Koreckis Daņils

Karstie Ziemassvētki Dubaijā

DANILS KORECKIS

KARSTIE ZIEMASSVĒTKI DUBAIJĀ

.

Es pirmo reizi sagaidīju Ziemassvētkus karstajā Arā- bijas pussalas ziemā. Patiesībā tuksnesis bija asfaltēts un apbūvēts debesskrāpjiem, no kuriem katrs bija savādāks un aprīkots ar helikopteru nosēšanās laukumiņiem un jumta baseiniem, apstādīts kokiem un klasiskiem angļu mauriņiem, turklāt katram kociņam un zāles stiebriņam bija pierīkota aprasināšanas caurulīte.

Bez tam es nebiju šeit ieradies atpūsties un izklaidēties, bet gan aktivizēt pirms septiņiem gadiem iekonservētu aģentu, tāpēc apgalvojums, ka svinu šeit Ziemassvētkus, būtu gluži vai aiz matiem pievilkts. Arī nekāda sevišķā karstuma nebija - kādi divdesmit pieci-divdes- mit septiņi grādi, ja nu vienīgi salīdzinot ar Maskavas salu… Taču ziema gan bija - šo faktu nekādi nevarēja apstrīdēt…

Šādus kokteiļus, kuri sastāv no patiesības, meliem, apsvērumiem, minējumiem un pārspīlējumiem, mūsu resorā ir pierasts dzert, turklāt sastāvdaļu attiecība manā pirmajā frāzē ir krietni vien labvēlīgāka nekā vairākumā atskaišu.

Aktivizācija nav nemaz tik vienkārša un ikdienišķa padarīšana, kā pirmajā acumirklī šķiet. Un visi to zina. Aģenta psiholoģija ir necaurredzama kā tuksneša nakts un nestabila kā pirkstam pielikts naža asmens. Viņu pastāvīgi moka šaubas, sirdsapziņas pārmetumi un bailes no atmaskošanas. Notiek personības šķelšanās, jaun- izveidojušās daļas pārmet cita citai, strīdas un dažkārt pat sāk dzīvot savu atsevišķu dzīvi, un tad nabaga aģentam ir tikai viens ceļš - uz trakonamu ar diagnozi «šizofrēnija». Tāpēc operators, kā mūsu aprindās tiešā nozīmē dēvē kūrējošo virsnieku, pilda psihoterapeita funkcijas - nemitīgi mierina savu aizbilstamo, atrod viņam nebeidzamus attaisnojumus un tēlo labāko draugu, kurš lieliski izprot viņa sarežģīto dvēseles stāvokli.

Taču pēc iekonservēšanas aģents paliek vienatnē pats ar sevi, viņa problēmas saasinās un var novest pie galējībām. Piemēram, pašnāvības. Vai arī labprātīgas ierašanās vietējā pretizlūkošanas instancē ar vaļsirdīgu atzīšanos. Vai arī vērtību pārvērtēšanas, kad bijušais draugs pārvēršas viltīgā ienaidniekā, kurš vainojams visās nelaimēs. Tāpēc, pēc ilgāka laika parādoties kādreizējā palīga redzeslokā, aizvien pastāv risks nokļūt aiz restēm, saņemt dunci ribās vai labākajā gadījumā - sastapties ar nicināšanas, naida un sāpju pilnu skatienu.

Kad Ivans man teica: «Pārcelies uz nedēļu vasarā, izvēdini galvu, pie viena arī izpeldēsies Līcī - pasaka, ne komandējums, es tevi pat apskaužu,» - viņš meloja. Ja viss patiešām būtu tā, viņš pats būtu devies šurp vai atsūtījis savu mīļoto znotiņu Petruhu. Taču viņš zināja aktivizāciju bēdīgo statistiku. Un cerēja, ka es to nezināšu. Lai gan, visticamāk, viņam mana zināšana, nezināšana un pārējās problēmas bija pie vienas vietas.

Un klāt vēl pie visa tā priekšā stāvēja darbs ar svešu aģentu. Viņa kurators bija bijis Oļegs Pavlovskis. Viņš bija aģentu savervējis un uzturējis sakarus sešus garus gadus, nodevis tam Centra naudu un it kā no sevis pasniedzis dārgas dāvanas dzimšanas dienā un - kā uzmanīgs mīlētājs - pat pirmās it kā nejaušās tikšanās dienā. Viņš interesējās, kā aizbilstamajam klājas, un centās nolīdzināt radušos sarežģījumus, viņš no sirds apvaicājās par sievas, mātes un bērnu veselību, sūtīja viņiem sveicienus un mīļus suvenīrus. Oļegs risināja ar viņu garas dvēseles glābšanas sarunas, uzklausīja grēksūdzes un lūkoja atvieglot viņa dvēseli, iedvest pārliecību par izraudzītā ceļa pareizību un augsto morāli. Būdams īsts profesionālis, Oļegs patiesi draudzējās ar savervēto, un, spriežot pēc pārskatiem, tas atbildēja viņam ar to pašu.

Tas ir ārkārtīgi svarīgi, jo labvēlīgas jūtas un siltas atmiņas spēj nogludināt psiholoģiskus sarežģījumus aktivizācijas brīdī un novērst ekscesus. Taču uz mani tas viss neattiecās. Es aģentu biju redzējis tikai vienu reizi un arī tad iztālēm, kad piesedzu Oļegu viņu tikšanās reizē, kad tika nodoti slepeni materiāli. Turpretī viņš mani vispār nebija redzējis. Tāpēc nekādas siltas jūtas pret mani, saprotams, neloloja. Es biju kā tāds piektais ritenis. Pēc visiem likumiem, uz aktivizāciju vajadzētu doties Pavlovskim. Bet viņš diemžēl to nevarēja izdarīt, jo bija radis čurāt stāvus, nevis tupus kā sieviete.

Pa taisno, plato ielu, viegli švīkstēdamas, aiztraucas spīdīgas dārgas mašīnas. Lētu, vecu, noskrāpētu un izrūsējušu šeit vienkārši nav. Spilgtā saule atspīd debesskrāpju spoguļu sienās. Gājēju uz ielas ir maz. Lielākā daļa - eiropeiski tērpti, lai gan netrūkst arī vietējās drānās ģērbušos.

Trīs jaunas meitenes ar vaļējām sejām, toties absolūti ievīstītiem augumiem iegriežas ielas kafejnīcā. Seju, pēdas un plaukstas ir atļauts rādīt svešiem vīriešiem. Viss pārējais ir «aurat» - aizliegtas, nešķīstas ķermeņa daļas. Lai drošāk apslēptu visbriesmīgāko «aurat», visām dāmām obligāti jāvalkā gari kruzuļaini pantalo- ni…

Meitenes jautri smejas - tāpat kā viņu vienaudzes kaut kur Maskavā vai Tihodonskā. Tāpat un tajā pašā laikā ne tā… Vienai abaja ir pavērusies, atsegdama zābakus, īsus svārciņus un to starpā kailas kājas, - mani ķēra kā zibens! Lai gan ar īsiem svārciņiem mūs nevar pārsteigt, tomēr kontrastā nevainīgs kailas miesas laukumiņš atstāj neparasti spēcīgu iespaidu! Turklāt vienkārši kailas kājas ir viens, bet «aurat» - pavisam kas cits… Meitenes apsēžas pie galdiņa, viņas pļāpās, dzers kafiju, varbūt smēķēs kaljanu. Arī šeit pastāv jaunā formācija! Turpretī vecā… Uz stūra stāv sieviete - visa melnā, pa šauro lakata spraudziņu raugās neizteiksmīgas acis, no vaļējām čībām rēgojas basas pēdas. Tādi pirksti bija mūsu santehniķim tēvocim Petjam.

Steigšus novēršos un pievēršu skatienu apelsīnu krāsas lambordžīni, nobaudu malciņu skaidri zilo debesu, pamieloju acis ar nevainojamiem apģērbiem «Uomo Boss» vitrīnā un pamazām īsinu laiku.

Es dodos uz «Etisalat» - mobilo sakaru koncernu, kas laimīgā kārtā ir rokas stiepiena attālumā no viesnīcas «Metropolitan Palace». Esmu ģērbies vieglā smilš- krāsas uzvalkā, gaišā kreklā ar atpogātu apkaklīti un smalkādas kurpēs ar caurumiņiem. Neuzkrītoši, solīdi un eleganti. Tieši tā ir jāizskatās respektablam krievu biznesmenim, kurš ieradies uz gaidāmo tirdzniecības festivālu. Solīds cilvēks ar naudu nešķiežas, bet tērē to racionāli un saprātīgi, tāpēc viņš pirmām kārtām iegādājas vietējo viedkarti, kas ļauj piecas reizes samazināt maksu par sarunām mobilajā tīklā. Tādējādi mana vizīte augstceltnē ar milzīgo lodi uz jumta ir visnotaļ pamatota.

Bet nejaušu apstākļu sakritības dēļ tieši «Etisalat» strādā cilvēks, kurš Centra dokumentos iegrāmatots ar pseidonīmu Anrī. Agrāk viņš dienēja jūras kara bāzē el Fudžeirā un nodarbojās ar šifrētajiem radiosakariem starp krastu un kuģiem, un tieši tolaik Pavlovskis viņu savervēja. Protams, mūsu dienestu tik daudz neinteresēja torpēdkuteri un nedaudzie Emirātiem piederošie traleri, cik Līcī bāzētās amerikāņu flotes lidmašīnu bāzes kuģi, kreiseri un zemūdens raķešnesēji. Taču tad Anrī atvaļinājās un, kā pie mums mēdz teikt, zaudēja izlūkošanas iespējas, tāpēc viņa pakalpojumi vairs nebija nepieciešami.

Tagad kaut kas ir mainījies, un tirdzniecības firmas «Galvaspilsētas ugunis» direktors Igors Andrejevičs Go- rins dodas noslēgt līgumu ar vietējo mobilo sakaru operatoru.

Tiesa, sagatavošanas darbs, kas bija šejienes rezidentūras kolēģu uzdevums, ir paveikts kā aizvien štruntīgi. Jaunais zēniņš, vārdā Miša, - diez vai viņš bija paguvis tikt pie vecākā leitnanta zvaigznītes - darīja zināmu vienīgi to, ka Anrī ir «Etisalat» darbinieks. Noskaidrot, kurā nodaļā un par ko mūsu aģents strādā, Miša nebija varējis. Kā viņš miglaini paskaidroja - «nav bijis iespēju».

Protams, neatraujot pakaļu no krēsla un no vēstniecības izejot vienīgi uz pludmali, tirdzniecības centru un zelta tirgu, iespējas ir atbilstošas - papeldēt Līcī, palūrēt uz sievietēm peldkostīmos un papilnam sagrābties gredzenus, ķēdītes un rokassprādzes. Patīkami, noderīgi un - nekāda riska. Toties, apjautājoties, kāds tam visam sakars ar izlūkdienestu, pastāv risks sastapties ar godīgo acu izbrīna pilnu skatienu: «Kas par izlūkdienestu? Ak jā… Nebija iespēju!»

Jauna formācija… «Pepša» paaudze.

Turpretī es esmu vecās skolas pārstāvis, tāpēc, iztērējot desmit minūtes, ar viesnīcas vestibilā esošo datoru un trim piecu dirhamu monētām pie tādas iespējas tiku. «Etisalat» - enter, «struktūra» - enter, «personāls» - enter, un monitorā parādījās uzvārdu saraksts. Iemalkojis no skārdenes aukstu kolu, atradu vajadzīgo - Ahmeds Taba - enter, un, lūk, jau arī viņa amats - vecākais menedžeris darbam ar VIP klientiem!

Nedaudz nomaļus uz paaugstinājuma cienīgi dzer kafiju četri vietējie iedzīvotāji sniegbaltās, rūpīgi izgludinātās drānās. Arābi ir dažādi. Es kaut kur tiku lasījis brīnišķīgu frāzi - Emirātu arābi atšķiras no saviem ēģiptiešu tautiešiem tāpat, kā angļu lordi no rumāņu čigāniem. Tā arī ir.

«Etisalat» telpās gaida kondicionēts vēsums, plašums, tīrība, solīds interjers un izdresēti darbinieki. Tikt pie viedkartes iespējams piecās minūtēs. Vajadzīga vien pases un vīzas kopija, simt astoņdesmit dirhamu, kas ir mazliet vairāk nekā piecdesmit dolāru, kuri maniem tautiešiem ir tuvāki un ierastāki, un - zvani pēc dāsnā Emirātu tarifa, cik sirdij tīk un darbam nepieciešams!

Taču Gorina kungs sarežģī uzdevumu - viņa firmas darbinieki gatavojas strādāt Dubaijā samērā ilgi un intensīvi, augu diennakti viņiem nāksies sazināties gan ar visu pasauli, gan citam ar citu, tāpēc viņi vēlas veidot korporatīvo tīklu un saņemt papildu atlaides. Jauns arābs baltā kreklā ar beidžiku uz kabatiņas mirkli padomā, tad zvana pa iekšējo telefonu un nodod krievu biznesmeni zibenīgi klāt pienākuša kolēģa ziņā, kurš izskatās viņam tikpat kā dvīņubrālis, tikai mazliet vecāks un tērpies eiropeiskā uzvalkā. Spriežot pēc kartītes pie atloka, viņa vārds ir Mahmūds. Viņš ieved prasīgo apmeklētāju citā zālē, piedāvā obligāto tēju vai kafiju un sāk izklāstīt korporatīvā līguma slēgšanas noteikumus. Taču izrādās, ka perspektīvais klients vēlas pirmajā etapā saņemt kredītu pret firmas īpašumu, precīzāk, pret tā daļu, kas atvesta uz tirdzniecības festivālu.

Nekādi sarežģījumi nerodas - klerks noliek sānis sagatavoto veidlapu un sāk aizpildīt īpašuma novērtēšanas kartīti. Kredīts jādzēš mēneša laikā, bet Gorins prasa pusotra līdz divus. Mahmūds pārstāj rakstīt, uzmet īsu, pētīgu skatienu, tomēr piekrītoši pamāj. Tādā gadījumā darījums kļūst sarežģītāks - «Galvaspilsētas ugunis» vēlas veikt maksājumus no Krievijas, taču vietējie finansisti ar krievu bankām nestrādā.

Fantāzija izsīkst - ja Mahmūds arī tagad piekrītoši pamās, tad es vairs nezinu, ko lai izdomāju. Ja nu vienīgi piedāvāt norēķināties rubļos…

Taču menedžeris, par laimi, ir sasniedzis savas kompetences griestus, viņš atbīda kartīti un sāk zvanīt priekšniekam. Tad uzaicina sekot viņam un ieved mani plašā telpā, kur pie galdiem sēž trīs cilvēki. Saprazdams, ka esmu tuvu mērķim, acumirklī ar skatienu skenē- ju viņu sejas. Ja kāds domā, ka meklēju kārtīgi celiņā pārķemmētus matus, akurātas ūsiņas vai Goda leģiona ordeni pie atloka, tad viņš kļūdās. Aģenta iesauka, precīzāk, operatīvais pseidonīms vai vienkārši «pseido» nedrīkst atspoguļot kādas reālas individuālās pazīmes. Anrī var būt sirmgalvis, nēģeris vai pat sieviete. Piesegdams Pavlovska tikšanos, es viņu toreiz īsti nenopētīju. Tāpēc vienkārši lūkoju atcerēties fotogrāfiju personas lietā. Simpātiska kalsnēja seja, plāns ērgļa deguns, koptas tievas ūsiņas…

Visi trīs ir arābi, tērpušies nacionālajā apģērbā - balts paltraks un resnu, melnu auklu savilkts lakats ap galvu. Patiesībā tas ir nevis paltraks un lakats, bet konduru un gafija. Diviem gafija ir balta, bet vienam - ar sīkām, sārtām rūtiņām. Dīvaini. Tādu rakstu valkā Saūda Arābijas iedzīvotāji.

Mahmūds ved mani tieši pie «saūdieša», tas ar profesionāli laipnu smaidu norāda uz izliektu krēslu ar caurumotu atzveltni un sēdekli. Tas nekādā ziņā nav Anrī. Viņam ir uzblīdusi seja, maisiņi zem acīm, biezas, melnas ūsas, kas gandrīz aizsedz muti, un tajās vīd neskaitāmi sirmi pavedieni. Un beidžiks ar uzrakstu «Ahmeds Taba»!

Man sametās karsti. Lamatas! Bet Mahmūds un divi pie blakus galdiem - vietējie pretizlūkošanas darbinieki, kas ķer «ar dzīvu ēsmu»!

Pazibēja paniska doma - atbrīvoties no pierādījumus saturošiem materiāliem! Taču to panāca nākamā - nekā aizliegta un pretlikumīga man nav. Un tad nāca apskaidrība - neviens AAE nezināja par manu ierašanos, tātad neviens nevarēja tai gatavoties! Tātad Anrī vien- kārsi ir ļoti pārvērties, jo fotogrāfija personas lietā izgatavota pirms trīsdesmit gadiem. Tolaik arī es izskatījos pavisam citādi. Un arī nervi bija stiprāki… Es saņēmos, paelpoju ar vēdera lejasdaļu, atguvos.

- Kā varu pakalpot?

Ahmeds Taba ierasti uzsmaidīja klientam.

Igors Andrejevičs Gorins pasmaidīja pretī un kārtējo reizi sāka klāstīt savu sarežģīto nodomu būtību. Korporatīvais tīkls, atlaides, kredīts, ieķīlājot īpašumu, kas vēl nebija atvests…

«Etisalat» menedžeris jau bija sapratis, ka tas nav tā vērts, un zaudējis interesi par apmeklētāju. Lai gan pēc austrumnieku paraduma turpināja māt un smaidīt, taču smaids zaudēja patiesas sirsnības starojumu, bet skatiens kļuva stiklains, un, lai gan acis neaizvērās, tas it kā pavērsās uz iekšieni, kā kad būtu aizvilkti pa pusei caurspīdīgi aizkariņi, lai neviens ar visādām muļķībām netraucētu nogurušajām smadzenēm snaust. Ierēdnis gaidīja, kad skopais klients būs beidzis, lai izvairīgi pateiktu neitrālo un nevainīgo frāzi, kaut ko līdzīgu šai: «Piezvaniet, lūdzu, rīt - man jākonsultējas ar bosu.»

Saruna norisinās angļu valodā - personāls solīdās firmās to pārvalda samērā pieklājīgi, krietni vien labāk nekā krievu tūristi un biznesmeņi. Gorina kungs ir patīkams izņēmums - viņš angļu valodā runā pilnīgi brīvi. Bet viņa čaulā sēdošais Dmitrijs Poļanskis prot vēl deviņpadsmit valodu, tiesa, dažādos līmeņos - dažas pilnībā, dažas tikai tik daudz, lai varētu sazināties. Arābu valoda diemžēl ierindojama otrajā kategorijā. Visu sarežģī tas, ka arābu valodai ir vairāk nekā divdesmit paveidu, bet frāze «var sazināties» attiecas uz šoa dialektu, kas izplatīts Nigērijā un būtiski atšķiras no dialektiem, kuros runā Arābijas pussalā.

Tāpēc firmas «Galvaspilsētas ugunis» direktors apnicīgi un monotoni gremo savu nepārliecinošo angļu valodas košļeni. Bet Poļanskis gaida izdevīgu brīdi un cer, ka tas iestāsies, iekams aptrūks gremojamais. Par laimi, tā arī notika.

Mahmūds izgāja, viens no arābiem viņam sekoja, otrs aizrautīgi runāja pa telefonu.

-   Reiz kāds mans tautietis jau tika slēdzis ar jums šādu līgumu, - es bezjēdzīgajā vārdu plūsmā iespraudu atslēgas frāzi. Un piemetināju: - Viņa vārds bija Konstantīns…

Ar tādu vārdu Anrī pazina nabaga Oļegu Pavloviču.

-   Taču tas bija sen atpakaļ, es saprotu, ka apstākļi varētu būt mainījušies…

Es līdzīgi profesionālam vivisektoram ar skatienu urbos sarunbiedra sejā.

Bija nepieciešamas vairākas minūtes, lai izskanējušās frāzes jēga izlauztos cauri bezcerīgās vienaldzības slānim. Ahmeds Taba iznira no savas personības dzīlēm. Tik izmisīgā nolemtībā virspusē uznirst traļa izvilkta dziļūdens zivs.

Sejas muskuļi saspringumā sastinga, acīm priekšā aizvilktie aizkariņi zibenīgi pavērās. Acu dzīlēs bailes cīnījās ar cerību, ka dzirdētais ir vienīgi vārdu nejauša sakritība. Vai mazums pasaulē Konstantīnu… Liecies mierā, Anrī, nelolo ilūzijas - tu gana ilgi esi nodarbojies ar spiegošanu, lai būtu ticis skaidrībā - šajā jomā nav nedz nejaušību, nedz sakritību!

-  Taču par mūsu maksātspēju varat būt pārliecināts, mūsu firmai ir prāvi līdzekļi, jau tagad esam ieveduši datorus un sakaru līdzekļus par piecdesmit tūkstošiem dolāru, bet tuvākajā laikā aktīvi trīskāršosies, - es turpināju kult tukšus salmus, nostiprinot sarunbiedra vāro cerību. Lai tūdaļ pat to sašķaidītu drumslās pilnīgi un bez žēlastības.

-   Turklāt, - es ieturēju pauzi. - Tuksnesī ceļinieku laipni sagaida ikvienā oāzē.

Tā bija parole. Bija iestājies patiesības mirklis. Ahmeds Taba varēja izsaukt policiju, varēja pasūtīt mani trīs mājas tālāk vai uz visām četrām debess pusēm, bet varēja arī pārvērsties par Anrī.

Centrā situācija tika modelēta pēc visiem spēļu teorijas likumiem, izspēlēta datorā, ņemot vērā mums zināmos faktorus, un iznāca, ka izredzes uz panākumiem bija par sešdesmit līdz septiņdesmit procentiem. Rādīdams datorizdruku, Ivans sita man uz pleca un apdullinoši smējās: «Re nu, Maša, bet tu baidījies!»

Bet te, «salā», kā tika dēvēts nelegālā izlūka kaujas lauks, pat ja tas atrastos Arābijas tuksneša svelmē, trīs- desmit-četrdesmit neveiksmes procenti nemaz nav uztverami tik optimistiski kā Maskavā. It īpaši, ievērojot nezināmos faktorus, kuru septiņu gadu laikā varēja uz- rasties krietns daudzums. Ņemot vērā, ka Ivana rumpis palika komfortablajā kabinetā dzimtenē, bet manējais atrodas absolūtā Emirātu varas iestāžu jurisdikcijā, kļūst skaidrs, kuram no mums iekrišanas iespēju procents šķiet niecīgs un kuram - neattaisnoti liels.

Tiesa, izvirzīt apsūdzību man faktiski ir neiespējami. Turklāt, ja es pēc stundas nepiezvanīšu uz vēstniecību, krievu biznesmeni Gorinu sāks meklēt tautieši. Bet viņi zina, no kurienes jāsāk meklējumi. Tomēr… Vardarbīga aizturēšana, cietums, nopratināšanas, «melu detektors» un, iespējams, pat «patiesības serums» - tas viss neveicina veselības un nervu sistēmas nostiprināšanos.

Turklāt nav skaidrs, cik aktīvi darbosies Miša un vina

7 *

kolēģi no vēstniecības. Ja nu viņiem «nerodas iespēja» izdarīt kaut ko manis atbrīvošanas labā!

Ahmeds Taba sēdēja nekustīgi kā akmens tēls. Vienīgi sviedru lāses ritēja no rūtainā lakata apakšas, sagraujot priekšstatu par cietu, sausu akmeni. Arī izvalbītās acis drudžaini spīdēja, kas statujām nekādā ziņā nav novērojams. Viņš acīm redzami nezināja, ko darīt. Aģenta dabiskā reakcija mani iepriecināja - tātad vietējā pretizlūkošana neietilpst to Centram nezināmo faktoru skaitā, kuri nosaka Anrī izturēšanos.

Otrs arābs turpināja runāt pa telefonu. Es nedaudz pieklusināju balsi.

-   Acīmredzot man jāuzrāda papildu dokumenti. Vai mēs šovakar nevarētu kopā paēst vakariņas «Grand Hai- jat»? Tur visu apspriedīsim…

Menedžeris pašūpoja galvu un nosusināja sviedriem klāto pieri smalka batista lakatā.

-   Rīt divos ir kamieļu skriešanās sacīkstes. Iesaku apmeklēt, tūristiem tās aizvien šķiet interesantas.

Pārakmeņojusies sejas izteiksme nozuda, acis raudzījās gluži parastu skatienu, sviedri pārstāja līt acīs. Manā priekšā sēdēja aktivizēts Anrī.

sķ * *

Apsnigušas pelēkas klintis, laukakmeņu klājieni, apsnigušas egles Ziemassvētku lampiņu virteņu rotā, trošu ceļš ar trīsvietīgiem sēdekļiem… Cilvēki ceļas augšup kalnā, bet no augšas lejā traucas slēpotāji, pa apledojušu reni brāžas ragavas, pa mazāku slidinās bērni uz spilgtiem plastmasas paliktņiem… Esmu bijis Cegetā, Inter- lakenā Austrijā un Andermatē Šveicē - visur izskatās līdzīgi. Savelku muļķīgi izbrīnītu smaidiņu, motivēti lūkojos uz visām pusēm…

Taču «asti», kas pavadīja mani no paša «Etisalat», neredzu. Vai tiešām tā būtu palikusi pie ieejas? Tas arī būtu visprātīgākais rīcības variants. Tomēr sekotājs līdz šim nebija rīkojies sevišķi gudri - samērā rupji slāja man nopakaļ, līdz iekāpu taksometrā, gandrīz atklāti ielēca nākamajā un brauca tieši pakaļ, pat necenzdamies ievērot pieklājības distanci….

Zemās pienbaltās debesis ar tumšām mākoņu putinām, šķiet, sola puteni, lai gan sniega jau tāpat ir gana - spilgti krāsots kāpurķēžu «Kārpenters» cītīgi līdzina savandīto slēpošanas trasi. Piē negaidīti tūvā horizonta blāvi saskatāma sazin kāda kalnu erēda. Mīnus divi grādi. Salīgi bozdamies, pie aukstuma nepieraduši cilvēki drūzmējas spoži apgaismotā kafejnīcā. Mazliet zemāk redzama ēka no raupjiem akmeņiem un koka baļķiem, kas atgādina Alpu viesnīcu, taču tajā neviens nedzīvo… Tas šķiet dīvaini, taču tā ir tikai viena no daudzām dīvainībām. Slēpotāji tērpušies vienādos, acīmredzot iznomātos apģērbos - dzelteni melnās jakās - un viena stila zābakos. Ļoti daudz melnīgsnēju seju, dažiem no jakas apakšas rēgojas laukā baltais konduru, dažam labam galvā ir gafija…

Neko tādu nevar ieraudzīt ne Alpos, ne Elbrusa apkaimē, un varētu vien lauzīt galvu minējumos - no kurienes kalnu kūrortā uzradies arābu desants? Taču citas dīvainības piešķir ainavai gluži vai sirreālistisku izskatu… Pie zemajām debesīm mirgo nevis zvaigznes, bet kvadrātveidīgu gaismekļu rindas; pie horizonta, tur, kur pienainās debesis saskaras ar kalnu grēdu, karājas jaudīgi kondicionētāju bloki, plēsīgi atņirgtām četrpadsmit aizrestotu apaļu ventilatoru rindām. Akurāt kā Kafkam!

Krāsotās debesis, uzzīmētie kalni un mākoņi, mākslīgais sniegs, pacēlāji, slēpes un ragavas - tas viss atrodas milzīgā slīpi novietotā septiņdesmit metru uz augšu vērstā caurulē, aiz kuras tērauda apšuvuma temperatūra sniedzas līdz trīsdesmit grādiem… Es taksometra šoferim pateicu pirmo, kas iešāvās prātā: «Uz pašu interesantāko vietu pilsētā!» Un viņš mani atveda uz «Sky Dubai» - vienīgo kalnu slēpošanas kompleksu, ko cilvēku rokas uzcēlušas tuksnesī.

Nesteidzīgi eju uz pacēlāju, veikli ielecu kustīgajā sēdeklī, uzsmaidu arābu puišeļiem, kas trāpījuši man ar sniega piku, pagriežos, lai pamātu viņiem ar roku… Un ieraugu savu sekotāju! Pēc ieraduma atspoguļot pseidonīmā objekta ārējās pazīmes piešķiru viņam iesauku - Ambālis.

Pēc auguma viņš neatgādina arābu - garš, plecīgs un sver ne mazāk kā simt kilogramu. Lai gan tam nav sevišķas nozīmes… Daudz svarīgāk ir - kā šis tips noskaņots, vai viņš māk kauties, vai spēj paciest sāpes un nodarīt tās citiem, bet galvenais - vai viņam ir nācies nogalināt? Tieši šīs īpašības būtībā veido pārliecību par saviem spēkiem, tieši tās atšķir profesionāli no diletanta un nosaka kā psiholoģiskās, tā arī fiziskās sadursmes iznākumu. Un vēl, protams, ļoti svarīgi ir - kādu uzdevumu viņš saņēmis…

9 >

Ambāļa seja pauž cietu apņēmību un iekšēju trauksmi, taču tas, ka viņš iesēžas nākamajā pacēlāja krēslā, nepārprotami nodod diletantu. Nu izlaid taču vienu pieklājības pēc! Neviens ārējās novērošanas aģents nerīkojas tik bezpalīdzīgi un neprofesionāli. Turklāt novērotāji nekad nedarbojas vieni paši. Un neiet iekšā tur, kur nav otras izejas, - daudz vienkāršāk ir pagaidīt pie ieejas! Kas gan viņš ir?!

Sēdeklis viegli sašūpojas un pamazām norimst. Es braucu viens. Ambālis arī. Mums priekšā un aizmugurē ir pavisam tukši krēsli. Izskatās, ka augšā nav daudz ļaužu. Varbūt tāpēc, ka diena iet uz galu, vai arī tāpēc, ka šurp nāk galvenokārt tie, kuri meklē eksotiku, nevis slēpotāji… No kurienes tuksneša vidū lai būtu gadījusies aizraušanās ar kalnu slēpošanu? Ja Ambālis to zina un ja viņa uzdevums ir lauzt man sprandu, tad viņa darbības nav vērtējamas kā bezpalīdzīgas - tad tā ir demonstratīva bojāejai nolemta upura vajāšana, lai salauztu viņa cīņas sparu… Tiesa, sekotājs nezina, ka paveikt ar mani kā vienu, tā otru nebūt nav viegli! Tāpat viņš nezina arī to, ka operatīvo kombināciju plānošanā man allaž ir bijis apaļš piecnieks - gan mācībās, gan reālajā dzīvē. Un tagad man jau bija nobriedis visnotaļ pieņemams plāns…

Augšējā laukumā sniegotās pasaules mākslīgā izcelsme kļūst acīm redzama. Droši vien tāpēc, ka tuvumā kalnu grēdas primitīvā imitācija nevienu nespēj piemānīt, bet kondicionētāju kastes karājas taisni virs galvas un augstkalnu plašuma vietā atklāti paveras vienīgi nomaskētās caurules saplacinātais ovāls.

Trīssimt metru zemāk ir daudz vairāk ļaužu. Eiropiešu pāris gatavojas nobraucienam, divi arābi ziņkāri vēro, kā jaunais cilvēks palīdz meitenei piestiprināt slēpes. Arābiem neierasts ir ne vien sniegs un pacēlāji, bet arī tas, ka vīrietis cilvēku klātbūtnē aizskar sievietes kājas. Nabadziņi - viņiem šajā jomā ir varen liela stingrība…

Slēpju te ir daudz - pilns statnis. Izlēcis no sēdekļa, es aši pieeju pie statņa, ņemu pirmās, kas trāpās pa rokai, ar ierastām kustībām piestiprinu tieši pie vasaras kurpēm. Tā jau var kājas salauzt! Taču citas iespējas nav…

Es pieeju pie nogāzes malas un, pirms laisties lejā, ātri atskatos. Ambālis neveikli izlēcis no pacēlāja un sastindzis kā paralizēts, nenolaizdams no manis acu. Šādu notikumu pavērsienu viņš acīmredzot nav gaidījis. Neko darīt - adjē!

Mākslīgais sniegs čirkst zem slēpēm, kondicionētais tuksneša gaiss svilpo ausīs (vai iztēlē), zib tukšie pacēlāja krēsli - vieni ātri tuvojas, otri lēni slīd lejup, un es bez pūlēm tos apdzenu…

Daži acumirkļi - un nobrauciens beidzas, es bremzēju, saceldams sniega putekļu mākoni, attaisu stiprinājumus, nosviežu iznomāto jaku un aši dodos uz izeju. Pa ceļam atskatos, pametu skatienu augšup, taču Ambālis nekur nav redzams. Aukstais gaiss spraucas zem vasaras uzvalka, uzmetas zosāda, tiesa, ne uz ilgu laiku - kontrasta dēļ laukā šķiet krietni vien karstāks nekā iepriekš. Pie izejas taksometri stāv garā rindā pēc pasažieriem. Visas ir viena modeļa mašīnas - «Toyota Kam- ri». Es nezinu, kurp lai braucu, tāpēc atkal saku pirmo, kas iešaujas prātā:

- Uz «Toyota» veikalu!

Šoferis - induss tautiskā turbānā - pamāj un sāk braukt. Es saspringti raugos aizmugures stiklā. Taču «astes» nav. Ambālis bija viens. Viņš nespēja ātri pieņemt lēmumus un neprata braukt ar slēpēm. Bet kas viņš, sasodīts, vispār tāds bija?! Man salst kājas. Es nolaižu skatienu zemāk. Vasaras kurpēs ir sagājis sniegs.

* * *

Ārēji Tihodonskas hipodroms un Dubaijas nad-al-ši- ra ir daudz līdzīgāki nekā vārdi, kuri tos apzīmē.

Būdams vēl brīvs pusaudzis, kura rīcību noteica nevis vēsa loģika un izlūkošanas uzdevumu stingrā mērķtiecība, bet gan gluži neracionālas slieksmes, kaislības un intereses, es kopā ar draugiem slepus no vecākiem apmeklēju zirgu sacīkstes. Sestdienās sacensību diena bija īsāka - no diviem līdz pieciem, svētdienās skrējienu bija vairāk un tās ilga no divpadsmitiem līdz sešiem. Tolaik izpriecu bija maz, personīgais automobilis skaitījās retums. Vienveidīgi ģērbušos pilsoņu bari kājām gāja no tramvaja pieturas garām cietumam uz milzīgu zaļu ovālu vecajā pilsētas daļā, izspraucās cauri šauriem vārtiņiem pelēkajā betona sienā un iekļuva tajos gados aizliegtajā pasaulē, kur valdīja azarts un ne gluži darbā nopelnītas naudas nosodāmā smaka.

Uzbudināti trokšņojošās tribīnes, trekno šašliku smarža un atšķaidītā alus skāņais smārds, mūžīgi neauglīgie «speciālistu» meklējumi no staļļiem, kam būtu simtprocentīgi drošs viedoklis, alkatīgā burzma pie totalizatora kasēm: «Pieci uz trešo individuālajā…», «Seši uz divi-pieci pārī…».

Tā visa bija tikai prelūdija galvenajam - noskan zvans, noplīvo starta karodziņš, un, lūk, augstu cilādami kājas, pa mīksto kā pūka skrejceļu jau nesas dižciltīgie Donas rikšotāji ar tievām - kā skaistām sievietēm - potītēm…

Nad-al-širā- kamieļu skriešanās sacīkšu hipodromā - ir tāds pats milzīgs ovāls, tikai tuksnesī, un tas apstādīts palmām, nevis cipresēm un akācijām. Pa ārējo apli, izstiepuši garos kaklus un plēsonīgi atņirguši zobus, uz mērķi traucas līdz nepazīšanai pārvērtušies dzīvnieki, kurus pie mums ierasts dēvēt par cienīgajiem tuksneša kuģiem.

Šobrīd no viņu svarīgā un plūstošā cienīguma nav ne miņas - starta ātrums svešādajiem kuprainajiem dzīvniekiem ir sešdesmit kilometru stundā, trasē - trīsdesmit, to ir viegli pārbaudīt pēc spidometra bultiņas visurgājējā «Mitsubishi Pajero», kas, līkumos saceldams vieglu smilšu mākoni, joņo paralēli kamieļiem. Anrī ir azartiski pieplacis stūres ratam.

Šodien viņš tērpies eiropeiskā apģērbā - baltā kreklā ar nedaudz uzlocītām piedurknēm, gaišās biksēs un ādas sandalēs basās kājās. Krekls ir atpogāts un atsedz krūtis bez mazākajām spalvu pazīmēm. Vienīgi Krievijā un Kaukāzā homo sapiens tēviņa spalvainums tiek uzlūkots kā augstas potences rādītājs. Bezspalvaino Iva- nu skolā visi ķircināja, it sevišķi uzjautrinājās Tengizs Kavzadze, kurš no vienas vietas bija apaudzis ar zili melnu biezu vilnu - kā sniega cilvēks. Arābu pasaulē katra spalviņa uz ķermeņa rūpīgi tiek noskūta, te būtu smējušies par Tengizu. Taču arī dzimtenē prioritātes ir mainījušās - bezmatainais Ivans tagad ir ģenerālis un liels priekšnieks, bet «sniega cilvēks» Tengizs aizgājis pensijā, būdams majors. Turklāt tieši Ivans aizsūtīja viņu pensijā. Kuram par kuru nu būtu jāsmejas?

Nez kāpēc Anrī apģērbies arābam tik izaicinoši? Žurnāla «Vogue» ieviestais uzsvērti nevērīgais brīvais stils šajā pusē nav cieņā, bet viņš, rau, pat aproces nav aizpogājis un pakļāvis apskatei kailās krūtis… Lai mazāk pievērstu uzmanību pa pusei no tūristiem sastāvošajā pūlī? Taču tādu upuri neviens no viņa nav prasījis, un arī situācija to nenosaka. Bet cilvēki parasti bez vajadzības nedara to, kas viņiem šķiet netīkams. Varbūt viņš

7 9 9 ♦

jūtas kā eiropietis? Tādā gadījumā tā nav viengabalaina personība, viņu jāmoka iekšējām pretrunām, viņa uzvedība nav droši prognozējama un tātad - viņam nevar pilnībā uzticēties… Kaut gan pēc personības dalīšanās šajā gadījumā neizskatās… Dīvaini. Pētot aģentu, es pirmo reizi nespēju izskaidrot viņa motivāciju. Taču mēs vēl esam pārāk maz pazīstami…

«Mitsubishi Pajero» traucas uz priekšu, motora ritms saplūst ar dzīvnieku skrējiena ritmu. Tonētie stikli aiztur spožos saules starus, jaudīgais kondicionētājs pilda salonu ar vēsu gaisu, inerces spēks mani te iesviež cieši nospriegotajā siksnā, te piespiež ādas sēdekļa atzveltnim.

Pa labi un pa kreisi joņo citu līdzjutēju automobiļi - temperamentīgie arābi labāk vēro sacensības tuvumā, nevis no tribīnēm. Šāds azarts nevar būt nesavtīgs, un es saprotu, ka oficiāla totalizatora trūkums tiek kompensēts ar tā esamību pagrīdē. Anrī pirms sacensībām izmeta, ka šeihi te nospēlējot milzu bagātības. Viņš ir pieplacis stūrei un plēsonīgi atņirdzis zobus līdzīgi sacīkšu kamieļiem un pat šņirkstina spēcīgos, viegli iedzeltenos zobus.

-  Ātrāk! Ātrāk!

Viņš griež stūri, lai nesadurtos ar dzeltenu toijotu, piebremzē, griežot ceļu melnam stūrainam apvidus vāģim, piedod gāzi, apdzenot sudrabainu kreisleru, un atkal izraujas priekšplānā. Automobiļu sacīkstes norisinās paralēli kamieļu skriešanās sacensībām, taču tām nav patstāvīgas nozīmes - katra mašīna seko savam kamielim, tikai tāda ir motoru čīkstina jēga.

-   Ātrāk! Ātrāk! - jau pilnā rīklē sauc Anrī, uzmundrinādams otrajā vietā skrejošo dromedāru ar spilgti violetu segu. Sīks jātnieks līkņā aiz kupra, ar tievu nūjiņu zvetēdams kamieļa krustus, es ielūkojos binoklī un šausminos - tas ir zēniņš, ne vecāks par septiņiem gadiem! Ja viņš nenoturēsies, smagie pakavi sadragās viņu lupatu lēveros…

Taču puisēns turas, un tievā nūjiņa dara savu darbu - violetais plankums virzās uz priekšu un pirmais šķērso finiša līniju!

-   Al-la-la! - Anrī sajūsmā kliedz, sit ar delnām pa stūres ādas apšuvumu un sajūsmā skaļi smejas.

Tu esi azartisks, draudziņ!

-   Urā! Urā!

Arī es paužu vētrainu prieku par draugu. Lai gan mēs vēl neesam īsti draugi, tomēr mans prieks ir viņam patīkams un veicina atbildes simpātiju rašanos.

Anrī samazina ātrumu un rūtainā kabatlakatā slauka satraukumā nosvīdušo pieri. Kabatlakats ir tīrs, ne vakardienas, un arī no smalka batista darināts.

-  Ļoti labs kamielis! - Anrī smaidīdams saka. - Tāds maksā ne mazāk par trīssimt tūkstošiem.

-   Vai tiešām?! - es brīnos. - Trīssimt tūkstošu dir- hamu?!

-   Nē. - Aģents purina galvu un smaida vēl platāk. - Dolāru. Trīssimt tūkstošu dolāru! Reiz mātīti pārdeva par miljonu!

-   Nevar būt!

-   Tiešām, tiešām. - Anrī māj ar galvu. - Toties parasts kamielis - tikai divus trīs tūkstošus.

Un bez kādas redzamas saistības ar iepriekšējo painteresējas:

-   Vai esi ēdis kamieļa gaļu? Tā paildzina mūžu un vairo vīrišķo spēku!

-   Nekad! - Es sarosos. - Varbūt ieteiksi labu restorānu, kur to varētu nobaudīt? Tur arī paēdīsim pusdienas!

Anrī uzmanīgi novieto savu milzīgo džipu iepretī nad- al-šira ieejai. Viņš ir ļoti koncentrējies.

-  Restorānos nepasniedz kamieļa gaļu. To var nogaršot vienīgi kāzās, kad ir daudz viesu. Citādi nav vērts kaut tik lielu dzīvnieku…

Anrī izslēdz motoru.

-   Kāpēc sacensībās piedalās bērni? - es jautāju. Tas ir vienīgais jautājums, ko uzdodu bez redzama vai slēpta iemesla, bet tīri ziņkārības urdīts. - Vai tiešām nav žēl pakļaut viņus tādam riskam?

Anrī saviebjas, ir jūtams, ka šis temats viņam nav tīkams.

-   Tie nav mūsu bērni, bet gan palestīnieši, indusi, malajieši. Tos pērk, reizēm nolaupa. Vispār gan ir pieņemts likums, kas ļauj piedalīties sacensībās tikai no piecpadsmit gadu vecuma. Taču, jo mazāks ir jātnieka svars, jo vairāk izredžu uzvarēt, tā ka pats saproti…

Viņš lūdz mani pasēdēt mašīnā un nozūd. Es vērīgi paraugos apkārt. Stāvvieta ir pilna automašīnām. Laukumiņā pie ieejas mudž arābu un eiropiešu drānās tērpies pūlis. Pa paradumam sadalu apkārtējo teritoriju sektoros un uzmanīgi skenēju katru ar skatienu. Nekā aizdomīga nemanu.

Ļoti apmierināts atgriežas Anrī. Saprotu, ka manas aizdomas par pagrīdes totalizatora esamību ir apstiprinājušās. Viņš ir atradis nelegālo bukmeikeru un dabūjis savu laimestu. Anrī ir satraukts un labā garastāvoklī. Acīmredzot laimests bijis pietiekami liels. Viņš plati smaida. Un arī es plati smaidu pretī. Mēs izskatāmies vienādi jautri. Lai gan viņš atpūšas, bet es strādāju.

Es turpinu pētīt aģentu un iepazīstu viņu aizvien labāk. Viņš ir akurāts, noteikts un ļoti azartisks. Azarts viņā ņem virsroku pār piesardzību. Bet varbūt viņš tik ļoti man uzticas, ka nejūt briesmas? Nē, diez vai… Nekad nedrīkst izdarīt pārsteidzīgus secinājumus, it īpaši tik delikātos jautājumos! Viņam vienkārši ir spēcīga nervu sistēma. Vēl viena laba īpašība - Anrī arī atpūtā neaizmirst drošību - atgriežoties pie mašīnas, viņš vairākkārt ļoti profesionāli pārbaudīja situāciju… Un vispār - kas viņu šurp atvedis - azarts vai aukstasinīgs aprēķins? Ja izraugās drošu vietu spiegu kontaktam, tad kamieļu sacīkstes ir ideāls variants. Jo, par spīti diletantu viedoklim, daudzu tūkstošu pūlī veikt novērošanu ir ļoti grūti, toties aizbēgt no tās iespējams bez sevišķām pūlēm…

Anrī apsēžas pie stūres un iedarbina motoru.

-  Uz «Grand Haijat» nav jēgas braukt, - viņš saka, it kā turpinādams sarunu.

Tātad mans vakarējais paviršais ierosinājums, turklāt vēl izdarīts spēcīga psiholoģiskā stresa brīdī, nav palicis nemanīts. Tas ir ticis pārdomāts un izanalizēts. Vēl viens pozitīvs moments aģenta raksturojumā. Es pievienoju vēl vienu treknu plusu neredzamā, taču ārkārtīgi svarīgā sarakstā.

-  Tur ir patiešām labi restorāni, taču tā nav mana līmeņa viesnīca. Parādīties tur nozīmē radīt par sevi aizdomas. It īpaši vēl kopā ar ārzemnieku, - Anrī piemetināja, pazeminādams balsi. - Tāpēc labāk vienkārši aizbrauksim līča krastā…

Plus vēl ļoti racionāls! Un piesardzīgs… Vienīgi tas neizskaidrojamais vaļīgums apģērbā… Taču tā ir nianse, uz kuru pašreizējā brīdī var pievērt acis. Galu galā man nav jāstrādā kopā ar viņu mēnešiem un gadiem…

Džips droši virzās blīvā mašīnu straumē. Pa labi plešas elegants rajons, kur slejas vietējo bagātnieku lepnās villas.

-   Tā ir Džumeira, kas tulkojumā nozīmē «dzirkstošās ugunis», - viesmīlīgi skaidro Anrī. - Tikai pirms trīsdesmit septiņiem gadiem šeit atradās zvejnieku ciematiņš un naktīs ugunskuri meta dzirkstis… nekā cita te nebija, kā vien ugunskuri!

Satriecoši! Tagad visapkārt redzami gludi, melni ceļi bez nevienas grambiņas vai bedrītes, simtiem viesnīcu, turklāt ne tikai bagātu un lepnu - katra no tām ir brīnums par sevi, kas necerēti pārsteidz iztēli. Vienā ir iedzīvināta Venēcija ar kanāliem, pa kuriem slīd kuteri un nelielas laiviņas; pie otras darbojas kalnu slēpošanas kūrorts ar Alpu klimatu un mākslīgo sniegu; lūk, trīssimt metru augstai burai līdzīgā visaugstākā pludmales viesnīca pasaulē «Burdž al Arab» - vienīgā, kurai pēc starptautiskās klasifikācijas piešķirtas septiņas zvaigznes… Un villas, kas itin nemaz nelīdzinās cita citai…

-  Bet tagad - skat, kas par krāšņumu! - Anrī smaida. - Arāba villai jābūt lepnākai nekā viņa brāļa villai!

Es apstulbis raugos uz simtiem celtņu, desmitiem elektriskās metināšanas ierīču dzirkstelēs zaigojošu debesskrāpju karkasu, zemes sūcējiem, kuri uzpludina milzīgas mākslīgās salas, un saprotu, ka manā dzimtenē nekad nekā tāda nebūs. Vienīgi pelēcība, nabadzība, netīrība un mēsli. Visi milzīgie plāni un ieceru varenība izkliedēsies bezjēdzīgos vārdu plūdos un iesūksies Krievzemes valkanajā māla zemē, jo, kurš ir gribējis, tas savu jau padarījis. Nepilnos četrdesmit gados. Bet, kurš negrib, tas pļāpā, rada liekas gaisa vibrācijas, kas ļauj viņam nesodīti zagt.

«Kurš zina, tas klusē. Kurš runā, tas nezina.» Man patīk austrumnieku parunas - lakoniskas, tēlainas, paradoksālas un viedas. Pirms komandējuma izlasīju ne mazāk par simtu, un tā laikam bija apjomīgākā manas sagatvošanās daļa.

-    Kāpēc neatbrauca Konstantīns? - Ahmeds Taba pēkšņi jautā, un atmosfēra «Mitsubishi Pajero» kondicionētājā salonā krasi mainās.

Pārdomas par valstu likteņiem atvirzās nostāk, priekšplānā dodamas vietu ne tik globālām, toties konkrētajā situācijā daudz svarīgākām problēmām. Piemēram, Dubaijas emirāta pavalstnieka Ahmeda Tabas labvēlība un patiesums. Jo pat pieci gadi emirātu cietumā firmas «Galvaspilsētas ugunis» direktoram Igoram Andrejevičam Gorinam būtu daudz lielāka katastrofa nekā nerealizētie plāni viņa dzimtenē un tur izzagtie miljardi…

Bet pieci gadi pēc vietējās mērauklas ir minimālais laiks! Emirātos tiesas ir bargas, un par spiegošanu dabūt divdesmit-trlsdesmit gadu ir visnotaļ reāli. Tiesa, eksistē arī atvieglojumi - ja apsūdzētais iemācās no galvas Korānu, piecpadsmit gadi var tikt atlaisti. Es esmu centīgs, kārtīgs, un man ir laba atmiņa… Taču piecsimt lappušu diez vai veikšu… Starp citu, tam, kurš iemācās divdesmit sūras, bet tas ir mazāk par pusi, atlaiž desmit gadus. Tas gan nav piecpadsmit, bet visviens labi… Kāpēc nepaķēru līdzi Korānu? Būtu pamazām lasījis… Tas nāktu par labu arī Gorina kunga pozitīvā tēla veidošanai…

-  Viņš nevarēja.

-   Kāpēc? - Anrī caur spoguļbrillēm paģēroši raugās manī. Viņš zina konspiratīvo kontaktu noteikumus. Svešs cilvēks ne no šā, ne no tā neierodas pie aģenta. Tam ir jābūt svarīgiem iemesliem. Ļoti svarīgiem!

Bet ko gan es būtu varējis viņam atbildēt? Ka mans draugs un kolēģis Oļegs Pavlovskis, operatīvais pseidonīms Konstantīns, čurāja tā, kā to pieklājas darīt eiropiešu vīrietim, - stāvus, lai gan attiecīgajā situācijā viņam to būtu vajadzējis darīt sēdus? Diez vai Anrī sapratīs, par ko ir runa. Turklāt Centrā tika nolemts, ka stāstīt aģentam patiesību nav vēlams, - lai cerība tikties ar kuratoru silda viņa sirdi un stimulē būt centīgam un uzticamam…

-  Tāpēc, ka viņš ir ļoti svarīgā un steidzamā komandējumā, - es pārliecinoši atbildu. - Jūs jau pazīstat mūsu darbu!

-  Jā. - Anrī paloka galvu. Viņš nav tik liels spiegošanas likumu speciālists, lai noteiktu, vai es saku taisnību vai meloju. Tāpēc viņš man tic un nožēlā nopūšas. - Vēji ne vienmēr pūš turp, kur vēlas kuģi…

Šo parunu es krājumā nemanīju, taču tas nav svarīgi. Svarīgāk ir kas cits - mūsu aģents vienlaikus ir arī filozofs!

Par vakardienas piedzīvojumu ar Ambāli es nestāstu, lai pirms laika nesabiedētu Tabu. Vispirms lai piekrīt. Kā mēdz teikt pie mums Krievijā - galvenais ir iesaistīties kautiņā, gan tad manīs…

«Mitsubishi Pajero» sāka lēkāt pa grambām un kukuržņiem, itin kā ļaunais džins būtu to pārsviedis četrtūkstoš jūdžu attālumā no kino pasaules melnajiem ceļiem ar baltajām līnijām uz Krievijas mūžīgo bezceļu valstību. Taču tas bija tikai milzīgs būvlaukums, nobērts smagsvara pašizkrāvēju riteņu izdangātām šķembām. No šejienes Persijas līcī iesniedzās uzbērts dambis - milzīgas palmu lapas kāts, uz kura tiks uzbūvēts divtūkstoš villu un četrdesmit daudzstāvu viesnīcu. Bet visapkārt ierīkos viļņlauzi gigantisku arābu burtu veidā, kuri veidos šeiha iemīļoto frāzi: «Ne katrs, kurš runā, ir gudrais; ne katrs, kurš atrodas zirga mugurā, ir jātnieks…» Izlasīt viedo aforismu būs iespējams no kosmosa - no satelīta, no Mēness, no Marsa, no Centaura Alfas. Lai zina!

Pēc pāris kilometriem mūsu džips izbrauca absolūti klajā smilšainā pludmalē, un Anrī nobremzēja metrus piecus no glāsmainā pat pēc izskata, saules zaķīšus mētājošā ūdens.

-  Te var runāt mierīgi, - aģents saka, un mēs kāpjam laukā. Smiltis mīksti šņirkst zem kājām. Smaržo pēc liela ūdens. Es salūkoju kabīnē savu somiņu. Anrī viegli saspringst. Es laipni smaidu, neitralizējot viņa bažas.

-   Mēs tiekamies tikai otro reizi, taču Konstantīns ir stāstījis pārjums vienīgi labu, - es zīmīgi saku. - Ceru, ka ar laiku kļūsim īsti draugi. Bet pagaidām lūdzu pieņemt cieņas apliecinājumus jums un jūsu ģimenei.

Anrī neatsakās. Tā ir laba zīme. Izskatās, ka viņš piekritīs turpināt sadarbību.

-   Tas ir jums. - Es sniedzu masīvu sudraba kabatas pulksteni. Spriežot pēc apmierinātās sejas izteiksmes, Anrī ir aptvēris dāvanas vērtību.

-  Tās - jūsu sievai… - No somiņas parādās glīta franču smaržu kārbiņa.

Anrī apmierināti māj ar galvu.

-  Un tas - jūsu mātei. - Es izvelku gutru - ar sudrabu apdarinātu melnu galvas lakatu.

Visas dāvanas ir pirktas vietējos veikalos, tās ir neitrālas un ne mazākajā mērā neatstāj ārzemniecisku iespaidu.

-  Bet tas - bērniņiem. - Tā kā es nezinu, cik bērnu pa šiem gadiem pievienojies Centram zināmajiem - zēnam un meitenei, tad pasniedzu nākamajam draugam divas spilgti lakotas mašīniņas un divas greznas lelles. Gan paši tiks skaidrībā.

Anrī šķiet apmierināts, viņš sirsnīgi pateicas, uzsvērti sajūsmināti spiež man roku ar abām savējām un uzticīgi lūkojas acīs. Tas atstāj pilnīgu neviltotas draudzības iespaidu, ja nezina, ka arābu Austrumos ārējie uzmanības apliecinājumi nozīmē vēl mazāk nekā visos pārējos apvidos.

Taču, lai kā arī būtu, prelūdija ir beigusies, abas puses ievērojušas pieklājības likumus un tagad ar mierīgu sirdi var ķerties pie lietas.

-   Dārgais draugs, - es ceremoniāli saku un pieeju aģentam konfidenciālas sarunas attālumā. Tagad labi būtu paņemt viņu zem elkoņa, taču šeit tas tiek uzlūkots kā familiaritāte un vaļība, tāpēc es savaldos un pielieku roku savas žaketes priekšējai malai.

-   Jūs ilgi un auglīgi sadarbojāties ar manu draugu Konstantīnu, turklāt šis darbs nesa labumu abām pusēm. Es gribētu lūgt jūs šo sadarbību turpināt. Ar tādiem pašiem noteikumiem, ja jums nav citu priekšlikumu…

Anrī domīgi brauka iesirmās ūsas. Pauze ieilgst, un es uzreiz aptveru, kas tam par iemeslu.

-  Starp citu, inflācija aug, un būtu taisnīgi, ja jūsu atalgojums pieaugtu, teiksim, par trīsdesmit procentiem!

Es kārtējo reizi meloju. Nē, tas ir rupjš vārds, un tas neatspoguļo mūsu Dienesta specifiku. Labāk lietot citu - maigāku terminu. Eifēmismu, kā saka gudri intelektuāļi. Es, teiksim tā, - mānos. Turklāt divreiz. Pirmo - par labu Anrī, un otro - par labu Krievijas izlūkdienesta kasei.

Emirātos nekādas inflācijas nav, pēdējos desmit gados ikvienā naudas maiņas punktā par dolāru dod trīs komats sešdesmit sešus dirhamus. Turklāt es esmu pilnvarots paaugstināt aģenta honorāru līdz piecdesmit procentiem.

Taču Anrī mana pirmā mānīšanās visnotaļ apmierina, bet par otro viņš nenojauš. Pietūkuši seja izplūst smaidā, viņš apmierināti pamāj.

-   Norunāts! - Nostiprinot panākto vienošanos, mēs apmaināmies spēcīgiem rokas spiedieniem.

Abas puses jūtas apmierinātas. Anrī atkal ir uzradies stabils papildu ienākumu avots. Turpretī manai apmierinātībai ir tīri morāls raksturs. Uzdevums ir izpildīts, un es jau šodien varu lidot atpakaļ. Bet līdz tam - izpeldēties līcī. Izskatās, ka šoreiz Ivans nebūs samelojis.

-   Tagad es strādāšu kopā ar jums? - Anrī jautā.

Es nenoteikti nogrozu galvu. Šādu žestu tikpat labi var iztulkot par piekrišanas, nolieguma, kā arī neskaidrības zīmi. Ļoti bieži tas ir atkarīgs no tulkotāja noskaņojuma. Aģents izvēlējās pirmo variantu.

-  Vismaz līdz brīdim, kad atbrīvosies Konstantīns, - viņš precizē it kā pats sev.

Es neiebilstu. Tās vairs nav manas problēmas. Domās esmu jau Maskavā.

-   Izpeldēsimies? - Es aši nometu drēbes.

Anrī papurina galvu un tikli novēršas. Šeit nav pieņemts demonstrēt savu pliko pakaļu otram vīrietim. Un arī skatīties uz to nav pieņemts. Taču es katram gadījumam jau laikus biju uzģērbis peldbikses, tā ka mana jaunā drauga pieklājības izjūta netika aizskarta.

Es ieskrējienā pāršķeļu gludo, retu vilnīšu tikko manāmi iekrokoto līča virsmu, aši aizpeldu tālāk no krasta, noguļos uz muguras, atkal apgriežos uz vēdera, virpuļoju kā vilciņš, saceldams pamatīgas šļakatas… Ūdens ir tīrs, ne tik blīvs kā Vidusjūrā vai Klusajā okeānā, un arī tā krāsa ir citāda - ne zila, bet viegli iepelēka. Tas ir pietiekami silts, taču iekšienē slēpj tīkamu vēsumu, itin kā katrā ūdens molekulā kāds būtu paslēpis vēsu kodolu - speciāli, lai tūristi sajustu kontrastainu atslābinošu masāžu. Saspringtā nervu sistēma nomierinās, es sāku citādi uztvert apkārtējo pasauli. Saule atviz gludajā ūdens virsmā, apžilbina acis, likdama pievērt plakstus. Jauna kucēna jūsmā es pagriežos atpakaļ. Labajā pusē atrodas daudzzvaigžņu viesnīcas, tieši uz priekšu tālumā - jaunceļamie debesskrāpji, pa kreisi tiek ierīkots tas pats astotais pasaules brīnums - sala palmas lapas veidā… Bet manā priekšā pa mežonīgo, nekopto pludmali pastaigājas aktivizētais aģents Anrī… Rimta aina…

Pēkšņi spožs saules zaķēns trāpa man piemiegtajās acīs - itin kā saule būtu atspīdējusi no optiskās ierīces - binokļa, fotoaparāta, snaipera tēmēkļa! Es līdz viduklim izslejos ūdenī, fiksējot vietu, - tā ir desmit metru augsta šķembu kaudze, gandrīz pašā tās galā ir lieliska vieta gan novērošanai, gan snaipera slēpnim… Tikai - kurš varētu mani novērot, vēl jo vairāk - kuram varētu ienākt prātā uz mani tēmēt? Varbūt tiem, kuri sūtīja man pakaļ Ambāli?

Interese par mūsu necilajām personām varētu rasties divos gadījumos - ja Anrī atzinies šejienes pretizlūkošanai vai arī no mūsu Centra noplūdusi informācija. Taču, pat ja tā būtu, visviens pamata «karstām akcijām» nav - mēs vēl neko neesam paguvuši izdarīt!

Garastāvoklis bija sabojāts, nervi atkal uzvilkti. Es plunčājos siltajā ūdenī jau bez pirmītējā azarta. Bet pats saspringti nenolaidu skatienu no šķembu kaudzes.

Gaismas uzplaiksnījumi neatkārtojās. Tas varēja būt tūrista binoklis, stikla lauska, vienalga kas. Taču vēlēšanās baudīt glāsmaino vēsi silto Persijas līča ūdeni bija zudusi. Es ātri izkļuvu krastā, steigā noslaucījos, apģērbos, mirkli apdomājos… Ko darīt?

Atstāt aiz sevis šaubīgus notikumus un neskaidras parādības mums nebija pieņemts. Tātad vajadzētu paiet simt metru, uzrāpties šķembu kaudzē un noskaidrot, kas tur spīd. Taču darīt to itin nemaz negribas. Un es sapratu - kāpēc. Kad, gatavojoties celt telti naktsguļai, līdzās pamani čūskas midzenim līdzīgu spraugu, tad, grozi kā gribi, bet nākas to pārbaudīt. Bet, ja vienkārši ej garām, tad jābūt idiotam, lai bāztu koku aizdomīgā caurumā. Un es pašlaik gāju garām - taisnā ceļā uz Maskavas lidmašīnas trapu. Pie velna to zibsni!

Anrī raudzījās nogaidoši. Igors Andrejevičs Gorins diezgan dabiski uzsmaidīja viņam un ietrausās sakarst

paguvušajā «Mitsubishi Pajero» salonā.

* * *

No Dubaijas līdz Sārdžai ir tikai divdesmit pieci kilometri. Taču tas ir cits emirāts, te noteikti bargāki likumi, un milzīgais piemineklis Korānam centrālajā laukumā apliecina, ka tie tiek nelokāmi pildīti. Un tiešām - aizliegums uzglabāt un lietot alkoholu atšķirībā no liberālās Dubaijas nepazīst izņēmumu. Par pudeli degvīna ceļojuma somā nāksies samaksāt tūkstoš dirhamu sodanaudas, bet par parādīšanos ielās krievu tūristam ierasti jautrā prātā var nopelnīt divdesmit piecus sitienus pa pēdām!

Varētu šķist, ka mūsu tautiešiem vajadzētu neatskatoties bēgt no tik neviesmīlīgas un skaudras vietas! Taču, par spīti acīm redzamai un dzelžainai loģikai, itin visur - gan viesnīcās, gan veikalos, gan pludmalē - pārsvarā skan krievu valoda… Kas nodrošina šo pārsvaru, neraugoties uz nedzirdētajiem miesassodu draudiem par nevainīgu nacionālo izklaidi? Tam ir tikai viens vērā ņemams arguments, un tieši tas šajā gadījumā ir izšķirīgais. Sārdžā viss ir lētāks - dzīvojamā platība, zelts, rūpniecības preces, pārtika, pacelšanās un nolaišanās lidmašīnās… Tāpēc lētākie «Aeroflot» reisi notiek caur Sārdžu. Bet vēstniecība taupa itin visā, tāpēc nav nekāds brīnums, ka es patlaban sēžu vietējā lidostā, kas ir neliela, taču pietiekami ietilpīga un tīra.

Sirdsapziņa man ir tīra, esmu noguris, taču jūtos apmierināts - uzdevums izpildīts. Es aktivizēju Anrī, uzrakstīju sīku pārskatu, pietiekami detalizēti aprakstīju aģentu un pat piedāvāju dažas rekomendācijas virsniekam, kurš ar viņu strādās. Nelielīšos, ja teikšu - neviens no maniem tagadējiem jaunās formācijas kolēģiem neizdarīs tik daudz pāris dienu laikā! «Pepsikolas paaudzei» nenāktu ne prātā veikt tik daudz, viņuprāt, lieku darbu. Tāpēc, iekams doties uz lidostu, es tēvišķi uzplikšķinā- ju Mišām pa plecu un sacīju:

- Mācies, puis, kamēr esmu dzīvs!

Taču viņš tikai izbrīnā nomirkšķināja acis. Viņš acīm redzami nesaprata, kas viņam būtu jāmācās, nesaprata mana tēvišķuma iemeslu, bet galvenais - nesaprata, kāpēc es nenozīmīga iemesla pēc esmu pierakstījis septiņas lapas. Tomēr neko nejautāja, neiebilda, vispār - neizrādīja nekādas emocijas. Arī tas mūsdienu jaunatnei ir asinīs - nestrīdēties ne ar vienu, kurš varētu ziņot Centram, nesaasināt attiecības, neiedzīvoties ienaidniekos… Vienīgi - kā tādā garā lai strādā? Kā lai nodarbojas ar izlūkošanu? Personiski man ir papilnam ienaidnieku visā pasaulē…

Zālē ienāca liela grupa cilvēku, ietinušos baltās drānās, - svētceļnieki veic savu misiju, un šeit viņiem ir pārsēšanās ceļā uz Meku. Tikko izcēlās jandāliņš pie eskalatora - viņi nekad nebija redzējuši slīdošās kāpnes, tomēr, uzticēdami savu likteni Allāham, paklausīgi stājās uz tērauda pakāpieniem un pēc inerces vēlās atmuguriski, pat necenzdamies noturēties kājās. Tik tikko neizveidojās kaudze, bet laikus iejaucās ašs, stiegrains policists - viņš apturēja eskalatoru, palīdzēja nokritušajiem piecelties un palaida visus kājām pa kāpnēm. Malacis! Nemaz ne kā mūsu slinkais un neattapīgais lempis…

Lūk, kur vēl viens policists - formas tērpā, melnā berete pabāzta zem uzpleča, pie jostas liela pistole, bet basajās kājās… čības! Viņš ieiet tualetē, tad parādās no jauna, turēdams rokā zābakus, nesteidzīgi apauj kājas, uzmauc galvā bereti un jau citā - dienesta solī dodas pie kontroles līnijas. Droši vien nomazgājis kājas. Ko tādu pie mums nevar ieraudzīt, tā ir vietējā eksotika…

Es paskatos pulkstenī. Pēc stundas izziņos iekāpšanu. Ko lai saka - velti es domāju slikti par Ivanu. Šoreiz viņš nav samelojis - komandējums izrādījās veiksmīgs, es izvēdināju galvu, pasildījos saulītē un pat izpeldējos līcī. Viss notika tā, kā viņš bija solījis.

Nenāktu par ļaunu iekost. Taču ēstuvē pie galdiņiem brīvu vietu nav. Varētu nopirkt pāris sviestmaižu un apēst tepat uzgaidāmajā zālē. Bet šī ir Šārdža… Te visi zina atgadījumu ar trim angļiem, kuri svētajā mēnesī rama- dānā dzēruši uz ielas pepsikolu un smēķējuši. Policistu patruļa viņiem aizrādījusi, bet šie sākuši malt savu parasto demagoģiju par brīvību, demokrātiju un cilvēktiesībām… Rezultātā dabūjuši pa mēnesim cietumsoda un piecsimt dolāriem sodanaudas. Un tie vēl bijuši angļi - privileģētā nācija, jo tieši angļi atraduši šeit naftu, tāpēc viņiem daudzko piedod… Bet ko lai saka aizdomīgs krievs, ja viņš būs devis iemeslu rakņāties savā biogrāfijā? Nē, labāk pacietīšos. Paēdīšu lidmašīnā.

Pie reģistrācijas letes bija sastājusies garum gara rinda. Mani tautieši līdzīgi svarcēlājiem stiepa milzīgas kastes ar plazmas paneļiem un stereo sistēmām, akurāti plastikātā iesaiņotas automašīnu riepas, nepaceļamas pītas somas, kurās varētu novietot pat nesadalītu līķi. Kāpēc viņi to dara? Tagad, kad beidzies totālā deficīta laikmets, visi šie labumi ir arī Krievijas veikalos, turklāt faktiski par tādām pašām cenām. Tas droši vien ir badu cietušā sindroms…

Es piecēlos, lai dotos uz izlidošanas zonu. Vairāk par visu man gribējās šķērsot robežlīniju un atrasties Krievijas lidmašīnā. Bet pēc tam pacelties gaisā un uzņemt kursu uz Maskavu. Tālāk - nosēsties «Seremetjeva 2» un galu galā pa īstam atslābināties.

-   Igor Andrejevič! - atskanēja aiz muguras.

Es pat necentos pagriezties. Tā, protams, bija dzirdes halucinācija. Vai arī kāds krievu tūrists uzsauca otram krievu tūristam. Katrā gadījumā ar mani nosauktajam vārdam nav nekāda sakara. Tāpēc ka mans vārds ir Dmitrijs Poļanskis. Bet Igors Andrejevičs - operatīvais pseidonīms operācijai, kura jau ir beigusies. Vai mazums man bijis operatīvo pseidonīmu?! Vai katru lai atcerētos un uz katru atsauktos?

-   Igor Andrejevič! - Cilvēks, kurš bija saucis svešo vārdu, tuvojās, un, kas bija pats nelādzīgākais - viņa balss man šķita pazīstama.

Pašapmāns, tas bija visnožēlojamākais - raksturīgs vājiem cilvēkiem. Strauss, iebāzis galvu smiltīs, uz dažiem mirkļiem nomierinās, taču ar to pašu brīdi ir nolemts kļūt par viegli iegūstamu laupījumu. Būtu labāk izmantojis savas priekšrocības - veiklo skriešanas prasmi un vareno sitienu ar nagaino kāju.

Es apstājos un pagriezos atpakaļ. Lavierēdams trokšņainajā pūlī, man pakaļ traucās manāmi satrauktais Miša. Viss skaidrs - atgriešanās mājās tiek atlikta!

Es atvairīju pirmo domu, lai gan parasti tieši tā mēdz būt vispareizākā. Kāpēc «tiek atlikta»? Varbūt pienākusi šifrēta telegramma par manis apbalvošanu ar ordeni vai medaļu un vēstniecības kolēģi steidz paziņot man patīkamo vēsti? Diemžēl pat muļķim ir skaidrs, ka tāpēc, lai sagādātu man prieku, neviens neatrautu savu pakaļu no vēstniecības krēsla!

-   Pienācis steidzams rīkojums no Centra. Jums jāpaliek un jāturpina pildīt uzdevumu. Vēstniecībā parādīšu jums šifrēto telegrammu.

Rinda pie «Aeroflot» letes bija gandrīz nozudusi. Klusa slīdlente ievilka milzīgos saiņus, kārbas, pa divām kopā sasaiņotās riepas un līķiem vai svinu piestūķētās somas bagāžas nodalījuma bezdibenīgi melnajā rīklē.

Es rupji nolamājos izplatījumā.

-  Ak jā, vajag nodot biļeti! - Miša piesita sev pie pieres. - Lai varētu grāmatvedībā atskaitīties… Labi, ka atcerējos!

Es arī atcerējos. Nezināmās optiskās ierīces zibsnis līča krastā! Pirms pāris stundām šī sīkā epizode tika pilnībā dzēsta no atmiņas selektīvās lentes, turpretī tagad tā kā nokaitēta nagla urbās smadzenēs… Un diez vai tas bija sasistas pudeles lauskas mests zibsnis - vienkārši skaidrojumi izmeklēšanā taisnā ceļā varēja novest cietumā. Vai uz ešafota…

Trokšņainie tautieši, norūpējušies pētīdami iekāpšanas talonus, gāja uz lidmašīnu, nenojauzdami, cik viņi ir laimīgi.

Smagi nopūties, es devos uz durvīm, kas veda laukā no lidostas. Man lika nakšņot līdzās spraugai, kas, visticamāk, bija čūskas ala!

Mēs sēžam «zemūdenē». Protams, ne jau īstā - profesionālā žargonā tā dēvē speciālu telpu, kas paslēpta vēstniecības ēkas iekšienē un ir droša pret jelkādu noklausīšanās iespēju. «Tīrie» diplomāti to neizmanto un pat nenojauš par tās esamību. Toties visas izlūkdienesta darbinieku sanāksmes un dienesta pārrunas notiek tieši šeit.

«Zemūdene» no citām vēstniecības telpām atšķiras tikpat, cik spiegošana no diplomātiskā darba. Pusmetru biezās bezlogu sienas apšūtas ar biezu skaņas izolējošu slāni, apsistas ar tēraudu un apvilktas ar vara stiepli, pa kuru, ieslēdzoties apgaismojumam, haotisku impulsu veidā tiek laista elektriskā strāva. Bez tam šeit atrodas gan «baltā trokšņa» ģenerators, gan elektromagnētiskais ekranētājs, gan pretfāzu radioizstarotājs. Telpā nav nekā lieka - kailas baltas sienas un griesti, gluda grīda, caurspīdīgs galds un krēsli. Paslēpt šeit «vabolīti» praktiski nav iespējams, nepiederīgas personas te nenāk, toties tehniskās izlūkošanas speciālists divreiz dienā pārbauda «zemūdeni» tikpat skrupulozi kā pilsoņu pieņemamo istabu. Šie pasākumi kalpo tam, lai izvairītos no nodevības. Pastāv uzskats, ka to dēļ mēs varam brīvi sarunāties.

«Mēs» - tie esam mēs ar Pjotru Vasiļjeviču Popovu, vēstniecības otro sekretāru, kurš vienlaikus ir arī šejienes rezidentūras vadītājs. Melnīgsnējs, kalsnu seju, ar šaurām, švītīgām ūsiņām, viņš atgādina arābu. Pirms kādiem desmit gadiem mēs satikāmies Kairā, tolaik viņš bija vienkāršs izlūks, uzvārdā Huseinovs. Es veicu samērā riskantu operāciju, bet viņš to nodrošināja, savas austrumnieciskās ārienes dēļ saplūzdams ar vietējo iedzīvotāju masu. Toreiz viņš atstāja lielisku iespaidu - drosmīgs, pārgalvīgs, viens no labākajiem speciālistiem arābu jomā… Par viņu klīda leģendas tāpat kā par Arā- bijas Lourensu…

Taču ar atmiņu gan Popovam-Huseinovam ir pašvaki - viņš pilnīgi ir aizmirsis gan mūsu tikšanos, gan toreizējo operāciju. Lai gan, visticamāk, ar atmiņu tam nav nekāda sakara - tolaik viņš bija kapteinis, tāds pats izpildītājs kā es, turpretī tagad ir kļuvis par pulkvedi un pārgājis vadības rangā. Šādas pārvērtības bieži vien bojā cilvēkus… Nebijis šifrētās telegrammas, kas gulēja mūsu priekšā uz galda, viņš vispār nebūtu ar mani ticies.

«Klejotājam. Konstantīns atstājis pie Anrī objektu ar numuru «0». Jums šis objekts jākonfiscē un, sadarbojoties ar rezidentūru, jānodrošina tā steidzama nogādāšana Centrā. Ivans.»

Es izlasīju telegrammu trīs reizes un tomēr nesapratu, par ko ir runa. Anrī tika «iekonservēts» pirms septiņiem gadiem. Konstantīna jau trīs gadus nav starp dzīvajiem. Kad gan viņš atstājis aģentam nezināmo objektu? Un kāpēc vajadzība pēc tā radusies tikai tagad? Un vēl tik steidzama? Gatavais murgs!

Pastāstīju par savām šaubām rezidentam. Starp citu, Popovu notikušais sevišķi neizbrīnīja.

-Visticamāk, pirms septiņiem gadiem arī atstāja… - Viņš ikdienišķi paraustīja plecus. - Parasta lieta. Centrā nepagūst apstrādāt ienākošo informāciju. Telegrammu atšifrēšana, dokumentu, mikrofilmu, skaņu ierakstu, videomateriālu izpēte - tam visam vajadzīgs laiks un resursi… Pirmām kārtām nodarbojas ar to, kam ir atzīme «Steidzami!». Pārējais krājas līdz brīdim, kad būs laiks… Varbūt tieši tagad tas ir uzradies! Bet tur bijis kas tāds, kas izraisījis interesi! Tāpēc arī tāda steiga.

-   Hm…

«Vai tiešām viņi ir tādi idioti?» es bezmaz vai uzprasīju, pēdējā brīdī noturējies. Taču es tāpat zināju atbildi.

Popovs pa savai modei iztulkoja šaubas manā sejā.

-  Vai arī bijis cits variants, - viņš turpināja. - Pirms septiņiem gadiem šis objekts nešķita Centram interesants, bet tagad noticis kas tāds, kas mainījis situāciju… Piemēram, krasi cēlusies informācijas vērtība!

-   Vai jūs zināt, par ko ir runa? Kas tas par objektu ar numuru «0»?

Rezidents nenoteikti paraustīja plecus.

-   Šifrētās telegrammas vienīgi Centrā glabājas mūžīgi, pie mums tās tiek iznīcinātas trīs gadu laikā. Var vienīgi minēt…

-   Jāņem par pamatu kādi spilgti notikumi, kas norisinājušies pirms septiņiem gadiem, - dienesta pakāpē un postenī augstākajam neuzbāzīgi deva mājienus pieredzējušais, bet kautrīgais majors Poļanskis.

Un teiktajam bija rezultāts. Popovs atdzīvojās, pamāja un saberzēja plaukstas, it kā gribēdams ar šādu arhaisku paņēmienu iegūt patiesības uguni.

-   Tādā gadījumā var izvirzīt vairākas versijas…

Viņš apklusa un, pūlēdamies atcerēties, sarauca pieri.

-    Pirmkārt, pirms septiņiem gadiem pie amerikāņiem pārgāja mūsu vēstniecības Saūda Arābijā šifrētājs. Visa reģiona rezidentūra saņēma uzdevumu viņu meklēt. Iespējams, Pavlovskis ir noteicis tā nelieša atrašanās vietu, taču toreiz viņa dati netika realizēti. Un tagad pārbēdzējs kaut kādā veidā ir izpaudies, piemēram, sācis rakstīt atmaskojošu grāmatu… Un jautājums no jauna saasinājies!

«Vāji! Tagad katrs raksta ko grib, turklāt nemaz neizbraucot no Krievijas. Tas nevienu nerausta. Turklāt šifrētā informācija no arhīva nekur nepazūd, to jebkurā brīdī var izvilkt dienasgaismā un izlasīt. Kāpēc gan jāmeklē kāds objekts šeit, Dubaijā? Runa noteikti nav par informāciju, bet par materiālu priekšmetu!»

Arēji es savu skeptisko noskaņojumu neizrādu, gluži otrādi - uzklausu rezidentu goddevīgi un vērīgi kā cītīgs skolnieks.

-    Lai gan nē, diezin vai, - Popovs-Huseinovs izlaboja, spodrinādams savu Arābijas Lourensa reputāciju. - Toties sprādziens uz kodolraķešu nesēja «Džordžs Vašingtons» varētu būt visnotaļ reāla versija!

-  Kas par sprādzienu? - es apjautājos pēc iespējas de- likātāk.

-  Tas bija eksperimentāls zemūdens kreiseris ar jaunu pretradiācijas aizsardzību. Kaut kāds super slepens materiāls, kas aiztur gamma starojumu ne sliktāk kā svins. Tikai tas ir tūkstoškārt vieglāks par svinu.

Es saausījos, lai gan neliku to manīt.

-  Un tavu neražu - reaktora nodalījumā notika sprādziens. Parasts termiskais sprādziens - bija pārkarsis dzesēšanas kontūrs. Reaktoru laikus apdzēsa, tā ka nekādu nopietnu seku nebija. «Džordžu Vašingtonu» aizvilka uz el Fudžeiras bāzes ostu. Tas arī viss…

Tas jau izklausījās ticamāk. Tāpēc ka tieši el Fudžeiras jūras kara bāzē dienēja Krievijas ārējās izlūkošanas aģents ar pseidonīmu Anrī! Ilgu laiku aizmirstais, bet nu pēkšņi tik nepieciešamais.

-  Bet kālab pēc tik daudziem gadiem? - Sarunu vajag uzturēt, bet uzdot retoriskus jautājumus ir daudz mērķtiecīgāk nekā dalīties savos spriedumos un secinājumos, kurus sarunbiedrs viegli var piesavināties.

Rezidenta piere vēl vairāk saraucās.

-   Pilnīgi iespējams, ka Centrs toreiz neieinteresējās par viņa ziņojumu - avārija pārvelk svītru jebkuram eksperimentam. Kāda jēga dokumentēt galvenā ienaidnieka neveiksmes, ja mūs daudz vairāk interesē viņa panākumi? Bet tagad kaut kas varēja mainīties, piemēram, pie mums tiek izstrādāts jauns atomzemūdeņu projekts un kāds atcerējies «Džordžu Vašingtonu»…

Jā, tas jau ir tuvāk patiesībai! Mūsējie nekad neskrien notikumiem pa priekšu - apsēžas pusdienot un tikai tad sāk meklēt karoti… Varu derēt, ka «objekts numur nulle» ir gabals no reaktora pretradiācijas aizsarga!

-   Un, lūk, vēl viens variants… - Arābijas Lourenss turpināja, bet es jau biju iegrimis citās domās.

Kopumā rezidents izvirzīja četras versijas. Taču ticamāku par otro es tā arī neizdzirdēju. Beidzot viņš pieklusa, pagrozīja rokās Centra telegrammu un nevērīgi nosvieda to uz galda.

-   īsi sakot, ja reiz mums jāsadarbojas - gatavo operācijas plānu…

Es novērsos un ņēmos aplūkot baltās sienas. Klusi dūca skaņu slāpētāji. Viltīgās sistēmas sadalīja vārdus skaņās, sajauca tās nesaprotamā kokteilī, izlaida cauri smalkiem filtriem un bez pēdām izgaisināja izplatījumā. Viss teiktais palika «zemūdenē». Un sarunbiedru atmiņā. Tāpēc nodevība pārvilka svītru pat vispārdomātā- kajiem drošības pasākumiem. Bet nodevība diemžēl ir neizbēgams izlūka darbības pavadonis, tāpēc ikviens izlūks nodrošinās kā prazdams.

Esmu izbēdzis no daudzām nepatikšanām tāpēc, ka nekad neesmu klāstījis savus plānus. Pat kolēģiem un priekšniekiem. Arī tagad es negrasījos pārkāpt šo likumu. Tomēr aizvainot rezidentu ar neuzticību nedrīkst, tāpēc savu principu vajag īstenot ļoti uzmanīgi.

Centra sūtnis delikāti nokremšļojās.

-  Plāns šajā gadījumā nav vajadzīgs. Sadarbība izpaudīsies tādējādi, ka jūs mani piesegsit. Operāciju veikšu es pats!

-   Ak tā…

Rezidents manāmi sadrūvējās. Apstiprināt citu plānus bija viens, bet pašam veikt atbildīgu darbu - pavisam kas cits.

-  Man šķiet, ka mani novēro. Kopš tā brīža, kad pirmo reizi tikos ar Anrī. Tāpēc piesegšanai jābūt pamatīgai.

Arābijas Lourenss sarosījās.

-   Jūs esat pārliecināts? Varbūt izlikās? Vai kāda sagadīšanās?

-  Viss var būt. Tomēr norīkojiet man palīgus nodrošinājumam un pretizlūkošanai.

-  Mums ar cilvēkiem ir ļoti trūcīgi…

Maskavas sūtnis noplātīja rokas, un rezidents sakaunējās - neklājas apgrūtināt viesi ar savām problēmām!

-  Es došu jums leitnantu Gorčakovu, jūs jau kontaktējāties.

-   Tas būtu Miša, vai?

-   Nūja, Mihails Jevgeņjevičs. Kas tad ir?

Skaidrs, ka no Mišas nekādas jēgas nebūs. Nāksies iztikt saviem spēkiem. Starp citu, kā vienmēr.

- Nē, nekas. Ļoti simpātisks puisis. Es sazināšos ar

viņu, kad radīsies nepieciešamība…

* * *

«Mitsubishi Pajero» raiti ripoja pa melno gudronu. Mēs atradāmies Fudžeiras emirātā, ceļi te bija sliktāki, taču tikpat līdzeni un nevainojami gludi - kā kājas koptai sievietei, kura par sevi rūpējas…

Salīdzinājumam izraudzītais tēls nekļūdīgi nodeva Igora Andrejeviča Gorina raižu virzienu. Neiedomājās, kārumnieks, jūrnieka dunča asmeni, dzelzceļa sliedi, pedantiska vācieša skūto vaigu vai vēl ko tamlīdzīgu, kam nebūtu seksuāla konteksta! Stingrais un morāles jautājumos nevainojamais Dmitrijs Poļanskis nopūtās un, nosodoši pašūpojis galvu, no jauna pievērsa skatienu logam.

Manas aizdomas kārtējo reizi spīdoši apstiprinājās. Anrī pastāstīja, ka piedalījies «Džordža Vašingtona» avārijas seku likvidēšanas darbos un pamanījies nočiept gabalu stingri slepena metālplastikāta, kura saglabāšanai amerikāņi piešķīra lielu nozīmi. Konstantīns nodēvēja eksperimentālo materiālu par «objektu numur nulle» un lika paslēpt drošā vietā, jo to katrā ziņā ievajadzēsies.

«Agri vai vēlu objekts būs ļoti nepieciešams,» bija sacījis tālredzīgais kapteinis Pavlovskis. «Un tad mēs ar tevi to pievāksim.»

Viņš bija labs izlūks un lielisks analītiķis, taču pilnīgi visu paredzēt nespēj itin neviens mirstīgais. «Ja gribi sasmīdināt Dievu, atklāj viņam savus plānus,» - tā vēsta vieda paruna, un paša Oļega liktenis bija tam uzskatāms apliecinājums.

Apkārtējā ainava kardināli mainījās. Smiltāji un oāzes palika aiz muguras - abās šosejas malās slējās melnas mežonīgas klintis, kontrastējot ar šur tur redzamiem spīdīgu pelēku un baltu akmeņu klājieniem.

-   Šiem kalniem ir divsimt miljoni gadu, - stāsta Anrī. Šodien viņš atkal ir tērpies nacionālajā apģērbā - sīkrūtota gafija, sniegbalts kokvilnas paltraks līdz papēžiem, kājās vaļējas iešļūcenes. Viņš nezina, ka vakar es tik tikko neaizlidoju uz dzimteni, viņam viss notiekošais šķiet parasta lieta - ieradies jauns kurators un līdz ar viņu - jauni uzdevumi, jauns darbs, jauna peļņa.

-   Te nav ne naftas, ne citu derīgo izrakteņu, vienīgi akmeņi celtniecībai. Cilvēki dzīvo nabadzīgi, kalnu rajonos pavisam nesen parādījās elektrība… Arī klimats nav tāds kā citviet - nesen kalnos uzsniga sniegs! Iedomājieties - pirmo reizi visos pastāvēšanas gados! Tiesa, tas ātri nokusa…

Anrī ir runīgs un, manuprāt, jūt simpātijas pret mani. Pašlaik mēs braucam pie viņa brāļa Saīda. Tieši kopā ar brāli Anrī paslēpis «objektu numur nulle». Un arī atrast to var vienīgi kopā ar viņu.

-   Bet ja nu kāds to jau ir atradis? Septiņu gadu laikā! - es nezin kāpēc vaicāju. Šāds jautājums raksturīgs neglābjamam pesimistam, un jautātājs nevar cerēt uz racionālu atbildi. Taču, no otras puses, bezjēdzīgu jautājumu nemaz nav - ikviens veicina jaunas informācijas iegūšanu.

Anrī apmierināti smaida un purina galvu.

-    Saīds ir ļoti apdomīgs. Viņš speciāli izraudzījās Melno aizu. Tai ir nelāga slava, tāpēc cilvēki turp reti dodas. Un nevienam nenāks ne prātā vandīties pa turienes alām!

-   Tas ir ļoti labi, - es pamāju. - Saīds ir gudrs cilvēks…

Grasos pavaicāt, kāpēc Melnajai aizai ir nelāga slava, bet Anrī aizrautīgi stāsta par savu brāli - cik viņš ir godīgs, principiāls, cik labi pārzina Korānu un stingri to ievēro… Viņu pārtraukt būtu vienkārši nepieklājīgi, atlika vienīgi piekrītoši māt un sajūsmināties kopā ar stāstītāju.

-   Es daudzkārt esmu aicinājis Saīdu pārcelties uz Dubaiju, taču tad viņš zaudētu labu darbu. Pašlaik viņam ir laba alga, pilna sociālā pakete, nākotnē - pieklājīga pensija… Turklāt vēl autoritāte, cieņa. Visu to zaudēt? Tāpēc viņš atsakās…

Kāds izskatās «objekts numur nulle», es vēl joprojām tā arī neesmu uzzinājis - Anrī nespēja piemeklēt īstos vārdus angļu valodā. Viņš minēja kaut ko par «karti» vai «plati» un ar pirkstiem rādīja piecpadsmit, divdesmit centimetru lielu taisnstūri. Izmērs bija visnotaļ transportējams, un tas priecēja.

Kalni ir beigušies, tagad šoseja stiepjas gar piekrasti. Pašā liedagā nozib daudzstāvu viesnīca. Visapkārt - koki, zālieni, guļamkrēsli, zilas baseinu bļodas, bārs zem smaila niedru jumta, kā skudras rosās mazas, no- sauļojušās figūriņas.

Anrī kāpināja ātrumu. Civilizācijas oāze ir palikusi aiz muguras. Piekrastes smiltis, melnie akmeņi - viss. Garie okeāna viļņi brīvi izplūst tukšajās pludmalēs. Spidometra bultiņa drebinās pie atzīmes «simt divdesmit». Līdz el Fudžeirai atlikusi kāda stunda ko braukt. Es periodiski kontrolēju ceļu. Aizmugurē, aizvien vairāk atpalikdams, velkas kravas autiņš, kuru mēs tikko apdzinām. Aiz tā strauji iznirst sudrabota toijota. Emi- rātos ir daudz japāņu mašīnu, te tās ir cieņā.

Nekā aizdomīga nemana - neviens nevelkas astē. Vismaz atklāti ne. Lai gan, ja mūs novēro profesionāli, tad tas neko nenozīmē. Novērošanas mašīnas var atrasties gan priekšā, gan aizmugurē, turklāt tās nemitīgi mainās.

-   Saīds šodien strādā, - Anrī turpina stāstīt. - Nāksies viņu nedaudz pagaidīt. Tad trijatā brauksim uz Melno aizu. Kamēr aizbrauksim, kamēr atradīsim… Iespējams, nāksies pārnakšņot kalnos…

-  Pārnakšņosim, - es pieklājības pēc piekrītu, lai gan tāda perspektīva nekādu entuziasmu manī neraisa. Kaut kas zemapziņas līmenī dara mani nemierīgu. Nekādu faktisku iemeslu tam nav. Nemieru vieš intuīcija, nevis analītiķa. Vērīgi raugos labās puses aizmugures spogulī.

Kravas autiņš ir bezcerīgi atpalicis un nozudis skatienam. Sudrabainā toijota brauc aiz muguras kā piesieta. Kāpēc? Itin kā atbildot uz jautājumu, «japāniete» apdzīdama raujas uz priekšu. C-čuh! Sudrabainā lode svilpdama aizšaujas garām, kā kad mūsu džips stāvētu uz vietas. Simt piecdesmit kilometru stundā, ne mazāk! Tādā ātrumā toijotai pēc mirkļa būtu jāpazūd skatienam, bet nekā - brauc vien pārsimt metru priekšā. Un atkal - kāpēc?

-   Tur ir pulka alu, - Anrī skaidro, lai gan es neko nejautāju. - Pats grūtākais - atrast īsto. Atklāti sakot, es diez vai atrastu. Taču Saīds atradīs, šaubu nav…

-  Vai mums varētu sekot? - es viņu pārtraucu.

-Ko?!

-   Man šķiet, mums seko. Turklāt profesionāli. Lūk, tā toijota.

«Mitsubishi Pajero» viegli salēcās, it kā būtu nodrebējusi uz stūres gulošā roka. Šoferis uz mirkli zaudēja parasto austrumnieku mieru.

-   Es nezinu… Kurš varētu mums sekot? - Anrī piere pārklājās sviedriem, šoreiz viņš to noslaucīja nevis ar lakatiņu, bet ar delnas virspusi.

Bet salonā taču bija vēss… Vai tiešām viņš būtu nodevis mani pretizlūkošanai?!

-  Arī vakar līča krastā es manīju optikas zibsni! - es saku izmeklētāja tonī, ar acīm urbdamies aģenta uz- blīdušajā profilā. Lai gan viņš no rīta bija skuvies, vaigi nevar kalpot par gluduma etalonu - laukā jau spraucas cieti, melni rugāji.

- Visticamāk, kāds vēroja mūs binoklī, - es turpinu izdarīt spiedienu. - Bet aizvakar pēc mūsu tikšanās man nācās jaukt pēdas sekotājiem!

Taču pagātnes epizodes nesatrauc Anrī tik ļoti kā šāsdienas sekošana. Un ja arī satrauc, tad ārēji tas nekādi neizpaužas, katrā gadījumā svīšana nepastiprinās. Viņš cieši lūkojas spogulī.

Es arī jau bez kādas konspirācijas esmu pagriezies atpakaļ. Tur ir parādījies bēškrāsas daudz pieredzējis folksvāgens. Tas brauc piecsimt metru atstatu, nesamazinot distanci, it kā būtu piesiets neredzamā tauvā.

Bet kas notiek mums priekšā? Kā tad - toijota ar nelielu nokavēšanos paātrina gaitu un aši nozūd aiz horizonta!

Šajos divos faktos bija manāms zināms sinhronums… Ļoti izskatās pēc novērotāju ekipāžu maiņas. Tomēr… Pēc šejienes mērauklām nodzītais «vācietis» sevišķi nelīdzinās specdienestu operatīvai mašīnai. Atklāti sakot - nemaz nelīdzinās! Starp citu, Fudžeiras emirāts ir nabadzīgāks par kaimiņiem, arī autiņi šeit sliktāki. Lai gan pēc idejas novērot mūs pieklātos dubaijiešiem… Vai varbūt viņiem ir laba sadarbība?

Es pūlējos atcerēties visu, ko zinu par pretizlūkošanu Emirātos. Diemžēl šis fails manā atmiņā bija pilnīgi tukšs…

Cita lieta - Eiropa! Vāciešu BND - smadzenēs nekavējoties izgaismojas struktūra, štati, personāls, operatīvie darbinieki… Franču pretizlūkošana DST un galvenā militārā izlūkošana DGSE - dislokācija, bruņojums, darba metodes… Jāteic, ka metodes viņiem ir visrupjākās visā civilizētajā pasaulē, b-r-r-r… Taču efektīvas. Pareizāk - tāpēc arī ir efektīvas! Britu MI-5 - talantīgāko darbinieku īstie uzvārdi un pseidonīmi, sadarbības īpatnības ar robežsargiem un muitu…

Pat amerikāņu FIB un štatu policijas kompetenču dalījums ir skaidri saglabājies atmiņas lentē!

Taču par Emirātu specdienestiem es neko nezināju. Es taču neesmu Tuvo Austrumu speciālists un, ja neskaita arābu sakāmvārdu mācīšanos, neesmu speciāli gatavots šāda uzdevuma veikšanai. Pat valodu neprotu! Biju braucis nedēļu izvēdināt galvu, nopeldēties līcī un pasauļoties, pie viena paveicot nenozīmīgu mūsu aģenta aktivizācijas operāciju. Ir gan maitasgabals tas Ivans! Ne pirmo reizi es viņa dēļ iekritu kā circenis pelnos.

Folksvāgens turējās tajā pašā atstatumā.

-   Pamēģini, Ahmed, atrauties!

Anrī piedod gāzi. «Mitsubishi Pajero» īpatnība ir tā, ka tam ir zems smaguma centrs, tāpēc atšķirībā no citiem bezceļu automobiļiem tas ir īsti piemērots šoseju cīkstiņiem. Spidometra bultiņa krasi nosveras pa labi - simt trīsdesmit, simt četrdesmit, simt piecdesmit, simt sešdesmit…

Ja mums seko ārējās novērošanas mašīna, tad zem tās noskrāpētā pārsega slēpjas varens motors un tūdaļ tas liks sevi manīt… Tomēr folksvāgens vai nu negrib likt sevi manīt, vai arī nespēj to izdarīt. Tas ātri un bezcerīgi atpaliek. Arī toijotu priekšā neredz. Varbūt tas viss ir nejauša sagadīšanās! Te kāds zibsnis, te mašīnas… Izskatās pēc paranojas!

Šoseja ir tukša gan priekšā, gan aizmugurē. Anrī atviegloti nopūšas un kārtīgi noslauka seju - šoreiz ar

lakatiņu. Viņš nomierinās. Bet tad taču viņš no kaut kā

? » >

baidās? Interesanti - no kā?

-  Es nopirkšu ūdeni. - Viņš samazina ātrumu un apstājas pie uzpildes stacijas.

Lūpas aģentam patiešām ir gluži pārkaltušas. Viņš aizcērt durvis skaļāk nekā parasti un tik ātri dodas uz mazo veikaliņu, ka viņa baltais konduru plandās kā bura. Bet varbūt to piepūš pretvējš.

Atslēgas Ahmeds ir atstājis aizdedzē. Taču tās nav vajadzīgas - mantu glabātava, kas visā pasaulē tiek saukta par cimdu nodalījumu, bet Krievijā nezin kāpēc - par «bardačoku», nav aizslēgta. Es aši pārlūkoju tās saturu. Neglīti, protams, - ja Anrī nebūtu tik aizdomīgi uzvedies, es nemūžam neatļautos tādu vaļību… Lai gan - ko tur slēpt - dienestā pavadītajos gadu desmitos ne to vien ir nācies atļauties. Turklāt visai bieži nekaunība un netaktiskums ir devis ļoti labus rezultātus. Un arī šoreiz.

Tāpēc ka zem nevainīgās kamieļu sacīkšu programmiņas, zem ikvienam šoferim tik nepieciešamās Persijas līča ceļu kartes, zem tīras, visos dzīves gadījumos noderīgas kokvilnas lupatiņas atklājas visjaudīgākā pistole pasaulē - izraēliešu «Desert Eagle», tulkojumā - «Tuksneša ērglis». Tam līdzās rezerves magazīna, un pēc revolvera patronām mana mazā pirkstiņa lielumā es nosaku, ka tā ir nogalināšanai piemērotākā «Ērgļa» modifikācija - 44. kalibra «Magnum». Pārtulkojot saprotamā valodā, tas nozīmē, ka katras lodes diametrs ir 11,35 milimetri, bet pagarinātā čaulīte satur pastiprinātu pulvera lādiņu. Izraēlas ieroču reklāmas apgalvo, ka šā monstra dārdiens spēj padarīt kurlus visus divdesmit metru rādiusā, bet aiz lodes pat dienā paliks balta svītra kā aiz iznīcinātāja zilās debesīs!

Ātri aizveru nodalījumu. Pat ja tur atrastos sīks dāmu 6,35 mm brauniņš, arī tad tas būtu rupjš likuma pārkāpums. Emirātos ir aizliegts nēsāt šaujamieročus, pat medību bisi! Te nav Omāna, Saūda Arābija vai Jor- dānija, kur iespējams nopirkt visu, ko sirds kāro, ieskaitot Kalašņikova automātu! >

Tad tāds ir kautrīgais mobilo sakaru firmas darbinieks Ahmeds Taba! Kurš gan iemācījis viņam vadāt līdzi pistoli? Kurš apgādājis ar slepkavniecisko «Tuksneša ērgli»? Katrā ziņā nejau nu mēs, es domāju Krievijas izlūkdienesta kuratorus! Aģentam ierocis nav vajadzīgs, tas tikai padara viņu ievainojamāku un piesaista nepatikšanas. Oļegs Pavlovskis, protams, nezināja par pistoli. Bet, visticamāk, toreiz viņam ieroča vēl nebija.

Deviņi pret vienu, ka tas ir pēdējā laika ievedums. Tas liecina, ka viņš nav saistīts ar pretizlūkošanu, - nevienas valsts specdienesti neatbalsta savu padoto prettiesisku rīcību…

Anrī nāk atpakaļ. Tagad viņš iet nesteidzīgi, rokā - liela minerālūdens pudele. Es pieveru acis un izliekos snaužam. Mīksti aizsitas durvis, viegli iečīkstēdamies, ieliecas šofera sēdeklis, delikāti tiek iedarbināts motors. Džips sāk kustēties. Ar sejas ādu sajūtu šķielējošu, pētī- gu skatienu. Bet ko gan tas var pamanīt? Jaunais kurators bezrūpīgi guļ - elpa ir mierīga, muskuļi atslābuši, pat acu āboli ir nekustīgi zem plānajiem plakstiņiem, bet tas ir sevišķi grūti - tieši tie parasti nodod imitāciju.

Taču pēkšņi pazibējusī doma izjauc ģeniālo mizan- scēnu, un es strauji pamostos.

-  Paklau, Ahmed, vai tu redzēji bēškrāsas folksvāge- nu? Tam vajadzēja pabraukt mums garām!

Es skaidri zinu, ka «vācietis» nav rādījies. Un nogriezties tas nekur nevarēja.

Ahmeds noliedzoši papurina galvu.

-   Varbūt pārdūris riepu, - viņš melanholiski ieminas. - Vai apstājies atpūsties…

Ko lai saka, var gadīties. Man tomēr tas viss nepatīk. Lai gan, kas ir «tas viss», es nevaru paskaidrot - nekas taču nav noticis. Ir vienīgi sajūtas, priekšnojautas, šaubas, aizdomas…

-   Pēc dažiem kilometriem būs tīri labs restorāniņš, mēs arī apstāsimies un iekodīsim, - Anrī saka.

-   Ļoti labi! - piekrīt pakļāvīgais Igors Andrejevičs.

-   Spriežot pēc Aladina lampu daudzuma, jūs ticat džiniem?

Suvenīru veikaliņa vitrīna ir pa pusei piekrauta arābu eļļas lampu pakaļdarinājumiem trīs izmēros - pa trim, pieciem un desmit dirhamiem.

Ahmeds Taba novīpsnā.

-   Un kam mēs ticam, spriežot pēc kamieļu daudzuma?

Viņam piemīt humora izjūta. Patiešām - otru vitrīnas pusi aizņem dažādu krāsu un izmēru kamieļi, turklāt daudzveidība šeit ir krietni lielāka - koka, stikla, mīksti, ar grieztiem rotājumiem sānos, caur kuriem raugās iekšā paslēptais kamielēns…

-   Kamieļi ir realitāte, bet burvju lampas un džini - pasakas. Vai vietējie iedzīvotāji tic pasakām?

Mēs sēžam uz lieveņa mazā restorāniņā, kur pusi galdiņu aizņem mani tautieši, it kā darbība norisinātos Adlerā, Lazarevskā vai citā tamlīdzīgā vietā. Te ir pat bārs ar alkoholu, tikai nest to laukā nedrīkst - pasūti un dzer, tikai telpās.

Kreisajā pusē stiepjas dzeltena smilšu josla, zils ūdens klajš, no kura laukā slejas gaišbrūna klints, kā nosēta peldētājiem zemūdens maskās un pleznām pie kājām. Labajā - suvenīru veikals un samērā pieticīgs motelis, vairāk piemērots kādam Soču rajonam, nedaudz tālāk - daži komfortabli tūristu autobusi.

-  Austrumos realitāte un pasakas ir cieši savijušās, - gluži nopietni nosaka Anrī.

Viņš nesteidzīgi ēd liellopa kebabu, ar apaļīgajiem, taukiem notrieptajiem pirkstiem ņemdams no iesma mazos gaļas gabaliņus. Es cenšos iztēloties, kā viņš ar tiem pašiem pirkstiem rīkojas ap «Tuksneša ērgli», bet man nekas neizdodas. Tagad ir skaidrs, ka manas neskaidrās aizdomas attaisnojušās, - Ahmeds Taba nebūt nav tikumīga persona. Un pat ne dubultā «matrjoška», kā mēs domājām. Drīzāk gan trīskārša. Ārējā, tautiešiem domātā čaula - pieticīgs mobilo sakaru firmas darbinieks, īstens musulmanis, uzmanīgs vīrs un rūpīgs tēvs, kamieļu sacīkšu cienītājs, kurš brīvdienās atļaujas šo nevainīgo izklaidi… Otrajā kārtā - Krievijas ārējā izlūkdienesta aģents Anrī - sakarīgs, godprātīgs un ar iniciatīvu apveltīts slepenās informācijas ieguvējs… Bet kāda ir viņa trešā loma, kurā jaušama eiropeiskā orientācija un iederas bargais «Desert Eagle»?

Ārēji aģenta trejādā daba nekādi neizpaužas, viņa ārējā čaula izskatās visnotaļ pārliecinoša. Izbadējies Ahmeds Taba ar lavaša kumosiņiem veikli savāc aso, pikanto humusu. Kad viņš košļā, izcilnīši zem ausīm saspringst un seja iegūst bumbiera formu. Taču arī ēšanas laikā viņš nepiemirst mani laipni izglītot.

-    Šeit ir daudz neatklātu noslēpumu, mīklainu atgadījumu un drūmu nostāstu, kuri atspoguļojas reālajā dzīvē… Vai zini, kā senāk dēvēja šo apvidu? Pirātu krasts! Tāpēc ka šeit piestāja tirgotāju kuģi no Indijas, Ķīnas, Indonēzijas. Bet tirgotājus vajāja jūras laupītāji, tā ka te bija lērums kuģu ar melniem karogiem. Pirātu nav jau daudzus gadus, bet nosaukums ir palicis un neļauj tos aizmirst…

Es biju pasūtījis uz oglēm ceptu zivi un tagad ar dakšiņu ķeksēju balto irdeno gaļu, kurai apdegusi ādiņa piešķir pikantu garšu. Okeāna vējiņš nes tīkamu vēsmu, gaisā skaidri jūtama jūras sāls un ūdenszāļu smarža.

-  Vai ņemsim leģendu par Melno aizu. - Ahmeds uzdzer ēdienam svaigi spiestu mango sulu, lēni slauka taukainos pirkstus un jau ar dakšiņu ņem dārzeņus no kopējā trauka.

-   Starp citu - kāpēc tai ir nelāga slava? - es uzdodu atmiņā iestrēgušo jautājumu.

-   Melnā Beduīna dēļ, - atbild Ahmeds, nepārtraukdams gremot. Ne katrs cilvēks var vienlaikus ēst un stāstīt, taču viņam tas izdodas gluži nepiespiesti. - Bet precīzāk - nodevības, ļaundarības un izlieto asiņu dēļ.

-   Pastāsti man to leģendu, - es lūdzu, un mans sa- runbiedrs nozīmīgi māj ar galvu, ķerdamies pie kārtējā kebabu iesma.

-  Sensenos laikos, kad šo valsti vēl sauca par Esiru… - Ahmeda roka apmet loku, aptverot arī daļu Omānas līča, bēguma dēļ augstāk pacēlušos klinti un pat «Mercedes» tūristu autobusus, kuru Esirā, protams, nebija un nemaz nevarēja būt.

-  Tātad tajos tālajos laikos Melnā aiza taisnā ceļā savienoja piekrasti ar līdzenumu. Pa to, saīsinot attālumu un iegūstot laiku, pārvietojās tirgotāju karavānas. No Pirātu krasta veda noslēpumaini mirgojošas pērles, plānus un vieglus zīdus, sudrabainas vītinātās zivis, apdullinoši smaržojošas Indijas garšvielas, matēti caurspīdīgu Ķīnas porcelānu, rakstiem rotātus Damaskas dunčus. Pretējā virzienā transportēja skaistus rokām darinātus paklājus, meistariski apstrādātas aitu un kamieļu ādas, no ragainās odzes indes un žults gatavotus dziedniecības līdzekļus, dresētus medību vanagus lielos būros…

Tagad Ahmeds ar zobiem iekodās kebabā un straujām galvas kustībām vilka gabaliņu nost no iesma; man šķita, ka dzirdu zobus šņirkstam pret metālu, un man šermuļi pārskrēja pār muguru.

-   Bet vai tad tās bija pašas lielākās vērtības tuksnesī? Kāda jēga no zīdiem un pērlēm, ja nav kam to visu dāvināt? Vai vislabākā tērauda cietais un asais saltums var mēroties ar maigu, mīkstu un tvīkstošu sievietes ķermeni?!

Uz mirkli viņš pārstāja gremot un pacēla rādāmo pirkstu pret debesīm.

-    Pati lielākā vērtība tuksnesī un kailu klinšu vidū ir sieviete! Tāpēc pirāti veda uz Esiras piekrasti daiļas gūsteknes un pārdeva tās neskaitāmos vergu tirgos. Turp devās tuksneša bagātākie šeihi, dažkārt par burvīgu verdzeni deva tik daudz zelta, cik viņa svēra. Pēc tam karavānas izvadāja dārgo dzīvo preci pa viņu jauno pavēlnieku oāzēm. Verdzenes ievīstīja no galvas līdz kājām, seju paslēpa aiz putna knābim līdzīgas maskas - burgas, lai klejotāji nenojaustu, ka karavāna ved sievieti. Citādi no uzbrukuma neizvairīties - daudzi vīrieši tuksnesi taču visu mūžu nepazina sievietes glāstu, apmierinoties vien ar to surogātu - vienaldzīgo kamieļmā- tes vai aitas siltumu…

-  Jā, tas ir ļoti interesants temats, - es uzmundrināju stāstītāju. Taču tas izskanēja visai divdomīgi - viendzi- muma mīla bija arābu pasaules Ahilleja papēdis…

Ahmeds sāka gremot lēnāk un nolaida plakstus, itin kā analizēdams frāzi. Ar Austrumiem saistīti daudzi stāsti par Sodomas grēku. Patiesībā, spriežot pēc «Tūkstoš un vienas nakts», to šeit nemaz neuzskata par grēku. Un nevajag ar dubļainām kājām netaktiski bradāt pa svešas kultūras intīmajām dzīlēm.

-  Un maz ir tādu, kuri to pārzina. Es domāju - tematu par Austrumu sievietēm.

Es, kā nu prazdams, centos reabilitēties. Mans ceļabiedrs apmierināti pamāja.

-  Taisnība gan. Tuksnesī nav neglītu sieviešu - slēgtais, bezformīgais apģērbs, kā arī augstā maksa par to, kas zem tā paslēpts, tikai pastiprina iekāri…

Ahmeds pabeidza ēst savu kebabu un apmierināti atlaidās pret krēsla atzveltni. Tūlīt pat bija klāt viesmīlis - jauns, melnīgsnējs cilvēks baltā kreklā, melnās biksēs un slēgtās, rūpīgi nospodrinātās kurpēs.

-   Divas kafijas, - Ahmeds sacīja, un es sapratu abus vārdus. Man tomēr ir neapšaubāms ķēriens uz valodām!

Viena tūristu grupa trokšņaini kāpa autobusā, pārējie ar fotokamerām rokā vēl pētīja salu. Bēgums turpinājās, un tagad sasniegt to varēja brišus.

Otrā verandas galā izraisījās skandāls. Krievs bezgaumīgi raibā, biksēm pārlaistā kreklā bāza pilnu glāzi sejā maza auguma viesmīlim ar plakanu seju - filipīnietim vai malajietim.

-   Kāpēc ielēji te ūdeni?! Te man ir šņabis, saproti, šņabis! Es par to sableķoju sešdesmit dirhamu! Še, paosti, lops!

Viesmīlis viebās un grieza galvu projām. Nest degvīnu laukā no bāra nedrīkst, tāpēc viņš bija pārliecināts, ka papildinājis glāzē ūdeni. Talkā nāca zāles pārzinis baltā kreklā ar melnu tauriņu, arī filipīnietis pēc izskata. Viņš rūpīgi kā parfimērs ņēmās ostīt glāzes saturu.

-   Nu, mērkaķi, vai pārliecinājies? Domā, ka es jūs šmaucu? Jūs, ķēmi, te visus šmaucat, baltu naudu par šņabi plēšat un vēl atšķaidāt!

Trača cēlējam bija deģenerāta ģīmis un vaļīgas manieres kā kriminālnoziedzniekam, turklāt vēl piedzērušam. Par to, ko viņš darīja, viņam, pēc vietējiem likumiem, pienāktos trīs mēneši bargajā Emirātu cietumā. Taču, radis pie visatļautības savā pacietīgajā, piedodošajā dzimtenē, viņš to pat nenojauta.

-   Viņš ir krievs? - nicīgi saviebies, vaicāja Ahmeds Taba.

-   Ko tu, protams, nē! - Es atgaiņājos. - Viņš ir polis…

Piedodiet man, brāļi slāvi, bet krievu cilvēka tēls

aģenta acīs nedrīkst tikt aptraipīts. Patlaban tas ir sevišķi svarīgi.

Es gaidīju, ka viesmīļi izsauks policiju, un gara acīm skatīju, kā nāciju apkaunojošajam deģenerātam uzliks roku dzelžus. Tomēr zāles pārzinis izlēma rīkoties citādi - viņš atvainojās un aizsūtīja viesmīli izlabot kļūdu.

-   Dabl! Dubultā vodka! - viņam nopakaļ sauca mēr- glis spilgtajā kreklā un draudēja ar dakšiņu. Lai gan man pieklājās turēties iespējami tālu no policijas, es jutos vīlies. Droši vien migranti filipīnieši paši baidās no varas iestādēm un izvairās vērsties pie tām bez īpašas vajadzības. Incidents bija novērsts.

Melnīgsnējais jaunais cilvēks atnesa kafijas kanniņu, divas tasītes un salēja tajās melno, spēcīgi smaržojošo šķidrumu ar biezajām putām. Ahmeds iedzēra pirmo malku.

-  Tolaik al Daīdas oāzē auga šeiha Rāšida bin Muham- meda al Taijera meita, daiļā Fādija, - viņš turpināja savu stāstu. - Viņas balss atgādināja lakstīgalas dziesmu, acis mirdzēja kā meistara noslīpēti dimanti, gaita bija tik viegla un gracioza, ka pat neatstāja smiltīs pēdas. Kad viņai apritēja četrpadsmit gadu, vecajie no divām cienījamām dzimtām, kurās auga dēli, ieradās pie šeiha Rāšida ar precību dāvanām. Katrs atveda sešus kamieļus, apkrautus audumiem, traukiem, garšvielām un citiem labumiem. Katrs atdzina desmit sprogainu aunu un septiņas ragainas kazas. Abiem līdzi atjāja arī līgavaiņi, katrs no tiem - stalts un spēcīgs skaistulis ašā zirgā. Vienīgi divdesmit gadu vecais Samīrs bija ģērbies melnā kondurā un sēdēja melnā kā nakts rumakā, turpretī deviņpadsmitgadīgais, baltās drānās tērptais Zai- jeds - gluži baltā.

Viņi bija labi bruņoti - Smīram pār muguru karājās slavenā HadžI Mustafas izgatavotā bise, bet Zaijedam - ne mazāk slavenā maģāru meistara Serali šaujamierocis. Aiz jostas Zaijeds bija aizbāzis sudrabā kaldinātu ieroču meistara Bazalaja Alī kinžalu, savukārt Samīrs - Abdulas Hāziza dunci, kas ne par matu nebija sliktāks. Samīram pie jostas karājās līks Horasānas zobens, bet Zaijedam - ass Isfahānas Usta-Asada darinājums. Pat vislietpratīgākais ieroču pazinējs neņemtos izšķirt, kura zobens ir labāks!

Vārdu sakot, līgavaiņi bija līdzvērtīgi un nevienā jomā neatpalika viens no otra. Tā kā abi bija ieradušies reizē, gudrais šeihs nolēma nevienu ar atraidījumu neapvainot, bet lietas izšķiršanu atstāt Likteņa ziņā. Samīram un Zaijedam vajadzēja sacensties savā starpā, un uzvarētājs kļūtu par apburošās Fādijas vīru. Šis lēmums atbilda tuksneša ieražām, tas bija taisnīgs, tāpēc abas puses labprāt piekrita.

Nākamajā rītā, kolīdz saules stari zeltīja oāzes palmu galotnes, Samīrs un Zaijeds izjāja al Daīdas ciemata centrālajā laukumā. Tur jau bija sapulcējies krietns pulks skatītāju, kuri vēlējās vērot sacensības. Pirmajā rindā uz paklājiem pārsegtiem soliem sēdēja pats šeihs Rāšids, divi viņa dēli, trīs brāļadēli un citi radinieki. Viņiem bija jāpilda tiesnešu pienākumi. Taču visi klātesošie bija vīrieši. Daiļajai Fādijai un abām viņas māsām nācās palikt mājās, jo tāds bija Esiras sieviešu liktenis - gaidīt, kamēr vīrieši izlems viņu likteni, un bez ierunām viņiem pakļauties…

Tomēr Fādija pārkāpa tēva pavēli un tuksneša ieražas - viņa ietērpās vīrieša drānās, uzrāpās mugurā kamielim un arī aizjāja uz laukumu, iejukdama pārējo beduīnu pūlī.

Pirmā bija auļošanas sacīkste. Pēc šeiha Rāšida signāla līgavaiņi aiztraucās kā bultas, un drīz vien gan baltais, gan melnais rikšotājs bija izzudis skatienam. Viņiem sekoja daži jātnieki, kuru uzdevums bija vērot, vai sacensības norit godīgi un pēc noteikumiem. Laiks vilkās mokoši lēni, beidzot tālumā parādījās smilšu mākonis, kas ātri tuvojās. Melnais un baltais rikšotājs nāca purns purnā, zirgi bija nodzīti putās, tās burbuļoja viņiem ap lūpām. Samīrs no visa spēka bez žēlastības pātagoja zirgu, tā krustus klāja asiņainas švīkas. Pēkšņi smagā pletne ar tās galā ievītu lodi ķēra līdzās auļojošā sāncenša plecu. Zaijeds sagrīļojās, tomēr noturējās seglos.

Fādijas acis nikni uzzibsnīja seju sedzošās gafijas šaurajā spraugā, Rāšids bargi sarauca uzacis, skatītāji saspringa, azartiskie uzmundrinājuma saucieni pieklusa. Notikušais varēja būt nejaušība, taču šāda nejaušība nedarīja godu tam, kurš to bija pieļāvis. Turklāt visi saprata -ja pletne būtu trāpījusi Zaijeda sejā, diez vai viņš spētu turpināt sacensības.

Baltais un melnais jātnieks kā viesulis aiztrauca pa laukumu. Viņu zirgi gāja galvu pie galvas, nāsi pie nāss, ausi pie auss, un neviens no tiesnešiem, kuri sēdēja uz paklājiem, nespēja noteikt uzvarētāju. Seihs Rāšids izsludināja neizšķirtu.

Nākamais pārbaudījums bija sacensības trāpīgumā. Kā aizvien virs oāzes riņķoja vanagi, raudzīdamies pēc iespējama laupījuma. Samīrs pieteicās šaut pirmais. Viņš pacēla pret debesīm bisi un sastinga kā statuja, gaidīdams izdevīgu brīdi. Pagāja minūte, otra, trešā… Beidzot nodārdēja šāviens. Zemāk par citiem planējošais vanags sadrebēja, apmeta kūleni pār salauzto spārnu un lēni sāka laisties lejup. Viens spārns tam bija sašauts, bet otrs nespēja noturēt ievainoto putnu gaisā, lai kā tas censtos… Izmisīgā cīņa par dzīvību bija zaudēta - drīz vien vanags sasniedza zemi un konvulsīvi raustījās putekļos, pūlēdamies atrauties no nāvējošā pamata un atkal pacelties glābjošajās debesīs. Bet velti! Samīrs pieskrēja tam klāt, uzkāpa ar smago zābaku, ar spēcīgajiem pirkstiem zibenīgi norāva galvu un nometa nedzīvo ķermeni tiesnešiem pie kājām.

Nu bija Zaijeda kārta, taču izbiedētie vanagi pašķīda uz visām pusēm vai arī uzlaidās tik augstu, ka izskatījās pēc sīkiem punktiņiem. Tādā attālumā lode tos nevarēja aizsniegt… Zaijeds mirkli padomāja, tad pacēla bisi un izšāva netēmējot. Rezultāts bija tāds, kādu jau varēja sagaidīt, - garām! Taču, par lielu brīnumu klātesošajiem, it īpaši svešiniekiem, kuri nepazina al Daīdas valdnieka viedumu, šeihs Rāšids atkal izsludināja neizšķirtu. Veiksmīgākais šāvējs sadrūma, viņa radinieki neapmierināti kurnēja. Taču neko darīt - patlaban izšķirīgā balss piederēja līgavas tēvam.

Trešais pārbaudījums bija cīņa. Nolikuši ieročus un noāvuši kājas, līgavaiņi sagāja cieši kopā un ar spēcīgajām rokām satvēra viens otru, cenzdamies salauzt pretinieku un nospiest viņu pie zemes. Viņi ilgi griezās vienā punktā, neatlaizdami dzelžaino tvērienu un izmīdīdami smiltis zem kājām, taču neviens nespēja gūt virsroku. Vairākkārt viņi krita, bet tūlīt pat atsperīgi pielēca kājās un metās viens otram virsū kā uzbrūkoša smilšu mamba. Vienu reizi no Samīra pastieptās rokas izlidoja smilšu sauja un tikai nejaušības dēļ neaizmig- loja Zaijeda acis. Un atkal nikni uzzibsnīja Fādijas acis, atkal bargi apmācās šeiha Rāšida vaigs, atkal pieklusa skatītāju pūlis. Jo atkārtota nejaušība kļūst par likumsakarību.

Cīņa turpinājās, taču ne viens, ne otrs neguva pārsvaru. Bija redzams, ka pretinieku spēki ir līdzvērtīgi. Un šeihs Rāšids apturēja čīkstinu, kārtējo reizi pasludinādams neizšķirtu.

»

Pienāca kulminācijas brīdis. Tāpēc ka sievas pirkšanā atšķirībā no sporta sacensībām neizšķirts iznākums nevar būt. Un tagad līgavas tēvam vajadzēja nosaukt uzvarētāju. Skatītāju pūlis apklusa. Pierima līgavaiņu radinieki. Tiesnešu goda vietu priekšā sastinga melnais un baltais jātnieks. Viņi smagi elsoja, un abu zirgi vēl nebija atguvušies no trakās skriešanās. Iestājās klusums. Vienīgi apkārt laukumam augošo palmu lapotnēs čivināja necilie tuksneša putniņi.

Šeihs Rāšids bin Muhammeds al Taijers piecēlās un svinīgā balsī pasludināja savu lēmumu.

-   Abi līgavaiņi ir līdzvērtīgi spēkā un veiklībā, viņi nāk no zināmām un cienījamām dzimtām. Viņiem ir vienlīdz lieliski ieroči un nepārspējami rikšotāji. Viņu veltes ir dāsnas un pauž cieņu mūsu dzimtai. Taču tikai viens var kļūt par manas meitas vīru. Pieņemdams lēmumu, es nebalstījos uz sacensību rezultātiem, bet ņēmu vērā to, kā sāncenši sevi parādīja. Rikšošanas sacensībās Samīrs ar pātagu iesita Zaijedam. Varbūt tas notika nejauši? Bet es neredzēju, ka viņš būtu atvainojies un izskaidrojies ar tiesnešiem. Toties es ievēroju, ka Zaijeds izturējās savaldīgi un saprātīgi, izlikdamies sitienu nemanām!

Melnais jātnieks saduga. Baltais turpināja lūkoties sev priekšā.

-  Nākamajā pārbaudījumā Samīrs tēmēja vieglākajā mērķī, - šeihs turpināja. - Viņš pierādīja savu trāpīgumu.

Taču tūdaļ pat parādīja neattaisnojamu cietsirdību - tā vietā, lai izārstētu savainoto vanagu un izdresētu to medībām, viņš norāva tam galvu. Un es sapratu - tas, kuru viņš pieveicis, vai vājākais nevar cerēt uz viņa žēlsirdību! Turpretī Zaijeds parādīja mums visiem savu cēlsirdību - viņš piedalījās sacensībās pat bez izredzēm uz veiksmi!

Laukumu pāršalca atzinīga murdoņa.

-   Trešajā pārbaudījumā sāncenši izrādījās vienlīdzīgi. Taču Samīrs iesvieda Zaijedam sejā smiltis! Tas ir zemisks paņēmiens, to aizliedz sacensību noteikumi… Varbūt arī tā bija nejaušība? Nē. Tas, kas notiek vienu reizi, var vairāk nekad neatkārtoties, bet, ja kaut kas notiek divas reizes, tad katrā ziņā atkārtosies arī trešo!

Šeihs apklusa, un cilvēku pārpildītais laukums bija pati uzmanība.

-  Tāpēc es atdodu savu meitu Fādiju brašajam Zaijedam!

Pūlis priekā uzgavilēja. Ļaudis slavināja savu gudro un taisnīgo valdnieku. Visi priecājās, vienīgi melnais jātnieks, nikni pātagodams zirgu, traucās projām no al Daīdas. Un vēl viens beduīns - trausla auguma, bet laimē starojošām acīm -, izkļuvis no laukuma, dzina savu kamieli uz valdnieka nama pusi.

Drīz vien visi al Daīdas oāzes iedzīvotāji bagātīgi un jautri svinēja Zaijeda un Fādijas kāzas. Virs daudziem ugunskuriem cepās un vārījās kamieļu gaļa, uz iesmiem grozījās veseli auni, pildīti ar saldajiem Šemarhānas rīsiem un augļiem, milzīgos katlos sautējās trekns, irdens plovs. Vēji iznēsāja pa apkaimi kārdinošas smaržas, mūzikas skaņas, priecīgus izsaucienus un salūta šāvienus par godu jaunlaulātajiem. No augstā debesu kupola mirdzēja milzīgas zvaigznes, kas saltā vienaldzībā nolūkojās notiekošajās svinībās un cilvēkā, kurš nakts aizsegā slēpās netālu no ciemata.

Melnas drānas, melna dvēsele un melnas domas - lūk, ar ko viņš atšķīrās no simtiem jautrībai nodevušos ļautiņu. Aizvainotajā Samīrā krājās naids un niknums, kā pavasaros skorpionā sakrājas inde. Par spīti radinieku gribai, viņš nespēja samierināties ar notikušo, uzskatīdams, ka bija uzvarējis sacensībās un tieši viņam jāpieder daiļajai Fādijai. Pametis tēva mājas, viņš klīda pa tuksnesi, uzmeklēja tur vientulībā dzīvojošus pareģus, alķīmiķus un cilvēku atstumtus burvjus cerībā rast paņēmienus, kā pārveidot likteni… Reiz plūstošo smilšu Nāves trijstūrī kāds melnais mags viņam pateica, ka, lai to izdarītu, jāpārdod dvēsele velnam, un iemācīja, kā izsaukt visu īsteni ticīgo ienaidnieku.

Pēc kāzām Zaijeds veda sievu uz piekrasti. Nelielā karavāna nesteidzīgi virzījās pa tuksnesi, pie kam dienas pārgājieni bija īsi, turpretī nakts atpūtas - garas, jo jaunlaulātie greznā teltī nodevās mīlas priekiem, apgū- dami šās saldās mākslas nianses, bet pēc tam ilgi gulēja, uzkrādami spēkus. Pēc vairākām dienām karavāna bija veikusi lielāko daļu ceļa un iegāja Melnajā aizā, kuras nosaukums tolaik vēl neskanēja draudīgi, bet tikai attēloja apkārtējo klinšu krāsu.

Kad ceļinieki gatavojās naktsmieram, viņus panāca satrakotais Samīrs. īsti nav skaidrs, vai viņš bija ticies ar nelabo un ieguvis no viņa pekles spēku, bet viņš ie- brāzās nometnē kā taifūns, kurš noslauka visu savā ceļā. Uzbrukums bija tik ātrs un pēkšņs, ka neviens nespēja stāties tam pretī. Briesmīgs asā zobena vēziens nocirta galvu Zaijedam, nākamais nošķēla roku vienam viņa draugam, šāviens labajā acī nonāvēja otru. Pārbiedētie dzinēji spruka kur kurais, bet, kad viņi rada sevī spēku atgriezties, pie izdegošā ugunskura gulēja tikai trīs sastinguši līķi.

Bet melnais jātnieks, pārsviedis bēdās vai prātu zaudējušo Fādiju pār segliem, metās atpakaļ - uz aizas izeju. Viņš svinēja uzvaru un spēcīgi spieda sava laupījuma mīksto, silto ķermeni. Cenzdamās atbrīvoties, meitene sita, koda, skrāpēja, taču, kā stepes ērglis neievēro nagos sagrābtā zaķa konvulsijas, tā arī savu mērķi sasniegušais Samīrs nepievērsa uzmanību gūsteknes izmisīgajai pretestībai. Viņai nebija izredžu izrauties no sava nolaupītāja spēcīgajām rokām.

Izmisumā Fādija pamanījās izvilkt aiz nolaupītāja jostas aizbāzto slavenā meistara Abdula Hāziza darināto lielisko kinžalu un iegrūda aso zilgano asmeni sev zem kreisās krūts. Aukstais tērauds viegli pāršķēla karsto, mīlas un bēdu plosīto sirdi.

Padarītā, kā arī domu par gaidāmo uzbudinātais Samīrs nesadzirdēja pēdējo vaidu, ko izdvesa jaunās atraitnes maigās lūpas. Tikai pie aizas izejas viņš atskārta, ka upuris pārstājis pretoties, kļuvis ļengans un dzīvība vairs nepulsē brīnum daiļajā augumā. Pagriezis gūstekni, viņš trulu skatienu urbās zeltā kaltajā kinžala rokturī, kas rēgojās laukā no skaistās vaņģinieces krūtīm. Niknumā Samīrs nolēca no zirga un raidīja pret debesīm vēl nedzirdētus Visaugstajam domātus zaimus, bārstīdams lāstus un piesaukdams palīgos pašu nelabo.

Un tūdaļ no augšas sāka birt akmeņi - sākumā sīki, tad lielāki, pēc, putekļus saceldami, - milzīgi, un visbeidzot sāka grūt klintis, aizbērdamas aizu un aprakda- mas ļaundari zem tonnām smagas iežu masas…

Tas notika tādu brīkšķu un dārdoņas pavadībā, ka tuksnesī lēcējpeles un ķirzakas spruka uz visām pusēm, putekļu mākoņi aizsedza debesis, paslēpdami gan zvaigznes, gan smailo kā zobena asmens jauno mēness sirpi.

Kopš tā laika Melno aizu aizšķērso nogruvums - īsais ceļš no piekrastes uz līdzenumu bija beidzis pastāvēt. Pa aizas akmeņaino pamatu vairs nesoļoja karavānas, bet cilvēki, kuri Melnajās klintīs meklēja vara rūdu, sāka ievērot melnu jātnieku, kurš mēdza parādīties gan stāvās nogāzēs, gan nepieejamās virsotnēs… Viņa bazūnei līdzīgā balss lika bailēs nodrebēt vientuļiem ceļiniekiem, bet dažus no viņiem pat uzgāja nogalinātus, turklāt ar vienu un to pašu paņēmienu - nocirsta galva un roka, labajā acī iešauta lode… Aizvien labajā acī!

Pamazām to skaits, kuri vēlējās pabūt aizā, aizvien saruka, un gadsimtiem ilgi cilvēks tur netika spēris kāju. Bet leģenda to vietu nodēvēja par Melnā beduīna aizu…

Ahmeds apklusa, un es no šaušalīgajiem un asiņainajiem viduslaikiem pārcēlos civilizētajās mūsdienās. Kafija ar kardamonu radīja mutē tīkami rūgtenu garšu, akurāts viesmīlis, visticamāk, induss, atnesa rēķinu. Maksāju es, kā jau pieņemts šādos gadījumos. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Ahmeds izrādījās labs stāstītājs.

* * Ј

El Fudžeira ir parasta Emirātu pilsēta. Tā izskatās vienkāršāka par Dubaiju vai Abū Dabī, taču krietni vien pompozāka nekā mana dzimtā Tihodonska, Saratova vai jebkurš cits apgabala centrs Krievijā. Šeit nav prātus reibinošu debesskrāpju, ir mazāk zaļumu, nemana izaicinoši čalojošas strūklakas un zilus baseinus, toties te redz daudz skaistu piecu līdz deviņu stāvu namu, neskaitāmas mečetes un minaretus, bagātīgus veikalus, ielu kafejnīcas. Uzreiz var pamanīt, ka te tikpat kā nemaz nav tūristu, - pie galdiņiem dzer kafiju vai kolu un smēķē kaļjanu arābi nacionālā apģērbā, turklāt tas ir ne tikai baltā, bet arī dzeltenā krāsā. Trotuāri ir tukši, eiropeiski ģērbtu cilvēku redz ļoti maz. Spoži spīd saule, ir karsts.

Mēs atstājām mašīnu maksas auto novietnē un pa šauru ieliņu izgājām nelielā, samērā drūmu namu ieskautā laukumā. Tumšas fasādes, šauri, koka žalūzijām aizklāti logi, kas atgādināja aplenkta cietokšņa šaujam- lūkas. Labajā pusē stiepās kādus divus metrus augsts žogs, aiz kura bija paslēpusies divstāvu ēka pavisam bez logiem. Ar savu draudīgo, nomācošo izskatu tā atgādināja krematoriju. Vai labākajā gadījumā - cietumu.

Te, man par brīnumu, bija daudz ļaužu - kādi četrdesmit cilvēki klusēdami stāvēja puslokā un acīmredzot kaut ko gaidīja. Klusumā bija dzirdama pūļa smagā elpa. Gandrīz visi bija galvas lakatos ar stīpām un garos, baltos paltrakos kā Anrī. Sākumā man šķita, ka sanākušie nosodoši noraugās manā respektablajā vasaras uzvalkā, taču vēlāk pamanīju vēl vairākus cilvēkus biksēs un plānos kreklos.

- Jāpagaida, Saīds drīz atbrīvosies, - Anrī kā atvainodamies sacīja, un es piekāpīgi palocīju galvu, sak, protams, gaidīsim, cik ilgi vajadzēs, mums taču nekur nav jāsteidzas!

Operatoram maksimāli jāgūst aģenta simpātijas. Protams, tiktāl, cik tas nekaitē darbam. Bet labākais un arī pats vieglākais veids, kā iemantot cilvēka labvēlību, - it visā viņam piekrist, nenostādīt viņu neērtā situācijā un neuzdot nepatīkamus jautājumus. Piemēram, tādus kā tas, kurš bija man mēles galā: «Kam mobilo sakaru firmas darbiniekam vajadzīga pistole?» Jāteic, reti netaktisks jautājums!

Melnie vārti pelēkajā betona sienā, žvadzot izļodzīta- jam mehānismam, atbīdījās sānis, un laukumā iznāca pieci cilvēki nacionālajos apģērbos. Viens no viņiem bija bez galvassegas un uz muguras saslēgtām rokām. Viņu aiz elkoņiem turēja divi būdīgi sargi ar Kalašņikova automātu pār krūtīm. Mūsdienīgie automātiskie ieroči disonēja ar seno tuksneša iemītnieku apģērbu, itin kā būtu sajaukušies vairāki vēsturiskie laikmeti. Izskatījās pēc rekvizitora kļūdas filmēšanas laikā, taču te nebija ne kameru, ne operatora, ne rekvizitora, ne režisora - tikai skatītāji.

Aizmugurē nāca gadus četrdesmit vecs gara auguma arābs, bet nedaudz iepakaļ kautrīgi turējās jauneklis, nesdams saritinātu, ap kādu priekšmetu aptītu paklājiņu.

-   Tas ir Saīds! - priecīgi sacīja Anrī. - Bet aizmugurē - vina dēls Muhammeds!

>

-  Ļoti patīkami, - es pēc iespējas labvēlīgāk atbildēju un draudzīgi uzsmaidīju. - Tavs brālis ir ļoti simpātisks, un dēls izskatās viņam līdzīgs.

Sargs, paklausīdams Saīda rīkles balsī dotajai pavēlei, noņēma arestantam roku dzelžus, un tas, nokritis ceļos, ņēmās skaitīt lūgšanas, klanoties ar pieri badīdams asfaltu. Viņam bija kādi divdesmit pieci gadi, melnīgsnējā seja nobālusi, sejas vaibsti saasinājušies. Tiem bija uzspiests nāves zīmogs!

Es pārstāju smaidīt. Vai tiešām notika gatavošanās nāvessoda izpildei? Tas nevar būt! Kur tad ešafots, kur bungu rīboņa, kur šādos gadījumos valdošais svinīgums? Izskatījās pēc gluži ikdienišķas norises, droši vien grēkojušais atvainosies sanākušajiem cilvēkiem, un ar to arī viss beigsies… Es pašķielēju uz Anrī. Viņš lūkojās brālī un brāļadēlā un mīlīgi smaidīja.

Muhammeds atritināja paklājiņu blakus dievlūdzējam un priekšmetu, ap ko tas bija saritināts, pasniedza Saldam. Izrādījās, ka šis priekšmets ir līks arābu zobens, kura blāvais spožums neļāva šaubīties par notiekošā gala iznākumu. Man sagribējās iet projām. Protams, es biju redzējis, kā nogalina cilvēkus, arī pašam bija nācies to darīt, taču nekad vēl tas nebija veikts tik demonstratīvi, apdomīgi un aukstasinīgi. Turklāt man nekad nebija patikušas slepkavības, lai kā tās tiktu dēvētas…

Būtu es zinājis, kāds ir Saīda brīnišķīgais darbs, labāk, aizbildinoties ar ticamu iemeslu, būtu pagaidījis kādā kafejnīcā… Taču aiziet tagad nozīmētu aizvainot Ahmeda jūtas un paust necieņu viņa brālim. Ko tādu operators nedrīkst atļauties. Es slepus nopūtos.

Lūgšana beidzās. Satvēris zobenu kreisajā rokā, Saīds paņēma no dēla papīra lapiņu un sāka lasīt. Nāves klusumā, kāds valdīja laukumā, skaidri bija saklausāms ik vārds. Es nopratu, ka notiesātais tiek apsūdzēts slepkavībā.

- Viņš nogalinājis trīs cilvēkus! - Ahmeds satraukti iečukstēja man ausī. - Vīru, sievu un viņu bērnu!

Slepkava stāvēja uz ceļiem, sprieduma vārdi līdzīgi smagiem akmeņiem vēlās pār viņu, un viņa galva liecās aizvien zemāk un zemāk.

Izrādījās, ka Saīds ir kreilis. Viņš atvēzēja zobenu, nepārtverdams to labajā rokā. Mirdzošais tērauds veica gaisā pusloku, nolaizdamies uz notiesātā atsegtā kakla, un viegli izgāja tam cauri, platā joslā iekrāsodamies sarkans.

Coh! Atklātajā cirtuma vietā ar joni izšļācās kaut kas biezs un melns, itin kā atslēgts sūknis izgrūstu vēl pēdējo mazuta vai mašīneļļas porciju. Nelīdzena lode no- būkšķēja pret asfaltu un aizripoja kādu gabaliņu sānis, saīsinātais ķermenis sakņupa uz priekšu un, vairākas reizes noraustījies, sastinga uz visiem laikiem.

Laukumu pāršalca murdoņa, atskanēja kliedzieni, eiropeiski ģērbies vīrietis paģība, arī viens nacionālajā tērpā kā maiss nozvēlās gar zemi. Atklāti sakot, arī man sareiba galva, uz brīdi acu priekšā viss satumsa, un es tikai ar neiedomājamu gribasspēku noturējos kājās. Jo arī par spiegošanu šeit draud nāvessods!

Nepievērsdams uzmanību notiekošajam, Saīds nometās uz paklājiņa un, nolicis zobenu līdzās, ņēmās skaitīt lūgšanu. Tikmēr pa vārtiem iznāca divi cilvēki sarkanos kombinezonos kā celtniekiem ar līdz elkoņiem gariem cimdiem rokās. Viens vilka aiz sevis šļūteni. Viņi ierastām kustībām ievietoja sodītā atliekas melnā plastikas maisā un aši aizskaloja asinis no asfalta.

Žiglais Muhammeds pasniedza zobenu, un viņi rūpīgi nomazgāja asmeni. Pulētais tērauds iemirdzējās sākotnējā tīrībā. Tā mākslinieka ota, pēc kārtējā darba izmazgāta, ir gatava klāt jaunas krāsas uz nākamajām gleznām. Muhammeds rūpīgi noslaucīja zobenu un iebīdīja to makstī.

Pēc dažām minūtēm nekas neliecināja par veikto eksekūciju. Nokritušos atdabūja pie samaņas, pūlis izklīda, laukums kļuva tukšs. Kamēr Saīds cēlās augšā no paklājiņa, pie viņa, plati smaidīdams, pieskrēja Ahmeds. Brāļi priecīgi apkampās, trīsreiz saskārās vaigiem.

Brīdi pagaidījis, es piegāju tuvāk, un Ahmeds arābu valodā stādīja mani priekšā Saldam, tūdaļ atkārtodams man to pašu angliski:

- Tas ir mans draugs, viņš ir kārtīgs cilvēks, un es gribu, lai jūs iepazīstaties.

Saīds labvēlīgi pasmaidīja un pasniedza roku. Un, lai gan spriedumu viņš bija izpildījis ar kreiso, bet man sniedza labo roku, es neviļus saminstinājos un tikai ar lielu piespiešanos paspiedu plato, smago plaukstu. Nezinu, vai Saīds manīja manu saminstināšanos, taču nekādi to neizrādīja.

Muhammeds, ar saimnieka vērienu saritinājis paklājiņu, delikāti sastinga, gaidīdams, kad pieaugušie pievērsīs viņam uzmanību. Ahmeds noglāstīja brāļadēla plecu un piespieda viņu sev klāt. Tāda nu bija viņu labā, draudzīgā ģimene.

* * *

Nakts aizā ir antracīta melnumā. Visapkārt slejas melnas klintis, kas vēl vairāk pastiprina šo iespaidu. Pāri plešas dziļas, melnas debesis ar milzīgām zvaigznēm un smailu dzelteni sarkanu pusmēnesi, kas atgādina zobenu. To pašu, ko uzmanīgi kā skaņotājs vijoli tur Saīds, te vienu, te otru asā asmens pusi viegli skardams ar dimanta galodu. Viņam ir jutīgi mūziķa pirksti. īsās, kā juvelierim precīzās kustības pavada klusa čirkstoņa: «Vž… vž… vž…»

Aizkustinoša aina, mēles galā tā vien rosās sociālisma laika avīžu šablons, kā, piemēram, - pirmrindas atslēdznieks Vaņa gatavo savu darbarīku jauniem darba sasniegumiem…

«Vž… vž… vž…»

Jau kādas divas stundas mēs bijām braukuši pa šauru un absolūti tukšu ceļu, kas vijās pa Melnās aizas apakšu. Tas bija pirmais ceļš bez seguma, ko tur redzēju, - nelīdzens bazalta slānis, šādas tādas šķembas, akmens bluķi ceļmalās… Nekā draudīga un baisa visapkārt nemanīja - aiza kā jau aiza.

Brāļi bija pārģērbušies - tagad viņi valkāja platas bikses, civilos kreklus un stingra auduma vestes ar neskaitāmām kabatām, smagus zābakus ar biezu zoli.

-  Alās var būt čūskas, - Ahmeds paskaidroja, uztvēris manu skatienu.

-   Indīgas?!

Viņš pamāja.

-  Saīds un es meklēsim, bet tu stāvi pie ieejas. Tā būs labāk.

Tā patiešām būs labāk. Elegantais gaišais uzvalks, kaklasaite un kurpes ar caurumiņiem der asfaltam un kondicionētiem birojiem, bet ne mežonīgai dabai. Taču, dodoties komandējumā, man pat prātā nevarēja nākt, ka būs jāložņā pa pirmatnējām alām, kurās čum un mudž čūskas. Toties brāļi ir lietpratīgi ekipējušies un izskatās pēc īstiem tūristiem. Tikai rūtainie lakati galvā liecina, ka viņi ir tuksneša pamatiedzīvotāji.

Padžēro līgani nobremzēja. Ahmeds izņēma no bagāžnieka garu nūju, pāris lukturu un sāka rāpties pa akmeņaino nogāzi augšup, kur vīdēja melna plaisa. Saīds veikli viņam sekoja. Armijas zābaku rievotās apakšas, protams, bija drošākas nekā modeļkurpju plānās, gludās zolītes. Slīdēdams un krizdams uz rokām, es līdu viņiem nopakaļ. Asie akmentiņi durstīja pēdas un straumītēm plūda lejup no manu kāju apakšas. Delnas pārklājās asiņojošām skrambām. Vārdi, kuri lauztin lauzās uz āru, nevarēja darīt godu Krievijas izlūkdienesta darbiniekam, taču tas, ka izdevās tos apvaldīt, raksturoja mani pozitīvi.

Bakstīdams sev priekšā ar nūju kā sapieris ar mīnu meklētāju, Ahmeds ielīda plaisā. Brālis kā ķirzaka ieslīdēja aiz viņa. Smagi elpodams, es nopurināju drēbes un ielūkojos alā. Necaurredzamajā tumsā šaudījās divi gaismas sari. Man šķita, ka saklausu draudīgu šņākoņu. Bērnībā un jaunībā man bija bijušas paniskas bailes no čūskām. Darbs bija nomācis šīs bailes tāpat kā daudzas citas, tomēr tur iekšā es līstu vienīgi galējas nepieciešamības gadījumā.

Es pavērsu skatienu lejup uz ceļu. Augstumu starpība bija kādi astoņi, desmit metri, bet kāpt lejā aizvien ir grūtāk nekā augšup.

Kreisajā pusē klintīs kaut kas sakustējās. Es ielūkojos ciešāk, taču neko nemanīju. Piemiegtām acīm kādu minūti uzmanīgi vēroju aizdomīgo iecirkni, bet kustība neatkārtojās. Varbūt bija sasvēries akmens, aizslīdējis kāds dzīvnieks vai vienkārši gaisma mijusies ar ēnu… Kad pēc skatīšanās tumsā paveras gaismā, viss kas var rādīties… Tomēr akmeņi paši no sevis nesasveras, lieli dzīvnieki šeit, manuprāt, nemīt, un pat ēnas tāpat vien pašas no sevis nerotaļājas! Ja nu vienīgi melnā jātnieka rēgs… Taču es esmu materiālists! Bijis man rokā binoklis vai - vēl labāk - optiskais tēmēklis, piestiprināts tam, kam vajag, varētu kliedēt savas bažas, bet otrajā gadījumā - uz vietas arī atrisināt. Taču visiem ir skaidrs, kas būtu, ja, piemēram, tantei būtu riteņi…

Brāļi iznāca no alas pēc četrdesmit minūtēm, turklāt tukšām rokām. Nē, ne jau gluži tukšām - lukturi un nūja viņiem vēl bija, taču nekas klāt nebija nācis.

-   Neatradām, šī nav īstā ala, - Ahmeds paskaidroja, lai gan viss tāpat bija skaidrs.

-   Žēl! - es teicu no sirds.

Viņš paraustīja plecus.

-  Vējš aizvien pūš uz citu pusi, nekā vajag kuģiem…

Novērtējis austrumnieku gudrību visā tās dziļumā,

es kārtējo reizi ar skatienu ieurbos viņa sejā.

-   Vai te mīt kādi dzīvnieki?

Aģents vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Ķirzakas, čūskas, lēcējpeles… Kas tad ir?

-  Man šķiet, ka manīju kustību tajā pusē. Kas tas varēja būt?

Ahmeds pasmaidīja un atmeta ar roku.

-   Nekas. Būs izlicies.

Kad cilvēks melo, viņam nedaudz ciešāk sakniebjas lūpas, viegli samiedzas acis, krasāk iezīmējas rievas abpus degunam. Šīs izmaiņas nav viegli pamanīt, taču es biju tam speciāli gatavots… Un jāatzīst, ka Ahmeda sejas izteiksme palika absolūti nemainīga. Melu mīmika nekādi nebija vērojama. Interesanti, vai tad, ja es pajautātu par pistoli, viņš tāpat spētu savaldīties?

Neaprakstīšu ceļu lejup pie mašīnas, teikšu tikai, ka pusi no tā es ripinājos kā rausītis, un tagad mans uzvalks nepiedienēja vis krievu biznesmenim, bet putnu biedēklim dārzā. Tad mēs braucām tālāk, es uzmanīgi lūkojos apkārt, un daudzās alas uzdzina man grūtsirdību - kā tāds Šveices siers, tikai melns. Cik ilgs laiks aizies meklējumos?

Taču Saīds izturējās samērā droši - viņš zināja, kurā pusē atrodas vajadzīgā ala, atcerējās tās pazīmes un velti laiku netērēja. Otro reizi džips apstājās pie līdzīgas akmeņiem klātas piekalnes, kur augšā varēja saskatīt tādu pašu spraugu klintī, kāda bija bijusi iepriekšējā.

Šajā reizē krievu biznesmenis Gorins palika lejā, lai nosnaustos ērtajā ādas sēdeklī un uzkrātu spēkus. Viņa nožēlojamais izskats visnotaļ attaisnoja šo vēlmi.

Kad brāļi nozuda alā, es kārtējo reizi vērīgi aplūkoju apkārtni. Tad, pakļaudamies pēkšņai idejai, atvēru cimdu nodalījumu un izvilku dienas gaismā smago «De- sert Eagle».

Izcilā nonāvēšanas rīka blāvais spožums un vilinošās aprises hipnotizēja, pirksti neviļus aptvēra rievoto rokturi. Pa ieradumam mazliet atvilcis aizslēgu, es ieraudzīju dzelteni matēto patronas cilindru. Neko teikt! Vienīgi pārgalvīgi, pie ieroča pieraduši cilvēki tur patronu stobrā, lai ietaupītu pāris sekunžu pirmajam šāvienam. Tā dara tie, kuri allaž staigā pa naža asmeni, nemitīgi riskēdami ar savu dzīvību… Vai arī gatavojas atņemt dzīvību kādam citam…

Domas skrēja ātri, bet rokas darbojās pašas par sevi, pakļaudamās izstrādātiem refleksiem. Pēc mirkļa «paātrinājuma» patrona jau atradās manā kabatā. Kāpēc? To es pats nemaz skaidri nezināju. Vienkārši lai mainītu situāciju, kura potenciāli varētu kļūt draudīga. Tā savulaik tika mācījis tēvocis Vitja speciālajā mācību kursā «Operatīvās un izlūkošanas darbības taktika». Izjaukt kāda rūpīgi kaltos plānus aizvien ir noderīgi. Tādējādi tu vairo savas un attiecīgi mazini sava pretinieka izredzes.

Es iebāzu roku kabatā pēc lakatiņa, ar ko noslaucīt pistoli.

- E-hei! E-he-he-hei! - atskanēja no augšas. - E-he- he-hei!

Uzmanības pievēršanas sauciens visās valodās skan vienādi un ir saprotams bez tulkojuma kā universālā, bet nevienam tā īsti arī nezināmā esperanto valoda.

«Desert Eagle» acumirklī atradās cimdu nodalījumā, un tas mīksti aizcirtās, bet no snaudas izrautais Igors Andrejevičs Gorins, acis berzēdams, neveikli trausās laukā no automašīnas.

Ahmeds Taba, viņš arī Anrī un vēl nezin kas, kuram piederēja aizliegts ierocis, gatavs zibenīgai lietošanai, izlīda no alas un, plati smaidīdams, vicināja brezenta vīstokli. Līdzās stāvēja Saīds. Viņa sejas izteiksme bija nesatricināmā, kā jau pieklājas cilvēkam ar viņa profesiju…

Brāļi diezgan veikli nokļuva lejā, un es, pagājis nostāk, bažīgi attinu brezenta taisnstūri. Varētu domāt, ka vīstoklī ir ikona vai divdesmit reiz piecpadsmit centimetru liela glezna. Taču «objekts nr. nulle» savā ziņā atgādināja gaiši dzeltenu medus kāri, tikai šūnas pildīja nevis medus, bet gan caurspīdīgi kristāliņi… Tā bija pavisam neparasta viela, cieta un viegla. Ļoti viegla… Ja tā tiešām spēj aizstāt desmit centimetru biezu svina kārtu, tad tās pielietojums zemūdens kreiserī atvieglotu tā svaru par vairākām tonnām! Bet tas nozīmē ātrumu, manevrēšanas spēju, papildu ieročus… Un arī kosmosa jomā pavērtos jaunas iespējas. Varbūt arī vēl citur, ne velti Centrā visi sarosījušies!

Objekta malas bija nelīdzenas, plēstas, dažas šūnas bija atrāvušās, un tās piepildošā caurspīdīgā viela iztecējusi un sastingusi kā mazas, nespodras asariņas. No nepazīstamā materiāla nepārprotami dvesa sprādziena, ugunsgrēka, katastrofas smārds…

Ievīstījis «objektu nr. nulle» atpakaļ brezentā, es atdevu to Ahmedam.

- Lai pagaidām glabājas pie tevis.

Neliela viltība, piesardzības pasākums - ja vietējā pretizlūkošana grasās godīgo Krievijas pilsoni Igoru Andrejeviču Gorinu saņemt ciet ar pierādījumiem, tad nekādus pierādījumus pie viņa neatradīs un katram no aizspriedumiem brīvam cilvēkam pasaulē kļūs skaidrs, ka tā ir vienkārši netīra provokācija.

Ahmeds neiebilda un paklausīgi paslēpa atradumu zem vestes. Viņš vēl nezināja, ka, ja pēkšņi sagribēs nošaut savu jauno kuratoru, viņš to nevarēs izdarīt. Vismaz ne uzreiz. Aizkavēšanās izraisīs viņā apmulsumu, bet kautrīgais Igors Andrejevičs, ieguvis nenovērtējamās sekundes, varēs sagādāt neveiksmīgajam slepka- vam pārsteigumu. Visai negaidītu pārsteigumu…

Tagad, kad mērķis bija sasniegts, es nekavējoties noskaņojos atpakaļceļam, taču nakts kalnu ielejai uzbruka tikpat pēkšņi kā lielais piekūns lēcējpelei, un brāļi nolēma pārnakšņot tepat. Aizas sliktā slava viņus nemaz nebiedēja. «Notiek tikai tas, ko pieļauj Allāhs,» atbildot uz manu jautājumu, Ahmeds pārtulkoja Salda teikto. Un izskatījās, ka viņš pilnībā piekrīt šādai nostājai.

Zem gara un šaura, pirkstam līdzīga akmens brāļi veikli ierīkoja nometni. Pie džipa jumta piestiprināja jaudīgu akumulatora dienasgaismas lampu, līdzās uz- slēja nelielu dzeltenu telti ar piepūšamo matraci. Ahmeds salūkoja portatīvo gāzes plītiņu, uz zilā riņķīša novietoja kompaktu teflona pannu…

Mežonīgā daba labvēlīgi ietekmēja Ahmedu, viņš izskatījās tāds kā jaunāks - mugura bija iztaisnojusies, augums zaudējis kabineta smagnējumu, kustības bija kļuvušas veiklas, drošas un precīzas. Seja vairs nešķita uzburbusi, ašais, ciešais skatiens liecināja par avantūrista dabu un spēju rīkoties izšķirīgos brīžos. Manis izveidotais raksturojums izrādījās neprecīzs un prasījās pēc būtiskiem papildinājumiem. Patlaban Anrī maz līdzinājās likumam paklausīgajam «Etisalat» menedžerim un krievu izlūkdienesta slepenajam aģentam. Šobrīd viņš rādīja savu trešo čaulu un it labi varēja būt kontrabandists, dzīvās preces tirgonis vai tuksneša laupītājs. Kad pirmās divas bija nomestas, viņš ieguva jaunu veidolu un visnotaļ izskatījās pēc cilvēka, kurš tur gatavībā jaudīgu pistoli ar stobrā ievadītu patronu! Un es uzslavēju sevi par to, ka biju pārvietojis šo patronu savā kabatā. Lai gan tas, protams, bija vājš mierinājums.

Izrādījās, ka micubiši padžēro ietilpīgajā bagāžniekā atrodas milzum daudz noderīgu lietu - gan neliels ledusskapis ar teļa antrekotiem, gan saliekams galdiņš un četri krēsli, gan segas, gan kanna ar ūdeni -, vārdu sakot, viss, kas nepieciešams daudzmaz komfortablai nakšņošanai.

Drīz vien aizā izplatījās nāsis kairinoša ceptas gaļas smarža. Mēs apsēdāmies pie galda. Saīdam bija līdzi īsts beduīnu ēdiens - plāceņi un vītināta kamieļa gaļa. Taču, lai gan viņš bija pamatīgi nomazgājis rokas un pēc tam netika aizticis savu zobenu, es nepieskāros eksotiskajam ēdienam. Man itin nemaz nebija ēstgribas, ko nevarēja teikt par maniem ceļabiedriem. Lai atbrīvotos no stresa, es labprāt būtu iedzēris kādus simt gramus degvīna vai viskija, taču tieši alkohola apdomīgajam Ahmedam Tabam krājumā nevarēja būt. Nācās samierināties ar skāņu zāļu tēju un sauju vīģu.

Pēc vakariņām Saīds stājās pie zobena asmens trīša- nas, kaut ko man skaidrodams.

-   Zobens maksā četrus tūkstošus dolāru, - Ahmeds pārtulkoja. - Tā ir valdības dāvana, taču tas rūpīgi jākopj, citādi vairs tik labi necirtīs…

Man gribējās zināt, kāpēc Saīds savu darbu nepilda maskā, un es nolēmu izdevīgā brīdī viņam to pavaicāt. Taču ir neērti pārtraukt - brāļi dzīvi sarunājas savā starpā, un pēc toņa un vispārējā noskaņojuma es noprotu, ka Saīds ar kaut ko ir nemierā. Uztvēris manu ieinteresēto skatienu, Ahmeds pārtulko:

-   Saīds nesaprot tos, kuri nāk skatīties un krīt ģībonī. Tas nav pareizi. Kāpēc tādā gadījumā vispār jānāk? Šie ģīboņi neviļus met ēnu uz viņa reputāciju, bet skatītāju vidū ir daudz viņa draugu! Ko gan viņi domās?

-   Es nemaz nezināju, ka pie jums publiski tiek izpildīti nāvessodi…

-   Tas notiek ļoti reti. Pēc šeiha īpaša rīkojuma. Kad ļaundaris paveicis sevišķi smagu noziegumu.

-   Vai skatītāji Saīdu nemulsina?

Ahmeda acis iepletās patiesā izbrīnā.

-   Kāpēc tiem būtu viņš jāmulsina? Viņš veic Allāha uzdoto darbu un lepojas ar to! Mūsu sabiedrība izprot Allāha likumus. Gan es, gan citi radinieki un draugi - mēs visi lepojamies ar Saīdu!

Interesants temata pavērsiens! Es savelku daudznozīmīgu sejas izteiksmi un saprotoši māju ar galvu.

-   Nūja, protams… Taču man šķiet, ka Saīds ar kaut ko ir neapmierināts…

-  Brālis pēc dabas ir godprātīgs un prasīgs pret sevi, - Ahmeds skaidro. - Viņš nav sevišķi apmierināts ar šāsdienas procedūru. Tehniskajā ziņā nē, tur viss bija kārtībā. Bet viņš nevarēja atrast šāsdienas puiša radiniekus - viņi aiz kauna aizbraukuši nezināmā virzienā…

-   Kāpēc viņi jāmeklē? - es brīnījos.

-  Lai lūgtu piedošanu, ka viņu tuviniekam jāmirst, - Ahmeds pacietīgi skaidro. Liekas, viņš uzskata mani par idiotu. Protams, ne jau personiski, bet gan kā visu eiropiešu pārstāvi.

-  Tu taču redzēji, cik patiesi Saīds aizlūdza par viņu! Viņš jūt līdzi otrajam procedūras dalībniekam un līdz pēdējam brīdim cer, ka viņš nemirs, - viņu var apžēlot, var atcelt soda izpildi… Un Saīds tikai priecāsies par šādu iznākumu!

Saīds seko mūsu sarunai un saprot, par ko ir runa. Viņš rāda uz zobenu, uz sevi, šūpo galvu un kaut ko runā.

-   Saīds pilda Allāha gribu, taču viņš nav nejūtīgs instruments kā šis zobens. Viņš jūt līdzi katram, kuru aizvada uz debesīm, - Ahmeds pārtulko.

-   Cik gadu ir Saīdam?

Bende ar pirkstu zīmē melnajās smiltīs zem kājām ciparus - viens tūkstotis trīssimt trīsdesmit septiņi. Lai gan spožā lampa tos pietiekami apgaismo, to jēgu es nesaprotu.

-   Tas ir hidžras tūkstoš trīssimt trīsdesmit septītais gads, - Ahmeds skaidro. - Pēc jūsu gadu skaitīšanas viņš ir dzimis tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītajā gadā.

-  Vai sen viņš strādā… hm… šajā vietā?

-  Vairāk nekā divdesmit gadu.

-   Un cik… procedūru viņš ir veicis?

Ahmeds vēršas ar jautājumu pie brāļa, kurš īsu brīdi padomā un negribīgi atbild.

-  Viņš neskaita un cenšas aizmirst to, kas palicis pagātnē. Tāpēc viņš mierīgi guļ, mierīgi dzīvo.

Saīds piebilst vēl dažas frāzes, kuras Ahmeds tūdaļ pārtulko.

-   Darbs paliek darbs, dzīvi tas neiespaido. Neviens no viņa nebaidās, viņam ir daudz draugu.

Es kārtējo reizi pamāju. Vienkāršie un saprotamie skaidrojumi kliedē stereotipa tēlu - būdīgo tēviņu sarkanā notašķītā kreklā ar ļauni gailošām acīm melnajā, baisajā kapucē izgrieztajos caurumos -, kā tuksneša vējš kliedē zirga pakavu sacelto smilšu mākoni… Jautājums par masku atkrīt pats no sevis. Patiešām - ja bende nav vis kompleksains sadists, izstumtais, kas dara ļaunu, savu zemisko instinktu vadīts, bet ir parasts sabiedrības loceklis, kurš veic sabiedriski derīgu darbu, - kāpēc viņam būtu jāslēpj sava seja? Hm… Krievu mentalitātei neparasta pieeja!

Cauri aizai izskrēja vējiņš, es nodrebinājos. Naktī kalni ātri atdziest, dzestrums jūtami lien zem apģērba. Pašlaik varētu būt kādi piecpadsmit sešpadsmit grādi. Kā nekā ziema…

Ahmeds aiziet līdz džipam un atnes trīs rūtainus skotu pledus, kas acīm redzami disharmonē ar pirmatnējām klintīm visapkārt. Tāpat kā viss pārējais, kas savākts zem smailā akmens pirksta, paslietā bezgalīgajās debesīs, - modernais visurgājējs, pārnēsājamais ledusskapis, zobens, ar kuru izpilda nāvessodu, superslepe- nais antiradiācijas materiāls, Krievijas izlūkdienestam pazīstams ar nosaukumu «objekts nr. nulle»… Augstāku eklektikas pakāpi būtu grūti iedomāties! Arī kompānija nolasījusies visai specifiska - spiegs, bende, spiega aģents, kurš turklāt vispār ir sazin kas!

Uzmetuši plecos pledus, mēs sēžam klusēdami. Saīds, iztīksminājies par ideāli uztrīto asmeni, ir nolicis galodu un rūpīgi ievietojis zobenu maksti. Tagad dziļo klusumu pārtrauc vien lampas klusie sprakšķi un kāda zvēra kaucieni tālumā. Zvaigznes ziņkārīgi vēro mūs no augšas, lai gan viņu ziņkārību es droši vien pārspīlēju, bet augstumu - nenovērtēju… Tik sīkus, lai neteiktu niecīgus, kukainīšus kā mūs tās pat nemana.

Pirmatnīgo nakts klusumu pārtrauc skaļš tālruņa izsaukuma signāls. Tā pātagas plīkšķis cirkā pāršķeļ nospriegoto melno audumu. Ahmeds Taba satrūkstas, dzīvsudraba lampas mironīgajā gaismā var redzēt, ka viņš ir nosvīdis. Pat Saīds zaudējis savu nesatricināmo mieru un raugās ja ne tieši izbijies, tad izbrīnījies gan - aizā taču mobilā telefona signāli nepienāk!

Lietas tehniskā puse noskaidrojas nekavējoties - Ahmeds izvelk no pleda apakšas nevis telefonu, bet gan portatīvo rāciju. Un tūlīt pat rodas jauni jautājumi, atjaunojas iepriekšējās aizdomas… Jo šāds verķis nav civila ierīce, bet gan izstrādājums speciālam pielietojumam! Ko tas viss nozīmē? Vai Anrī būtu «divdabis»? Tādā gadījumā - kāpēc viņš svīst? Kas viņam ko baidīties no saviem priekšniekiem? Un kāpēc tie viņam zvana? Bez tam sakaru darbības rādiuss kalnos ir īss, tātad viņi ir tepat līdzās… Kāpēc tad vajadzīgs šis izsaukums? Te nav nekādas loģikas! Bet, no otras puses - divdesmit gadu cietumā var dabūt arī bez kādas loģikas…

Atklāti sakot, es jūtos neomulīgi. Un tas ir teikts, galēji mīkstinot izteicienus. Nepadarot savas izjūtas cildenākas un nevairoties no rupjiem vārdiem, varētu sacīt, ka es bezmaz vai pietaisīju bikses. Viens ir spriedelēt par slēdzienu pamatotību, sēžot universitātes auditorijā, mūsu simt pirmās skolas mācību klasē vai Ivana kabinetā, bet pavisam kas cits, atrodoties svešā valstī, «salā» - pat ja tas ir karsts -, pirmatnēju melnu klinšu aizā, kad visapkārt noris kāda cita režisēti un tev nesaprotami notikumi, kad nav zināms, kādi cilvēki atrodas apkārt - draugi vai ienaidnieki -, un kad ir grūti paredzēt, kā iegrozīsies nākotne, - vai izdosies iziet sveikā vai būs lemts nokļūt cietumā vai pat zem bendes zobena… Automātiski bāžu roku žaketes kabatā, taču tur sataustu tikai «Tuksneša ērgļa» četrdesmit centimetru patronu ar nošķelto lodes konusu. Atrazdamies tukšā rokā, tas diez vai spētu pasargāt kādu no briesmām…

Signāls joprojām skan. Ahmeds negribīgi nospiež taustiņu, un mūsu pamirušā bivaka klusumā, skaļruņa pastiprināts, ielaužas dobjš vīrieša bass - pārliecināts, augstprātīgs un biedējošs. Itin kā runātu melnās klintis, melnā nakts vai Melnais beduīns…

Simpleksais sakars, kāds parasti tiek izmantots rācijās, ļauj klausīties visu sarunu, un mēs ar Saīdu šo iespēju izmantojām, tikai viņš saprata, par ko ir runa, bet es ne, lai gan dažus vārdus izšķīru.

Nezināmais prasīja kaut kādu preci, Ahmeds taisnojās un kaut ko skaidroja. Jāteic, ka pār savu balsi viņš valdīja labāk nekā pār ķermeni, - ja neredzētu viņa drebošo roku, kas slaucīja sviedrus no sejas, varētu domāt, ka viņš saglabā mieru un noteiktību. Saruna beidzās paaugstinātos toņos. Draudīga frāze palika karājamies gaisā.

Saīds sāka asi kaut ko bērt brālim. Tas nokāra galvu. Saīds turpināja viņu rāt, un Ahmeda galva slīga aizvien zemāk, it kā atsegdama kaklu Saīda zobenam.

Ģimenes sarunu pārtraukt nav lāgā, taču vēl nelā- gāk ir paciest nenoteiktību.

-   Kas notiek, Ahmed? - es bez ceremonijām pārtraucu jaunāko brāli.

Aģents pagriezās pret mani.

-   Mums radusies problēma, - viņš teica, neskatīdamies acīs. - Pirms gada biju sapinies ar sliktiem cilvēkiem, palīdzēju viņiem kādā netīrā darījumā… Tad notika negadījums… Viena preces partija pazuda… Viņi nodomāja, ka esmu to nozadzis. Tas tā nav, arī pierādījumu nebija, taču aizdomas palika. Bet šodien viņi mūs izsekojuši un nosprieduši, ka vīstoklī ir tā pati prece…

-   Kas par preci?

-   Narkotikas. - Ahmeds Taba no jauna nokāra galvu. - Heroīns. Kilograms heroīna…

-   Tas tik ir…

Nesen mūsu tautietis Dubaijā bija pārdevis vienu gramu heroīna par divsimt dolāriem un dabūja divdesmit gadu cietuma!

-  Tas tik ir, - es atkārtoju, vēl nebūdams skaidrībā - ticēt šim stāstam vai ne. Taču tas daudzko izskaidroja. Un izklausījās visai ticams, lai gan ticamība mūsu darbā neko nenozīmē. - Kas tagad notiks?

Ahmeds paraustīja plecus.

-   Viņi ierosināja nolikt preci zemē un iet projām, lai jūs ar Saīdu neredzētu viņu sejas. Bet es piedāvājos parādīt to, ko mēs patiesībā paņēmām no alas… Lai pārliecinās, ka tas nav viņu pulveris…

-   Kas par blēņām! Neko mēs viņiem nerādīsim! - es nokaitināts iesaucos un, uztvēris Saīda izbrīnīto skatienu, tūdaļ nožēloju savu nesavaldību. Ar aģentu nedrīkst tā runāt. Nekādā ziņā nedrīkst.

-   Redzi, Ahmed, mums nav brīv rādīt slepeno objektu svešiem cilvēkiem. Tas būtu pret jebkuriem noteikumiem! Turklāt vēl ļoti bīstami! Bet galvenais - tas nepierādīs tavu taisnību un ne par ko viņus nepārliecinās.

-   Tad mūs nogalinās, - Ahmends klusi sacīja. - Vai tas ir mazāk bīstami?

Tālumā varēja saklausīt klusinātu motora troksni. Pēc loģikas man nekavējoties vajadzēja atņemt viņam «objektu nr. nulle» un nozust kalnos, ļaujot neveiksmīgajam aģentam pašam izpiņķēties no savu netīro darījumu tīmekļa. Bet… Ja tas bija pretizlūkošanas «iestudējums», tad tā mērķis tieši bija panākt, lai pierādījums atrastos pie manis!

-   Vai Saīds to zina?

Ahmeds papurināja galvu.

-  Nē. Taču viņš dzirdēja sarunu un visu saprata. Lamāja mani, teica, ka par kilogramu heroīna man nocirtīs galvu… Un tieši viņam to nāksies izdarīt…

-   Ko tad mēs vēl sēžam? Ko gaidām? Brauksim ātri projām no šejienes!

Ahmeds vēlreiz papurināja galvu.

-   Mums nav kur sprukt. Aizai nav otras izejas. Mēs ar Saīdu pacentīsimies viņus pārliecināt…

Saīds sakustējās, bija dzirdams, kā zobens zem pleda nodžinkst, saskaroties ar maksti. Es sapratu, kādu argumentu gatavo bende. Domājams, tas viņam bija vienīgais visiem dzīves gadījumiem.

Gandrīz vienlaikus no tumsas bez trokšņa iznira trīs ēnas. Nereālajā dzīvsudraba lampas gaismā tās materializējās par cilvēkiem pārgājiena drēbēs. Haki krāsas vējjakas ar neskaitāmiem rāvējslēdzējiem, blīva auduma bikses, smagi zābaki. Ap galvu lakati, sasieti kā smilšu vētras laikā, - sejas ciet, atstāta tikai šaura spraudziņa acīm. Neko teikt, tā ir laba zīme, tātad negrasās novākt lieciniekus… Taču rokā visi trīs turēja pistoles, un diez vai tas liecināja par labiem nodomiem…

Varens gara auguma vīrs, īsts milzis, piegāja Ahme- dam pavisam cieši klāt un ierunājās tajā pašā zemajā, biedējošajā balsī, kas pirmīt tika skanējusi rācijā. Ahmeds kaut ko murmināja sev par attaisnojumu. Atrazdamies aci pret aci ar atlētu, viņš bija zaudējis šķietamo mieru un māksloto pašpārliecinātību, tāpēc izskatījās samērā nožēlojams. Tikai pēc brīža es aptvēru, ka ar šo paņēmienu viņš iemidzina svešinieka modrību.

Jo, kolīdz saruna nonāca strupceļā un milzis pacēla roku, ko garāku darīja divdesmit seši oksidēta tērauda centimetri, Ahmeds pabāza no pleda apakšas man jau pazīstamo «Desert Eagle» un, netērējot laiku draudiem, bez vilcināšanās nospieda sprūdu. Atskanēja metālisks klikšķis, kas stindzinošajā nakts klusumā izklausījās pēc šāviena, bet diemžēl bija tikai šķietamība.

Pārsteigumā trijotne aizklātām sejām atsprāga nost, pat viņu iespaidīgais vadonis apstulbis sagrīļojās, zaudēdams dārgās sekundes. Lai gan, kamēr Ahmeds pārbīdīja slēdzi, viņš būtu paguvis revanšēties un pamatīgi sacaurumot pretinieku. Ja vien es, atjaunojot sevis paša izjaukto cēloņu un seku mijiedarbības kārtību, neiemestu ar kabatā sasilušo patronu viņam pa galvu. Šai patronai un cilvēkam, kurš mērķēja uz Ahmedu, jau sākotnēji bija lemts satikties. Augstākā vara bija lēmusi, ka smagais cilindriņš trāpīja tieši aizsargājošās maskas spraugā. Milzis iekliedzās un saķēra aci, pistole viņa rokā raidīja šāvienu nezināmā virzienā.

Nākamajā acumirklī atskanēja arī «Tuksneša ērgļa» balss. Nekādu lodes atstātu gaismas pēdu es nemanīju, taču troksnis tiešām atgādināja pērkona grāvienu - šajā ziņā reklāma nebija melojusi. Arī šāviena iedarbība izskatījās iespaidīga - milzi ar satīstīto seju izsvieda no gaismas loka un trieca pret akmeņaino zemi. Spriežot pēc nedzīvi atmestajām pazolēm, viņam vairs nebija lemts jelkad pieslieties kājās.

Kad sākas apšaude, laiks piebremzē savu ritējumu. Kā palēninātā filmā sānis aizlidoja skotu pleds. Saīds palēcās kā vaļā palaista nospriegota atspere, viņa zobens iezīmēja gaisā plašu pusloku, «melnā beduīna» pavadoņi pacēla savas pistoles, tām pretī «Tuksneša ērgli» pacēla bijušais miermīlīgais telefonists, tagad spiegs un narkotiku tirgotājs Ahmeds Taba.

Zobens savā ceļā sastapa kalsna lokana arāba kaklu un netraucēti izgāja tam cauri, ievīstītā galva nolidoja no pleciem, lakats attinās, un tā kā sakaunējusies aizripoja tumsā, bet baltajos dzīvsudraba gaismas viļņos zibošais asmens mainīja trajektoriju un turpināja savu nenovēršamo un draudīgo kustību. Trešais uzbrucējs izšāva vienu un otru reizi, turklāt es ar savu saasināto apziņu uzreiz sapratu, ka viņš ir trāpījis mērķī. Viņš būtu šāvis vēl, taču Saīda zobens nošķēla viņam plaukstu kopā ar pusi apakšdelma. Nocirstā roka nokrita zemē, nervu impulsi paguva sasniegt rādāmo pirkstu un to savilkt, noskanēja vēl viens šāviens, lode spindzēdama ar rikošetu atsitās pret akmeni.

Izgrūdis šaušalīgu kliedzienu un saķēris asinis šļācošo stumbeni, ievainotais metās projām. Neviens viņam nesekoja, mūsu uzmanība bija pārsviedusies uz Ahmedu. Viņš augšpēdus gulēja uz saņurcītā pleda, un pat nepieredzējušam cilvēkam būtu skaidrs, ka abas lodes trāpījušas viņam krūtīs.

Nabadziņš! Tagad bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nav kļuvis par dubultaģentu un specdienestiem ar notiekošo nav itin nekāda sakara… Tātad, lai gan tas skan samērā ciniski, notiekošajam nav nekāda sakara arī ar mani! Var atviegloti nopūsties, pievākt «objektu nr. nulle» un ņemt kājas pār pleciem. Tiesa, nav zināms, kā izturēsies Saīds… Pašķielējis es ar skatienu uztaustīju zemē gulošo «Desert Eagle». To varētu sasniegt vienā lēcienā. Cerams, līdz galējībām nenonāks…

Saīds nosvieda zobenu, noliecās pie brāļa, pavēra vesti ar diviem apaļiem caurumiņiem tieši vidū uz krūtīm, bet es ļoti dabiski paņēmu pelēko vīstokli, kas traucēja atpogāt kreklu. Un uzreiz sapratu, ka «objekts nr. nulle» spēj ne vien aizkavēt radiāciju, bet arī apturēt lodes. Porainā materiāla plāksne bija iespiesta, toties Ahmeda krekls - palicis vesels, arī asins pēdu nemanīja… Es atti- nu brezentu. Tiešām - lodes rēgojās laukā no dzeltenās «medus kāres». Aģentam bija laimējies - viņš bija ticis cauri ar kontūziju, jā, iespējams, ribu plīsumiem.

Saīds to vēl nezināja - viņš ar rāvienu pārplēsa rūtaino audumu, gatavs ieraudzīt nāvējošās brūces, un nu neizpratnē raudzījās uz kailajām, taču gluži veselajām brāļa krūtīm. Nesaprazdams, kā tas var būt, viņš pār

laida pirkstus melnīgsnējai ādai, tad nokrita ceļos un ņēmās dedzīgi murmināt lūgsnas.

Ahmeds atvēra acis un teica kaut ko arābu valodā. Viņa seja pamazām pieņēma saprātīgu izteiksmi. Viņš bažīgi taustīja krūtis, elsdams piecēlās sēdus, saviebies apskatīja plaukstas, acīmredzot gaidīdams ieraudzīt asinis.

-   Es neesmu ievainots? Viņš šāva man tieši virsū…

-  Pistole nebija sevišķi jaudīga. - Es parādīju viņam iestrēgušās lodes.

Aģentam jāzina, ka viņš palicis dzīvs, pateicoties man. Tieši es biju tas, kurš ļāva viņam paslēpt «objektu nr. nulle», bez kura viņš tagacļ būtu sastindzis līķis! Pateicības jūtas allaž vairo uzticamību. Lai gan šim likumam ir daudz izņēmumu…

Ahmeds paraudzījās visapkārt.

-   Kur tad šie? Viņi bija tikai trīs? Kas ar viņiem notika?

Kā saka - piķis viņu zina! Tomēr draugu pieklājas nomierināt. Tāpēc es labvēlīgi pasmaidīju.

-   Viss kārtībā, Ahmed, ieuztraucies. Viss ir labi.

Tā bija vistīrākā psihoterapija. Diez vai varēja apgalvot, ka mums viss ir kārtībā. Un vai šai situācijai bija piemērots vārds «labi» - arī to varēja stipri apšaubīt. Tepat līdzās vajadzēja bū. vismaz diviem līķiem. Bet varbūt - visiem trim… Un nav zināms, kurš vēl mums tumsā uzglūn!

Tīrajā gaisā skaidri bija saožams pulveris. Un nāve.

«Objekts nr. nulle» droši iežmiegts padusē, tāpēc organisms atlaidies, un man sākās atslābuma drudzis. Sirds dauzījās, kuņģis vilk īs čokurā, pār muguru ritēja auksti sviedri… «Pēcstresž stāvoklis» - lūk, kā to sauc zinātniskā valodā! Ceļas adrenalīna līmenis, krasi krī- tas cukura daudzums, asir is sabiezē, sašaurinās perifē- rie asinsvadi, ceļas spiedie is… Tas var beigties ar infarktu. Vai insultu - viens pīf is…

Tagad pēc visiem likumiem būtu jāiešļircina «anti- stresa» tūbiņa, kura kopā ar stimulatoru un sāpju remdētāju ietilpst īpašo uzdevumu izlūkdienesta kaujinieka komplektā. Tas ir cits resors, taču reizēm šis tas mums atlec. Taču šobrīd speciālā preparāta, protams, nav. Pirmkārt, tas nodod saistību ar specdienestiem, un, otrkārt, Emirātos liek aiz restēm pat gluži nevainīgu trankvilizatoru dēļ - piemēram, tazepams un ikviens tā paveids šeit tiek pielīdzināts narkotikām! Vislabākais būtu - iedzert šņabi, taču arī šņabja nav… Atliek saņemt visus spēkus dūrē un nomierināties bez kādiem preparātiem. Pašam sevi nomierināt. īsi sakot, pašapmierināties. Ar visiem spēkiem dūrē… Gatavā masturbācija!

Es centos vienmērīgi elpot ar vēdera lejasdaļu, atkārtodams jogu meditācijas atslābināšanās formulu: «Es esmu mierīgs, es esmu pavisam mierīgs un atslābis…» Atklāti sakot, tas diezko nelīdzēja.

Satvēris krūšu kurvi, Ahmeds uzmanīgi piecēlās. Viņa skatiens atdūrās pret nocirsto roku ar tajā sažņaugto pistoli. Ahmeds no jauna pabraucīja triecienu dabūjušās krūtis un novērsās. Beidzis pateikties Visaugsta- jam, Saīds piegāja viņam cieši klāt. Brāļi apkampās un trīsreiz saskārās vaigiem. Ahmeds sāpīgi viebās. Tad es pagriezu kronšteinu un pacēlu augstāk lukturi, paplašinot gaismas loku. Tagad varēja palūkoties apkārt.

Ahmeda nogalinātais milzis ieplestām rokām gulēja uz muguras. Lode laikam bija izgājusi viņam cauri, jo asiņu bija daudz. Halogēnlampas bālajā gaismā tās izskatījās melnas kā mazuts. Viņa biedrs bija sakņupis uz priekšu un gulētu ar seju pret zemi, ja vien tā būtu palikusi savā vietā. Taču tagad kakls aprāvās milzīgā «mazuta» plankumā, bet seja baloja kaut kur malā, atvērtām acīm vienaldzīgi vērdamās tuksneša debesīs. Milzīgi triepieni un melni plankumi veda uz sāniem. Kā ievainotu upuri vajājošs dzinējsuns Saīds, spīdinādams lukturīti, devās tumsā. Pēc dažiem metriem viņš uzgāja trešo līķi. Te draudīga melna peļķe bija satecējusi no rokas stumbeņa, un nāves cēlonis neradīja nekādas šaubas - akūts asiņu zaudējums…

Jā, ar to, ka «viss ir labi», es biju pasteidzies… Firmas «Maskavas ugunis» direktors bija iepinies draņķīgā padarīšanā. Vienīgais mierinājums, ka viņš nekur nebija pielicis savu roku. Gandrīz nekur…

Pēkšņi Saīds rīkles balsī skaļi iekliedzās un ņēmās Ahmedam kaut ko dedzīgi klāstīt. Arī tas redzami satraucās. Brāļi metās pie milža, uzmanīgi attina lakatu, atsegdami seju, un ar šausmu kliedzienu atsprāga nost. Abi rādīja vienā virzienā - «Tuksneša ērgļa» smagā patrona bija iestrēgusi nogalinātajam labajā acī!

Man šķita, ka tas ir Ambālis, taču apgalvot to nevarētu, jo seja bija vienās asinīs.

-   Tā ir zīme! - Ahmeds iesaucās. - Saīds saka - tā esot novirzītā likteņa ļaunā zīme!

-   Novirzītā likteņa zīme? - es neizpratnē pārvaicāju. Šķita - kas var būt ļaunāk par trim nogalinātajiem arī bez visām zīmēm?

-  Vai redzi, kā viņi ir nogalināti?! Nocirsta galva, nocirsta roka, lode labajā acī! Tā ceļiniekus mēdza nogalināt Melnais beduīns!

-   Un kas par to? Tā ir vienkārši sagadīšanās. Kāds mums sakars ar Melno beduīnu? Jūs aizstāvējāties pret uzbrucējiem un tos nogalinājāt! Pašaizsardzība - lūk, kā to sauc!

-   Nē, Saīds saka - viņš tos esot nogalinājis ar mūsu rokām! Tādu sagadīšanos nemēdzot būt! Viņš novirzījis savu likteni uz mums!

-   Un ko tas, jūsuprāt, nozīmē? Kas tagad notiks?

Ahmeda acis iepletās.

-   Mēs neiziesim no aizas! Mēs paliksim te uz visiem laikiem un darīsim to, ko darīja Melnais beduīns! Tas ir lāsts!

Lai cik dīvaini būtu, tagad es pavisam nomierinājos. Droši vien zemapziņā noskaņojos cīņai, šķēršļu pārvarēšanai, uzdevuma izpildei… Bet tas nozīmē, ka mobilizējās visi mana daudz cietušā organisma resursi…

- Personiski es iziešu no aizas, - es ledainā balsī sacīju, paceldams no zemes viena nogalinātā pistoli. - Man ir jāatgriežas! Nedomāju, ka kāds spēs mani aizkavēt! Iesaku arī jums doties kopā ar mani. Mums jābrauc tūlīt pat!

Acīmredzot mans pārliecinātais tonis iedarbojās uz aģentu. Viņš par kaut ko aprunājās ar brāli, un viņi steigšus sāka vākt kopā nometni. Saīds nemaz neizskatījās pēc sevis. Kur bija palikusi nesatricināmā varenība un miers? Pašlaik viņš izskatījās nomākts un pat izbijies.

* * *

Naktī pa Melno aizu tiešām labāk nebraukāt. Visapkārt bieza, necaurredzama tumsa, mašīnas starmeši te atduras klintīs, te ieveļas bezdibenī. Bezformīgas stūrainas ēnas kā aizsargtērpa plankumi maskē ceļa pagriezienus, tās izskatās pēc akmeņiem, savukārt akmeņus ļoti grūti atšķirt no ēnām. Tāpēc ļoti viegli var iegāzties aizā vai iedrāzties klints bluķī. Bez tam nav izslēgta arī slēpņa esamība…

Par spīti sarežģītajiem apstākļiem, micubiši padžēro brauca ar astoņdesmit kilometriem stundā, un tas bija pareizi, jo apšaudes gadījumā bija cerība izglābties, taču ātruma un sliktās redzamības dēļ mašīna ar pūlēm iekļāvās pagriezienos, pie stūres sēdošā Ahmeda pakausis bija saspringumā pārakmeņojies. Turklāt pie rokas viņš joprojām turēja savu «Desert Eagle», lai vajadzības gadījumā varētu atšaudīties… Saīds atteicās ņemt pistoli un žmiedz starp ceļiem savu zobenu, lai gan tas diez vai ko līdzēs, ja mums tomēr uzbruktu. Arī es katram gadījumam glāstu plaukstā no zemes pacelto ieroci. Likteņa ironija - tas ir mūsu pašu «TT», izgatavots no nekvalitatīva tērauda Ķīnā. Tādi pēc divsimt šāvieniem vairs nav lietojami, toties ļoti lēti maksā.

Saīds visu laiku skaita lūgšanas. Pārtraukumos viņš kaut ko murmina un smagi nopūšas.

-  Brālis ļoti pārdzīvo, - Ahmeds skaidro, un balsī var saklausīt, ka viņš jūtas vainīgs. - Viņš atņēmis dzīvību diviem cilvēkiem!

-   Šķiet, tas viņam negadās pirmo reizi, - es netaktiski saku.

Ahmeds neapmierināti norūc.

-   Vai to var salīdzināt! Tās ir pavisam dažādas lietas!

Es neko nesaku. Galu galā Saīda sirdsapziņas ēdas ir viņa paša darīšana. Man galvenais ir tikt laukā no valsts. Bet iesākumam - no aizas.

Lamatu nebija. Pēc puskilometra pamests stāvēja uz sāniem sasvēries, nezināmas markas džips ar steigā vaļā atstātām šofera durvīm. Droši vien mašīnas sēdekli » »

vēl glabāja to cilvēku tepat tuvumā atdziestošo ķermeņu siltumu, kuri bija tajā atbraukuši. Tumšā masa šķērsām pāri ceļam parādījās pēkšņi, taču šofera reakcija bija teicama - Ahmeds nobremzēja, gar kraujas malu uzmanīgi apbrauca vientuļo mašīnu un tūdaļ pēc tam atkal uzņēma ātrumu. Es atviegloti nopūtos. Protams, nebija izslēgts, ka mūs gaida izbraucam no aizas, taču intuīcija čukstēja, ka ceļš ir brīvs.

Acīmredzot maniem ceļabiedriem bija radusies tāda pati sajūta - brāļi dzīvi sarunājās savā starpā. Pareizāk - runāja Saīds, bet Ahmeds viņam atbildēja, acīm redzami nebūdams vienisprātis. Taču uz mani viss notiekošais vairs neattiecās. Apslaucījis pistoli, es nometu to uz grīdas, atgāžos sēdeklī un aizvēru acis, apdomādams tālākās rīcības plānu.

Tikko parādīsies tikls, es piezvanīšu Popovam un norunātām frāzēm darīšu zināmu, ka objekts atrodas pie manis. Lai sūta pretī Mišu vai arī kādu citu… Slepenā plāksne tiks nosūtīta ar diplomātisko pastu, bet Igors Andrejevičs Gorins beidzot lidos uz Maskavu! Urā!

-   Radušies sarežģījumi, - sacīja Ahmeds, un es uzreiz nesapratu, ka viņš vēršas pie manis. Bet kuram gan citam šeit varētu būt domāta frāze angļu valodā?

-Kas?

-  Sarežģījumi. Saīds pieprasa, lai mēs visi ietu uz policiju un sniegtu patiesu liecību.

-  Viņš ir jucis?

-   Nē. Vienkārši brālis ir godprātīgs cilvēks. Viņš ir valsts darbinieks, strādā tieslietu sistēmā, un viņa pienākums ir uzturēt tiesisko kārtību. Ja slēpsim notikušo, pašaizsardzība pārvērtīsies noziegumā!

Ir ļoti grūti risināt nepatīkamu sarunu ar cilvēku, kurš sēž ar muguru. Tā viņu nav iespējams pārliecināt grozīt savu viedokli.

-   Bet tu taču saproti, ka mēs nedrīkstam iet uz policiju! Nedrīkstam stāstīt, kāpēc devāmies uz aizu, nedrīkstam rādīt «objektu nr. nulle»! Tu to saproti, Anrī?

-   Es saprotu, bet Saīds ne. Viņš teic - tu esot aizdomīgs ārzemnieks un viss, ko tikām darījuši aizā, esot aizdomīgs. Vēl viņš teic, ka nemūžam nebūtu iesaistījies šajā pasākumā, ja nebūtu ticējis savam brālim, tas ir, man. Man ļoti kauns. Esmu iegāzis Saīdu. Viņš var zaudēt darbu un stāvokli sabiedrībā.

-   Viņš tāpat visu zaudēs! - es iebļāvos. - Vienīgā iespēja, lai viss paliktu pa vecam, ir aizmirst notikušo! Neviens mūs neatradīs!

Saīds nepagriezdamies kaut ko ļoti klusi sacīja. Ļoti klusi, it īpaši uz manas brēkšanas fona.

-   Allāhu nevar apmānīt, - Ahmeds pārtulkoja. - Redzi, Saīds ir ļoti jūtīgs cilvēks. Viņš nesaprot vārdus, bet jūt, par ko tu runā.

-   Bet vai to, kas notiks tālāk, viņš nejūt?! Mūs visus iesēdinās cietumā, iespējams, pat sodīs ar nāvi! Par slepkavībām, narkotikām, spiegošanu!

-   Viņš saka - liktenis tā esot lēmis. Viss notiekot pēc Allāha gribas!

Mašīna lēkā pa akmeņainās zemes grumbuļiem, kratās un šūpojas. Ar pūlēm noturēdamies saliektā stāvoklī, es grābstos pa grīdu, atrodu «TT» un atkal iztaisnojos. Mani dzīšus dzen strupceļā, piespiežot nošaut Saīdu un pie viena arī viņa brāli. Turklāt to dara viņi paši! Vai arī… Vai arī visu vada drūmās viduslaiku leģendas Melnā beduīna lāsts?

Pietura, īsa saķeršanās, šāvieni, asā, pie cilvēku asinīm radušā zobena atvēziens… Un rezultātā - trīs līķi: viens bez galvas, divi nošauti… Visnotaļ reāla situācija. Turklāt nav izslēgts, ka lode trāpa kādam tieši labajā acī… Bet, kam nocirtīs galvu, tas tāpat ir skaidrs… Br-r-r! Nabaga Igors Andrejevičs…

Tās visas ir blēņas. Gan lāsts, gan asiņainais slaktiņš. Mēs taču esam materiālisti. Un profesionāļi. Prasmīga «likvidācija», «pārterminācija», «izsvītrošana», «aizskalošana» - specdienesti visā pasaulē ir izdomājuši daudz eifēmismu, kuri aizstāj vārdu, kam nav attaisnojuma, - «slepkavība»; tātad prasmīga slepkavība izslēdz pretošanos, cīniņus, zaudējumus… Nogaidīt, kamēr Ahmeds piebremzē, ielaist katram pa lodei pakausī - un beigta balle! Tikai, lai to veiktu, micubiši padžēro aizmugures sēdeklī jāsēž citam cilvēkam. Meistaram «slapjo lietu» jomā. Turklāt tādam, kurš saņēmis priekšniecības sankciju «asu akciju» veikšanai. Bet tādas neizsniedz jau gadus trīsdesmit! Lai gan beidzamajā laikā precedenti parādījušies…

Lai kā arī būtu, majors Poļanskis nevar nogalināt cilvēkus ar šāvienu pakausī, tā ka brāļu dzīvībai nekas nedraud. Mans ierocis ir vārds!

-   Paklau, Anrī, - es ierunājos stingri oficiālā tonī, lai vārdi izskanētu svarīgi un nozīmīgi. - Tu zini mūsu noteikumus. Ja nodosi mani varas iestādēm, pats zini, kas tad notiks!

Tiešām - kas tad būs? Man klāsies slikti Emirātu cietumā, tas arī viss. Kāda Anrī gar to daļa?

Taču aģents uztver izteikto frāzi kā draudus. Viņš domā, ka manis dēļ nāks atriebība… Smieklīgi! Kuru gan varētu iztēloties atriebēja lomā? Rezidentu Popovu? Vai to zaļknābi Mišu, kā viņam tur bija uzvārds… Grēks jau gan smieties…

-  Es netaisos tevi nodot. Kam man tas vajadzīgs? Bet ko es Saīdam varu padarīt?

-   Ikviena karavāna izvēlas savu ceļu, - es paspīdēju ar Austrumu gudrību zināšanām. - Lai viņš dara, ko grib, bet tu dari, ko vajag!

Visā brauciena laikā vairs neizteicu ne vārda. Taču ar jau izteikto bija diezgan.

Ahmeds sāka apņēmīgi pretoties Saīdam, kaut ko skaļi pierādīt un asi aizstāvēt savu viedokli. Saņēmis tik negaidītu pretsparu, Saīds apvainojies apklusa. Džipa salonā iestājās saspringts klusums.

* * *

-   Sveicināti, San Sanič! - es kliedzu klausulē priecīgā idiota balsī. - Es atradu to, kas bija vajadzīgs. Brīnišķīga aproce, jūsu sievai noteikti patiks!

«Sans Saničs» ir Pjotrs Vasiļjevičs Popovs, «aproce» - «objekts nr. nulle». Sievu pieminēju tāpat vien, bet tā droši vien ir Centrs. Izklausās pēc bērnu spēles. Taču, lai to spēlētu, ir jāzina noteikumi, bet galvenais - jāapjauš, ka tāda spēle vispār pastāv. Mūsu tālruņu viedkartes ir pirktas fiktīvām personām, aizdomīgu vārdu sarunā nav, tāpēc tā nepievērsīs uzmanību. Tātad primitīvā Ēzopa valoda sevi attaisno!

-   Vai tā tiešām ir tā, kuru meklējām? - mana sarunbiedra balss ir saspringta un miegaina. Nav nekāds brīnums - ir pieci no rīta… Esmu noskaņots iecietīgi - lai gan rezidents formāli vada operāciju, ar negulēšanu naktī viņš neko man nebūtu līdzējis.

-   Manuprāt, jā. Katrā gadījumā mēs to atradām pie tā paša juveliera…

Popovs pusminūti klusē, atšifrējot dzirdēto. Es gribēju teikt - kur bija nolikta, tur arī paņēmām. Kā frāzi iztulkoja viņš, to es nezinu, taču balss kļuva mierīgāka.

-   Labi, kad es to ieraudzīšu?

-   Domāju - drīz. Sūtiet Mišu man pretī.

-  Mišu? Vai tas ir vajadzīgs?! - Popovs ir nepatīkami pārsteigts. Viņš bija cerējis, ka rezidentūras atbalsts aprobežosies ar uzmundrinošiem vārdiem pa telefonu. Bet man ir nepieciešams nodrošinājums, ko sniedz tautietis ar diplomāta imunitāti!

-   Protams! Es vedu dārgu priekšmetu, un būs labāk, ja viņš man palīdzēs!

Iestājās pauze.

-   Vai jums bija sarežģījumi? - tālredzīgi vaicāja rezidents.

-  Bija, - es godīgi atbildēju. - Taču tie uz mums neattiecas. Problēmas radās juvelieriem, kaut kas ar zīmogiem…

-   Ar zīmogiem?!

-  Vai ar svaru. Grams uz vienu vai otru pusi… Juvelieri skaidrosies savā starpā.

Šajā reizē mans sarunbiedrs acīmredzot nesaprata Ēzopa valodu. Viņš gan nemaz necentās iedziļināties sīkumos. Galvenais, ka operācija nebija noritējusi gludi. Tādos gadījumos rezidentūra cenšas turēties pa gabalu.

-   Vai sarežģījumi jau beigušies?

-  Nezinu, - es atbildēju, raudzīdamies Saīda saspringtajā mugurā.

-  Ziņojiet par situāciju. Vienīgi tad spēšu pieņemt lēmumu, kad viss būs pilnīgi skaidrs.

Popovs izslēdza telefonu. Droši vien devās izgulēt miegu līdz galam.

Mēs iebraucām el Fudžeirā. Ahmeds izsēdināja Saīdu pie policijas iecirkņa, un tas, vecišķi šļūkādams kājas, lēni aizčāpoja uz garo pazemo ēku ar antenām uz jumta. Brāļi neatvadījās, un es sapratu, ka viņu dzīves ceļi pašķīrušies uz visiem laikiem. Starp citu, nesaņēmis radinieka atbalstu, Saīds, iespējams, nerunās līdz galam atklāti ar likuma kalpiem. Bet varbūt tā nebūs…

«Mitsubishi Pajero» nekustējās no vietas - pagriezis man apskatei savu ne tuvu francisko profilu, Anrī cieši lūkojās pakaļ brālim. Tas gāja sakumpis, iežmiedzis padusē savu zobenu, un izskatījās visnotaļ nožēlojams. Un aizdomīgs… Ka tikai viņu pašu tūdaļ neietupina aiz restēm…

Taču trīs policisti pie ieejas goddevīgi sasveicinājās ar galveno bendi. Kļuva skaidrs, ka viņa paziņojumi tiks uzņemti ar dziļu sapratni un maksimālu uzticēšanos. Kad policisti palūkojās uz mūsu pusi, Ahmeds beidzot nospieda gāzes pedāli.

-  Tev žigli jābrauc projām no valsts, - viņš norūpējies sacīja.

-   Tieši to es gatavojos darīt.

-   Bet man nāksies doties uz policiju…

-   Nekas traks tas nav. Pastāstīsi, ka alā slēpi dārgu ikonu, kuru pārdevi nepazīstamam ārzemniekam. Un, kad sveši bruņoti vīri uzbruka mūsu nometnei, nošāvi vienu no viņiem ar viņa paša pistoli… Tas ir tik tuvu patiesībai, ka noliegt tavus vārdus nespēs pat Saīds. Bet citu liecinieku nav.

Tagad bija Ahmeda kārta smagi nopūsties.

-  Allāhs ir visa liecinieks. No viņa acīm nepaslēpsies pat sīkākā neprecizitāte…

-   Ko tu gribi sacīt?

Ahmeds vēlreiz nopūtās.

-  Man nāksies zvērēt pie Korāna. Bet tas nozīmē, ka man vajadzēs teikt patiesību!

-   Km… - Šāds notikumu pavērsiens iedzina mani strupceļā.

Ikviena izlūkdienesta galvenais uzdevums visā pasaulē ir - atšķirt patiesību no meliem. Šim nolūkam tiek izmantota ārējā un iekšējā kontrole, faktu salīdzināšana, ārējā novērošana, noklausīšanās, visādas viltīgas pārbaudes, melu detektori, reizēm - «patiesības serums»… Bet te - liec zvērēt pie svētajiem rakstiem un dabūsi rezultātu. Cik vienkārši!

-  Kurp mēs braucam? - es pēkšņi kļuvu tramīgs. - Ceļš laukā no pilsētas ir otrā pusē…

-   Uz ostu. Uz šosejas mūs acumirklī notvers.

-  Tik drīz? Vai tad mēs esam noziedznieki? Kurš pierādīs mūsu vainu?

Ahmeds parausta plecus.

-   Mēs esam negodprātīgi liecinieki, un ar to pietiek, lai saslēgtu mūs roku dzelžos…

Jā, te ir brīnišķīga tiesvedības sistēma. Ne velti tūristi nebaidās naktīs staigāt pa ielām un atstāj savas mantas, kur pagadās…

-  Vai tev ir līdzi nauda? - bažīgi apjautājās Ahmeds. - Mums jānoīrē laiva vai kuteris.

-Ir.

-   Tad viss kārtībā.

Diemžēl es par to nebiju pārliecināts.

«Mitsubishi Pajero» nesās pa taisno kā bulta tukšo prospektu. Debesis austrumu pusē bija kļuvušas gaišākas, skaļruņi pie mečetēm aicināja īsteni ticīgos uz rīta lūgšanu. Sāka aust gaisma.

Kuģa meklējumi ieilga un turpinājās gandrīz līdz pusdienlaikam. Ahmeds kaut kur skrēja, atgriezās, zvanīja pa telefonu un atkal pazuda. Es klaiņāju pa pasažieru termināli kā dieva nepieņemts, cenzdamies nosist laiku. Ielūkojos pastā, izpētīju visu suvenīru bodīšu sortimentu, notiesāju samērā garšīgu šaurmu, iemetu ūdenī monētu, kā to dara visi tūristi, lai atgrieztos vietā, kas kļuvusi mīļa.

Beidzot parādījās Ahmeds, un pēc viņa apmierinātā izskata es sapratu, ka jautājumu izdevies nokārtot. Tā arī bija.

Saule silda, pelēki zili viļņi mīksti šļakstās gar sāniem nelielam koka šonerim, uz kādiem tūristiem mēdz rīkot «Arābijas naktis» ar nacionālajiem ēdieniem un obligātajām vēderdejām. Skaistie ātrgaitas kuteri pieder bagātniekiem, tos neiznomā, tāpēc nācās samierināties ar esošo. Vienmērīgi pukšķina mazjaudas motoriņš, tālumā lēni slīd tuksnesīgais krasts.

Pēc stundas piezvanīja Miša.

-   Rīta ziņās rādīja jūsu fotorobotu, - viņš satraukti ziņo. - Ļoti līdzīgs. Jūs meklē sakarā ar trīskāršu slepkavību Melnajā aizā. Pagaidām kā liecinieku. Taču uz pistoles un vēl viena slepkavības ieroča uzieti pirkstu nospiedumi. Tie vēl nav identificēti, bet policijā uzskata, ka tie pieder jums…

-   Nevar būt! Tās ir blēņas, provokācija…

Es aprāvos pusvārdā. Sasodīts! Es taču aizmirsu noslaucīt «Desert Eagle»! Un ilgi viļāju patronu, ar kuru trāpīju milzim acī! Kāda velna pēc - maigi izsakoties - es to darīju?!

-  Lai kā arī būtu, ņemot vērā radušos situāciju, jums ir jāpazūd, - Miša sniedz vērtīgu padomu, turklāt pilnīgi bez maksas.

-   Labi. Kā lai to izdara?!

-   Rīkojieties pēc apstākļiem.

-   Velns un elle! Kā tas ir - «pēc apstākļiem»?! Kāds ir jūsu piedāvātais plāns, un kā jūs man palīdzēsit?!

Es jau sapratu, kādu palīdzību saņemšu. Jau fakts, ka rezidents izvairījās no sarunām ar mani, uzticot to risināšanu jaunam darbiniekam, izteica daudzko. Patiesībā - visu!

-   Pašreizējos apstākļos mēs esam bezspēcīgi…

-   Ko tu skandini par tiem apstākļiem! Atsūtiet helikopteru, zemūdeni, automašīnu vai raķeti un paziņojiet man tikšanās vietas koordinātas! Tie arī būs tie apstākli! Viss cits - tukša muldēšana!

>

Vada viņā galā Miša nopūtās.

-  Mēs centīsimies, taču mūsu iespējas ir ierobežotas… Lūdzu, ziņojiet par apstākļiem…

Ar to saruna bija beigusies. Es pēkšņi jutos noguris un miegains. Kāds tur brīnums - jau ilgāk nekā diennakti esmu uz kājām, pastāvīgā nervu saspringumā…

Šoneri šūpo. Uzticamais Anrī bez mitas runā pa telefonu, bet reizēm arī pa savu rāciju. Viņš cenšas nokārtot manu tālāko maršrutu. Ar rāciju - pa melnām taciņām, ar telefonu… Diez vai pa baltām. Labākajā gadījumā - netīri pelēkām. Taču viņš vismaz cenšas…

-   Ir viena iespēja, - nolaidis rāciju, Anrī beidzot paziņo. - Tuksneša cilvēki var pārvest tevi uz Saūda Arābi- ju. Taču viņi necieš svešiniekus, it sevišķi - eiropiešus. Viņi necieš nevienu, neatzīst noteikumus un likumus. Tāpēc ka viņu nodarbēm neder liecinieki. Ļoti skaudri cilvēki… Bet es teicu, ka tu esi kurlmēms arābs no Ēģiptes. Pret tādu ceļabiedru viņi neiebilst. Pārgājiens maksās tūkstoš dolāru un ilgs trīs dienas. Tu uzģērbsi konduru, aizklāsi seju ar lakatu…

-   Izslēgts! - es asi pārtraucu.

Gudrs cilvēks atšķiras no muļķa ne jau ar to, ka nekļūdās. Viņš kļūdas neatkārto.

Nabaga Oļegs Pavlovskis nebija speciāli gatavots darbam Āzijas reģionā. Viņam iemācīja uzvedības ābeci, uzdeva par kurlmēmu pēc kontūzijas un aizsūtīja uz Afganistānu. Vienreizējs uzdevums, īss komandējums - piecas sešas dienas, ne vairāk. Halāts, čalma, aizsegta seja, par pavadoni uzticams aģents no vietējiem… Oļegs zināja, kā ēst, kā skaitīt lūgšanu, kā nēsāt ieroci, kā ieiet mājoklī… Sākumā viss ritēja gludi - uzdevums tika izpildīts, atlika tikai atgriezties. Taču, kad viņš kopā ar grupu «nesamierināmo» devās pāri kalniem, atklājās neliels trūkums viņa sagatavošanā - Oļegam neviens netika mācījis, ka afgāņu kalnieši ikvienu vajadzību kārto tupus! Viņš nodeva sevi visnegaidītākajā veidā un gāja bojā, puštunu līko dunču sakapāts. Un aģents kopā

ar vinu…

*

Pāri pārejai bija jāiet divpadsmit stundu, nevis trīs dienas. Un par tuksneša iemītnieku tikumiem es zinu vēl mazāk nekā Oļegs par afgāņu kalniešu cilšu paražām.

-   Izslēgts! - es atkārtoju. - Vajadzīgs variants bez naida pret eiropiešiem. Un bez kādas maskarādes!

Anrī nopūšas un, nolicis rāciju, ķeras pie telefona.

Vajadzīgais variants tomēr atradās. Es kārtējo reizi nobrīnījos par kautrīgā «Etisalat» darbinieka daudzpusīgajiem sakariem un viņa sarežģīto dabu. Tās pat nebija trīs «matrjoškas» viena otrā, bet kādas piecas vai sešas… Lai vai kā - es tomēr loloju pret aģentu siltas jūtas - viņš darīja manā labā visu iespējamo.

Uz atvadām mēs apkampāmies. Piespiedies man klāt, viņš sajuta zem krekla cieto taisnstūri un daudznozīmīgi paklauvēja pa to ar saliektu pirkstu.

-   Tas izglāba manu dzīvību!

Es necentos kliedēt viņa pārliecību, jo patlaban vairāk biju nobažījies par savu dzīvību. Un Anrī to juta.

-  Šķērsot tuksnesi ir ļoti vienkārši, - viņš uzmundrināja, trīsreiz pieskardamies manai sejai ar saviem neskūtajiem vaigiem. - Jākāpj mugurā kamielim, jāuzšauj tam ar pātagu un jāgaida, līdz laiks aprīs telpu…

Anrī piemiedza vienu aci un pasmaidīja, tiesa, ne visai jautri.

- Bruņojies ar pacietību - agrāk vai vēlāk tuksnesis beigsies.

Jā, viņš tiešām bija ne vien spiega palīgs un narkotiku tirgoņu līdzzinātājs, bet arī filozofs.

* * *

Izrādījās, ka tuksnesis nebūt nav vienmuļš - tas ir daudzveidīgs un daudzkrāsains. Te gluds kā galda virsma, te viegli paugurains, līdzīgs jaunas meitenes krūtīm, te izrobots barhaniem, kas atgādina sastingušus deviņu ballu vētras viļņus…

Arī krāsu gamma ir krietni vien plašāka nekā melnzemes līdzenuma vai klinšaino kalnu iedzīvotāju iztēlē par dzeltenām smiltīm. Smiltis pārsvarā ir baltas, dzeltenīgas, dažviet arī gaiši vai tumši brūnā krāsā, bet vietumis tās ir gluži fantastiskas - oranžas!

Rāmi šūpojas tālē, pirmsausmas dūmakā tīta, Saperai-li karavāna, uz savu dzimto pusi kas slīd. Pāri smiltājiem, pauguriem pāri,

kur savvaļas džeirāns vien klejo, Pāri robežām, robežām pāri kontr'bandas karavāna ceļo…

Gluži neviļus es nokļuvu bērnības atmiņu varā. Savulaik Tihodonskas puišeļi, paslēpušies pagrabā vai aiz šķūņiem, vīrišķīgi šķobīdami lūpas, pīpēja salasītos smēķu nodeguļus, risināja sirsnīgas sarunas, tad, brālīgi saķērušies, šūpodamies dziedāja aizliegto «Karavānu». Tolaik bija vēlami tikai ideoloģiski izturēti teksti, kā, piemēram, «Ugunskurs liesmo zilajās naktīs…». Neviens cenzūrai cauri neizgājis pašdarinājums netika atļauts. Un kur nu vēl, ja runa bija par kontrabandu vai narkotikām! Tagad, kad Krievija ir pārvērtusies par vispatvaļīgāko un nekontrolējamāko Eiropas valsti, es domāju, ka tas arī bija pareizi. Taču toreiz mēs domājām citādi… Jau sešpadsmit gadu vecumā pārgājienos dziedājām nevis «brīvprātīgos komjauniešus», bet to pašu «Karavānu», instinktīvi sajuzdami tās gauso ritmu un centīgi stiepdami vārdus. Lai gan nekādu vizuālu un taustāmu tēlu to pamatā nebija - vien romantiskas dzejoļa rindas, kas jaucās kopā ar ugunskura dūmu rūgte- no smaržu un saldeni skurbo «Agdam» garšu.

Toties tagad tēlu bija pārpārēm. Es kopā ar kontrabandistu karavānu virzījos cauri Rubalhāli tuksnesim, cerēdams šķērsot Saūda Arābijas robežu, un it kā dzīvoju savas jaunības dziesmā. Tur jau tas viss bija man apkārt - gan bēškrāsas smiltāji un pauguri, gan brūngan- pelēkie kamieļi, gan dzinēji oranžā un baltā apģērbā, gan palaikam tālumā aizzibošās gazeles, kuras te aizstāja džeirānus. Spoži zilās debesis, žilbinoši dzeltenā saule, vāja vēja pūsma, kas reizumis pacēla gaisā vieglos smilšu graudiņus, dromedāra monotonie soļi, vienmērīgā šūpošanās… Krāsains stereo kino ar klātbūtnes sajūtu. Bet aizkadrā - lēnā austrumnieku mūzika un pazīstamie vārdi:

Zīdu un hennu tā ved no tāltālās Pakistānas,

Nešļavās līdzi tai arī Kašgaras marihuāna…

Nav svarīgi, ka «Karavāna» skan vienīgi manā iztēlē, - ja es būtu režisors, tad tieši tā veidotu kadra vizuālo un skaņas noformējumu. Dziesmai fonā skanot, tuvplānā - kamieļu purni, milzīgie zobi, kas iekodušies dzelzs laužņos, un tad nastas… Par zīdu un hennu nezinu, taču, manuprāt, hašišs tur ir noteikti!

Pats kamieļu dzinējs ar pagaru pīpes kāsi zobos, Tievās kājas sev apakšā pavilcis, kupraina mugurā līgo…

Karavānas vecākajam ir Džafars vārdā. Viņam ir kalsena, grumbu izvagota, stipri iedegusi seja. Piemiegtu acu vērīgs skatiens, ērgļa deguns, cieši sakniebtas lūpas, melnas ūsas, kas savienojas ar gluži sirmu bārdu. Gana bargs un vīrišķīgs izskats - par spīti saviem gadiem, viņam būtu piekrišana krievu sievieškārtas tūristu vidū. Un ne tikai krievu…

Skatiens sen apdzisis tam, vairs ausmas saulstarus neredz, Un vien uz halāta vecā rimta asara norit…

Tas nav par mūsu karavānas vadoni. Uzreiz redzams, ka Džafaram ir trāpīga acs un spēcīga roka. Aiz jostas viņam aizbāzts līks arābu kinžals - handžars. Tik līks, ka maksts izliekta taisnā leņķī, labi vēl, ka platais asmens sniedzas tikai līdz izliekumam, citādi to nebūtu iespējams izvilkt. Greznās jostas nodalījumos rēgojas vairāki desmiti garu šautenes patronu, bet pie segliem piesieta sena mauzera karabīne, izgatavota vēl pirms Otrā pasaules kara. Bet šautenes dzīvo ilgi un bliež no tūkstoš metru attāluma, kas ir ļoti no svara atklātās vietās. Bruņoti ir arī viņa biedri. Jo stingrie aizliegumi, policija un tiesa darbojas vienīgi AAE civilizētajā daļā. Turpretī tuksnesī valda savi likumi, te tos raksta ar dunčiem un nostiprina ar lodēm.

Viņš bagāts bija bez mēra, pašā tam pat nestāja blakus, Bet pazudināja to «krava» un trīsdesmit trijās sievas…

Nezinu par neizmērojamo bagātību un sievu daudzumu, bet Džafars nesmēķē pat parasto tabaku, nemaz nerunājot par hašišu. Par aizdomīga ārzemnieka pārvešanu pāri robežai viņš paprasīja tikai tūkstoš dirhamu - mazāk nekā trīssimt dolāru, Maskavā elitāras prostitūtas ņem vairāk… Tā ka diez vai viņš ir ļoti bagāts…

Saule sliecas uz rietu. Krūmiem apaugušās ieplakas starp barhaniem tumsnē kā sieviešu paduses Tinto Brasa filmās.

Tuksnesis nebūt nav nedzīvs izdedzis smilšu klajums, lai gan tieši tā to visbiežāk iztēlojas. No vējam pakļautās barhanu puses stiepjas ložņājoši, sagriezušies stiebri ar šaurām asām lapiņām, vietumis manāmas dzeltenas cietas zāles saliņas. Rieta saulē zemei pieplakušas guļ gurdas ķirzakas, līkloču pēdas smiltīs atstādamas, kā ašas bultas mērķtiecīgi aizslīd čūskas. Krūmājos darbīgi rosās to nākamie upuri - dzeltenīgi, stiegraini zaķi un mīkstas, apaļīgas lēcējpeles, bet oāžu tuvumā gadās arī lielāki dzīvnieki - bailīgās gazeles, ar kurām nāvējošas paslēpes spēlē vijīgie Arābijas leopardi.

Tuksnesī visi medī cits citu, tāpat kā visur citur pasaulē. Vienīgi dzīvnieki ievēro teritoriālo specializāciju - nav iespējams iedomāties balto lāci, kurš slēpnī uzglūnētu antilopei gnu, vai lauvu, kurš nirst pakaļ ner- pai. Turpretī cilvēks medī sev līdzīgos itin visur - uz sauszemes, gaisā, zem ūdens… Es pats daudzkārt esmu bijis gan mednieks, gan vajātais, un jāteic, ka pirmā loma man patīk daudz labāk. Taču tagad es uzstājos otrajā.

Man ir saulē apsvilusi seja, uzvalks neglābjami pārvērties skrandās, galvā gafija, ko šķiroties iedāvāja Ahmeds. Lāga puisis. Nesapinies viņš ar narkotiku tirgoņiem, sarežģījumi nebūtu radušies. Vai arī - būtu es zinājis, ka viņš sapinies ar narkotiku tirgoņiem, es būtu pratis izvairīties no sarežģījumiem. Taču tad iepriekš būtu vajadzējis gatavoties aktivizācijai - izpētīt mūsu draugu, noskaidrot, ar ko viņš nodarbojas un vai drīkst viņam tuvoties bez kādas gatavošanās. Bet izlūkošana, tāpat kā vēsture, nepazīst vēlējuma izteiksmi. Kas nav izdarīts, tas nav… Atliek tikai cerēt, ka viņš mani nenodos. Un to viņš arī nedarīs. Ja vien viņam neliks zvērēt pie Korāna… Tad nodos kā likts!

Dienā karavāna veic aptuveni septiņdesmit kilometru. Savu mobilo telefonu es izmetu uzreiz, turklāt atvienojot bateriju. Mēs ejam jau divas dienas, un pagaidām neviens pakaļ nedzenas. Vismaz es to neredzu. Bet pieredzējušais Džafars jau nu noteikti būtu pamanījis…

* * *

Policijas iecirkņi visā pasaulē izskatās vienādi. Hromētas restes, bruņu stikli, kodu slēdzenes, gludas, stipras durvis bez rokturiem iekšpusē, vienpusīgie spoguļi, kuri ļauj novērot blakus istabā notiekošo, bruņots personāls formas tērpos un civilā apģērbā, uzsvērta tīrība, pastāvīga dezinfekcijas smaka. Tā, protams, izskatās policijas iecirkņi civilizētajā pasaulē, pie kuras Arābu Emirāti neapšaubāmi pieskaitāmi.

Tāpēc skopi mēbelētajā kroņa telpā, kur sniedza liecības Ahmeds Taba, darbojās gaisa kondicionētājs, jūtīgs mikrofons fiksēja katru vārdu un ievadīja to datorā, arābu valodai adaptēta programma «Drakons» skaņas pārveidoja burtos, bet blakus istabā - viņpus spogulim - «Canon» printeris no šaurās spraugas, kura atgādināja neapmierināti sakniebtas lūpas, izspieda gatavas nopratināšanas protokola lapas.

-  Kāds bija uzbrukuma iemesls? - Kalsns inspektors ar šauru seju un svītrai līdzīgām ūsiņām ierasti uzdeva šādos gadījumos parastus jautājumus. Teicami izgludinātais baltais krekls kontrastēja ar melnīgsnējo ādu.

-  Jūs pazināt uzbrucējus?

-  Nē. Es viņus nepazinu. - Par spīti vēsajai telpai, nopratināmais svīda. Paaugstināta sviedru izdalīšanās - viena no melu pazīmēm. Lai gan ne obligāta. Turklāt svīšana Ahmedam bija iedzimts trūkums. Taču inspektors to nezināja un balstījās uz ierastajiem stereotipiem.

-  Jūsu brālis apgalvo pretējo! Kas tas par notikumu ar heroīnu?

Kārtējā lāsīte izspiedās no porām uz krunkās savilktās pieres, noritēja līdz kopā saaugušajām uzacīm, kur jau bija sakrājušās vairākas tādas, un izjauca nedrošo līdzsvaru. Aizritējušas pāri līkajam degunam, tās nopilēja uz gludās galda virsmas, izšļakstīdamās sīkās zvaigznītēs. Pak-pak-pak…

-  Nekāda notikuma nav. Saīds nebūs pareizi sapratis sarunu…

Inspektors tikko manāmi pasmaidīja.

-   Un kas tas par aizdomīgu ārzemnieku? Ko jūs viņam meklējāt?

Blakus istabā, kur «Canon» printeris pievienoja protokolam rindu pēc rindas, pie šajā pusē caurspīdīgā spoguļa stāvēja divi cilvēki. Korektie uzvalki un kaklasaites liecināja, ka tie ir pretizlūkošanas darbinieki, kuri allaž cenšas izskatīties oficiālāk par policistiem. Un parasti viņiem tas izdodas. »

-    Viņš nepavisam nav aizdomīgs. Parasts ārzemnieks, ieradies uz tirdzniecības festivālu. Šķiet, no firmas «Maskavas ugunis». Mēs meklējām Bībeli.

Ahmeds Taba aplaizīja pārkaltušās lūpas un automātiski pameta skatienu uz spoguli. Viņa seja bija ieguvusi pelnu pelēku nokrāsu.

Pretizlūkošanas darbinieki aiz viltus spoguļa saskatījās.

-  Vai mums ir ziņas par to krievu?

-   Manuprāt, nav.

-   Un par šo tipu?

-  Arī nav.

-  Jāpārbauda viņi no visām pusēm.

Nopratināšanas telpā Ahmeds Taba skaidroja, kā nejauši iepazinies ar biznesmeni no firmas «Maskavas ugunis», kā sācis ar viņu runāt par svēto rakstu skaidrojumiem, kā atcerējies pirms vairākiem gadiem paslēpto Bībeli, kuru iedāvinājis kāds tūrists, šķiet, bulgārs. Protams, arī gluži nejauši. Sagadīšanās pēc viņi ar bulgāru atradušies Melnajā aizā, kur viņš Bībeli atstājis, jo nebijis dūšas nest mājās svešas reliģijas avotu.

No vienas puses, nejaušības aizvien šķiet aizdomīgas, bet, no otras - tās ir ļoti grūti atspēkot. Lai gan paņēmieni, lai to izdarītu, ir.

Policijas inspektors lēni izņēma no atvilktnes un zīmīgi nolika uz galda smagu grāmatu melnos ādas vākos.

-   Zvēriet, ka teicāt patiesību!

Trīsoša roka nogūla uz viducī nedaudz nodeldētā vāka. Ahmeda saasinātā uztvere fiksēja nodilumu, un viņš saprata, ka šajā pašā vietā gūlušas simtiem un pat tūkstošiem nosvīdušu, karstu, trīsošu viņa priekšgājēju plaukstu. Vai tiešām viņi visi bija teikuši patiesību?! Un cik negodīgu roku un neģēlīgu galvu nocirsts par nepatiesa zvēresta došanu!

Taču viņu tas neskars - viņš taču teica patiesību!

Uzbrukums tiešām notika, un viņi aizstāvējās, un Gorins tiešām ir firmas «Maskavas ugunis» direktors! Protams, kaut ko līdz galam viņš nepateica, taču Allāhs ir žēlsirdīgs un nepievērsīs uzmanību sīkām neprecizitātēm…

-   Zvēru! - viņš pēc iespējas stingrāk sacīja.

Pašiedvesmas spēks bija tik liels, ka pat sviedri pārstāja pilēt.

-   Kur patlaban atrodas tas krievs?

-  Viņš devās līdzi karavānai… Mahmūda. Pētīt tuks-

y

nesi.

Pauze bija gandrīz nemanāma. Gandrīz. Inspektors to nepamanīja, bet pretizlūkošanas darbinieki aiz vienpusīgā stikla atkal saskatījās.

-  Viņš kaut ko slēpj! - viens no viņiem caur zobiem novilka.

-   Datubāzē ne par vienu, ne otru nekādu ziņu nav. - Otrs nolika klausuli. - Un patiesībā mums nav par ko apsūdzēt to krievu…

-   Ja viņu aizturēsim un atradīsim pie viņa Bībeli, varam vainot svešas reliģijas propagandā… - noteica pirmais.

-    Kad, - pārinieks precizēja. - Kad viņu aizturēsim…

* * *

Laiks lēnām aprij telpu.

Rietošā saule iezīmē kamieļu kontūras, mezdama Dalī cienīgas ēnas - ar nedabiski izstieptām un garām kājām. Vieglais vējiņš uztver sirreālos siluetus, nes pa mūžam skaidrajām debesīm tālu, tālu - uz tām zemēm, kur mēdz būt mākoņi, un tur tos atkal atritina, bet Ti- hodonskas puišeļi pavērtām mutēm vēro debesīs nez no kurienes uzradušos kamieļu karavānu. Un varbūt pie sevis uzvelk: «Saperai-li, aili, karavāna dodas uz savu dzimto pusi…» Nē, sameloju, neuzvelk. Cits laiks, citas dziesmas… Un nav viņu vidū tieva, sprogaina zēniņa ar zaļām acīm, kuru ļoti interesēja, kur parastās debesīs rodas mākoņi, kas izskatās pēc eksotiskiem dzīvniekiem.

«Vai tagad skaidrs, Dima?»

«Skaidrs,» man iekšā atbild sešdesmito gadu zēniņš.

Ko pašlaik dara Ahmeds? Lai neatgriezeniski nenokļūtu negodīga liecinieka statusā, viņam bija jāierodas policijā. Droši vien sniedz liecību. Droši vien zvēr pie Korāna. Droši vien policisti izsaukuši pretizlūkošanas dienesta pārstāvi. Un pašlaik droši vien viss varenais AAE meklēšanas dienests ir iesaistīts, lai atrastu firmas «Maskavas ugunis» jauko direktoru Igoru Andreje- viču Gorinu. Tas ir, mani. Tiesa, šobrīd respektablo Igoru Andrejeviču būtu ļoti grūti pazīt.

Ceļojums tuksnesī neveicina pagalam sabeigta uzvalka sākotnējā izskata atjaunošanu. Lakats ap galvu labi pasargā no saules, ja to pareizi prot sasiet, taču es to neesmu iemācījies, tāpēc seja ir apsvilusi un lobās nost āda. Nelāgo izskatu daļēji slēpj ataugušie rugāji, kuri pretīgi skrapst, novelkot ar plaukstu gar vaigu, un dara mani vecāku par gadiem piecpadsmit. Es naktīs neguļu, caurais miegs augstajos seglos neļauj atjaunot spēkus. Esmu novājējis un, šūpodamies kamieļa mugurā, iemantojis uzkumpušu muguru. Lai pasargātu dienā no saules un naktī no aukstuma, man izsniegts izbalējis, pamatīgi apdilis halāts. Vēl tikai garš kāsis zobos - un būšu kā izliets karavānas vedējs Saperai-li!

Tagad pat supervērīgais Miša no vēstniecības rezidentūras diezin vai būtu pazinis mani no pirmā acu uzmetiena. Un droši vien arī no otrā ne… Žēl, ka tas nav viņš, kurš mani meklē!

Visumā ņemot, policija un pretizlūkošana neorientējas uz sejas vaibstiem un apģērbu. Kad tiek izmests apjomīgs tīkls, tiek izmantotas ietilpīgākas un universālākas pazīmes, kas ļauj pirmajā etapā izdalīt meklējamo objektu no tam līdzīgo vidus. «Baltais, krievs, runā angliski, arābu valodu nepārvalda…» Tiesa, patlaban mans baltums nav uzkrītošs, bet tas, ka esmu krievs, uz pieres nav rakstīts… Bērnišķīgs mierinājums! Lai galīgi nojauktu pēdas, ar Džafaru sarunājos arābu valodā. Viņš ir dzīvojis Āfrikā un samērā ciešami pārvalda šoa dialektu. Patlaban karavānas vadonis nosaka mūsu atrašanās vietu.

-   Vai tālu līdz robežai? - es jautāju.

Džafars rāda nenoteiktu vietu kartē. Grūti pateikt, kā šāda nenoteiktība izskaidrojama. Viņam ir GPS navigators, kurš caur satelītu nosaka mūsu atrašanās vietu ar precizitāti līdz piecdesmit metriem.

-   Kur ir robeža? - es neatlaižos.

- Neviens skaidri nezina, - Džafars paskaidro, un viņa krunkainais nomelnējušais pirksts slīd pa dzelteno, melni punktoto smiltāju apzīmējumu kartē - centimetrs uz vienu, centimetrs uz otru pusi. Bet katrs centimetrs kartē ir trīsdesmit kilometru tuksnesī!

Skaidrs… Demarkācija te nav veikta, kontroles josla nav iezīmēta, dzeloņstieple nav vilkta, torņi nav celti… Tā nereti notiek draudzīgu valstu starpā, it īpaši - ja tās šķir faktiski necaurejams tuksnesis. Lai gan, kurš grib, tas tiek cauri… Piemēram, mēs tieši to tagad darām. Bet varbūt esam jau izdarījuši - atkarībā no tā, kur patiesībā stiepjas iedomātā līnija, - tur, kur Džafara pirksts atrodas pašlaik, vai tur, kur tas atradās pirms dažām sekundēm…

Esam apstājušies kārtējai naktsguļai. Džafars kā vienmēr noguldījis kamieļus aplī, bet nometni rīko iekšpusē. Izrādās, ka čūskas necieš kamieļu vilnas smaku, - droši vien viņās mīt ģenētiskas bailes no nežēlīgajiem pakavu dzirnakmeņiem. Lai kā arī būtu, smagi elpojošais dzīvais riņķis aizsargā pret rāpuļiem tāpat kā vilnas aukla Amerikas Rietumu prērijā. Vismaz vajadzētu aizsargāt. Taču, kad es, nolicis galvu uz cietā, pelēkajā brezentā ietītā taisnstūra, guļu zem melnajām zvaigžņotajām debesīm, vieglā smilšu čaboņa Mūžības pulkstenī šķiet kā nāvi nesošās ragainās odzes ašais slīdējiens…

Lai gan es neguļu cita iemesla pēc - uzticēties maniem jaunajiem draugiem nedrīkst, jo nav zināms, kas viņi patiesībā ir - draugi vai ienaidnieki. Manā profesijā tā bieži notiek, tāpēc labāk lieku reizi nodrošināties, domājot, ka cilvēki ir sliktāki, nekā viņi varētu būt! Teikt, ka viņi ir draugi, varēs tikai tad, kad viņi būs nogādājuši mani paredzētajā vietā sveiku un veselu. Bet atklāt, ka viņi ir ienaidnieki, var ik mīļu brīdi, tāpēc ļoti svarīgi būt gatavībā, lai strauju un spēcīgu triecienu dot spējīgais biedrs Tokarevs pagūtu teikt savu tiešo un svarīgo vārdu…

Nometnes centrā novieto sašķidrinātās gāzes plītiņu. Nav nekādu ugunskuru, nekādas romantikas. Varbūt tāpēc, ka lauzt savijušos, sīkstos krūmāja zarus ir diezgan apnicīga nodarbe. Un tas nemaz nav vajadzīgs - Džafaram ir viss civilizētai dzīvošanai - saules baterija, satelīttelefons, akumulatora ledusskapis ar konserviem… Kamēr palīgi gatavo maltīti, viņš beidz orientēšanos konkrētajā vidē un saloka karti.

-    Tu esi vācietis? - viņš jautā, ar saliekamo nazi ziezdams uz plāceņa biezu vistas pastētes kārtu. No tuksneša jūtami dveš vēsums. Slīdot čaukst smiltis.

-   Ja, ja, natjūrlih! - es cik iespējams priecīgi māju. Un atkal pāreju uz šoa, novirzīdams sarunbiedra interesi no sevis.

-  Austrumu sievietes laikam ir ļoti kautrīgas, ja mēdz aizklāt seju. Vienīgi acis redzamas!

Džafars jautri smejas.

-   Nav teikts, mans draugs, nav teikts! Es daudzus gadus esmu dzīvojis Āfrikā, tur ir vēl stingrāk - skaistules galvu aptin ar lakatu tā, ka tikai viena acs spīd. Viena! Bet ar to viņa dedzina visu sev apkārt! Gan pagūst apskatīt, gan dot zīmi - visu ar vienu aci!

Es prasmīgi biju ievirzījis karavānas vadoni iemīļotajās sliedēs.

-   Kāpēc sieviete tā būtu jāvīsta, ja tā būtu godīga? - Džafars ar apetīti noloka vienu sviestmaizi un taisa otru. - Bet tas jau ir staigājošs grēku pods! Alžīrijā, ja vīrietis atlaidis sievieti vienu - uz tirgu vai veikalu -, lai vaino pats sevi! Sagrēkot var itin visur, pat sīkā bodītē. Saimnieks aizpogā priekškaru - žvikt! - un piestellējas aizmugurē…

Džafars ātri kustina rokas, it kā finišējot slēpošanas sacensībās. Viņa žesti ir tik uzskatāmi, ka pat šoa nesaprotošie un slēpes nekad neredzējušie palīgi jautri smejas. Vecākais dzinējs bargi viņos noraugās.

- Pie mums, zināms, tā nepavisam nav!

Smiekli apklust.

Naktī es kā vienmēr neguļu. Ir ļoti grūti noturēt plakstiņus vaļā - acīs itin kā būtu sabērtas visa tuksneša smiltis. Līdz sāpēm saspiežu «TT» rievoto rokturi. Visiem spēkiem cenšos turēties nomodā, jo iemeslu tam netrūkst - jāvēro Džafars un viņa palīgi, lai nevienam nezvana un pārāk netuvojas savam viesim, bezrūpīgajam Igoram Andrejevičam.

Viņi nedara ne vienu, ne otru. Tikai palaikam iziet ārpus kamieļu apļa, un tūdaļ pēc tam ir dzirdama raksturīgā strūklas plīkšķēšana smiltīs. Vai viņi, to darot, pietupjas vai ne, to es nezinu, taču, spriežot pēc spiediena, ar prostatītu neviens no viņiem nesirgst. Vispār Austrumos ar to lietu viss ir štokos. Varbūt iemesls ir ingvers un vīģes? Vai varbūt regulāra prostatas masāža? Tādā gadījumā nāktos atzīt, ka Sodomas grēks ir izplatīts ne tikai arābu pasakās…

Beidzot nometne apklust. Visapkārt ir tāda tumsa kā planetārijā manā bērnībā. Tikai smacīgās teātra dekorāciju dvakas un daudzo cilvēku radītā bezgaisa vietā te plaušas pilda tīrs un vēss gaiss, manāms vēsumiņš lien zem drēbēm, un es ciešāk ietinos karavānas dzinēja Saperai-li nodriskātajā halātā.

Kupola melnais samts sadurstīts tūkstošiem adatiņu, un pa caurumiņiem laužas aiz mākslīgajām debesīm paslēptās tūkstoš sveču lampas stariņi. «Dima, vai uz zvaigznēm dzīvo cilvēki, kā tu domā?» jautā Ļena Svešņikova. Viņa smaržo pēc āboliem, piena un šokolādes…

Arī pēc kamieļu mēsliem un briesmām! Zvaigžņu uguntiņas aizsedz jātnieka stāvs burkā un turbānu galvā. Melnais beduīns! Un tas vairs nav caurs miegs, bet šaušalīgs nomods!

-  Džafar! - es saucu nezin kāpēc krieviski. Tūlīt viens no kamieļiem tramīgi ieelšas, zviedz zirgi, klusā nakts pildās svešām ēnām…

Manā situācijā labāk nekur neiesaistīties, taču patlaban nav īstais laiks diplomātijai, ir jāizvēlas - dzīvot vai mirt! Biedrs Tokarevs nodārdina kā laba šautene, tūlīt apdullinoši bliež karabīne, kaut kas žvadz, apkārt skan šāvieni, stenoņa un gārgšana, rupjas balsis izkliedz tādus kā draudus, kā lāstus… Attīrot tuvāko apkārtni, es izšauju vēl dažas reizes…

Ātrā cīniņa troksnis norimst. Uzzibsnī lukturis. Džafars ar karabīni kaklā pieiet pie tukla bārdaiņa, kas guļ augšpēdus. Viņa asiņaino seju šķērso pārsējs. Atmestajā rokā sažņaugts zobens. Spriežot pēc neparastās galvassegas, viņu es biju noturējis par Melno beduīnu. Bet varbūt tas arī ir viņš. Taču nākamajā acumirklī nogalinātā personība noskaidrojas.

-    Šķībais Musa, - Džafars nosaka. - Konkurents.

> 7

Mums ir savi rēķini… Bet tu esi malacis - izšāvi šim otru aci!

-  Es?! - Miermīlīgais Igors Andrejevičs brīnās un, vecākā karavānu dzinēja acu priekšā apslaucījis savu uzdevumu izpildījušo «TT», iesviež to tumsā. - Ar ko?! Es pat ieroci rokā neesmu turējis!

-  Varbūt arī kāds cits. - Džafars nesatricināmi un ar cieņu pamāj. Ir acīm redzams, ka viņš mani atzīst par līdzvērtīgu pretinieku. - Visviens malacis!

Maliņā, žēli gārgdams, raustās ievainots zirgs. Šāviens no karabīnes izbeidz viņa mokas. No tumsas iznirst otrs karavānu dzinējs. Vienā rokā viņš tur hin- džaru ar tumšu asmeni, bet otrā… Jā, tā ir nogriezta galva!

-   Kāpēc?! - vaicā jūtīgais vācu tūrists, pūlēdamies aizturēt vēmienu.

-  Par viņu izsludināta balva, - skaidro Džafars. - Līķi aizvest nespēsim, bet galvu ieliksim ledusskapī… Konserviem tā netraucēs!

Tagad bezmaz vai patiešām apvēmos. Atlikušo ceļu nāksies iztikt bez ēšanas…

-    Nekas, - Džafars mierina. - Tie taču ir kārbās, dzelzī…

Trešais karavānu dzinējs ir ievainots. Šķībais Musa cirtis ar zobenu, viņš paguvis aizsargāties ar šauteni un izglābis galvu, toties zaudējis divus pirkstus. Uzskata, ka viņam laimējies, un pateicas Allāham. Brūce tika prasmīgi apstrādāta ar melnu valkanu šķidrumu un pārsieta. Džafars pavēlēja vākt nost nometni.

-   Tu ziņosi policijai?

Viņš parausta plecus.

-   Kāpēc? Te ir tuksnesis…

-   Bet kā tad tu nodosi galvu?

Vecākais karavānu dzinējs pasmīkņāja. Itin kā būtu iesprēgājis akmens bluķis.

-   Par galvu maksās cilvēks, kuram nav saistības ar varas iestādēm.

Jā, tuksneša likumi ir tumši un samudžināti. Lai tajos orientētos, šeit ir jāpiedzimst. Gaisā riņķo tādi kā ērgļi, kā vanagi, sazin kādā veidā sajutuši laupījumu. Karavāna iet tālāk. Cilvēku un zirga līķus atstāj neap- glabātus - pret vakaru pāri būs palikuši vienīgi kauli, bet nākamajā rītā arī tie būs aizputināti smiltīm…

Uzmetu pēdējo skatienu mirstīgajām atliekām un no- drebinos. Par spīti saulei, kas jau sākusi cepināt, mugurai pārskrien vēsums. Trīs līķi, ieskaitot zirgu! Nogriezta galva, nocirsta roka, lode, kas trāpījusi labajā acī! Melnā beduīna lāsts?!

Esmu materiālists, daudzus gadus esmu nostrādājis precīzajā un racionālajā Dienestā, es neticu nejaušībām. Bet kā citādi lai izskaidro šo faktu?!

Laiks atkal sāk aprīt telpu…

Uz vakarpusi tuksneša gadsimtu klusumu pāršķeļ pieaugoša rūkoņa. Zilajās debesis parādījies helikopters mērķtiecīgi apmeta loku virs karavānas un, saceldams smilšu mākoni, smagi piezemējās līdzenā laukumiņā kādus piecdesmit metrus priekšā. Pieredzējušais Džafars nemanāmi iegrūda smiltīs karabīni, tāpat rīkojās arī viņa ceļabiedri. Trīs kareivji ar automātiem un četri viri nopietnos civilos uzvalkos tuvojās karavānai. Trīs arābi un eiropietis. Pēdējā es ar izbrīnu pazinu Mišu no Dubaijas rezidentūras, taču nekādi neliku to manīt.

-   Vai jūsu vidū ir Gorina kungs? - viens no arābiem jautāja tīrā krievu valodā, un es paspēru soli uz priekšu.

-   Uzrādiet pārbaudei savas mantas!

-   Man nav mantu. - Uzskatāmības labad es papletu rokas sānis.

Otrs arābs izčamdīja manu apģērbu un izvilka aiz bikšu siksnas aizbāzto brezenta sainīti. Trešais pienāca tuvāk. Viņi atsēja auklu. Vēstniecības izlūka sejā bija sastingusi saspringtu gaidu izteiksme. Atmaskošanas gaidu. Es uzmundrinoši pamirkšķināju jaunajam kolēģim, bet viņš vēl vairāk sadrūvējās.

Attina brezentu. Specdienestu pārstāvji turēja rokās spilgti ilustrētu fotoalbumu «Laipni lūdzam Emirātos!» ar brīnišķīgu slavenās «Burdz-Al-Arab» viesnīcas attēlu uz glancētā vāka. Ļoti kvalitatīvs albums. Fudžeiras ostā es tiku samaksājis par to simt piecdesmit dirha- mu. Tā ir visai pieklājīga summa vietējam suvenīru tirgum.

Neizpratnē saskatīdamies, arābi ņēmās šķirstīt grāmatu, it kā cerēdami atrast iekšienē kaut ko aizliegtu. Viņi izskatījās nepārprotami izbrīnīti un vīlušies. Ari Miša bija pārsteigts, tikai patīkami. Viņa seja noskaidrojās.

Viņš ierunājās arābu valodā un tūdaļ pārtulkoja teikto man.

-    Kungi, šī oficiālā grāmata nevar būt par iemeslu jelkādu pretenziju izteikšanai Krievijas pilsonim. Acīmredzot ir noticis kāds pārpratums. Domāju, ka arī pārējās neskaidrības atrisināsies tikpat ātri un pārliecinoši!

Malacis, Miša! Es sāku mainīt savas domas par viņu.

-   Protams, Gorina kungs sniegs visas nepieciešamās liecības. Esam jau uzaicinājuši advokātu piedalīties nopratināšanas procedūrā… - droši saka Mihails Jevgeņ- jevičs.

Atvadījies no Džafara, es iekāpu helikopterā, kaukdami sāka griezties propelleri, un laiks daudz ātrāk sāka aprīt telpu.

-   Kolīdz jūs sāka meklēt, mēs pieprasījām vēstniecības pārstāvja līdzdalību, - pārkliegdams motora troksni, Mihails Jevgeņjevičs Gorčakovs iebļāva man ausī. - Taču jūs meklēja pavisam citā karavānā - jūsu aģents nezin kāpēc nosauca Mahmūda karavānu… Taču, kad izpētīja viņa maršrutu, izrādījās, ka jūsu tur nav…

Es ar labu vārdu pieminēju Ahmedu Tabu. Viņa personība izrādījās vēl sarežģītāka, nekā es biju iedomājies.

-   Bet kur ir «objekts nr. nulle»? - pavēries apkārt un pazeminājis balsi, vaicāja Mihails Jevgeņjevičs. - Kur jūs to likāt?

Arī es automātiski pametu skatienu apkārt. Mūsu pavadoņi sēdēja salona otrā galā un gribēdami nevarēja sadzirdēt, par ko mēs runājam. Turklāt viņi neko nebūtu sapratuši.

-   Nosūtīju pa pastu. Uz mūsu rezidentūru Berlīnē. Šeit pasts ļoti labi strādā. Droši vien sūtījums jau ir ceļā uz Maskavu.

Es pasmaidīju, taču atbildes smaidu nesastapu.

-   Bet kā jūs zinājāt… Lai gan, nē, nekas…

* * *

No Ivana kabineta loga astotajā stāvā pavērās lielisks skats uz Maskavas zaļo loku. Tiesa, pašlaik tas nebija nedz lielisks, nedz arī zaļš, bet gan vienmuļš, melni pelēks, nedaudz apsnidzis. Taču man tik un tā ir ļoti patīkami raudzīties dzimtajā ainavā. Es mīlu savu dzimteni, kaut gan drīzāk nokodīšu mēli nekā skaļi izrunāšu tamlīdzīgu urrā-patriotisku frāzi.

-   Tātad mūsu jomā viss noritēja gludi? - jautā kabineta saimnieks. - Tikai neparedzēti apstākļi sarežģīja operāciju?

Es paraustu plecus. Mani pirkstu nospiedumi uz «Tuksneša ērgļa», par laimi, netika atrasti, Anrī pirksti tos droši vien bija noslaucījuši. Papilāro līniju fragmenti uz patronas izrādījās nederīgi identifikācijai. Es liecinieka statusā sniedzu liecību par pašaizsardzības faktu Melnajā aizā un bez sarežģījumiem atstāju valsti. Ahmeds un Saīds tika atzīti par godīgiem lieciniekiem un atgriezās pie savām nodarbēm. Tikai diez vai uzmanības lokā nokļuvušais Anrī bija derīgs tālākām aktivizācijām.

-  Visumā jā. Viss noritēja samērā gludi. Taču neparedzēti apstākļi tiešām radās… Un tie patiešām sarežģīja operāciju. Es uzrakstīju sīku ziņojumu.

-   Visu nevar paredzēt! - samiernieciski saka Ivans un noplāta rokas. Tad paņem uz galda gulošo «objektu nr. nulle». Sprādziena apsvilināts, ar divām iestrēgušām lodēm, tas šeit izskatās kā no citas pasaules.

-   Mēs jūs stimulēsim, Dmitrij, katrā ziņā stimulēsim! - Ģenerālis svārsta plaukstā «salā» iegūto objektu.

-  Vienīgi…

Viņš raugās manī ar tādu pašu sejas izteiksmi kā Miša helikopterā, taču izsaka jautājumu līdz galam.

-  Kāpēc jūs ķērāties pie tik, hm, netradicionāla veida kā pasta sūtījums? Necerējāt uz rezidentūras palīdzību?

Es novēršu skatienu sānis.

-   Nu ko jūs, biedri ģenerāl, puiši man ļoti palīdzēja. Tikai es allaž esmu radis rēķināties ar sliktāko variantu. Atļausit iet?

Ivans vēlīgi pamāj, es strauji apgriežos un pēc pāris minūtēm atviegloti ļauju savu saules apsvilināto seju veldzēt dzedrajai Maskavas ziemai.

Dubaija-Fudžeira-Rostova pie Donas 2004. gada janvāris - 2005. gada jūlijs

APERITĪVĀ-

«BEIKERS»

Pirmā nodaļa

ROLSROISI NEBOJĀJAS

Nogurušās acis aizklātas ar delnu, tērptu gandrīz nemanāmā apelsīnkrāsas cimdā no lambordžlni tipa sporta automobiļu aksesuāru komplekta. Komplekts ir šāds - cimdi, jaciņa, bikses un mīkstas kurpes, cena - trīs tūkstoši eiro.

Tie, protams, ir «ponti», kā mēdz teikt jauno laiku inteliģentie cilvēki. Turklāt, pat viegli pagrozoties, var noteikt, ka mans reiz kārnais dibens atdusas nevis tū- nēta ferrāri lepnajā sēdeklī ar divkāršām hromētām atsperēm, kas ievietotas teicami apstrādātas briežādas futrālī, bet gan neglābjami novecojuša, turklāt par 95 eiro diennaktī iznomāta mersedesa E 200 parastā, tikko manāmi padeldētā velūrā.

Tie vairs nav «ponti», bet gan kas sliktāks - parasta izstellēšanās. Stulba izstellēšanās, modernā mēlē runājot. Es tiešām esmu švauksts, bet nemūžam tajā neatzī- šos, starp citu, tāpat kā visā pārējā, ko zinu par sevi un citiem. Neatzīšos, protams, no laba prāta - par nātrija pentonālu un stingrās pratināšanas paņēmieniem es, būdams reālists, negribu runāt.

Tā ka nekādas izstellēšanās, turklāt vēl stulbas, nav. Tad ta liela lieta - cimdi! Budņicka personiska dāvana - no kungu galda. Viņa autoparkā ir gan bentlijs, gan ferrāri, gan poršs, gan hidrocikls «Yamaha», gan tāda paša nosaukuma sniega motocikls, ir arī motorjahta «Prestiž 46», ir viegla lidmašīna un helikopters, ir pat Arābijas rikšotāji - ir viss! Bet dažādas formas, krāsas un pielietojuma cimdi - jāšanai, golfam, tenisam, daivingam, autosacīkstēm, pilotēšanai un Dievs vien zina, kam vēl, - ir dzīvē sasniegto panākumu simbols. Man tas nav nekāds simbols, tāds nieks vien… Vienkārši tajos ir ērti turēt stūri, un galu galā es pie tiem esmu pieradis! Un nejau pēc cimdiem ko nosaka…

Kas ir tur, aiz smalkādā tērptajiem pirkstiem? Londona, Parīze, Vīne, Sanfrancisko, Bagdāde, Borshana? Pēdējos gados gan sapņos, gan īstenībā mani savā virpulī ierauj attēli no dažādām pasaules malām, kur nācies atstāt savas pēdas, par laimi, tās ne reizes nav uzietas un tikušas fiksētas izziņas materiālos. Interesantākais ir tas, ka šajā ģeogrāfiskajā kaleidoskopā nekad neparādās Maskava. Varbūt tāpēc, ka es tajā dzīvoju, nevis strādāju?

Profesionāls ceļotājs, kutelīgu lietu speciālists, noslēpumu mednieks, svešu likumu pārkāpējs lēnām paplēš pirkstus. Lai kurā vietā Dmitrijs Poļanskis sevi pašlaik iztēlotos, viņa atrašanās vide nebūs maiga un viesmīlīga, aizstāvēties pret to nāksies ar svešas būtības ūdenslīdēja skafandru un veselu rindu specifisku viltību, kurās viņš, tas bez liekas kautrēšanās jāatzīst, ir liels meistars. Tā nav lielība - fakts, ka viņš, tas ir, es, sēž nevis cietumā, bet mašīnā, kaut arī ne pašā dārgākajā un ne savējā, - ir tam uzskatāms apliecinājums.

Pirksti ir papletušies, dzīvē daudz pieredzējuša cilvēka pavērusies acs paraudzījās caur zamša aromātu un ne visai tīro priekšējo stiklu, atdurdamās respektablas internacionālas viesnīcas «Superior» izkārtnē. Zināmās aprindās pazīstamais starptautiskais avantūrists Dmitrijs Poļanskis iznira Čehijā, pasakainajā, piparkūku mājiņai līdzīgajā kūrortpilsētiņā Karlovi Varos… «Kar- lovi-i-Vari-i,» - kā to mīksti izrunā čehi.

- U-u-f, - es atviegloti nopūšos.

Ja nevajadzētu ievērot konspirāciju, es iesauktos:

- Urā! Hip-hip urā!

No visiem svešas vides variantiem šis ir vislabākais. Ne tikai tāpēc, ka te ir maiga atmosfēra, te netiek praktizētas spīdzināšanas un nāvessodi bez tiesas un izmeklēšanas, te es neatšķiros ne pēc ādas krāsas, ne acu formas, ne apģērba… Tas, protams, ir ļoti svarīgi, tomēr tas nav galvenais. Galvenais - ka šeit es jūtos mājīgi un patīkami. Zināms, ja situācija atļauj.

Taču eiropeiskā spozme un komforts - tie ir ārējie, oficiālie manas misijas apstākļi. Runājot par tās būtisko saturu, tikpat labi var iztēloties, ka esmu izmests Amazones palieņu zaļajos biezokņos, kur čum un mudž čūskas, indīgi zirnekļi, asinssūcēji sikspārņi un ik solī draud iesūkt līgojoša slīkšņa… Patlaban es esmu anakondas mednieks, bet tā ir pati bīstamākā nodarbe pasaulē.

Es noskurinājos, atgaiņādams drūmās domas. Aizvien ir labāk domāt par pozitīvo. Es taču atrodos valstī, kur ir pasaulē labākais alus! Beidzamos desmit gadus arī Krievija lepojas ar etiķešu daudzveidību, taču noformētāju atjautības pamatā ir ārzemju zīmoli un ārzemju pulverveida izejvielas… Lai izgatavotu savu alu, ir jāstrādā gadsimtiem ilgi, kā to darījuši čehi.

Alus šeit, protams, ir galvenais dzēriens. Kā uzskata vietējie iedzīvotāji, tas veido ne tikai nacionālo figūru, bet arī dzīvesveidu. Cehi arī ēd, strādā, atpūšas, ārstējas, tāpat kā dzer alu, - pamatīgi un nesteidzoties. Es nekad neesmu dzirdējis no viņiem mūsu: «īsāk!» Un, ja kāds teiks, ka tas viss ir slikti, es ar viņu laikam nedraudzēšos…

Rīt vai parīt es pa kalnu takām aizstaigāšu uz «Mazo Versaļu», tīrā, dzeltenām lapām nosētā pļaviņā apsēdīšos pie koka galda zem čabošas lapotnes, pasūtīšu lielo kausu «Velveta» un, ieelpojot tīro, pēc satrūdējušām lapām spēcīgi smaržojošo gaisu, tīksmināšos, kā rotaļājas alus un putu slāņi, laistīdamies aiz plānā stikla kā dārga velveta rieviņas, mainoties apgaismojumam, klausīšos nesteidzīgajā čehu valodā, novilcinādams pirmā malka baudu. Zināms, ja mani jau līdz tam nenogalinās…

Es izkāpju no tumšzilā mersedesa, nosviežu lieliskos, taču krāsas ziņā disharmonējošos apelsīnkrāsas cimdus uz sēdekļa, paņemu krokodilādas portfeli, portpledu un eju iekšā viesnīcā.

Tā izskatās visnotaļ pieklājīgi - gaišs vestibils, paklāji, spoguļi, ērti, dziļi krēsli, pat kamīns, tiesa, elektriskais. Reģistratūrā - aizdomīgi uzmanīgas simpātiskas meitenes akurātās uniformās. Viņas ielūkojas manā nosūtījumā un laipni uzsmaida.

- Labvakar, pan Poļenov! - tīrā krievu valodā saka vecākā. - Jūsu istabas numurs ir 521. Pēc pusstundas jūs gaida ārsts. Patīkamu atpūtu!

Ozolkoka paneļiem apdarinātais un halogēnlampiņu spoži apgaismotais lifts mīksti aizver savas tērauda durtiņas un plūstoši ceļ mani augšup. Te durvis negaidot atveras aiz muguras, un es izkāpju otrā pusē - viesnīca meistariski iestrādāta vietējā reljefā, un pavisam līdzās slejas ar plāksnēm nostiprināta kalnu nogāze, labiekārtota puķu dobēm, trepītēm un akmens terasēm. Aizkustina tas, ka nekāda praktiska pielietojuma tam visam nav - vienīgi estētiskais, lai atdzīvinātu vienmuļo skatu.

521. numurs atrodas līdzās liftam. Plašs divistabu «lukss» ar skatu uz Teplu, daudz gaismas, daudz gaisa, divi sanitārie mezgli, turklāt viens no tiem - Krievijas mazģimeņu dzīvokļa lielumā! Nometu mantas, izeju uz balkona un sastingstu kā pārakmeņojies.

Pretējā krastā rindā sastājušās mājas, brašas un sapostas kā kareivji ierindas skatē. Tikai šie kareivji ir no dažādām armijām, no pagājušajiem gadsimtiem, kad haki un kamuflāžas kroņa neizteiksmīgums vēl nebija pārmācis spilgtās krāsas, spalvu pušķus, augstās ķiveres un zelta pozamentus. Te ierindā līdzinās franču ulāns un vācu grenadieris, šveiciešu landsknehts un spāņu arkebūzers, itāliešu gvards un krievu huzārs, krāšņie kazaki - Ukrainas, Terekas, Donas, Kubaņas…

Dzeltena fasāde, zaļi slēģi, sarkana daudzpakāpju jumta kore, līdzās - pelēka fasāde ar tumšziliem rāmjiem, tur - šaura, tikai divu logu platumā, salātzaļa ēka, no ķiršsarkanā stāvā jumta slīpuma vērīgi raugās divi jumta lodziņi, izvirzījušies uz priekšu kā binokļa okulāri…

Divu vienādu māju nav - ne krāsas, ne formas, ne apdares ziņā, uzreiz ir redzams - būvniecībā nav tipveida projektu un arhitektam līdzekļi nav taupīti… zeltītas rozetes un vinjetes, flīžu apdare, skulptūras un bareljefi… Grūti pat iedomāties, ka reljefās fasādes, sarežģīti daudz - līmeņu mansardi, graciozie frontoni - tas viss droši uzmūrēts no akmens un cementa, nevis milzu šķērēm izgriezts no krāsaina papīrā kā teātra dekorāciju fons…

Anakondu medniekam neklājas paust emocijas, tāpēc es pievēršu skatienu labi ģērbtajai publikai, kas defilē pa krastmalu.

«Vai meklējamais objekts nav redzams? - Nebūt ne, biedri major, nav redzams! - Turpiniet meklējumus, līdz tiks gūti pozitīvi rezultāti! - Tieši tā!»

Es atgriežos istabā, rūpīgi slēpdams no visām ieinteresētajām personām un organizācijām, ka šaurās, gleznainās mājiņas pretējā krastā uzlabojušas man omu.

Kontrastaina duša, mālks «Martela» no plakanas, izliektas blašķītes - un var doties uz pieņemšanu pie ārsta - tā ir obligāta procedūra visās kūrorta viesnīcās.

-  Kā jums ir ar kaitīgiem ieradumiem, pan Poļenov? - vēlīgi vaicā ārste Jana PiHgova, simpātiska apaļsejaina brunete ar pētīgu praktizējošas terapeites skatienu.

-  Labi, dakter! - es mundri atbildu. - Ai, tas ir, slikti… īsi sakot - tādi ir!

-  Jā, tas ir jūtams… - Pane Prigova nosodoši paošņā gaisu un piespiež stetoskopu sirds rajonā. - Vai jums ir nervozs darbs?

Hm…

-   Nejau nu vienmēr… Bet, protams, gadās…

-   Es nozīmēšu minerālās un virpuļu vannas, tās iedarbojas ļoti nomierinoši. Bet kas tas jums tik briesmīgs?

Ārstes pirksts ar īsi apgrieztiem nagiem pārslīd sarkanajām un melnajām līnijām uz manām krūtīm.

-  Tas? Tetovējums. Ļaunais gars Makumba. No tā ļoti baidās Borshanas cilvēkēdāji.

-   Dīvains tetovējums… Savu mūžu tādus neesmu redzējusi…

Nav nekāds brīnums - pirmatnējie mistiskie attēli šeit nav izplatīti. Nepieciešama asa okeāna gliemežnīcas šķemba, zilās palmas un ragainā krupja žults maisījums, melnā skorpiona inde, zobenzivs asinis… Un, protams, šamanis, kurš uztur mentālo saikni ar Ma- kumbu… Un vēl džungļi, pilnmēness, ugunskuri, tamtami un kanibālu cilts visapkārt. Vai gan tas viss ir atrodams Eiropā?

-   Tas ir liels retums. Civilizētajā pasaulē tas ir vienīgais.

Pirksts nervozi atraujas, itin kā kodīgais maisījums būtu to apsvilinājis.

-  Ak dievs! Kurš gan jums to iedurstīja?! Un kur?!

Es nopūšos.

-  Āfrikā. Viņi arī iedurstīja.

-  Kas - «viņi»? - Ārstes acis ir gluži apaļas. - Cilvēkēdāji?!

-  Nūja…

-  Es pievienošu arī ogļskābās vannas - trīs sausās un trīs slapjās. Tās ļoti labi atslābina un relaksē…

No ārstes kabineta izgāju pēc četrdesmit minūtēm ar veselu norīkojumu sarakstu. Lai gan biju atklātāks nekā parasti un maksimāli centos atstāt labu iespaidu, pēc panes Prigovas acīm varēja noprast, ka viņa neuzskata panu Poļenovu par ideāli disciplinētu pacientu. Ko lai dara, droši vien viņai ir taisnība.

Tagad, kad mana ārstēšana ir nodrošināta, var doties uz kādu (un es pat zinu - uz kuru) pieklājīgu kafejnīcu - uz cilvēkiem paskatīties un sevi parādīt. Turklāt šajā konkrētajā gadījumā teiciena otrā daļa bija krietni svarīgāka par pirmo.

Kafejnīca «Opera» atrodas piecsimt metru attālumā - viesnīcā «Vāgners». Tā ir komfortabla un ieturēta siltos toņos - sarkana lete, sarkans dzērienu galdiņš, sarkans skapītis ar kūkām, sarkani grāmatplaukti, sarkanas palodzes, sarkani aizkari, sarkani mīkstie krēsli, pat mazo, apaļo galdiņu pulētais koks apkārt valdošās krāsas atspīdumā šķiet sarkans, taču tas ir parastais riekstkoks. Vienveidīgās krāsu gammas fonā izdalās baltie griesti ar halogēna lampām, daudzkrāsainās grāmatu muguriņas un pudeles, baltās klavieres, pie kurām sēž iesirms pianists ar cēliem sejas pantiem un aizrautīgi spēlē melodijas no Brodvejas mūzikliem.

Laipns bārmenis-viesmīlis ar koptām ūsiņām jautājoši mani uzlūko. Viņš ir gara auguma, skaists, atgādina itālieti, virs baltā krekla viņam zaļa formas žakete un, protams, sarkana kaklasaite.

Palūdzu glāzīti «Behera», kafiju un slaveno ābolu strūdeli. To pasūta gandrīz visi, tā ka es neatšķiros no pārējiem apmeklētājiem.

Nesteidzīgi dzeru un uzkožu, garlaikoti raudzīdamies apkārt. Strūdele kūst mutē, pikantais zāļu liķieris lieliski harmonē ar kafijas garšu, mans skatiens, spriežot pēc visa, nevienu nedara tramīgu. Arī es nemanu aizdomīgu vai naidīgu ziņkārību. Tomēr draudzīgu skatienu, kuram kaut reizi katrā ziņā būtu jānozib, es arī nesastopu. Starp citu, jāpiesakās savam dāsnajam darba devējam…

Izvelku no krūšu kabatas Budņicka vizītkarti. Ciets zila kartona taisnstūris, uz glancētās virsmas graciozi izvītiem sudraba burtiem iespiests telefona numurs. Un viss! Ne amata, ne uzvārda, ne vārda. Salīdzinājumā ar mūsdienu jaunbagātnieku pretenciozajām vizītkartēm - no malahīta, zelta, platīna, ar īsu nevainojami varonīgās biogrāfijas izklāstu, īpašnieka nopirktu zinātnisko grādu un zagtu goda nosaukumu - tā ir pats pieticības kalngals, nē, es pat teiktu - askētisma paraugs… Bet varbūt gluži pretēji - slimīgi hipertrofēta, fantastiska, līdz absurdam novesta superklases demonstrēšana!

Uzspiežu numura ciparus. Telefona taustiņi klusi nopīkst - droši vien bijīgā goddevībā.

-   Šī kartīte ir vērtīgāka par kredītkarti, - Budņickis bija sacījis, svinīgi pasniegdams man savā vienkāršībā nevainojamo zilo taisnstūri, un viņa plāno lūpu kaktiņos tikko manāmi pazibēja smaida ēna. - Daudzi labprāt samaksātu par manu tiešā telefona numuru daudz vairāk, nekā atrodas jūsu depozītā…

Ar mecenāta žestu viņš sniedza man zelta «Master Card».

-  Te ir trīsdesmit tūkstoši dolāru. Summa, protams, nav liela, lai gan visnotaļ pieklājīga. Taču ne viss ir pērkams un pārdodams, - baņķieris turpināja, tēvišķi no- raudzīdamies, kā es noglabāju kartītes kabatās. - Bet, piezvanot uz šo numuru, jūs varat atrisināt jebkuru jautājumu jebkurā vietā pasaulē…

Acīmredzot manā skatienā pavīdēja neticība, jo viņš uzsvērti nopietni precizēja:

-   Es tiešām varu atrisināt praktiski jebkuru jautājumu. Praktiski jebkurā vietā pasaulē. Turklāt ļoti ātri. Protams, to nevajadzētu izmantot ļaunprātīgi…

Baņķierim ir smags, caurdurošs, lai neteiktu urbjošs skatiens. Jāteic, ka, ņemot vērā viņa reputāciju, viņš pret mani izturējās gluži pieklājīgi, gandrīz draudzīgi. Kā visvarens, cietsirdīgs karalis, kurš galma dziedniekam visžēlīgi atļauj ārstēt viņam triperi.

-    Manu uzticību izraisa jūsu piederība nopietnam Dienestam un labās rekomendācijas… Tāpēc es ceru sagaidīt no jums rezultatīvu un efektīvu darbu!

Budņickis gaidīja noteiktu reakciju, es skaidri nezināju - kādu, tāpēc rīkojos, kā teica priekšā intuīcija, - pasmaidīju, noliecu galvu, vienīgi rokas nesaliku kopā pret krūtīm, kā to mēdz darīt ķīnieši.

-  Es visu sapratu, bos. Paldies par uzticību! - Un tonis bija neslēpti aušīgs.

Baņķieris cieši skatījās manī, un es nodomāju, ka viņš sadusmosies. Bet nē - varenais Budņickis apmierināti pasmaidīja. Viņš manu ākstīšanos bija uztvēris nopietni.

Es iedzēru malciņu aromātiskās kafijas un uzspiedu pēdējos tālruņa numura ciparus.

Viņš atbildēja pēc otrā signāla.

-    Klausos, - klausulē atskanēja sulīga, valdonīga balss.

-   Sveicināti, Stepan Nikolajevič, - es sacīju, savilkdams to pašu uzticama padotā smaidu, lai intonācija izklausītos ticama. - Ziņoju - esmu ieradies, vēroju apkārtni…

-  Ķerieties pie darba. Un informējiet mani, - baņķieris atbildēja un atslēdza telefonu.

Kafija, «Behers» un strūdele ātri beidzas - tāpat kā viss labais šajā pasaulē. Es paskatos savā pieticīgajā «Longin». Izrādās, ka kontrolei atvēlētā stunda jau paskrējusi, pie kam nemanot un visai patīkami. Nešaubos arī, ka lietderīgi, - tas, kam vajadzēja, mani noteikti redzēja, un uz Centru ir aizlaista ziņa, ka esmu uzsācis medības. Lai gan tas savā ziņā būtu pārspīlēti teikts.

Patlaban es neesmu gatavs medībām. Pēc pēdējo dienu nervozēšanas un sagatavošanās pārslodzes jūtos noguris. Nokļuvis kūrorta komfortablajā atmosfērā, organisms ir atslābis, tas prasa garšīgu ēdienu, pamatīgu dzērienu daudzumu un spirdzinošu miegu. Lai notiek!

Tu izturies pret mani cilvēcīgi, un es arī neesmu nekāds zvērs! Tūlīt dabūsi teļa gaļas «Ti Bon» ar kartupeļiem amerikāņu gaumē un klāt karafīti tumīga sarkanvīna no Morāvijas pagrabiem. Un gulēt, gulēt! Bet medībās iesim rīt. Tāda ir dzīve - vienīgi kinofilmās varoņi neēd un nosnaužas divdesmit minūtes diennaktī…

Pēc stundas svaigs un smaržīgs pēc skūšanās, skaists un impozants es ieeju restorāna zālē.

Te ir samērā mājīgi - pie sienām sakarināti glīti šķīvīši ar Čehij as skatiem, izvietotas lelles tautastērpos, galdi klāti teflona galdautiem, uz kuriem nepaliek traipi.

Mana vieta ir pie loga līdzās divām simpātiskām dāmām. No tālienes viņas var noturēt par māsām, taču tuvumā kļūst skaidrs, ka tās ir māte un meita.

-   Dobri večer, paņi\ - es saku, kompensējot čehu un krievu valodas līdzību ar vietējā iedzīvotāja izrunu. Un cenšos atstāt iespaidu ar žilbinošu jauneklīgā Alēna De- lona smaidu. Reiz sendienās kāda sieviete teica, ka esmu viņam līdzīgs.

Divi zaļu acu pāri vērtējošā ziņkārē pavēršas pret neatvairāmo svešinieku.

-  Dobrij večer, - atbild vecākā, un tā nav tikai līdzīga slāvu, bet gan dzimtā valoda ar izteiktu maskaviešu «o».

-   Cik patīkams pārsteigums! - Es sajūsmināts izplešu rokas un uzreiz ķēros vērsim pie ragiem. - Kā būtu, mīļās dāmas, ja mēs aperitīvā iedzertu «Beheru»?

Te visi dzer minerālūdeni un «Beheru», tā ir parasta lieta, tāpēc neceru saņemt atteikumu. Tas arī nesekoja.

Iepazīstamies - mātei vārdā Irina, meita nosauc sevi par Gaļu. Es kā pieklājas stādos priekšā kā Genādijs Po- ļenovs, biznesmenis no Maskavas. Mēs dzeram spēcīgi smaržojošo zāļu uzlējumu, nepiespiesti pļāpājam, smejamies, es stāstu anekdotes, jautri sprēgāju, kā jau pieklājas atklātam puisim, kompānijas dvēselei. Vienlaikus nemanāmi, bet vērīgi nopētu kaimiņienes.

Neuzkrītošs grims, dārgs apģērbs un rotas, inteliģenti atturīgas manieres, pareiza valoda, bagātīgs vārdu krājums… Mātes gaišbrūnie mati ir pakausī kārtīgi savīti «gliemezī», bet meitai saņemti zirgastē. Viņām atnes ceptu foreli ar sparģeļiem - tātad rūpējas par figūru. Pareizi lieto galda piederumus, prasmīgi tiek galā ar zivi, ēd nesteidzīgi, no dzēriena atteicās - tātad audzinātas…

Viss skaidrs - šie zirdziņi nav no modernajiem jauno krievu staļļiem, visticamāk, viņas nāk no padomjlaiku apmaiņas strādnieku ģimenēm: vectētiņš - Valsts plāna priekšsēdētāja vietnieks vai tēvs - iekšlietu ministra vietnieks, bet varbūt vīrs ir lielā činā prezidenta administrācijā. Vai kaut kas uz to pusi. Katrā gadījumā viņas man der. >

Es pilnām mutēm tiesāju savu steiku, kāri dzeru skā- ņo sarkanvīnu, stāstu, cik svarīgi ir pareizi izraudzīties cepšanas pakāpi, un konfidenciāli paziņoju, ka personiski es dodu priekšroku ceturtajai, kad gaļa pārgriezta ir iesārtā krāsā, tomēr sulu vairs neizdala.

Vakariņu beigās mēs esam bezmaz vai iedraudzējušies. Lai nostiprinātu pazīšanos, uzaicinu Iru un Gaļu uz «Operu».

Zem sarkanajiem abažūriem iedegtās lampas vēl pastiprina dominējošo revolūcijas simbola krāsu. Bārmenis mani pazīst un labvēlīgi uzsmaida. īsās ūsiņas saslejas, atklādamas sniegbaltus zobus.

Pasūtu ābolu strūdeli, kafiju, «Beheru» un aukstas sarkanās vīnogas bez kauliņiem, kuras atstāj mutē garšu, kas atgādina vasaras rītu. Atklāti sakot, ar pilnu vēderu strūdele vairs nešķiet tik brīnišķīga kā dienā. Bet varbūt es vienkārši esmu pārsātinājies. Arī manas pavadones gandrīz nemaz neēd - pieklājības pēc ar mazām karotītēm našķējas gar desertu.

Piedzīvojumus meklējošas dāmas ir labs un patīkams aizsegs. Atlika vienīgi izdarīt izvēli. Māte izskatās vienkārši lieliski - ne grama liekā svara, gluda, balta āda, kinozvaigznes smaids - nebijis pieaugušās meitas, es dotu viņai ne vairāk par trīsdesmit gadiem. Viņa acīm redzami ir radusi pie vīriešu uzmanības un tagad ir gatava kārtējam neizbēgamajam uzbrukumam kā kreiseris, kurš nevērīgi pavērš bortu pret ienaidnieka zemūdeni. Taču es esmu radis pie asimetriskiem lēmumiem un kā allaž izdaru negaidītu manevru.

-  Kā būtu, Galočka, - vai mēs rīt nevarētu paēst pusdienas «Pupp»? - es ievaicājos visnevainīgākajā tonī. Un galanti piebildu: - Protams, ja Irina neiebildīs…

Šādu pavērsienu dāmas nebija gaidījušas un nedaudz apjuka. Pie galda iestājās pauze. Pianists meistariski atskaņoja «Bītlu» melodijas. Viņš neapšaubāmi bija augstas klases profesionālis.

-   Kāpēc mammai būtu jāiebilst? - Meitas acīs pavīdēja interese, un viņa palūkojās manī ar pavisam citādu sejas izteiksmi. - Es jau esmu liela meitene!

Irina mākslotā vienaldzībā paraustīja plecus.

-    Lielām meitenēm jāprot pieņemt pareizus lēmumus, - viņa mazliet mākslotā tonī sacīja. - Ar to viņas atšķiras no mazajām.

Neviens nesāka iedziļināties šajā daudznozīmīgajā frāzē.

-  Brīnišķīgi. Tad rīt četrpadsmitos trīsdesmit laukumiņā pie «Pupp».

Galina uzsmaidīja un pamāja.

Aizejot es iedevu pianistam piecdesmit kronu. Viņš pasmaidīja un pieklājīgi palocīja sirmo, kārtīgi sasukāto galvu.

* * *

Sen mani nebija modinājuši putni. Pareizāk, putnu dziedāšana. Pat nē, dziedāšana - tas būtu pārāk skaļi teikts, drīzāk rečitatīvs, turklāt izpildītājs viegli šļupstēja. Melnajam datora peles lieluma putnam bija neliels, spilgti dzeltens knābis un sarkani zābaki. Tas nervozi staigāja pa palodzi un līdzīgi deputātam pirmsvēlēšanu laikā ņēmās mani uzstājīgi par kaut ko pārliecināt, droši vien par savu noderīgumu un godīgumu.

Izvalbītā acs laiku pa laikam atdūrās pret saules starā spīdošo mobilo telefonu uz naktsgaldiņa, un tajā brīdī rečitatīvs uz dažām sekundēm apklusa. Visticamāk, ka darīt divus darbus vienlaikus - pūst man Miglu acīs un apsvērt, vai būs pa spēkam pastibīt smago telefonu, - putns, tāpat kā daudzi deputāti, vienkārši nebija spējīgs. Turklāt es cieši uzmanīju savu īpašumu. Beigu beigās viņš apstājās, cieši paskatījās manī, čomiski piemiedza aci, sak, tu, brālīt, neesi ar pliku roku ņemams, un izspurdza brīvībā.

Es nosviedu segu un piegāju pie atvērtā loga. Naktis pat viskarstākajā vasarā šeit ir vēsas - kā nekā kalni, un tagad ir jau septembra beigas - rudens tepat pie sliekšņa. Svaigais gaiss ir neticami caurspīdīgs un garšīgs, itin kā visu nakti būtu mazgāts kafijas, ceptu gardumu, upes un svaigi pļautas zāles aromatizētājos. To pat nevar uzreiz līdz galam ieelpot, vienīgi otrajā piegājienā - tik biezs un piesātināts tas ir. Iztaisnojis plecus, es izgāju istabas vidū un pāris reižu dziļi pietupos uz priekšu izstieptām rokām. Ne čīkstoņas, ne krikšķu - tātad esmu lieliskā fiziskajā formā! Nu tad pārejam pie ūdens procedūrām…

Astoņos es jau stāvu Kolonādē un sūcu karsto šķidrumu pa snīpi no plakanas krūzītes, kura nopirkta tepat par simt divdesmit kronām. Daudzi tautieši uzskata, ka pirmie divpadsmit Karlovi Varu avoti nav domāti dzeršanai un vienīgi trīspadsmitais glābj situāciju. Trīspadsmitais ir Behera liķieris.

Ar šādiem apgalvojumiem es neesmu vienisprātis. Man patīk minerālūdens dzelzs piegarša, tas atgādina «Slavjanskaja» no maniem bērnības iespaidiem par atpūtu Žeļeznovodskā - vecāku iemīļotajā kūrortā. Un pat ja nepatiktu - ne to vien esmu dzēris, ja bijusi nepieciešamība. Un kur nu vēl ārstnieciskais efekts! Priecāties vajag, nevis gremzties, snobu kungi!

Izstaigāju galeriju, ar citām acīm paraugos visapkārt. Izrādās, pelēko grīdu rotā trīs tumšas viļņotas joslas. Nekad agrāk nebiju pievērsis tām uzmanību. Nu iesaistās asociatīvā domāšana un tās atgādina pēdas… Jā, itin kā trīs milzu čūskas būtu sacentušās ātrumā pa gludo galerijas grīdu, līkumos izslīdēdamas, tāpēc joslu platums izliekumu vietās palielinājies no četrdesmit centimetriem līdz pat diviem metriem… Kādām gan jābūt bijušām būtnēm, kuras tās atstājušas? Visgarākā noķertā anakonda ir bijusi divpadsmit metru gara, tā bez pūlēm spējusi norīt pieaugušu mežakuili. Aculiecinieki stāstījuši arī par sešpadsmit metru gariem radījumiem, leģendas klīst par trīsdesmitmetrīgiem… Ja divu metru plata josla nav izslīdēšanas rezultāts, to droši vien varētu būt atstājis simtmetrīgs briesmonis! Tas pārsniedz visas leģendas, tā jau ir tīrā fantastika! Nu tad lūkosim noskaidrot, kas ir patiesība, kas - izdoma…

Nesteidzīgi virzos cauri raibajam pūlim, uzmanīgi vērodams dzeramajām krūzītēm sūcošā skūpstā pieplakušos cilvēkus. Norūpējušies vācieši stingri gados spilgtos krekliņos un šortos, kas bez žēlastības atklāj mezglainās kājas, vaļīgi krievi sporta tērpos vai mājas apģērbā un čībiņās, pastīvos indusus ar turbāniem galvā, krietni vien klusākos arābus ar melni ievīstītām sievietēm… No rīta, dienā un vakarā te var sastapt visus pilsētiņas atpūtniekus.

Šī ir ļoti perspektīva vieta. Lai cik bagāts, nozīmīgs un svarīgs būtu cilvēks, lai kā viņš censtos norobežoties ar augstiem žogiem, apsardzi un kalpotājiem, ir lietas, kuras nevar uzdot neskaitāmajiem apakšniekiem - vietniekiem, padotajiem, referentiem, sekretāriem, padomniekiem, palīgiem, amatpersonām… Garšīgi paēst, pačurāt, pārgulēt ar meiteni, iedzert dziedniecisko ūdeni - tas viss viņam jādara pašam. Ko var zināt - ja nu tomēr…

Nezin kāpēc prātā iešaujas doma, ka ari plēsoņas savam upurim uzglūn dzeramajā vietā. Neveiksmīgs salīdzinājums! Es esmu tas, kurš meklē plēsoņu… Un manas kājas nemin vis ideāli tīras akmens flīzes, bet gan tropisko džungļu līgano augsni… Saspringti nervi, saasināta redze un dzirde… Kas tur noplunkšķēja duļķainajā ūdenī? Kas atstājis līkloču sliedi krastam tuvajās ūdenslēcās? Kāpēc, lūk, tā sieksta pagāja zem ūdens, bet tad no jauna iznira virspusē? Vai varbūt tā nemaz nav sieksta… Bet kas tad? Plastmasas benzīna kanna? Vai arī planētas visbīstamākā ūdens monstra trīsstū- rainā galva?

Es esmu godprātīgs darbinieks. Mani atsūtīja notvert anakondu, un es to izdarīšu. Taču - vai tā šeit maz ir? To neviens skaidri nezina. Atbildīgs Konversijas lietu ministrijas darbinieks viņvasar atpūtās Karlovi Varos un atgriezies stāstīja kolēģiem, ka saticis Mihailu Sem- jonoviču. Tieši dzeramajā galerijā.

Pēc pusgada šī ziņa sasniedza mūsu Dienestu. Pagājušā gada atvaļinājumu sen aizmirsušais ierēdnis tika iztaujāts, bet nevarēja likt galvu ķīlā, ka redzējis tieši mirušo ministru. Drīzāk gan, kā mūslaikos ir modē izteikties, «viņam līdzīgu cilvēku».

Sak, personību nav noskaidrojis, identifikāciju nav veicis, droši pateikt, ka tas bijis tieši kādreizējais ministrs, nevar. Vai arī negrib. Tagad visi ir kļuvuši gudri un viltīgi - neviens negrib iemantot ienaidniekus un iekulties nepatikšanās. Katrs cenšas palikt maliņā - tī- riņi, berzūpīgi un bagāti. Lai muļķi noņemas ar problēmām, noķēpājas dubļos un asinīs, riskē ar dzīvību, palaižot garām iespēju piepildīt savas kabatas. Tāda ir šodien valdošā filozofija. Bēdīga filozofija, tāpēc ka es tieši tāds muļķis esmu.

Mūsējie pa diplomātiskajiem kanāliem piesardzīgi aptaujāja čehus, taču tie neapstiprināja Krievijas pilsoņa Lazareva uzturēšanos savā teritorijā.

Citu atbildi būtu grūti iedomāties. Pirmkārt, nomātais «Falcon 900» ar nelaimīgo ministru no 700 metru augstuma iekrita Egejas jūrā, tā ka loģiskāk būtu par viņa uzturēšanos taujāt paradīzes vai, precīzāk, elles kancelejā, ar kuru sakari pat mūsu supertehnoloģiska- jā laikmetā diemžēl nav nodibināti. Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka viltīgais eksministrs veikli imitējis savu nāvi, iedomāties, ka pēc tā viņš izmantotu īstos dokumentus, varētu vienīgi pilnīgs… hm! - ideālists, kurš itin nemaz nepārzina kārtību pasaulē, precīzāk, tās aizkulises… Taču formāli viss tika darīts pareizi - pieprasījums aizsūtīts un atbilde saņemta. Tiesa, jēgas no tā nebija pilnīgi nekādas.

Un vēl viens apstāklis lika apšaubīt Konversijas lietu ministrijas ierēdņa sniegto informāciju - tādā gadījumā īsto seju būtu vēl muļķīgāk izmantot nekā īstos dokumentus, bet cilvēku, kurš pratis nozagt 300 miljonus dolāru, ir absolūti neiespējami turēt aizdomās par naivumu vai ideālismu! Ar vārdu sakot, notikums atstāja pietiekami nedrošu un neticamu iespaidu.

Tad pa atdzisušajām pēdām palaida mani… Ar ko lai sāk? Zināms, vispirms jānoskaidro, vai Lazarevam, dzīvam esot, principā varētu būt viņa iepriekšējā seja! Tas prasīja nedēļu - Saranskas skola, sarunas ar vienaudžiem, skolotājiem, rajona poliklīnikas ārstiem, tālāk Maskavas Tehnoloģiskais institūts ar tā medpunktu, tad - Valdības aparāta medicīniski sanitārā daļa…

Un noskaidrojās, ka Lazarevs kopš bērnības paniski baidījies no jelkādām ārstnieciskajām manipulācijām un, šļirci ieraugot vien, bezmaz vai kritis ģībonī! Potes un vakcinācijas novedušas viņu līdz histērijai… Kāds zēns no viņu klases pat piemānījis medmāsas un saņēmis Lazarevam domātās injekcijas. Tātad no plastiskā ķirurga kabineta viņš turēsies šāviena attālumā! Tātad ministrijas ierēdņa liecības varētu ņemt par pamatu… Un es sāku dzīt pēdas. Neesošas pēdas.

Ielūkojos Geizeru paviljonā. Tas ir Karlovi Varu karstā sirds un kūrorta simbols. Pašā vidū augu diennakti pulsē geizers Vržidlo, tas nemitīgi dejo, lēkādams te desmit, te divpadsmit, te četrpadsmit metru augstumā. Atsperīgās, kūpošās strūklas nerimtīgajā spēlē ir zināma burvība. Man Vržidlo šķiet kā dzīva būtne, man patīk to vērot, un reizēm es pat sarunājos, tiesa, iekšēji, nevirinot muti, lai neizskatītos pēc ķerta. Šoreiz aprobežojos ar dežūrvārdiem: «Sveiks, vecīt! Joprojām raujies? Baigais nazis!» Neuzkrītoši apskatu tos, kuri dzer ūdeni siltajā, valgajā paviljona atmosfērā. Diemžēl… Brīnumi ja arī notiek, tad ārkārtīgi reti, un man ar tiem nelaimējas. It īpaši ar labiem brīnumiem.

Izdzeru savu dziednieciskā ūdens porciju. Pēc ūdens dziedniecības likumiem brokastis jāietur pēc četrdesmit minūtēm. Izeju laukā, elpoju svaigo, rīta dzestruma piesātināto gaisu, nesteidzīgi staigāju pa šaurajām apkārtnes ieliņām.

Privātie juvelieru un kristāla veikaliņi piedāvā lieliskas novērošanas iespējas - spoguļi vitrīnās novietoti tik dažādos rakursos, ka es kontrolēju burtiski visu teritoriju ap sevi, - ne cilvēki, ne lauvas, ne ērgļi nepaslīdēs garām. Es jau labu brīdi esmu ievērojis vairākus acu pārus, kuri seko manai promenādei. Taču tie mani nav padarījuši tramīgu - tādas «astes» varētu visu mūžu vilkt sev nopakaļ. Tās ir ūdens dziedniecības kūrortā garlaikojošās dāmas. Ne jau visas sievietes brauc uz šejieni dzert ūdeņus!

Brokastīs manas apburošās kaimiņienes neierodas - acīmredzot aizgulējušās. Paņemu divus ceptus tomātus, omleti no olas baltumiem, auzu tumi un tēju. Veselīga barība, nekādu pārmērību.

Pēc brokastīm pārģērbjos baltā frotē halātā un dodos uz procedūru. Pirmkārt, es nedrīkstu atšķirties no pārējiem kūrviesiem, un, otrkārt, ja ir iespēja nostiprināt veselību, būtu muļķīgi to neizmantot - mans darbs veselību tikai grauj.

Elektroterapija un injekcijas ir Evas ziņā, viņai ir divdesmit gadu, par medmāsu viņa strādā divus gadus un gandrīz nemaz nerunā ne krieviski, ne angliski. Taču es to kompensēju ar čehu valodas prasmi, un mēs slinki pļāpājam, īsinot laiku.

-   Šķiet, ka pilsētā skan tikai krievu valoda…

Asa adata dursta muguru, skriedama gar mugurkaulu.

-  Tas ir tūristu dēļ. Veikalos un restorānos prasa krievu valodas zināšanas, daudzi pārceļas darbā pie mums.

-   Es runāju par krievu bagātniekiem. Viņi pērk mājokļus, cenas ir stipri cēlušās…

Eva notīra dūrienu vietas ar spirtā samērcētu vates tamponiņu. Viņai ir viegla roka.

-  Jā, mums līdzās kāds cilvēks nopirka divus dzīvokļus, savienoja tos un jau gadu remontē. Runā, ka viņš esot viesnīcas «Respublika» īpašnieks…

Sausās ogļskābās vannas taisa Marija, viņa ir krietni vecāka, tāpēc labi saprot un runā - dižā un varenā bija viņas skolas programmā.

-  Pabāziet arī rokas zem siksnas, - viņa iesaka. - Tad lielāka ķermeņa virsma tiks pakļauta ārstnieciskajai iedarbībai.

-   Nekas, nekas, būs jau labi! - Es atsakos.

-   Bet tā ir iedarbīgāk…

Gulēt līdz kaklam ievīstītam plastikas maisā varbūt arī ir veselīgi, tikai ne gadījumā, ja kāds ar tevi vēlētos noslēgt rēķinus, - tā var maisā arī palikt. Ar brīvām rokām es būšu krietni vien veselāks…

Marija parausta plecus.

-   Kā vēlaties…

-  Interesanti, vai mani tautieši Čehijā iedzīvojas? - es balsī prātoju. - Nopirkt mājokli ir viens, bet pierast pie jaunas dzīves - pavisam kas cits. Citi apstākļi, paražas, sveša valoda…

-   Kāds paliek, kāds aizbrauc, - filozofiski atbild Marija, no melna balona piepildīdama maisu ar ogļskābo gāzi. Gāze klusi šņāc, plastikas maiss iztaisnodamies čaukst.

-  Vieni pērk mājas, citi pārdod… Taču interesanti, ka krievi cenšas pirkt no krieviem…

-   Viena mentalitāte, atbilstoša gaume, - es pasmīkņāju.

Procedūras beidzās divpadsmitos, es paguvu nosnausties un četrpadsmitos desmit izgāju no viesnīcas. Pagriežos pa kreisi un lēni dodos uz priekšu, kā pieklājas respektablam bagātam džentlmenim. Par to, ka es tieši šāds džentlmenis esmu, daiļrunīgi pauž gaišpelēkais ar gandrīz nemanāmu svītriņu Brioni Palatino uzvalks, Borsalini salmu platmale, Serengeti saulesbrilles, vieglās un mīkstās kurpes no Lois Vuitton…

Vispār gan šāds ekipējums kliegtin kliedz - Super! Super! Super! Taču modernie jaunkrievu dulburi, savā iedzimtajā stulbumā un iemantotajā kultūras trūkumā uzskatīdami sevi par pasaules eliti, ir pieradinājuši Eiropu pie dulburiskas lielmanības. Tāpēc mans pasakaini dārgais ekipējums, kuru iegādājās banku konsorcija «Betagrupp» valde, nevis Budņicka kungs personiski, ir tikai spectērps - kā kombinezons un zābaki santehni- ķim, lai es mierīgi varētu bradāt mēslu peļķēs līdzās kanalizācijas lūkām, neizceļoties citu asenizatoru vidū. īsi sakot, lai mani uztvertu par savējo - bagātu balto sāhibu!

Protams, spectērpiņš ir padārgs, bet ne jau salīdzinājumā ar trīssimt miljoniem dolāru, kuri man jāatrod ar tā palīdzību. Un vēl ar trīsdesmit tūkstošiem dolāru, kurus tāpat piešķīris konsorcijs. Bet galvenais - ar savas meistarības, prāta, skaistuma un kautrības palīdzību. Joks! Zināms, attiecībā uz kautrību…

Taču prātu un gaumi noslēpt nevar, tāpēc, kad lidmašīnā krietni iesviķojušais kaimiņš, vēlēdamies uzsākt intelektuālu sarunu, ievaicājās: «Paklau, brač, kas tās tev par tupelēm?» - es atbildēju vienkārši, dabiski un cienīgi: «Piķis viņu zina, neesmu jau kurpnieks!» Tautietis izbrīnā nožagojās un aiztinās, bet es sapratu, ka esmu pieļāvis kļūdu, - elku pielūdzēju templī viņu elkus nedrīkst noniecināt!

Tagad laboju savu kļūdu un uzvedos kā manekens uz podija - nesteidzīgi soļoju pa asfaltu, droši sperot soli uz visas pēdas, mugura iztaisnota, vēders ievilkts, pleci atpakaļ… Cepure bramanīgi atbīdīta pakausī, saule spoguļojas briļļu stiklos, žakete nevērīgi atpogāta, kreisās rokas īkšķis aizāķējies aiz Valentino siksnas - es laipni smaidu pretim nākošajām dāmām un kungiem, kuri viņas pavada.

Daudzi pamāj kā labam paziņam - tie ir mani tautieši, viņi nemaldīgi pazīst izgatavotāju zīmolus un pēc šīm niecīgajām pazīmēm, kurām nav itin nekādas nozīmes, izdala no pelēkās masas neinteresantus ļautiņus, itin kā cienījamus, bet precīzāk - sev līdzīgus, un izrāda viņiem labvēlību, cik nu tāds sēnalu pakausis ir spējīgs no pirmā skata izrādīt labvēlību svešam cilvēkam. Naudu neaizdos, bet pie sava galdiņa apsēsties atļaus. Viņi māj nevis man, bet manam veidolam, un tas priecē - tātad maskēšanās attaisnojusies.

- Labdien! Sveicināti… Laba diena…

Var jau būt, ka tā arī ir laba, tikai tāda trokšņaina - mutuļojošajā Teplā notiek smaiļošanas sacensības. Raibi karogi, mūzika, skaļruņu pastiprināta sporta komentētāju tērgāšana, šai vietai neierasti skaļas līdzjutēju klaigas, kuri aplipuši barjerai abos krastos. Ašas pludlīniju formas laiviņas līkumo starp kārtīm ar sarkanām lentītēm galā. Mūsu tūristi, sūkdami alu no pudelēm, skaļi uzmundrina sportistu Krievijas trīskrāsu ķiverē. Viņš virtuozi cenšas apbraukt šķēršļus, un reizēm tas

pat izdodas. Nezinu, kāds viņš ir meistars, - spriežot pēc sāncenšu rezultātiem, ne pats labākais, tomēr nevienam citam tik spēcīga atbalsta nav.

Nedaudz klīrigā, bet neapšaubāmi krāšņā grandho- teļa «Fupp» fasāde tuvojas ar katru soli - pilsētiņa ir maza, te viss ir līdzās. Plašajā laukumiņā «Pupp» priekšā ir daudz ļaužu - bezdarbībā nīkstošie kūrviesi apskata divus desmitus šiku, rūpīgi restaurētu automašīnu. Laukumiņa vidū izlikts plakāts «Rolsroisi nebojājas, tie vienkārši pārstāj braukt…». Uzraksts mazliet zemāk ziņo, ka šeit sabraukuši rolsroisa fanu kluba biedri.

Ar interesi aplūkoju ekspozīciju.

Vaļējs piecvietīgs 1909. gada izlaiduma «Sudraba spoks», pāris stūrainu 1920. gada faetonu ar paceļamu ādas jumtu, «Fantoms» ar viengabala metāla virsbūvi no trīsdesmitajiem, «Sudraba ēna» 1965, vairāk «pielai- zītas» septiņdesmito gadu kupejas un kabrioleti, «Sudraba gars» 1982… Viņiem batīk sudrabs, gari un spoki - lūk, monstrveidīgs, tanks m līdzīgs moderns limuzīns, bet nosaukums tam nezin kāpēc ir «Fantoms»! Tīksminos par ieturēto dizainu bez jelkādiem pārspīlējumiem. Lai gan - kādi pārspīlējumi var būt automobilim, kura cena ir pusmiljons eiro! Be; rolsroiss 100 EX ir pats komfortablākais un bagātīgāk lis kabriolets pasaulē, izlaists par godu firmas simt gadi jubilejai…

Es nopūšos. Līdzās paš; im solīdākajām un respektablākajām konservatīva pas lules mēroga uzņēmuma mašīnām es nejūtos kā bagātais baltais sāhibs. Labākajā gadījumā - kā viņa šoferis ,.. Starp citu, manā apziņā šādas domas neuzkavējas il§ āk par trim sekundēm. Papurinājis galvu un sakārtojis brilles, turpinu aplūkot pasakaini dārgos retumus. Visi ir apritē, pat tie, kuri izlaisti gandrīz pirms gad simta.

Vienojošais faktors sem jiem un modernajiem automobiļiem ir to apbrīnojamais ārējais izskats - spoža krāsa bez neviena noskrambāju ma, nevainojams sarkankoka

ielaidumu pulējums, jaunas riepas… Saule spoguļojas izliektajos spoguļu spārnos, rūpīgi nopulētajos stiklos, hromētajos radiatoru režģos. Grūti iedomāties, cik daudz naudas ieguldīts katrā retro eksponātā.

Starp citu, lai gan koncerns «Rolls Royce» pasaules slavu iemantoja ar saviem lieliskajiem automobiļiem, tas ražoja arī iznīcinātāju motorus. Tiesa, «Hurricane», nevis «Mig-31» vajadzībām…

-   Labdien, Genādij Aleksandrovič! - atskan melodiska jauna balss.

-    Sveika, Galočka! - Es pavēršu skatienu no lepnajiem automobiļiem uz slaido, skaisto bruneti ar pāri pleciem izlaistiem mirdzošiem matiem. Viņa ir svaiga un eleganta, un mazliet pārspīlētā kosmētika viegli ir izskaidrojama ar jaunību un ar to arī attaisnojama. Piegulošās bridža biksēs, augstpapēžu sandalēs un īsā krekliņā, kas atsedz plecus, meitene izskatījās ļoti pievilcīga. Jāteic, ka «Sudraba gara» ādas sēdeklī viņa iekļautos visnotaļ organiski…

Galanti paceļu pie lūpām vēso šauro plaukstu ar kārtīgiem svaigi manikirētiem pirkstiņiem. Es pat sajūtu lakas aromātu.

-   Tu esi ļoti precīza.

-   Ai, te ir tik daudz interesanta! Cik skaistas mašīnas! - Galina neslēpj sajūsmu. - Droši vien tām veic tū- ningu?

-   Man trūkst vārdu! - Esmu patiesi izbrīnījies. - No kurienes tādas specifisku automobiļu terminu zināšanas?

Viņa smejas.

-   Drīzāk kosmetoloģiskas! Mūsdienās par «tūnētām» sauc modernas meitenes - gēls lūpās, pīrsings nabā, sejas un krūšu plastiskā ķirurģija… Tas norāda uz rūpēm par sevi…

-Ak tā…

Es iecietīgi pamāju un saņemu viņas elkoni, labpatikā sajuzdams tvirto maigo ādu.

-  Šiem automobiļiem, tāpat kā no dabas skaistām meitenēm, nav vajadzīgs tūnings! Rolsroiss ir karaļu, diktatoru, superzvaigžņu un miljardieru automobilis! Tas apstiprina pazīstamo cilvēku imidžu un veido to nepazīstamajiem! Roku darbs, visaugstākās kvalitātes materiāli un montāža, līniju izsmalcinātība un pilnība - nekas vairs nav jāuzlabo. Tāpat kā tev itin nemaz nevajag piepumpēt lūpas vai krūtis…

-  Ai, pateicos…

Es sajutu iedvesmas uzplūdus - droša zīme, ka meitene man iepatikusies pa īstam. Glāstu tievo roku, sākumā tikko jūtami, tad palielinu kustību amplitūdu.

-   Ielūkojies salonā. Jāteic, tu lieliski tajā izskatītos. Apdarei izmantota speciāli audzētu govju āda. Tās ēd īpašu barību, tām ir īpašs dzīves ritms… Starp citu, man ir tādi cimdi, es tev parādīšu… Un pievērs uzmanību - sarkankoks aizvien tiek mērcēts noteiktā Vidusjūras līcī, koka rakstu piemeklē spoguļattēlā - ja kreiso paneli izbrāķē, tad brāķī aizies arī labais!

Mani pirksti gandrīz sasnieguši gludo padusi. Glāsts jau ir gandrīz intīms, tomēr Galina neatrauj roku.

-   Vai tiešām? Cik interesanti… Bet kāpēc tām ir dubults nosaukums?

Es pasmaidu.

-    Ļoti vienkārši - kompānijas dibinātāji ir Čārlzs Rolls un Henrijs Roiss. Tādu piemēru nav mazums - «Borhards-Ligers, Hopkinss-Allens, Smits un Vesons…

Galočka turpina ieinteresēti smaidīt, lai gan acīm redzami nesaprot, par ko ir runa, un es no jauna atgriežos pie automobiļiem.

-   Ikvienu jaunu rollsroisu pēc divtūkstoš kilometru nobraukšanas izjauc, pārbauda visas detaļas - uz katras no tām ir strādnieka un montētāja individuālais zīmodziņš -, un, ja atklājas brāķis, vainīgie uz vietas tiek atlaisti! Lai gan neviens tāds gadījums plašākai sabiedrībai nav zināms… Tad mašīnu saliek no jauna un tikai tad nodod pasūtītājam. Tāpēc kvalitāte ir nepārspējama…

-  Re, vecene ar spārniem - no tīra sudraba! - ar lietpratēja izteiksmi sejā savai pavadonei stāsta puisis sporta tērpā ar dzeramo krūzīti īspirkstu saujā. Ar resno rādītāju viņš baksta pazīstamajā figūriņā uz virsbūves.

-  Vai tas tiesa? - klusi jautā Galina, gatava šajā brīdī noticēt jelkam.

-   Blēņas. Nerūsējošais tērauds. Un tā nav nekāda vecene, bet gan spārnotā dieviete - «Ekstāzes gars». Par modeli kalpoja kāda lorda, Lielbritānijas automobiļu rūpniecības patrona, jauniņā mīļākā. Tā, pateicoties nobriedušam slavenam cilvēkam, meitene iegāja vēsturē…

Es neviļus izriežu krūtis un daudznozīmīgi veros savā pavadonē. Taču viņa neaptver visu manis vilkto paralēļu dziļumu.

-   Kā jūs tik daudz zināt? - Galina jautā. Es kautrīgi pieliecu galvu, sak, tāds nu es erudīts-enciklopēdists esmu, taču man netīk pašam sevi cildināt! Starp citu, atminējumi bieži vien mēdz būt daudz vienkāršāki un nenozīmīgāki par pašām mīklām - patiesībā, gatavojoties šim randiņam, es tiku ielūkojies internetā, «Rolls- Royce» vietnē…

-  Paskat, ātrums gan šiem diez kāds nav, - savā starpā, protams, krieviski, sarunājas divi paveci, bet jauneklīgi ģērbušies vīrieši - džinsas, divrindu žaketes, spilgti kakla lakati vaļējās krekla apkaklītēs. - Vecajam autiņam tikai 100 kilometru, bet jaunajam - 160…

-  Velkas kā bruņrupuči, parēķini vien!

-   Tās ir jūdzes, - es, pieklājīgi smaidīdams, izlaboju.

-   Vienalga… Manai merinai ir divsimt četrdesmit… Bet interesanti zināt - cik dzinējam zirgspēku?

-  Nekur nav rakstīts…

-   Tie ir viņu gājieni… Sak, mēs jau tie spicie… Ejam, vecenes būs nogaidījušās…

-  Angļu snobisms, - sarunā iejaucas korpulents čehs, kurš visnotaļ pieklājīgi runā krieviski. - Ir pat tāda anekdote - rolsroisa šoferim vaicā: «Cik jaudīgs jums dzinējs?» Un viņš atbild: «Manuprāt, pilnīgi pietiekams, ser!»

-   Šis savu vāģi nepazīst, vai? Riktīgs muflons!

-  Viņi visi ir āži! Ejam, citādi bābas sāks vārīties…

Jauneklīgie vīrieši dodas pie «G. F. Ferre» butika

priekšā stāvošām pamatīgi tūnētām meičām, kuras atgādina barību nogaidījušās akvārija zivis. Viņu milzīgās mutes barības gaidās veras pretī runājošajiem un staigājošajiem naudas makiem. Zivis un maki nozūd aiz zelta burtiem rotātām stikla durvīm. Vecajam labajam Žanam Frankam ir daudz dārgu, skaistu un modernu lietu. Tikai diez vai mūsu tautieši varēs tur uzlabot savu leksikonu vai tikt pie izsmalcinātām manierēm…

-  Rezultātā «Rolls-Royce» izpirka «BMW» koncerns, - es saku. - Lūk, arī viss izslavētais angļu snobisms!

Cehs smaida.

-   Redzu, ka pans ir vecā kaluma cilvēks… Jūs trāpījāt naglai uz galvas! Mūsdienās reti kurš iedziļinās detaļās…

Tas ir tiesa.

Gaļinai patīk, ka tieku uzslavēts. Zaļās acis spīd.

-  Esi izsalkusi? - es jautāju un atkal paņemu meiteni zem rokas. - Iesim pusdienās, galdiņš pasūtīts uz pulksten trijiem. Tagad ir bez piecām trīs.

-   Cik jūs esat tālredzīgs!

Tas ir pareizi. Manā profesijā paļauties uz nejaušu gadījumu drīkst tikai galējos apstākļos. Un arī tikai tad, ja nav citas iespējas.

* * *

Grandhotelis «Pupp» bagāto eiropiešu vidū ir plaši pazīstams ar fasādes un iekštelpu respektablo krāšņumu. Taču īpašu slavu iemantoja pēc jaunās filmas par

Džeimsu Bondu, kur tas atainoja Melnkalnes kazino «Royal». īstajā «Pupp» kazino ir visai viduvējs, toties restorāns - labs. Grandrestorāns. Plaša, gaismas pielieta zāle, balti, ar krāsainu zīdu apsisti krēsli ar ērtām parocēm, antikvāra glezna pie sienas, zem tās - plakanas stikla vitrīnas ar zelta un sudraba galda nažiem, dakšiņām un karotēm, galdiņi ar daudzām kristāla glāzēm, blāvi mirdzošs šķīvju porcelāns, smagi, itin kā platīna galda piederumi, stērķelētas salvetes, klusi, goddevīgi viesmīļi…

-  Ai, cik superīgi! - Galočka groza smalkajos pirkstos glāzīti ar «Beheru» un sajūsmināta raugās apkārt. - Vai te arī numuri ir tik lepni?

Es paceļu acis no «Pupp» slavenās «Gardēžu ēdienkartes».

-   O, jā! Cik maksā viens pats imperatora numurs, kurā reiz tika apmeties pats Francis Jozefs… Piecpadsmitā gadsimta venēciešu spoguļi, Ķīnas zīda sienu drapējums, antikvāras mēbeles, kamīns, kurā var izcept vērsi, milzu gultas…

-   Jūs esat tur bijis?! - meitene noelšas.

Es nopūšos. Divdesmitā gadsimta astoņdesmit ceturtajā gadā tieši imperatora apartamentos mēs ar Vāclavu trīs diennaktis «vervējām» divas rietumvācietes. Viss notika pilnīgi oficiāli - mēs iepriekš uzrakstījām ziņojumus un saņēmām sankciju «W» tipa kontaktam. Vācietes vervēšanai nepakļāvās, bet mēs neatkāpāmies un rāvāmies burtiski sviedriem vaigā gandrīz bez pārtraukuma visas septiņdesmit divas stundas, pasūtīdami ēdienu un dzeramos numurā uz valsts rēķina. Un, lai gan pozitīvu rezultātu sasniegt neizdevās, atmiņas par šo akciju ilgus gadus sildīja sirdi… Bez tam - ko uzskata par pozitīvu rezultātu?

-   Biju… Tādā kā ekskursijā. Sen atpakaļ.

Es vēlreiz nopūšos. Nez kāpēc sametās skumji. Varbūt tāpēc, ka 1984. gadā es biju jauns un spēka pilns, bet Galočkas tad vēl nebija pasaulē.

-   Tu jau izvēlējies? - es ievirzu sarunu citās sliedēs.

-  Ai, es tur neko nesapratu… Pilnībā paļaujos uz jūsu palīdzību!

Lai nu kā, to ir patīkami dzirdēt. Palīdzēsim, Ga- ločka, palīdzēsim… Man aizvien vairāk patīk viņas sejas matētā āda, zaļās mandeļveidīgās acis, zoda bedrīte, skaistās, koptās rokas, patīk viņas dabiskums un tiešums. īstam gardēdim jāprot pirmām kārtām atrast solīdu, ar labu virtuvi izslavētu restorānu, pareizi izraudzīties izsmalcinātus ēdienus un tiem atbilstošus dzērienus, kurus var baudīt klusas, neuzbāzīgas Albioni vai Hendeļa mūzikas pavadībā, bet galvenais - viņam nekļūdīgi jāprot izvēlēties sev pavadoni. Daiļās dāmas klātbūtne pie galdiņa banālas pusdienas paceļ kvalitatīvi citā līmenī, krasi uzlabo garastāvokli un triviālajam barības uzņemšanas mērķim pievieno veselu jūtu gammu. Intuīcija man saka priekšā, ka ar Dāmas izvēli šodien neesmu kļūdījies.

-   Uz tavu veselību, Galčonok! - Es paceļu glāzi, pastiepju roku uz priekšu, meitene atkārto manu žestu, smalki iešķindas kristāls, un šis sinhronums raisa visai uzbudinošas priekšnojautas.

-   Ceru, ka, par spīti zināmai gadu starpībai, mēs iedraudzēsimies…

Es tieši raugos zaļajās acīs un sastopos ar tikpat atklātu atbildes skatienu.

-   Es arī ceru…

Smalkais neizteikto vārdu plīvurs kļūst aizvien caurspīdīgāks. Aizmirsis pieklājību, es vienā paņēmienā iztukšoju rūgteno, spēcīgi smaržojošo zāļu uzlējumu un pagriežos pret kreisajā pusē iznirušo viesmīli nevainojami izgludinātā smokingā.

Viņš ir pavecs, cienīgs un ar asajiem sejas vaibstiem atgādina grāfu Drakulu. Taču mūsu asinis viņš nesūks - viss personāls ir ideāli izdresēts, un katram ir skaidrs dzīves mērķis - diženais Paps taču reiz bija parasts konditors…

-   Mēs esam gatavi, - es paziņoju un piemiedzu ar aci Gaļinai, kas veras mani kā triku meistarā, kurš iebāzis roku savā cilindrā.

Pārskatu ēdienkarti, nosaucu izraudzītās pozīcijas. «Grāfs» māj ar galvu, demonstrējot taisni pāršķirtu celiņu, un ar sudraba zīmulīti izdara atzīmes mazītiņā

» 7 9

bloknotiņā. Kad esmu beidzis, viņa nesatricināmais skatiens pauž nelielu ieinteresētību. Izskatās, ka viņš ir atzinis mani par patiesu gastronomijas cienītāju.

-   Atļausit atkārtot? - Kā visi vecākās paaudzes čehi, viesmīlis lieliski pārvalda krievu valodu. Bez pūlēm atšifrēdams ārsta cienīgos ķeburus savā bloknotiņā, viņš lēni… nē, nevis saka, bet deklamē:

-   «Hennessy VS» ar toniku - divreiz;

-   mājas pastēte no pīles un baltajām zosu aknām ar mandelēm un brūkleņu mērci, salātu lapiņām un konjaka želeju - vienreiz;

-   šitaki sēņu kapučīno ar rauga mīklas nūjiņām - vienreiz;

-  cepta brieža mugura kārtainajā mīklā ar sārto piparu kastaņiem - vienreiz;

-  jūras velna tornedo ar kraukšķīgu garoziņu uz lotosa gabaliņiem ar safrāna mērci - vienreiz;

-  pistāciju krēms baltās šokolādes groziņā ar kazeņu mērci - vienreiz;

-   kafija espreso ar putukrējumu un šokolādes konfek- tlti no Papa kunga - divreiz;

-   «Hennessy Fine» - divreiz pa 20 gramiem;

-   0,75 rislinga «Rinski» 2000. gada vēlīnā vākuma [1]

Cildenās kulinārās vārsmas beidzās.

-  Viss pareizi, pan? - «Grāfs Drakula» uzlūkoja mani ar neslēptām simpātijām - kā lietpratējs lietpratēju.

Viņam jāizturas savaldīgi, toties skatienā skaidri ir lasāma frāze, kura prasīties prasās uz mēles: «Cienītais pan! Mani ar savu slikto gaumi sen pārsteidz bagātie krievi, kuri domā, ka, samaksājuši tūkstoš dolāru par sārto «Mumm», to var dzert pie suši vai cūkas kājas. Toties jums šodien izdevās mani pārsteigt labā nozīmē. Jums ir teicama gaume!» Vai kaut ko tādā garā…

Protams, nav izslēgts, ka zem goddevības virskārtas virmo pavisam citas domas kā, piemēram: «Tik daudz rīt un tempt tavā vecumā ir kaitīgi, tu, āzi! Bet pavedināt jaunas meitenes, kā manu meitu, - vēl kaitīgāk, tu vari atstiept pedāļus tieši uz viņas kā vecais izvirtulis Honza pagājušajā gadā! Kaut tu pārsprāgtu!»

No diviem dažādiem variantiem aizvien jāorientējas uz sliktāko, taču patlaban es atpūšos, tāpēc turpinu tulkot visu vienīgi sev par labu. Tā ir patīkamāk. Turklāt «grāfa» acīs nemana naidīgumu, tāpēc es, visticamāk, nekļūdos.

-  Viss pareizi, pan? - «Drakula» atkārto.

-   Pilnīgi pareizi, - es pamāju.

«Grāfs» apmierināti pasmaidīja un cienīgi attālinājās, ar laka kurpēm atstarodams kristāla lustras gaismu. Manā notikumu traktējumā šis pavecais cilvēks patlaban jūtas laimīgs, it kā visu mūžu būtu gaidījis tādu klientu kā es, un tagad - sagaidījis - var mierīgu sirdi mirt. Taču, paldies dievam, viņš izdzīvoja un atgriezās ar «Hennessy» samērā drīz, bet pēc jauno viesmīļu īsiem ziņkāriem skatieniem es sapratu, ka esmu izbrīnījis ne tikai restorānu veterānu. Pat pasūtīdams divus spaiņus ikru, es nebūtu pievērsis sev tik pieklājīgu un vēlīgu uzmanību. Protams, tulkojot šos skatienus sev par labu.

«Grāfs» apkalpoja mūs veikli un akurāti. Lieliski pagatavotie ēdieni brīnišķīgi harmonēja ar smalkajiem dzērieniem. Mēs lēni un tīkami skurbām. Klusi skanēja klasiskā mūzika. Galina ēda ar apetīti, labprāt iedzēra, uzturēja sarunu, smējās par maniem jokiem un anekdotēm. Viņa piesārta un visnotaļ būtu varējusi pārstāvēt Krieviju skaistuma konkursā Eiropā. Bet varbūt arī visā pasaulē. īsi sakot, pusdienas bija varen izdevušās.

Rēķins šauros ādas vāciņos vēl pastiprināja labvēlīgo attieksmi: 2250 kronu - ap trim tūkstošiem rubļu… Maskavā analoģiska summa būtu sarēķināta labākajā gadījumā tikai trim pirmajām pasūtījuma rindiņām vien. Novietojis zem čeka trīs tūkstoškronu banknotes ar Františeka Palacka attēlu, es izpelnījos sirsnīgu pateicību no «grāfa», kurš izrādījās esam nevis Drakula, bet gan Martineks. Tad es ielūkojos tualetē, kura ar savu sterilo tīrību būtu darījusi godu ikvienam ēdināšanas blokam. Dīvainas apstākļu sakritības dēļ līdzās uzradās pirmītējais korpulentais čehs, kurš bija kritizējis angļu snobismu. Es zināju, ka viņa vārds ir Karels, bet dažos dokumentos arī Karls.

-    Šķiet, iezīmējas perspektīvs sakars, - viņš klusi sacīja, melanholiski čurkstinādams porcelāna pisuārā. - Rīt Mariānske Lāzņe golfa kluba kafejnīcā starp piecpadsmitiem un sešpadsmitiem…

Karls turpināja bubināt zem deguna, taču es nepievērsu viņam nekādu vērību, vai mazums kāds ko bubina.

Galočka kautrīgi gaidīja vestibilā. Es jau ar ierastu kustību paņēmu viņu zem rokas un devos laukā pasaulē, šķietami laipnā un vēlīgā, taču patiesībā nebūt ne tik vienkāršā un patīkamā, kā tas bija grandhoteļa «Pupp» restorānā.

% Sfc ^

-   Tev patīk granātu rotas?

-   Protams! Tās ir loti skaistas!

»

Rādās, ka «skaists» ir kļuvis par atslēgas vārdu tam, kā Galina uztver Karlsbādes dzīvi. Un tas nav nekāds brīnums. Mēs atrodamies dailes pasaulē. Gotiskajā stilā ieturētās veclaicīgās mājas ar dakstiņu jumtiem, smailiem bēniņiem, torņiem un tornlšiem - puslodes, koniskiem, četrstūrainiem, piramidāliem, ieliekti plakaniem, vienā šķautnē kā asi trīta zobena asmens saejošiem. Torņiem galā ir smailes - dažas ar karodziņiem vai lodēm galā, taču lielākoties tās ir kailas - kā zibensnovedēji, vientuļu karogu masti vai salutējošu rapieru durkļi. Tīras, gludas ielas, pūtēju orķestra skaņas tālumā, vilinošas konditoreju un veikaliņu vitrīnas, patētiski tērptie atpūtnieki, plakanās krūzītes ar dzeramajiem snīpjiem - kur tikai paskaties, viss priecē aci…

-   Tūlīt mēs tev nopirksim kaut ko interesantu…

-  Vai tiešām? Jūs esat gluži kā pasaku princis!

Es atkal tēvišķi pasmaidu. Ko lai saka, var jau būt. Tikai no baisas pasakas. Ar tādām biedē mazas meitenes. Un lielas arīdzan.

Mēs nesteidzīgi ejam pa Teplas krastmalu uz Kolonādes pusi. Krastus savienojošās nostieptās trosēs karājas divmetrīgas finiera pudeles - doktora Behera izgudrojums. Caurspīdīgajā ūdenī redzami palielu foreļu bariņi, lietišķās pīles traucas pēc tām pamestiem maizes gabaliņiem, kā hidrolidmašīnas paceļas un atkal nolaižas nezin no kurienes uzradušās kaijas. No upes dveš vēsums.

Agrs rudens - mans mīļākais gadalaiks, taču jo sevišķi es mīlu Čehijas rudeni. Vārdu savienojums «Zelta Prāga» ausij šķiet tikpat tīkams kā «Zeltgalvainā Maskava», bet Karlovi Vari rudeni izskatās taisni vai kā iemērkti katlā ar verdošu zeltu - kūrortu ieskaujošie kalni rietošās saules staros spoži uzliesmo ar savām vīstošajām lapotnēm. Ja tiesa, ka Īrijā esot četrdesmit dažādu zāles krāsu toņu, tad šeit ir ne mazāk par sešdesmit dzelteno.

Un cik nokrāsās laistās slavenais čehu granāts juvelieru veikaliņu vitrīnās! No īstas rubīnsarkanas un spilgtas purpura līdz ķiršbrūni melnai un eksotiski zaļai! Lai gan, nē, zaļā - tā jau ir svešzemju, čīliešu, tā drīzāk ir izņēmums, maksā krietni dārgāk un mums neder. Jo mēs esam Čehijas Republikas patrioti. Taču arī patriotiem te ir no kā izvēlēties! Cik daudz dažādu gredzenu, auskaru, kulonu, aproču, kaklarotu… Četrdesmit, sešdesmit, simt?

Mēs lēni soļojam gar visu to krāšņumu, un es priekšnojautās glāstu Galočkas maigo augšdelmu pie siltās, omulīgai aliņai līdzīgās paduses iedobītes.

- Paskatieties tikai - šitādu bezkaunību! - no kreisās puses atskanēja nosodošs čuksts. Mana neveiksmīgi at- jaunināties gribošā tautiete centās mobilizēt sabiedrisko domu cīņai par morāles skaidrību. - Viņš tai varētu būt vectētiņš, bet skat, kā taisās klāt!

Cik pretīgi meli! Kas par vectētiņu var būt piecdesmitgadīgs vīrietis pašā spēka pilnbriedā divdesmitgadīgai meitenei?! Augstākais, tēvs! Esiet, lūdzu, objektīva, cienītā dāma! No Amsterdamas…

Cēlā un visnotaļ pamatotā sašutumā pagriežu galvu, nicīgi atšiepju apakšlūpu un ar nožēlu noskatos ainā, kas paveras kreisajā pusē. Būdams kārtīgs un objektīvs cilvēks, es neteikšu, ka «dāma no Amsterdamas» varētu būt mana māte. Neapgalvošu pat, ka viņai ir jau ap sešdesmit, nē - patiesības labad atzīšu, ka viņa, visticamāk, ir mana vienaudze, lai gan ievērojami sliktāk saglabājusies negausības, neveselīgā dzīvesveida un, protams, skaudības dēļ, kura izdeldē dvēseli un deformē miesu…

Bet apžēlojieties, vai gan sieviete tik cienījamā un ne tuvu produktīvā vecumā drīkst svērt vairāk par centneru, iespīlēt varenās ciskas zaļās zīda bridža biksēs, izstādot apskatei klavieru balstiem līdzīgos ikrus? Vai viņa drīkst uz ielas smēķēt un tik vulgāri žestikulēt ar resno pirkstu starpā iežmiegtu kūpošu cigareti? Vai viņa drīkst neapstrīdamā tonī izteikt nejēdzīgas piezīmes, kas izkropļo citu - daudz cienījamāku cilvēku romantiski cēlās attiecības? Un tajā pašā laikā rādīt tik pašapmierinātu seju un tēlot cīnītāju par ideāliem?

Un, lai gan trīs tikpat spilgtas un bezgaumīgas drau- dzenītes sajūsmā tver katru viņas vārdu un tēmē uz mums nosodošus skatienus, esmu spiests atbildēt uz visiem augstāk minētajiem jautājumiem diemžēl negatīvi. Šī kompānija atšķirībā no manis nevar jaunai meitenei neko labu iemācīt!

Mūsu eskadras izšķīrās. Es apliku roku Galočkai ap pleciem un paceltā balsī raidīju atbildes zalvi:

-  Vai zini, mīļā, ka Čehija reiz ietilpa Svētās Romas impērijā? Un čehu karalis Kārlis IV bija arī imperators un Vācijas karalis?

Zaļās actiņas naivi samirkšķinājās.

-   Patiesi? Cik interesanti…

Es apmierināti pamāju. Tā, lūk, cienītās! Bet vai jūs zināt, ka par Svētās Romas impēriju tika dēvēta Vācija? Diez vai… Ar šķību skatienu no augšas uzlūkoju pretinieka fregates. Ir patīkami justies kā jaunatnes apgaismotājam!

-  Nekad nesmēķē, citādi ātri novecosi, - es raidu vēl vienu zalvi. Un beigās vēl pievienoju uzvarošu snaipera šāvienu:

-   Un tagad iesim, es tev nopirkšu skaistu granātu komplektu!

Ienaidnieka eskadra grimst. Tā ir pilnīga uzvara. Un mēs iepeldam Lihtveisa alā - noslēpumaini zaigojošo granātu un gaišredzīgo, domas un vēlmes lasošo pārdevēju valstībā. Uz letes gulst visos sarkanajos toņos mirgojošie Alibabas dārgumi.

Gaļinai acis deg un vaigi no sārtiem kļuvuši sarkani, it kā būtu uzsūkuši sevī dārgakmeņu asins sarkano nokrāsu. Viņa pielaiko visu pēc kārtas.

-   Patīk gredzentiņš?

-   Loti!

>

-   Un šis kulons?

-  Arī…

-   Bet šī aproce?

-   Super!

Viņa acīm redzami ar dārglietām nav tikusi lutināta. Un ar vīriešu uzmanību laikam arī. Jo otrais nosaka pirmo. Dīvaini - tik skaista meitene… Tā ir nepārprotama likteņa netaisnība. Labi, ka to ir viegli labot!

Es izvelku savu zelta karti un nopērku visus trīs nieciņus. Galina ir sajūsmā.

-   Paldies! Liels paldies! - Viņa noskūpsta mani uz vaiga.

Jā, viņa nepavisam nav izlutināta…

-   Vari tūdaļ izrotāties!

-  Ai, nē, man jāpierod…

Cits būtu iebildis, bet es to nedarīšu.

-   Pierodi! - es augstsirdīgi piekrītu. Ielas būdā nopērku pa siltai apaļai vafelei ar reljefu uzrakstu latīņu burtiem «Karlovi Vari» un vēl pusduci paņemu līdzi. Noderēs.

Demokrātiski skrimšķinot, nonākam pie kārtējā nekustamo īpašumu pārdošanas stenda. Tie šeit ir uz katra stūra. Dzīvokļi, apartamenti, mājas.

«Trīsistabu dzīvoklis centrā ar skatu uz krastmalu, 200 000 dolāru.»

Tas mani neinteresē - pārāk sīki meklētajam objektam.

Pēdējos piecos-septiņos gados cenas augušas trīs un vairāk reižu. Manu tautiešu artava šajā procesā nav nekāda mazā. Visapkārt dzirdama vienīgi krievu valoda, tā ka rodas jautājums: «Vai šeit ir arī čehi?» Ir. Taču viņi nekrīt acīs, it īpaši kūrorta zonā. Piemēram, policistus vispār nemana. Visur rosās krievi.

«Trīsstāvu imya ar baseinu un sporta zāli, cena 14 miļjoni kronu.»

Uzņēmumā savrupnams izskatās ļoti pievilcīgs un visnotaļ der par mitekli anakondai, kuru kāds iztramdījis. Es pierakstu adresi.

Mēs kārtējo reizi esam okupējuši Čehiju, tikai šoreiz esam iebraukuši nevis ar tankiem un bruņutransportieriem, bet gan ar meršiem un bembjiem un dzīvojam nevis kazarmās, bet gan restaurētās pilīs, villās un savās viesnīcās. Arī izklaidēties ir labāk savos restorānos, saunās un golfa klubos. Karlovi Vari sen kļuvuši par krieviski runājošu kūrortu un ne tikai runājošu, bet arī krieviem piederošu - aizvien vairāk un vairāk nekustamo īpašumu pārņem mūsu tautieši. Viņi izpērk viesnīcas, veikalus, dzīvokļus, mājas, alus bārus un kazino, īsi sakot - visu, ko vien var.

«Villa kalnos, piecpadsmit kilometru no Vācijas robežas, 40 tūkstoši dolāru…»

Tas ir cits līmenis. Arī attālums līdz tuvākajai pilsētiņai - trīsdesmit kilometru. Nē, ar Lazarevu tam nav

5 7

nekāda sakara…

Kopš «samta revolūcijas» nav pagājis ne piecpadsmit gadu, bet Čehija pārvērtusies par daudzu valstu organizētās noziedzības centru Eiropā. Karš bijušajā Dienvidslāvijā piespiedis mainīt narkotiku un ieroču pārvadāšanas maršrutus - slavenais «Balkānu ceļš» vairs neeksistē. Dienvidslāvu un ķīniešu mafija, čečenu un ukraiņu grupējumi, pat itāļu «camorra» apmetusies Prāgā. Arī krievu bandīti nav palikuši malā, kas ir viegli izskaidrojams, - Zelta Prāga, čehu alus un kristāls, Karlsbādes sāls, saprotama valoda, mūžīgā brālīgo tautu draudzība - tā ir «sovjeta» nostalģiskā loģika, kurš ir spiests izvēlīgi pētīt Eiropas karti. Varbūt kādas tur francijas, Šveices vai spānijas izskatītos glamūrīgāk, bet cik tālas tās ir mums ar savām svešādajām ieražām, eiropiešu snobismu un ākstībām, kurām toni uzdod ESPA! Sveika dzimtene ir gluži kas cits! Te viss reiz bija mūsu! Un, kā dažs labs uzskata, atkal top mūsu. Bet Karlovi Vari, slavenā Karlsbāde, pat komunistiskajā Čehijā bija kapitālisma saliņa - te allaž atpūtās rietumvācieši, angļi, itālieši, viņi uzdeva toni, viņiem piemērojās vietējās varas iestādes…

«XVIII gadsimta pils, nepieciešams kapitālais remonts…»

Neder. Viņš netaisījās apmesties Čehijā uz visu mūžu, tātad nebūtu pircis to, kas prasa lielus ieguldījumus.

-  Jūs grasāties pirkt māju? - aizgrābti vaicā Galina.

-  Ne tūdaļ, - es nomierinu meiteni. - Taču visā visumā nekustamie īpašumi ir mans bizness.

Vakara pastaiga turpinās ar obligāto ielūkošanos visās spoguļotajās vitrīnās pa ceļam - «Paul Shark», «Ar- mani», «Podium», «Salamander»…

-    Cik burvīga kleita! - Galina jūsmo. - Šis uzvalks jums ļoti piestāvētu… Un cik graciozas kurpītes…

Es aprobežojos ar piekrītošiem iestarpinājumiem, jo preces tikpat kā neaplūkoju, interesējos vienīgi par atspulgu, kam lieku reizi mani jāpārliecina, ka es izskatos labi, mana pavadone ir apburoša, bet nekādu ārējās novērošanas pazīmju nav. Starp citu, ja man pajautātu, kas, izņemot spoguļus, šajās vitrīnās bija, es varētu uzskaitīt visu ievērības cienīgo, ieskaitot cenas.

Ikvienam ceļam reiz pienāk gals, un mēs ieejam savas viesnīcas vestibilā. Pa labi ir durvis uz restorānu, kur patlaban otrā maiņa ietur diētiskas vakariņas. Pa kreisi - gandrīz tukšs bārs, tikai pašā galā pie mākslīgā kamīna dzer kafiju divas samērā mundras vecmāmuļas. Taisni priekšā atrodas lifti un kāpnes, kas ved uz numuriem…

Mēs ar Galinu domājam vienu un to pašu. Pareizāk, domas raisās vienā virzienā, tikai, ar ko beidzas manējās, ir skaidrs, bet, ar ko viņējās - tas ir jautājums…

-  Vai neiegriezīsimies pie manis? - es ieminos visnevainīgākajā tonī. - Paskatīsimies televizoru…

-   Labi. Tikai pateikšu mātei, ka esmu atpakaļ.

Viņa ienirst restorānā, es pieeju pie žurnālu galdiņa,

uz kura atrodas kaudzīte izlasītu un vajadzības trūkuma dēļ pamestu krievu grāmatu. Detektīvi. Pašķirstu vienu grāmatu, otru… Gatavie murgi!

-   Piedodiet, vai drīkstu jūs traucēt? - aiz muguras dzirdu sievietes balsi. Taču vispirms sajūtu apdullinošu ziedu un citrusu aromātu. Nebijis jautājuma, es visviens būtu pagriezies pret tā izplatītāju.

-   Esmu jūsu rīcībā, paņi!

Krāsota blondīne, kuru par trauslu nevarētu nosaukt, gadus trīsdesmit piecus veca. Vidēja auguma, pēc izskata piemīlīga, ar galvvidū kā bruņinieka sejsegs uz- stumtām tumšām brillēm.

-   Piedodiet, vai jūsu telefons gadījumā nav «Nokia»? Aizmirsu mājās lādētāju, bet tie katrs ir citādāks, - viņa norūpējusies klāstīja. - Cits lādētājs, lai gan uz mata tāds pats, neder!

-  Diemžēl nav. Taču esmu pārliecināts, ka rīt jebkurā veikaliņā varēsit iegādāties piemērotu lādētāju.

Blondīne mīli smaida.

>

-   Vai jūs man nepalīdzētu? Es šajās ierīcēs sevišķi labi neorientējos…

Nezinu, kāpēc viņa bija noturējusi mani par siržu lauzēju ar noslieci uz gadījuma sakariem, taču viņa bija kļūdījusies. Pirmkārt, es kļūstu tramīgs, ja iepazīšanās iniciatīva nepieder man, otrkārt, neciešu uzmācīgas smaržas, bet, treškārt… Treškārt, kas tās vispār par muļķībām!

-  Atvainojiet, man ir daudz procedūru, visa diena sadalīta…

Šajā brīdī kā saukta atgriežas Galina. Ieraudzījusi sāncensi, viņa sarauc pieri un ar īpašnieces žestu paņem mani zem rokas. īsa skatienu divkauja. Jaunība un skaistums uzvar ar ievērojamu pārsvaru.

Blondīne sarkastiski nosmīn:

- Protams, ja procedūras, tad neko nevar darīt…

Mēs ar Galinu uzkāpjam manā numurā, un es godīgi, kā tiku solījis, ieslēdzu televizoru. Bet viņa tūdaļ pat dodas uz vannas istabu un iznāk no tās gluži kaila. Nē, meloju - ar gredzentiņu, aproci un kulonu, taču tas neko nemaina. Skaistas kājas, izteiksmīgs gurnu izliekums, skūts kaunuma pauguriņš, plakans vēders ar pīrsingu nabā, mazas, apaļīgas krūtis ar augstu saslietiem krūš- galiem. Viņa apņēmīgi man tuvojas. Hm… Cik negaidīti! Biju jau noskaņojies televīzijas pārraižu vērošanai… Protams, profesionālim no amatiera būtu jāatšķiras ar gribasspēku, taču tieši pēc tā pretinieks varētu atmaskot izlūku. Tāpēc dažkārt nākas maskēties un uzvesties tā, kā līdzīgā situācijā uzvestos gluži parasts, konspirācijas noteikumu neapgrūtināts cilvēks, kuram nav zināmas pretizlūkošanas viltības.

Es pasperu soli pretī un apskauju meitenes gludo, vēso augumu. Ar jutīgiem pirkstiem pārskrienu šaurajai mugurai, noglāstu apaļīgo dibentiņu, aizskaru tvirtās krūtis, izspiedušās ribas, gredzentiņu nabā, starpeni… Uz maigās ādas nav neviena matiņa - simtprocentīga epilācija, tā tagad jauniešiem ir modē. Valgās lūpas paveras pretī manējām. Tievās rokas apskauj manu kaklu, garās kājas ar attīstītajiem ikriem - ķermeni.

Es turpinu slēpties aiz parasta cilvēka maskas un nogāžu Galinu tikli saklātajā gultā… Un gāja vaļā! Atklāti sakot, es cerēju ar savu prasmi pārsteigt jauno būtni. Taču notika otrādi - pats tiku pārsteigts. Vienu reizi, otru, trešo… Viss notiekošais atgādina seno neveiksmīgo, lai gan tajā pašā laikā ļoti veiksmīgo rietumvāciešu vervēšanu. Tiesa, spēki man vairs nav toreizējie, nākas meklēt glābiņu filozofēšanā…

-   Parādi, kādas tev kājas…

-   Kājas? - Galočka brīnās.

-  Jā pirksti.

-   Kāpēc?!

-   Tas ir ļoti svarīgi…

Viņa paceļ gludo kājiņu, un es redzu to, ko parasti apskatu, pirmo reizi tiekoties ar meiteni, protams, ja viņai kājās nav ziemas zābaki vai slēgtas kurpes. Akurāta pēda, gari, taisni pirkstiņi slīpā līnijā, skaists, svaigs pedikīrs.

-  Der! - Es tēloju, ka atviegloti nopūšos. Patiesībā visu apskatīju jau pirmajā tikšanās mirklī pie «Pupp», kā aizvien.

-   Kas der?

-  Bija tāda veca filma «Ar pēdējo elpas vilcienu». Esi redzējusi?

-   Nē. Kāds sakars filmai ar manām kājām?

-  Tur franču bandīts guļ gultā ar amerikāņu žurnālisti un saka viņai to pašu, ko tev teicu es. Bandītu tēlo Belmondo.

-   Tātad tu dari pakaļ Belmondo? Vispār man viņš patīk - tik daudz šarma!

-  Lai cik paradoksāli, bet jaunībā viņš ne tuvu nebija tik pievilcīgs. Vienkārši glums puišelis. Šarms, pievilcība un specifiskais tēls parādījās brieduma, krietnos brieduma gados kopā ar krunkām…

Es ieturu daudznozīmīgu pauzi, bet meitene nepievērš uzmanību niansēm.

-  Cik interesanti! - Galočka ar asu, karstu mēlīti sāk kutināt manu kaklu. Asais nadziņš maigi skrāpē tetovējumu uz krūtīm.

-   Kas tas par briesmīgu viepli?

-   Ļaunais gars Makumba.

-   Kur tu pielūdzi garus?

Es smagi nopūšos.

-   Ļoti tālu. Pie mežoņiem cilvēkēdājiem.

-  Vai tiešām? - Galočka paslejas uz elkoņa un ieskatās man acīs. - Un tu, protams, gulēji ar cilvēkēdājām?

Es atkal nopūšos, taču šajā reizē ieskanas nožēla.

-   Nācās…

Galočka atdzīvojas.

-   Un kā? Viņas ir tādas pašas kā mēs?

-   Ne gluži. - Jaunatnes izglītotājs sāk kārtējo lekciju par pirmatnējo Āfrikas cilšu tikumiem. - Piemēram, tas, ko «Kamasūtrā» dēvē par «nefrīta vārtiem», viņām izskatās kā caurums cietokšņa sienā…

-   Kāpēc?! - brīnās ieinteresētā jaunatne.

-   Barbariskā apgraizīšanas rituāla sekas.

Jaunatnes acis kļūst apaļas.

-   Cik šausmīgi! Un kā tu tur sevi parādīji?

-   Tīri labi. Viņi pagodināja mani un nodēvēja par Lielo Bobonu.

-   Par kādu lielo?

-   Par Lielo Bobonu. - Izglītotāja balsī ir saklausāms lepnums.

-   Kas ir Bobons?

-Hm…

Es tikumīgi aizklāju acis.

-  Ak tādas tās lietas! - ieinteresēti izsaucas meitene un, nonirusi zemāk, veic aptuveni tādas pašas vērtējošas manipulācijas, kādas savulaik tika veicis ngvamu cilts vadonis Tvala. Tikai ar gluži pretēju rezultātu.

-   Tas nemaz nav tik liels! - viņa naivi izsaucas.

Un tūdaļ cenšas labot savu netaktiskumu:

-   Lai gan nē, protams, gluži normāls! Tikai… Tikai neapvainojies…

Jā, ievainot cēla un romantiska cilvēka smalko, jūtīgo dvēseli ir ļoti viegli. Taču to nekādā ziņā nedrīkst likt manīt, lai nešķistu vājš un smieklīgs. Arī dzelt pretī par mūsdienu jaunatnes pārmērīgo izglītotību neklātos - tas butu tāpat ka kliegt: «Tu pats esi muļķis!» Ir jārīkojas gudri un plūstoši jāpāriet uz neitrālu tematu.

-   Beidz, man kut!

Viņas maigā plaukstiņa pēta mana nosvīdušā vēdera lejasdaļu, taču baidos, ka neko cietu tā neatradīs, kas dos iemeslu jaunam netaktiskumam - ja ne vārdos, tad domās.

-   Runājot par Belmondo! Tāpat ir arī ar Žanu Gabē- nu. - Es piesardzīgi apturu maigo rociņu, it kā gribētu to draudzīgi paspiest. - Arī viņš savu pievilcību iemantoja solīdā vecumā…

-   Vai mums te ir lekcija par etnogrāfiju? Vai varbūt par kinematogrāfu? - Viņa karsti elpo man ausī, kož auss ļipiņā, plaukstiņa izraujas un grasās turpināt savu izziņas ceļojumu.

-  Ir jau vēls, ko tu teiksi mammai? - Es lūkoju viešņu delikāti izvadīt.

Taču mūsdienu jaunatne mājienus nesaprot.

-   Ieteikšu arī viņai aiziet ar tevi pusdienās, ha-ha- ha… Kas mums te ir tāds mazs un miegains? Vai tiešām Lielais Bobons? Tūdaļ mēs to palielināsim, iedvesīsim spēku un atdzīvināsim…

Tikai pret rītu Galina aizgāja, bet es iemigu ciešā miegā…. nē, nejau pravieša! Vienkārši piepildīta, apmierināta, noguruša un samērā godīga cilvēka miegā.

Otrā nodaļa

ARISTOKRĀTU SPĒLES

Brokastis es, protams, nokavēju. Galočka, svaiga un atpūtusies, ar apetīti tiesāja augļus, toties Irina, gluži pretēji - izskatījās neizgulējusies un negribīgi bakstīja olbaltuma omleti. Abas sirsnīgi sasveicinājās, turklāt, kā par brīnumu, māte neizskatījās aizvainota, un es pat iekniebu sev rokā - vai tikai neesmu ko sajaucis? Taču tūlīt pat ieraudzīju, ka Galočka izrotājusies ar granāta garnitūru, un ap sirdi kļuva vieglāk.

Ceturtajā krēslā, kas vakar palika tukšs, sēž pamatīgi saņurcīts pilnīgs vīrs ar lielu plikumu galvvidū un nūģa seju. Resnie vaigi nokarājas kā buldogam, žokļi strādā kā akmeņu smalcinātājs. Viņš stūķē iekšā vārītas olas, ceptu bekonu, ceptus cīsiņus - vārdu sakot, visu, kas bija uz zviedru galda.

Sasveicināties un stādīties priekšā jaunais kaimiņš neuzskata par vajadzīgu, lai gan, vairāk uzņemot barību, kļūst aizvien runīgāks un aplaimo mūs ar informāciju, ka viņa vārds esot Pāvels Markovičs, pirms piecpadsmit gadiem viņš pārcēlies no Kukujevas uz Bostonu un tāpēc esot kļuvis laimīgs, bagāts un vesels. Skābais ģīmis, noņurkātais uzvalks un atrašanās fakts dziedniecības kūrortā uzskatāmi visus šos vārdus apgāž. Irina aizgriežas pret logu.

- Kādi plāni, Genādij Aleksejevič? - apvaicājas Galočka. - Vai šodien daudz procedūru?

Tēlotā vienaldzība balsī nevar mani pievilt - es zinu, tieši kura procedūra viņu interesē. Taču diemžēl ir arī jāstrādā.

-   Nevienas. Būs jādodas kārtot darīšanas.

-  Pareizi darīju, ka aizbraucu, - klāsta mūsu kaimiņš, apziežot ar sviestu un džemu vismaz desmit tostermai- zes. - Jums ir mežonīga noziedzība, zems dzīves līmenis, pazemes pārejās ubagi lūdz žēlastības dāvanas…

-   Vai esat bijis Krievijā šajos piecpadsmit gados? - vaicā Irina.

-  Nē, protams! Vai man dzīve apnikusi? Cilvēki stāsta un televīzijā… Un te jau arī nekas nav kā pie cilvēkiem… Iemitināja divsimt divdesmit otrajā numurā! Pie mums Amerikā visus nepatīkamos numurus likvidē - neatradīsit ne trīspadsmito stāvu, ne trīspadsmito istabu…

Viņš atkal piebāž pilnu muti.

Pie blakus galdiņa vakarējā pilnīgā blondīne mīļi dūdo ar milzīgu acīm redzami kaukāziešu izcelsmes bru- netu. Tātad lādētāju atradusi, un, spriežot pēc viņas laimīgā izskata, tas ir izrādījies visnotaļ derīgs. Brūnēts pieceļas, pavērš pret dāmu fotoaparātu, viņa, koķeti atstiepusi mazo pirkstiņu, ceļ pie lūpām tasīti ar kafiju. Pilnīga idille!

Blic! - nomirkšķina zibspuldzes baltais zibens. Pāvels Markovičs satrūkstas.

-   Uzmanieties! - es čukstus saku.

-   Kas ir? - Veselīgais laimes luteklis un bagātnieks kļūst tramīgs.

-   Nekas sevišķs. Taču, ja šo uzņēmumu aizsūtīs uz Savienoto Valstu vēstniecību, baidos, ka jums būs nepatikšanas…

-   Kāpēc?!

-   Tāpēc, ka jūs atstājat izsalkuša cilvēka iespaidu. Iznāk, ka Štatos jums jādzīvo badā un tikai Čehijā jūs varat ēst, cik lien. Valstī, kura vēl vakar bija komunistiska! Ja uzņēmums nonāks laikrakstā, cietīs Amerikas prestižs. Un jūs būsit vainīgs!

-  Tā ir provokācija. - Pāvels Markovičs strauji atbīda šķīvi. - Es Amerikā labi ēdu. Un man nav nekādu sūdzību! Vienkārši man patīk ēst…

-   Protams, protams, es jūs saprotu… Taču labāk gan netrāpīties kadrā. Visu iespējams pagriezt citādi un pavērst pret jums!

-  Jā, to viņi var. Paldies par brīdinājumu. Patiesībā esmu jau paēdis. Gribat piebeigt?

-   Pateicos, man ir diezgan.

-   Kā gulējāt, Genādij? - Irina pagriežas pret mani. Viņa smaida un saskatās ar meitu. Galočka saglabā glītajā sejiņā nopietnu izteiksmi, tomēr pilnīgo lūpu kaktiņi tā vien tiecas augšup.

-   Brīnišķīgi. Un jūs?

-  Nevaru lielīties ar to pašu. - Viņa viltīgi smaida un nožāvājas, aizklājusi muti ar plaukstiņu. - Dienā atgū- šu nokavēto. Pēc vannām labi nāk miegs…

Galina ar nadziņu intīmi paskrāpē man delnu.

-  Vai drīkstu braukt tev līdzi?

-   Uz kurieni?

-   Nu, tavās darīšanās…

-   Nē, meitenīt, piedod. Biznesu nedrīkst jaukt ar atpūtu. - Es pieceļos un atvados.

-   Zelta vārdi. - Kaimiņš noslauka taukainās lūpas ne visai tīrā kabatlakatā un seko man. Interesanti, ko viņam vajag?

-  Jūs meiteni jau esat adaptējis? - ejot laukā no restorāna, Pāvels Markovičs pēkšņi jautā.

Es pat apjuku.

-   Hm… Nu, vispār, jā… Bet kāpēc jūs tas interesē? Un galu galā - par ko jūs īsti runājat?

-  Jūs esat viņu pieņēmis par meitu? Piedodiet, esmu pamatīgi aizmirsis krievu valodu… Cik saprotu, jūs un Irina nesen dzīvojat kopā…

-  Ā-a-a, jūs par to… Nē, es nevienu negrasos pieņemt par meitu. Un ar Irinu es nedzīvoju. Viņas vienkārši ir manas paziņas.

-  Dīvaini. Jūs izskatāties pēc nesen nodibinājušās ģimenes, - Pāvels Markovičs nomurmina.

* * *

Ceļi šeit, kaut arī šauri, tomēr ir taisni un līdzeni. Mans mersedess iet ar simtu, pretimbraucošās mašīnas lido garām pavisam blakus, radot no lielgabala izšautas lodes skaņu. Čuh! Čuh! Abās šosejas pusēs plešas rūpīgi novākti un it kā ar milzu ķemmi noķemmēti lauki. Spoži spīd saule, rokas apelsīnkrāsas cimdos cieši tur stūri, kāja ierasti spiež akseleratoru. Zilajās debesīs lēni peld sudrabaina lidmašīnīte, atstādama aiz sevis baltu, izplūstošu pēdu svītru. «Mig-31»? Nē taču, kur tas te varētu rasties… Stūre paraujas pa labi. Čuh! Es tik tikko izmainos ar milzīgu zilu furgonu - starp mums paliek vien kādi piecpadsmit centimetri…

No kurienes uzradies tas Pāvels Markovičs? Varbūt viņš piestiprināts man speciāli? Tas, ka viņš ir neveikls un atgādina karikatūru, neko nenozīmē - aģentam var būt visnepiemērotākā āriene, lai neradītu aizdomas… Cita lieta, ka es vēl neesmu tik ļoti sevi parādījis, lai piekomandētu man aģentus. Patiesībā es sevi vispār neesmu parādījis. Protams, ja neskaita Galočkas «adaptāciju»… Neko teikt, amizants termins!

Mariānske Lāzņe un tās apkaimē ir tikai sešpadsmit tūkstoši iedzīvotāju - pēc mūsu mērogiem šāds apdzīvotais punkts tiktu dēvēts par strādnieku ciematu. Tikai sārņubloku, samana vai uzbērto baraku, dzelzceļa va- goniņu un nožēlojamu divstāveņu no brāķētiem ķieģeļiem te nav. Nav Celtnieku un Trešās strupceļa ielas, kā arī nebruģēto sānielu, nav aizdambētas kanalizācijas, peļķu un atkritumu izgāztuvju, kurās rakņājas vistas un klaiņojoši suņi…

Toties ir brīnišķīgas pilis un savrupnami, tīras, platas ielas, milzīgi laukumi, lieliski parki ar koptiem angļu mauriņiem, krāsu mūzikas strūklakas, obligātā dzeramā galerija, ir pat Eiropā lielākais golfa klubs un kazino, kas neatpaliek no Bādenbādenes spēļu nama. Mūsu zemes klasifikācijās tas viss, protams, neiekļaujas…

Es piebraucu pie golfa kluba. Baltām līnijām rūpīgi sazīmētajā asfalta laukumā stāv vairākas lepnas, prestižas vai modernajā valodā - «spicas» automašīnas. Sudrabains «Porsche Cayenne», pagarināts balts «Mercedes SL», perlamutra «Audi Q7», melns «BMW 730»… Rolsroisu šeit nav, taču arī bez tā var nodomāt, ka autostāvvieta atrodas nevis pieticīgajā Eiropas strādnieku ciematā Mariānske Lāzņe, bet kaut kur Abū Dabī, Vašingtonā vai pat pašā Maskavā!

Maliņā stāvošais gluži pieklājīgais «Peugeot 307» kontrastā šķiet kā santehniķis, kurš nejauši iemaldījies balles zālē vēstniecības pieņemšanā. Es novietoju mašīnu līdzās, apeju apkārt simpātiskajam sarkanajam autiņam, apskatu numuru «5353». Maģiski savirknētajos ciparos, kuri simbolizē izcilību un viduvējību, augšupeju un kritumu, izpaužas tāda kā nenovēršama likumsakarība, liktenim izliekot visiem uz zemes dzīvojošajiem atzīmes. Un tas, ka pēdējā atzīme ir trijnieks, nav sevišķi laba zīme mašīnas īpašniecei. Kāpēc tieši īpašniecei, nevis īpašniekam? Mana līmeņa analītiķim viss ir ļoti vienkārši - «Peugeot 307», turklāt vēl sarkanā krāsā ir simtprocentīgs dāmu automobilis. Varu saderēt vienalga uz ko! Un šodien nezināmās dāmas darbības jomā gaidāms kritums. Mazs, nemanāms, tomēr kritums - kā trijnieks pēc piecnieka.

Dažas minūtes vēlāk kāpju augšā pa kāpnītēm uz centrālo ieeju, centīgi berzējot tumšo dubļu vai rūsas atstāto svītru uz manu brīnišķīgo cimdu īkšķa. Plānais zamšs viegli deformējas, tāpēc traips pamazām pazūd, taču iespiedums paliek. Tomēr es ceru, ka tas man netraucēs uzdoties par nevērīgi pie ieejas pamestā apelsīnkrāsas lambordžīni īpašnieku… Un tiešām - es nepalieku neievērots - mani sagaida, sveic, piedāvā īsu ekskursiju.

-   Mūsu klubs atvērts 1905. gadā, klātesot Anglijas karalim Edvardam VII, - skaidro stalts, manierīgs administrators, kurš pats atgādina angļu lordu. Viņš ir ideāli piegulošā frakā un pa pusei aizmirstā pensnejā ziliem stikliem, caur kuriem raugās pelēko acu ledus gabaliņi.

Es neesmu sevišķs golfa cienītājs, tomēr patlaban ar interesi aplūkoju milzīgo, rūpīgi pļauto laukumu ar astoņpadsmit bedrītēm, kur bagātie dīkdieņi žokejcepu- rēm līdzīgās naģenītēs demonstrē nūju komplektus, mākslotas pozas un nedabiskus sitienus pa mazām grumbuļainām bumbiņām.

-  Šis ir prestižs, elitārs un pasaulē pazīstams klubs. Pavisam nesen Edvarda VII mazmazmeita Elizabete II piešķīra mums nosaukumu «Karaliskais». Būt par Karaliskā golfa kluba biedru ir liels gods…

-   Nešaubos. - Es goddevīgi noliecu galvu. - Bet kāpēc viņiem tik daudz nūju?

-   Hm…

Pensneja stikli bija zaudējuši caurspīdīgumu kā po- laroīds saules staros. Pelēkie ledus gabaliņi paslēpušies aiz aizkariņiem. Es sapratu, ka tiku uzdevis muļķīgu jautājumu.

-   To ir tieši tik, cik nepieciešams. Spēles komplektā ietilpst četrpadsmit nūju. Vienas domātas tam, lai bumbiņa lidotu pa noteiktu trajektoriju, citas - lai tā ripotu.'..

-  Domāju, ka apgūšu visas šīs gudrības, - es mundri sacīju. - Kādi ir iestāšanās noteikumi?

Lords-administrators paraudzījās uz mani kā dzenis uz tārpu, kas atklājies zem koka mizas. Tad profesionāli pacietīgi pašūpoja galvu.

-   Jūs brīnīsities, bet iestāšanās nauda ir tikai divsimt divdesmit tūkstoši kronu vai ap astoņsimt eiro, - viņš paziņoja tādā tonī, it kā viņam pašam šāda summa pastāvīgi atrastos kabatas portfelī sīkiem izdevumiem. Taču, sastapies ar manu sastingušo fizionomiju, gandrīz sērīgi nobeidza: - Tiesa, nepieciešama kaut vai viena kluba biedra rekomendācija.

-   Ceru, ka ar Lazareva kunga vārdu pietiks? - jautāju balsī, kas necieš ierunas.

-   Tūlīt to noskaidrosim.

Administrators pieiet pie datora, un viņa pensneja apgaismotajos stiklos kā zilos monitoros sāk zibēt vārdu un uzvārdu saraksti. Es redzu atspulgu, taču izlasīt neko nevaru.

-   Diemžēl Lazareva kunga mūsu biedru sarakstos nav.

-   Kā tā - nav?! Tāds garš, solīds, gadus piecdesmit vecs kungs ar akurātu celiņu…

-   Piedodiet, Poļenova kungs. - Administratora tonis kļūst ledains. Zilie ekrāniņi nodziest vai nu noskaņojuma maiņas dēļ, vai tāpēc, ka izslēgts dators. - Mēs neesam policija, un mūsu biedri nav meklējamie noziedznieki!

Es sarkastiski pie sevis nosmīkņāju. Vai tiešām? Ko tad meklē Interpols? Jūsu kluba biedru Lazarevu. Viņš tieši ir meklējams noziedznieks!

Taču ir skaidrs, ka turpināt sarunu uz šādas nots nav jēgas. Labāk iedzert kafiju…

Samērā jaukā kluba kafejnīcā pasūtu kafiju melan- ge vīniešu gaumē, cigāru Cohiba Lanceros un tā ideālo pavadoni - izturētu balto portvīnu Sandeman. Liels plazmas ekrāns pie sienas bez skaņas demonstrē balto grumbuļaino bumbiņu pilnīgi neticamus trāpījumus no krietna attāluma tieši desmit centimetru bedrītēs.

Zāle ir gandrīz tukša. Ar acs kaktiņu redzu uzkrītošu pāri, kas sēž pāris galdiņu tālāk, un pa ausu galam tveru viņu sarunu krievu valodā, pareizāk, lietišķas sarunas specifiskos terminus: «līgums… notārs… tulkojums…».

Galvenā runātāja ir gadus trīsdesmit, trīsdesmit divus veca efektīga blondīne. Pieguloša sarkana kleita atsegtiem pleciem un, manuprāt, samērā īsa, ceturtā izmēra krūtis, stipri krāsotas acis, lielas, spilgtas lūpas, it kā pastieptas skūpstam… Vienā rokā viņa tur tasīti ar kafiju, bet otrā - garu, tievu cigareti. Gailošo uguntiņu dāma lēni, kā hipnotizējot virza sarunbiedram acu priekšā - pa kreisi-i-i, pa labi-i-i, pa kreisi-i-i, pa labi-i-i… Zālē ir kluss, un saruna labi sadzirdama ari bez pastiprinošas aparatūras.

-    Pēc dažiem gadiem Čehija pievienosies Sengenas zonai un cenas visam pacelsies vairākkārt, bet nekustamajiem īpašumiem - it sevišķi… Tā ka investēt ir jēga… Bez tam kas mums vispār būtu ko domāt - par pili un māju pašā Eiropas centrā tikai miljons eiro! Maskavā jūs par tādu naudu nenopirksit pat kārtīgu dzīvokli!

Būdīgs vīrs ar zemnieka seju pat pie galdiņa sēž, ie- žmiedzis somiņu padusē, itin kā tur viņam glabātos tas miljons. Deformētas ausis, mazs, it kā iztaisnots deguns, masīvs zods, īsi, resni pirksti, sažmiegušies ap alus kausu, - uzreiz redzams, no kuriem staļļiem šis zirdziņš nāk. Dārgais uzvalks viņa mugurā izskatās kā padomju laiku treniņtērps, bet zemā balss čerkst kā durvis studentu kopmītnē.

-    Skan jau, zināms, skaisti… Tikai Maskavā tagad, ja ar prātu iegulda, var ne mazāk uzvārīties… Tur man viss noorganizēts, bet te kuru katru brīdi var uzmest… Konfiscēs to tavu pili kā vēsturisku pieminekli - un man savu miljonu neredzēt kā savas ausis…

-   Maskavā jūs nedrīkstat rādīties, un to jūs labi zināt. Turklāt pēc tam, kad tika nogalināts Mariks, jūsu pozīcijas kļuvušas krietni vien vājākas. Vai tā nav? Starp citu, es jūs negrasos pierunāt. Pircēji stāv rindā…

Tikai ielāgojiet - šeit valsts nevienu «neuzmet», te valda likums un kārtība…

Dāma nospiež cigareti pelnu traukā un iemalko kafiju. Izskatās, ka viņa uzskata sarunu par izbeigtu. Bet es esmu gatavs saderēt, ka šī krāšņā būtne ir sarkanā pežo īpašniece. Varbūt kleitas krāsas dēļ? Vai arī darbojas mana nemaldīgā intuīcija?

Sarunbiedrs vienā paņēmienā izdzer alu, ar troksni noliek kausu uz pulētā galda un pieceļas, līdzīgi kalnam pasliedamies pāri sievietei sarkanajā tērpā - kā ilustrācija pasakai «Skaistule un briesmonis».

- Pieturi to būdu līdz nedēļas beigām. Es piezvanīšu.

Alus labvēlīgi ietekmējis bijušā sportista balssaites - kā olīveļļa durvju eņģes -, čerkstoņa ir pazudusi, toties tās vietu ieņēmušas ierasti draudīgās intonācijas.

Sieviete pamāja un ar skatienu pavadīja kontraģenta akmens bluķim līdzīgo stāvu. Platā mugura, kvadrātveida pleci, kakls vienā platumā ar galvu - monumentālā miesas būve droši vien ar uzviju piešķīra bijušajam sportistam pārliecību. Katrā gadījumā atvadīties un samaksāt rēķinu viņš uzskatīja par nevajadzīgu.

Taču dāma uztvēra to kā pašsaprotamu. Ar maniki- rēto pirkstiņu viņa paaicināja iestīvināto viesmīli un iebāza viņam kabatā simt kronu banknoti. Pēc tam atlaidās pret krēsla atzveltni un domīgi izvilka no paciņas kārtējo tievo «Davidoff» cigareti. Un gandrīz vienlaikus spēcīga roka dārgā apelsīnkrāsas laikas cimdā galanti pasniedza viņai uguni no «Montblanc» šķiltavām.

Jāuzteic skola - vispirms viņa visu apskatīja. Pareizāk - ne gluži visu, bet tikai to, kas bija piedāvāts apskatei, - šķiltavas, cimdu, roku un to, kam tā pieder. Lai gan automobiļa aksesuārs kafejnīcā īsti neiederas, blondīne ar redzēto bija mierā, atļāvās aizsmēķēt un pateicoties pamāja. Es viegli pasmaidīju un, nelīdzinoties dīkdienim, kurš tādu sīkumu uzskata par ieganstu iepazīties un tūdaļ pat grasās sēsties pie galdiņa, nesteidzīgi atgriezos savā vietā.

Kafija un portvīns gāja uz beigām, es cītīgi baudīju cigāru un golfa sasniegumus, nepievērsdams kaimiņienei ne mazāko uzmanību. Vienīgi pagriezu galvu, kad viņa devās uz durvīm, lai pārliecinātos, ka kleita tiešām ir īsa, bet kājas glīti veidotas. Tā arī bija.

Pēc piecām-septiņām minūtēm es samaksāju jaunajam, smaidīgajam viesmīlim un izgāju uz ielas. Saule žilbināja acis, spoži apspīdēdama stāvlaukumu, kur mašīnu bija kļuvis mazāk, taču «Peugeot 307» stāvēja savā vietā un tā īpašniece tiešām izrādījās blondīne - viņa norūpējusies aplūkoja savu uz kreisā aizmugurējā riteņa pusi neglābjami sasvērušos automobilīti.

-   Labdien, - es krieviski sacīju. - Kas noticis?

Vina nervozi atmeta ar roku. »

-  Neraža! Uz šiem ceļiem naglas principā nemētājas. Bet man laimējies… Un tieši tad, kad es steidzos!

-   Kāpēc gan, naglas ir visur… - Ar gudru un svarīgu izteiksmi sejā es pietupjos uz pirkstgaliem, apskatot sasvērušos asi. - Naglas, skrūves, visādi asumi… Tā tie mēdz darīt… Izkrīt, ripo, iekļūst visās spraugās…

Lai gan mīkstajā riepā nekas nav redzams, esmu gatavs derēt, ka naglas te nav vainojamas. Protektors ir rūpīgi pārdurts ar vecu, sarūsējušu īlenu, kas atstāj nospiedumu mīkstā cimdā, protams, ja ļaundarim šāds cimds ir bijis.

-    …sagriežas stāvus un pārdur riepas daiļām dāmām…

Varu derēt, ka tagad īlens mētājas tajā puķu dobē. Bet es allaž uzvaru derībās! Vismaz šodien vēl nevienas neesmu zaudējis… Žēl, protams, ka derēju pats ar sevi. Lai gan daudzos gadījumos tā ir mierīgāk.

-Varu aizvest, kurp jums vajag, vai apmainīt riteni. Vai rezerves ritenis jums ir? - No filozofiskas abstrakcijas es atgriežos konkrētā realitātē.

-   Ja iespējams, aizvediet, lūdzu! Te viss ir tuvu…

-  Ar prieku! Starp citu, mans vārds ir Genādijs. Ge- nādijs Poļenovs.

-   Un mans - Valērija. Var saukt par Ļeru.

Varu derēt, ka viņa melo, - spriežot pēc sejas pantiem, viņu vajadzētu saukt par Natāliju. Taču es apvaldu savu intuīciju un aizdomas neizrādu. Gluži otrādi - priecīgi pasmaidu.

-   Ļoti patīkami, Ļera! Es jūs aizvedīšu, bet pēc tam, ja jums ir laiks un vēlēšanās, varbūt parādīsit man šejienes ievērojamākās vietas?

Asfalts pazūd. Kurpes lēni iegrimst Amazones krasta staignajā augsnē. Skaļi kurkst milzīgi, indi spļaujoši krupji. Ar tik tikko dzirdamu švīkstoņu aizslīd nāvējoši bīstamas melnas odzes.

Ļera uzmet man vērtējošu skatienu, mirkli padomā.

-  Kad satumsīs, varam paskatīties dziedošās strūklakas.

-  Man gribētos aiziet uz kazino. Esmu spēlējis Mon- tekarlo, Bādenbādenē, Bādenē, bet šeit nav bijusi izdevība. Iebrauksim uz īsu brīdi, bet pēc tam pavakariņosim labā vietā…

-   Lai notiek, pierunājāt, - pežo īpašniece pamāj.

* * *

Griežas sarkani melnais ruletes rats. Solīdi kustas zeltotie spraišļi, aši pa pulēto virsmu skraida balta bumbiņa, saspringti pa laukumu slīd eleganto - smokingos un tauriņos - spēlētāju skatieni… Bumbiņa ar klakšķi iekrīt nodalījumā, izlec no tā, nokļūst citā, raustās, it kā gribētu pārlēkt nākamajā, bet nepietiktu inerces, un apstājas. Sarkanais!

Džeimss Bonds bija azartspēļu ass, viņu pat sūtīja apspēlēt pašu ļaunuma iemiesojumu, lai izputinātu vispasaules terorisma organizāciju. Kādas muļķības! Varbūt MI-6 tiešām apmāca ruletes un «blekdžeka» noslē- purnos, taču mūsu Dienestam šajā ziņā ir jūtamas problēmas - kāpēc tērēt kursantu dārgo mācību laiku, ja allaž var atrast veiklu zelli, kurš apspēlēs aģentu 007 it visā - vai tas būtu biljards, «acīte» vai preferanss…

Tāpēc es spēlēju bez īpašiem knifiem - vienkārši ar gudru seju lieku apaļos simt eiro žetonus uz krāsu. Laimesta iespējamība - piecdesmit procenti, tiesa, arī tā apjoms ir tāds, ka sevišķi neuzdzīvosi, - simt uzliec, divsimt dabū. Lai tiktu pie bagātības, jāliek uz ciparu - tad var laimēt trīsdesmit piecas likmes. Taču arī šī iespēja nav liela - viena no trīsdesmit sešām… Tāpēc, spēlējot azartspēles, neviens pie turības nav ticis!

Arī es bagāts nekļūšu, ja reiz varbūtību teorija ir pret mani… Veiksme varētu kompensēt šo netaisnību, taču arī ar to radās sarežģījumi - tikko biju uzlicis uz melnā, kad likteņa roka izņēma bumbiņu no laimējušās iedaļas un ievietoja nelaimējušajā. Atklāti sakot, tas dara pamatīgi tramīgu! Ne tāpēc, ka būtu žēl konsorcija «Beta- grupp» naudas, tikai liktenis allaž bijis man labvēlīgs… Ļoti negribētos, lai tas tagad uzgrieztu muguru!

Izdaru vēl vienu likmi uz sarkano un laimēju. Atkal uz sarkano - zaudēju. Divreiz pēc kārtas laimēju uz melno. Pēc tam trīsreiz pēc kārtas uz to pašu melno zaudēju… Vēl divi zaudējumi. Vēl. Vēl… Taču arī kazino uz mana rēķina neiedzīvosies - esmu atvēlējis spēlei piecsimt eiro un nelikšu ne centa vairāk!

- Vai atnest jums dzērienu? - galanti apvaicājos savai dāmai, taču atbildi nesaņemu. Ļera aizrautīgi spēlē pēc kādas savas sistēmas - visu laiku liek uz devītnieku, turklāt pēc katra zaudējuma divkāršo likmi. Zaudējumu bijis ne mazums, tāpēc divi žetonu tornīši uz devītnieka atgādina debesskrāpjus. Iznīcībai lemtus kā Ņujorkas «Dvīņus». Blondīne ir pilnībā iegrimusi spēlē un nepievērš uzmanību apkārtējiem. Jo labāk…

Pasperu soli atpakaļ, pagriežos, lavierējot starp galdiņiem, tuvojos ieejai VIP zālē, atbīdu smago aizkaru un ienirstu iekšā. Te ir viss tas pats - zaļi galdi, mironīgi spožs apgaismojums, pompozs interjers, tie paši cipari uz standartveida Fortūnas rata, tās pašas kaula bumbiņas… Tikai žetoni citādi: rombi apzīmē tūkstoš eiro, lieli kvadrāti - trīs tūkstošus un tādi paši taisnstūri - piecus tūkstošus. Arī publika citāda - tāda kā vairāk pārliecināta… Vai pašpārliecināta…

Spēlēt uz tādām likmēm es netaisos pat par «Beta- grupp» naudu, bet skatīties vien te nav pieņemts, tāpēc uzreiz pieeju pie bāra. Demonstratīvi, uzsvērdams savu izcelsmi, krieviski pasūtu glāzīti «Stoļičnaja» un sviestmaizi ar sevrjugas ikriem. Samaksāju ar karti, pēc tam spilgtajam brūnētam ar spīdīgajiem kā breolīnā sazie- ķētiem matiem nolieku priekšā simt eiro banknoti. Atpakaļ saņemu dzeļošu skatienu, kurā nav zināms, kā ir vairāk - saspringtības vai jautājuma.

-  Es meklēju tautieti - Lazareva kungu, - pāriedams uz čehu valodu, es bez aplinkiem paziņoju. - Gara auguma solīds tumšmatis, pēc izskata ap piecdesmit gadu vecs, vidū pāršķirtiem matiem, patīk dārgi uzvalki zilos toņos, viņu aizvien pavada divi trīs miesassargi… Jā, dzer divpadsmitgadīgu «Chivas Regal» vai zelta «Jame- son» ar ledu…

Tievo ūsu svītriņa labajā pusē zem līkā deguna notrīsēja. Tātad atcerējies! Es noliku uz letes vēl vienu simtnieku, tad vēl… Kvantitāte allaž pāriet kvalitātē. Bārmenis aši pameta skatienu apkārt. Manikirētie pirksti apņēmīgi noslaucīja banknotes no gludās plastmasas.

-   Atceros, tāds viesis bija… Viņš dzīvoja Karlovi Varos un brauca šurp katru nedēļu dārgās mašīnās ar apsardzi… Spēlēja uz lielām likmēm, reiz vienā vakarā pazaudēja simt tūkstošus eiro! Turklāt vēsā mierā…

Es smīnu bārdā: «Kas tur ko uztraukties? Viņš arī

9

trīssimt miljonus ievilka nāsīs vienā mierā!»

-   Jau pusgadu nav rādījies, - bārmenis nopūšas, zibinot melnās apaļās ačeles. - Žēl, viņš deva bagātīgas dzeramnaudas, nevienam pāri nedarīja!

«Jā, tas tipiņš ir izdaudzināts altruists!»

Es izvilku kabatas portfeli, nesteidzīgi izņēmu no tā lieliskas kvalitātes glancētu krāsaino fotogrāfiju. Tas bija īsts valdības preses dienesta uzņēmums - Lazarevs un ministrs no Amerikas paraksta sadarbības līgumu. Tikai amerikāni mēs nogriezām.

-Šis?

Svelošais tumšmatis pamāja. Cehu valodā viņš runā slikti, ar spēcīgu akcentu, bet pēc izskata atgādina mūsu kaukāzieti. Droši vien etniskais albānis. Tagad to Eiropā saviesies ka biezs. Jāteic, ka reputācija viņiem nav no labākajām. Starp citu, tāpat kā krieviem.

-  Ar ko viņš vēl ir pazīstams, ja neskaita dāsnās dzeramnaudas?

Iespējamais albānis sarauca pieri.

-  Nezinu… Lai gan… Reiz viens apsargs teica otram: «Šodien šefs no šitā-ā-āda stroķa… - bārmenis izpleta rokas kā zvejnieks, demonstrējot trofejas izmēru, - mēģināja trāpīt sērkociņu kastītē, bet visu laiku gāja garām un garām…» Bet otrs atbildēja: «To viņš mēģināja izdarīt arī vakar un aizvakar… Bet rīt noteikti trāpīs!»

-   Interesanti! - Es teatrāli savelku uzacis. Patiesībā nav ko brīnīties - anakondas pat slēpdamās nemaina savus paradumus, kaut gan tas vairo to ievainojamību. Tā ir vai nu neticama muļķība, vai pārmērīga pašpārliecinātība.

-  Tikai… - Visai neizteiksmīgajā bārmeņa sejā parādās ne sevišķi pārliecinoša vilšanās grimase. - Tikai mums ir aizliegts apspriest viesus…

Viss skaidrs. Kad nauda saņemta un dienesta pienākums pārkāpts, ir īstais brīdis, lai «saglabātu savu seju» un atstātu labu iespaidu.

-   Mēs jau nevienu neapspriedām!

Es pamirkšķinu bārmenim, iztukšoju savu glāzīti un uzkožu sviestmaizi. Aukstais degvīns «Stoļičnaja» tīkami svilina rīkli, stingrie ikriņi pakšķēdami plīst zobos, piešķirdami īstā krievu degvīna tikko jaušamajam sīvumam iesālu piegaršu. Lielisks aperitīvs!

Esmu apmierināts. Cik apmierināts vien var justies anakondas mednieks, kurš, saklausījies leģendas un nostāstus, caur tropisko džungļu tveicīgo Miglu savām acīm ierauga tālumā novizam gigantiskā reptiļa zvīņai- no ķermeni. Starp citu, ar degvīnu un ikriem es arī esmu apmierināts.

Atgriežos pie sava galda, aizskaru Ļeras plecu. Taču viņa kā apburta veras rotējošajā ruletes ratā un gar malu lēkājošajā lodītē. Beidzot lodīte iekrīt iedobē. «Trijnieks!»

Debesskrāpji uz neskartā devītnieka sagrūst, un žetoni dodas uz kazino kasi. Tas ir viss. Ļera pamostas no transa, un, reaģējot uz manu pieskārienu, pagriež galvu. No augšas ir redzams, ka viņas baltie mati pie saknēm nav nokrāsoti. Gar acīm vēl šaudās lodīte, zib sarkanie un melnie cipari.

-   Cerams, azarts nebūs par traucēkli vakariņām? - es smaidot jautāju.

Ziboņa norimst, acis atgūst parasto izteiksmi. Tikai vilšanās zaudējuma dēļ ir palikusi. Taču arī tā pamazām izzūd. Beigu beigās viņa taču spēlēja par manu naudu. Trīs tūkstoši eiro, kā mēdz teikt inteliģenti ļaudis, nav vis kā nabu kasīt! Bet tagad viņai, dabiski, jāveic atbildes pasākumi… Diemžēl tas nav mans izdomājums. Tāda ir dzīve!

-   Protams, Genādij! Esmu šausmīgi izsalkusi!

Arī Ļera zina noteikumus. Viņa pieceļas un cieši paņem mani zem rokas. Es atstāju pēdējo žetonu krupjē dzeramnaudas vietā, un mēs izejam laukā. Gaiss ir dzestrs un svaigs.

-   Burvīgais pavadoni, nospraudiet maršrutu!

-   Viesnīcā «Esplanāde» ir lielisks restorāns, bet pa ceļam varam uzmest aci dziedošajām strūklakām…

- Brīnišķīga programma! Tādā gadījumā atstāšu mašīnu, un mēs iesim kājām…

Pēc nervozā azarta un pievilto cerību nospiedošās atmosfēras es ienirstu svētku bezrūpīgajā pasaulē. Sniegbaltā, mežģīņotā, prožektoru izgaismotā Kolonāde, šļakatās putojošas strūklakas, kas mūzikas taktī dejo un maina krāsu, īsi apcirpti smaragda mauriņi, bagātīgas spilgtas puķu dobes, taisnas platas alejas, liegu valsi spēlējošs pūtēju orķestris, skaisti ģērbušies cilvēki skaidrā prātā…

Absolūta miera un ideālas pilnības brīnumainā aura plūstoši apvieno gadsimtu slāņus un jauc laikmetu paleti. Lūk, pie kafijas tasītes «Esplanādes» iemītnieks Tomass Alva Edisons bloknotā zīmē sārma akumulatora shēmu… Mājā, kuru pēcteči nosauks viņa vārdā, kārtējās operas virpulī aizrāvies maestro Rihards Vāgners… Septiņdesmitgadīgais Johans Gēte, ieguvis jaunu iedvesmas avotu (un noteikti arī galvassāpes) septiņpadsmit gadu vecās daiļavas Ulrikas fon Levetcovas personā, kaismīgi meklē vietējos pakalnos nezināmus minerālus…

Toties Dmitrijs Poļanskis, profesionāls spiegs un pavedējs, anakondu mednieks, ar «ķidāšanai» notverto seksapīlo odzi, kura ir pilna netikumu kā kažoks blusu, nekaunīgi izgaiņā pagājušo gadsimtu ģēniju ēnas ceļā uz «Esplanādi», kur gatavojas nodarboties pavisam ar ko citu nekā dižais izgudrotājs…

Starp citu, ja saudzētu sevi, izvairītos no melnās krāsas un izmantotu vienīgi tīkamus formulējumus, tādā gadījumā Dmitrijs Poļanskis zem rokas ar apburošu dāmu peld pa Mariānske Lāzņe cēlo un vēlīgo esības upi uz mīlas apogeju, kas var kļūt par jaunas dzīves sākumu viņiem abiem… Tad viss rādās gluži citā gaismā un vakars top pasakains pat tādam ciniķim kā es!

-    Kur jūs strādājat, Genādij? - klīrīgi interesējas blondīne ar nenokrāsotajām saknēm. - Es domāju - kur grābjat piķi? Nu, iesitat čunguru?

Acis un lūpas viņai spīd. Acis no izdzertā, bet lūpas - no taukiem. Viņa jau ir iereibuši, kas it sevišķi manāms pēc pārvērtībām leksikonā. Taču kontroli pār sevi vēl nav zaudējusi - attapusies berzē pieri, kas, starp citu, arī spīd. Droši vien no sviedriem.

-   Piedodiet, ko es te… Es gribēju teikt - kur jūs pelnāt naudu?

-    Maskavā ir tāds koncerns «Atlants»… Taču tā ir pagātne, jau pusgadu atrodos brīvā lidojumā. Atklāti sakot, Ļeročka, esmu savā mūžā gana strādājis, pat paguvis piekust, - es vaļsirdīgi klāstu, maigajam paltusam liedams virsū «Pelēko zosi» un gaišo «Krušovicu». Šodien darbojas shēma «dari kā es» - dāma ēd un dzer to pašu ko džentlmenis, tāpēc viltīgais Poļenovs izraudzījies degvīnu ar alu - visnāvējošāko sajaukumu krievu gastronomijā.

-  Laiks atpūsties un padzīvot sev. Gribu, lūk, nopirkt labu māju Karlovi Varos, pārcelties, iedzīvoties…

Kristāla lustras spožā gaisma vēl vairāk uzsver galdauta nevainojamo baltumu, slinki atspulgus met nospodrinātie galda piederumi, dzirkstī kristāls, briljanti manas pavadones ausīs raida asus zili zaļi sarkanus stariņus.

-   Precēties man jau par vēlu, tā ka vajag atrast labu mīļāko, iestāties golfa klubā, lai būtu sabiedrība… Paldies dievam, naudas visam pietiks…

-   Izbeidziet, nekas jums nav par vēlu, - Ļera mani uzmundrina.

Šaubu nav, viņa ir samērā pievilcīga. Nekautras brūnas acis, viltīgi piemiegtas, kopta seja. Tomēr… Nesenās pusdienas «Pupp» man patika labāk. Šeit arī ir ļoti respektabli, šeit ir lieliska virtuve, pirmklasīgi dzērieni… Taču vakarējā Daiļā dāma iedvesmoja mani daudz spēcīgāk. Un nejau savas jaunības dēļ - vienkārši šodienē- jai nebija ne smakas no dabiskuma un tiešuma. Tikai no alus…

Atklāti runājot, Ļerai līdz Daiļajai dāmai ir tālu - viņā trūkst izsmalcinātības, elegances, cēluma… Skaists sievišķis - tā ir cita lieta, šāds apzīmējums būs daudz precīzāks… Un, zināms, saprotamāks lielākajai tiesai tēviņu, kuri par visādām cildenām muļķībām pat neaizdomājas, - ir ceturtā lieluma pupi, un pietiek! Es, protams, tāds neesmu - man krūšu izmēram vispār nav nozīmes, ja nu vienīgi formai… Bet kājas - jā, tajās koncentrēta sievietes pievilcības kvintesence! Taču arī dvēseli, par spīti profesijas cinismam, es nespēju atstāt bez ievērības, un tā ir mana vājā vieta…

-  Jūs esat vīrietis pašā pilnbriedā. Vajag tikai atrast īsto sievieti… Bet piemērotu mājokli es jums piemeklēšu. - Ļera it kā nejauši pieskaras manai rokai un daudznozīmīgi smaida.

Es aplūkoju šāsdienas galda dzīvo rotu. Acu kaktiņos jau manāmas nodevīgās krunciņas. Nenokrāsotās matu saknes, lai gan tagad nav redzamas, bet es tomēr zinu, ka tās ir. Acu kontūrlīnijas viegli izplūdušas, ar gēlu piedzītās lūpas raisa viszemiskākās asociācijas, bet mazāk nelokāmiem cīnītājiem par mani - arī zemiskas vēlmes. Jā, vakarējās pusdienas bija daudz patīkamākas. Tiesa, tad es atpūtos, bet tagad strādāju…

-   Arī līgavu piemeklēšu, nav problēmu…

Negaidot viesmīli, es kārtējo reizi piepildu glāzītes.

-    Vareni! Nē, tiešām, ļoti veiksmīgi. Es dzeru par jums…

Mēs saskandinām. Restorāns ir gandrīz pilns, jautrība mutuļo kā strauja upe - moži bungā klavieres, jestri rauj vaļā bajāns. Hendelis atpūšas…

Uzreiz redzams, ka toni uzdod mūsu tautieši. Vācieši, tiesa, arī trokšņo - skaļi sarunājas, smejas, dzied dziesmas. Bet viņu galdi ir servēti daudz vienkāršāk. Tā vien gribas mūsējiem pavaicāt: «Draugi, kam par godu tā uzdzīvojat?» Taču es esmu galants kavalieris, un man jāizklaidē dāma. Bet labākais veids, kā iemantot cilvēka simpātijas, ir apvaicāties par viņa dzīvi un izrādīt iejūtību. Tāpēc vaicāju ko citu:

-   …Nespēju saprast - kā jūs šeit nokļuvāt? Pati, bez atbalsta, bez stingra vīrieša pleca? Droši vien no Maskavas?

Ļera skumīgi šūpo galvu.

-   No Pēterburgas. Dzīvojām normāli, kā visi, - es universitātē pasniedzu franču un angļu valodu, bet vīrs nodarbojās ar biznesu…

Saasinātā intuīcija man čukst, ka tas bijis kriminālais bizness. Kaut kas līdzīgs biznesa struktūru reketam.

-   Viņš iekārtoja mani tirdzniecības un transporta kantorī «Rosfintrans». Mēs nodarbojāmies ar kravu pārvadājumiem uz Somiju.

Es no jauna salēju degvīnu. Jā, sievas un citus radiniekus tādi tipi bieži vien iekārto siltās vietiņās pašu kontrolētajos uzņēmumos, kur tie bez sevišķas piepūles saņem milzu algas. Šajā ziņā es Ļerai ticu par visiem simt procentiem.

-   Bet tad viņš… Deviņdesmit astotajā viņš piedzīvoja avāriju un kļuva par invalīdu…

«Avāriju… Mēs tādas avārijas pazīstam! Divas lodes - rokā un mugurā. Nevarēja kaut ko ar kompanjonu sadalīt, partneris nolīga killeru, bet tam misējās - nenošāva, bet tikai iesēdināja ratiņkrēslā…»

Ļera vienā rāvienā izmet glāzīti, kāri uzdzerdama alu. Kāda gan dvinga viņai nāks laukā naktī… Bet pie velna sentimentu, esmu darbā!

-   īsi sakot, vīrs sāka dzert, pameta mani, izputināja savu biznesu… Kas cits man atlika? Nācās pārdot visus īpašumus, pārcelties uz šejieni un sākt dzīvi no jauna… Tolaik mājokļi te maksāja kapeikas, es nopirku trisista- bu dzīvokli Karlovi Varos par nieka trīsdesmit stabiem! Sākumā atvēru ekskursiju firmu, pēcāk sāku nodarboties ar nekustamajiem īpašumiem…

Glītā sieviete paceļ glāzīti un, aplūkodama pret gaismu tās kristāldzidro saturu, turpina savu aizkustinošo stāstu.

-  Mūsējie sāka plūst šurp bariem - visi ar tādu piķi, kāds te nevienam ij sapņos nebija rādījies. Bet valodu nezina, noteikumus nejēdz… Sāka aicināt mani par tulku, pēcāk - par konsultanti. Kur ieguldīt kapitālu, ko pirkt un kā noformēt… Tā nu sāku rosīties. Tagad pazīstu visus bagātos un ietekmīgos krievus! Tā ka dzīve sāk nokārtoties. Iedzersim par to!

-   Protams, Ļeročka, protams!

Mēs saskandinām. Viņas roka dreb, degvīns pil uz galdauta.

-  Jums ir nācies daudz bēdu pārciest. Par jūsu vīrišķību, jūsu spēku!

Es centīgi tēloju līdzcietību, baidos tikai, ka man slikti padodas. Protams, Zilonis bija pamatīgs maita, bet atņemt viņam visu līdz pēdējai kapeikai, turklāt vēl uz vienu roku ar Kalpu, kurš bija viņa «pasūtītājs»… Tas slikti iekļaujas pat manos pietiekami plašajos uzskatos par sievietes uzticību un padevību… Ne velti viņai tikusi iesauka Odze.

-Ak, Genočka, ij nerunājiet! Cik man bijis jāpārcieš!

Ļera pa sieviešu modei atbalsta galvu rokā. Viņa jau sāk tuvoties kondīcijai.

Es draudzīgi glāstu viņas plecu.

-   Un kas notika ar jūsu vīru? Viņa veselība uzlabojās?

Viņa greizi pasmaida.

-  Aha. Par simt procentiem! Tieši bija nogalināts Drūmais, un tad sākās «atgaita» - noknieba Kalpu, pēc tam

Runci, Dīzeli… Un pie viena uzlaida gaisā arī manējo… īsi sakot, tāda gaļas mašīna sāka griezties, ka visi, kas jau bija iegrābuši piķi, laidās pāri robežai. Kurš uz Spāniju, kurš - Itāliju, kurš - Grieķiju… Daudzi atbrauca šurp. Bet te - pie kā tu iesi? Apjēdz? Tāpēc es saku…

Amazones selvas liānas un vijīgie krūmāja zari apvij mani aizvien ciešāk un ciešāk, indīgie izgarojumi lien nāsīs, purvainā augsne iesūc līdz potītēm… Kas te visādu mūdžu - čūskas, asinssūcēji sikspārņi, indīgi zirnekļi un skolopendras… Pietiek sapīties, saminstināties vai nevietā nolikt kāju - un pazudīsi uz visiem laikiem, neviens neuzies…

-   Un kā būs šeit? Vai nenāks pāri jauna «gaļas mašīna»?

Blondīne ar pavirši krāsotajiem matiem gurdi piever acis un nožāvājas, aizklājot muti ar plaukstu.

-   Nē… Šeit tas neies cauri. Te viņi vienojas. Ej noīrē istabu, es gribu gulēt…

Dāmas vēlēšanās džentlmenim ir likums. Pēc divdesmit minūtēm es, pagriezis galvu sānis, vairoties no alkohola mākoņa, ievedu Ļeru, kas tik tikko turas kājās, lepnā «Royal» numurā ar zeltītiem griestu rotājumiem, ovālu spoguli zelta rāmī un milzīgu gultu tam pretī, kas pacelta uz kvadrātveida podija, it kā speciāli labākai redzamībai. Esmu gatavs sarkt, tikai iedomājoties vien, ko pieredzējis šis viegli duļķainais stikls. Taču pats neesmu noskaņots tajā atspoguļoties, turklāt vēl ar kādu piedzērušu sievišķi - rau, kur stūrī stāv mazs, bet ērts dīvāniņš, uz tā arī mierīgi pagulēšu līdz rītam, bez kādām pārmērībām…

Ļera nosviež kurpes, atrauj rāvējslēdzēju, paskaidro neprašam:

-   Es eju vannā, - un sāk gorīdamās vilkt pāri galvai šauro, sarkano kleitu - gluži kā liesma trīsuļo rudens vējā.

Pēc mirkļa sarkans kamols mētājas uz paklāja soļa attālumā no mākslinieciski izsvaidītajām augstpapēde- nēm. Ļera paliek vienā apakšveļā. Apaļīgajiem gurniem cieši uzstīvētie sarkanie stringi atgādina mersedesa firmas zīmi. Turpretī platajam krūšturim absolūti trūkst graciozitātes, tas drīzāk atgādina pastiprinātu plecā nēsājamās maksts saiti smagajam revolverim, kā «Steč- kin» vai «Desert Eagle», bet varbūt abiem uzreiz. Starp citu, no veļas viņa tūlīt pat atbrīvojas. Es šo procesu vēroju no mugurpuses, un jāteic, tas neraisa negatīvas emocijas. «Mersedesa zīme» un «revolvera maksts turētājs» arī guļ uz grīdas metra attālumā viens no otra.

Ja es dzītos pakaļ Ļerai, tad pēc nomestajiem apģērba gabaliem, kā pieredzējis mednieks ejot pa zvēra pēdām, nemaldīgi atrastu viņu vannas istabā. Aiz cieši neaizvērtajām durvīm daudznozīmīgi šalc ūdens. Es skatos uz dāmu aksesuāru ķēdīti un jūtu, ka noskaņojums sāk mainīties. Par Ļeras dvēseli es domāju aizvien mazāk un mazāk. Dīvāniņš vairs nešķiet tik pievilcīgs - tas acīm redzami ir par mazu manam varenajam augumam, bet nekautrais atspulgs bezkaunīgajā spogulī pārstājis izraisīt riebumu. Cik mēs tomēr esam nekonsekventi!

Es turpinu brīnīties par cilvēka dabas nepilnību, kad Ļera iznāk no vannas istabas. Iedomājieties - gluži kaila! Vai viņas visas ir sajukušas prātā?! Kur jūsu kautrība, kur meitenes gods un sievietes pašcieņa?! Ne vienu, ne otru, ne trešo es šeit neredzu. Toties redzu lielas smagas krūtis, mākslinieciski izskūtu kaunuma paugu- riņu, taisnas kājas ar labi attīstītiem ikriem. Un viņa mērķtiecīgi man tuvojas… Kāpēc?! Ar silikonu nepieklājīgi uzpūstās lūpas savilktas smaidā, kas nav divējādi iztulkojams… Ak dievs! Vai gan var divus vakarus pēc kārtas pakļaut sevi tādiem satricinājumiem? Bet ko lai dara - darbs paliek darbs! Žēloties un izlocīties nav manā dabā…

Natālija, kura tagad sauc sevi par Ļeru, pienāk pavisam tuvu klāt. Viņa smaržo pēc piparmētru zobu pastas, mati ir sasukāti, un es jau esmu aizmirsis nenokrāsotās saknes un daiļrunīgo iesauku. Toties lieliski atceros, kādas nepiedienīgas vēlmes modināja viņas izaicinošās lūpas…

Jāteic, ka esmu netikumības pretinieks un allaž iesaistos cīņā pret laulības pārkāpšanas grēku. Taču diemžēl neesmu visvarens. Tāpēc parasti zaudēju…

Tomēr, lai gan esmu nekonsekvents, man piemīt izturība un es aizvien sasniedzu izvirzīto mērķi. Pēc stundas nogurdinātā Natālija Pavlovna Gromakova, kura sevi uzdod par Valēriju, graciozi izliekusi krāšņo augumu klaidā izlaistām baltām krēpēm cieši gulēja platajā gultā. Ko arī vajadzēja panākt.

Es ielūkojos nelielajā smalkas ādas somiņā, atradu Krievijas ārzemju pasi, ieinteresēti to atvēru. Un te tev nu bija!

Jeļena Semjonovna Dvorjatkina, trīsdesmit gadu. Vecums par trim gadiem samazināts. Ūdenszīmes ir vietā, zīmogi nevainojami, šrifts - standarta, cauršuvums - īsts, ar speciālu sarkanbaltu zīda diegu… Pase neapšaubāmi ir īsta, tā neizraisa nekādas aizdomas. Vīza tuvākajiem desmit gadiem nodrošina īpašniecei pastāvīgu dzīvesvietu Karlovi Varos, Puškina ielas 28. numurā. Fotogrāfijā Jeļenas Semjonovnas seja tikai ar kosmētikas daudzumu atšķiras no oriģināla uz spilvena. Par labu pēdējam.

Es izņēmu no minibāra tonika bundžinu un aizsmē-

9 _ 9

ķēju savas pavadones tievo cigareti. Ērtāk iekārtojies platajā krēslā, iepriecēju alkohola izkaltēto kaklu ar auksto, gāzēto šķidrumu un, nesteidzīgi vērodams kailo sievietes ķermeni, ievilku viegli aromatizēto dūmu.

Visapkārt korupcija un nodevība. Pēkšņi humānismā metusies valsts pārstāja šaut nodevējus, izšķērdētājus un kukuļņēmējus, kā rezultātā mums ir tas, kas ir. Mūsdienās nedrīkst ticēt nekam un nevienam. Ne pasei, ne ārienei, ne biogrāfijai… Kā lai uziet tos radījumus, ja tie apgādājušies svešām ādām? Tāpēc arī jūtas esam drošībā, pat plastiskās operācijas netaisa… Bet mēs viņus atrodam un arī turpmāk atradīsim. Tāpēc jau ir tādi anakondu mednieki - godīgi, kārtīgi un romantiski ļaudis, kuri izvēlas sev skaistus un skanīgus pseidonīmus…

«Objekts identificēts kā N. Gromakova. Stādās priekšā ar vārdu Ļera. Dzīvo ar Krievijas ārzemju pasi uz Jeļenas Semjonovnas Dvorjatkinas vārda Karlovi Varos, Puškina ielā 28… Lūdzu papildu ziņas par figuran- tu. Zevs.»

Izsmēķējis es nosūtīju īsziņu uz gluži neitrālu, nekur nefigurējušu telefonu. Pēc stundas, pusotras informācija sasniegs Centru. Ļoti veiksmīgi es šodien iesaistījos aristokrātu spēlēs - golfā, ruletē un… hm… Nē, vienīgi golfā un ruletē!

* * *

Atmozdamies no miega, es allaž uzreiz ieeju realitātē kā patrona kārtīgi ieeļļotas pistoles patrontelpā. «Royal» numurs viesnīcā «Esplanāde», līdzās guļ kaila sieviete, kurai uz vaiga iespiedušās saņurcītā dūnu spilvena rie- viņas. Atceros, ka vakar es neko netiku izgudrojis, bet nodevos visādām blēņām. Piedodiet man, ja varat, mister Edison! Diemžēl man nekad nebūs tūkstošiem patentu! Ja nu vienīgi tūkstoš pavedinātu sieviešu, un arī diez vai…

Saules stari atspīd daudz pieredzējušajā un nesark- stošajā spogulī, spoži «zaķēni» kāri skraida pa «Ļeras» spēcīgajām kājām, izgaismodami ataugt sākušo spalviņu melnos punktus. Viņai derētu biežāk apmeklēt skaistumkopšanas salonu. Tomēr, par spīti zināmai nevīžībai, viltotajiem dokumentiem, apšaubāmajiem sakariem un neskaidrajai biogrāfijai, viņa tik un tā izskatās visai pievilcīga. Tā ka es pārdomāju un neeju skūties.

- Pulkstenis ir desmit, dārgā, laiks celties! - es pie- glaimīgā balsī ierunājos.

Viņa nereaģē. Glāstu silto vaigu, tad viegli papli- ķēju. Bez panākumiem. Tādos gadījumos var paraustīt aiz ausīm, ieliet nāsīs ūdeni vai iebirdināt piparus, taču man ir romantisks noskaņojums un negribas ķerties pie cietsirdīgām kazarmu metodēm.

-  Laiks mosties, daiļava! - Es atceros krievu klasiku un apklustu - tur bija kaut kas par puteni, bet to esmu pilnīgi aizmirsis. - Ļeročka, mosties!

Nespēdams verbālā ceļā aizkļūt līdz viņas apziņai, es, izmantodams brīvo pieeju, bez kautrēšanās vulgāri sāku lauzties iekšā viņas ķermenī. Spogulis ierasti vēroja manus pūliņus. Un tie kā vienmēr vainagojās panākumiem.

-  Uf, dievinu šādu modināšanu, - «Ļera» pēc dažām minūtēm ierunājās.

Acis viņa tā arī neatvēra, tāpēc šo frāzi varēja iztulkot visādi. Arī kā aicinājumu turpināt modināšanas procesu…

Trešā nodaļa

PAR LIELO KALIBRU NODERĪGUMU

Tikai ap pusdienlaiku es beidzot sasniedzu «Supe- rior».

Uzmanīgi pārkāpis, pacēlu gumijas paklājiņu pie ārdurvīm. Trīsstūrainais vafeles gabaliņš ar četriem burtiem «KARL…» bija vesels. Aizgājis līdz vannas istabai, noklikšķināju slēdzi un pavēru durvis. Gaismas stars pārslīdēja tieši krēslā gulošās somas slēdzim. Pagaidām viss bija kārtībā.

Anakondas vēl nebija uzzinājušas par mednieku. Ja es mierīgi atpūtīšos, apmeklēšu procedūras, garšīgi ēdīšu un dzeršu, «adaptēšu» sievietes, tad tās neko arī neuzzinās. Taču es netaisījos sēdēt klēpī saliktām rokām, tērēt svešu naudu (starp citu, par to nav jāatskaitās) un baudīt dzīvi. Gluži pretēji - mans nodoms bija izsekot tos riebekļus, iztramdīt to guļu, izvandīt to midzeņus, saindēt barošanās vietas, iedzīt slazdā un izturīgā režģu būrī nogādāt tur, kur tiem pienāktos atrasties. Bet tas diez vai notiks bez izmisīgas un nežēlīgas pretošanās…

Es izņemu no somas komunikatoru «0tek-9000» - būtībā tas ir sīka klēpjdatora un mobilā telefona simbioze. Ieeju internetā, pārbaudu elektronisko pastu un uzreiz atrodu vēstuli, kas satur neitrālu, sadzīvisku tekstu. Taču neitrāls tas ir vienīgi nezinošam cilvēkam. Es protu izlobīt īsto saturu.

«Saratovā dzimusī Jeļena Semjonovna Dvorjatkina 1995. gadā pārcēlusies uz Maskavu, ārzemju pasi saņēmusi 1999. gadā IeP Dienvidrietumu rajona pasu un vīzu daļā. Pašlaik dzīvo iepriekšējā adresē - Ļeņina prospektā 154, dzīvoklis 45. Kā paskaidroja J. S. Dvorjatkina, viņa ārzemju pasi nekad nav pieprasījusi un uz ārzemēm nav braukusi.»

Jā-ā-ā… īstā Jeļena Semjonovna gan brīnītos, ja uzzinātu, ka viņa jau četrus gadus dzīvo aktīvu dzimumdzīvi Karlovi Varos!

* * *

Kāpēc kūrortā vajadzīgi dzeramie paviljoni, minerālu vannas, Sarko dušas, ārsti, dūņas un diētiskā ēdināšana, tas ir acīm redzams. Kāpēc - restorāni, kazino, pa pusei slepeni publiskie nami un simtiem neorganizētu, toties centīgu miesiskās mīlas priesterieņu - arī var saprast.

Bet kāpēc te vajadzīga šautuve ar plašu ne jau kādu tur gaisa šautenīšu, bet daudzveidīgu kaujas ieroču izvēli - netiks gudrs neviens ūdens dziedniecības lietpratējs. Tajā pašā laikā spilgti bukleti, kuriem uz vāka redzamajā fotogrāfijā dižojas garmatains puisis ar austiņām un iespaidīgu revolveri rokā, mētājas visu viesnīcu vestibilos līdzās veikalu, kosmētisko salonu un SPA centru reklāmām, kā arī ekskursiju piedāvājumiem uz Prāgu un Maskavu.

Laukumā līdzās Galerijai es iekāpu samērā jaunā baltā folksvāgenā ar dzeltenu taksometra lukturīti uz jumta un miegainu, izblīdušu šoferi pie stūres, pastiepu bukletu.

- Braucam uz turieni! Atcerēšos senās dienas - savulaik derībās glāzi no galvas nošāvu. - Čehu valodā es runāju brīvi, turklāt bez akcenta, taču aizmālēt acis resnajam man neizdodas.

-   Pans laikam ir krievs?

Taksists, izbrīnījies par dīvaino klientu, kurš pēc procedūrām un sātīgām pusdienām nevis guļ, bet grasās nodoties savādām izpriecām, nesteidzīgi iedarbināja motoru, un mašīna līgani sāka braukt.

-   Kā jūs zinājāt?

Ja tikko manāms smlniņš var kalpot par atbildi, tad es tādu saņēmu.

9

Pēc desmit minūšu īsa brauciena kalnos folksvāgens atdūrās raksturīgā celtnē, kas atgādināja ačgārni izgrieztu garu tekni, blīvi aizaugušu ar zaļu zāli, kurā rēgojās brūnas izkaltušu vīteņaugu dzīslas. Tieši tā no ārpuses vajadzēja izskatīties šautuves galerijai.

-  Prosiml - Resnais pirksts pavērsās pret ēkas kreiso malu, un es devos norādītajā virzienā pa šauru asfaltētu celiņu, kas abās pusēs bija apstādīts pavītušām zili violetām gramofoniem līdzīgām puķītēm.

Taču priekšā atradās plastmasas galdiņi, pie kuriem dažas sievietes ar bērniem mierīgi ēda saldējumu un dzēra kafiju. Šī idilliskā aina tik maz atbilda gaidītajai kaujinieciskajai šautuves aurai, ka es pagriezos un gāju atpakaļ. Taču otru dīvainās ēkas galu cieši bija aizdarījušas sarūsējušas dzelzs durvis ar smagu klaudzināmo riņķi, dīvainām eņģēm, bultām un tādu pašu sarūsējušu atslēgu.

Nācās atgriezties tur, kurp bija rādījis taksometra šoferis. Sievietes sparīgi pļāpāja čehu valodā, bērni skaļi smējās un ķircināja cits citu. Virs tā visa karājās plakāts: «Kafejnīca Streļņica».

Vai tiešām miegainais šoferis nebija atvedis mani vajadzīgajā vietā? Taču akmens flīzēm izliktais piecdesmit metru garās ēkas gals, tāpat kā pati pusapaļā ačgārni izliektā rene, ne pēc kā cita kā vien visīstākās šautuves neizskatījās. Varbūt bijušās šautenes telpās pavisam nesen atklāta kafejnīca?

Es iegāju pa atvērtajām durvīm, pie kurām bija armatūras režģis, kā mēdz būt lauku veikaliem tālos Krievijas nostūros. Vienkārša bāra lete, galdiņi gar sienām, viesmīle baltā priekšautiņā…

-   Jirži, vēl kafiju! - viņa, mani ieraudzījusi, uzsauca bārmenim.

Jā, rādās, ka iestādes profils tiešām bija krasi mainījies un mans buklets novecojis…

-   Nevajag kafiju. Es gribu uzzināt - kur tagad atrodas šautuve? - es pievērsos aiz bāra letes stāvošajam puisim ar īsu bizīti pakausī un auskaru ausī.

-  A-a-a, pans grib pašaudīt, - viņš ikdienišķi pamāja. - Nāciet.

Jirži veda mani galerijas dziļumā, atvēra stiklotas durvis un ielaida nelielā istabiņā, kur uz galda pavisam atklāti gulēja pusotra desmita pistoļu un revolveru, bet kaktā stāvēja Kalašņikova automāts, neparastās konstrukcijas dēļ slavenā NATO šautene «Heckler & Koch» - ar magazīnu un aizslēgu laidē - un vēl dažas bises un karabīnes.

Pāreja no kafijas aromātiem uz eļļas un ieroču tērauda smakām notika tik ātri un negaidīti, ka es mazliet apjuku. Mēs esam raduši pie militāras stingrības - pārbaudēm, instrukcijām, bargām apsardzēm, blīvām dzelzs durvīm un aizslēgtām tērauda kastēm, bet šeit šaušana bija izklaide, piedeva kafijai - kaut kas līdzīgs krējumam, un šo ieroču krējumu ielēja bārmenis ar bizīti un auskaru! Nekādu dokumentu uzrādīšanu, nekādu parakstu drošības tehnikas žurnālā vai sarakstā par patronu izsniegšanu!

Kamēr Jirži mani uzmanīgi vēroja, es izraudzījos dažas nopietnas uzpariktes - 357. kalibra hromēto koltu «Karaliskā kobra», garstobra oksidēto «Taurus 357» Magnum un smago niķelēto «Ruger Redhawk» 44 Magnum. Palūkoju, kā tie ieguļ plaukstā, pārbaudīju, kā kustas gaiļi un vai viegli atveramas magazīnas. Jirži ar nesatricināmu sejas izteiksmi vēroja un izdarīja secinājumus. Katrā gadījumā obligāto jautājumu - vai es protu

šaut? - viņš tā arī neuzdeva. Interesanti, vai bārmenim

> 7

nekad nebija ienācis prātā, ka tāda ieroču daudzuma dēļ viņu vienkārši varētu nogalināt?

Atbildi es saņēmu pēc mirkļa, kad Jirži skapī meklēja patronas, - no aizmugurējās kabatas laukā rēgojās kas- tetes blāvais spīdums. Un muguru viņš man negrieza, turējās puspagriezienā. Vispār ieroču tuvumā Jirži āriene bija mainījusies - tagad viņš vairs neizskatījās pēc bārmeņa, drīzāk - pēc profesionāla šāvēja. Izrādījās, ka viņam ir spēcīgs augums, precīzas kustības, ass skatiens, jūtams pašpārliecinātības biolauks… Pat auskars un bizīte pārstāja bojāt iespaidu!

īstā šautuve aizņēma 25 ačgārni izgrieztās renes metrus, un tajā bija četras šaušanas vietas. Es iegāju pirmajā kabīnītē un sāku pildīt garos, resnos cilindrus «Ruger» atvērtajā magazīnā. Viens, divi, trīs… Dzeltenais misiņš mīksti saplūda ar balto tēraudu. Tie bija radīti viens otram un nevarēja tikt izmantoti atsevišķi. Ar katru jaunu patronu revolveris pieņēmās spēkā, no inženiertehniska mehānisma pārvērzdamies nāvi nesošā ierocī. Bet mana roka kļuva aizvien garāka un tagad varēja aizsniegties līdz galerijas galā piekārtajam mērķim.

-   Kādu distanci pans izvēlēsies? - Jirži krieviski apvaicājās.

Pēc kā gan viņš mani bija atšifrējis? Lai gan tagad tas ietilpa manā plānā.

-   Sāksim no desmit. - Es uzliku spilgti oranžās austiņas, kuru dzirdes membrānas laida cauri parasto sarunu valodu, bet aizturēja šāvienu skaņas. Kad mani «simt piektajā skolā» mācīja šaut, nekādu austiņu nebija, un, lai pasargātu bungādiņas no akustiskajiem triecieniem, mēs bāzām ausīs PM čaulītes un arī ne vienmēr - bijām jauni, un viss mums bija pie vienas vietas.

Ieslēdzās motors, un mērķis čīkstēdams piebrauca tuvāk. Jirži arī uzlika austiņas. Es uzvilku gaili.

-  Var! - Jirži pamāja ar roku.

-   Bah! Fi-i-u! Bah! Fi-i-u!

Pusotrkilogramīgais «Rugers» spļauj liesmas un palecas griestu virzienā, lai gan turu to abām rokām. Līdzīgs revolveris bija Netīrajam Harijam, ne velti viņa lodes atsvieda ļaundarus vairākus metrus atpakaļ - tur režisors netika samelojis. Turpretī tas vieglums, ar kādu Klints īstvuds nēsāja savu stroķi zem žaketes, acumirklī to izrāva un skriedams blieza ar vienu roku, izraisa lielas šaubas. Ļoti lielas!

-   Bah! Fi-i-u! Bah! Fi-i-u! Bah! Fi-i-u!

Mērķis - terorista siluets ar pistoli rokā - ir piebraucis pavisam tuvu klāt. Ja tas notiktu filmā, tad ļaundara acis, piere, sirds un pistole (bet varbūt arī vēl kas cits) būtu sašauti lupatās. Taču reālajā dzīvē tāda precizitāte nav sasniedzama pat no desmit metru attāluma. Turklāt es neesmu snaiperis. Pieci trāpījumi koncentrējas krūšu vidū piecu centimetru diametrā. Tas ir ļoti atzīstami.

-  Tagad lai iet piecpadsmit, - es sacīju, pārlādējot ieroci.

Atkal lieliem kalibriem raksturīgie lielgabala šāvieni ar svilpjošas atbalss astīti. Šajā reizē lodes tikpat kompakti koncentrējas galvā, deguna tuvumā. Tikai viena atrāvusies no biedrenēm un trāpījusi kaklā. Cilvēki, kuriem darīšana ar ieročiem, ir savaldīgi un nemēdz daudz runāt. Jirži neizrādīja emocijas, taču skatījās atzinīgi.

-  Mēģināsim no divdesmit pieciem?

-  Protams!

Es no dažādām distancēm šāvu ar visiem revolveriem, un katram bija savs niķis. «Kobra» šķieda ugunis uz visām pusēm un izmanījās lēkāt augšup, «Taurus» kompensācijas atveru dēļ stobra galā uzvedās mierīgāk un koncentrēti raidīja lodes, toties «Rugers» spārdījās un lēkāja kā neiejāts mustangs, es nemūžam neizvēlētos to par dienesta ieroci! Taču rezultāti visviens palika pieklājīgi - trāpījumi neizgāja ārpus silueta robežām. Un reālajā dzīvē jaudīgas lodes trāpījums ausī vai plecā tik un tā padarīs pretinieku nekaitīgu.

Uz plauktiņa bija izaugusi pamatīga sacaurumoto mērķu kaudze. Vārgā ventilācija netika galā - šautuve bija dūmu pilna, smirdēja pēc pulvera, pat acis sāka asarot. Izdevīgais klients bija izšāvis pāri par simtu dārgu patronu, uzrādījis labus rezultātus un ar mierīgu sirdi meta šaušanai mieru.

-  Vai pans atļaus viņu pacienāt ar glāzīti «Behera»? - Jirži ierosināja, noņemdams pēdējo mērķi. Domāju, viņu mudināja nevis komerciālie panākumi, bet gan interese par krievu, kurš orientējas šaušanā.

-   Protams, ar prieku!

Varbūt prieks nebija tik liels, kā to pauda mana seja, taču «Behers» man tiešām garšoja. Vai precīzāk - neizraisīja negatīvas emocijas. Bet parunāties «par dzīvi» ar jaunsatiktu cilvēku aizvien ir interesanti. It īpaši, ja ir kopējas aizraušanās. Protams, ar ieročiem saistīti cilvēki nemīl pļāpāt, bet, ja reiz Jirži pats izrāda iniciatīvu, saruna visnotaļ var notikt. Nesūksim taču «Beheru» klusēdami!

Mazītiņā tualetē es nomazgāju rokas. Ūdens bija melns no uzdeguma. Revolveri tomēr daudz vairāk piesārņo apkārtējo vidi nekā pistoles!

Pēc tam mēs dzērām «Beheru». Protams, bez uzkodām. Bet, zināms, ar kafiju. Lai gan es būtu devis priekšroku kādai sviestmaizei.

-  Vai pans ir armijas cilvēks? - Jirži painteresējās pēc trešās glāzītes. Viņš krieviski runāja labi, tikai ar jūtamu akcentu. - Vai sportists?

Es papurināju galvu.

-   Drīzāk - mednieks…

-   Vai tad mednieki izmanto revolverus? - Jirži delikāti vaicāja, raudzīdamies sānis. Ar ieročiem saistīti cilvēki vērīgi izturas pret sīkumiem.

-   Nē, tā ir aizraušanās. Patlaban Krievijā modē nākusi šaušana. Kā pie jums golfs.

Jirži parausta plecus.

-   Šeit to nejūt. Jūsu tautiešu restorānos un naktsklubos ir papilnam, bet pie manis iegriežas tikai retais. Viens bagāts komersants gan bija pastāvīgs apmeklētājs, viņš arī jūsmoja par lielajiem kalibriem un tērēja daudz naudas… Taču tad negaidot pazuda.

Anakondu mednieks saausījās - staignajā purva augsnē bija manāmas dīvainas pēdas, itin kā būtu ticis aizvilkts telefona stabs! Derētu pieiet tuvāk, pieliekties, ieskatīties… Bet ar ieročiem saistīti cilvēki ir aizdomu pilni.

Es nevērīgi novicinu roku un it kā mainu tematu.

-   Mans draugs dievināja lielos kalibrus. Mēs ar viņu pat Āfrikā medījām ziloņus un degunradžus. Ar nitro- ekspresiem…

Jirži kārtējo reizi piepilda glāzītes. Nē, lielās devās šis saldais liķieris nav priekš manis! Bet nav kur sprukt…

-   Prozit!

Slēpdams riebumu, noskaloju saldumu ar kafiju.

-   Esi dzirdējis par nitroekspresiem? Bac! zilonim pa pieri, un tas apsēžas uz pakaļkājām, bac! degunradzim - gar zemi, bac! bifelim - šis aizlido, spirinādamies kā zaķis…

-  Kas tad tur par patronām? - Jirži ir zaudējis parasto nesatricināmību. Viņa acis azartiski spīd. - Un kāds atsitiens?

-   Malacis, trāpīts desmitniekā! - Es daudznozīmīgi pacēlu pirkstu. - 700, kalibrs - tas ir 18 milimetri, bet lode sver 64 gramus - kā Makarova lode! Stādies priekšā? Es šāvu normāli, bet dažiem atsitiens salauza atslēgas kaulu, nogāza no kājām, dažam labam pa ausīm nāca asinis! Nopietns ierocis…

-    SkutečņeT - Jirži ieinteresēti izsaucās. - Nespēju iedomāties, kā tāds stroķis izskatās!

-   Kā parastā bise, tikai masīvāks. Tur stobri ir resnāki, viss vairāk nostiprināts. Tā ka pasmags - kādi astoņi deviņi kilogrami… Starp citu, - es piesitu sev pie pieres un iebāzu roku žaketes iekškabatā. - Man ir bildīte, es tev to parādīšu…

Pieredzējušais krievu šāvējs salūko kabatas portfeli un atrod tajā meklējamo fotogrāfiju. Tā ir ņemta no Lazareva personiskā albuma un apstrādāta ar datoru, kas attēlu tikai uzlabojis. Nežēlīgās saules izdedzinātās Āfrikas savannas cietajā zālē nomedīta degunradža priekšā stāv divi drošsirdīgi mednieki ar korķa ķiverēm, tumšām, neatstarojošām brillēm, haki krāsas gaisu caurlaidīgos kombinezonos un milzīgiem štuceriem rokā. Vareni veči, ķeneri, īsti Hanteri!

Tas labajā pusē - pats Lazarevs - kāju augstā šņorzābakā lepni atspiedis pret trofeju un apņem pārinieku, kurš stāv kautrīgi, lai gan tieši viņš nogāzis degunradzi. Kautrība allaž rotājusi Genādiju Poļenovu! Jāatzīst gan, ka no manis tur ir vienīgi seja. Patiesībā es nekad neesmu bijis Āfrikā, neesmu medījis degunradzi, neesmu šāvis ar nitroekspresu un neesmu apkampies ar bijušo ministru Lazarevu. Taču bez speciālas ekspertīzes to nevar noteikt.

Pasniedzu uzņēmumu Jirži.

-    Lūk, paskaties! Man ir «Holland-Holland», bet draugam - «Ziegenhahn und Sohn»! Par septiņdesmit tūkstošiem zaļo katrs, starp citu!

-  Neuvjeržitelne![2] - viņš kā apburts novilka, apskatīdams fotogrāfiju. - Kāda tad tiem ir stobra enerģija?

-  Vairāk nekā divpadsmit tūkstoš džoulu.

-   Neržikeite![3] piecpadsmit reižu lielāka nekā kaujas šautenei!

Genādijs Poļenovs iecietīgi parausta plecus.

-   Šautene ir aprēķināta cilvēkam. Cik sver cilvēks - septiņdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit kilogramu? Bet zilonis - trīs četras tonnas!

-  Ano-o-o*…

Jirži turpina aplūkot uzņēmumu un beidzot pamana to, kā dēļ es viņam to vispār rādu.

-  O-pā! Es taču pazīstu jūsu draugu! - Pirksts ar līdz gaļai apgrieztu nagu iebadīja Lazarevam sejā.

-Ja?

-   Tas bija viņš, par kuru es stāstīju… Nu, tas bagātais krievu komersants! - Jirži ir atdzīvojies.

Ar ieročiem saistīti cilvēki ir mazrunīgi, taču, kā ieroču eļļa atvieglo aizslēga kustību, tā kopējas intereses un šauri profesionālas atklāsmes raisa pat visīsākās mēles un nodrošina uzticēšanos. Jirži ir atzinis mani par savējo, tātad - līdzīgu.

-  Viņš nāca pie manis gandrīz ik dienas kopā ar trim miesassargiem. Bet tad pateica - es tagad būvēju māju, uzbūvēšu pie reizes arī šautuvi. Un sāka iztaujāt, kādām šautuvē jābūt īpatnībām. Un cik garu to būvēt.

Jirži pasniedza atpakaļ fotogrāfiju.

-   Es ieteicu divdesmit piecus metrus - gan praktiski, gan ekonomiski. Nākamajā reizē atnācis, palielījās - esot jau pasūtījis projektu. Tad pēkšņi iejautājas - vai es iešot pie viņa par instruktoru par tūkstoš eiro? «Kam man to vajag?» atbildu. Bet par pusotru? Un par diviem? Un es piekritu… Bet viņš kaut kur nozuda! Vai nezināt, kas ar viņu noticis?

Genādijs Poļenovs parausta plecus.

-   Kaut kādas naudas nebūšanas. Vai nu nav atdevis parādus, vai kaut kas uz to pusi… Atklāti sakot, viņš ari man palika parādā. Tiesa, ne pārāk daudz.

Jirži saprotoši pamāja.

-  Tā gadās. Lai cik daudz naudas būtu, visviens atdot negrib. Tikai gals ir viens. Mūsdienās lodes ir iedarbīgākas par parādzīmēm…

Vēl dažas minūtes parunājuši, mēs šķīrāmies kā draugi. Jirži pavadīja mani līdz ārdurvīm, un kastetes viņam kabatā vairs nebija. Ar ieročiem saistīti cilvēki uzticas cits citam.

* * *

No šautuves taisnā ceļā devos uz pilsētas arhitekta biroju.

-    Diemžēl pans Rokoss šodien pieņēma tikai līdz pusdienlaikam, - lēni un cītīgi vārdus krievu valodā izrunāja eleganta sekretāre. - Patlaban viņš apbraukā objektus…

Viņai varēja būt kādi trīsdesmit pieci gadi - pareizs sejas ovāls, akurāts karē griezums, marmoram līdzīga āda, kas kontrastēja ar ogļu melnajiem matiem, un acis jaunā «Staropramen» alus «Granāts» krāsā. Diemžēl figūra aiz galda nebija redzama.

-   Te būs mani telefoni, ja jūs gribētu pieteikties pie viņa audiencē. - It kā uztvērusi neapmierinātības vilni, sieviete graciozi piecēlās no stilīgā kancelejas krēsla, lēni piegāja pie žurnālu galdiņa pie loga un noliecās pār to.

Neko teikt - gan kājas, gan gurni izskatījās visnotaļ ievērības cienīgi, es jau paspēru soli uz priekšu, taču tūlīt attapos un paliku stāvam uz vietas kā iemiets. Uzkavējusies saliektā stāvoklī nedaudz ilgāk, nekā bija nepieciešams, sieviete no vienādu vizītkaršu kaudzītes izraudzījās acīmredzot labāko un iztaisnojusies pasniedza to man.

-   Zvaniet jebkurā jums izdevīgā laikā, - viņa sacīja ar pauzēm, galvu reibinoši artikulējot skaņas. - Būsim laimīgi, ja varēsim jums palīdzēt.

-   Pateicos jums… - es ielūkojos vizītkartē. - Balcaras kundze! Atļaujiet arī man atstāt savu vizītkarti. Es arī jutīšos laimīgs, saņemot jūsu zvanu.

Jutekliskās lūpas pavērās smaidā, atklādamas vienādus baltus zobiņus.

«Vai mēs nevarētu šovakar iedzert «Beheru»? nākamā frāze tā vien grozījās man mēles galā un jau grasījās izlidot laukā, kad es to notvēru aiz astes un ievilku atpakaļ vietā.

Galu galā es nevaru «adaptēt» visas simpātiskās sievietes savā ceļā! It īpaši, kad strādāju, nevis atpūšos… Saprotu, ka dažs labs, balstoties uz tendenciozi piemeklētām frāzēm, lūkos apvainot mani liekulībā, taču es neko nevaru sev padarīt - kas ir tīrs, tas ir, bet paradums teikt taisnību un rīkoties saskaņā ar augstas morāles normām kārtējo reizi ņem virsroku.

-  Visu labu, Balcaras kundze!

-   Uz redzēšanos, maģistra kungs!

Es vakariņoju viens zivju restorāniņā - āte un vietējais rislings, tad ieslīdu savā numuriņā un acumirklī iemiegu. Pa miegam dzirdu, kā kāds skribinās gar durvīm, tad klauvē - sākumā klusi, tad skaļāk… Es zinu, kurš un kāpēc grib te iekļūt. Taču iznirt realitātē nav ne spēka, ne vēlēšanās.

* * *

Nākamajā dienā pēc pastaigas, kafijas un kruasāna deserta laikā es pāršķirstu vairākus mākleru katalogus, bezmaksas, taču kvalitatīvus, kuri izvietoti uz drāšu statīviem pilsētas kūrorta daļā.

-Jūs, Genādij Aleksejevič, esat pavisam pazudis, - ierunājas Galina, rakņādamās augļu salātos. - Te uz Ma- riānske Lāzņe darīšanās, vakar - nezināmā virzienā…

-  Tu taču redzi, ka Genādijs Aleksejevičs ir aizņemts darbā, - iejaucas viņas māte, rūpīgi sadalīdama savu iemīļoto zivi. - Viņš nopietni ķēries pie nekustamā īpašuma iegādes.

-  Un iegādāsies ar, vari nešaubīties, - meitene pārliecināti nosaka.

Acīmredzot mans plašais vēriens atstājis uz viņu neizdzēšamu iespaidu un viņa ir pārliecināta, ka mājas un pilis es pērku ar tādu pašu vieglumu kā granātu rotaslietas.

-   Kam tas šeit vajadzīgs? - Pāvels Markovičs norūc ar pilnu muti. Sastapies ar manu stingro skatienu, viņš sāk košļāt mazāk intensīvi, tomēr noved savu nedzīvi dzimušo domiņu līdz galam. - Nekustamais īpašums jāpērk Floridā… Vai, teiksim, Spānijā.

-   Un kur jums ir māja? - Irina pieklājīgi painteresējas. - Floridā vai Spānijā?

Veselīgais laimes luteklis un bagātnieks nevērīgi atmet ar tuklo roķeli.

-   Tas man nav vajadzīgs! Bet, ja ievajadzētos, - jebkur varētu nopirkt. Amerikā tas ir pavisam vienkārši. Ņem kredītu uz trīsdesmit gadiem - un pērc!

-   Tur, šķiet, ir vecuma ierobežojumi, - es saudzīgi ieminos.

Žests atkārtojas.

-  Ir, un kas par to? Es to pateicu piemēra pēc. Man ir sociālais mājoklis - par dzīvokli maksā municipalitāte. Kam man ķēpāties ar kādām tur mājām?!

-   Skaidra lieta, - es pamāju. - Liekas galvassāpes…

-  Tieši tā! - Pāvels Markovičs apmierināti pievelk tuvāk šķīvi ar kūkām.

-  Neko piemērotu es katalogos neesmu atradis, toties izrakstīju dažas dārgu un elitāru nekustamo īpašumu pārdošanas aģentūru adreses.

-   Kādi plāni, Genādij Aleksejevič? - Galina uzdod savu mūžīgo jautājumu. - Varbūt arī man tajos atradīsies vietiņa?

Ko lai saka, jauna skaista pavadone… hm, pieaugušam džentlmenim ļoti labi apstiprina motivāciju laba mājokļa pirkšanai.

-   Protams! Palīdzēsi man izraudzīties glītu mājiņu.

Kad esam iznākuši no viesnīcas, Galočka apmierināti paņem mani zem rokas.

-    Nu tad beidzot! Vakar klauvējos pie tevis, klauvē- jos - nekādu emociju!

-   Biju noguris, agri iemigu un gulēju ciešā miegā, - es stāstu tīru patiesību. Un galanti piemetinu: - Piedod.

Mēs apstaigājām vairākus mākleru kantorus, un katrā respektablais pans Poļenovs izklāstīja savas vēlmes - mājai jābūt plašai un labiekārtotai, celtai pēdējā gada laikā, derēs arī nepabeigta, ar baseinu un obligātu iespēju piebūvēt divdesmitpiecmetrīgu šautuvi. Jā, vēl kāds sīkums - vēlams, lai mājas iepriekšējais īpašnieks būtu krievs, - tautiešiem ir līdzīga mentalitāte, bet arhitektūrā tas visnotaļ izpaužas…

Galočka, eleganti sakrustojusi kājiņas, naivi mirkšķināja acis, tā ka ikvienam bija skaidrs - baseins ir viņas kaprīze, bet šautuve un īpašnieks krievs - manējās.

Mākleri klausījās uzmanīgi, māja ar galvu un pauda absolūtu padevību un gatavību apmierināt visas pircēju iegribas. Bet es nemanāmi paplašināju savu interešu loku.

Starp citu, vai viņu bāzē nav līdzīgas mājas, kaut arī tā vēl nebūtu izlikta pārdošanai, lai es varētu sazināties ar īpašniekiem. Un vispār - vai turīgi mūsu cilvēki te iedzīvojas, nodarbojas ar biznesu vai tikai dižmanīgi izklaidējas?

Un uz šiem savas dīkās ziņkārības rosinātajiem jautājumiem neatlaidīgais Genādijs Poļenovs saņēma izvērstu atbildi. Protams, iedzīvojas, arī ar biznesu nodarbojas, atpūšas un ārstējas, kā arī spēlē kazino. Un vispār dārgas mājas būvē un pērk galvenokārt mūsu tautieši, tieši viņiem dod priekšroku vietējie mākleri. Jo rietumvācietis vai austrietis, kurš atvieglojis savu bankas kontu par pusmiljonu, var uzreiz iekļūt «Sarkanajā grāmatā», bet krievu ar naudas pilniem čemodāniem bez pārspīlējuma ir ka biezs!

Dažos jautājumos mākleri izrādījās korekti atturīgi - piedodiet, pan Poļenov, bet runāt par konkrētiem cilvēkiem mums nav tiesību, un, ja jūs izlemsit kļūt par mūsu klientu, tad pilnībā novērtēsit mūsu taktiskumu. Uz šās optimistiskās nots mēs arī šķīrāmies.

Pēcāk omulīgā kafejnīcā es pacienāju Galočku ar kafiju un kūkām un pie viena piezvanīju uz pilsētas arhitekta pieņemšanas telpu.

-    Pans Rokoss ir gatavs pieņemt Poļenova kungu, - ar mani šodien neinteresējošu seksualitāti balsī paziņoja paņi Balcara. Pareizi vien mēdz teikt - labākais ir labā ienaidnieks!

Karlovi Vari ir maza pilsētiņa, pēc ceturtdaļstundas turīgais ārzemnieks Poļenova kungs un viņa jaunā apburošā pavadone, kura neapšaubāmi stimulē izšķērdību un neapdomīgu rīcību, sēž arhitekta plašajā un gaišajā kabinetā.

Uz galdiņa - augstceltnes, koncertzāles un daudzdzīvokļu mājas kartona maketi, aiz ozolkoka skapja stikla - biezu, droši vien arhitektūras grāmatu muguriņas. Pats pans inženieris Rokoss monumentāli sēž augstā krēslā, elkoņiem atstutējies pret pulēto galda virsu, tuklo zodu balstīdams pret kopā savītajiem pirkstiem. Iesirmo matu ezītis un brilles zelta rāmjos piešķir viņam cienīgu politiķa vai valsts darbinieka izskatu.

-   Es projektēju mājas jau divdesmit gadu, taču tādu vēlmi dzirdu tikai otro reizi mūžā. - Milzīgās acis caur stiprajām lēcām vērīgi pēta manu seju. - Un iepriekšējā bija pavisam nesen - īsi pēc pagājušajiem Ziemassvētkiem. Jā, apmēram janvāra vidū…

-  Ak tā? - es brīnos.

-  Jā, turklāt no jūsu tautieša. Viņš bija iecerējis piebūvēt šautuvi gandrīz pabeigtai savrupmājai. Lielai, plašai, ar biljarda telpu, bāru, ziemas dārzu, kamīna zāli, cigāru smēķējamo istabu, trenažieru zāli, saunu un baseinu… Bet izrādījās, ka viņam vēl pietrūkst šautuves! Viņš palūdza papildināt projektu.

Inženieris Rokoss pasmaidīja.

-  Atklāti sakot, es to novērtēju par tāda cilvēka dīvainību, kuram nav kur likt naudu. Bet kā lai vērtē otru tādu lūgumu, kuru izsakāt jūs, pan maģistr?

Es paraustu plecus.

-   Nekā dīvaina tur nav. Krieviem pašlaik ir modē šaušana. Bagāti veiksmīgi cilvēki organizē strēlnieku klubus, kolekcionē veselus arsenālus, rīko sacensības, medības. Bet pie jums droši vien bijis mans paziņa un kluba biedrs. Ja atradīšu vienu fotogrāfiju no Āfrikas…

Pans Poļenovs bāž roku iekšējā kabatā, izvelk kabatas portfeli un laimīgā kārtā atrod uzņēmumu, kurš jau vienreiz ļāva sasniegt labu rezultātu.

-   Te tā ir! Toreiz mēs nogāzām degunradzi. Vēl taču ir arī peintbols, ātrumšaušana, dueļu imitācija… Tam jātrenējas, tāpēc arī ieviesusies mājas šautuvju mode…

Arhitekts apskata fotogrāfiju un atdzīvojas.

-   Jā, tas ir Starovoitova kungs! Hm… Cik milzīgas bises! Kas tas ir? Degunradzis? Hm… Jūs, krievi, esat lieli savdabji!

Pans Poļenovs kautrīgi nodūra acis, sak, kas nu ir, tas ir!

-   Mēs noslēdzām līgumu par izmaiņām projektā, es ieviesu nelielus labojumus, šautuves būvniecība sākās, bet Starovoitova kungs negaidīti aizbrauca. Tiesa, nekādu pretenziju nav - visi rēķini ir pilnībā apmaksāti.

Paņi Balcara ienesa mazas kūpošas tasītes un cepumus. Mani un Galinu viņa uzlūkoja kā kārtējās kartona mulāžas šefa kabinetā.

-  Starp citu, Starovoitova māja tiek pārdota, šautuve tur ir gandrīz gatava, - inženieris Rokoss sacīja, malkodams kafiju. - Domāju, tas ir tas, kas jums vajadzīgs. Ja vēlaties apskatīt, uzrakstīšu adresi. Ja radīsies interese - piezvaniet. Te būs mana vizītkarte.

Es piecēlos, tā arī nepieskāries kafijai. Galina sekoja manam paraugam.

-   Esmu jums ļoti pateicīgs, pan Rokos! Katrā ziņā turp aizbraukšu. Ja neiebilstat, tuvākajā laikā ieturēsim kopīgi vakariņas. Man ir vesela rinda projektu, kuri, domājams, varētu jūs ieinteresēt.

Acis aiz lēcām uzzibsnīja spožāk par zelta rāmjiem, un manu roku satvēra divas miklas plaukstiņas.

-   Paldies, maģistra kungs! Mēs esam atvērti jebkuram abpusēji izdevīgam priekšlikumam.

Uz ielas Galina rausta manu roku.

-  Kāpēc «maģistrs»? Jūs esat slepena ordeņa biedrs? Cerams - ne mūku? - viņa nez kāpēc čukstus vaicā.

-   Nē, - es smejos. - Nekā slepena nav, arī ordenis tas nav. Pilnīgi oficiāls, absolūti visiem pieejams tiesību maģistrs. Es biju atstājis viņam savu vizītkarti, bet čehi pret amatiem izturas ar lielu pietāti…

-  A-a-a, - Galina novelk jau parastā balsī. - Kurp mēs tagad dosimies?

-   Un kā tev šķiet? - daudznozīmīgi atjautā baudkā- rais Genādijs Poļenovs.

Galočka tēlo vieglu mulsumu.

-   Domāju, jūs uzaicināsit mani pie sevis ciemos.

-   Ne gluži. Tagad tu iesi uz viesnīcu, bet es braukšu darīšanās. Toties pēc vakariņām…

Galočkai tas nepatīk, taču viņa cītīgi tēlo paklausīgas meitenītes lomu.

-   Tikai dari tās savas darīšanas labi ātri! Es gaidīšu…

Rokas apelsīnkrāsas cimdos guļ uz stūres, gludais ceļš līgani gulst zem riteņiem. Tātad Lazarevs tagad ir Starovoitovs. Bet varbūt viņam ir arī citi uzvārdi. Nav nekāds brīnums - tie ir izsmalcināti neģēļi, viņi maina ādu, samudžina pēdas, pēkšņi uzbrūk sekotājam. Taču vajag apskatīt viņa alu - pat visviltīgākais radījums mēdz kļūdīties un atstāt pēdas. Var noslaucīt pirkstu nospiedumus, izmest asiņainu dunci, sadedzināt pamanītu apģērbu, apvārtīt kurpju zoles piparos, taču nav iespējams izdeldēt kaimiņu un paziņu atmiņas, nocirst un sajaukt visas sociālās saites, iznīcināt telefona kvītis, medicīniskās apdrošināšanas kartes, mēbeļu vedēju ceļazīmes utt. u. t. jpr. Mans mersedess dodas uz Tašovici.

Pēc desmit minūtēm es iebraucu prestižā rajonā ar greznām, ļoti dārgām villām. Uzmeklēju vajadzīgo adresi - tas ir īsts cietoksnis. Augsts akmens žogs, televīzijas novērošanas kameras, metāla vārti, spējīgi izturēt piekrauta «Kamaz» tarāna uzbrukumu, sargbūda ar izvirzītu stūri, lai varētu novērot un vajadzības gadījumā arī apšaudīt ielu. Taču viss izskatās neapdzīvots, un es bez īpašām cerībām spiežu jauno zvana pogu ar neno- bružātu apzeltījumu.

-  Moment! - sarunu iekārtā smagi nočerkstēja nogurusi vīrieša balss un ar troksni, itin kā rūsas dēļ sabir- zusi, apklusa. Pēc maza brītiņa noklikšķēja atslēga, un sargbūdas smagās dzelzs durvis bez trokšņa atvērās. Uz augstā sliekšņa vecā kamufiāžā stāvēja kā izliets krietnais kareivis Sveiks. Tas, kuru mēs pazīstam no Jozefa Ladas slavenajām ilustrācijām vecajos izdevumos. Blīva alus dvinga, maigi un pazīstami apvēdīdama mani no visām pusēm, apbrīnojami saskanēja ar čehu eposa varoņa sarkanajām, naivajām acīm un plūmju krāsas un formas degunu.

-  Labdien, pan! Mani atsūtīja pans arhitekts Rokoss. Gribu apskatīt māju.

«Sveiks» vispirms izklaidīgi apskatīja ielu, tad koncentrēja skatienu uz mani un nenoteikti pameta ar galvu, no kā pats sasvērās uz pretējo pusi. Es to uzlūkoju kā aicinājumu ienākt. Aiz durvīm sākās taisns gaitenis, kura vidū tā vien prasījās pēc turniketa un metālu detektora. Taču, kamēr pieejamība vēl nav ierobežota, es netraucēti iegāju pagalmā un izbrīnā paliku kā iemiets stāvam.

Milzīgais trīsstāvu savrupnams ar sarkano dakstiņu jumtu ar savu monumentalitāti atgādināja Bastīliju senajās gravīrās. Kreisajā pusē piebūvēta garāža ar trim durvīm, labajā - iedziļināta divdesmit piecus metrus gara galerija. Tā, cik noprotu, arī ir šautuve. Aiz mājas izvietojies tenisa korts un vaļējs baseins, visapkārt pletās kopts augļu dārzs.

- Ska-a-aisti, - es novilku, sajuzdams aizmugurē tuvojošos alus dvingu, un apgriezos. - Un cik šis skaistums maksā?

Kalpotājs klusējot pamāja, izvilka no kabatas četrkārtīgi salocītu žurnāla lapu un tāpat klusējot pastiepa man.

«Liela, ārkārtīgi augstas celtniecības un apdares kvalitātes ģimenes māja. Stāvi: 3 (185 + 185 + 173 m2 ).

Pirmais stāvs: virtuve, kabinets, viesistaba ar kamīnu, guļamistaba, 2 vannas istabas - viena ar stūra vannu, WC un bidē (savienota ar guļamistabu), otra - ar dušu un WC.

Otrais stāvs: analogs plānojums.

Trešais stāvs: kinozāle, biljarda telpa, bārs, šautriņu istaba, duša un 2 WC.

Puspagrabs: gaitenis, katlu telpa un WC.

Pagrabs: 96 m2 , veļas mazgātava, žāvētava, darbnīca un noliktava.

Garāža trim mašīnām un šautuve.

Aiz dārza mežs, 100 m attālumā - Ogržes upe.

El: 380/220 V

Gāze: maģistrālā.

Ūdens: ūdensvads.

Kanalizācija: pilsētas caur savu attīrīšanas iekārtu.

Apkure: centrālā, gāzes katls.

Zeme: 1843 m2 .

10 min ar mašīnu līdz centram, pilsētas transports.

Cena: 670 000 eiro.»

Es nopūtos. Tik daudz es nekad nespēšu sazagt. Ja nu vienīgi pārdodot valsts noslēpumus… Taču tirgot savas valsts konfidenciālo informāciju nav manā dabā. Pirkt vai zagt svešus noslēpumus - tā ir cita lieta!

Bet skaļi sacīju:

- Cena ir normāla. Iesim iekšā, apskatīsim tavu saimniecību…

«Sveiks» klusēdams atslēdz bruņotās, ar riekstkoku apdarinātās durvis.

Te tas ir, anakondas midzenis! Mājā smaržo pēc koka, svaigas lakas un jaunām mēbelēm. Plašas, gaišas telpas ar augstiem griestiem, milzīgi logi, marmora vītņu kāpnes, kaltas margas… Taču ievākties un dzīvot nevar - šur tur nav lustru un gaismas ķermeņu - vadi karājas, aptīti ar izolācijas lenti, maz mēbeļu - divi ādas dīvāni, grāmatu skapis, šifonjers, ēdamgalds ar duci krēslu - un viss. Dažas istabas ir tukšas, vannas istabā nav izlietnes un krānu… Izskatās, ka māju nav pagūts apdzīvot, jo steidzīgi vajadzējis to pamest. Bet es lēni apstaigāju telpas, ielūkojos kaktos, paveru skapi un šifonjeru… Ko es meklēju? Gigantiskā reptiļa zvīņas? Viedkarti ar slepeniem numuriem? Kodus rēķiniem Šveices bankās? Nezinu. Diez vai bēguļojošais plēsoņa ir tik neapdomīgs… Lai gan, rau, divi saņurcīti papīriņi kabinetā uz grīdas. Taču tā nav Lazareva-Starovoitova parādzīme ar saistībām atdot nolaupītos trīssimt miljonus un visu pārējo un pat ne pašrocīgi uzrakstīta viņa jaunā adrese,

bet tikai un vienīgi benzīna uzpildes čeki. Tā kā nekā labāka nav, iebāžu kabatā arī šos atkritumus.

Pēc stundas mēs iznākam atpakaļ pagalmā. «Sveiks» aizslēdz durvis. Visu šo laiku viņš nav bildis ne vārda, taču, manuprāt, ir maķenīt atžilbis. Nedod dievs, ka mēms. Tad no viņa nebūs nekādas jēgas…

-   Cienītais! Jūs varat runāt? Vai esat šeit viens? - es nezin kāpēc skaļi vaicāju.

-   Pieņemsim, - sargs lakoniski atbildēja uz abiem jautājumiem vienlaikus. Vai arī uz vienu, atstādams manā

zinā izvēli - uz kuru.

»

-   Es gribēju kaut ko vairāk uzzināt par māju, taču pirms garas runāšanas derētu izskalot rīkli. Kā jums

šķiet? »

Sarkano acu skatiens uz mirkli zaudēja naivitāti, toties ieguva mērķtiecību.

-   Turpiniet, - «Sveiks» cienīgi atļāva.

-   Varbūt mēs varētu izdzert pa pudelei alus?

-   Hm… Gluži prātīgi, pan…

-   Poļenovs. Genādijs Poļenovs, - es stādījos priekšā, sajuzdams trakoti bezgaumīgo alūziju: «Bonds. Džeimss Bonds.»

-   Gluži prātīgi, pan Poļenov. Tikai… ar vienu varbūt nepietiks…

-   Pilnīgi droši, ka nepietiks…

Es izvilku no kabatas portfeļa tūkstoš kronu.

-   Nebūsim sīkumaini - nopērciet desmit alus, varbūt sļivovicu un kaut ko uzkodām. Neskopojieties. Atlikumu paturiet.

-   Franta, - solīdi noziņoja sargs, paņemdams banknoti. Viņš skaidri lika noprast, ka iepazīstas nebūt ne ar katru.

-    Lūdzu uzgaidīt mani šeit, pan… Tuvumā ir veikals…

«Sveiks» ar žestu uzaicināja mani lapenē līdzās sarg- būdai un samērā ātrā gaitā nozuda. Es iekārtojos vienā no ļoti ērtajiem krēsliem, kuri, visticamāk, bija pārnesti šurp no baseina, un pievēru acis, grasīdamies nosnausties. Iespējams, tas man arī bija izdevies, jo, kad tās atkal atvēru, mans jaunais draugs jau rindoja uz apaļā koka galda pudeles un uzkodas. Ja es netiku gulējis, tad viņš bija atgriezies divās minūtēs. Es pat paraudzījos uz viņa kājām - vai pie tām nav piestiprināti dzirnakmeņi kā Atrkājim bērnu pasakā? Taču dzirnakmeņu nebija. Vienīgi līdz potītēm apgriezti gumijas zābaki vai varbūt augstas galošas.

-    Proše pana! - «Sveiks» izdara uzaicinošu žestu. Uz jaunās lakotās galda virsmas atrodas divas pudeles sļivovicas, ducis «Staropramena», resnas liellopa gaļas desiņas ar ķiplokiem, norasojis šķiņķis, asi konservētie tomāti un ieapaļš rupjmaizes kukulis. Ir arī divas dakšiņas, augsti alus kausi un zaļganas slīpētas glāzes. Ar asu saliekamo nazi Franta uz griežamā dēlīša veikli šķērē maizi, nepacietīgi dala kumosos šķiņķi un desu, nervozi ver vaļā konservus un pudeles un beigu beigās jau mierīgi salej sļivovicu…

-  Na vaše zdravi!

Mēs saskandinām. Pēc augļiem smaržojošais ugunīgais šķidrums apsvilina rīkli. Franta nerīkojas pēc standarta - vispirms nodzer malku «Staropramena», tad izmet savu glāzi un izdzer alu.

-  Dobre-e-e!

Es arī ieleju sev alu. Putu dambis paceļas augstāk nekā vajag un pārlīst pāri kausa malām. Taču tie ir sīkumi. Aromātiskais kviešu dzēriens mīkstina barības

vadu un uz mirkli nonem galvā iesitušos žvinguli.

v[4]

-  Znamenite! - «Sveiks» komentē, un es esmu spiests viņam piekrist, lai gan saprotu, ka nevajadzēja braukt ar mašīnu, - Čehijā nedrīkst sēsties pie stūres reibumā. Patiesībā jau pie mums arī nedrīkst, taču tajā pašā laikā itin kā drīkst… Bet te pa īstam nedrīkst.

Sargs aši salej sļivovicu un alu.

-   Kāpēc māja tiek pārdota, pan Franta? Vai tai nav kādi slēpti defekti?

-  Nē, nē, - viņš purina galvu. - Māja ir ļoti laba. Vienkārši saimniekam gadījusies kāda ķibele. Jedno, dve, triši… Jā, pirms trim mēnešiem viņš pēkšņi aizbrauca…

Viss liecina par to, ka Lazarevs nozudis pirms trim mēnešiem. Uzreiz pēc tam, kad mēs atsūtījām Čehijas varas iestādēm pieprasījumu. Vai informācijas noplūde? Jeb varbūt ļaunprātīga nodevība? Lai gan - kāda tagad starpība…

-   Kas ir saimnieks?

-  Nezinu, viņš man nestādījās priekšā. - Franta sarkastiski viebjas, sūkādams sāļo tomātu.

-  Vienkārši interesanti… Varbūt ir labāka vieta? Tad es arī dotos turp…

-  Na naše pršatelstvi![5] - mans jaunais draugs paziņo un vienā paņēmienā iztukšo glāzi un kausu. Pareizāk - divos paņēmienos. Atkāpšanās ceļa nav, un es sekoju viņa paraugam.

-   Tā ka māja ir laba! Pērciet nost, ja ir nauda…

Dažas minūtes mēs cītīgi uzkožam. Pēc tam es parādu ar roku visapkārt.

-  Kur tad ir viss personāls? Sargi, dārznieks, santehniķi?

-  Atlaisti. - Franta kārtējo reizi piepilda glāzes. Mūsu mielastam acīm redzami nav eiropeisks raksturs. - Man vienīgajam maksā algu. Es atbildu par visu. Bez manis viņš nevar iztikt. Pršipijme![6]

-  Nu ko, ja pršipijme, tad pršipijme. Ar to mūs nevar nobiedēt.

Divi divkārši iemetieni. Trauki ar troksni atgriežas uz galda.

-   Bet kur ir pārējie puiši? Kur personāls?

«Sveiks» atgaiņājas kā no uzmācīgas mušas. Taču

žests sanāk vārgs, ar tādu mušu nevar aizbiedēt.

-   Sargi aizbrauca kopā ar saimnieku. Es paliku šeit. Pārējie - kur kurais… Viņš bija cietpauris, es domāju - saimnieks. Kungs! Tādi senāk savus darbiniekus suņiem rīdīja! Lamājās, klaigāja, sodīja! Un skops līdz nāvei! Pats īpašā žurnālā pierakstīja izdevumus - kalpotāji stiepa šim kvītis gan no ķīmiskās tīrītavas, gan par telefonu, gan atkritumu izvešanu. Viņš kapeikas dēļ bija gatavs caur adatas aci izlīst! Un ikvienam rīkli pārgrauzt!

Man tā vien gribas pasmaidīt. Labs raksturojums Krievijas ministram!

-   Pat labākais pavārs, kurš pie viņa daudzus gadus tika strādājis, - arī tas pagājušo pavasari aizgāja! - Franta turpināja paust sašutumu. - Viņam bija Aleksandrs vārdā, viņš vienīgais labi pazina saimnieku. Normāls vecis, mēs ar viņu bieži iedzērām aliņu. Pēcāk bija atbraucis, stāstīja, ka iekārtojies darbā strausu fermā Bohovā, tas ir tepat tuvumā… Sadomājis cept tūristiem omletes no strausu olām. Vai zini, kādas šiem olas? Kā tava galva!

Hm… Salīdzinājums tāds kā aizvainojošs… Es aptaustīju savu apskurbušo, taču gudro galvu.

-   Ko vēl viņš stāstīja?

-    Teica, ka sen vajadzējis no tā cietpaura aiziet. Pršipijme!

Kārtējo reizi iedzērām un uzkodām.

-   Un kur lai es tagad ņemu labus darbiniekus? - es norūpējies vaicāju. - Kas pļautu zāli, uzturētu kārtībā baseinu, uzkoptu māju, vēl elektriķis, pavārs… Vajag kādus septiņus cilvēkus, ne mazāk.

-    Es panam palīdzēšu, - «Sveiks» mierinoši māj, ņemdams priekšā šķiņķi, tomātus un alu. - Es te visus pazīstu. Gan atslēdzniekus, gan maizniekus. Lai pans neuztraucas…

Uz labu jāatbild ar labu.

-   Vai gribat, pan Franta, nākt pie manis par major- domu?

-   Par ko?! - «Sveika» labsirdīgās raibās acis raugās ieinteresēti, taču nesaprotoši.

-   Par atbildīgo personāla jomā. Par galveno. Atbildīgo par visu. Vai tiksi galā?

-  Tikšu! - viņš beidzot stingrā balsī saka. - Noteikti tikšu galā!

-  Pršipijme! - es ierosinu un sastopu sirsnīgu atbalstu.

-  Pršipijme!

Pirmā sļivovicas pudele iet uz beigām. Arī alus rindas manāmi izretinājušās. Toties mūsu draudzība nostiprinājusies ne pa jokam. Mēs vairs neesam vienkārši sirdsdraugi - mēs esam gandrīz vai radinieki! Un mums vienam no otra nav nekādu noslēpumu.

-  Redzu, pan Franta, ka te strādājuši lieliski puiši! - es izjusti saku. - Vai jums nav palikušas kādas fotogrāfijas?

«Sveiks», pacēlis galvu pret debesīm, brīdi domā, tad pamāj.

-   Ir bildītes! Ja nebūšu izmetis, tad ir, - viņš precizē.

Mēs piebeidzam sļivovicu, iztukšojam vēl pāris pudeļu alus. Franta izstiepj no sargbūdas nosmulētu burtnīcu un izpurina uz galda dažas fotogrāfijas.

-  Rekur Marija, istabene, un tas - Karels, ūdensvada meistars, te mēs ar Aleksandru sūcam aliņu…

-   Paklau, Franta, mūsu alus ir sasilis! Vai tev ledusskapja nav?

-   Kā nav? Akurāt ir!

«Sveiks» sažmiedz pirkstos atlikušo četru pudeļu kakliņus milzīgajā ķetnā un nesteidzīgi aizsoļo. Bet es paslēpju pēdējo attēlu žaketes iekškabatā.

Negaidīdams, kamēr alus atdziest, es beidzu mūsu pasēdēšanu. Nedaudz vīlies, Franta atved dārznieku no kaimiņu villas, tas sēžas pie mana mersedesa stūres, bet es, nebaidoties no stingrajiem vietējiem autoinspek- toriem, ērti izlaižos aizmugures sēdeklī, kā jau piedien bagātam baltajam sāhibam. Tas prieks maksā tikai simt kronu.

Nestūrējot, bet laiski vērojot skaisto apkārtni, laiks ceļā paskrien vēl ātrāk.

Atgriezies viesnīcā, lieku no Frantas aizgūto fotogrāfiju uz galda, notēmēju kameru «Qteka», apžilbinoši no- zibsnī zibspuldze… Pēc dažām minūtēm skopās ziņas par Aleksandru kopā ar viņa portretu nokļūst konspiratīvajā sakaru mezglā. No turienes tās pārsūtīs Centram un vietējā nelegālā tīkla rezidentam.

Darbiņš padarīts. Atvelku elpu, un tūdaļ ieskanas komunikators un sāk mirkšķināt zila lampiņa par zīmi, ka saņemta ziņa. Interesanti… Atveru īsziņu ekrānā, ierasti atšifrēju:

«Nepazīstams vīrietis «Atlantā» interesējies par Ge- nādiju Poļenovu. Viss notika korekti. Leģenda apstiprināta. Olimps.»

Te nu bija! Rādās, ka anakondas sajutušas svešinieka smaku un sarosījušās… Labi, ka es allaž pieprasu pat sīkāko izdomātās biogrāfijas detaļu apstiprinājumu, tāpēc lieliski varu iedomāties, kā viss notika. Ziņkārīgo cilvēciņu aizsūtīja uz kadru daļu, tur sausi apstiprināja, ka finanšu eksperts Genādijs Poļenovs patiešām auglīgi darbojies koncernā, taču nesen atvaļinājies. Tad viņš uzaicināts uz iekšējās drošības sektoru un pieklājīgi, bet stingri iztaujāts - kur patlaban atrodas Poļenovs, kādas viņiem kopīgas darīšanas un vai viņš nezina, kā viņa paziņa pēkšņi ticis pie bagātības. Nezinu, kā izgrozījās anakondu izlūks, taču viņš neapšaubāmi secināja, ka tas dienaszaglis Poļenovs gluži vienkārši ir aizmucis, pievākdams prāvu žūksni «Atlanta» naudas… Kas arī bija jāpierāda! Jautājums ir izsmelts.

Tikai vai pilnīgi? Un kas to izvirzījis? Lai gan tas pat piedzērušam ezītim ir skaidrs… Par «Atlantu» tiku stāstījis vienam vienīgam cilvēkam. Un arī tikai tāpēc, ka viņš, pareizāk, viņa, man to pajautāja… Nu labi, Jeļe- na Semjonovna, jūsu sabiedrībā turēsim acis vaļā!

Pie durvīm piesardzīgi pieklauvēja. Tā, protams, ir Galina. Pareizi. Kā veikla čūskiņa meitene ieslīdēja numurā, metās ap kaklu, piespieda klāt vijīgu, karstu augumu.

-   Kur tik ilgi? Pavisam esi mani aizmirsis…

Viņai mugurā bija īss zaļš slidena zīda halātiņš, kas vairāk atklāja, nevis aizklāja. Intuīcija čukstēja, ka zem halātina nekā nav.

-  Vai zini, ko es izlasījuļ reklāmā? Te var pasūtīt alus vannas! Aizbrauksim rīt! '

Viņa apsēdās zemajā kļrēslā, halāts uz mirkli pavērās, un es pārliecinājos par savu minējumu pareizību.

-   Ko tu, Galčonok! Peldināt tevi alū? Cik banāli! Tu esi šampanieša vannas cienīga!

Es piegāju cieši klāt. Meitenes vieglprātīgais tērps atstāja uz mani attiecīgo un acīmredzot plānoto iespaidu, tā ka plānās sporta biksesl nespēja to noslēpt.

-   Rīt mēs brauksim uz strausu fermu! Iedomājies, kāda eksotika!

-   Lieliski! - Galočka iesaucās, un nebija skaidrs, uz ko tas attiecas, jo tieši tobrīd viņa mūsdienu jaunatnei raksturīgā atbrīvotībā pavilka gumiju un ielūkojās tur, kur jaunai, labi audzinātai meitenei itin kā neklātos ielūkoties.

Ek, Irina, Irina, acīmr 3dzot meitas audzināšanā jūs ar tēti būsit pieļāvuši daž as kļūdas! Bet ne jau es būšu tas, kurš tās labos, - nobr ēdušam vīrietim šādās situācijās jāizturas ar toleranci un iejūtību, jo vairāk tāpēc, ka valsts noslēpumus un operatīvo informāciju es pieejamības zonā neturu.

-  Šampanieti tu paliec parādā! - Galina nočukstēja, mērķtiecīgi pastiepdama smailo sārto mēlīti. - Es dievinu šampanieti…

Neko vairāk pateikt viņa nevarēja, un es, pilnībā pārslēdzies uz taktilām sajūtām, arī nebiju gatavs klausīties. Tēvišķi glāstīdams ritmiski kustošos meitenes galvu, es ievēroju, ka viņas mati ir tikko izmazgāti un mirdzoši, celiņš taisns, ne miņas no kādām paviršībām, kā, piemēram, nekrāsotām saknēm… Es vēl nodomāju, ka man, godīgam cilvēkam, vajadzētu brīdināt - viņas iedvesmas pilnā un sirsnīgā darbošanās, protams, spēj novest pie zināma rezultāta, bet tas diemžēl nelīdzināsies porcijai «Atraitne Kliko»…

Starp citu, Galočka to zināja daudz labāk par mani, tāpēc nemaz nebrīnījās par iegūto produktu, ierasti norija un, pacēlusi pret mani nevainīgās actiņas, samirkšķināja kuplās skropstas.

-   Kā tad būs ar šampanieti?

* * *

-   Apbrīnojami radījumi! Tie mīt uz zemes jau trīs tūkstošus gadu, tiem ir īpašs asins sastāvs un ārprātīga imunitāte, tos nebaida nekādas slimības, pat potes nav vajadzīgas! Ne tā kā vistām, pīlēm, tītariem - tie arī potēti iet bojā simtiem!

Vadims atmeta ar roku. Agrāk viņš bija strādājis putnu fabrikā Saratovā, pirms septiņiem gadiem pārcēlies uz Čehiju un tagad bija direktors strausu fermā desmit kilometru no Karlovi Variem. Viņam ir sastrādātas rokas, parasta krievu cilvēka atklātā seja, mazas gaišas ūsiņas un vērīgas zilas acis. Par strausiem viņš runā aizrautīgi un ļoti kompetenti. Ne velti Galočka ir aizrāvusies ar klausīšanos.

Es apliku roku tievajam viduklim, un meitene nolika galvu man uz pleca. īsta idille. Viņas mati kā vienmēr mirdzēja un labi smaržoja.

-    Tiesa, apsaldēties var, tas tiesa. Tad nāk plaušu karsonis un visas sekas… - Vadims sadrūvējās. - Bet arī tad tiem nekas daudz nav vajadzīgs - uztaisīju, rau, nojumi, dēļu sieniņas apvilku ar plēvi, lai nepūš cauri, - un viņiem ar to pietiek! Unikāli radījumi! Pat par putniem grūti nosaukt - mēle neklausa…

Tie, par kuriem viņš tik dzīvi stāstīja, mazās grupiņās klejoja nožogotajā teritorijā, bet kāds desmits eksemplāru bija nostājušies ierindā metrus piecus aiz retās sētiņas, ko veidoja ar stiepļu režģi apvilkti resni mieti, un uzmanīgi aplūkoja mūs no augšas uz leju, itin kā grasītos mūs eksaminēt vai arī uzklausīt kādus paskaidrojumus. Katrā ziņā izskats viņiem bija bargs. Un tajā pašā laikā nedaudz baiss.

Garas kājas ar vareniem nagainiem pirkstiem balstīja virs zemes elipsveidīgu spalvainu ķermeni, no kura laukā rēgojās garš pliks kakls, kas gandrīz triju metru augstumā beidzās ar mazu plakanu galviņu, kurai bija spēcīgs knābis un lielas, aukstas, nemirkšķinošas acis. Tie bija nepatīkami skatieni - pirmkārt, dēmoniski vienaldzīgi, tie tika uztverti kā naidīgi; otrkārt, nebija skaidrs, kas tevi uzlūko. Mazā galviņa, atrazdamās tālu no galvenā ķermeņa? Diez vai tā spētu tā skatīties. Tāds iespaids, ka kāds sēž tumši pelēkajā ķermenī un raugās uz tevi periskopā… Smadzenēs pazibēja kāda asociācija, taču es nepaguvu to notvert.

-   Cik strauss sver? - jautāja zinātkārā Galina. - Tie ir tik lieli…

-   Dzīvsvarā - centneru, pusotra, bet kautķermenis - piecdesmit kilogramu, - bez minstināšanās atbildēja Vadims. Un aiz saimnieciskā darbinieka inerces piebilda: - Pārvēršot naudā, sanāk piecdesmit tūkstošu kronu gabalā. Mūsu ganāmpulkā ir četrdesmit pieci eksemplāri. Ļoti rentabli - galvenā viņu barība ir ganību zāle, es dodu tikai vitamīnus, bet ziemā - kombinēto barību…

-   Vai tie knābj? - bažīgi apvaicājās Galina.

-   Knābj?! - Vadims sarkastiski pārjautāja un, atrotī- jis džinsu krekla piedurkni, parādīja baltu zvaigžņveida rētu, kas krasi izdalījās uz muskuļotā apakšdelma melnīgsnējās ādas fona.

-   Tas nav īstais vārds! Knābj vistas! Bet manējie ir staigājoši cērtņi! Rau, kas par kaklu - metru gara svira! Un knābi redzi? Kā caurumsitis. Ja trāpīs, jutīsi ne pa jokam! Lūk, šis ļaundaris - Melnais Grāfs - atstāja man piemiņu!

Vadims norādīja uz lielu melnu tēviņu.

-  Viņam ir gandrīz simt astoņdesmit kilogramu dzīvsvara! Labi, ka paguvu aizsargāties, citādi būtu acs laukā vai deniņi ielauzti!

-   Neko teikt! - Galina izsaucās. - Ir gan jums darbiņš!

»

Strausu žūrija nosodoši nogrozīja galvas, it kā meklējot vainīgo. Melnais Grāfs pagāja maliņā un noliecies pacēla no zemes zaļu lapiņu.

-  Jūtas vainīgs! - Vadims pasmīkņāja. - Labi vēl, ka neiespēra. Viņa kājas spēriena spēks ir trīssimt atmosfēru! Vai atceraties, kas ir atmosfēra? Kilograms uz kvadrātcentimetru… Lasīju, ka Āfrikā strauss ar vienu cirtienu nogalinot lauvu! Manam palīgam Vaņam reiz iespēra - šis aizlidoja pāri žogam kā nokautēts bokseris no ringa! Tik tikko atžilba… Riba salauzta, visas krūtis zilas… Un tas - cauri vatenim…

Melnais Grāfs indiferenti devās projām, slinki raustīdams zālīti. Viņam sekoja divas mātītes. Strausu ģimenīte izskatījās pavisam miermīlīga, taču tagad mēs zinājām, ka iespaids ir mānīgs. Bet uzmanības iedvesmotais Vadims turpināja audzēt spriedzi.

-   Šajā gadā vien samīdīja četras lapsas un vilku. Aplenca mežakuili - tas knapi aizlaidās. Šie domā, ka zvēri tīko pēc olām, tāpēc ārdās. Reiz pat dzinās man pakaļ… Labi, ka šie ir tādi bremzēti - stāv, skatās, pēc pāris minūtēm pielec, tad viss bars liek vaļā skriet… Labi, ka nebiju paguvis aiziet necik tālu no žoga - «līdaciņā» metos cauri kārtīm, apmetu kūleni, gandrīz kaklu nolauzu…

-  Kā tad tā? - Galina bija sašutusi. - Jūs taču tos barojat, noņematies… Vai viņi jūs nepazīst?

-   Pazīst, - fermas direktors pamāja. - Tikai kad esmu dzeltenajā jakā, pie kuras tie pieraduši. Bet es biju iegājis parastajās drēbēs. Tajās nepazīst. Pēc tā gadījuma sakarināju sešas dzeltenas jakas visa žoga garumā, lai allaž būtu pie rokas, no kuras puses arī būtu iegājis…

Ar plašu žestu Vadims norādīja uz visu aploku.

-   Lūk, paverieties!

Patiešām vairākās vietās visapkārt fermai uz apkārtējo zaļumu fona rēgojās spilgti ielāpi - kā karodziņi vilku medībās, tikai nevis sarkani, bet dzelteni.

-   Jā, ir gan jums darbiņš, - Galina kārtējo reizi atkārtoja, tādējādi izraisot manī vieglu aizkaitinājumu, - ja ir trūcīgs vārdu krājums, būtu vismaz pamainījusi intonāciju. Un cik var žvadzēt? Pielūko, meitenīt, ka nedabū pērienu no tēvoča Genas! Pietiek pļāpāt, pie lietas ķeras profesionāļi.

-   Un kā tiem ar olām, tas ir, ar dējību? - tā gluži nevainīgi izskanēja pirmais jautājums no garās sērijas, kam vajadzēja novest pie mūsu brauciena patiesā mērķa. Pareizāk, pie mana mērķa. Galočka no sirds ticēja, ka esam atbraukuši iepazīt strausus, klausīties ar tiem saistītos nostāstus un finālā pamieloties ar omleti, kas pagatavota no milzīgas strausa olas.

Izdzirdis pazīstamu terminu, bijušais Saratovas putnu fabrikas galvenais inženieris satrūkās.

-   Tas ir nopietns jautājums… Runājot par pēcnācēju ražošanu, inkubatora metode ir krietni efektīvāka par parasto perēšanu…

Es ar gudru sejas izteiksmi māju un, izlikdamies uzmanīgi klausāmies, nemanāmi skatījos apkārt.

Ferma aizņēma trīsdesmit hektāru saimnieciski iz-

9

mantojamās zemes ar brīnišķīgu ainavu - pauguraini klajumi, simtgadīgi koki, gleznains dīķis, kura malā stāvēja zemei pieplakusi pirtiņa - no tēstiem baļķiem, bet visnotaļ eiropeiska izskata, ko daudzējādā ziņā noteica četrmalu dakstiņu jumts, izvirzīts katrā mājas pusē par metru. Un svētsvinīgs klusums - pat ausīs zvana!

-    …Vistas ola sver četrdesmit gramu, bet mūsējā - kilo piecsimt, sešsimt, - lietpratīgi turpināja Vadims. - Lai izvārītu, vajag sešas stundas, citādi neizvārīsies. Un interesanti, ka tā sastāv galvenokārt no dzeltenuma! Ir arī baltums, tikai tas nav balts, bet caurspīdīgs kā galerts un tā ir maz, tikai pašā maliņā… Toties kas par dzeltenumu! Turklāt bez holesterīna…

Viņš varēja stāstīt bezgalīgi, taču es izrādījos nepateicīgs klausītājs.

-   Mums ar Galočku ir tīri praktisks uzdevums, - es neceremonējoties viņu pārtraucu. - Pagaršot strausa olas omleti! Tā taču nav jācep sešas stundas?

Vadims domīgi pakasīja pakausi.

-   Nē jau… Tikai es šajā ziņā neesmu necik liels specs, mums tās meistariski gatavoja Aleksandrs… Bet viņš ir aizgājis no darba. Un no vienas olas iznāk desmit porciju… Ja tagad iebrauktu tūristu grupa…

-  Neraizējieties, es samaksāšu par visām desmit porcijām, - es teicu un daudznozīmīgi atvēru portfeli, kur savu stundu gaidīja divas pudeles sļivovicas mīkstā tīkliņa pinumā, lai neskanētu. - Ielūdzu kopīgās vakariņās, jūs ļoti interesanti stāstāt, mēs labprāt paklausīsimies. Vai tiesa, Galočka?

-   Protams, tiesa! - meitene no sirds izsaucās, un es piedevu viņai trūcīgo vārdu krājumu un vienveidīgo intonāciju. Galu galā viņas vērtību nebūt nenoteica prasme turēt runas.

Vadims bez sevišķas intereses ielūkojās portfelī un pasmīkņāja.

-   Lieciet nost! Man tādas mantas ir četras tonnas - mēs to tecinām… Bet pavakariņot var - īstais brīdis…

Pastaigājiet maķenīt, tūdaļ pasaukšu Vaņu, un mēs ātri noorganizēsim…

Pēc stundas mēs sēžam verandā pie galda - četri krievi idilliskas Eiropas ainavas vidū. Uz tīrā galda - šķīvīši ar sieru, mazām kūpinātām desiņām, svaigiem dārzeņiem un pat sālījumiem gluži kā kādā Krievijas nostūrī. Tikai duļķaina paštecinātā kortelīša vietā stāv plakana pudelīte ar dzidru sļivovicu, kuru daudzpusīgais Vadims ražo mazā rūpnīciņā kalnā. Te ir arī dažas pudeles gaišā «Kozjol». Neparastās maltītes eksotiskais centrs neapšaubāmi ir milzīgā pannā čurkstošā tumši dzeltenā omlete.

-  Nu tad priekā! - saka Vadims. Kalsnais klusējošais Ivans pamāj ar galvu.

Mēs saskandinām. Aromātiskā sļivovica iet iekšā tik viegli, ka šķiet kā parasts ūdens. Strausa omlete nekādu sevišķo iespaidu neatstāj. Būdams objektīvs cilvēks, es slavēju pirmo un atturīgi izsakos par otro.

-   Te ir stingras normas, - Vadims skaidro. - Viss ir dabisks. Nekādu esenču smaržai. Pirmo tecinājumu iz- lejam kanalizācijā - tas satur daudz metilspirta…

-   Pirmo kanalizācijā?!

Viņš parausta plecus.

-  Tā vajag. Kontrole ir stingra, nenovirzīsies. Bet omleti, es jau teicu, Aleksandrs prata labi gatavot… Viņam bija savi knifi… Olas kūla, lēja klāt pienu, bēra piparus, sāli, var teikt - taisni vai būrās!

-  Kur tad pašlaik ir tas brīnumdaris? - es neuzbāzīgi interesējos.

Galina vienaldzīgi baksta omleti. Ivans veikli salej dzidro sļivovicu un iepilda augstajās glāzēs putojošo «Kozjol». Bet es esmu pati uzmanība.

-   Nezinu, - Vadims vienaldzīgi atbild. - Reiz negaidot bija uzradies. Stāstīja, ka sastrīdējies ar saimnieku. Divdesmit gadu bija viņam gatavojis, savām rokām ēdinājis, bet šis viņu aizvainojis… Un pēkšņi pazudis.

Vadims pacēla glāzīti.

-   Nu tad - par dāmām? Klātesošās apburošās Galoč- kas personā. Mēs iedzērām vēl, tad atkal un atkal. Vai nu sļivovicai tomēr bija vajadzīgie četrdesmit grādi, vai arī «Kozjol» bija pārāk reibinošs, bet visi sāka skurbt. Galočka, lai gan tika izdzērusi vienu glāzi, sasārta un bez iemesla ķiķināja, es bez sevišķas piepūles notēloju pilnīgu atslābumu, Vadims zaudēja parasto atturību, pat Ivans kļuva runīgs.

-  Es pabakstīju šim ar koku purnā, bet šis kā spēra… Gluži kā apkalts zirgs! Es atslēdzos uz aizlidoju…

Galočka skanīgi iesmējās.

-   Kāpēc tad jūs viņu bakstījāt ar koku?

-   Tīšām, lai saniknotu. Kad viņi ir nikni, tad labāk min mātītes. Viņiem ir pa divām, pa trim sievām - pati saprotat…

Es pakasīju pakausi. Cik daudzas mūsu tautietes izdomas bagāti un bez žēlastības biksta savus vīrus - tad, lūk, kāpēc… Taču tagad par to nav runa.

-   Man tieši ir vajadzīgs labs pavārs. - Es sazvērnieciski pieliecos tuvāk Vadimam. - Kur to jūsu Aleksandru var atrast?

-   Kas to lai zina… - Vadims atteica. - Viņš allaž gribēja uzsākt savu biznesu. Atvērt restorānu vai bāru. Bieži braukāja uz Prāgu. Varbūt sakarā ar to, varbūt -

ar ko citu. Man likās - viņam tur ir sieviete… Vinu kaut

> >

kas nomāca. Lai gan visumā bija vīrs kā krams. Enerģisks, nopietns, spēcīgs, ausis pieplacinātas kā cīkstoņiem… Gan ar strausiem mācēja atrast kopīgu valodu, gan katru darbu darīja pēc labākās sirdsapziņas.

-   Kāds viņš bija cilvēks? Ja pēkšņi pazuda - varbūt drūms un nesabiedrisks?

-  Nē. Normāls vecis. Tiesa, atturīgs… Taču pie galda pasēdēt viņam patika. Ne jau vienatnē piedzerties, bet tieši kompānijā - parunāties par dzīvi, iebaudīt dzērienu un uzkodas. Viņam patika cilvēki, kuriem par to bija kāda saprašana. Žēl, ka aizbrauca…

Arī man bija žēl. Taču mielasts arī bez Aleksandra bija varen izdevies. Divu kilogramu omleti mēs, protams, nenotiesājām, toties šķietami bezalkoholisko sļivovicu izdzērām pusotra litra. Tiesa, Vadimam palika vēl trīs tūkstoši deviņsimt deviņdesmit astoņi ar pusi, bet laiks prasties godu. Jo vairāk tāpēc, ka visa nepieciešamā informācija jau ir iegūta.

-  Nu, dārgie viesi, - es vērsos pie Galočkas un pacēlu noslēguma glāzīti. - Kam nav kauna, tie vēl joprojām sēž, ēd, dzer un prasa izklaides. Bet tie, kuriem kauns ir, vēl saimniekiem labu veselību, saka «paldies» un dodas mājup…

Meitene steigšus pielēca kājās. Nepieredzējusi vēl, jokus nesaprot.

Naudu par vakariņām Vadims neņēma.

-   Apvaino, novadnieki Pa ilgiem laikiem pasēdējām pa krievu modei, no sirds. Ja gadās, iebrauc vēl kādreiz!

Mēs ilgi apkampāmies, es spiedu saimnieku spēcīgās sastrādātās rokas, uzklausīju mūžīgas draudzības zvērestus un, ko tur liegties, zvērēju arī pats. Beigu beigās viesi, kuriem bija kauna sajūta, pameta strausu fermu. Šajā reizē es nosēdināju pie stūres Galinu, pats novietojos līdzās un, nolaidis loga stiklu, cītīgi elpoju virsū garām peldošajiem krūmiem. No vienas puses, ventilēju plaušas, no otras, centos dot savu ieguldījumu saimniecības augšupejā. Ja te dzīvo odi, filokseras, Kolorādo vaboles un citi kaitēkļi, tad alkohola izpūtes zonā tie noteikti nobeigsies!

Omulīgā pļaviņā aiz kārtējā līkuma mēs piestājām, lai papriecātos par ainavu. Galočka, atbalstījusies uz elkoņiem un ceļiem, graciozi iekārtojās uz aizmugurējā sēdekļa, vērodama ainavu caur sānu stiklu. Es nostājos aiz viņas un kā kapteinis no komandtiltiņa vēros pāri mašīnas jumtam lejā uz sidrabaini zilo ezeru, kārtīgo eiropiešu mājiņu, augstajiem simtgadu kokiem un gleznajām pļaviņām.

Viegls vēss vējiņš dzesēja manu nosvīdušo pieri, kas patlaban pildīja radiatora funkcijas, kliedējot lieko siltumu, kura, atklāti sakot, bija pārpārēm. Meitenes kailās pēdas karsti spiedās pret maniem ceļiem, taču ne jau šis saskarsmes punkts bija galvenais siltuma avots… Cits. Nebūtu lietderīgi konkretizēt, lai nepārkāptu pieklājības normas! Tumīgie dibena apaļumi atgādināja, ka pirmīt biju grasījies tos iepērt. Tagad šis necilvēcīgais nodoms izraisīja Genādijam Poļenovam sirdsapziņas pārmetumus - Galočka nebija pelnījusi sodu, bet gan uzmundrinājumu un apbrīnu. Un, protams, to spēli, kura bija aizrāvusi mūs līdz pilnīgai ekstāzei. Es raustīju viņas gurnus tā, ka baltais dibentiņš plīkšķēdams sitās pret mana vēdera lejasdaļu, pēc kā mēs atvirzījāmies viens no otra un tūdaļ atkal saplū- dām kopā.

Kā tajā rotaļlietiņā, kuru savulaik tika atstiepis uz skolu otrgadnieks Kola Zujevs, - raustot skaliņus, taktī kustas ar gumiju sastiprinātas, rupji krāsotas kailas figūriņas - tante ar milzu pakaļu un onkulis ar varenu locekli. Neķītra mantiņa, kurai nebija nekā kopīga ar mūsu cēlo spēli! Lai gan cilvēkus, kuriem nepiemīt dvēseles smalkums un cildena dzīves izpratne, manas nolaistās bikses varēja maldināt un dažos piezemētos prātos pat viest ačgārnu priekšstatu par notiekošo… Taču šeit, par laimi, tādu nebija. Vispār neviena nebija.

Pēc sirds patikas izpriecājušies par ainavu, mēs turpinājām ceļu uz veselīgu dzīvesveidu. Ceļa līkumā es ieraudzīju nogāzē pastaigājošos vientuļu strausu, un pēkšņi sļivovicas, alus un mīlas atbrīvotā apziņa notvēra pirmīt pazibējušo asociāciju.

…Garas dzelzs kājas, uz tām apaļa kabīne, virs tās - izsliets tausteklis ar nāvējoša stara ģeneratoru… Herberts Velss, «Pasauļu karš». Trijkāju marsietis Horsel- las klajumā! Tikai šim trūkst trešās kājas. Tomēr kaut kas citplanētīgs un biedējošs viņa siluetā bija jaušams.

Br-r-r! Ne velti tēvs daudzkārt tika mani brīdinājis - nejauc šņabi ar alu! Vienīgais attaisnojums varētu būt tas, ka šādu grēku sāku piekopt tikai pēc četrdesmit gadu vecuma sasniegšanas. Bez tam šodien tas nebija šņabis, bet sļivovica. Un tas maina lietu pašā tās saknē.

Atgriezušies «Superior», mēs uz neilgu brīdi šķīrāmies - Galina, kā jau pieklājas kautrai jaunai meitenei, devās parādīties māmiņai, bet es piegāju pie reģistratūras, pagrābu no apaļa trauciņa sauju ledeņu, papļāpāju ar dežuranti - simpātisku bruneti īsi apgrieztiem matiem, pašķirstīju prospektus… Nogaidījis, līdz brunete uz brīdi iziet, pārliecos pār leti un izņēmu no plauktiņa ar numuru «222» zilo ASV pilsoņa pasi. No fotogrāfijas manī raudzījās pazīstamā uzblīdusī seja, ko maz rotāja amerikāņiem obligātais, taču diezgan skābais smaids. Arī vārds pielāgots simtprocentīgi amerikāniskā garā - «Pavel Markovich». Tātad veselīgais bagātnieks un laimes luteklis meloja. Kāda detektīva spicais varonis šādos gadījumos mēdza teikt: «Tas puisis ir tīrs kā Īkstītes hemoroīds!»

Pēc desmit minūtēm es uzkāpu savā numurā, iegāzos platajā gultā un izdarīju šāsdienas meklējumu neiepriecinošu kopsavilkumu. Aleksandra līnija bija aprāvusies. Atkal jāvelk aiz pavediena, kurš rēgojas laukā no pamestā anakondas midzeņa… Bez sevišķa entuziasma uzspiežu arhitekta mobilā telefona numuru.

-   Pan Rokos, labdien vēlreiz! Runā Genādijs Poļenovs. Gribu jums pateikties - māja man ļoti patika. Tagad gribētu tikties ar pārdevēju…

-  Hm… Baidos, ka Starovoitova kungs ar tik konkrētām lietām nenodarbojas. Šādiem gadījumiem viņam ir uzticības persona. Vai varat pierakstīt? Jeļena Semjonovna Dvorjatkina, telefona numurs…

Še tev, brālīt!

-   Pateicos, pan Rokos. Liels paldies!

Jeļenas Semjonovnas telefona numurs man ir…

Uzspiežu Odzes numuru.

-   Ļeročka! Sveika, runā Genādijs. Nekur neesmu pazudis, atjaunoju veselību. Ārstiem arī jābaro bērni, tāpēc viņi nopietni man ķērušies klāt. Analīzes, režīms, procedūras, diēta… Vai tad tā ir dzīve? Ja nu vienīgi kūrortā. Bet es alkstu īstas brīvas dzīves! Ko tas nozīmē? Paskaidroju - garšīgi ēst, reibinoši dzert, jautri pavadīt laiku daiļas dāmas sabiedrībā. Jā, tāda ir padomā. Protams! Un es gribu uzaicināt viņu rīt pusdienās. Vakariņās? Tūlīt pat?!

Hm! Atklāti sakot, šodien es jau būtu gana pastrādājis - augu dienu tēlojis, izlicies, liekuļojis, melojis… Izzinājis pietiekami daudz informācijas un izdzēris, starp citu, arī pietiekami daudz. Netrūka, protams, arī patīkamu brīžu, taču tie tāpat prasīja fizisku atdevi. Dienas beigās pieklātos atslābināties un atpūsties - parunāt ar Galočku par kinematogrāfu, tāpat vien bez kādām muļķībām pavārtīties gultā, pasnaust pie televizora un agri no rīta iegrimt miegā. Taču tagad visa šī nomierinošā programma aiziet pa pieskari - jādodas uz otro maiņu… Pat ogļrači tā nerukā!

-   Brīnišķīgi, Ļeročka! Protams, iebraukšu. Saki adresi, es iegaumēšu. Puškina ielā 28? Gaidi - lidoju uz mīlas spārniem!

Spārni mani nepacēla - vai nu mīla bija pārāk sīka, vai es pārlieku smags. Lai gan tīrīju zobus divdesmit divas reizes, sļivovica un «Kozjol» izelpā vēl aizvien saglabāja nāvējošu koncentrāciju, tā ka sēsties pie stūres nedrīkstēja. Nācās braukt ar taksi.

Pēc pusstundas galantais Genādijs Poļenovs ar krāšņu rožu pušķi bikli trīsošajā rokā piezvanīja pie savas iemīļotās dzīvokļa durvīm. Viņa jau bija gandrīz gatava un atvēra durvis dūmakainās zeķbiksēs, melnās lakādas augstpapēdenēs un baltā izgludinātā blūzītē. Svārkus viņa nebija paguvusi uzģērbt.

-  Ai, kādi ziedi! Nāc iekšā…

Es iegāju plašajos, glīti iekārtotajos apartamentos. Bija jūtams spēcīgs smaržu un, manuprāt, kāda gaisa atsvaidzinātāja aromāts.

Ļera izskatījās nedaudz saspringta - acīmredzot viņa vēl nezināja, ka pirmreizējo pārbaudi esmu izturējis. Toties kavalieris izturējās dabiski, atraisīti un galanti - nobučoja gludo vaidziņu, pasniedza pušķi, noglāstīja slī- dīgajā likrā ietērpto masīvo dibenu.

-  Ai, neesmu apģērbusies!

Patiesi tikumīga un kautrīga sieviete…

-   Lieliski apģērbusies. Tu brīnišķīgi izskaties, ej tāpat…

Ļera glaimota pasmaida, tomēr padomam neseko - grozīdama gurnus, uzstiepj šaurus melnus svārkus un melnu žaketi. Ja nebijis šķēluma visgarām sānam un citādās sejas, viņa izskatītos pēc mūķenes.

-   Iedzersi? - viņa viesmīlīgi piedāvā.

-   Ja nu vienīgi nedaudz viskija, - Poļenovs nesāka klīrēties. - Ar ledu.

Viņa salūko pudeli «Baltā zirga», nošķindina ledus standziņas. Pēc desmit minūtēm mēs izbraucam. Ļera droši ar vienu roku vada savu pežo, bet otrā tur pie atvērtā loga cigareti. Es, pakļāvis seju svaigi pļautas zāles smaržas piesātinātam vējiņam, priecājos par vakarīgo Karlsbādi. Elektrību te acīm redzami netaupa. Laternu ugunis atmirdz pēc vakara laistīšanas mitrajā asfaltā, prožektori vai speciāli uzstādītas halogēnlampas spoži apgaismo skaistās fasādes, lauztos dakstiņu jumtus, mansardus, tuvredzīgos jumta lodziņus. Kalnu nogāzes tumsā nav redzamas, un otrās, trešās un tālāko līniju apgaismotie nami šķiet karājamies gaisā.

Viesnīcas «Elefant» zelta zilonis filozofiski raugās lejup uz vasaras restorāniņa pilnajiem galdiņiem, pāri kuriem skan lipīgs krievu šansons:

Ved, važoni, pa pielijušām ielām, Ja iesnaužos, nav jāpārmeklē mani…

Pakavus klaudzinādami, kopti zirgi velk jautriem tūristiem pilnas garas ekipāžas. «Lando» - nezin kāpēc prātā uzpeld spāņu vārds. Zvaigznes un jauns mēness no augšas nolūkojas uz tīrajiem trotuāriem, pa kuriem starp rūpīgi cirptajiem mauriņiem pastaigājas uzcirtušies atpūtnieki…

Ceļš ved kalnā, cauri krēslā noslēpumaini šalcošam parkam, tad atkal parādās pilis - vai nu senas, vai mūsdienu. Zem spožas neona izkārtnes snauž daži lepni automobiļi.

-   Kas te ir, Ļera? - painteresējas zinātkārais Poļenovs.

-   Pēterburgas kaujinieki, no tamboviešiem. Viņi te tagad visu pievāc… Veikalus, kazino, viesnīcas, prostitūtas…

Ļera acīm redzami komentē specifiski bandītiska izskata miesas blāķu trijotni, kura uzmanīgi nopēta mūs pāri melnā bembja tumšajam pusnolaistajam stiklam. Ir gan purni!

-   Nē, es runāju par skaisto ēku…

-  A-a-a… Viesnīca «Bristol Palace» ar restorānu. Nekā sevišķa, lai gan tai ir piecas zvaigznes. Bet tie ambīļi man jau ir piegriezušies. Viņi nevienu neņem galvā!

Ļeras sejā atplaiksnīja niknums.

-   Viņiem ir tāda kā dežūru metode - mēnesi uzdarbojas un - atpakaļ uz Pēterburgu. Ierodas un brauc visiem virsū, kad viņiem paskaidro - pieraujas. Tad brauc jauni - un viss sākas no gala…

Šādās lietās nepieredzējušais Genādijs Poļenovs sarauca pieri.

-  Jums te gan iet traki! Un ko saka vietējie bandīti?

-   Rekur šie ir, paskaties! - Ļera pikti attrauc un pamet ar galvu uz otru «BMW» - ar sātanisko numuru «666» un tādiem pašiem skūtiem pauriem aiz stikla. Hm, jā, baisi viepļi. Lai gan ne vieni, ne otri nav anakondas. Odzes, skorpioni, indīgie zirnekļi. Nāvējoši bīstami radījumi. Tomēr ne anakondas.

-  Vaktē cits citu, gaida izdevīgu brīdi, lai kluptu pie rīkles! - Ļera turpina. - Sen jau būtu cits citu apšāvuši, bet baidās - te ir stingrāka kārtība. Taču labu galu tas neņems, es jau nu zinu…

-  Labi, tas viss uz mums neattiecas. - Genādijs Poļenovs vieglprātīgi atmet ar roku.

Ļera smagi nopūšas.

-  Ja dzīvosi te - attieksies!

Nekāda svētku noskaņojuma viņai nav. Jāmaina temats.

-  Mani vairāk interesē mūsu vakariņas. Esmu pamatīgi izbadējies!

-   Vairs nav tālu, - viņa mierina. Un pati pamazām nomierinās.

Restorāns «Ala» tiešām ierīkots klintī. Rupji cirstajās ejās agrāk ticis glabāts alus. Tagad te gar akmens sienām sarindojušies koka galdi un soli. Tur sēž sasārtuši vīrieši un jautras sievietes, saskandina gaišo un tumšo alu, tukšo sļivovicas glāzītes, tiesā čehu virtuvei raksturīgo cepto pīli vai karpu, smejas un joko… Piepīpēts, trokšņains, atmosfēra parupja un uzsvērti vienkārša - kā demokrātiskā viduslaiku krogā.

Mēs sēžam pie neliela četrstūraina galda; gaidot pasūtīto, es ziežu uz rupjmaizes maigus kausētus cūku taukus, apkaisu ar sāli, pipariem un ēdu, piekozdams zaļās olīvas. Ļera ir izsalkusi un dara to pašu.

-   Man nejauši uzradušās darīšanas pie tevis, mazulīti - es nevērīgi paziņoju. - Es gribu pirkt jaunu māju Tašovicē, un pans Rokoss iedeva man tavu telefona numuru.

Blondīne saausījās un pārstāja gremot.

-   Kādu māju?

Es izdaru ar roku nenoteiktu žestu.

-   To trīsstāvīgo, par 670 tūkstošiem. Ar baseinu un šautuvi. Mani sevišķi saista šautuve. Es protu un man patīk šaut…

-  Nauda ir sagatavota? - Ļera uzreiz ķeras vērsim pie ragiem.

-   Nauda aizvien ir gatava. Tikai es gribētu aprunāties ar saimnieku, lai nomet kādu simtu…

Sieviete pieliecas, uzguldamās ar smagajām krūtīm uz galda.

-  Vai nu simtu, bet piecdesmit tūkstošu ir gluži reāli. Var pat noapaļot uz sešsimt. Tev firma ir atvērta?

-   Kāda firma?

Ļera vīlusies uzsit ar plaukstiņu pa galdu.

-  Ārzemniekiem nekustamos īpašumus nepārdod. Jānodibina firma un jāpērk māja kā juridiskai personai. Tas ir - uz firmas vārda.

Es noplātu rokas.

-   Par to neesmu lietas kursā. Tu vari to nokārtot?

-   Protams, varu, - Ļera smejas. - Ikvienu kaprīzi par jūsu naudu.

-  Vai ar īpašnieku savedīsi kopā?

Smiekli apraujas.

-   Kā lai es pazītu īpašnieku? Esmu tikai algota darbiniece. Mans uzdevums - izsūtīt piedāvājumus, saņemt atbildi un to izpildīt. Starp citu, lūk, arī mūsu ēdiens ir klāt!

Divi izdresēti viesmīļi, līdzīgi kā brāļi, stumj šurp šauru, uz augšu izstieptu grilu uz ritentiņiem un ar teatrālu žestu atbīda sānu vāciņu. Aiz tā redzama virs oglēm pakarināta īsta florete ar nokūpējušu rokturi un

uz trīsškautnainā durkļa savērtiem brūniem, čurksto-

» » ♦ _ 7

šiem, smaržīgiem gaļas gabaliņiem. Ēdiena nosaukums ir «Kārļa IV zobens» - tas ir asorti no ceptas, kūpinātas, taukos mērcētas brieža, teļa, cūkas un aitas gaļas. Savulaik Maskavas restorānā «Angāra» pasniedza ko līdzīgu ar nosaukumu «Grāfa Suvorova zobens». Es neviļus noriju siekalas - strausa omlete palika pagātnē, bet cilvēks, kā zināms, ir vienīgais dzīvnieks, kuram nekad nav gana ēsts.

Viens no «brāļiem» izvilka no solīdas kastes un pa kārtai gan Ļerai, gan man nodemonstrēja vēderainu divdesmit vienu gadu veca viskija pudeli «Chivas Royal Salutē». Atbildot jautājošajam skatienam, es cienīgi palocīju galvu, un viņš, atskanot raksturīgajam klikšķim, atgrieza vāciņu. Pēc tam ar saucienu «Flambē!» viesmīlis kā toreadors noslēdzošā dūriena brīdī pacēlās pirkstgalos un izdarīja izklupienu ar pa pusei aizspiestu pudeles kakliņu - no augšas uz leju un no labās uz kreiso pusi. Tajā brīdī tieva četrdesmitgrādīgā šķidruma strūkliņa visā garumā apsmidzināja šašliku. Nosmaržoja pēc kvalitatīva kviešu spirta, uz melnā fona kontrastējoši uzšāvās zila liesma un tūdaļ apdzisa.

Otrs «brālis», pārtvēris pudeli, salēja viskiju platās glāzēs ar biezu dibenu. To darot, viņš pacēla roku vismaz metru virs galda, taču strūkliņa nemaldīgi trāpīja tieši tur, kur vajag. Bet pirmais pa to laiku noņēma no iesma pāris kūpošu gaļas gabaliņu, salika mūsu šķīvjos un rapieri pakāra augstāk, lai šašliks neapdeg. Abi darbojās sinhroni un saskanīgi kā aktieri teātrī un kā aktieri arī paklanījās, kad uzstāšanās bija beigusies.

Mēs ar Ļeru un čehi pie blakus galdiņa sākām aplaudēt. Tad kaimiņi, uzsmaidot mums, pacēla savas glāzes. Es atbildēju ar tādu pašu draudzīgu žestu.

- Par tikšanos, Ļeročka! Par panākumiem biznesā un mīlestībā!

Mēs iedzērām - vienu reizi, otru, trešo. Viesmīļi laikus lika uz šķīvjiem gaļu un lēja viskiju. Mana dāma dzēra to bez ledus un neatšķaidītu, kā Krievijā mēdz dzert degvīnu. Turklāt ikreiz izmeta pusi, reizēm pat divas trešdaļas glāzes. Ievēroju, ka viņa dzer ar lielu baudu. Taču zvaniņš, kurš brīdinātu, ka nu ir diezgan, bija izslēgts. Un tas visnotaļ atbilda maniem plāniem.

-   Par tavu mūžīgo jaunību un skaistumu!

Kad gaļa no «Kārļa IV zobena» bija notiesāta, bet viskija atliekas skalojās pašā pudeles dibenā, es piesitu sev pie pieres kā cilvēks, kurš pēkšņi atcerējies senu sarunu.

-  Ko tu tur runāji par pēterburdziešiem un šejieniešiem?

Ļera greizi pasmīnēja.

-   Ko, ko… Te notiek tādas lietas, ka Šekspīrs var iet gulēt!

-   Ej nu ej!

Nekas tā nemudina cilvēku izstāstīt visu sīkumos kā viņa vārdu apšaubīšana. Ļera iztukšoja savu glāzi un skaļi nolika to uz galda.

-   Nekāds «ej nu ej» - tā ir taisnība! Mūsu brāļi peld šurp kā zivis nārsta laikā. Tikai nārstot viņi liek čehiem! Un paši visu pievāc - nevis vienkārši noliek «jumtu», bet izpērk nekustamos īpašumus, sagrābj ietekmes sfēras, īsi sakot - grib sagrābt visu kūrortu! Normāli, ne?

Lai gan akmens ejā bija vēsi, Ļerai bija karsti. Viņa nosusināja mitro sasārtušo pieri papīra salvetē.

-   Te beidzamajos gados saimniekoja Tomašs. Domā, viņš bija sajūsmā?

-   Kas tas par Tomašu?

-   Viņam Mariānske Lāzņe pieder kazino. Kur man tā arī neizdevās laimēt. Un tev tāpat. Tad, lūk, viņam nepatīk viss šis karuselis! Divi no Pēterburgas «uzbrauca» naktsklubam - un pazuda bez pēdām! Kur šie palika, tu nojaut? Pēc tam viens uzradās autoservisā - un arī pazuda…

-   Kāpēc tu domā, ka tas ir Tomašs?

Blondīne daudznozīmīgi piemiedza acis.

-  Es nedomāju. Es zinu, - viņa droši noskaldīja. - Es taču pazīstu Tomašu. Ļoti labi pazīstu.

-  Ak tā… - naivais Genādijs Poļenovs tik vien spēja novilkt. - Tad jau gan…

-   Bet vai Vecajam patiks, ka viņa vīrus sāks žmiegt nost? Protams, nepatiks. Taču te šaudīties un spridzināt ir riskanti - visiem var plāni klāties. Nav arī tieša iemesla. Cilvēki pazuduši, un viss. Minējumi nav fakti. Kolīdz parādīsies kaut viens fakts, viņš uzreiz sāks karu!

-   Kāpēc tu tā domā?

Atkal daudznozīmīgs un iecietīgs acu piemiedziens.

-   Tāpēc, ka es labi pazīstu Veco! Ļoti labi!

Nabaga Genādijs Poļenovs ir galīgi izsists no sliedēm.

-   Kā? Gan vienu, gan otru? Kā tas iespējams?

Protams, es nojautu, kādā veidā un ar kuru ķermeņa

daļu kareivīgā blondīne apvienoja tik dažādus cilvēkus, taču tēlot naivu vientiesi bieži vien ir daudz izdevīgāk nekā uzstāties rafinēta un tālredzīga ciniķa lomā.

-  Ļoti vienkārši! - Viņa pievirzījās cieši klāt un ar kūpošu cigareti bīstami diriģēja man gar pašu seju. - Tagad visi cenšas parādīt, ka ir paši spicākie, bet, kad nonāk līdz darīšanai, neko vairāk par rēķinu kārtošanu ar stroķiem neprot. Taisīt piķi kaut kā ir iemanījušies, bet ar prātu sakārtot dokumentus - ne velna! Kā noformēt darījumus? Kā atvērt firmas? Kā bezskaidras naudas ienākumus pārvērst legālos? Kā atmazgāt kreiso peļņu? Kur to vislabāk darīt? Pie mums, Krievijā! Nekur citur pasaulē tā nav. Taču viņi turp nedrīkst braukt, bet kurš drīkst? Es!

Ļera atvirzījās un dziļi kā pirms ieniršanas ieelpoja.

Es ar savu sejas izteiksmi paudu maksimālu cieņu savas sarunbiedrenes finansiālajām un juridiskajām spējām, pasteidzos saliet atlikušo viskiju un formas pēc iespraudu sīku jautājumu:

-   Un tas Vecais, kas viņš ir?

Ļera vienā rāvienā iztukšoja savu glāzi un daudznozīmīgi pacēla pirkstu ar garu manikirētu nagu.

-   O-o-o, tā ir liela zivs! īsi sakot - naudas maiss! Rādās, ka viņam ir kādas ķibeles ar jeņķiem…

«Ne tikai ar viņiem,» domā par jautājuma būtību nedaudz informētais Genādijs Poļenovs, taču savu informētību neizpauž.

-   …tā nu šis ir nolīdis šeit, kamēr čehi nav iestājušies Eiropas Savienībā, tad atkal vajadzēs tīties projām. Varbūt pat atgriezīsies Krievijā…

«Diez vai,» es pie sevis nosmīkņāju. «Naudiņa, ko viņš ievilka nāsīs, piederēja jeņķiem, taču nāca no Krievijas naudas lādes…»

-   Bet Tomašam nekur prom nav jātinas. Te viņš ir mājās, viņam viss ir štokos, viņš, tā sakot, ir pie vietas. Tā ka agri vai vēlu viņi saķersies kā divi suņi pie vienas bļodas. Vajadzīgs tikai iegansts! Bet pie velna viņus! Iedzersim par mums…

Ļera neticīgi raudzījās uz tukšo glāzi, kratīja to un kustināja, it kā gaidīdama, ka, šādi manipulējot, tajā radīsies viskijs. Es pacēlu roku, un viens no «brāļiem» viesmīļiem tūdaļ parādījās pie galdiņa.

-   Divus aukstus tumšos alus, - es pasūtīju.

-   Alus? - Ļera brīnījās.

-   Zināms! - es pārliecināti pamāju. - Gan alu, gan viskiju gatavo no kviešiem, tā ka nekādas pretrunas nav…

-  Ja nu tā…

Man ir apbrīnojams organisms. Tam nepatīk gaidīt paģiras. Tāpēc es dzeru «Alkazelceri» tieši maltītes laikā un no rīta pamostos ar skaidru galvu. Un auksts alus noslēgumā kaut kādā neizprotamā veidā neitralizē stipro alkoholu. Tāpēc, kad mēs iznācām no «Klints», es jutos ļoti labi. Ko nevarēja teikt par Ļeru, kurai organisms bija visparastākais. Viņa bija piedzērusies lopā un knapi turējās kājās.

Nācās man sēsties pie stūres un dzīvokli viņu ienest uz rokām. Viskija un alus nāvējošā dvinga sajaukumā ar franču smaržu smago aromātu nerosina nekādas erotiskās fantāzijas. Taču uzticību apstiprinoša tuvināšanās objektam prasa daudzkārtēju akcijas «W» atkārtojumu un izslēdz jelkādas atrunas. Tāpēc es nevis gļēvi atkāpos, bet gan izģērbu bezpalīdzīgo draudzeni, aiznesu viņu uz vannas istabu un dabūju pie sajēgas, pēc tam vakaru pabeidzot tā, kā džentlmenim pieklājas. Neko nevar darīt - darbs paliek darbs!

Ceturtā nodaļa

ANAKONDAS ZOBS

Bez ceturkšņa divpadsmit. Es sēžu pie loga kafejnīcā «Opera», malkoju «Beheru» un kafiju, smēķēju vieglu cigareti un baudu dzīvi. Dzīvajai mūzikai vēl ir par agru, no skandām virs letes plūst viegls Ārmstronga svings, aiz loga kā milzīgā televizorā slīd Senkeviča «Čehijas kūrorti» no aizmirstā cikla «Kinoceļotāju klubs».

Attēla kvalitāte ir teicama, skaistas dekorācijas, lielisks laiks, uzcirtušies atpūtnieki rimti pastaigājas Tep- las krastmalā. Daudzi tur rokā plakanas krūzītes, vafeļu turzas vai iepirkumu sainīšus. Mierīga, nosvērta, pārtikusi dzīve, kurā iejucis anakondu mednieks - lai gan pret savu gribu, taču ne bez patikšanas. Vannas, masāžas, diētiskā ēdināšana, Galočkas vai Ļeras «adaptēšana» gandrīz ik dienas…

Koncerns «Betagrupp» un personiski Budņicka kungs var aprēķināt, ka es taisni vai putinu viņus laukā ar naudu komfortablai atpūtai, un arī ģenerālis Ivaņņikovs visnotaļ var izteikt nolaidīgajam majoram Poļanskim rājienu par nepietiekamu aktivitāti. Lai gan nē, tieši viņš zina, ka es patlaban dīki neslaistos un nemieloju acis gar visu šo kūrorta idilli aiz stikla, bet esmu ieradies uz plānotu tikšanos ar sakarnieku. Vakar, kā aizvien nejauši, satikos ar Kārlu pie avota, un viņš, raudzīdamies sānis, caur zobiem noburkšķēja: «Rīt pusdienlaikā ieradīsies Odisejs. Viņš ir dabūjis rezultātus par Pavadoni.» Vāclavs ir malacis, viņš izrādījies rezultatīvāks par Centru, kas īsi un atsvešināti paziņoja: «Aleksandra vizuālā identifikācija ar meklējamo objektu pozitīvu rezultātu nav devusi.» Sak, izgrozieties, puiši, paši kā protat! Un Vāclavs izgrozījās…

Bez desmit divpadsmit. Es vēroju situāciju un nekā aizdomīga nemanu. Parasta kūrorta drūzma, ne dīvainu figūru, ne nemotivētu darbību… Kaut gan, lūk, tas tur vīrietis, atmuguriski ar elkoņiem atbalstījies pret krastmalas margām… Nezin kāpēc viņš nevis baro zivis vai raugās uz skrejošo ūdeni, bet bezmērķīgi urbjas ar skatienu vienā punktā - šķiet, tur atrodas sieviešu apģērbu veikals… Un to viņš dara jau krietnu brīdi! Te pie viņa pienāk pilnīga dāma ar «Armani» maisiņu rokā, un viss nostājas savā vietā. Saķēries zem rokas, pāris attālinās.

Bez septiņām divpadsmit. Un, lūk, salicis rokas aiz muguras, pa krastmalu nesteidzīgi pastaigājas kāds frants. Tas ir Odisejs. Vieglas, baltas bikses ar zilu svītriņu, gaišzila audekla žakete, slēgts balts krekliņš, lielas saulesbrilles, balta platmale kā kovbojiem. Lūk, viņš nostājas pie margām, pavēro pārbarotās pīles un slinkās foreles. Tad pavada acīm garām slīdošu sulīgu dāmu ar Rubensa auguma aprisēm.

Nespēju noturēties nepasmaidījis - Vāclavs ir uzticīgs sev. Es skaidri iztēlojos, kā viņa acis aiz briļļu spoguļstikliem no resnītes dižās muguras pārslīd uz apkārtējo situāciju. Viņš ir teicams operatīvais darbinieks un acumirklī fiksē ikvienu aizdomīgu detaļu četrdesmit metru rādiusā. Es labi pazīstu viņa gaumi, aizraušanās un ieradumus. Tagad viņš dosies pa kreisi, domīgi apstāsies, tad strauji pagriezīsies un soļos pretējā virzienā…

Sirdī ielīst siltums. Man Vāclavs ir mīļš. Cik ilgi neesam tikušies? Kādus septiņus astoņus gadus? Aptuveni tā būs. Taču viņš nav novecojis un zaudējis krampi - samērā ātri «apstrādāja» pavāru Aleksandru un ieguva rezultātu. Tūdaļ viņš to izklāstīs, un mūsu izmeklēšanā parādīsies noslēguma perspektīva. Tāpēc ka atklāt kādu Lazareva ciešu sakaru ir tas pats, kas satvert anakondu aiz astes! Lai gan - diez vai reptilim tas patiks…

Trotuārus bezmērķīgi slīpējošais frants, no galvas līdz papēžiem aplūkojot pretimnākošās sievietes, pastaigas solī virzās uz «Pupp» pusi. Bet, lūk, viņš apstājas, it kā būtu ko atcerējies, pagriežas un iet uz Kolonādi. Es domās aplaudēju, skaidri nezinu - sev, Vāclavam vai

abiem diviem. Man ir laba atmina, un viņš nemaina ie-

» 7 »

radumus. Tātad var gatavot viņam pārsteigumu…

Pamāju bārmenim.

- īru kafiju ar dubulto viskiju!

Viņš pamāj.

Pastaigājis redzeslokā dažas minūtes, Vāclavs pieņem lēmumu un, vieglā solī šķērsojis ielu, tuvojas bāra durvīm. Uz mirkli viņš pazūd skatienam. Es smaidīdams lūkojos uz ārdurvīm. Pretī kūp smaržīgā viskija kafija.

Mirklis ieilgst. Ieilgst! Ieilgst!! Ieilgst!!!

Smaids pazūd pats no sevis, bet pēc pāris sekundēm sievietes kliedziens izkustina mani no vietas. Izskrienu vējtverī. Vāclavs uz mutes guļ zemē, švītīgās bikses parāvušās uz augšu, atklādamas noslīdējušas zeķes, cepure aizripojusi sānis. Kāda tante stāv līdzās, piespiedusi rokas pie krūtīm, bez mitas spiegdama kā ievainots zaķis.

Pagrūdis nost tanti, izskrienu uz ielas, skatos pa kreisi, pa labi, taisni… Nervi uzvilkti, muskuļi saspringti, pirksti pa pusei saliekti kā tērauda manipulatoru spīles - pašlaik esmu gatavs saplosīt jebkuru plēsonīgu radījumu!

Taču nav ko plosīt. Garām, tāpat kā iepriekš, iet relaksējušies atpūtnieki. Divas sievietes vidējos gados, jauns puika, masīvs vīrietis, kurš cieš no aizdusas… Sirms večuks, balstīdamies uz metāla nozīmēm greznota tumša koka spieķa, lēni čunčina uz Kolonādes pusi.

Divas jaunas zostiņas baltos krekliņos ar uzrakstu «TaTu» ejot apkampjas un skūpstās, nepievērsdamas nevienam uzmanību un būdamas pašas par sevi sajūsmā. Neviens neskrien, neslēpjas…

Divpadsmit nulle piecas. Es nāku atpakaļ. Vējtveris ir pilns ziņkārīgo. Vāclavu ir apgriezuši uz muguras un apvēdina ar lakatiņiem un avīzi, bet man ir skaidrs, ka viņam jau vairs nevar līdzēt.

-   Slimajam vajadzīgs gaiss, nedrūzmējieties, atbrīvojiet telpu! Izsauciet policiju un ātro palīdzību! - es skaļi komandēju.

Cilvēkiem ir paradums paklausīt precīzām un pavēlošām komandām, it īpaši kritiskās situācijās. Vējtveris tukšojas. Nometies ceļos, piespiežu ausi pie slimā drauga krūtīm. Sirds nepukst. Aši apčamdu kabatas, pievācu telefonu. Nekā cita ievērības cienīga viņam nav. Vāclava zilo acu stingais skatiens vērsts griestos. Nobraucu ar delnu pār seju no augšas uz leju, aizvērdams plakstus. Kā kino. Pat ne «kā». Tieši kino es šo žestu arī esmu redzējis.

Ieeju bārā, iejūku satraukti dūcošajā pūlī, cenšos ņemt dalību ārkārtējā notikuma apspriešanā. Pašlaik nedrīkst atšķirties, turēties savrup vai izlikties vairāk zinošam - man nav nekādas vajadzības nokļūt aizdomās turamā vai galvenā liecinieka statusā. Uz mana galdiņa vēl kūp īru kafija ar dubultu viskija porciju…

Drīz ierodas policija - jauns puisis un meitene formas tērpos ar pistolēm, kas rēgojās laukā no vaļējām mak- stīm. Tad, sirēnai kaucot, piebrauc ātrās palīdzības mersedess. Ārsts, resns un pēc izskata labsirdīgs ūsainis, profesionāli apskata cietušā ķermeni.

-  Miris, - viņš saka policistiem. - Redzamu bojājumu nav. Iespējams, sirdslēkme…

Vārdi smagi krīt saspringto gaidu klusumā kā akmeņi spoguļgludā ūdenī. «Sirdslēkme…» apļi izplatās bārā. «Sirdslēkme…»

Kas par blēņām?! Tā nemēdz notikt! Dienu agrāk vai vēlāk, bet ne minūti pirms konspiratīvās tikšanās!

Galvā smagi dunēja tādas kā afrikāņu bungas, atbalsodamās sirdī un aknās. Jaukās kūrortpilsētiņas omulīgais bārs pazuda. Es atrados smacīgos, pēc purva izgarojumiem smirdošos Amazones džungļos. Bet mans draugs, tāds pats mednieks kā es, gulēja zemē ar seju netīrajā staignājā. Vienkārši anakonda bija uzzinājusi par medniekiem, tas arī viss.

Gar līķi jau darbojās detektīvi civilās drēbēs. Zibēja fotoaparātu zibšņi. Kriminālpolicijas virsnieks profesionāli diktēja mikrofonā apskates protokolu. Spriežot pēc apgriezieniem, viņš bija pieredzējis detektīvs. Taču viņš

neko nezināja ne par tikšanos, ne anakondu.

* * *

-   Esat radinieks? - Padzīvojušā patologanatoma nogurušais skatiens bez izbrīna un sapratnes kā svārsts slīdēja no manas sejas uz simt eiro banknoti un atpakaļ. - Viņam bija problēmas ar sirdi?

-   Manuprāt, itin nekādu. - Es uzskatīju par pareizu uz pirmo jautājumu neatbildēt. Un, tā kā pauze ievilkās, iebāzu naudu virsvalka kabatā. Ārsts saviebās, bet neiebilda. Lai gan pēdējo vārdu viņš tomēr paturēja sev:

-  Bez uzsvārča nedrīkst tur iet. Uzģērbiet šo te…

Vāclavs bez drēbēm gulēja uz marmora galda, vīrišķīgie vaibsti bija sastinguši, un baltā seja atgādināja grieķu varoņa marmora profilu.

-  Skaists vīrietis, - ārsts noteica. - Un izskatās gluži bezrūpīgs. Tā reti notiek. Sirdslēkmes gadījumā sejā sastingst trauksmes izteiksme…

Es neko neteicu. Ar sirdslēkmi te nav nekāda sakara. Vāclavs izskatās pēc cilvēka, kurš notvēris aiz astes anakondu.

Bija smacīgi, oda pēc zālēm, gumijas un vēl kaut kā. Nepatīkama. Pretdabiska. Baisa.

Turpinādams iesākto skaistuma tēmu, patologana- toms lēni ķērās pie apskates pēc reizi par visām reizēm apstiprinātas metodikas - aptaustīja galvaskausu, kakla skriemeļus, pataustīja krūšu kurvi, apskatīja padušu iedobes un cirkšņu vēnas…

-   Man tikai divas reizes mūžā ir trāpījušās skaistas sievietes, - viņš klusi nobubināja, vai nu stāstīdams man, vai atgādinādams pats sev. - Vienu nosita strāva, bet otra bija noslīkusi…

-  Jums, pan doktor, nav laimējies ar sievietēm, - es kārtējo reizi izspļāvu netaktisku piezīmi, bet ārsts izlikās to nedzirdam.

-   Tagad apskatīsim muguru…

Ārsts nopūtās, viegli pastūma mani nostāk, ierasti apgrieza līķi un ar iepriekšējo apnicīgo rūpību turpināja savus pētījumus.

-  Attīstīti tricepsi un platie muskuļi… Viņš acīm redzami nodarbojies ar atlētiku… Lai gan tas bijis sen… Kakla skriemeļi un mugurkauls ir nomas robežās. Ribas, lāpstiņas, gūžas kauli - veseli. Ādas virsma tīra, bez bojājumiem…

Es biju apsteidzis viņa murmināšanu un paguvis apskatīt Vāclavu no galvas līdz papēžiem. Vēl vairāk - biju atradis, ko meklēju. Maiu sarkanu plankumiņu nedaudz virs kreisās kājas potītes. Tas pats «ādas virsmas bojājums»… Pēc pāris miiūtēm to uzgāja arī patolog- anatoms.

-   Tā, un kas tad tas? I sskatās pēc dūriena… Vai kukaiņa koduma… Taču nc tāda vēl neviens nav nomiris…

«Un kā vēl ir nomiruši Septiņdesmit astotajā - Londonā - bulgāru disidents, rakstnieks Antonovs. Astoņdesmit sestajā - Tunisā - pārbēdzējs no «MI-6» Arnolds Smits. Tie ir tikai skaidri zināmie gadījumi…»

Gumijas cimdā tērptais pirksts pieskārās sarkanajam plankumiņam, uzspieda, atlaida, atkal uzspieda… Apsārtums pazuda un atkal parādījās.

-   Tāds kā sabiezējums… Vai nu tas ir injekcijas saturs, vai nezinu, kas…

«Doba titāna lodīte 2,5 mm diametrā - lūk, kas! Bet tajā… Londonā bija ricīns, Tunisā modernākais lizīns, bet, kas ir šeit, nezinu… Varbūt tā jāizņem gāzmaskā…»

Katram gadījumam atkāpjos.

-  Ziniet, doktor, pirms dažām dienām es ķēru karpas Pleckas dīķos un mani šausmīgi sakoda moskīti… Jā, odi. Un man visas kājas bija sarkanos kodumos… Baidos, ka tā tiešām bijusi sirdslēkme.

-   Bet pēkšņa infarkta gadījumā lūpas kļūst zilas, bet acu āboli…

Genādijs Poļenovs gurdeni paraustīja plecus.

-  Nezinu, dakter. Es no tā neko nesaprotu. Uz redzēšanos.

Es ātri dodos uz durvīm. Kamēr patologanatoms nav sācis urbināt laukā lodīti, jāpagūst pēc iespējas attālināties. Uz mūžu atmiņā iespiedušies speciālie ziņojumi apliecina, ka ar indēm labāk nejokot. Sešdesmit devītajā - Maskavā - CIP aģents Tritons noindēja savu līgavu, pēc sekcijas nomira arī tiesu medicīnas eksperts un viņa palīgs. Bet deviņdesmito gadu vidū kompanjons neparastā veidā novāca galvaspilsētas baņķieri, apstrādājot ar indīgo vielu telefona klausuli. Sīks plankumiņš «VX» - divi milimetri diametrā. Pieci bojāgājušie - pats baņķieris, viņa sekretāre, izmeklētājs un divi operatīvie darbinieki, kuri apskatīja notikuma vietu…

Izgājis uz ielas, es atvilku elpu. Šajā brīdī tīrais rudenīgais gaiss šķita sevišķi garšīgs un aromātisks. Nogājis vairākus kvartālus, es gana to saelpojos, un gaiss atkal kļuva parasts.

Kā klājas ārstam? Es, protams, esmu bezkaunīgs lops. Taču vairāk viņa labā es izdarīt nevarēju. Ne pateikt priekšā, ne dot mājienu. Vienīgi uzvedināt uz odu pēdām. Tiesa, visticamāk, lodītē ir parasta inde - individuāla pielietojuma. Un tā jau ir iesākusies audos. Bet, ja tā, es vairs sev neliekos bezsirdīgs tips!

Bet, lai kā arī būtu, ja lodīti atradīs, sacelsies liela jezga. Ļoti liela!

Par ko es domāju? Par kriminālistikas smalkumiem. Bet pats Vāclava nāves fakts atvirzījies otrajā plānā.

Nabaga Vāclavs! Nē, es tomēr esmu gatavais lops.

* * *

Atgriežos viesnīcā, ieeju numurā un uzreiz sajūtu ko nelāgu!

Sastindzis uz sliekšņa, pietupjos un, nenolaizdams acis no vannas istabas durvīm, paceļu paklājiņu. Plāksnīte ir saspiesta! Pat bez visādām viltībām redzams, ka soma izkustināta, bet krēsls ar žaketi uz atzveltnes piestumts pie galda. Slīdēdams ar muguru gar sienu, pie- zogos pie drēbju skapja, piesardzīgi ieskatos tajā… No bufetes atvilktnes paņemu dakšiņu, pastiepis to ar zariem uz priekšu, pieeju pie vannas istabas un strauji atrauju durvis… Šādās situācijās ir derīgi izgrūst spalgu, biedējošu kliedzienu, lai demoralizētu paslēpušos ienaidnieku, bet no tā es atturējos. Un pareizi darīju - vannas istabā slēpņa nebija. Ieeju guļamistabā - tukšs.

Un tomēr numurā kāds ir bijis. Var jau, protams, būt, ka istabene. Taču es savas zīmes uzstādīju pēc rīta uzpošanas, bet pēc tam personālam te nav ko darīt… Stop! Uz galda parādījusies aprakstīta papīra lapa… Kas tas ir - draudi, priekšlikumi, ultimāts? Zagdamies ar dakšiņu rokā, pieeju pie iespējamo briesmu avota un… atviegloti izpūšu plaušās slēptā spēka sapresēto gaisu - kime pamats -, kas nes uzvaru pat nevienlīdzīgā cīņā.

No viesnīcas veidlapas ieapaļš sievietes rokraksts taujāja: «Kur esi pazudis? Naktīs neesi, uz restorānu nenāc…

Kas ir noticis? Es pat nezinu tava telefona numuru, piezvani uz manējo… Galina.»

Atvaino, zaķīt, patlaban man prātā neesi tu. Tāpat kā tava burvīgā māmiņa…

Iedzēris «Martell» no daudz pieredzējušas blašķītes, es smagi noslīgu krēslā un salūkoju Vāclava telefonu. Liels un spožs displejs paklausīgi izgaismoja ienākošos un izejošos zvanus - laiku, numuru, sarunas ilgumu. Pēdējo triju dienu laikā, meklēdams Aleksandru, viņš izdarījis 42 zvanus. Galvenokārt uz Prāgas numuriem. Ieskatos fotogrāfiju failā - Prāgas skati, atsevišķas kotedžas, kaut kādas automašīnas, nepazīstami cilvēki, tuvplānā dažu restorānu izkārtnes… Tādas bildes uzņem visi tūristi. Taču Vāclavs nav tūrists - tāpat vien neknipsēs. Visām šīm fotogrāfijām ir saistība ar lietu. Un Karlam viņš paziņoja, ka dabūjis rezultātu. Tātad rezultāts ir šeit! Tikai to vajag atšifrēt…

Taču tam nav laika - anakonda uzzinājusi par Vāclava panākumiem vai vienkārši radušās kādas aizdomas - un Vāclavs aizgāja bojā. Kuram tagad ir kārta? Var trīs reizes minēt… Izskaitļot, pie kā viņš gāja, nav grūti -jāpasēž bārā, jāapspriež nesenais ārkārtējais notikums, jāuzzina par kāda klienta aktivitātēm… Bet var vienkārši aiziet uz morgu un aprunāties ar līķu šķērdēju. Diez vai par simt eiro viņš būs devis klusēšanas zvērestu uz mūžu. Jā, situācija ir nepatīkama…

Apsteidzot apziņu, pirksti paši no sevis uzspiež mēmos taustiņus, sastādot numuru, kurš, pēc tā īpašnieka vārdiem, maksā vairāk nekā 30 tūkstošus dolāru. Un pa kuru es varu saņemt ātru un efektīvu palīdzību jebkurā pasaules punktā. Arī pēc tās pašas personas vārdiem. Tikai - vai viņam var ticēt? Bet pirksti acīmredzot uzskata, ka var.

-   Klausos! - ar neapmierinātības pieskaņu klausulē ierūcas zems baritons.

-   Sveiki, Stepan Nikolajevič…

-  Ak tas esat jūs… Kāpēc no cita numura?

-   Tā sanāca. Bet runa nav par to… Man vajadzīgs atbalsts.

-   Kāda veida?

-   Visnopietnākais. Cilvēks, ar kuru tikos, ir nogalināts. Ļoti drīz ieradīsies pie manis.

-  Vai tas ir saistīts ar jūsu neskaitāmajām mīlas dēkām? - Baņķiera balsī ir saklausāmas ņirgas. - Un pastāvīgajām iedzeršanām?

Kā viņš visu zina?! Kurš tik nekrietni un tendenciozi apgaismojis viņam manu nepateicīgo un bīstamo darbu?

-   Nē, ar jūsu naudas meklējumiem.

Es runāju atklātā tekstā, taču sarunbiedru tas nemulsināja. Un mani, starp citu, arī ne. Darbs Budņicka labā ir tikai manas leģendas ārējā čaula, to var neslēpt no ieinteresētajām personām.

-   Nu labi, ticēsim… - viņš it kā negribīgi nosaka.

Iestājas neilga pauze.

-   Atbalsts būs! - Pārliecināti apsola stingrais, bet visvarenais brīnumdaris. Tik pārliecināti, ka viņa vārdi izklausās pēc patiesības. Lai gan - kā viņš no Maskavas varēs atsniegties līdz Karlovi Variem, man paliek mīkla. Un precizēt nevar - Lielās Naudas Pavēlnieks izslēdz telefonu.

Kratu blašķīti virs atvērtās mutes. Tavu brīnumu - vēl kādi divdesmit grami iepil izkaltušajā rīklē. Kas ir divdesmit grami? Praktiski nekas. Tomēr, kad tie izlīst no blašķītes, kuru uzskati par tukšu, tie tiek uztverti kā visnotaļ pieklājīga porcija. Pasaulē viss ir relatīvs…

Vāclava telefona zvans izrauj mani no filozofiskajām pārdomām.

-   Pans Poļenovs? - nepazīstamais runā čehu valodā, turklāt ļoti mierīgi. - Esmu Gustavs, no Stepana Niko- lajeviča. Kur jūs atrodaties?

Te nu bija! Izskatās, ka baņķieris ar vārdiem nemētājas!

-   «Superior». 521. numurs.

-   Nekur neejiet. Būšu pie jums pēc ceturtdaļstundas…

Jā, mans darba devējs tiešām prot darīt brīnumus!

-   Gaidu, - atbild jautrāks kļuvušais Genādijs Poļenovs. Un nemās atkal kratīt tukšo blašķi. Taču brīnu-

» i

mu limits šodienai ir izsmelts.

* * *

Piecas minūtes nav uzlūkojamas par nokavēšanos, tāpēc var uzskatīt, ka Gustavs tiešām ieradās pēc ceturtdaļstundas. Dūšīgs vīrs ap gadiem četrdesmit ar buļļa kaklu un locītavām, ap kurām diez vai varētu aplikt roku dzelžus. Kad viņš iezvēlās dīvānā, kājas masīvos vismaz četrdesmit sestā izmēra zābakos izstiepās vai līdz istabas vidum. Vītais austiņas vads rēgojās zem atpogātās krekla apkaklītes, platā žakete acīm redzami slēpa ieroci. īsais matu griezums, nosvērtās manieres un absolūtais miers darīja viņu līdzīgu profesionālim - labi trenētam īpašo vienību kaujiniekam vai kareivim, kuram ir pieredze kaujas darbībā. Pirmais, ko viņš izdarīja, ienākdams numurā, - aizlika durvīm priekšā ķēdi. Otrais - aizvilka logu aizkarus. Trešais - izdzēsa Vāclava mobilajā telefonā savu ienākošo zvanu.

-   Jūs viņus redzējāt? - viņš jautā, nepārtraukdams košļāt gumiju un nepaskaidrodams, par ko ir runa.

-Nē.

Gustavs tikko manāmi pamāj. Skatiens ir sevī vērsts. Izskatās, ka viņš uzmanīgi klausās austiņā skanošo informāciju. Interesanti - kāpēc viņam ir vācu vārds? Lai gan, visticamāk, viņš ir tāds pats Gustavs kā es - Genādijs…

-  Vai esat pārliecināts, ka jums draud briesmas?

-Jā.

-  Tas ir saistībā ar dīvaino slepkavību «Operā»?

Kā viņš visu zina? Gan par slepkavību, gan to, ka tā bijusi dīvaina… Starp citu, galvenās dīvainības vēl nemaz nav nākušas gaismā. Bet kad nāks… Tad nu gan izcelsies jezga! Tādas likvidācijas visā pasaulē ir uz pirkstiem saskaitāmas. Un ar vienu man bija vistiešākais sakars. -Jā.

Gustavs pasmīn.

-  Jūs neesat sevišķi runīgs.

-  Jūs arī.

Gustavs palabo austiņu.

-  Lieta tāda, ka neviena tik augsta līmeņa killera pilsētā nav. Tātad iebraucēji. Tikai - no kurienes? Visā Čehijā nav tādu speciālistu. Varbūt jums ir kāds izskaidrojums?

Es tikai noplātu rokas un papurinu galvu.

No sarunas var noprast, ka viņš ir labi informēts, turklāt ļoti specifiskā un slēgtā sfērā, kurā iekļūt var vienīgi valsts darbinieks. Piemēram, strādājošs policists. Vai drošības dienesta darbinieks. Vai tiešām Lielās Naudas Pavēlniekam būtu tik garas rokas?! Nē, tas nevar būt. Drīzāk viņš ir parasts algotnis, kuram ir sakari policijā un pretizlūkošanā…

-   Kā jūs varējāt tik ātri izpildīt Budņicka pavēli?

-   Kā pavēli?! - Atlēts saslējās un uzreiz kļuva galvas tiesu par mani garāks.

-   Nu, Stepana Nikolajeviča.

-   Kas tas par Stepanu Nikolajeviču? - Gustavs atkal nesaprata.

Viņa izbrīns bija visnotaļ dabisks, taču mani tas kaitināja.

-   Tā paša, kurš jūs atsūtīja pie manis!

-  A-a-a…

Atlēts no jauna atlaidās pret dīvāna atzveltni.

-   Es neko par viņu neesmu dzirdējis un nezinu, kas viņš tāds ir. Man pavēles dod pavisam citi cilvēki.

-  Ak tā? Un es domāju, ka mēs strādājam vienam un tam pašam cilvēkam…

Gustavs atkal pasmīnēja.

-   Nē, dažādiem. Tikai jūsējais ir ļoti varens. Spriežot pēc visa, viņam ir cieši sakari ar ietekmīgiem cilvēkiem visos pasaules reģionos. Un tie savukārt dod komandas izpildītājiem. Tiem, kuri atrodas tuvāk vajadzīgajai vietai.

-   Tātad, ja es atrastos Āfrikā…

-   Līdzās jums sēdētu melns miesassargs ar loku un bultām, - Gustavs iesmējās. - Aļaskā - eskimoss ar vin- česteru. Bet Austrālijā - aborigēns ar bumerangu un šķēpu…

Jā, puisis bija ar humora izjūtu! Turklāt sabiedrisks. Interesanti, kā viņam sastāv ar galvenajām īpašībām…

Pēkšņi smiekli aprāvās, acis kļuva stiklainas, skatiens iegrima sevī, bet tūdaļ iznira jau ar saspringtu spīdumu.

-  Jūs kādu gaidāt? Varbūt no personāla?

-   Nē… Hm. - Es atcerējos Galočku un piemetināju: - No personāla pavisam noteikti nevienu negaidu.

Kā noliegdams manus vārdus, klusi ietrinkšķējās durvju zvans.

Gustavs iegrūda roku aiz žaketes un savai komplekcijai apbrīnojami klusi izslīdēja priekšnamā. Es arī piecēlos un, cenzdamies netrokšņot, gāju viņam līdzi. Viņš paskatījās actiņā, tad palaida mani.

Gaitenī, turēdama rokas sev priekšā, stāvēja mājīgi omulīgā un apaļīgā medmāsa Marija.

Es nomierinoši pasmaidīju un pamāju. Sak, viss kārtībā, draugs! Taču atbildes smaidu nesaņēmu. Gluži otrādi - viņš izdarīja nesaprotamu žestu un pagrūda mani atpakaļ - vai nu uz vannas istabu, vai kādu citu no telpām. Ar vārdu sakot - lika pazust. Seja viņam bija tāda, ka es nekavējoties paklausīju viņa padomam un garā nedzirdamā lēcienā atgriezos viesistabā. Paslēpies aiz skapja, es vēroju, kā Gustavs piesardzīgi atver durvis.

-   Sveicināta, paņi, - viņš vislaipnākajā balsī sacīja.

Droši vien arī sejas izteiksme bija mainījusies uz labo

pusi, jo Marija šausmās neiekliedzās un nepaģība - katrā gadījumā ķermeņa kritiena troksni es nedzirdēju

-  Panam Poļenovam vajag… Rīt… pulksten… - manas ausis sasniedza medmāsas labsirdīgā balss.

Labi, ka viņa neredzēja niķelēto «Berettu», kas caur durvīm tēmēja viņai tieši vēderā.

-   Protams, paņi, neraizējieties, - Gustavs laipni atbildēja un, ar kreiso roku kaut ko no viņas paņēmis, aizcirta durvis.

Šis «kaut kas» izrādījās maza mēģenīte ar skrūvējamu vāciņu un kaligrāfiskā rokrakstā uz gludas plastikas strēmelītes uzrakstītu manu uzvārdu.

-   Rīt no rīta līdz pulksten astoņiem jums jānodod urīna analīze, - Gustavs nesatricināmi paskaidroja, atkal paslēpdams savu stroķi zem žaketes.

Tas bija novecojis, tomēr ļoti nopietns modelis - 92 «Brigadier» - piecpadsmit lādiņu, varena deviņu milimetru parabellum patrona, klusinātājs «SZ». Uzreiz redzams, ka Gustavs ir konservators, vecās skolas profesionālis. Ja Marija, ar savu nevainīgo izskatu iemidzinājusi mūsu modrību, būtu centusies mest granātu vai izšaut, viņai nekas nebūtu izdevies. Pat ja gaitenī būtu slēpušies viņu uzsūtījušie ļaundari, arī tiem nebūtu nekādu izredžu!

-   Tātad man jānodzīvo līdz astoņiem rītā. - Es saudzīgi saņemu mēģenīti, atceroties puslitra burkas tēvzemes sanatorijās.

-  Vismaz, - Gustavs pamāj.

-  Varbūt aizsūtīt pēc ēdamā un dzeramā? - es apvaicājos.

Atlēts papurina galvu.

-  Es esmu darbā. Un jūs jau arī. Ja gribat nodot savu analīzi… Televīziju gan varētu paskatīties. Tiesa, bez skaņas.

Mēs sēžam televizora priekšā vairākas stundas. Vairākas reizes zvana telefons, taču es neceļu klausuli. Pēc tam zvana pie durvīm.

-   Jauna garkājaina meiča sarafānā ar vaļēju muguru, - Gustavs komentē, nepieiedams pie actiņas. Austiņa piegādā viņam izsmeļošu un precīzu informāciju.

Es pamāju, arī nekustēdamies no vietas. Viens zvans, otrs, trešais… Beidzot Galočka aizgāja. Nabaga vīlies bērns!

Mani moka sirdsapziņas pārmetumi. Taču tos nomāc tuvumā klaiņājošās briesmas. Lai gan Gustava nesatricināmais miers vieš pārliecību. Vairākas reizes viņš cēlās kājās un, izgājis priekštelpā, gaidīja pie durvīm. Vienu reizi uz neilgu brīdi iegāja tualetē.

Jau ap desmitiem viņa skatiens kārtējo reizi iegrima austiņas ziņojumā. Un pirmo reizi viņš atbildēja savam neredzamajam informatoram:

-   Tu esi drošs?! - Balsī bija skaidri saklausāms saspringums.

Acīmredzot atbilde bija apstiprinoša. Gustavs piecēlās.

-   Rādās, ka tūlīt ies vaļā, - viņš sacīja. - Es pie jums neesmu bijis. Jūs neko neesat redzējis un neko nezināt. Mēs neesam pazīstami. Palieciet sveiks!

Viņš ātri izgāja gaitenī. Noklikšķēja durvju slēdzis. Iestājās mokošs klusums. Jau vēlāk, balstoties uz faktiem, es varēju rekonstruēt notikumu gaitu.

Divdesmit divi Karlovi Varu «Superiorā» ir apmēram tas pats, kas divi naktī Maskavas «Mariotē». Vestibilā salasījies krietns pulciņš pirms miega atslābinošos iemītnieku. Paveci vācieši pēc vakara pastaigas atpūtās pie mākslīgā kamīna. Vairāki jauni pārīši dūdoja uz augstajām taburetēm pie bāra letes. Solīdas komplekcijas vīrieši, atlaidušies ērtajos ādas klubkrēslos, smēķēja cigārus un dzēra kafiju ar obligāto «Beheru» un citiem dižestīviem.

Tajā laikā no ielas ienāca sirms vecis, ar pūlēm stumdams sev pa priekšu ratiņkrēslā pusaugu invalīdu. Nevainīgāku pāri būtu grūti iedomāties, taču vērotājs, kurš strādāja pārī ar Gustavu, viņus sazīmēja un sacēla trauksmi. Vecis un invalīds nozuda liftā, metāla durvis, viegli dūkdamas, aizvērās, kabīne sāka celties augšup.

Un tūdaļ ar vārgajiem pasažieriem notika zibenīga pārvērtība - bezpalīdzība pagaisa, nevajadzīgos ratiņus ar vienu kustību salocīja un ieslēja kaktā, toties atklātībā parādījās kompaktas beztrokšņa pistoles. «Vecis», kurš, kā izrādījās, nebija nekāds vecis, bet nogrimēts vīrietis pašos spēka gados, atbalstījās pret sānu sienas koka paneli un notēmēja tieši durvju centrā. Bet «pusaugu invalīds» - patiesībā veikls un lokans jauneklis - nometās uz viena ceļa un dublēja vecākā pārinieka tēmējumu. Viņi rīkojās tik pārdomāti, ka pat modrais un iepriekš brīdinātais Gustavs tiktu nogalināts jau pašā apšaudes sākumā. Ja vien…

Ja vien nebijis kāds apstāklis, kuru profesionālie kil- leri nebija paredzējuši… Kad lifts apstājās, atverošos durvju dūkoņa noskanēja viņiem aizmugurē! Un ar «Berettu» gatavībā stāvošais Gustavs arī atradās viņiem aizmugurē! Killeri strauji griezās apkārt, taču mēdz būt situācijas, kad nokavētās sekundes nav iespējams atgūt. Gustavs nedeva viņiem nevienu iespēju. «Berettas» lode ķēra «vecim» deniņus, bet nedaudz ātrākajam «pusaudzim» trāpīja kreisajā acī.

Atkārtoju - es neko no tā visa netiku redzējis. Stāvot aiz durvīm, saklausīju divus apslāpētus plīkšķus. Tad vēl divus. Kontrole. Profesionāļa mūžīgais paradums.

Gribējās kaut kur skriet, kaut ko darīt, kaut kādā veidā ņemt dalību notikumu gaitā. Taču man vajadzēja demonstrēt absolūtu norobežošanos. Atgriezos istabā un pagriezu skaļāk televizoru. Tad ņēmos staigāt no vienas istabas otrā. Beidzot atskanēja dvēseli plosošs sievietes kliedziens.

-  Policaien, ahtung, policaien! - kliedza kāda vāciete.

Sāka klaudzēt durvis, gaiteni bija dzirdama daudzu

kāju dipoņa. Dažas minūtes nogaidījis, arī es izgāju no numura. Pie lifta drūzmējās cilvēki.

-   Kas noticis?

-    Nogalināti divi cilvēki! - paziņoja garš tautietis «Adidas» biksēs un apakškrekliņā. - Taisni liftā, šausmas!

-  Jāizsauc policija.

-   Jau izsauca! Te skraidīja gan portjē, gan reģistratūras dežurants… Neko teikt, laba atpūta!

Uzmetis skatienu notikuma vietas asiņainajai ainai, es atgriezos numurā. Vairākas reizes zvanīja telefons, taču es necēlu klausuli. Apgūlos gultā un mēģināju aizmigt, bet pēc stundas pie durvīm skaļi pieklauvēja. Tā visā pasaulē klauvē kriminālpolicija. Un cilvēku trijotne aiz durvīm nelīdzinājās nekam citam, kā vienīgi policistiem.

-   Pans Poļenovs? - čehu valodā jautāja spēcīgs komandēt radis vīrietis. - Tūlīt mēs veiksim kratīšanu, pēc tam jums nāksies sekot mums uz iecirkni!

-   Kratīšanu? - apjuka no kriminālās pasaules tālu stāvošais Genādijs Poļenovs. - Ko gribat izkratīt? Es pats visu atdošu!

-   Ieroci. Pistoli ar klusinātāju.

-    Pistoli?! - nošausminājās miermīlīgais Poļenovs, kurš nekad mūžā nebija turējis rokā ieroci. - Man nav nekādas pistoles!

-   Mums tas jāpārbauda.

-   Lūdzu, pārbaudiet… Tātad es būtu arestēts?

-  Varat saukt to par arestu. Lai gan patiesībā runa ir par iepriekšējo aizturēšanu.

Vecākais policists pamāja savam padotajam. Detektīvs ar drūmu kramplauža seju sadabūja roku dzelžus.

Te nu bija, kā viss pagriezies! Domas drudžaini skrēja cauri smadzeņu datora analītiskajam filtram. Ir tikai viens izskaidrojums - Marija būs pastāstījusi par noslēpumaino svešinieku manā numurā, un es esmu kļuvis par vienīgo pavedienu, kam var sekot izmeklētāji…

Marijas tēls raisīja asociāciju ķēdīti.

-   Kā tad tā? - bilda apjukušais Poļenovs. - Man no rīta jānodod urīns…

-   Cerams, asinis jūs negrasāties nodot? - apvaicājās kramplauzis.

No viņa lūpām jautājums izskanēja samērā divdomīgi. Atlika vienīgi pastiept rokas. Ap manām plaukstu locītavām roku dzelži noklikšķēja pavisam brīvi.

Kratīšana numurā aizņēma ne vairāk par stundu. Radās iespaids, ka tā tiek veikta formas pēc. Tikai pilnīgs idiots var izdarīt dubultu slepkavību līdzās savai istabai, tad atgriezties, pabāzt ieroci zem spilvena un mierīgi likties gulēt. Taču policisti rīkojās pēc tipveida shēmas - tā, kā tādos gadījumos paredzēts rīkoties. Un droši vien atskaitījās, ka izmeklēšana rit veiksmīgi un ir pat aizdomās turamais…

Tad mani atveda iecirknī, pielika plaukstas pie karstas parafīna plates un uzklāja to arī no virspuses. Pēc dažām minūtēm plati noņēma un ievietoja polietilēna maisiņā ar manu uzvārdu.

-    Tas ir parafango? - apvaicājās naivais Poļenovs. - Es gan par locītavām nesūdzos…

Policisti nosmīkņāja par tik klaju muļķību. Notiekošais tiešām atgādināja parafīna terapiju - tā «Superior» ārstēja artrītu. Patiesībā procedūrai nebija nekāda sakara ar ārstniecību, un paskaidrot tās būtību īslaicīgam aizturētajam neviens neuzskatīja par vajadzīgu.

Taču es arī pats zināju, kas tas bija. Parafīna tests, lai konstatētu šāviena pēdas - pulvera un sprāgstošā dzīvsudraba mikrodaļiņas. Genādijam Poļenovam bija ķērušies klāt ne pa jokam.

* * *

Krievijas vēstniecības pārstāvis ieradās nākamajā dienā - jauns cilvēks korektā uzvalkā un tikpat korektu sejas izteiksmi. Tajā gan vajadzēja būt lasāmai gatavībai visiem spēkiem aizstāvēt nelaimē nokļuvuša tautieša intereses. Taču, ja šī gatavība arī bija ierakstīta, tad - ar neredzamu tinti. Apmeklētājs vairāk līdzinājās apsūdzētājam, nevis aizstāvim. Viņš nestādījās priekšā, nesniedza roku un pat nesasveicinājās.

-   Vai jums ir pretenzijas pret uzturēšanās apstākļiem? - Viņa tonis bija stingrs kā prokuroram.

-   Nav. Kamera gaiša, ir siltais ūdens, pat duša. Un nesmird kā lopkautuvē. Ne tā kā pie mums…

Jaunais cilvēks tikko manāmi saviebās.

-  Jūs esat bijis Krievijas cietumos?

-   Ir nācies sakarā ar darbu. Tie ir gatavās dīrāta- vas…

Viņš vēlreiz saviebās, jau manāmāk.

-  Domāju, jums pieklātos atturēties no līdzīgiem vērtējumiem. Tātad pretenziju nav? Tad parakstieties šeit.

-  Ir. Esmu aizturēts nelikumīgi. Un pieklājīgie uzturēšanās apstākļi neattaisno šo faktu!

Konsulāta pārstāvis nopūtās un sāka vākt kopā savus papīrus.

-   Mēs diemžēl nevaram iejaukties tiesvedības procedūrās. Padomi, juridiskas konsultācijas - tā ir cita lieta. Starp citu, vai jums ir advokāta nolīgšanai nepieciešamie līdzekli?

»

-   Ir, - es pamāju. Un, uzsvērdams katru vārdu, piemetināju: - Paziņojiet par mani Konstantīnam Konstan- tīnovičam.

-  Kam? - Krievijas pilsoņu aizstāvis ārzemēs savilka augšup uzacis.

-  Konstantīnam Konstantīnovičam! - es svarīgā tonī turpināju.

Tā pieņemtajā slengā tika dēvēta rezidentūra. Un šis slengs obligātā kārtā jau pašā pirmajā instruktāžā tika darīts zināms ikvienam jaunam diplomātiskās pārstāvniecības darbiniekam. Izdzirdis koda vārdu, ikviens «tīrais» diplomāts nostiepās kā stīga un šāva roku pie cepures. Taču izskatījās, ka jaunais cilvēks šo izteicienu dzird pirmo reizi. Varbūt viņš nebija instruēts? Izslēgts! Vai varbūt viņam bija tik caura atmiņa? Nevar būt! Bet fakts bija acīm redzams…

-   Es lūdzu paziņot par mani Konstantīnam Konstan- tīnovičam! - es, ar skatienu hipnotizēdams apmeklētāju, teicu trešo reizi. - Viņš ir jūsu kolēģis vēstniecībā!

Tomēr maģiskie vārdi tāpat kā līdz šim neatstāja nekādu iespaidu.

-  Jūs kaut ko jaucat, - vēstniecības pārstāvis vēsi atteica. - Es nepazīstu nekādu Konstantīnu Konstantīno- viču. Mums nav neviena darbinieka ar šādu vārdu!

Es pamāju viņam ar pirkstu, pārliecos pāri galdam pie man pievērstās auss un visas mani pārņēmušās jūtas izspļāvu niknā čukstā:

-   Nedrīkst aizmirst instrukcijas, aunagalva! Paziņo izlūkdienestam! Tu saprati?! Tieši rezidentam!

Iestājās īsa pauze. Jaunā diplomāta seja piesarka, un tajā bija lasāma vesela pārdzīvojumu gamma. Kā pēc karsta gludekļa pieskaršanās baltai lapai uz tās lēni parādās slepenraksta burti, tā apaļajos vaigos, šaurajā zodā ar iedobīti, izliektajā tīrajā pierē, apaļajā «kartupeļa» degunā, nelielajās brūnajās acīs, nedaudz atkarena- jās ausīs - it visā apmeklētāja izskatā parādījās izmisīga gatavība visiem spēkiem aizstāvēt tik kompetenta Krievijas pilsoņa tiesības un intereses.

-   Protams, Poļenova kungs! Es visu izdarīšu. Visu, kas būs atkarīgs no manis!

-  Tātad, pan Poļenov, parafīna tests ir devis pozitīvu rezultātu! - Izmeklētājs atgādina kaltētu Tihodonskas buti, lai gan nē - drīzāk Astrahaņas voblu - tā ir mazāka un asakaināka. Vecmodīgās masīvās acenes no melnas plastmasas viņu nekādā ziņā negrezno. Taču pašlaik viņš ir apmierināts un jūtas kā pilnvērtīga Donas vimba.

-   Tas nevar būt! - es visnotaļ patiesi izsaucos. - Ir notikusi kāda kļūda! Pilnīgas muļķības…

-    Diemžēl, diemžēl, pan Poļenov, nekādas kļūdas nav, - par vimbu sevi paaugstinājusī vobla staro pašapmierinātībā. - Izbrīnu rada kas cits - pulvera daļiņu daudzums uz jūsu rokām. Tāds iespaids, ka jūs būtu šāvis cauru dienu! Visā Čehijā nenotiek tik daudz noziegumu ar šaujamieroša pielietojumu…

Klikš! Viss nostājas savā vietā!

-   Pagaidiet, pagaidiet! Es tiešām daudz šāvu - šautuvē! Tā ir tepat kalnā! Tur vēl ir kafejnīca «Streļņica»!

Bārmeņa vārds ir Jirži, viņš ir arī instruktors, viņam

> 7 » 7 »

mati sapīti bizītē un ausī auskars! Pajautājiet viņam, viņš mani labi iegaumēja, mēs pat kopīgi dzērām kafiju ar «Beheru»!

Pašapmierinātības starojums izbālēja, taču pavisam nenozuda.

Izmeklētājs sakārtoja acenes.

-  Tātad mums ir darīšana ar faktu pārklājumu - un tikai. - Balss viņam ir čērkstoša, piemērota kramā sakaltētai voblai. Vimba būtu runājusi citādi - dziļā baritonā, cienīgi, pārliecinoši un nesteidzīgi.

-  Šaušana šautuvē nav alibi. Tā jums netraucētu vakarā izšaut vēl četras reizes…

-   Piedodiet, tas nav fakts, bet minējums! - es pārtraucu. - Kādi fakti ļauj apsūdzēt mani tik smagā un gluži nepamatotā noziegumā?

-   Pagaidām jūs vēl netiekat apsūdzēts, tikai turēts aizdomās, - izmeklētājs nočērkstēja. - Un man nav jāatklāj jums pierādošā bāze… Pastāstiet par savas ierašanās mērķiem, par to, kā pavadāt laiku, par kontaktiem…

-  Daudz gribēsi zināt, ātri vecs paliksi, - es krieviski nomurminu savas vecmāmiņas iemīļoto teicienu. - Kāpēc man būtu jāstāsta par savu personisko dzīvi? Vai esmu ko noziedzies? Paši teicāt, ka esmu tikai aizdomās turamais… Es protestēju!

Caur kvadrātveida brillēm manī raugās vērīgas acis. Ļoti vērīgas. Tā profesionāls biologs pēta zinātnei pilnīgi nepazīstamu būtni, pēkšņi nokļuvušu zvejas tīklā. Klusums ievelkas.

-   Jūs esat ļoti izglītots cilvēks, pan Poļenov, - viņš galu galā saka pavisam citā balsī. - Starp citu, nav nekāds brīnums, jo jūs neesat parasts noziedznieks…

-   Es vispār neesmu noziedznieks, - es aši iestarpinu.

-   Un ļoti neparasts cilvēks…

-   Kāds tad? Zelta, vai?

Izmeklētājs parausta plecus.

-  Personiski es esmu priecīgs, ka ar jums strādās citi cilvēki.

Es saspringstu.

-   Kādi cilvēki? Vai tie būtu draudi?

-    Protams, nē. Tikai fakta konstatācija. Palieciet sveiks, pan Poļenov!

Viņš nospiež konvoja izsaukšanas pogu un pamāj ienākušajam vahmistram. Tas ar ierastu vieglumu apliek man roku dzelžus un ved uz visiem Eiropas standartiem atbilstošo kameru.

* * *

Uz vakarpusi atnāca mans «aizstāvis» no vēstniecības. Viņš nebūt neizskatījās varonīgs un acīs neskatījās.

-   Konstantīns Konstantīnovičs piezvanīja… Centram Centrovičam… Bet viņš teica, ka laiki esot mainījušies un mēs vairs nevarot diktēt noteikumus saviem bijušajiem brāļiem. Lika pateikt, lai jūs patstāvīgi risinot savu problēmu atbilstoši starptautiskajai likumdošanai…

-   Paldies, brāl! - es pēc iespējas izjustāk sacīju. - Tu man vareni palīdzēji!

-   Es darīju visu, kas ir manos spēkos, - vainīgi atbildēja jaunais cilvēks. - Taču jums ir sarežģīta situācija… Parafīna testa rezultāts taču izrādījās pozitīvs…

-   Ak tur tas āķis…

v '

Šī nemainīgā birokrātiskā metode darbojas kopš padomju laikiem. No visa daudzveidīgā notikumu klāsta tiek atlasīti tikai tie, kuri atbalsta ierēdņu aparāta pozīciju. Bet pārējie tiek tulkoti saskaņā ar šo pozīciju. Tātad šoreiz mīļotais Dienests bija nolēmis neiejaukties…

-   Tad viss ir pareizi, es pats esmu vainīgs. Nekas, draugs, patiesība ir spēcīgāka par visiem testiem!

Un es piemiedzu ar aci apbēdinātajam diplomātam.

Var jau būt, ka viņš ir lāga puisis, taču… «Ar vilkiem dzīvojot, kā vārnai jāķērc,» ar akcentu mēdza teikt tēvocis Givi no manas Tihodonskas bērnības. Pēc pāris gadiem vairs nebūs lāga un viņam jau vairs nebūs

kauns līdzīgās situācijās…

Nākamajā dienā mani atkal izsauca uz nopratināšanu.

Kā jau tika solījis voblai līdzīgais izmeklētājs, pie manis bija ķērušies «citi cilvēki», kuri izrādījās esam viens cilvēks manos gados. Protams, ne tik jauns, skaists un spēcīgs kā es, taču arī visai labā formā. Garš, stalts augums, asi bargās sejas vaibsti, īss matu griezums, sirmot sākuši deniņi, aukstas, pelēkas, pētīgi piemiegtas acis. Viņš nelīdzinājās parastam policistam - tie izskatās citādi, nevalkā dārgus, kārtīgi izgludinātus uzvalkus un nesmaržo pēc «Sudraba egoista». Arī viņu manieres ir vienkāršākas un raupjākas.

Šis bija pretizlūkošanas darbinieks.

Pat tā! Atklājums mani nepatīkami pārsteidza. Kādēļ gan pretizlūkošana ieinteresējusies par parastu krimināllietu?

-   Varat uzrunāt mani par Janu. Vai Miroslavu. Kā jums labāk tīk, - vienaudzis labvēlīgi stādījās priekšā, es pat nodomāju, ka tūdaļ viņš sniegs roku. - Un kā jūs vēlētos, lai jūs uzrunā?

Es paraustīju plecus.

-Ja netaisām liekas ceremonijas, tad vārdā - par Ge- nādiju. Var arī par Genu.

-   Es zinu, kāds jums ir vārds, - viņš pamāja. - Gribat

uzsmēķēt? »

Jans-Miroslavs pastiepa man «Marlboro» paciņu.

Mūsu jaunības laikos šī cigarešu marka skaitījās visprestižākā, tieši tās es veseliem blokiem vedu no ārzemju komandējumiem. Tātad Jans-Miroslavs bija konservatīvs. Tāpat kā es. Vispār šis cilvēks izraisīja simpātijas. Varbūt tāpēc, ka mēs bijām ne tikai vienaudži, bet arī kolēģi.

-   Paldies, es smēķēju reti. Labāk pastāstiet - par ko esmu aizturēts? Par to, ka dzīvoju līdzās liftam, kur notika slepkavība? Vai tāpēc, ka biju tik neuzmanīgs un šautuvē atļāvos pašaudīt?

Viņš nolika malā cigaretes.

-   Tad es arī nesmēķēšu. Gan iedzert, gan uzsmēķēt ir labāk kompānijā.

Domāju jau, ka viņš ignorēs jautājumus pēc būtības, bet izrādījās, ka tā nav.

-    Ne viena slepkavība, bet divas. Starp citu, tādas lietas nenotiek, bet tiek veiktas… Notiek katastrofas, aptumsumi, kari… Bet šaut šautuvē nav nekāds grēks, jo vairāk tāpēc, ka jūs lieliski rīkojaties ar ieročiem. Un tas nav nekāds brīnums…

Pēdējā frāze darīja mani uzmanīgu, taču es neliku to manīt. Vienkārši klusēju, gaidīdams turpinājumu. Un tas sekoja.

-  Vai zināt, ko nogalināja jūsu liftā?

-   Nē, protams. Kā es to varētu zināt? Bez tam tas nebūt nav mans lifts!

-   Tiesa, lifts tiešām nav jūsu. Piedodiet. Bet, kas attiecas uz nogalinātajiem, varu paskaidrot…

Es klusēju. Bieži vien tā ir vislabākā taktika. Katrā gadījumā tā neuzliek nekādus pienākumus.

-    …Tomass Morks, anglis, un Alī Kasems, libānietis ar britu pasi. Abi ir augsti profesionāli killeri, strādā «Intelligence Service»… Morks ilgus gadus bijis «slapjo lietu» nodaļas štata darbinieks, atcerieties, tāds bija arī jums NKVD1

-    Neatceros. Man nekad nav bijušas darīšanas ar NKVD, un es absolūti neorientējos tā struktūrā.

Jans-Miroslavs tikko jaušami pasmaidīja.

-  Tas nu gan nav tiesa. Nedaudz vēlāk pateikšu - kādēļ. Morks veicis desmitiem likvidāciju. Vēlāk parlamenta un sabiedrības ietekmē viņa nodaļu izformēja, bet viņš sāka pildīt delikātus uzdevumus nelegāli. Pirms sešiem gadiem Morks savervēja Kasemu un iesaistīja savā darbā uz aģentūras pamatiem. Viņu kontā ir daudz līķu. Abi ir ārkārtīgi bīstami, piesardzīgi un rafinēti viltīgi. Un nu viņi ir nogalināti. Kā parasti bandīti, kuri ielavījušies svešā teritorijā. Kurš tik vienkārši varēja tikt galā ar tādiem mamutiem?

Es noplātīju rokas.

-   Pavisam noteikti zinu, ka es tas nebiju…

Amerikāņu cigarešu cienītājs nozibināja melnas ādas

mapes rāvējslēdzēju un izlika manā priekšā piecas fotogrāfijas.

-   Tikai kāds no viņiem varēja to izdarīt. Kuru jūs pazīstat?

Uzmanīgi izpētīju visus uzņēmumus. Nopietni pašpārliecināti vīri masīviem kakliem un mazliet piemiegtām kā tēmējošām acīm. Trešais bija Gustavs kādā formas tērpā bez atšķirības zīmēm. Es neveltīju viņam vairāk uzmanības kā citiem un, salicis fotogrāfijas kaudzītē, atdevu pretizlūkošanas darbiniekam.

-   Es nevienu nepazīstu.

Mans simpātiskais vienaudzis skeptiski pamāja.

-   Bet vai iesauka Odisejs jums kaut ko izsaka?

-Nē.

-   Slikti, Dmitrij. Ļoti slikti. Divnieks.

-   Mans vārds ir Genādijs.

Taču sarunbiedrs nepievērsa uzmanību šiem nožēlojamajiem šļupstiem. Viņš ņēmās salikt visu pa plauktiņiem un darīja to pedantiski, loģiski un pārliecinoši.

-    NKVD struktūru apgūst izlūku skolas pirmajā kursā speciālajā disciplīnā «Institūciju VCK - KGB vēsture». Dmitrijs Poļanskis to nokārtoja uz piecnieku…

Es klusēju.

-   Ar Vāclavu Cerni jūs mācījāties vienā plūsmā, vēlāk ne reizi vien strādājāt vienās lietās, arī šeit, Karls- bādē… Un lieliski zināt, ka viņa operatīvais pseidonīms ir Odisejs. Jūs gaidījāt viņu kafejnīcā «Opera» un bijāt morgā sekcijas laikā. Bārmenis un patologanatoms pazina jūs fotogrāfijā.

Es klusēju.

-   Bet vecākā medmāsa Marija Vibornova pazina fotogrāfijā Milošu Novāku ar iesauku Gustavs. Viņš pirms slepkavības atradās jūsu numurā. Viņš arī likvidēja Ka- semu un Morku, kuri devās likvidēt jūs…

Pretizlūkošanas darbinieks paliecās uz priekšu un ar krūtīm uzgūlās galdam, kas mūs šķīra.

-   Kas tagad iznāk, Dmitrij? Krievijas izlūkdienesta štata darbinieks gaida tikšanās vietā komunistiskās Cehoslovākijas Drošības ministrijas bijušo darbinieku, taču tas tiek nogalināts. Ļoti neparastā un neizprotamā veidā, starp citu, par to vēlāk… Pēc tam britu izlūkdienesta aģenti mēģina likvidēt krievu izlūku, taču viņus pašus novāc profesionāls algotnis, savulaik reindžers, vēlāk Franču ārzemju leģiona virsnieks. Kurš piesedz to pašu krievu izlūku. Lielisks apburtais loks, vai nav tiesa? Brīnišķīgs sižets! Gatavais spiegu romāns, Le Kar- re var iet gulēt! Ja pārdotu ideju Holivudai, varētu nopelnīt prāvu naudu!

«Interesanti, vai viņš nejauši pieminēja Le Karri vai zina, ka tas ir mans mīļākais rakstnieks?» es nodomāju. «Tad gan viņš pamatīgi ir izpētījis manu biogrāfiju…»

Bet skaļi sacīju:

-   Nopelniet, no sirds par jums priecāšos. Holivudā labs sižets maksā simtiem tūkstošu dolāru.

-   Mani nesatrauc leģendāri simti tūkstošu dolāru. - Pretizlūkošanas darbinieks nicīgi sašķobīja lūpas un vēl vairāk uzgūlās galdam. Nebijis tas pieskrūvēts pie grīdas, tad droši vien būtu aizbraucis uz priekšu un piespiedis mani pie sienas.

-   Mani satrauc visa tā spiegu būšana mazajā, tīrajā Karlsbādē. Gribu zināt, kas aiz tās slēpjas. - Viņš neviļus pacēla balsi un nemanot sāka runāt kliedzot. - Mani satrauc, ka krievu spiegi un viņu aģenti suverēnajā Čehijā jūtas kā mājās! Tie laiki, kad čehoslovāku DM bija padomju VDK jaunākā māsa, jau sen pagājuši! Mēs vairs neesam brāļi un māsas!

-   Taču, cerams, ienaidnieki arī ne? - Šī frāze izskanēja sarkastiskāk, nekā es biju gribējis. Toties, lai cik dīvaini tas būtu, mans tonis atžirbināja Janu. Vai Mi- roslavu. īsi sakot - abus divus.

-   Nē. Ienaidnieki, protams, ne, - viņš sacīja parastā balsī. - Atvainojiet.

-  Nekas. Kad jūs iestāsities NATO un pavērsīsit pret mums radarus, domāju, ar kliegšanu būs par maz. Darbā tiks laisti steki un nagu knaibles…

-   Izbeidziet. - Pretizlūkošanas darbinieks atmeta ar roku un kabatlakatā nosusināja nosvīdušo pieri. - Piederu vecajai gvardei un lielāko sava mūža daļu esmu nostrādājis roku rokā ar jums!

-   Tad varam runāt atklāti, - es draudzīgi pasmaidīju. - Sakiet, lūdzu, vai no Holivudas blokbāstera scenārija var sanākt tiesas spriedums? Jūs lieliski zināt, ka ne. Tad kāpēc mani šeit tur?

Jans-Miroslavs nopūtās.

-   Domāju, ka jautāt jums, kādu putru esat šeit savārījuši, ir gluži veltīgi.

-   Es vispār neciešu putras. Gaļa un zivis - cita lieta. Un jūras veltes. Lai gan ēšanas ziņā neesmu izvēlīgs. Tomēr, teikšu atklāti, šejienes barošana man sevišķi neiet pie dūšas. «Superiorā» bija daudz pieklājīgāk…

-   Mēs uzmanīgi izpētījām jūsu dzīvesveidu, - nesatricināmā mierā turpināja Jans-Miroslavs. - Nekustamā īpašuma meklējumi, šaušana, spēlēšana kazino, aktīva sieviešu pavedināšana, ārstniecība un pastaigas - viss šķiet gluži dabiski un nevainīgi. Taču tas ir tikai apvalks, maskēšanās, pirmais līmenis…

Es klusēju.

-   Parokot dziļāk, izrādīsies, ka jūs mērķtiecīgi meklējat kādu Starovoitovu - ļoti slidenu tipu, kuram ir krievu saknes un solīds visai apšaubāmas izcelsmes mantiskais stāvoklis. Taču arī tas nav galvenais. Jo specdienestu interešu samezglojumi šajā līmenī neiederas, tāpat kā superkilleru sadursmes un mega superkil- leru - arī. Un ir vēl kas…

Viņš piecēlās, pārgāja pāri nopratināšanas telpai un paņēma apmēram metru garu tīstokli, kas stāvēja iesliets kaktā. Tas vairākās vietās bija cieši nosiets ar auklu, kas stingri iespieda biezo papīru.

-  Mēs pārmeklējām Morka numuru «Bristolē» un atradām šo te…

Pretizlūkošanas darbinieks pavilka mezglu, attina auklu, nometa to uz grīdas un ņēmās lēni tīt vaļā čaukstošo iepakojumu.

-   Mums nav saprotams, kas tas ir. Tāpat kā nav saprotams Odiseja nāves cēlonis. Taču izskatās, ka šīs neskaidrības ir savstarpēji saistītas. Ekspertīze, protams, noliks visu vietās, taču, manuprāt, jūs to varat izdarīt uzreiz…

Papīrs sekoja auklai. Jans-Miroslavs pagrozīja rokās skaistu, grieztu nūju, ļaudams man to apskatīt no visām pusēm.

-   Jūs zināt, kas tas ir?

Un kā vēl! Ļoti labi zinu!

Dzīves džungļi mudž no bīstamiem radījumiem. Piedzērušies agresīvi orangutāni, kuri grauj visu savā ceļā, nemanāmie maniaki - vilkači, kas uzglūn saviem upuriem tumšās sānielās, plēsīgie vilki, kas uzbrūk dzīvokļiem, bankām un automašīnām, indīgie zirnekļi - narkodīleri, kas nemitīgi auž savus lipīgos tīklus, uz visu gatavās ļaunās odzes - skauģi vai skorpioni - greizsirži…

Tikšanās ar šiem radījumiem bieži vien beidzas traģiski, un kriminālistikas muzeji visā pasaulē ir pārpilni ar to, ar ko viņi nogalina sev līdzīgos, - visiem tiem līkajiem, asajiem zobiem, indīgajiem dzeloņiem un adatām, plēsonīgajiem, līkajiem nagiem un citiem slepkavības ieročiem, kam ir dunču, cirvju, sirpju, naglām piedzītu nūju, smagu kastešu, šauteņu un revolveru forma.

Taču anakondas zobu policijas ekspozīcijās nav. Bet šis ir tieši anakondas zobs! Iespējams, vienīgais pasaulē…

-    Es gribu sadot sutu angļiem - viņiem vispār nav ko meklēt mūsu teritorijā, - turpināja pretizlūkošanas darbinieks. - Un vēl mazāk viņi drīkst nogalināt Čehijas pilsoņus! Lai iniciētu mūsu AM protesta notu, man vajadzīgs konkrēts fakts. Pierādījums. Lietiskais pierādījums. Vai jūs varat man palīdzēt? Jūsu intereses tas nekādi neskar…

Viņš bija zaudējis parasto nesatricināmību, acīs ie- dzirkstījās ieinteresētības uguntiņa, un balsī ieskanējās lūdzošas notis.

-  Jūs zināt, kas tas ir? - viņš atkārtoja.

-   Zinu. Distances injektors.

Patiesībā šī unikālā priekšmeta pilns nosaukums bija nedaudz garāks: «Distances injektors maskētais». Koda saīsinājums «DIM-1». Acīmredzot bija paredzēts, ka pirmajam paraugam sekos otrs, trešais, desmitais. Taču laiki mainījās…

Nevainīgais nosaukums nebija maldinājis manu pieredzējušo sarunbiedru.

-   Tātad ar to tika likvidēts Odisejs? Tikai - kādā veidā?

-   Sīka doba lodīte ar indi. Tiek izsviesta ar saspiestu gaisu, ātrums 150 metru sekundē. Ar to pietiek, lai caur- šautu apģērbu. Atskaitot varbūt vienīgi ziemas drēbes.

Jans-Miroslavs apdomīgi pakāpās soli atpakaļ. Lieka piesardzība - izstrādājums ir vienreiz lietojams. Toreiz, 1977. gadā, es liku priekšā izmantot baloniņu ar saspiestu gaisu un magazīnu ar 15 lodītēm, taču tas palielināja gabarītus un neattaisnoja savu mērķa pielietojumu - speciālā likvidācija ir reta parādība, visnotaļ gabaldarbs.

«DIM-1» tieši tika izveidots pēc bulgāru brāļu pasūtījuma konkrētam cilvēkam. Tikai toreiz mēs neko par to nezinājām. Lai izvairītos no informācijas noplūdes, nolēma ieroču konstruktoru birojos nevērsties. Es beidzu «Skolas nr. 100» trešo kursu, aizrāvos ar dažādu valstu ieroču sistēmām, mēģināju uzkonstruēt principiāli jaunu beztrokšņa pistoli, tāpēc mani iesaistīja šajā projektā.

-   Bet kā lai pierāda, ka šis daikts pieder angļiem? - pretizlūkošanas darbinieks azartiski vaicāja.

-    Ļoti vienkārši. Nospiediet šo kniedi… Nē, nākamo! Tagad pagrieziet dzelteno riņķi pulksteņa rādītāju virzienā… Lūk, tā… Atskrūvējiet rokturi… Un tagad izņemiet laukā izstrādājumu…

No koka futrāļa parādījās apaļš tērauda cilindrs, kurš konusveidīgi pārgāja smailākā stobrā, kam, ar viru piestiprināta, piekļāvās renes veida - kompaktuma dēļ - uzvilkšanas svira. Tas patiesībā arī ir «DIM-1».

Ļoti vienkārša konstrukcija, kas daudzējādā ziņā atkārtoja parasto pneimatisko šauteni. Garā svira viegli piespiež spēcīgu atsperi, automātiski ieslēdzas drošinātājs. Nospiežot palaišanas pogu, tiek atbrīvots virzulis, tas ar spēku izspiež gaisu kopā ar mazu, pēc izskata nevainīgu lodīti. Tāluma efektivitāte ir līdz diviem metriem, taču parasti tik daudz nemaz nevajag. Sākumā palaišana notika ar skaļu klikšķi, nācās atsperi apvilkt ar polietilēnu un kaujas cilindra galā ievietot elastīgu no aviācijas gumijas izgatavotu gredzenu. Pēc tam «DIM-1» kļuva pilnīgi nedzirdams.

To var ievietot jebkurā maskēšanās priekšmetā. Izejot no apstākļiem, kādi bija vārdā neminētā ierīces pielietojuma valstī - mitrums un biežs lietus -, es izvēlējos lietussargu. Taču Tunisā cilvēks ar lietussargu izskatītos savādi, tāpēc Arnolda Smita likvidācijai angļi mainīja maskējošo apvalku. Spieķis paliek spieķis - universāls un jebkuriem apstākļiem piemērots.

-  Interesants darbs! - satraukti sacīja Jans-Miroslavs, vērīgi aplūkodams speciālo izstrādājumu un uzmanīgi ielūkodamies sīkajā stobra caurumiņā. - Taču diez vai te būs izgatavotāja spiedogs vai kādas citas atšķirības zīmes…

-   Paskatieties labajā pusē resnākajā daļā, - es ieteicu. - Nē, vispirms pagrieziet, lai palaišanas gaisa slānis atrastos lejā. Un tagad skatieties labajā pusē. Tur ir vertikāla, vīles atstāta švīka?

Viņš ieskatījās, tad pavērsa skatienu uz mani. Jāteic - izbrīnītu skatienu. Lai gan pa aresta laiku es, tāpat kā mans uzvalks, biju zaudējis parasto spozmi un solīdu- mu, es izriezu krūtis un saslējos.

-  Ir… Bet… Kā jūs zinājāt? Tas taču nevienā grāmatā nevar būt rakstīts!

Kā, kā… Pats taču ar vīli to tiku ievilcis savā pārgalvībā - itin kā parakstītos uz unikālā eksemplāra. Lai gan, protams, nebiju domājis, ka kādreiz satiksimies…

-   Kādā grāmatā, draugs! Kur es tādu būtu ņēmis? Visparastākā prese. Paņemiet britu 1978. gada avīzes - tās visas rakstīja par Londonā nogalināto bulgāru disidentu Antonovu! No lietussarga viņam kājā iešauta lodīte ar ricīnu. Esat dzirdējis par ricīnu? Izrādās, ka ir tāda inde! To izdarīja otrs bulgārs, tūrists. Angļu dzeltenā prese sauca viņu par valsts drošības dienesta aģentu, kaut gan viņš tā arī neatzinās. Visviens dabūja divdesmit gadu cietuma!

-  Pagaidiet, pagaidiet… Jūs gribat sacīt, ka zināt visu no azvīzēm?! - Jans-Miroslavs pat apjuka no tādas nekaunības.

-   Nu zināms! Kā gan citādi? - Genādijs Poļenovs no sirds brīnījās. - Tolaik es vēl biju jauns, Tihodonskas Tautsaimniecības institūta ekonomikas un finanšu specialitātes students. Lai gan - kāda starpība, kas es biju? Galvenais, ka protu analizēt. Pārējo nav grūti izdomāt - lietussargu nosūtīja uz lietisko pierādījumu glabāšanas kameru. No turienes to aizņēmās «Intelligence Service». Pārvietoja speciālo ieroci spieķī un likvidēja nabaga Odiseju. Vai viņam kājā atrada lodīti? Nē? Tas nozīmē, ka slikti meklēja. Atrodiet - un jums būs pamats protesta notai, diplomātiskajam skandālam un kam vien tikai vajag! Var pat uzmeklēt to bulgāru-tūristu, viņš droši vien būs atbrīvots un labprāt liecinās pret nīstajiem angļiem!

Pretizlūkošanas darbinieks ievietoja «DIM-1» koka penālī, pieskrūvēja rokturi ērgļa galvas izskatā. Spieķis pieņēma sākotnējo veidolu. Jans-Miroslavs rūpīgi ievīstīja to ietinamajā papīrā.

-   Kad mani atbrīvos? - ievaicājās naivais Genādijs Poļenovs. - Es taču palīdzēju jums sadot sutu angļiem?

Jans-Miroslavs drūmi pamāja. Viņš jau bija zaudējis interesi par mani.

-   Jā, palīdzējāt, paldies. Bet, tā kā jūs esat parasts krievu tūrists, jūsu lieta nav manā kompetencē. Lai ar to nodarbojas policija. Kā nekā līdzdalība divu cilvēku slepkavībā ir nopietns noziegums. Līdzdalībnieks tiek sodīts vieglāk nekā izpildītājs, tomēr arī gana bargi…

Man sabojājās garastāvoklis.

-  Kāpēc jūs pūlaties pārvērst Holivudas sižetu tiesas spriedumā? Kāda no tā jēga jums un jūsu dienestam?

Pretizlūkošanas darbinieks sasēja beidzamo mezglu, pārbaudīja auklas stiprumu, tad pacēla galvu un paskatījās man tieši acīs. Nežēlīgais durstīgais skatiens nebija brāļa un kolēģa skatiens. Tā uzlūko ienaidniekus.

-   Tāpēc ka Morka un Kasema nošaušana kopā ar šo daiktu, tas… - Viņš izteiksmīgi pasvārstīja rokā biezajā papīrā ietīto priekšmetu. - Tas ir no trešā, rūpīgi slēptā jūsu darbības līmeņa. Un, lai gan es nezinu, kādu putru jūs vārāt, tās smaka liecina, ka tā ir ļoti indīga putra, tā nenāks par labu manai valstij. Vēl vairāk - nesīs kolosālu ļaunumu. Tāpēc būs labāk, ja nākamos trīs četrus gadus jūs pavadīsit cietumā.

-   Ak tā…

Poļenovs padomāja. Varbūt tiešām tā būs labāk? Nē, viņam tā nešķita. Un man arī. Smadzenes darbojās tādā ātrumā kā dators «Mig-31» izšautas raķetes «gaiss- gaiss» tēmēšanas blokā…

-  Ja reiz viss ir tik nopietni, uzstāju, lai izmeklēšana tiktu veikta civilizēti. Aizturētajam ir tiesības uz vienu telefona zvanu. Taču man tāda iespēja netika dota. Tas ir būtisks cilvēktiesību pārkāpums!

Pēdējam argumentam Krievijā nebūtu nekādas jēgas, turpretī tas momentā iedarbojas uz ikvienu eiropieti.

Jans-Miroslavs paraustīja plecus.

-  No dieva puses! Ja riskēsit zvanīt uz Centru no mana telefona - lūdzu…

Viņš pasniedza aparātu. Es uzspiedu vajadzīgās pogas. Viens signāls, otrs, trešais, ceturtais… Vai tiešām viņš nepacels klausuli? Nē, pacēla!

-   Sveicināti, Stepan Nikolajevič…

-  Jūs atkal zvanāt no cita numura! - Budņickis bija acīm redzami ar mani neapmierināts.

-   Piedodiet, atrodos ārkārtējā situācijā…

-  Atkal?! Kas tad šoreiz?

* * *

Krass kontrasts saasina izjūtas. Ēdiens pēc badošanās, miesiskas baudas pēc atturības, dzīvo pasaule pēc morga, brīvība pēc ieslodzījuma… Tā ir sanācis, ka beidzamajā laikā mana dzīve sastāv no vieniem kontrastiem.

Es lēni eju pa Staro-Lugovajas ielu, dziļi elpoju tīro kalnu gaisu, mieloju acis gar pretimnākošajām sievietēm, aplūkoju viduslaiku ēku fasādes. Rokas brīvas no roku dzelžiem, apkārt nav restu, slēgtu durvju un sargu…

Klusi čalo upe un skan mūzika, uz Kolonādi ar plakanām dzeramajām krūzītēm rokā dodas tie, kuri nav braukuši šurp ne slēpties un vajāt, ne veikt slepenus uzdevumus un tos atmaskot, bet tiešām ārstēties un pildīt ārstu norādījumus. Gluži cita pasaule, kurā neko nezina par Vāclava rafinēto slepkavību un «DIM-1», par britu izlūkdienesta labā strādājošiem killeriem, kuri atstājuši līķus visā pasaulē un nožēlojami beiguši savas gaitas klusajā kūrortpilsētiņā. Pasaule, kurā plikgalvainie vampīri, karikatūriski un anekdotiski, izlien no savām monstru mašīnām, tikai lai ciestu sakāvi no asprātīgajiem zaporožecu īpašniekiem.

Sešpadsmit un desmit minūtes. Kopš zvana Budņic- kim pagājusi nepilna diennakts. Pirms stundas ieradās kalsnais izmeklētājs, šoreiz viņš izturējās kautrīgi - kā vobla, kura labi saprot, ka nekad nekļūs par vimbu.

-   Pan Poļenov, jūsu liecības par šautuvi pilnībā apstiprinājušās, no tā izriet, ka parafīna testa rezultāti raduši izskaidrojumu, bet, tā kā citu iemeslu jūsu aizturēšanai nav, es jūs atbrīvoju! - viņš nobubināja, raudzīdamies plānajā oficiālo dokumentu kaudzītē un cenzdamies izvairīties no mana skatiena.

Un nu es baudu brīvību, peldos tajā. Varu darīt, ko gribu - iegriezties alus restorānā, paņemt trīs kausus alus un divsimt piecdesmit gramu sļivovicas… Vai piesēsties līdzās tām simpātiskajām meitenēm saldējuma kafejnīcā, pasūtīt viņām pudeli šampanieša, bet sev - gramus divsimt piecdesmit īru viskija… Varu nesteidzīgi izlasīt afišu un pēc tam taisnā ceļā doties uz koncertu klavierēm ar vijoli un izdzert bufetē pus pudeli konjaka… Varu staigāt līdz rītam vai pavadīt nakti diskotēkā, varu paņemt pudeli «Johnnie Wolker» un ievelties pārnakšņot pie Ļeras… Vai arī atgriezties mīļotajā «Su- perior», atdot tīrīt uzvalku, nomazgāties, krietni iedzert un likties gulēt, vēlams, kopā ar Galočku… Lai gan nē, viesnīcā labāk neuzturēties - brīvība un nemirstība ir gluži dažādas lietas…

Lai gan plāni vakaram vēl nebija gluži skaidri, viena gaidāmās laika pavadīšanas sastāvdaļa iezīmējās visnotaļ nepārprotami. Tāpēc es iegāju veikalā, nopirku divpadsmit gadu izturētu «Macallan» un tikai pēc tam devos uz viesnīcu.

Jau vestibilā aci pret aci saskrējos ar vecāko medmāsu Mariju. Viņa izbrīnā sasita rokas.

-   Pan Poļenov, tas esat jūs?

-  Protams, - es, saglabājot cieņu, palocīju galvu. - Kas gan jūs izbrīna, paņi Vibornova?

-   Nē… Tikai…

Viņa samulsusi pieglauda sirmos matus.

-   Tikai… jūs vēl joprojām neesat nodevis urīnu!

-   Piedodiet, labošos. Tūlīt pat!

Marija paskatījās apkārt. Es arī. Visriņķī bija daudz ļaužu, taču pazīstamus nemanīju, bet pārējie nepievērsa man uzmanību.

-  Jūs atlaida pavisam, pan Poļenov?

-   Ko nozīmē «atlaida»? No kurienes? - es brīnījos. - Es vienkārši drošības apsvērumu dēļ dzīvoju citā viesnīcā un palīdzēju policijai… Vai mani neviens te nav meklējis?

Marija bažīgi pamāja ar galvu.

-  Vakar bija atnākuši divi krievi… Es tieši biju reģistratūrā un dzirdēju, kā viņi par jums taujā…

-   Hm… Kādi viņi izskatījās?

-   Tādi… Un tādi…

Apaļīgā sieviete iepleta rokas plecu augstumā, pēc tam, sašaurinājusi attālumu starp plaukstām, - kakla augstumā.

-   Viņiem bija ļoti briesmīgas sejas, - viņa pazemināja balsi. - Kā tam cilvēkam, kurš sēdēja pie jums tovakar…

Es saraucu pieri.

-   Vai tad pie manis kāds sēdēja? Neatceros… Labi, iešu nodot urīnu!

-   Pan Poļenov! - Marija satraukti ierunājās man no muguras. Es momentā pagriezos. - Pašlaik neko nevajag nodot, pan Poļenov. Laboratorija sen slēgta. Rīt no rīta.

Nelaimīgais lifts nestrādāja, acīmredzot lodes bija kaut ko sabojājušas tā iekšienē. Man arī būtu nepatīkami to izmantot. Toties otrs funkcionēja nevainojami. Es uzbraucu piektajā stāvā, veicot piesardzības pasākumus, iegāju numurā.

Pēc kratīšanas tas bija sakopts, visas mantas atradās savā vietā, kā par brīnumu, nekas nebija pazudis. Pat mazā plastmasas ampula gaida mani uz flīzētā plauktiņa sanitārajā mezglā. Piedodiet, paņi Vibornova, bet šajā reizē es nevaru nodot savu tīro kā avota ūdens un seksuālās enerģijas pārpilno urīnu, lai gan tas, protams, būtu ievērojami bagātinājis jūsu laboratorijas praksi… Apņemos to izdarīt nākamreiz, ja vien atļaus laiks un situācija…

Es iemetu portfelī skuvekli, veļas pāri, zeķes, zobu pastu, birsti, odekolonu… Salocīju portpledu. Vērīgi ieklausījos, aši palūkojos gaitenī. Ne pēc anakondām, ne citiem radījumiem pagaidām neož…

Izvairīdamies no vestibila, es personāla liftā nobraucu automašīnu stāvvietā. Mersedess no virspuses noputējis, gaiss salonā smacīgs, taču tie ir sīkumi. Bumba zem pakaļas - tas ir daudz nopietnāk… Apskatīju automobili - apakšā, zem spārniem, zem pārsega - nekā nav - ne sarkani mirgojošo lampiņu, ne trotila, ne tā ekvivalenta. Lēni izbraucu no stāvvietas, pametu cilpas pa šaurajām ieliņām - aizmugurē neviena nemana.

Pēkšņi braukšanas virzienā ieraugu uzrakstu «Zbraņ»*. Tieši laikā! Vitrīnā - bises, ūsaini sārtvaidži mednieki kamuflāžā, jautri piķējošas gumijas pīles un nobarojušies, acīm redzami ar dzīvi apmierināti ģipša zaķi. Par ko jūs, muļķīši, priecājaties? Svētkos ar nosaukumu «medības» jums nav atvēlēta pati apskaužamākā loma…

Novietoju mašīnu, paskatos aizmugures spogulī - tīrs. Šķērsoju trotuāru, uzmanīgi palūkodamies pa labi un pa kreisi. Acis un intuīcija, kurai es pa tik daudziem gadiem esmu pieradis uzticēties, kaut arī pastāvīgi pārbaudu, apgalvoja - viss ir mierīgi!

Zvaniņš virs durvīm nezvanīja, bet apslāpēti ieklepojās, it kā tam būtu uzmaukts klusinātājs. Iekšā smaržoja ādas aizstājējs, sastāvējušās mantas un ieroču eļļa. Pircēju pieplūdums nebija vērojams, bet, ja izteiktos pavisam precīzi, tad es biju vienīgais.

Pārdevējs sēdēja uz augstas taburetes pie kases. Resns un masīvs kā alus muciņa, ar plecos ierautu galvu,

Ieroči. (Čehu vai.)

viņš šķita krietni vecāks par saviem gadiem. Blaugznām nobirušais melnais krekliņš lieliski harmonēja ar taukainajiem matiem, kuri sniedzās līdz pleciem. Aiz viņa rindā gar sienu stāvēja medību divstobrenes, virs galvas karājās daži loki un arbaleti, zem stikla savus pircējus gaidīja dunči un gāzes pistoles. Attālākajā kaktā pa diagonāli zem griestiem bija piestiprināts sfērisks spogulis, lai netiktu nozagti medību kombinezoni, cepures un gumijas zābaki. Otrā kaktā karājās televizors, ekrānā ritēja futbola spēle.

-   Labdien! Man vajadzētu kaut ko pašaizsardzībai…

-  Šaujamie un gāzes ieroči - tikai Čehijas pilsoņiem, - garlaikotā balsī paskaidroja garmatainis, pārliecināts, ka es nepapildināšu viņa kasi. - Ar policijas atļaujām.

Es pamāju.

-   Zinu. Man kaut ko vienkāršāku. Piemēram, kas- teti.

«Muciņa» atdzīvojās.

-   Antīku? Vai jaundarinājumu?

-   Kā to lai saprot?

-   Man ir pārītis no esesiešu krājumiem…

-   Nē, mani interesē pati vienkāršākā, sērijveida ražojums. Tērauda, var arī vara.

Viņš apbrīnojami viegli nolēca no krēsla, pagrabinājās zem letes un izcēla zaļu koka padomju patronu kasti, no kuras trešo daļu aizņēma veci dunči, kastetes, ķēdes un steki. Tad uzmanīgi paraudzījās manī un kasti atkal paslēpa, bet pats nostaigāja gar lielu skapi, ar plaukstu vilkdams pa lakoto koka virsmu. Itin kā būtu uztvēris vajadzīgo enerģijas vilni, viņš apstājās un atvēra durvis.

-   Lūk, tas, kas jums derēs. - Ne visai tīra roka izvilka dienas gaismā dzelkšņotu kasteti, klātu ar melnu laku un rotātu ar jūras ērgļa galvu.

-    īsta, fabrikā ražota, simtprocentīgs tērauds. Tikai trīssimt kronu! Garantijas laiks - divdesmit četri mēneši, septiņu dienu laikā varat nodot atpakaļ, nepaskaidrojot iemeslu.

Es pielaikoju dzelzi - pirksti viegli iegāja ovālajos caurumos. Savilku roku dūrē. Tiešām - tas, kas vajadzīgs. Piegulēja tā, it kā tieši man būtu lieta. Dūre uzreiz tapa smagāka un pieņēmās spēkā.

-  Vai bez dzelkšņiem nav?

»

-    Esat humānists? - Pārdevējs pasmīkņāja. - Bez dzelkšņiem nav.

-   Ņemu. - Es noliku uz metāla šķīvīša pie kases trīs simt kronu banknotes.

«Muciņa» pamāja un izsita čeku. Bet tad pēkšņi sacīja:

-  Varu piedāvāt interesantu lietu…

Un izņēma no skapja blāvi mirdzošu revolveri. Pirmajā acu uzmetienā nepazinu ne sistēmu, ne modeli. Otrais aizķērās pie pārlieku šaurās stobra atveres. Atgādināja «DIM-1»…

-   Pneimatiskā? Nē, paldies.

Pārdevējs papurināja galvu līdz ar pleciem.

-   Tā nav pneimatiskā, nē. Skatieties…

Viņš izbirdināja uz letes vairākas miniatūras patro- niņas - kā medību kapseles ar izvirzītiem sīku lodīšu konusiņiem. Skaidrs. Tas ir «montekristo» - mazjaudas šaujamierocis. Cariskajā Krievijā ar tādiem draiskojās turīgu ģimeņu izlutinātās atvases.

-   Atļauja nav vajadzīga, bet trieciens ir pamatīgs, - pārdevējs paskaidroja. - Gribat - pamēģināsim?

Viņš aši pielādēja revolveri, piestutēja pie sienas vairākus ieroču katalogus, trīs soļus atkāpās, notēmēja un izšāva. Klusi noplīkšķēja šāviens, žurnāli noslīdēja uz grīdas. Divi bija cauršauti, trešais - līdz pusei.

-   Redzat? - Pārdevējs nebēdnīgi aizpūta no stobra kūpošo dūmu strūkliņu. - Tikai divsimt eiro.

Tas, protams, nav «Ruger» vai «Taurus», lai gan - ja pievienotu lodīti ar ricīnu… Taču man diemžēl nav tādu lodīšu.

-   Paldies, ar kasteti pilnīgi pietiks, esmu miermīlīgs cilvēks… Un neiesaiņojiet, nevajag.

Iebāzis kasteti aizmugurējā kabatā, es atgriezos mašīnā. Sāka krēslot. Situācija nepavisam nav skaidra. Kurp lai brauc?

Variantu nebija sevišķi daudz. Varētu pie Natālijas Pavlovnas Gromakovas, varētu pie Valērijas, kurai uzvārda nebija. Pie Ļeras? Pie Ļeras? Vai pie Ļeras?

Laikam braukšu pie Ļeras. Ja vien tur nokļūšu. Vieta bija dzīvīga…

Man laimējās divreiz. Viņa bija mājās. Un viena. Pēc pusstundas zvanīju pie pazīstamajām durvīm Puškina ielā 28.

* * *

-   Kur tu tik ilgi biji? - Pamatīgi iereibuši Natālija- Jeļena-Valērija draiski bužina manus mitros matus.

Viņa ir gluži kaila, un smagās krūtis viļņojas pie katras viņas kustības. Cēlo «Macallan» mēs izdzērām ātri

»

un bez blēņošanās kā parastu «Balto zirgu». Un, starp citu, paguvām pieveikt arī pus pudeli «Baltā zirga» no Ļeras bāra. Tāpēc arī es neesmu gluži skaidrā. Turklāt jau paguvis nolaist tvaiku. Pat divas reizes. Un atrodos rimtā, atslābinātā stāvoklī, bezmaz vai nirvānā. Un man gribas teikt šai brīnišķīgajai sievietei tikai taisnību.

-   Cietumā!

-   Ha-ha-ha… Nē, draudziņ, nelej! Es zinu, kā ož puisis, kurš iznācis no cietuma… Taisni vai vēmiens nāk!

-   Kā tev zināmi tādi sīkumi? - brīnās inteliģentais Genādijs Poļenovs, kuru nedaudz šokē Ļeras vulgaritāte.

-   Ne pirmo dienu dzīvojam, zinām!

-   Te ir pavisam citādi cietumi…

Viņa turpina smieties, piemiegusi acis un tēmējot uz mani ar pirkstu.

-   Nejau cietumā tas āķis! Āķis ir tevī. Tu, draudziņ, esi pavisam citas šnites! Nodomāju pat, ka esi no tiem tur…

Ari Ļera ir rimta un atslābusi, viņai arī gribas tik brīnišķīgam puisim kā es teikt pilnīgu taisnību, tikai atšķirībā no manis viņa nezina, kur ir tā robeža, līdz kurai tas pieļaujams. Un tāpēc viņas burvīgums kūst acīm redzami.

-   No kādiem «tiem tur»?

-  No iesūtītajiem. Tevi pat pārbaudīja. Saprati, draudziņ? Pār-bau-dī-ja!

-   Kāda velna pēc?

-   Un kā tev šķiet? Uzradies pēkšņi ar visvisādiem gājieniem… Būtu gribējis vienkārši izdrāzt - skaidrs, nu, restorāns un tā tālāk… Bet pirmajā vakarā uzšķiņ- ķot trīs taukšķus eiriķu - tā nemēdz būt… Neesmu jau nekāda Elizabete Teilore… Un tad - uzvalciņš, kurpes, siksna, šķiltavas - viss firmīgs, bet rakstāmais - plastmasas, par trim kapeikām, no viesnīcas! Arī tā nemēdz būt. Tā nu nācās pārbaudīt!

Nē, viņa nav brīnišķīga sieviete, bet plēsonīgs un bīstams radījums! Odze! Kā es to varēju aizmirst? Taču es neko nebiju aizmirsis. Es tikai izlikos. Un turpinu to darīt.

-   Un kāds rezultāts?

Ļera pievirzās pavisam cieši klāt un bāž roku tur, kur nevajadzētu bāzt. Vismaz šajā brīdī. Viņa vispār izceļas ar negausību, bet šodien forsē notikumus, krietni apsteidzot manas iespējas. Es atvirzos.

-  Kāds, kāds… Pagaidām nekāds. It kā viss normāli. Pagaidām…

-   Kāpēc pagaidām?

Miklās lūpas nosiekalo manu kaklu.

-   Šodien viens, rīt - jau kas cits… Tā vienmēr bijis. Starp citu, vakar džeki par tevi interesējās. Varbūt uzpeldējis kas jauns…

-   Kādi džeki?

-    Kādi, kādi… Parasti. Mums te necieš neskaidrības… Nāc nu šurp…

Atklāti sakot, diez vai viņas stāstītais varētu darboties kā afrodiziaks, drīzāk otrādi. Taču atkāpšanās ceļa nebija. Galu galā svarīga nav uzvara, bet piedalīšanās. Vai tās imitācija.

-  Kur tad tu tik ilgi biji? - viņa atkal ievaicājās pašā nepiemērotākajā brīdī.

* * *

Es pamodos ap septiņiem. Ļera gulēja šķērsām gultai pilnīgā nemaņā - dari ar viņu, ko gribi, visviens nejutīs. Bet es neko negribēju darīt. Vienīgi savest sevi darba kārtībā. Paradoksāli, bet pa visu kūrortā pavadīto laiku sanatorijas režīmu bija izdevies ievērot vienīgi iepriekšējās aizturēšanas kamerā.

Grīļodamies izgāju virtuvē. «Bosch» automātiskā ka- fijkanna parūca, acīmredzot neapmierināta par agro traucējumu, tomēr paklausīgi izšļāca dubultporciju es- preso. Tālāk sekoja kontrastduša un skūšanās. Uzvalks karājoties bija izgludinājies, taču tik un tā necik labi neizskatījās. Taču izvēles nebija.

Beigu beigās ielūkojos guļamistabā un rūpīgi apsedzu namamāti ar vieglu zīda pledu. Uz tualetes galdiņa mētājās lūpukrāsa. Līdzīgas sajūtas pārņemts, kā savulaik ar vīli iezīmējot «DIM-1», es ar sarkaniem drukātiem burtiem uz lielā spoguļa uzšņāpu: «Steidzami aizbraucu uz Teplici lasīt referātu. Pusdienās negaidi. Tavs susliks.»

Laukā ir atklāti vēss, jūtama rudens elpa. Kvartāla galā remontstrādnieki kārtīgos zilos kombinezonos ceļ augšā lūkas vāku. Viens no viņiem vienaldzīgi skatās, kā es kāpju savā mersedesā. Nu - skatās. Lai gan man tas diezko nepatīk.

Līgani uzsāku braukt. Rokas apelsīnkrāsas cimdos no mīkstas zamšādas guļ uz stūres. Kasteti esmu iebāzis cimdu nodalījumā un piesedzis ar Prāgas ceļvedi. Tieši turp es tagad dodos.

Izbraucot no pilsētas, mani apstādina policists motociklā. Pieklājīgi pieliek roku pie ķiveres, pieklājīgi pārbauda dokumentus, pieklājīgi novēl laimīgu ceļu. It kā jau viss būtu normāli, parasta lieta. Taču Čehijā bez iemesla dokumentus nepārbauda. Arī tas man nepatīk.

Bet tad aizmugurē parādījās un palika kā pielīmēta melna apvidus automašīna ar tumšiem stikliem. Un tas man nepavisam nepatīk! Santehniķi? Policisti? Ļera? Slepens novērotājs? Nepamanīts raidītājs mašīnā? Nejaušība? Ha-ha! Lai gan dzīvē viss kas var gadīties. Tūlīt pārbaudīsim…

Priekšā ir degvielas uzpildes stacija un ēstuve, vasaras galdiņi, širmji, samērā daudz cilvēku - stāvvietā kāds desmits mašīnu un liels autobuss. Visnotaļ piemērota vieta. Nobremzēju, attālums līdz džipam sarūk. Tonētie stikli ļauj saskatīt tikai priekšējo sēdekli. Pie stūres, bezmaz galvai atduroties griestos, sēž milzīga cilvēkveidīga būtne - īsts Kingkongs. Līdzās - gaišmatis tumšās brillēs, kurš kontrastā izskatās kā puika.

Ieslēdzu labo pagriezienu un iegriežos asfaltētajā laukumiņā ar vasaras galdiņiem. Apvidus vāģis bez kādiem signāliem mierīgi iebrauc līdzi. Tātad tā nav nejaušība! Starp citu, neesmu taču šorīt brokastojis… Pārvietoju kasteti bikšu aizmugures kabatā, izkāpju no mašīnas, mierīgi pieeju pie letes, pasūtu «smažene klobasi» [7] ar maizi un sinepēm un pudeli bezalkoholiskās «Bavārijas» piedevām Pats nemanāmi vēroju aizmuguri.

Milzis neveikli iztraušas laukā, nesteidzīgi vingrina kājas. Viņam ir deformētas ausis, zema, nošķelta piere un uz priekšu izvirzīts žoklis. Pēc Lombrozo klasifikācijas viņš ir krasi izteikts vardarbīgs noziedznieks, slepkava. Gaišmatītis izlec mundri, tuvumā viņš vairs neatgādina puiku, drīzāk - stipri dzerošu zaņķa turētāju. Saulesbrilles pa pusei aizsedz saviebto bālo pērtiķa ģīmīti, plānās lūpas izlocītas ļaunā smīnā.

Viņi nemaskējas un neslēpjas, gluži otrādi - nekaunīgi blenž uz mani, sarunājas un smīkņā. Ir gan nekauņas! Nekas, tūdaļ es paberzēšu savu burvju lampu un nojums spalvas vien pajuks!

Desiņas ar sārti kraukšķīgo garoziņu izskatās ļoti kārdinošas. Apsvilinot pirkstus, ņemu vienu, mērcu sinepēs, bāžu mutē un tūdaļ dzēšu uzliesmojošo uguni ar vēsu alu. Ļoti labi!

Ar tīro roku salūkoju telefonu un sāku spiest brīnum- numura ciparus. Kingkongs un gaišmatītis paņēmuši veselu kaudzi treknu un pikantu marinēto sardeļu, pa pārītim tumšā «Kozjol» un apmetušies netālu. Viņi vēl nezina, kas tos sagaida, tāpēc miera vējos piebāž, noskalojot ar alu, savus nožēlojamos vēderus, mezdami ļaunus skatienus uz šķietami neaizsargātā Genādija Poļenova pusi, kurš itin kā nemaz nenojauš viņam draudošās briesmas.

Nabaga goblini, jūs esat iepinušies nelāgā dēkā! Nezinu, tieši kā ar jums izrēķināsies varenais brīnumdaris Budņickis, taču skaidri zinu, ka izrēķināšanās būs ātra, efektīga un radikāla! Varbūt skaidrajās debesīs nodārdēs pērkons un asa zibens šautra pārvērtīs jūs pelnos… Varbūt parādīsies Gustavs un nošaus abus ar drošu roku… Bet varbūt jūs arestēs stingrie un neuzpērkamie čehu policisti… Varbūt ne no kurienes materializēsies ragains velns, ugunsspļāvējs pūķis vai cilvēkēdāji - Makumbas cienītāji… Jebkurā gadījumā jums klāsies plāni!

Starp citu, līdz taisnīguma atjaunošanai paies kāds laiciņš, un es pagūšu vēl notiesāt Sopska salātus - sīki sagriezti tomāti, pipari, zaļie salāti, sīpoli un gurķi, aizdarīti ar eļļu un etiķi un pārkaisīti ar sarīvētu brinzu.

M-m-m… Es pat aizmiedzu acis pikantās garšas un svaigā aromāta priekšnojautās.

Bet darbs ir pirmajā vietā, tūlīt beigsim kārtot formalitātes… Es ļaunā priekā nospiežu pēdējo taustiņu.

Lai gan šoreiz zvanu no sava telefona, baņķieris tik un tā ilgi neceļ klausuli. Un atbild ļoti vēsā tonī.

-   Sveicināti, Stepan Nikolajevič! Man atkal radusies problēma…

Es nepagūstu pabeigt frāzi, kad viņš mani pārtrauc, turklāt ļoti asi:

-   Paklausieties, cienītais, es jūs nolīgu, lai jūs risinātu manas problēmas, nevis es jūsējās! Bet iznāk otrādi! Zelta zivtiņa izpildīja trīs vēlēšanās, es - tikai divas! Un jūs savu limitu jau esat izsmēlis! Neko nepaveicot no savas puses!

-   Es katrā ziņā paveikšu… Tikai šobrīd…

Taču Budņickis nav noskaņots uzklausīt paskaidrojumus.

-  Man nav vajadzīgi neefektīvi un problemātiski darbinieki! Kontrakts tiek lauzts! Atgriezieties un atskaitieties par avansu!

Klausulē atskanēja īsi signāli.

Tas tik ir numurs! Tādu pavērsienu es nebiju gaidījis…

Ēstgriba bija ka ar roku atņemta. Kādi Šopska salāti! Es atbīdu šķīvi ar desiņām. Pārrijušies goblini vairs nešķiet nožēlojami un iznīcībai nolemti. Gluži pretēji… Tie ir profesionāli slepkavas, viņi droši vien ir bruņoti un prot izraudzīties piemērotu brīdi. Es sajutos kā kails.

Jāņem kājas pār pleciem!

Pieceļos un lēnā gaitā dodos uz letes pusi, it kā tiešām pēc Šopska salātiem. Tad negaidīti metos pie mašīnas, ielecu sēdeklī, ieslēdzu motoru, strauji sāku braukt… Goblini apjukumā sastinga, itin kā būtu apstājies laiks.

Izbraucis uz šosejas, strauji uzņemu ātrumu. Astoņdesmit kilometru, deviņdesmit, simt… Kādu kilometru nojoņojis, spogulī redzu, kā apvidus vāģis beidzot sāk dzīties pakaļ. Gluži kā degunradzis, kurš metas pakaļ garām aizšāvušam medniekam. Bet kur es būtu aizšāvis garām? Ko viņi man piesienas? Ko viņiem vajag?

Simt desmit, simt divdesmit, simt trīsdesmit… Taču es neatlaižu akseleratora pedāli. Simt četrdesmit, simt piecdesmit…

Uz Prāgas pusi kā divstāvu jahtas, līgani šūpodamies un gandrīz nesamazinot ātrumu pagriezienos, peld saules staru apmirdzēti autobusi ar dzīvespriecīgiem tūristiem. Kad mersedess, motoram rēcot un riepām kaucot, tos apdzen pa pašu ceļa malu, viņi priecājas kā debili bērni. Pretimbraucošo autobusu un kravas mašīnu šoferi sašutumā mirkšķina lukturus, bada ar pirkstu pie deniņiem vai rāda dūri. Toties džips ir pazudis no aizmugures spoguļa. Esmu atrāvies! Vai uz ilgu laiku? Tas ir jautājums…

Ceļš kļuva brīvāks, un es nospiedu pedāli līdz galam. Uzraksts ceļmalā vēstīja: ja iesi pa kreisi - nokļūsi pie vāciešiem, ja pa labi - Prāgā. Patlaban, protams, vislabāk būtu pavilkt stūri uz savu pusi un uzlidot gaisā kā Fantomasam. Bet lidojošu mašīnu nav pat Džeimsam Bondam un mūsu Dienestam - ne tik… Ko nu par mūsu Dienestu! Pat visvarenajam, taču nepastāvīgajam Bud- nickim tādu nav!

9

Apvidus vāģi neredz. Varbūt tas atgriezies Karlovi Varos? Varbūt gobliniem nav dota pavēle likvidācijai? Patrieca no pilsētas, un diezgan… Diez vai, nedrīkst zaudēt modrību. Nopietnās spēlēs draudi netiek izmantoti, parasti lietā tiek likti radikāli līdzekļi…

No pārdomām izrāva džipa radiatora atņirgtais smīns, kas sānu spogulī norēgojās aiz kārtējā autobusa. Jā, spriežot pēc visa, ar izbailēm vien cauri netikšu! Vajag pašam pabiedēt sekotājus… Ar kasteti? Kā reiz bija stāstījis Vāclavs: «Visi paķēra nažus, bet man rokās tikai dakšiņa…» Nabaga Vāclavs! Toreiz viņš arī ar dakšiņu izkļuva kā uzvarētājs, bet vēlāk viņu nogalināja rafinētais «DIM-1»… Kuru tika konstruējis viņa labākais draugs!

Necils zils rādītājs ar uzrakstu «Bohova» iedarbina manu smadzeņu datoru. Strauji nobremzēju, nogriežos pa labi šaurā asfaltētā ceļā. Izmisīgi kauc riepas, pakaļpuse lēkā, ar pūlēm noturu mašīnu taisni un atkal uzņemu ātrumu. »

Aizmugurē briesmīgi nočīkst džipa bremzes. To nes inerce, tad tas sagriežas šķērsām pāri ceļam, aizsprostodams to, tik tikko izmainās ar autobusu un, izbīdījis uz priekšu nikni rēcošo plēsonīgo purnu, metas pakaļ.

Droši vien iekšā sēdošie goblini domā, ka esmu sajucis prātā, labprātīgi dodamies uz maz apdzīvotu vietu. Protams, ja mēs būtu kinofilmu varoņi, es itin viegli tiktu ar viņiem galā. Palīgā ņemot karatē paņēmienus, kasteti, nezin no kurienes izgrābtu «Glok» vai no gaisa ar izpletni noplanējušu Gustavu pilnā reindžera aprīkojumā. Taču ķinīšu varoņiem palīdz scenārists un režisors, bet man jārēķinās tikai ar sevi…

Ceļš vijas pāri pakalniem, visapkārt ir zaļi lauki un simtgadīgi koki, garām pajoņo norāde: «Strausu ferma - 1 km». Rau, kur pļaviņa, no kuras mēs ar Galočku sinhroni baudījām gleznainās apkārtnes daili… Bija varen jauki. Tieši šeit es salīdzināju strausus ar marsiešu kaujiniekiem… Sļivovica kopā ar alu tomēr pamatīgi saasina fantāziju un tēlaino domāšanu!

Pagrieziens, lēzena nogāze. Lejā paveras brīnišķīga ainava ar ezeru un burvīgu namiņu, taču patlaban nav laika jūsmot par dabu - es apskatu no resnām maikstīm veidoto žogu, kas apņem paugurainu, apmēram kvadrātkilometru plašu teritoriju, kurā nelielās grupiņās nesteidzoties, itin kā sarunādamies pastaigājas strausi. Palaikam mazās galvas uz garajiem kakliem nonirst lejā, acīmredzot pēc kāda zāles kumšķīša. Vairāki eksemplāri pulcējas ap koku, sniegdamies pēc zaļajām lapiņām. Beidzot pamanījis dzeltenu plankumu, nobraucu no ceļa un pa zāli vadu mašīnu uz aizžogojumu. Mersedess lēkā pa kukuržņiem. Nobremzēju, izlecu laukā, paskatos atpakaļ. No augšas lejā droši ripo apvidus autiņš. Tā pasažieriem vajadzētu priecāties - stulbais auns iekļuvis lamatās, nu viņam vairs nav kur sprukt… Tiešām - mersedess gandrīz vai atdūries ar pārsegu žogā, vairs nav kur nogriezties - pa tādu reljefu, ja nu vienīgi tankā… Džips nenovēršami tuvojas.

Uz žoga staba karājas dzeltena jaka. Es uzrauju to mugurā, izspraucos starp maikstīm un skrienu. Skrienu, taupīdams spēkus, galvenokārt tādēļ, lai modinātu vajātājos azartu.

Aizmugurē skaļi noklaudz džipa durvis.

- Ciklop, skrien viņam pakaļ! Ātri! - griezīgā balsī ar bandītisku pieskaņu nokomandē gaišmatis melnajās brillēs.

Tātad viņš ir galvenais. Aiz necaurspīdīgajiem stikliem droši vien slēpjas nežēlīgas ūdeņainas acis. Es pazīstu tādus tipus. Viņi strādā asiņainus darbus ne tikai par naudu. Viņi no tiem gūst arī baudu.

Skriet nav viegli - zeme ir nelīdzena, kājas ķeras daudzajos ciņos. Visa zāle ir izraustīta, bieži ceļā trāpās iespaidīgas strausu mēslu kaudzītes. Kaut nu neiekāptu! Lai gan šobrīd tas nav pats trakākais.

Laiku pa laikam pagriežos atpakaļ, kontrolējot situāciju. Ciklops ar pūlēm pārtraušas pār žogu, gaišmatis jau ir izslīdējis cauri žogam, taču nesteidz dzīties pakaļ, bet nepacietīgi mīņājas no vienas kājas uz otru, gaidīdams pārinieku. Acīmredzot negrib palikt ar mani vienatnē aci pret aci. Un pareizi dara, starp citu…

Beidzot arī Ciklops ir pārvarējis šķērsli. Gaišmatītis sniedzas viņam līdz krūtīm. Dzīvnieku pasaulē milzis būtu barvedis, bet te - ak, netaisnīgā civilizācija! - tieši necilais gaišmatis ar karavadoņa žestu sūta viņu uz priekšu. Milzis skrien ar behemota grāciju. Atbalstu sagaidījušais šefs metas pakaļ. Vajātājiem rokās ir kaut kādi koki, visdrīzāk, beisbola nūjas. Protams, tās varētu būt arī golfa vai gorodku nūjas, bet diez vai - šie sporta veidi bandītu vidū nezin kāpēc bauda mazāku piekrišanu. Interesanti, vai viņiem ir arī pistoles? Mūs šķir kādi divsimt metri. Pieklājīgs handikaps! Lai gan viss ir relatīvs - skatoties, kāda ir viņu sportiskā forma…

Par laimi, vajātāji skrien čābiski - kross šķēršļotā apvidū acīm redzami nav viņu fiziskās sagatavotības stiprākā puse. Gluži saprotami - bandītiem ir pavisam citāda specializācija. Ja panāks, pacentīsies to nodemonstrēt.

- Ei, tu, stāvi! - kliedz viens no viņiem. Droši vien gaišmatis. - Stāvi, ambīli! Būs vēl sliktāk!

Fui, kāda neaudzinātība! Kā viņam nav kauna? Ja ne no manis, tad vismaz no strausiem… Kādās domās tie būs par cilvēkiem, kuri tik nekaunīgi ielaužas to valstībā?

Aploka iemītnieki saausījās. Tie pārstāja staigāt un sastinga, vērojot notiekošo. Manā ceļā kreisajā pusē ir divi eksemplāri, tiem līdzās - vēl divi. Izstiepti kakli, saspringtas pozas. Labajā pusē patālāk redzams lielāks pulciņš - kādi piecpadsmit, divdesmit gabali. Pat tādā attālumā Melnais Grāfs atšķiras savu auguma izmēru dēļ. Šķiet, viņiem ir sapulce vai kopīga barības uzņemšana. Taču tagad tie ir pametuši novārtā ikdienišķās nodarbes un arī sastinguši, pavērsuši pret svešiniekiem savus periskopus.

Es skrienu, cik jaudas, neviļus virzīdamies pa kreisi. Deniņos ļoti zemā frekvencē jūtu varenu dunoņu, gaiss smagi pilda plaušas. Divi strausu pāri ir pavisam tuvu. Pāreju uz soļiem, iztapīgi smaidu un pat daru ar roku tādu kustību, itin kā sētu, bārstītu graudus. Sak, draugi, es taču jūs baroju! Uz labās rokas pamanu kasteti - kad paspēju to uzmaukt? Un ko tā man līdzēs?

Četri ledaini acu pāri no augšas hipnotizē mani nelāgiem skatieniem kā kukainīti, kuru var uzknābāt jebkurā brīdī. Mutes spraugas atgādina cieši sakniebtas lūpas. Attālums sarūk. Acis šiem radījumiem ir ūdeņainas un aukstas, taču viņi tās neslēpj aiz tumšiem stikliem kā gaišmatis…

Mūs šķir kādi seši septiņi metri, es saožu specifisko putnu smaku, kāda valda baložu būdās. Milzīgie putni ir saspringti un vērīgi kā robežsargi, pārbaudot viltotu pasi. Un nav zināms, kādu secinājumu viņi izdarīs un kādu lēmumu pieņems…

-   E-e-e, draugi, esmu savējais, vai jaku neredzat?

Viņi klusē. Uz pirkstgaliem, aizturētu elpu paeju garām vienam pārim, veiksmīgi atstāju aiz muguras arī otru. Nekustas.

Esmu zaudējis tempu. Vajātāji veiksmīgi samazina attālumu. Nākas atkal atsākt skrējienu - pavisam vieglu, lai nesakaitinātu aploka iemītniekus. Taču uz nosvīdušās muguras vēl aizvien jūtu ledainos skatienus.

-  Stāvi, mērgli, es tevi gabalos saplosīšu! - atskan aiz muguras. - Stāvi, būs sliktāk!

Kārtējo reizi paskatījies atpakaļ, ar atvieglojumu redzu, ka četras galvas pavērsušās pret maniem vajātājiem.

Ciklops un gaišmatis skrien klupdami un krizdami, lādēdamies un vicinādami savas nūjas. Redzams, ka viņu spēki iet uz beigām. Šaujamā viņiem, protams, nav, citādi viņi to sen būtu laiduši darbā.

Man atveras otrā elpa, un es atkal uzņemu ātrumu. Vai redzat, goblini, kādas ir veselīga dzīvesveida un regulāras rīta rosmes priekšrocības? Bet kulturālas un pieklājīgas uzvedības priekšrocības jums drīz vien nāksies novērtēt…

Velti jūs ālējaties, baurojat un vicināties ar savām nūjām! Velti aiz ieraduma spļaut vienmēr un uz visiem spļaujat virsū šīs teritorijas iemītniekiem! Jūs neatrodaties civilizētā sabiedrībā, kur darbojas nevainīguma prezumpcija, advokāti un korumpēti tiesneši… Jūs atrodaties dzīvās dabas pasaulē, te valda savi uzvedības likumi un savi sodi…

Taču goblini to nezina. Un nemaz negrib zināt. Bet velti…

Pēc brīža rudens dienas rimtais labestīgums krasi pārvēršas. Aizmugurē atskan dipoņa - Melnais Grāfs joņo pa izplūkāto nelīdzeno lauku, un aiz viņa nesas vairāki desmiti viņa ciltsbrāļu. Uz mata kā kavalērijas uzbrukums no filmas par pilsoņu karu. Trūkst vienīgi zirgu zviedzienu un «urā!» kliedzienu. Milzīgie putni traucas klusēdami četrmetrīgiem soļiem, no nagaino kāju apakšas lido zemes kumšķi. Simt metrus viņi veic pāris sekundēs un uzkrīt gobliniem kā cunami vilnis.

- Skat, Ciklop, ko tad šie?! - nelabā balsī brēc gaišmatis. - Sit…

Nākamajā acumirklī Melnais Grāfs dod viņam triecienu ar krūtīm, un sadragātais ķermenis kā bezfor- mīgs maiss aizlido pāris metru sānis. Ciklops cenšas atgaiņāties ar nūju, taču neveiksmīgi - vairāki desmiti eksemplāru piemīda viņu pie zemes…

Es skrienu, cik tik spēka un vairs neskatos atpakaļ, kamēr nesasniedzu aploka pretējo pusi. Izspraucos pa žogstarpu un atkal esmu civilizētā pasaulē. Bezspēkā nogāžos zemē, vaļēju muti tveru gaisu, sāku elpot ar vēdera lejasdaļu, nomierinot izmisīgi dauzošos sirdi. Tikai tad atskatos.

Ar ko lai salīdzina pavērušos ainu? Cīņa par bumbu futbolā? Vīnogu mīcīšana jaunās ražas vīnam? Kāda neprātīga grupas deja? Mālu jaukšana kopā ar salmiem, gatavojot samanu mājas celtniecībai? Nezinu. Čupā sa- gājušie milzīgie putni raustās, lēkā, pikē ar knābjiem kaut kur apakšā… Br-r-r…

Es piecēlos, novilku spilgto jaku un gāju atpakaļ. Šoreiz apiedams žogu pa perimetru. Tas, protams, ir divreiz ilgāk, taču es nesteidzos sekot Ciklopam un viņa gaišmatainajam šefam.

Strausi turpināja savu darbu vismaz desmit minūtes. Tad pamazām sāka izklīst, atstādami izmīdītajā zemē divas plakanas, formu zaudējušas lupatu lelles. Es centos uz to pusi neskatīties.

Atgriezies sākuma punktā, kārtīgi pakāru vietā dzelteno jaku, iekāpu mersedesā, atmuguriski padevu atpakaļ, apgriezos, uzmanīgi apbraucu vientuļi stāvošo džipu, izstūrēju uz asfalta un devos augšup šosejas virzienā. Palūkojies atpakaļ, redzēju no mājas izskrējušu cilvēku rūtainā kreklā ar atrotītām piedurknēm. Izskatījās pēc Vadima. Viņš māja rokām un, spriežot pēc visa, sauca kādu palīgā.

* * *

Rokas švītīgajos apelsīnkrāsas cimdos guļ uz stūres, it kā nekas nebūtu noticis. Spoži spīd saule, pa labi un kreisi plešas lauki ar tukšām novākto apiņu vagām, gludais šaurais ceļš raiti gulst zem riteņiem… It kā pilnīgi nekas nebūtu noticis. Vienīgi uz stūres gulošie pirksti dreb. Lai gan tie neko nav izdarījuši.

Kārtējo reizi es biju grābis ogles citu rokām. Man jau bija nācies izkārtot tā, ka man vajadzīgo darbu padara citi - konkurējošais izlūkdienests, bandīti, policija vai tās valsts pretizlūkošana, kurā atrodos, pat mežoņi cilvēkēdāji… Taču putni šādā lomā darbojās pirmo reizi!

Kārtējā tīrā un sakoptā ciematiņā es pieturēju pie telefona automāta un uzgriezu vajadzīgo numuru.

-   Ale? - atsaucās aizlūzusi balss, dīvaina savā neno- sakāmībā - tai nebija ne vecuma, ne dzimtes un tā varēja piederēt jebkam.

-   Sveicināti, runā no firmas «Travel Limited». Diemžēl jūsu stažierim ir slēgta vīza. Man bija sarežģījumi, tāpēc nevarēju to paziņot uzreiz. Tagad viss ir nokārtojies, lai gan nācās anulēt izsaukumus diviem neuzticamiem klientiem. Nupat paņēmu dokumentus un braucu uz galvaspilsētu, lai noskaidrotu par stažieri. Centīšos atrast viņa galvotāju. Tikmēr formējiet grupu. Domāju, ka izlidošana notiks pēc saraksta. Uz redzēšanos.

Vada viņā galā klusējot nolika klausuli.

Piektā nodaļa gardĒdĪba PRĀGĀ

Esi sveicināta, Prāga!

Man patīk pastaigas visu Eiropas valstu pilsētu centros, bet pa šīs bruģētajām ieliņām varu klaiņot stundām ilgi. Mazi bāri un restorāniņi, kavarnas* un cukrar- nas**, kā arī alus dzertuves, ko čehi lepni dēvē par «gospoda» ar uzsvariem uz abiem «o» un mīksti dvešošu Dienvidkrievijas «g», atrodas pašās negaidītākajās un tūristiem nezināmākajās vietās un ir tik mājīgas, ka uzreiz skaidrs - atvērtas nevis prestižam, bet savējiem!

Mašīnu es atstāju tirdzniecības centra pazemes stāvvietā līdzās Vāclava laukumam, bet pats nesteigdamies devos pastaigā kājām.

Vāclava laukums tikpat daudz atgādina laukumu kā Elizejas Lauki - laukus. Laukums kā nekā veidojas, atkāpjoties mājām un atstājot starp tām brīvu telpu, veidojot taisnstūri - kā Sarkanais laukums Maskavā -, apli - kā Trafalgara laukums Londonā - vai daudzstūri - kā Zvaigznes laukums Parīzē. Turpretī šeit nekas tamlīdzīgs nenotiek - parasta divvirzienu iela, kuru var nosaukt gan par laukumu, gan laukiem, taču no tā nekas nemainīsies - mājas nepašķirsies un uz asfalta nesāks viļņoties labība.

Starp citu, to es tāpat, kārtības labad. Te ir trokšņaini, jautri, daudz ļaužu, uz katra stūra pārdod cep-

Kafcjnicas. (Čehu vai.) Konditorejas. (Čehu vai.)

tas desiņas un alu, bet muskuļoti nēģeri ar neizdibināmām sejām «distributē» savas noslēpumainās preces… Ar vārdu sakot, dzīve sit augstu vilni, draudot trāpīt pa galvu apnicīgam gremžam, turpretī cilvēkam, kurš ir kārtīgs un sabiedrisks, tikai iedzimtās kautrības vai citu iemeslu dēļ nevēlas pievērst sev uzmanību, piedāvā plašas iespējas iejukt vispārējā troksnī un kņadā un nozust raibajā pūlī. Tāpēc es necentos kādu apgrūtināt ar savām pārdomām, bet notiesāju pāris brūnu, karstumā pārsprāgušu desiņu ar sinepēm, uzdzēru pudeli «Pilzenieša» un draudzīgi uzsmaidīju afrikānim, mīlestība pret kuriem kā apspiestajiem šķiru cīņas brāļiem PSRS laikā tika ieaudzināta tīri vai ģenētiskā līmenī. Taču brālis sadrūma un novērsās, bet es neapvainojos, turpināju savu ceļu un pēc pusstundas iekārtojos pašaurā numurā viesnīcā «Adrija», kurai, par spīti burbuļojošajām kanalizācijas caurulēm, bija četras zvaigznes.

Tātad - izdarīsim kopsavilkumu. Budņicka kungs lauza ar mani mutiski noslēgto līgumu un domā, ka es pārtraukšu meklējumus, aši savākšu mantiņas un atgriezīšos Maskavā, lai izlūgtos labvēlīgus nosacījumus savu izdevumu norakstīšanai.

Ne vella! - kā smalki izsakās kāda man pazīstama mauķele ar nekrāsotām matu saknēm. Tāpēc ka es nemaz nestrādāju tā treknā, no savas bagātības aptukušā un aptrakušā vepra labā. Es allaž esmu strādājis tikai Krievijas valsts labā. Un Budņicka trīssimt miljoni man ir pie vienas vietas!

Čehu pretizlūkošanas darbinieks Jans-Miroslavs noteica pareizi - Lazareva-Starovoitova meklēšana ir tikai otrais manas patiesās darbības maskēšanas līmenis. Un šajā līmenī nav vietas «Inteliģence Service» superkille- riem un rafinētajam «DIM-1», tie ir no trešā - īstā līmeņa, kur uz spēles likta ne vairāk un ne mazāk kā Krievijas militārā drošība!

Man šī likme ir jāvinnē, un Stjopka Budņickis nebūs tas, kurš mani šajā ceļā apstādinās! Vajadzēja domāt, uzpūtīgais, pašapmierinātais āzi, kad savā bankā ienākušos trīssimt miljonus pārskaitīji privātas personas ārzonas kontā! Kaut arī pēc konversijas ministra Lazareva kunga lūguma! Absolūtam stulbenim bija skaidrs, ka tā ir afēra! Tāpēc ka trīssimt miljoni ir samaksa valstij par desmit iznīcinātājiem «Mig-31», un Lazarevs nebūtu varējis rīkoties ar tiem pēc sava prāta, pat ja būtu premjers!

Un no paša darījuma jau pa gabalu oda pēc mēsliem - kāpēc lai amerikāņi pēkšņi pirktu no mums «Mig» ar noņemtu bruņojumu? Vai viņiem savu «Fantomu» - ar lielgabaliem, ložmetējiem un raķetēm - nepietiek? Ikvienam ir skaidrs - darījums ir neīsts un iznīcinātāji pilnā kaujas aprīkojumā nonāks Izraēlā! Tieši «Mig», nevis «Fantomi»! Amerikāņi, malači, paliek maliņā, bet izvirza priekšā galveno pretinieku - tieši Krievijai būs jātaisnojas, jāskaidrojas ar arābu valstīm un jākļūst par bez vainas vainīgo ar visām no tā izrietošajām sekām!

Nejau tāds ar pirkstu taisīts antiņš ir Stjopa Budņickis, lai to visu nesaprastu! Viņš apmeklē visaugstākos kabinetus, turklāt viņam ir valstī labākais drošības dienests ar varenu analītisko nodaļu… Tā ka ne jau naivuma un, protams, ne neinformētības dēļ viņš piekrita apzināti nelikumīgajam Lazareva lūgumam. Vienkārši viņš kļuva par sabiedroto cerībā, ka viss paliks kluss un apslēpts, bet viņš saņems kompensāciju ja ne naudas, tad vismaz konversijas ministra labvēlības izteiksmē, kura bieži vien mēdz būt vērtīgāka par naudu. Tāpēc ka vairo tās daudzumu…

Bet, kad valdība uzlika veto smirdīgajam darījumam, Lazareva kungs ātri vien gāja bojā, no varas padebešiem ieveļoties jūras dzelmē, un Stjopam Budņickim pavīdēja nepieciešamība atdot amerikāņiem trīssimt dolāru no «Betagrupp» finanšu rezervēm, viņam pēkšņi atdarījās acis, viņš saprata, ka ir piekrāpts, un sāka skaļi kliegt: «Ķeriet zagli!»

Lops tāds! Man nav daļas gar viņa naudu. Bet desmit «Mig» - tā ir cita runa. Pareizāk - viens, kuram nešķīstenis Lazareva kungs noņēma ierīci «savējais-svešais» - atslēgu no Krievijas debesīm… Tāpēc es par katru cenu atradīšu nelieti un izraušu stratēģisko atslēgu viņam no rīkles!

Es paņemu Vāclava komunikatoru, iekārtojos mīkstajā krēslā, atveru fotoalbumu. Uzmanīgi apskatu uzņēmumus, cenzdamies tos klasificēt un analizēt. Trīs

9 '

dažādu vīriešu attēli, vēl seši - viena un tā paša. Pēdējie uzņemti rūpīgāk - ja ne ar mīlestību, tad acīm redzami ieinteresēti… Lūk, tuvplāns - labsirdīga bumbierveida seja, paliels deguns, vērīgs tāda cilvēka skatiens, kurš nenojauš, ka viņu fotografē. Lūk, uzņēmums pilnā augumā - nedaudz pilnīga figūra, galvā katliņš, rokā spieķis. Vēl viens uzņēmums no mugurpuses - viņš ver kafejnīcas vai restorāniņa dili vis, rodzāms uzraksts. « Pie Pētera». Te viņš iet pa ielu, te sarunājas ar kādu sievieti, viņa stāv puspagriezienā, un seju nevar redzēt… Taču man jau ir skaidrs - ne no šā, ne no tā Vāclavs nebūtu veltījis šim cilvēkam tik daudz uzmanības!

Sastādījis rītdienas darba plānu, es ieslēdzu televizoru, paklausījos «Euronevvs» - eiropiešu ziņas, kas savā veidā atgādināja padomju laiku programmu «Laiks», un tik tikko neiemigu, diktora monotonās balss ieaijāts. Taču kriminālā hronika mani negaidīti uzpurināja.

- Astoņus kilometrus no Karlovi Variem pamestā karjerā uzieti divu nežēlīgi nogalinātu, ar beisbola nūjām bruņotu vīriešu līķi. Kā ziņo policija, viņi tikuši sisti ar smagām nūjām un durstīti ar senlaicīgas formas nažiem. Viens no kriminālistikas ekspertiem izteicis minējumu, ka nozieguma ierocis bijusis vāle, aprīkota ar īsiem asiem dzelkšņiem, lai pastiprinātu bojājumu iedarbību. Ir pamats domāt, ka nogalinātie bijuši kāda krievu organizētās noziedzības grupējuma dalībnieki, kas cietuši kriminālo rēķinu kārtošanas laikā…

Es ar izbrīnu apskatīju gluži nepazīstamo apkārtni, kas bija redzama ekrānā, - smilšainas nogāzes, pamests ekskavators, sarūsējis transportieris. Taču tieši tur stāvēja pazīstamais melnais džips, kuram līdzās gulēja Ciklopa un viņa pārinieka sakropļotie ķermeņi. Spriežot pēc abu izskata, viņi nekādā gadījumā nevarēja saviem spēkiem atkļūt šurp no strausu fermas… Tad kā viņi bija te gadījušies?

A-a-a… Es atcerējos Vadimu un Ivanu - darbīgos krievu vīrus, kuriem piemita viltība un atjautība. Viņiem nav vajadzīgas nepatikšanas ar policiju. Bez tam viņi ne pie kā nav vainīgi…

Kamera tuvplānā parādīja uz muguras gulošo gaišmati. Tagad viņš bija bez brillēm. Viņa vaļējās acis tiešām izskatījās blāvas un ūdeņainas.

Zvanu Ļerai. Viņa paceļ klausuli pēc trešā signāla.

-   Ko tas nozīmē, draugs? - viņa saka diezgan aizkaitinātā balsī. - Kur tu noziedēji kā tāds zaglis naktī? Un kāpēc noķēpāji manu spoguli? Kāda Teplice, kāds referāts, kāds susliks? Tev prātiņš nošķiebies, vai?

-   Piedod, zaķīt, mani izsauca steidzamā lietā, es nepaguvu atžilbt un neatceros, ko izdarīju ar tavu spoguli. Bet es labošos! Esmu tev parādā skaistu ziedu pušķi!

Ļera iesprauslājas.

-   Ziedus? Iebāz tos zini, kur?

-  Protams, zinu, mēs esam inteliģenti ļaudis - kristāla vāzē! Bet ko lai tev aizved, ja neskaita skaisto pušķi?

Šāds pavērsiens labvēlīgi ietekmē viņas noskaņojumu.

-  Ko, ko, - pēc inerces vēl aizvien neapmierināta, viņa attrauc. Taču neapmierinātība pamazām izgaist. - Briljanta auskariņus - lūk, ko! Ne mazākus par ceturt- daļkarātu!

Tā nekas apetīte! Viņa aprīs ne vien visu summu no Budņicka kartes, bet arī mani pašu piedevām! Ne tā kā pieticīgā Galočka, kura jutās laimīga pat par granātiem…

-  Lai notiek, atvedīšu! - pārliecināti sola dāsnais bagātnieks Poļenovs, ar to pilnībā atgriezdams Ļerai labo garastāvokli. - Kā tev klājas?

-   Man jau nekas. Bet tevi, kā dzirdēju, puiši atkal esot meklējuši…

-  Ar džipu?

-   Nu… laikam… Viņi tevi atrada?

-   Panāca uz šosejas, piespieda pie apmales. Laikam greizsirdīgi tevis dēļ. Bet tad piebrauca klāt Tomaša vīri un aizveda viņus līdzi.

Ļera saausījās.

-   Uz kurieni aizveda?

-  Kā lai es to zinu? Paņēma uz grauda un aizveda pa lielceļu…

-   Kur tas notika?

-    Prāgas šosejas astotajā kilometrā. Kā tu pavadi laiku?

-   Pagaidi! Kur tu rāvi, ka tie bija Tomaša vīri?

-  Var jau būt, ka nebija, bet melnā «BMW» ar numuru «666» - tu man to reiz rādīji. Un stāstīji, ka tie esot Tomaša veči.

-   Noteikti? Tu neko neputro? Vai atbildi par to, ko runā?

-  Zināms, atbildu! Bet ko tu par to tā streso? Tas tevi rausta?

-   Rausta, nerausta… Tu ziņas neskaties? Visa Vecā banda kājās…

-   Tikai pielūko, nevienam nestāsti un uz mani neatsaucies, es neko neesmu redzējis! Man nepatikšanas nav vajadzīgas…

-   Labs ir, visu gaišu, man nav laika!

Briljanta auskariņus viņa nepieminēja - acīmredzot tiešām ļoti steidzās dalīties ar kādu jaunajā informācijā.

Tieši tas patiesībā arī bija vajadzīgs…

* * *

Man vajadzīgā vieta atradās Andela rajonā. Krieviski tas nozīmē «Eņģelis», un es nebrīnītos, ja uzzinātu, ka rūpīgais spārnotais puisis tiešām ir nācis no šās apkaimes. Rajons ir vecs, taču, kā visi eiropiešu večuki, elegants, labvēlīgs un gluži labi izskatās. Es pastaigas solī eju pa gludu bruģakmeņu ielu, priecājos par restaurētajām fasādēm, sīkajiem balkoniņiem ar obligāto ģerāniju, slēģiem, kas atgādina žalūzijas. Viss ir tīrs, kārtīgs, pieklājīgs. Nu kāpēc viņi to var, bet mēs ne?

Bieža laika apstākļu maiņa ir Čehijai raksturīga - lūk, jau mākoņi aizklājuši šajā laikā frigido sauli, pārskrien kaut ko itin kā nokavējusi vēja brāzma, un bramanīgi pieņemas spēkā rudens-ziemas eiropiešu īsmet- rāžas lietus. Bez kādas izrādīšanās pērkonu un zibeņu veidā. Tie šajā reģionā ir reti, lai gan notiek, tas ir, mēdz gadīties.

Izmirkt te nav iespējams, jo allaž domas attālumā par kādu kafejnīciņu tāda arī atrodas, taču es tomēr esmu izmircis, tīši slaistīdamies zem blīvajām lietus šaltīm, un jau tādā nožēlojamā un iejūtības alkstošā izskatā atrados pie durvīm ar mazu, it kā aicināt iekšā nemaz negribošu izkārtnīti: «Pie Pētera».

Aiz letes uz augstas taburetes ar avīzi rokā būtu jāsēž pavecam ūsainam šī iestādījuma saimniekam, tam pašam Pēterim. Gudras, ironiskas acis, mazas brillītes uz prāvā deguna, viegls pilnīgums - sportisti ar gadiem pieņemas svarā… Būtu labi, ja viņš atcerētos čehiem reiz obligāto krievu valodu skolas līmenī, bet var arī neatcerēties - gan tiksim galā. Starp citu, «tiksim galā» - tas ir labākais lingvistisko zināšanu apzīmējums lielākajai daļai manu tautiešu. Turpretī man ir iedzimtas dotības uz valodām un es valodas prasmes jomā esmu speciāli sagatavots.

Es pagrūžu durvis un ieeju iekšā. Omulīga puskrēsla, dreboša sveces liesma. Acīs duras svinīgais balsināto sienu un tumša koka mēbeļu kontrasts. Gan bāra lete ir tumša, gan sienas apšūtas tādiem pašiem paneļiem, bet resnās sijas kaktos un centrā balsta ne tikai griestu šķērssijas, bet arī jūsu pārliecību, ka izvēle bijusi pareiza: «Lūk, šī ir tieši tā vieta, kas man bija vajadzīga!»

Saimnieks patiešām ir šeit. Un tieši tāds, kā es biju iztēlojies. Arī tajā apstāklī, ka viņa vārds ir Pjotrs, slēpjas kas nostalģisks un labs. Ne Pīters vai Petrovičs, bet tieši Pjotrs.

-   Dobri den!

9

-   Dobri deņ! - viņš atbild un smaida - laipni un nedaudz saspringti. Starp citu, manam nožēlojamajam izskatam tieši ir jāiemidzina viņa modrība. Zināms, profesionāli uz tik vienkārša āķa nevarētu noķert, bet Pjotrs acīm redzami nav profesionālis.

-   Jūs esat krietni izmircis, derētu kaut ko iedzert, - viņš saka čehu valodā, turklāt ar akcentu.

-   Atklāti sakot, tā ir laba doma!

Izrādās, ka esmu vienīgais apmeklētājs. Toties runāju čehu valodā. Pavērtās durvis, spriežot pēc vecas podiņu krāsns, kas redzama stūrī, ved uz virtuvi, taču no turienes nav dzirdamas ne balsis, ne trauku šķindoņa, nedz arī plūst gatavojamo ēdienu smarža.

No griestos paslēptajām skandām plūst Ziemassvētku dziesmas - gatavošanās svētkiem Čehijā sākas jau divus trīs mēnešus iepriekš.

-  Vanoce? - Es paceļu pirkstu un izdaru apļveida kustību, ietverdams gan melodiju, gan visu šo svētku atmosfēru.

-   Nē. - Pjotrs pašūpo galvu. - Vanoce.

Čehu Ziemassvētku nosaukums viņa lūpās skan ļoti svinīgi, ar vieglu zvaniņa piesitienu pēdējā zilbē.

-    Un vēl Svētās Barbaras, Svētā Mikulaša, Svētās Lūcijas un Svētā Stefana diena, bet trīsdesmit pirmajā decembrī - Svētā Silvestra diena, - Pjotrs piemetina, demonstrēdams labas zināšanas par vietējiem svētkiem.

Es māju ar galvu un arī spīdu ar savu sagatavotību:

-   Jauki, ja ir daudz svētku. Man arī patīk, ka te nav jezgas ap darba kalendāru. Pie mums nemitīgi maina vietām sarkanos un darbdienu datumus. Bet svētki taču ir svētki, tos nevar pārcelt!

Pjotrs nekādi nereaģē uz maniem filozofiskajiem spriedelējumiem.

-   Nav par agru? - Es pamāju uz attālāko kaktu.

Tur stāv neliela, taču labi noaugusi, spēcīgi smaržojoša priede, izrotāta no koka un salmiem izgatavotām tautiskām rotaļlietiņām. Mazas daudzkrāsainas lampiņas kociņa tumšajā zaļumā mirdz vienmērīgi un teiksmaini bez moderniem frivoliem spīguļiem un mirgu- ļošanas. Elektrisko gaismeklīšu ieskautie logu rāmji izskatās gandrīz melni, vēl baltāku un spilgtāku padarot aerosola sarmu uz stikliem.

-    Bārs tiks atvērts pēc mēneša pusotra, būs pašā laikā. - Pjotrs smaida. - Ko vēlaties iedzert? Vai iedot karti?

Nav jēgas pētīt karti, ja skaidri zina, ko vēlas. Es zināju. Kafija, glāzīte, pīpe.

Jāteic - ja, izvēloties kafijas šķirni, es dažkārt brīdi domāju, tad glāzītes saturu izvēlos ātri. Braukāšana apkārt pa pasauli padarījusi mani par filozofu. Kāda jēga klīrīgi meklēt, piemēram, labu konjaku Itālijā, kas izslavēta ar grapu, vai kalvadosu Vācijā, kur cieņā ir degvīns, vai viskiju Francijā, kas tieši ir konjaka un kalvadosa vēsturiskā dzimtene. Ir muļķīgi pieprasīt rumu Spānijā un tekilu Kubā, obstledu Krievijā un vodku Austrālijā…

Dzert un, starp citu, arī ēst vajag to, kas tiek audzēts un ražots attiecīgajā apvidū. Tāpēc zemē, kur esmu ieradies, dodu priekšroku nacionālajiem dzērieniem.

Un tas bija absints, lai gan ne tīri nacionāls, tomēr ražots šoslaikus galvenokārt tieši šeit. Piedāvāts man ar cieņu un samērā stipru akcentu, kura izcelsme uzreiz bija samērā grūti nosakāma. Bet es jau nesteidzos. Varbūt saimnieks nāk no kādas čehu Armēnijas kalnos. Lai gan… Padzīvojis, inteliģents čehs, kurš ne vārda nerunā krieviski, - tas, protams, bija dīvaini…

Tomēr septiņdesmitgrādīgo vērmeļu uzlējumu viņš pasniedz pēc visiem likumiem - iepilda trešajā daļā liķiera glāzītes zaļo šķidrumu, piesūcina ar to graudiņu niedru cukura un aizdedzina speciālā karotītē ar caurumiņiem, pa kuriem melnās staipīgās lāses pil glāzītē. Tad visu kārtīgi samaisa, pievieno ūdeni, ledu un… Esiet laimīgi!

-   Šeit absintam pievieno marihuānu, - Pjotrs pēkšņi paziņo. Ausis viņam ir pieplacinātas, ar salauztiem skrimšļiem, kādi mēdz būt cīkstoņiem. - Pareizāk, nevis gatavu marihuānu, bet tās izejvielu - kaņepes…

-  Kā tā? - aizķēries pie vārda «šeit», es tēloju izbrīnu. - Tas taču ir aizliegts!

-   Šeit nē, - Pjotrs atkārtoti «izpļāpājas».

Balstoties uz leģendas pirmo pielikumu, es palūdzu

saimnieku ieliet smaragdzaļo dzērienu divās glāzītēs un dalīties ar viesi baudā. Viss tika pieveikts divos malkos.

Manuprāt, sarežģītās manipulācijas ar uguni, cukuru un cauro karoti bija tikai izrādīšanās. Otrais piegājiens parādīja, ka labi atdzesēts tīrs absints ir nesalīdzināmi labāks par savu pirotehniski papildināto variantu.

Es ierosināju neaprobežoties ar absintu, bet iepazīstināt nogurušo un izmirkušo ceļinieku ar citiem čehu spirta dedzināšanas sasniegumiem, kā arī nacionālo alkohola lietošanas kultūru. Pēc ieinteresētas saskaņas nodibināšanās ātruma kļuva skaidrs, ka skumstošais krodzinieks gaidījis tieši mani un, kā rādās, ilgus gadus.

Uz letes saradās gara rinda pudeļu ar vilinošām etiķetēm, bet, kamēr es skaitīju grādus uz katras no tām, viesmīlīgais Pjotrs iekūra kamīnu, un ne ar ko nesalīdzināmais dzīvās uguns siltums sāka sildīt zinātkārā ceļinieka apģērbu un dvēseli.

Tā kā kopējais grādu skaits uz pudelēm tuvojās tūkstotim, es ierosināju katram dzērienam neveltīt vairāk uzmanības par divām glāzītēm. Pjotrs saprotoši pamāja, un mēs piemiedzām viens otram ar aci. Smalks mājiens par saprašanos pārstiepās no vienas dvēseles uz otru. Jo jaunajai paaudzei šāda alkoholu eklektika būtu iespējama vienīgi reanimācijas brigādes uzraudzībā, taču šeit un tagad bija satikušies rūdīti buki, profesionāli cīnītāji ar «zaļo pūķi»…

Kamīnā jautri sprēgāja pagales, sarkandzelteni atspulgi rotaļājās uz pudelēm, un galdā parādījās obligātais trīsdesmit astoņu grādu «Behers». Tāpat kā vodka mūs, tas ārstē čehus no visām kaitēm kopš astoņpadsmitā gadsimta. Un mēs to izdzērām, protams, uz veselību! Bet, kad saskandinājām, es ievēroju senu rētu uz saimnieka vidējā pirksta un uzdauzītos kauliņus - drošu zīmi par aizraušanos ar cīņas sporta veidiem jaunībā…

Pēc tam mums pievienojās jaunākais un mazāk stiprais «Magistr» - tikai divdesmit astoņus grādus par ūdeni stiprāks diženās mazās - tikai 20 miljonu iedzīvotāju - valsts pārstāvis. Un mēs gluži vietā uzsaucām tostu par Čehijas uzplaukumu, nostiprināšanos un visnotaļ pelnīto iestāšanos Eiropas Savienībā.

Tālāk no mums nespēja izvairīties ne «Sļivovica», ne «Gruška», ne kadiķu «Borovička», ne mednieku «Misļi- vecka», ne dedzinošā «Palirna», ne sešdesmitgrādīgā «Peliškovka», kas gatavota pēc maršala Rodiona Jakov- ļeviča Maļinovska oriģinālās receptes, kā bija rakstīts uz etiķetes, lai gan noskaidrot maršala saistību ar uzlējumu tā arī nevarējām par spīti tam, ka izdzērām pa trim glāzītēm.

Bet vēl bija «Jablokovice», «Tršešnevice» no ķiršiem, bet pašās beigās nezin kāpēc vēl iespraucās vietējais rums ar nodzertu sanbernāra viepli uz etiķetes. Un mēs uzsaucām tostus, teicām viens otram labus vārdus un tik tiešām kļuvām arī labāki, un es vairs neatcerējos kasteti bikšu aizmugurējā kabatā. Gandrīz neatcerējos.

Un pēc tam nāca pīpes ar ķiršu tabaku «Black Cher- ry». Un mēs jutāmies labi.

Svētku aromāts slāņojās gaisā. Smaržas - skuju un tikko maltas kafijas, laba alkohola un aromātiskas tabakas - pavisam nesajaucās kopā, un esmu pārliecināts, ka, bijusi vēlēšanās, tās varētu baudīt arī katru atsevišķi. Visdrīzāk, kvalitatīvas smaržas, tāpat kā īsti cilvēki, nekad neizšķīst sev līdzīgos un nezaudē individualitāti. Tomēr man smeldzīgi pietrūka pēdējās - noslēdzošās nots šajā dvēseles svētku akordā, un es nespēju uztvert atmiņas līdz galam nepausto. Neteikšu, ka tas mani pārāk būtu nodarbinājis, - es jutu, ka nevaru atcerēties kaut ko no pavisam citas dzīves, taču pavisam no galvas laukā arī negāja. Kā tāda muša - nekož, bet arī mieru neliek.

Pēc pīpes smēķēšanas bija ļoti loģiska pāreja uz vod- ku, lai gan es joprojām nezinu, pēc kā tā nebūtu bijusi loģiska. Manas drēbes bija izžuvušas, ķermenis atslābinājies, pat dvēsele atvilgusi, lai gan dziļi, dziļi iekšienē sīki trīsuļoja melna un ļoti auksta lodīte, vārdā Vāclavs, par kuru es, izmantodams dzērumu, izvairījos domāt, kaut gan izmest to no prāta man nekādi neizdevās… Tā, lūk, mēs pavadījām vakaru, tā nostiprinājās mūsu draudzība, tā viss notika.

Pjotrs palūdza apskatīties manu «Dunhill Amber Root»' un, salīdzinādams ar savu «Peter Hedegaard Grade», kura nebija ne par matu vājāka, pavilka uz augšu uzacis.

- Tā ir zīme! - viņš daudznozīmīgi novilka.

Tad pagriezās pret pudeļu rindām un, pameklējis tajās ar acīm, kas, piekrītiet, ir samērā dīvaini no cilvēka, kurš ilgi nostrādājis aiz letes, izvilka pudeli degvīna «Staļina asaras» ar divu sakrustotu pīpju attēlu uz etiķetes.

Tieši tas, lūk, man bija vajadzīgs! Iegansts. Brīnišķīgs iegansts, kas ļoti loģiski izrietēja no mūsu laika

kavēkļa. >

Es neuzstājīgi ieteicu šodien koncentrēties uz citiem čehu nacionālajiem dzērieniem, jo to te bija milzīgs daudzums. Taču īsta vodka ir īpašas uzmanības vērta.

Argumentācija man bija nopietna - pirmkārt, vodku nedrīkst dzert tā, kā to dara visā pasaulē, atskaitot Krieviju, tas ir, nepareizi - maziem malciņiem, bez uzkodām, nemitīgas tostu uzsaukšanas un obligātās sa- skandināšanas, kura savulaik tika uzskatīta par paņēmienu, kā aizdzīt ļaunos garus, un, ja tā padomā, tāda ir palikusi vēl joprojām.

Otrkārt, veltīt vodkai ne vairāk par divām glāzītēm - tā būtu produkta izniekošana. Diez vai kādam ienāktu prātā baudīt pīpes smēķēšanu, aprobežojoties ar divu dūmu ievilkšanu.

Treškārt, vodkai atšķirībā no daudziem citiem alkoholiskajiem dzērieniem nav pievilcīgas smaržas vai garšas. Tāpēc galvenais ir pats lietošanas process, uzkodu dabiskums un daudzveidība, bet pats galvenais - īpašā dvēseliskā atmosfēra, kuras dēļ patiesībā tas viss tiek darīts. Ievērojiet - Krievijā nekad nesaka: «Labi iedzeram!» Bet tikai: «Labi pasēžam!»

Pīpju nosaukumi.

Tāpēc es lūdzu pāris dienu laika sagatavoties vodkas svētkiem un, ja iestādes saimnieks neiebilst, aizrunāju no vina darbības laukumu.

9

Saimnieks nebija vienkārši apmierināts. Varbūt man tikai izlikās, taču viņš jutās gandrīz laimīgs, kā gandrīz laimīgi jūtas padzīvojuši vīri, izrāvušies no apnicīgās ikdienas komandējumā un sastapuši tīrā firmas vilciena kupejā simpātisku sievieti vai pateicīgu klausītāju.

-   Kāda pašsajūta, Pjotr?

-   Viborne![8]

Mēs sākām, ja atceraties, ar septiņdesmitgrādīgu, tiesa, viegli atšķaidītu absintu un visa vakara gaitā šūpojāmies kaut kur starp šo - maksimālo - atzīmi un minimālo - četrpadsmit grādiem, čehiem ir arī tāds, ja tā drīkst izteikties, «šņabis». Alkohola vētra nenoteikti mētāja mūs pa asajiem stipruma grafika viļņiem - trīsdesmit astoņi, četrdesmit viens, divdesmit astoņi, sešdesmit, četrdesmit divi, piecdesmit viens, četrdesmit… Ne reizi vien mēs aizķērāmies pie nebūt ne brēcošajiem, bet, gluži otrādi, optimālākajiem četrdesmit… Un dīvainā kārtā mūsu pašsajūta pēc šīs mētāšanās pilnībā apgāza izplatīto teoriju par grādu maiņas, bet it sevišķi to pazemināšanās nepieļaujamību. Tomēr pakļaut smalko pasēdēšanas teoriju sausai algebrai nedrīkst - ļoti daudz kas, ja ne viss, atkarīgs no dalībnieku sastāva, viņu noskaņojuma un organisma īpatnībām.

Kafijas mēs droši vien izdzērām ne mazāk kā alkohola, bet klāt piekodām grauzdētus mandeļu riekstiņus un tievas maizes nūjiņas, reti apbārstītas ar rupju, caurspīdīgu sāli. Tas man atgādināja studentu gadu grauzdiņus ar tādu pašu rupju, tikai baltu sāli klāt dzirai, ko tolaik dzertuvēs mums tirgoja, uzdodot par alu. Taču alu mēs šodien nedzērām, tikai stipros dzērienus.

Lai jums nerodas iespaids, ka mēs klusējot mērķtiecīgi piedzērāmies, tas ir, pļēgurojām. Dievs pas! Mēs ar Pjotru lieliski saderējām kopā. Es sen nebiju jutis tādu baudu no inteliģenta un asprātīga cilvēka sabiedrības. Varu derēt, ka šī sajūta bija abpusēja. Mēs runājām par dzērieniem un uzkodām, tabaku, pīpēm un cigaretēm, politiku un mūsu valstu paražām, par sievietēm un dzīves jēgu. Pjotrs no pusvārda saprata jokus un pats labprāt jokoja. Viņa sākotnējais piesardzīgums bija pazudis bez pēdām, viņš atslābinājās un ar prieku atpūtās.

Protams, kļūdu Pjotram bija gana daudz. Pirmkārt, viņa vārdu krājums ievērojami paplašinājās, bet tēlotais akcents gandrīz pavisam izzuda. Otrkārt, viņš demonstrēja šejienes iedzīvotājiem neraksturīgu informētību. No kurienes gan čehs varētu zināt par «armēņu radio», ja padomju žurnālā «Sputņik», kuru tolaik izplatīja pasaulē, to dēvēja «Radio Erevan»… Vai anekdotes par Ra- binoviču, kuras nepublicēja pat tur. Bet zināt kaut ko par Rostovas vimbām, kad pat Maskavā tās neizdala no vītināto zivju kopas, dēvējot vienā vārdā par voblām… Es atcerējos savu izmeklētāju.

Pie vimbu tēmas pēkšņi pamodās bads un bez jelkā- dām prelūdijām deva triecienu pa saules pinumu - no lejas uz augšu. Riekstiņi un nūjiņas - tas, protams, ir labi, taču krietni vilinošāk šķita iecirst zobus ceptas gaļas gabalā… Kā es jau minēju, virtuves smaržas šajā iestādē nebija vērojamas. Patiesībā - tāpat kā klientu. Neviens vairāku stundu laikā šeit pat neielūkojās, bet, dažas nākamās dienas tiekoties ar Pjotru, es pārliecinājos, ka restorānu bizness viņu vispār neinteresē. Un arī tas mūs tuvināja.

Ja es par ko arī sapņoju savā dzīvē, tad tas ir tieši šāds iestādījums vecumdienās, kur, izņemot manis ieaicinātus draugus, vairāk neviena nebūs. Bez uzaicinājuma drīkst ierasties tikai bērni un mazbērni. Un tikai manējie. Bet diez vai šim sapnim kādreiz būs lemts piepildīties - man ir maz draugu, ar bērniem un vēl jo vairāk - mazbērniem neesmu apgādājies, bet naudu res- torāniņam no algas nevarētu sakrāt pat simt gados. Tāpēc vajadzētu draudzēties ar kādu anakondu un veikt tās labā visai apšaubāmus pakalpojumus, ko es arī nekad nedarīšu. Un vai tos veicis Pjotrs - arī tas vēl ir jautājums. Pagaidām. Jānostiprina pazīšanās, jānodibina draudzīgas attiecības un jādzer alkohols, atraisot mēli gan sev, gan savam jaunajam draugam.

-   Pan Pjotr, šķiet, jums nedarbojas virtuve…

Mans sarunbiedrs pamāja.

-  Mēs vēl neesam vaļā. Patlaban komplektēju personālu.

-   Brīnišķīgi! Tādā gadījumā ir priekšlikums. Gribu norēķināties par dzērieniem un uzaicināt jūs uz turieni, kur pasniedz jūsu izslavēto vepršovo ruļku. Esmu lasījis, dzirdējis, bet pagaršojis neesmu, - es iedvesmas pilns meloju. - Ļoti gribētos uzzināt, ar ko tā atšķiras no mūsējā cūkas stilba! Neatsakiet vientuļam ceļiniekam, zināms, uz mana rēķina.

Pjotrs smaida ūsās.

-  Ar prieku neatteikšu, bet tas attiecas tikai uz otro priekšlikumu.

-  Piedodiet, tas laikam ir no alkohola un vecuma, bet es atceros izteicis tikai vienu.

-   Un «norēķināties»? Es kategoriski iebilstu.

-   Tiešām divi. Es kategoriski pateicos un piekrītu, pan Pjotr. Tātad - vepršovo ruļka?

-   No, no, no!

-   Kā tā?

-   Saīsināts čehu «ano» - jā!

-   Mūžu dzīvo - mūžu mācies! - es noteicu krieviski, un viņš nezin kāpēc nepārjautāja.

Mēs piegājām pie durvīm, un Pjotrs izslēdza augšējo gaismu. Aiz loga jau bija iestājies vakars, zeltains no spilgti dzeltenajām laternām. Puskrēslā mazās, daudzkrāsainās lampiņas priedltē un visā telpiņā iedegās tik spoži un kā bērnībā brīnumaini, itin kā gribēdamas no mums atvadīties. Mēs uz mirkli sastingām, un tikai acis lēnām slīdēja no gaismiņas uz gaismiņu.

Kaut kas man krūtīs sažņaudzās un sāka kāpt uz augšu. Tik ļoti es vēlējos starp priežu skujām saskatīt valriekstus, kurus mēs ar brālēnu bijām nokrāsojuši zelta un sudraba krāsās un tētis uzkarinājis līdzās lampiņām. Un ļoti vēlējos, lai viens tāds svētku rieksts dvēseles dziļumā ieņemtu smalki vibrējošās sveloši ledainās melno skumju lodītes vietu. Pēkšņi es atcerējos, kā man šodien bija pietrūcis. Jaungads man visu mūžu bija saistījies ar to, kā smaržoja skujas, tēva tabaka, kafija un mandarīni. Lieli, ar viegli nolobāmu mizu, kuriem tikai šajā gadalaikā un manā bērnībā piemita tik satriecošs aromāts.

Uguntiņas sāka pārvērsties zvaigznītēs ar stariņiem. Es strauji novērsos un izgāju laukā. Vecuma tuvošanos sāc just tieši tādos brīžos, bet līdz savai bērnībai acīmredzot atkal vēl vajadzēja izaugt.

Pjotrs iznāca pēc manis, aizslēdza durvis ar atslēgu un nospieda mobilajā telefonā dažus ciparus. No garenajām kastītēm, kas karājās virs logiem un durvīm, sāka laisties lejā vienlaidus metāla aizkars.

Un tad es ieraudzīju durvīm piestiprinātu iepriekš nepamanītu solīdu plāksnīti. Cehu, angļu un vācu valodā pēc pieklājīgas atvainošanās tika paziņots: «Mēs pagaidām nestrādājam».

Protams, šāds uzraksts būtu apstādinājis ikvienu no minētajās valodās runājošajiem, ar to arī bija izskaidrojamas neaizslēgtās durvis, taču, ja uz plāksnītes pat trīsreiz būtu rakstīts krieviski… Manus tautiešus neattur burti, vienīgi atslēgas. Ja slēgts, tad aizslēdz! Mūs tikai aizslēgtas durvis piespiedīs izlasīt uzrakstu uz tām - un arī pēc divu triju reižu paraustīšanas…

Pjotrs jautājoši palūkojās manī, es pasmaidīju, un mēs diezgan mundri sākām soļot pa slapjo spīdīgo bruģi. Laternu dzeltenīgā gaisma izplūda mitruma molekulu piesātinātajā gaisā, radīdama tādu kā kino raksturīgu aizplīvurotību. Mūsu figūrām iztālēm vajadzēja izskatīties daudznozīmīgi un nenoteikti. Protams, ja mūs kāds novēroja.

Pēc kamīna siltuma uz ielas bija mitrs un drēgns, sarunāties negribējās. Un par ko gan lai runā? Gaisā pamestā izšķirīgā monēta griezās uz šķautnes, un es nezināju, kā tā nokritīs. Vai Pjotrs tiešām jūt patiesas simpātijas pret līdz pēdējai vīlītei izmirkušo nejaušo apmeklētāju un ved viņu vakariņās? Vai varbūt sazīmējis «izlūkpieeju», izgājis uz tualeti, raidījis trauksmes zvanu, un tagad dzelteni sarkanās anakondas acis plēsonīgi vēro mūsu ļodzīgās figūras, bet vārdu savienojums «ved vakariņās» vienai no tām iegūst gluži citu jēgu…

Šaurā ieliņa ir tukša, draudīgi melnē pavārtes, soļi atstarojas no tuvajām senatnīgo namiņu fasādēm un it kā divkāršojas, tā ka gribas atskatīties…

Pēc pāris kvartāliem uz trotuāra stāv koka trijkājis ar uzrakstu «Silts ēdiens» un bultu, kas norāda uz vāji apgaismotu pagalmiņu. Šī bulta man asociējas ar uzrakstu «Apbraucamais ceļš», kas iedzen upuri rūpīgi izliktās lamatās.

Paejam zem arkas, pagriežamies pa kreisi, atduramies izkārtnē «Pakavs», nokāpjam pa šaurām akmens kāpnītēm un nokļūstam necerēti plašā un augstā viduslaiku kroga zālē. Es atviegloti uzelpoju un atlaižu dūri, izslidinot sakarsušo metālu.

Te ir pilns, trokšņains un piepīpēts. Smagi ozolkoka galdi un soli bez atzveltnēm, šķautņaini raupja stikla kausi, pustumsa un divas resnas pavecas viesmīles… Šī ir īsta čehu alus dzertuve, acīm redzami nepiemērota dīku tūristu izklaidei.

Brīvu vietu pirmajā acu uzmetienā nebija, mēs sa- minstinājāmies pie ieejas, taču tikai uz mirkli. Simpātiska stalta sieviete melnā kostīmā iznāca pretī, uzsmaidīja, skaļi nomutēja Pjotru uz vaiga un droši kā saimniece aizveda mūs pie maza galdiņa aiz kolonnas. Solīda vara plāksnīte vēstīja, ka galds ir rezervēts, līdzās tai gulēja sērkociņi un paliktnis pīpei. Izskatījās, ka Pjotrs te allaž ir gaidīts.

Kamēr es skatījos apkārt, Pjotrs kaut ko klusi stāstīja pie auss saimniecei, kura ļoti atgādināja savecēju- šu, tomēr tīri ciešamu figūru saglabājušu Merilu Strīpu. Viņa roka brīvi gulēja uz izteiktā vidukļa un apaļā gurna robežas un izdarīja glāstošas kustības, kuras šo robežu pārkāpa. «Merila Strīpa» paskatījās uz mani, pasmaidīja un sveicinot pamāja ar galvu, pēc tam atkal pievērsa skatienu Pjotram, maigi notīrīja no viņa vaiga lūpu krāsu un devās uz durvīm, no kurām plūda īstas, pilnā sparā strādājošas virtuves skaņas un smaržas. Mans ceļabiedrs pavadīja viņu ar lepnu īpašnieka skatienu un arī apsēdās pie galda.

- Tūdaļ es jūs pārsteigšu! - viņš sazvērnieciski piemiedz ar aci un berzē rokas.

Pateicīgais viesis Genādijs Poļenovs smaida.

Es samērā labi pazīstu čehu virtuvi, tās atšķirīgās iezīmes - pamatīgums, sātīgums, zema cena. Turklāt atšķirībā no Krievijas lētums neatspoguļojas kvalitātē… Nacionālais Ziemassvētku ēdiens - karpa. Pirms svētkiem vai uz katra stūra novieto lielas tvertnes ar dzīvām zivīm. Kad esi izvēlējies, tev zivi notīra un sagriež. Līdz ziemai barotās spoguļu skaistules sasniedz milzīgus apjomus, un tāda ne katrā plītī var ievietoties vesela. Protams, izplatīta ir cepta pīle, katrā ziņā - cūkas kāja… Bet sieri! Čehija ir paradīze siera cienītājiem. Sortiments, piekrītu, nav tik plašs kā pie frančiem vai itāļiem, taču arī iespaidīgs, bet cenu starpība kompensē nevienlīdzību…

Pieredzi ne vienmēr vajag demonstrēt, un, kad viena no viesmīlēm atnes ēdienkarti, es izliekos ar interesi iegrimstam vietējās gastronomijas pasaulē.

Desu, cīsiņu, zilcdesu izvēle ir milzīga. Gaļa kūpinātā, ceptā, vārītā, sautētā un vītinātā veidā. Plašs medījumu klāsts - briedis, mežacūka, fazāni, irbes… Jā, ir arī strausa gaļa, taču šo lappusi es steigšus aiz- šķiru.

Knēdeļi! Nedod dievs, pateikt čeham, ka knēdeļi līdzinās neizceptai mūsu maizei! Knēdeļi nākuši no senās Bohēmijas virtuves un var būt gan piedevas, gan pamatēdiens. Neskaitāmas variācijas - kviešu miltu, kartupeļu, ar gaļu, augļiem, parastajā tomātu mērcē vai ar sīrupu. Daži ir jāvāra, daži - jāsilda cepeškrāsnī. Bet vispirms jānotic čehiem uz vārda, ka knēdeļi ir super. Un ar laiku cilvēks sāk saprast, ka knēdeļi tiešām nav maize, un, ja nepieradušam arī ne tieši «super», tad tomēr visnotaļ pieņemams sātīgs ēdiens.

-   Paļaujos uz jums, Pjotr! - Es nolieku sānis ēdienkarti un goddevīgi pieliecu galvu. Pjotrs apmierināti māj. Pagaidām visas viņu raksturojošās īpašības apstiprinās - viņš ir viesmīlīgs, mīl pasēdēšanas, viegli kontaktē ar cilvēkiem, ar noslieci uz sirsnīgām sarunām… Arī cīkstoņa ausis, uzdauzītie pirkstu kauliņi un senā lūzuma pēdas. Principā pietiekami, lai veiktu identifikāciju, taču lieta ir pārāk nopietna, te nedrīkst kļūdīties!

Uz galda parādījās «slīkonīši» - spīdīgas rozā sardelī- tes sīpolu marinādē, divas glāzītes «Behera», divi kausi tumšā samtainā «Velveta», siera plate un silti «rohļiki», mūsu valodā - radziņi.

-  Ņe, Pjotr, ņe! - Es atbīdu savu glāzi. - Nesouhlasim c vamir

Viņš ir izbrīnījies.

-   Par ko?

-  Par liķieri ar alu. Tos nedrīkst jaukt. Bet liķieri ar «slīkonīšiem» jau nu ne tik. Agrāk par to izslēdza no partijas!

Pjotrs nosmaida. Lai gan diez vai dzimušam čeham var būt saprotams pēdējās frāzes humors.

-   Iedzersim par to, lai tās būtu mūsu vienīgās domstarpības!

Liķiera glāzīte saskandina ar alus kausu. Atklāti sakot, pie asajām sardelēm es dotu priekšroku gaišajam «Staropramen» vai «Pilzenietim», arī marinētie sīpoli diez kā neiet kopā ar sieru… Taču pārlieku gražoties nedrīkst, lai nesarautu plāno savstarpējās saprašanās audumu.

Pjotram ir lielisks noskaņojums. Viņš paceļ rādītājpirkstu deniņu augstumā un svinīgi paziņo:

-   Cūkas kāju gatavo personīgi Miša.

-   Šefpavārs?

-   Mihaela ir gan saimniece, gan šefpavāre, gan viesmīle, ja tas ir vajadzīgs. Un mana laba draudzene. Es ar viņu iepazinos pirms pāris gadiem, kad ierados Prāgā. Viņa man ļoti palīdzēja. Tiesa, arī es viņai esmu palīdzējis…

Es aplūkoju zāli un netaktiski pavaicāju:

-  Jūs esat līdzīpašnieki?

-   Nē. Lai gan pēc profesijas esmu pavārs, taču patlaban atrodos pensijā. «Pakavs» pieder viņai. Iedzersim! - Viņš novērsās un pamāja viesmīlei. Izmantodams situāciju, es beidzot pasūtīju «Staropramen».

Ko lai saka, Petja, ieguldīt naudu nekustamajā īpašumā nav pats sliktākais variants. Ja, protams, tā ir tava, tu guli labi un neviens tevi nemeklē…

-  Cik te labi, Petja! - es, atlaidies pret krēsla atzveltni, saku.

Viņš smaidot pamāj.

-    Kaimanu salās oglēs cep jauna krokodila gaļu… Mālos. Nav nācies nogaršot?

Mans jaunais brīnišķīgais draugs papurina galvu.

-   Nē. Esmu tur divas reizes bijis, bet nav nācies…

Es saprotoši paloku galvu. Zināms, Petja, tev nebija

laika iepazīties ar vietējo virtuvi. Pirmās vizītes laikā tu uz sava vārda atvēri bankas kontu, bet otrajā - pārskaitīji tajā ienākušos trīssimt miljonus uz ciparu kontu Cīrihē. Budņickis, protams, nemūžam nebūtu pārskaitījis naudu nevienam nepazīstamam cilvēkam, taču viņš saņēma tiešu ministra rīkojumu. Un nodomāja, ka runa ir par kārtējo valsts apkrāpšanu, tikpat izplatītu, cik ierastu… Bet iegāza viņu pašu! Un tu saņēmi savu daļu. Ļoti pieklājīgu daļu! Senāk par tādu summu tu simtreiz tiktu nošauts. Lai gan par draudiem valsts drošībai tu neko nezini. Starp citu, tagad arī par to nešauj nost…

-   Žēl. Vismaigākā baltā gaļa, gluži vai kūst mutē…

Es noklikšķinu vēl vienu kauliņu uz pierādījumu

skaitīkļiem. Ja viņš izrādīsies arī itāļu virtuves lietpratējs…

Viesmīle iznira aiz kolonnas ar kausu alus un mazu «Behera» pudelīti uz nelielas paplātes. Pjotrs šeit nepārprotami bija īpašā statusā - vietējos restorānos alkoholu pasniedz glāzēs, nevis pudelēs. Laikam tāpēc šeit ir grūti piedzerties. Bet varbūt cita iemesla dēļ. Pat pavisam noteikti cita…

Pie galdiņiem visapkārt sēdēja galvenokārt čehi, manuprāt, ļoti simpātiski cilvēki - mierīgi un jautri, azartiski un apdomīgi, pēc izskata lēnīgi, bet tik nevaldāmi hokejā un tenisā. Viņi priecājās, atslābinājās, iedzēra un uzkoda, taču piedzērušo viņu vidū nebija.

-   Sakiet, Pjotr, būdams profesionālis, - kura no nacionālajām virtuvēm ir pati sarežģītākā? Vai tiešām franču, kā visi uzskata? Vai varbūt tas ir tikai izplatīts mīts? Un vai tiesa, ka itāliešu ir visvienkāršākā?

Viņš smaida.

-  Ēdināšanas darbinieku kursi, piemēram, maksā ap piecsimt eiro un ilgst desmit-divpadsmit dienu. Bet vai pēc tiem var kļūt par pavāru? Diezin vai. Esmu specializējies itāliešu virtuvē, un jāteic, ka izpratu to tikai pēc trim gadiem. Vai zināt, ka mīklu picai var pagatavot divdesmit dažādos veidos? Un tā būs pavisam atšķirīga mīkla! Un atšķirīga pica! Bet pasta? Jūsuprāt, tā ir visa vienāda? Nē un vēlreiz nē!

Pjotrs bija aizrāvies ne pa jokam, taču es jau vairs neklausījos. Bija pilnīgi skaidrs, ka identifikācija ir notikusi.

Atviegloti iesmiedamies, es pacēlu glāzi ar «Beheru».

-   Uz jūsu veselību, Pjotr!

-  Jūs pārdomājāt? - Pjotrs brīnījās.

-   Tikai jūsu dēļ!

Beidzot atnesa slaveno «Vepršovo koļeno». Romantisks nosaukums, uzvēdī priekšstatus par drosmīga bruņinieka cīņu ar milzīgu mežonīgu kuili! Taču, ja neļauj vaļu fantāzijai, tad romantika izgaist - cūku fermā nokauts parasts surķis un izcepts banāls cūkas stilbs! Krievijā tas ietilpst subproduktos - derēs galertam, ne galda rotai! Bet Vācijā - gluži otrādi - tas ir pamat- ēdiens, to ēd vārītu, ceptu, kūpinātu…

Uz liela koka šķīvja kūp nobrūnināts pamatīga izmēra cūkas kājas gabals, obligātais spinātu knēdelis un skābēti kāposti ar speķi. Nē, šis ēdiens prasās pēc degvīna. Un to arī dabūs!

Es pasūtu trīssimt gramu «Stoļičnaja» un ķēros pie smagās dakšiņas un naža ar koka spalu. Pjotrs smaida, piedzerdams treknajai gaļai saldeno liķieri un tādu pašu alu. Varbūt viņš no tiesas ir čehs?

Dzeru degvīnu un alu. Tie atgriež pasaulei spilgtumu un kontrastainību. Nemaz jau te nav tik tumšs, arī viesmīles ir ciešami resnas, turklāt viņas ir tīras un izveicīgas, bet pie galdiņa apsēdusies Mihaela vairs nav padzīvojusi, bet pilnīgi kā izspļauta Merila Strīpa!

Vakars ir varen izdevies. Un šķiet, ka mēs ar Pjotru esam iedraudzējušies!

Viesnīcā «Adrija» turpina burbuļot caurules. Taču es jau neesmu jaunlaulātais, kurš te pavada medusmēnesi, tāpēc nepievēršu kanalizācijas skaņām nekādu uzmanību. Ikreiz, atgriezies no pastaigas vai restorāna otrajā stāvā, ieeju vannas istabā un apskatu plauktiņu virs izlietnes. Un beidzot līdzās jaunam ziepju iepakojumam un kārtējiem šampūna un kondicionētāja flakoniņiem atrodu tūbiņu ar pastu «Pomorin»!

Izdarījis visu vajadzīgo, es atgriežos istabā. Ierasti noklikšķinu pulti, ieslēdzot televizoru.

-  Vakarnakt netālu no Karlovi Variem automašīnā atrasti divi līki… - sausi informē kriminālo zinu diktors.

» 9

Ekrānā - ložu sacaurumots melns «BMW», tam apkārt policisti, mašīnas, mirguļo signālugunis, sanitāri baltos uzsvārčos ceļ uz nestuvēm garus spīdīgus lētas plastikas maisus. Kadrā parādās «sātaniskā» numura «666» tuvplāns.

-    …Šorīt nezināmas personas iemetušas granātu Krievijas tirdzniecības firmas birojā, trīs cilvēki guvuši nopietnus savainojumus. Policija uzskata, ka notikušais ir cīņa par ietekmes sfēru sadalīšanu čehu un krievu mafijas starpā… Sabiedrību satrauc bandītu neredzētā patvaļa, izskan priekšlikumi par stingrāku Migrācijas likumu nepieciešamību Čehijas Republikā…

Jā-ā-ā, tas tik ir numurs! Taisni šausmas, kas notiek! Nezin, kā klājas Ļerai?

Pēc atmiņas uzgriežu pazīstamo numuru.

-   Kā sviežas zaķīt? Skumsti? Vai jau esi aizmirsusi tēvoci Genu?

-   Te gan būs laika skumt! - viņa satraukti atbild. - Vai ziņas skatījies? Tur tikai pusi pastāstīja, bet varbūt vēl mazāk! Te gāja vaļā tāds slaktiņš kā toreiz Pēterburgā… Es baidos iet darīšanās, tikties ar cilvēkiem baidos…

«Vajag atšķirt, kuce, kurp iet un ar ko tikties!» es nodomāju, bet skaļi saku:

-   Esi piesardzīga, Ļeročka. Labāk pagaidām pasēdi mājās. Tas nevar ilgi turpināties…

-   Tā jau gan. Tikai visiem bail, ka bizness aizies pa burbuli. Cilvēki sāks bēgt, darījumi nojuks, nekustamo īpašumu cenas kritīsies… Tas nevienam nav vajadzīgs! Vecajam un Tomašam jātiekas un jāvienojas. Citādi te vispār viss aizies pa gaisu. Bet šie, āži tādi, neceļ ne ausu. Vecais vispār kaut kur noziedējis… Taču jātiekas viņiem visviens būs - ja ne šodien, tad rīt…

-   Labs ir, neņem galvā! Vai mani atceries?

-   Protams, kā ne! Tu auskariņus nopirki?

-  Pagaidām tikai noskatīju. Kāds slīpējums tev labāk patīk - roze vai kabašons?

-   Kāda starpība! Kurš dārgāks!

-   Nu labi. Uz redzi!

Pēc divām dienām, kā bija runāts, ierados pie Pjotra. Pa šo laiku visu izdevās sagatavot. Atlika vien pēdējie otas vilcieni.

Ja degvīnam veltītus svētkus grib sarīkot pareizi, ir jāsāk jau no rīta. Desmitos es jau būros Pjotra mazajā virtuvītē. Maza tā gan bija sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumam, turpretī ļoti plaša gandrīz līdz minimumam samazinātai vīriešu kompānijai. Kāpēc «gandrīz»? Tāpēc, ka man arī vienam nekad nav garlaicīgi!

Pjotrs jau no paša rīta bija iekūris uguni, un gatavot uz labas vecas malkas plīts - tā pati par sevi ir bauda.

Dzīvais siltums, vienmērīgi degošo pagaļu sprakšķēšana un rūgtenā smarža noskaņoja pasēdēšanas gaidām.

Sirdi ar savu izskatu un aromātu priecēja gardēdības parādei sagatavotie ingredienti - pelēcīgi spīdīgie sīpoli, stingrās, baltās ķiploku galviņas, diļļu un pētersīļu pušķīši ar dimanta ūdens pērlītēm, tvirtie, sīkām pum- piņām klātie zaļie gurķi un asi smaržojošie to skābētie brāļi, norasojušais siers, kūpinātais speķis ar brūnganu ādiņu, treknā, pikantā siļķe ar melniem piparu graudiņiem un svaigā maize ar kraukšķīgo garoziņu… «Zep- ter» katlā vārošās olas, nepacietīgi sizdamās cita pret citu, it kā raidīja gatavības signālu…

Pat ja atslēgtu ožu un dzirdi, šīs vīriešu kulinārijas idilles skats vien sūtītu klātesošo smadzenēm superjau- dīgu telepātisko impulsu: «IEDZER! NOTEIKTI IEDZER!! AIZŅEMIES, NOZODZ, BET IEDZER!!!»

Divas «Stoļičnaja» pudeles jau laikus tika ieliktas saldētavā un bija paguvušas pārklāties ar sarmu. Un, kolīdz mūsu gastronomisko kārību objekti bija nomazgāti, sagriezti, sakārtoti porcelāna šķīvīšos un saimnieka acs pārlaista, lai pārliecinātos, ka visa kā ir pietiekami, mēs, kājās stāvot, iedzērām pirmo glāzīti un aizsmēķējām cigareti. Pīpe pie degvīna neder - arī šajā jautājumā mums ar Pjotru domas sakrita.

Viens no pareizi organizētas pasēdēšanas pamatnoteikumiem ir kopīga uzkožamo sagatavošana. Tie, kuri vēlas tikai iedzert un uzkost, nekādā ziņā līdz galam neiekļaujas kompānijā. Pirmā pareiza kompanjona pazīme - ne gluži krieviskais jautājums: «Ko lai es daru?»

Tieši ar šo Pjotra jautājumu sākās krievu degvīna svētki čehu galvaspilsētā. Jāteic, ka aukstās uzkodas degvīnam es parasti mēdzu gatavot pēc lietošanas vajadzības - nekā lieka un nav grūti atkārtot. Lai tikai visi produkti būtu gatavībā salikti uz galda. Kad priekškars ir pacēlies, kaut ko vēl mazgāt, griezt vai skriet uz veikalu nedrīkst. Tāpēc nevajag sasteigt, ja viss vēl nav sagatavots. Dvēsele nav malka, no vēlmes iedzert nesadegs!

Tad mēs apsēdāmies uz veciem koka krēsliem pie koka galda, un, skanot koļadām un sprakšķoņai plītī, es palaidu no sala valkanu četrdesmitgrādīgu strūkliņu koniskās kristāla glāzītēs. Degvīna svētki bija sākušies, un tos aprakstīt nav jēgas. Kvalitatīvs degvīns, prasmīgi piemeklētas uzkodas, laba kompānija - zinātājs sapratīs, bet vārdos to izteikt nav iespējams, tāpat kā nav iespējams nevainīgajam aprakstīt dedzīga seksa priekus.

Kā mēs pasēdējām, ak dievs, kā mēs pasēdējām!

Pjotrs tiešām bija patīkams un jautrs sarunbiedrs. Mēs sadzērāmies, novilkām žaketes, vairākkārt apkampāmies un atzināmies viens otram mīlestībā, turklāt es līdz galam pārliecinājos, ka ieroča Pjotram nav. Arī es protu pamatīgi priecāties un uzturēt kompāniju, taču patlaban nevarēju līdz galam atslābināties, tāpēc guvu krietni vien mazāku baudījumu nekā mans mielasta biedrs. Nav nekāds brīnums - viņš atpūtās, bet es strādāju…

-   Tu man uzreiz iepatikies, - Pjotrs teica skaidrā krievu valodā, sizdams man pa plecu.

-   Un tu man arī. - Es paspiedu viņa spēcīgo roku.

Es nemeloju. Pjotrs tiešām ir ļoti jauks un simpātijas

izraisošs cilvēks. Ne velti anakonda atstājusi viņu dzīvu. Bet viņš taču ir ļoti bīstams liecinieks!

-  Tātad mēs esam draugi?

Kā tāds bērns, tiešām!

-  Zināms! Kādas varētu būt šaubas? - es visnotaļ no sirds atbildēju.

Taču tā tikai daļēji bija patiesība. Jo mēs bijām sadraudzējušies… nevis īstajā, bet leģendas dzīvē. Tāda draudzība nav daudz vērta.

Toties «Falcon 900» vērtība ir 35-40 miljoni dolāru. Bet cik maksā apkalpe - pilots, stūrmanis, deviņpadsmit gadu vecā skaistule stjuarte Nataša un divi bezvārda «maisi», pēc vecuma un komplekcijas piemēroti vīrieši, kuri tēloja Starovoitovu un Harimjanu, precīzāk, viņu līķus?

Bet tie gulstas uz viņa sirdsapziņas arī! Lai gan viņš pūlas visu aizmirst, nomierināt sevi, sak, nerīkojos jau pēc savas gribas, bet izpildot sena drauga lūgumu, tomēr uz sirds droši vien smags, auksts akmens, taču izkratīt sirdi nevienam nedrīkst, pat Mihaelai ne, tāpēc viņš dzer vienatnē, tāpēc arī priecājas par nejaušu paziņu… Jā, viņš nav profesionālis. Un velti iesaistījies šajās spēlēs… Turklāt droši vien nejau naudas dēļ… Pēc biedra lūguma. Kā savulaik pēc tā paša biedra lūguma ļāva durt savā dibenā potes. Tikai šoreiz viņš uzupurējies krietni vairāk.

Es slepus paskatījos pulkstenī. Laiks.

-   Man tev ir kāda recepte, draudziņ!

Pjotrs pacēla absolūti piedzēruša cilvēka acis.

-   Kāda recepte?

-   Recepte labam garastāvoklim.

-   Cik interesanti… Es uzmanīgi klausos…

-   Pagatavo četras sviestmaizes. Apzied rupjmaizi ar ne visai plānu saldkrējuma sviesta kārtu, pa virsu pāris gabaliņu siļķes filejas vai dažas ķilavas un izgrezno to visu ar sarkanā vai baltā sīpola gredzeniem, apkaisi ar svaigi maltiem pipariem, labāk baltajiem, tie ir smaržīgāki…

-  Jā-ā-ā… - Pjotrs sajūsmināts pievēra acis.

-   Izņem no ledusskapja šņabi, ielej pilnu glāzi - tieši simt gramu, ne vairāk, ne mazāk, tad aizskrūvē pudeli - tas ir ļoti svarīgi, visam jānotiek nesteidzoties un kontrolējot, tad alkoholisms tik drīz neklauvēs pie tavām durvīm… Tātad iedzer, aizsmēķē un uzreiz ielej vēl piecdesmit. Pēc tam lēnām jānoēd divas sviestmaizes un jāielej pēdējie simt. Vēl divas sviestmaizes. Karsta salda tēja ar citronu un gultas režīms līdz rītam. Bet no rīta tevi modinās saule, arī ja debesis klās pelēki mākoņi!

-   Burvīgi… - Pjotrs sapņaini nogrozīja galvu. - Ro- man-tis-ki!

Es piemānīju savu jauno draugu. Ne tāpēc, ka mana recepte būtu nepareiza vai slikta. Vienkārši Pjotram tā nelīdzēs. Tas ir universāls līdzeklis cilvēkiem ar tīru sirdsapziņu, kuri nav palīdzējuši anakondai veikt savus netīros darījumus!

-   Bet tagad mēs brauksim uz īstu krievu pirti, - es svinīgi paziņoju. - Mūs jau gaida…

-  Brauksim, - «Pjotrs» padevīgi pamāj. Patiesībā viņš nav nekāds Pjotrs. Un arī ne Aleksandrs. Viņa īstais vārds ir Surens Aršakovičs Harimjans. Gan oficiālie dokumenti, gan daudzie draugi, paziņas, darbabiedri raksturo Surenu Aršakoviču vienīgi pozitīvi. Un man viņa ir mazliet žēl. Tāpēc ka nākamais rīts viņam nebūs saulains.

-   Tūlīt, izsaukšu tikai taksi… - Es uzspiežu numuru.

-   Pēdējo! - ar pūlēm izrunājot vārdus, saka «Pjotrs» un paceļ glāzi. Velti viņš tā saka. Par «pēdējo». Būtu labāk teicis «nākamo»…

Pēc desmit minūtēm piebrauc taksis - spīdīga «Skoda Octavia» ar jaunu, sportisku šoferi.

Viņš laipni smaida un palīdz mums ietrausties aizmugures sēdeklī. Maigi ierukšķēdamies ieslēdzas motors, mājas aiz logiem sāk virzīties atpakaļ aizvien ātrāk un ātrāk. Ož pēc neizvēdinājušās krāsas, vadu ap- tinuma, plastikas, mastikas, ar vārdu sakot - pēc jaunas mašīnas.

Man rokā ir mazs, melns penālītis - savulaik tādos pārdeva grifeles automātiskajiem zīmuļiem. Tas atradās «Pomorina» tūbiņā, kuru vakar vakarā es uzgāju savā vannas istabā. Taču tajā nav grifeles. Slepus to atskrū- vēju - tagad drudžaini sažņaugtajos pirkstos rēgojas rievota divus centimetrus gara adata, bagātīgi noziesta ar meksolu. Tieši caur žaketi ieduru spīdīgo dzeloni Harimjana varenajā delmā. Viņš saraujas un tūdaļ pat ļengani atmetas pret mīksto sēdekļa atzveltni.

-   Gatavs, - es klusi saku un izčamdu kabatas. No bijušā cīkstoņa čuguna ķermeņa nāk tāds karstums kā no krāsns. Tad piemetinu:

-   Viss tīrs.

Šoferis paloka galvu.

-   Kur jūs izsēdināt?

-   Aiz pirmā pagrieziena.

-   Labi. Paldies.

-   Paldies.

Škoda nozūd skatienam.

Tas arī viss.

Pēc pāris kvartāliem manu vietu ieņems divi citi cilvēki, vienam kabatā būs pēc visiem likumiem noformēta Krievijas pilsoņa S. A. Harimjana pase. Mašīna nogādās viņus lidlaukā, sešpadsmitos visi trīs ar tiešo reisu izlidos uz Maskavu. Diez vai viens no pasažieriem uzve- dīsies adekvāti, bet neviens par to nebrīnīsies: «Krievi allaž ir piedzērušies…» Jau naktī Surens Aršakovičs izstāstīs visu, ko zina par anakondu. Un, lai cik saulains būtu nākamais rīts Maskavā, viņam tas šķitīs apmācies un depresīvs.

Es uzelpoju. Iekšienē palikušas nepatīkamas mieles. Lai gan es kārtējo reizi biju tikai paveicis savu darbu. Tiesa, pirmoreiz ar žēluma pieskaņu.

Saspīlētie nervi bija kavējuši alkoholam iedarboties. Tagad, kad viss bija beidzies, saspringums atslāba, toties uzbruka briesmīgs nogurums, un skurbuma vilnis aizvien stiprāk mācās virsū mazajam un neaizsargātajam Genādijam Poļenovam. Viņš vēl paguva iemest pe- nālīti ar meksola adatu pirms pāris gadsimtiem izkaltajā kanalizācijas režģī, kurš stingri bija iestrādāts senatnīgajā ieliņā. Tad jau parastā taksometrā aizkļuva līdz viesnīcai, iegāzās izšķērdīgi platajā gultā, atslēdza telefonu un, kaut arī bija gaiša diena, acumirklī iekrita

smagā, murgu pilnā miegā.

* * *

Divdesmit stundas miega nedeva dziedinošu efektu. Es atjēdzos desmitos no rīta ar čuguna podu galvas vietā un pilnu smagu paģiru pazīmju komplektu. Vienīgi doma, ka kārtējā izrāde nospēlēta veiksmīgi, pāršķirta vēl viena profesionālās liekulības lappuse, aizkars aizvēries un es kaut neilgu brīdi varu būt es pats, stimulēja tālāko darbību. Jāteic gan, nesteidzīgu un ļoti gurdenu. Es ilgi vārtījos gultā, snauduļoju, izdzēru litra pudeli minerālūdens «Mattonia» no minibāra, tad iegāju dušā un noskuvos.

Atslābis nokāpu bārā, iedzēru kafiju, negribīgi pastrīdējos ar samērā jaunu bārmeni, kurš labi prata krievu valodu, taču principiāli nevēlējās tajā runāt, pieprasot, lai es mācoties čehiski. Viņam bija kādi trīsdesmit pieci gadi, par mūsu tankiem Prāgā viņš neatgādināja, viņā drīzāk runāja nevis rūgta vēsturiskā pieredze, bet gan provinciāla aprobežotība, profesionalitātes trūkums un neaudzinātība.

Bet man gar viņu nebija nekādas daļas. Patiesībā man ne gar vienu nebija daļas. Man gribējās mājās. Vestibilā uzskrēju virsū pats sev lielā spogulī. Uzvalks izskatījās slikti, taču lepnā stāja, droši paceltā galva un ērgļa skatiens glāba situāciju. Galu galā ne jau apģērbs daiļo cilvēku!

Es uzbraucu numurā, sakravāju mantas un tikai tad atcerējos, ka jāieslēdz telefons.

Ekrānā parādījās ziņa: «12 neatbildētu zvanu, numurs nezināms.» Es satrūkos, taču tajā pašā brīdī atskanēja kārtējais zvans. Tas bija Karls.

-   Tu esi dzīvs? Paldies dievam! - Emocionālais uzplaiksnījums tūdaļ pat apdzisa. - Kāpēc neatbildi?

-   Gulēju. Biju ļoti noguris. Darbs taču padarīts…

-   Kā - padarīts? Kur Pjotrs? Kur mašīna?

Man aizrāvās elpa.

-  Kā «kur»? Es izdarīju visu nepieciešamo, nākamajā kvartālā bija jāiekāpj Lukašam un Vojteham…

-  Viņi nogaidīja ilgāk par stundu, taču velti, - Karls paziņoja dziestošā, it kā no dziļas akas dibena skanošā balsī. - Taksometrs ar Pjotru un šoferi ir pazudis bez pēdām. Visu nakti meklējām, iesaistījām policiju… Velti!

Es apstulbis klusēju.

-  Allo?

Tas, ko viņš teica, bija negaidīti, briesmīgi un neiedomājami. Diez vai mūsu viltus taksis aizbrauca uz Mon- tekarlo. Visticamāk, sadega kaut kur nomalē. Kopā ar šoferi un pasažieri. Es biju laikus izkāpis. Vienu kvartālu pirms nāves…

-  Allo?

-  Visu sapratu. Turpinu strādāt, - noteica Genādijs Poļenovs un nospieda atvienošanas taustiņu.

Sestā nodaļa

SPIEGA SPOŽUMS UN POSTS

Krāmu tirgi visur ir vienādi - gan Tihodonskā, gan Maskavā, gan Prāgā… Rindas, kur pārdod dzīvās radības - zivtiņas, kāmjus, kaķus, suņus; turpat tuvumā tirgojas ar visvisādiem roku darbiem - viduvējām gleznām, koka lādītēm, ģipša briežiem, pūcēm, krājkasītēm visai apmierinātas un pārtikušas cūkas izskatā; noteikti būs arī vietiņa, kur pārdod vecas mantas.

-  Tas ir īsts? - apvaicājas kalsnējs padzīvojis vācietis sirmu galvu, uzmanīgi taustīdams portfeli uz nobružātajiem dēļiem, kuri nav raduši pie dārgām lietām.

-  Protams. īsta krokodilāda, - pazemīgi atbild aiz letes stāvošais Genādijs Poļenovs. - Paskatieties iekšpusi, tur tas labi redzams… Tikai astoņtūkstoš kronu…

Nedaudz pilnīgāka padzīvojusi pavadone ar violetiem matiem seko manam padomam, izvalba acis un kaut ko čukst vīra lielajā, sirmu matu kumšķiem aizaugušajā ausī.

-   Das ist fantastiš… - atlido līdz bijušā baltā sāhiba ausīm.

«Saprata, ka ļoti lēti… Varbūt pacelt cenu? Labi, velns viņu rāvis, lai lieto…»

Sirmgalvis izvelk naudu.

-   Varbūt šķiltavas? «Monblan», rau, kur firmas zīme… Nesmēķējat? Apsveicami! Tad ņemiet cimdus. īsta smalkāda…

-  O, «Ferrari»? - Vācietis atdzīvojas. Bargajā sejā pavīd smaida atblāzma.

Es arī daudznozīmīgi smaidu un māju ar galvu. Sak, mēs viens otru labi saprotam…

-   Un «Lamborghini»…

Diez vai ferrāri īpašnieks staigā pa krāmu tirgiem. Taisnības labad jāteic, ka tas pilnā mērā attiecas arī uz lambordžīni īpašniekiem. Un tomēr prestižo apelsīn- krāsas cimdu pirkšanas-pārdošanas akts notika.

Apmierinātais vāciešu pāris aiziet, toties tūdaļ uzrodas grupa tautiešu. Jauns, samērā laba barojuma puisis ar cūkas ačelēm un turku krekliņu «Adidas» mugurā inteliģenti interesējas par šķiltavām:

-   Gočen firma? Vai tu muldi?

-   Kā es te stāvu! Re, skaties! - Es rādu baltu sešsta- ru zvaigznīti. - Zini, kas tas ir? Tā ir tā pati veiksmes un materiālās labklājības Monblāna virsotne, kuru tika sasniedzis tik prestižas mantiņas īpašnieks…

Tautietis ieinteresēti sēc, taču bailes tikt uzmestam viņu nepamet.

-   Kas tas par Monblānu?

-  Ir tāds kalns! Un tikai par piectūkstoš kronām. Te, rau, pulkstenis, «Longin» - Šveices, tos nēsā paši spicā- kie biznesmeņi… Atdošu par piecpadsmit tūkstošiem!

Cūkacis pakasa vēderu un pārākuma apziņā pasmaida.

-   To ķīniešu plašražojumu vari iebarot lohiem! Bet šķiltavas ar zvaigznīti paņemšu. Trīs stabi, ne vairāk. Arī jau pakaļdarinājums, bet uztaisīts prīmā, varēšu tīt lohus ap pirkstu…

«Tu pats esi pirmā numura lohs!» man tā vien grozās mēles galā, taču es noturos, goddevīgi paņemu banknotes un pieklājīgi saku:

-   Parādiet jebkurā veikalā, un jums apstiprinās, ka tas ir oriģināls…

Tautieši, apmierināti irgājot, dodas tālāk. Kreisajā pusē ar it kā zelta rotaslietām skaļi tirgojas Teplices čigāni, labajā - kāds arābs pārdod saulesbrilles, tālāk krelles un lellītes izlicis Jamaikas nēģeris. Te tie ir - likteņa līkloči! Gardēdis un snobs Dmitrijs Poļenovs mar- gināļu ielenkumā izpārdod personiskās mantas…

Kāds kauns… Ja mani tagad redzētu Galočka un Ļera… Lai gan, no otras puses, nekā apkaunojoša tur nav, ne velti mēdz teikt - ko liktenis lēmis, tas jāņem par

labu… Tfu, tfu… Es pieklaudzinu pie koka.

* * *

Liktenis bija izdarījis viltīgu līkloci pirms pāris stundām, kad noskaidrojās, ka izrāde nav beigusies, jo negaidot lugā nākuši klāt vēl daži cēlieni. Vajadzēja atvilkt priekškaru un no jauna, tēlojot priecīgu smaidu, iziet avanscēnā.

Cītīgi izčamdījis sava uzvalka kabatas, es beidzot uzgāju divus saņurcītus papīriņus - benzīna uzpildes staciju čekus, kurus tiku atradis tukšajā, par 670 tūkstošiem eiro pārdodamajā anakondas midzenī.

Rūpīgi izgludinājis, izpētu grūti saskatāmos kases aparāta iesistos zilos ciparus. 16. jūnijā pulksten 10.15 kāds nopircis 60 litru benzīna, samaksājot 1980 kronu. Tātad - 33 kronas par litru. Tāda ir «A-95» cena.

18. jūnijā pulksten 16.30 notikusi kārtējā benzīna uzpilde - 60 litru, vēl 1980 kronu. Mazajai, ekonomiskajai Čehijai tas ir milzīgs benzīna patēriņš un milzīgi izdevumi. Šeit vidējais automašīnas īpašnieks lieto 92. benzīnu vai dīzeļdegvielu un iztērē savā «Škoda Fabia» vai «Nissan Miera» 60 litru mēnesī…

Toties «BMW-X 5», kādā braukā Lazarevs, tērē 12-15 litru «A-95» par simtu! Tātad divās dienās viņš norul- lējis ap 1000 kilometru! Turklāt tieši tajās dienās, kad anakonda sajuta briesmas un ierīkoja sev jaunu midzeni! Pagaidām viss sakrīt…

Es nokāpu reģistrācijā, pajautāju jaunai simpātiskai brunetei ar zēngalviņu Čehijas karti un rēķinu. Karti dabūju tūlīt pat, bet ar rēķinu iznāca aizķeršanās - novilkusi pāris reižu ar manu skaisto zelta «Master Card», brunete pavērsa pret mani satrauktu zilo acu skatienu.

-   Piedodiet, pan Poļenov, bet jūsu konts ir bloķēts…

Še tev, brālīt! Ir gan maita tas Budņickis! Un es tikai

nupat biju iejuties lomā un iemācījies skaisti un cienīgi pasniegt zelta karti, kā jau pieklājas bagātam baltajam sāhibam! Starp citu, ko citu var sagaidīt no slīpēta baņķiera? Ja viņš nekavējoties nebloķētu atlaistu darbinieku kontus, tad strādātu koncernā «Betagrupp» labākajā gadījumā par šveicaru…

-  Ciest nevaru šīs kartes, mūždien gadās kāda ķibele, - nevērīgi smaidot, izvelku no iekškabatas dažas banknotes, nožēlodams, ka nebiju izņēmis no banko- māta vismaz pusi summas. - Labāk maksāt skaidrā naudā.

Satraukums zilajās acīs pazūd. Pilnīgi saprotams - nevienam netīk nepatikšanas un sarežģījumi…

Viesnīcas rēķins apēda visus manus naudas līdzekļus. Kad kārtējo reizi gāju garām lielajam spogulim vestibilā, ieraudzīju tajā parastu bomzi - bez naudas, bez darba, bez… Nē, viss pārējais bija vietā!

Rokas guļ uz stūres. Nu jau bez burvīgajiem smalk- ādas cimdiem un «Longina». Un arī stūre ir cita - ne vairs «Mercedes E 200», kurš, lai gan maķenīt novecojis, tomēr skaitās pie prestižo automobiļu saimes, bet tikai «Škoda Fabia», kura toties nomā maksā tikai 40 eiro diennaktī. Samainījis mašīnu, iebraucu pirmajā degvielas uzpildes stacijā, kas gadījās ceļā, un parādīju čekus.

-   Dēls iepildīja degvielu, bet pēc tam sāka klaudzēt vārstulis, gribu sūdzēt tiesā…

Pavecs čehs uzlika brilles, paskatījās un paraustīja plecus.

-   Mums ar to nav nekāda sakara! Redziet, te iesists uzpildes stacijas numurs - «26». Skatāmies, kur tā atrodas…

Krunkainais pirksts droši pārskrēja autoceļu kartei un atdūrās mazā aplītī pie Austrijas robežas.

-   Lūdzu, te būs - Znojmo! Tālu gan jūsu dēls braucis…

Es izpētīju karti. Patiešām - no Karlovi Variem līdz Znojmo ir 275 kilometri. Divi braucieni turp un atpakaļ - sanāk tieši tūkstotis, pat mazliet vairāk. Visdrīzāk, tieši tur anakonda līduši pāri…

Un, lūk, es atkal eju pa tikko samanāmām pēdām. Pareizāk - braucu. Ekonomiskā «Skoda Fabia» ripo pietiekami raiti. Ja negrib zīmēties, tad gluži labi var lietot arī šo nepievilcīgo mazulīti… Visapkārt miers, skaistums un kārtība. Taču es zinu, ka arī šejienes miers var būt mānīgs. Varu iedomāties, kāda spriedze valda mūsu nelegālajā tīklā…

Abās ceļa pusēs stiepjas līdzeni, kārtīgi pieķemmēti lauki. Saule jau pārkāpusi zenīta punktu un tagad spīd logā, sildīdama manu labo plecu. Priekšā taisnu baltu līniju zilajās debesīs zīmē sīka sudrabaina lidmašīniņa. Šķiet, militārā… Katrs pretgaisa aizsardzības radara kontroles punkts sūta tai kodētu radio jautājumu: «Kas esi?» Un lidmašīnā uzstādītais sevišķi slepenais bloks automātiski nosūta kodētu atbildi: «Esmu savējā.» Un lidojums turpinās. Taču, ja atbilde izrādīsies nepareiza, atskanēs trauksmes signāls un gaisā uzšausies pārtvē- rēji vai raķete «zeme-gaiss»… Lūk, ko nozīmē kodētās radioidentifikācijas bloks, kas parastā valodā būtu «sa- vējais-svešais»… Tas ir katras valsts stratēģiskais kara noslēpums. Jo, ja pretinieks uzzinātu kodu noslēpumu, tad viņa lidmašīnas un raķetes varētu netraucēti lidināties svešās debesīs. Fotografēt, kaisīt lapiņas, mest bumbas vai izsmidzināt mēra baciļus…

«Saule sliecās uz rietu, kad senajā Čehijas pilsētiņā Znojmo, kas atrodas Dijes upes krastā, no ziemeļrietumu puses iebrauca ne visai dārgs, tomēr kvalitatīvs automobilis necilā tumšpelēkā krāsā. Pie stūres sēdēja solīds vīrietis, kurš nekādā ziņā neatgādināja ne «jauno krievu», ne «jauno čehu», ne kādu citu nožēlojamu jaunbagātnieku. Viņam nebija dārga pulksteņa, gredzenu un zelta ķēdes ap spēcīgo kaklu, pat bagāžas nebija. Nabadzības un ciešanu uzspiestais zīmogs nespēja noslēpt vīrieša dižciltīgo izcelsmi, bet krietni saņurcītais Brionī uzvalks liecināja, ka tā valkātājs pieredzējis labākus laikus…»

Žēl tomēr, ka nebiju kļuvis par rakstnieku! Gluži labs sākums dēku romānam… Tiesa, tas atgādināja «Zelta teļa» nobeigumu, bet kurš literāts gan neatkārtojas! Tagad pat netiek uzskatīts par nosodāmu vārds vārdā norakstīt citam no cita vai bez mitas kopēt svešus sižetus, nosaucot tos par rimeikiem un uzdodot par radošiem sasniegumiem.

Znojmo izrādījās līdzīga jebkurai Eiropas pilsētiņai - bruģakmeņiem izlikts centrālais laukums ar rātsnamu, katedrāli un krodziņu; nomazgātas ietves, svaiga pļautas zāles smarža, sena pils kalnā, veikali ar to pašu preču klāstu kā galvaspilsētā, labvēlīgi noskaņoti ļaudis…

Pēc paraduma es gribēju meklēt pieklājīgu viesnīcu, taču atcerējos, ka pašreizējā situācijā sevišķi plaši žesti neklātos, un pārslēdzos uz privātajām pansijām.

Pie akurāti nobalsinātas divstāvu mājas sienas ievēroju sludinājumu vācu valodā: «Ir brīvi numuri. Laipni lūdzam!» Ieeju mājīgajā priekšnamā, iepazīstos ar saimniekiem - padzīvojušu simpātisku laulātu pāri Jakubu un Terezu. Stādos priekšā kā rakstnieks no Krievijas, apvaicājos par cenu.

Piecsimt kronu diennaktī, ar puspansiju - tūkstotis. Visnotaļ demokrātiski! Pat vēl vairāk… Uzreiz redzams, ka saimnieki ir kārtīgi cilvēki, kuriem nepiemīt mantrausība un kāre iedzīvoties. Pēc savas iniciatīvas iemaksāju avansu, tādējādi uzreiz izraisot saimnieku simpātijas.

-   O, Ļevs Tolstojs, «Karš un miers»! - krievu valodā nodudināja Jakubs, plecīgs vīrs pamatīgi apvalkātā džinsu kombinezonā. Kā vēlāk noskaidrojās, ar to viņa krievu valodas zināšanas bija izsmeltas. Bet Tereza, neliela auguma mīlīga vecenīte, lēni, toties bez kļūdām piemetināja: «Laipni lūdzam! Otrajā stāvā ir istaba tieši jums!»

-   Es gan neesmu Tolstojs, - pieticīgi brīdināja godīgais Poļenovs. - Un diez vai uzrakstīšu ģeniālu romānu. Man kāds tūrisma žurnāls ir pasūtījis rakstu «Znojmo - Čehijas neatzītā pērle». Tas gan, cerams, būs ģeniāls…

Es runāju čehu valodā, saimnieki smaidīja un māja ar galvu, taču, manuprāt, humoru nesaprata un nodomāja, ka es patiešām ģeniāli padarīšu slavenu viņu pilsētiņu…

-   Tātad mums būs vairāk tūristu? Tas ir labi. - Jakubs māj ar galvu. - Mūsu Labirints taču ir īsts pasaules brīnums! Noteikti par to uzrakstiet, es varu kopā ar jums tur nokāpt…

-   Paldies, katrā ziņā…

Viņi pavadīja mani uz plašu divistabu numuru ar lielu kvadrātveida vannu. Mazākajā istabā bez divguļa- mās gultas atradās senatnīgs rakstāmgalds un masīvs koka krēsls. Lielākajā - mīkstās mēbeles gaišiem pārvalkiem, žurnālu galdiņš un televizors. Tas tiešām bija tas, kas man vajadzīgs.

-   Satelīts uztver krievu programmas. Jūs zināsit visus jaunumus, - smaidā atklādama nedabiski baltus zobus, sacīja Tereza. - Vakariņas būs pēc stundas - gu- lašs, knēdeļi, uzkodas…

-  Sļivovica, - piemetināja saimnieks, paceldams pirkstu.

-  Vai palīdzēt jums izsaiņot mantas? - Tereza piedāvājās. - Čemodāns droši vien ir mašīnā? Jakubs tūdaļ atnesīs…

-  Nē, nē, liels paldies. Šīs ir visas manas mantas. - Es norādīju uz plastmasas maisiņu. - Maiņas veļa, skuvek- lis… Ko vēl vajag? Es vispār neesmu izlutināts…

Laulātie draugi pārstāja smaidīt un saskatījās.

-   Bet kā tad jūs rakstīsit? Žurnālisti allaž vadā sev līdzi rakstāmmašīnu, - piesardzīgi apjautājās paņi Tereza.

-  Man ir dators. Ļoti parocīgs mazs dators… - Es izvelku savu «Qtek», atveru to, demonstrējot ekrānu un klaviatūru. - Tas ir daudz labāks par rakstāmmašīnu.

-   Zili brīnumi! - Jakubs sajūsminās.

Saimnieki atkal atslāba un uzlika savu smaidu.

-   Netraucēsim. Iekārtojieties.

Nepārstādami smaidīt, viņi atstāja istabu. Es atkritu krēslā, kura vecās atsperes nočīkstēja vien. Ar jauku rītu sākusies diena solīja beigties ar jauku vakaru. Tas, kas bija noticis dienā - starp Karla zvanu un izbraukšanu no Prāgas -, uz mani it kā neattiecās. Varbūt nekas arī nebija noticis? Bija gan. Iekšā drebelīgā melnā lodīte bija izpletusies pa visu organismu. Man uznāca drebuļi.

Es piecēlos, pastaigāju pa istabu, paskatījos pa logu uz glīto ieliņu, vairākas reizes dziļi ieelpoju un izelpoju. Minūtes divdesmit stāvēju zem kontrastdušas, pēc tam līdz sarkanumam norīvējos lielā frotē dvielī. Gribējās atslēgties un dažas dienas neko nedarīt. Ne par ko nedomāt. Nepieņemt nekādus lēmumus. Vienīgi atpūsties. Taču atpūsties man nebija laika.

Kad «Mig» pārdošanas darījums tika izjaukts, atklājās, ka visa partija nebija uz vietas, - bija tikai deviņas lidmašīnas. Desmitā bija norakstīta kā tāda, kurai ir nopietni defekti, un nosūtīta uz utilizāciju. Bet pēc nedēļas militārās aviācijas rūpnīcas utilizācijas iecirknī notika sprādziens. Kad gāzes griezējs sadalīja krēslu- katapultu. Vai zināt, kas glābj pilotu avārijas laikā? Kāds spēks izsviež viņu no iznīcībai nolemtās mašīnas? Atsperes? Hidraulika? Saspiests gaiss? Es arī tā domāju. Bet nekā nebija! Tola klucītis! Jā, jā, zem pilota sēžamvietas snauž visprastākais tola klucītis un sprāgst, kad tiek pavilkta sarkanā svira! Tāpēc lidmašīnas pamešana avārijas gadījumā nereti pilotam beidzas ar mugurkaula traumu. Bet šajā gadījumā apdegumus dabūja un kontuzēts tika strādnieks. Viņam vēl palaimējās - varēja arī saraut gabalos. Bet iznīcinātājam taču bija jābūt noņemtam bruņojumam, munīcijai, ierīcēm - visam, kas varētu būt bīstams vai kam ir kāda vērtība. Taču izmeklēšanas komisija konstatēja, ka šim eksemplāram nekas nav ticis noņemts! Atskaitot absolūti slepeno bloku «savējais-svešais», kura atrašanās vieta nav zināma! Atslēgu Krievijas debesīm - lūk, ko anakonda bija piesavinājusies! Tāpēc es esmu šeit! Un tāpēc man nav laika atpūsties!

Jāpacenšas līdz rītam atgūt formu. Ko Jakubs tur ieminējās par sļivovicu?

* * *

-   Manuprāt, tie bija krievi. Viņi stāvvietā noskrambāja manu mašīnu, bet es redzēju, kā viens no viņiem izmet šos čekus…

Es sniedzu degvielas uzpildes stacijas darbiniekam divus rūpīgi izgludinātus papīriņus.

-   Vai nepateiksit, kur viņus var atrast?

Kalsns čehs vidējos gados zilā kombinezonā automātiski pakasa pakausi.

-   Jā, tie ir krievi, - viņš beidzot pamāj. - Viņi pie mums ņēma degvielu. Bet es gan viņus nemeklētu…

Un, atbildot uz īso jautājošo skatienu, paskaidro:

-   No viņiem labāk turēties pa gabalu…

Taču godīgais un naivais Poļenovs neliekas mierā.

-    Kā tad tā? Un kurš atlīdzinās man zaudējumus? Viņiem taču ir tāda liela melna mašīna?

9

-   Jā, «BMW», - uzpildes stacijas darbinieks apstiprina. - Beidzamajā laikā es bieži to redzu. Izskatās, ka viņi pārcēlušies uz mūsu apvidu.

-   Kur tad vini dzīvo?

9

Cilvēks zilajā kombinezonā parausta plecus.

-   Nezinu. Vairākas reizes redzēju viņus piebraucam pa to tur ceļu…

Viņš norāda uz tievu šosejas lenti, kas, atdalījusies no galvenās trases, ienirst gleznainā stādītā mežiņā. Uz baltā ceļa rādītāja melniem burtiem stāv rakstīts: «C. Plaga - 2 km».

-  Paldies. Lūkošu tomēr viņus pameklēt. Divsimt eiro zemē nemētājas… No kā gan man būtu jābaidās? Te valda likums un kārtība!

Uzpildes stacijas darbinieka skeptiskā skatiena pavadīts, es kāpju mašīnā un iegriežos šaurajā šosejā.

Norāde nav sevišķi skaidra, bet es jau nemeklēju adatu siena kaudzē. Un parastu uz šejieni pārcēlušos krievu arī ne. Lazarevs taču nevarētu īrēt dzīvokli parastā piecstāvu blokmājā vai nopirkt parastu rindu mājiņu un iejukt vietējo iedzīvotāju pulkā! Nē, anakonda nevar paslēpties starp parastiem cilvēkiem. Visticamāk, viņam ir liela kotedža ar saimniecības ēku vai, iespējams, pils ar muižas centru. Jā, jā, visīstākā pils! Čehija ir vienkārša un demokrātiska valsts ar milzīgu vēsturi, nopirkt senatnīgu pili ar desmit hektāru parku šeit var par četrsimt tūkstošiem eiro. Sešas reizes lētāk, nekā Maskavā prasa par trīsistabu dzīvokli… Tiesa, ar remontiem un restaurāciju mūsu draugs nenoņemsies. Viņam vajadzīgs plašs, komfortabls, lietošanai gatavs miteklis pietiekami nomaļā vietā. Bet tādu nav nemaz tik daudz.

Bez tam - apsardze, kalpotāji, dārgas mašīnas - tas viss pievērš uzmanību…

Mani minējumi apstiprinājās pat ātrāk, nekā varēja gaidīt. Pusceļā uz Plagas ciematu škodu svilpdams apdzina plats melns čeroki, no kura skanošā Sufutinska balss pilnā kaklā solīja samalt miltos visus ienaidniekus. Es sāku braukt aiz viņa. Šoferis nekādus piesardzības pasākumus neveica, un, ieturēdams pārsimt metru distanci, es viņam sekoju, kā saitē piesiets.

Pirms paša ciemata džips droši nogriezās uz šaura lauku ceļa bez kādas norādes. Iztālēm starp kokiem sarkani vīdēja masīva ķieģeļu sēta. Es pabraucu vēl kādus simt, divsimt metrus un, nogriezies no ceļa, novietoju mašīnu aiz krūmiem. Uzmanīgi paraudzījos apkārt un, cenzdamies netrokšņot, apstaigāju apkārtni, visu vērīgi izpētot.

Divas nākamās dienas es pavadīju nelielā klintī metrus trīssimt no mani interesējošās mājas, pārrazdamies pansijā tikai naktī. No Jakuba aizņēmos binokli, kurā, slēpdamies garajā zālē un iekārtojies tā, lai saule spīdētu man no muguras, nevis atspoguļotos okulāros, vēroju augstās sētas ieskauto lielo, rūpīgi kopto muižas teritoriju.

Pašā vidū atradās tāda kā maza pils vai liels divstāvu nams. Labais spārns nobeidzās ar torni, reizes divas augstāku par pārējo ēku. Torņa pakājē bija uzslieta dzeltenbalti svītrota telts, tai līdzās kūpēja mangals. Taisni asfaltēti celiņi, līdzeni apcirpti zālieni, strūklaka pie ieejas, kalti, automātiski verami vārti. Visās malās novērošanas kameras, daudz sargu. Stalti puiši melnās uniformās - droši vien čehu aģentūras darbinieki, pildīja sargu funkcijas ārpusē visapkārt žogam. Muskuļu blāķi gludi skūtām galvām vai īsi apcirptiem matiem apsargāja teritoriju no iekšpuses. Viņi jutās samērā brīvi - spēlēja kārtis un nardus, šūpojās guļamtīklos, pastaigājās, rīkojās ap mangalu. Pusdienlaikā pavārs baltā uzsvārcī cepa šašliku un nesa iesmus teltī.

Es novērtēju sargus ar atzīmi «trīs». Ja kāds desmits huligānu gribētu iekļūt teritorijā, diez vai tas viņiem izdotos. Arī pret zagļiem mītne bija samērā droši aizsargāta. Turpretī, ja kāds gribētu nošaut īpašnieku ar snaipera šauteni vai uzbliezt mājai no granātmetēja, viņš ar nopietniem šķēršļiem nesastaptos… Lai gan pagaidām es nekādu īpašnieku vēl nebiju redzējis. Neviens, kuram būtu atbilstošas manieres, pagalmā nebija rādījies. Un es pat nezināju, vai tiešām esmu uzgājis anakondas midzeni…

Taču otrās dienas beigās dzīve muižas teritorijā sāka kūsāt. Pie vārtiem piebrauca divi melni mikroautobusi- ni, kāds vīrs zem žaketes skaidri manāmā bruņu ves- tē instruēja atbraukušos kaujiniekus. Skūtgalvji un īsi apcirptie pameta kārtis un izvietojās pie ieejas mājā. Kad pēc pusstundas pa augstajām durvīm iznāca cienīga izskata vīrs, viņi to kā parasts ielenca, veidojot dzīvu vairogu, bet divi aizsedza šefu īstiem titāna vairogiem no iespējamā šāviena puses. Tas ir - no manas un žoga puses. Es laikam biju pārsteidzīgi samazinājis viņiem atzīmi…

Vīrietis devās uz mašīnu tik blīvā aizsegā, ka nespēju viņu kārtīgi nopētīt. Taču, kad viņš kāpa džipā, loks uz pāris acumirkļiem pašķīrās un es ieraudzīju viņa seju.

Tas bija viņš. Tas, kuru es meklēju. Bijušais ministrs- vilkatis Lazarevs, atgriezies no viņpasaules. Meklēšanas objekts ar koda nosaukumu «Anakonda».

Lazarevs iekāpa mašīnā. Pēc dažām minūtēm trīs pilnīgi vienādu automobiļu kolonna izbrauca ārpus sarkanā ķieģeļu žoga. Priekšgalā novietojās viens melnais mikroautobusiņš, kolonnu noslēdza otrs. Viss izskatījās gana solīdi un ietekmīgi. Ja pa ceļam džipi sāks mainīties vietām, tad drošības līmeni varēs vērtēt kā augstu.

Un tie droši vien mainīsies. Taču tas mani vairs neinteresēja.

Kaltie vārti aizvērās, muižas teritorija bija iztukšojusies. Vienīgi ārējās apsardzes melnās figūriņas vīdēja uz žoga sarkanā fona. Kolonna nozuda aiz kokiem. Acīmredzot Lazarevs-Vecais devās uz tikšanos ar Tomašu. Taču, lai kurp Lazarevs tagad dotos, tas mani vairs neinteresēja. Kaut vai dzert alu vai pie skuķiem. Tā bija viņa darīšana. Viņam vēl bija laiks. Tiesa, tā nebija visai daudz…

Es aizkļuvu līdz pansijai, atdevu saimniekam binokli, pateicos.

-  Pans pēta apkārtni? - Jakubs jautāja, vērīgi noskatīdams mani no galvas līdz kājām.

Kurpes bija noputējušas, pie uzvalka šur tur pieķērusies zāle. Diez vai es izskatījos pēc tāda, kurš būtu strādājis bibliotēkā…

-  Jā, jāuzkrāj iespaidi. Tūdaļ iešu un pierakstīšu visu, ko redzēju…

Ieslēdzies savā istabā, es sastādīju īsu, bet izsmeļošu atskaiti:

«Olimpam. Anakonda ir atrasta un identificēta. Mīt Znojmo pilsētiņas tuvumā. Atsevišķa muižas teritorija piecsimt metru pirms Plagas ciemata. Zevs.»

Vajadzētu paēst, taču nebija spēka, un es iegāzos gultā tukšu vēderu.

* * *

Ļaundarībai ir dažādas formas. Maniaks, smakdams patoloģisku kaislību uzplūdos, zvēriski laupa citiem dzīvību, notriepjas asinīm un izdalījumiem, bauda upura šausmas un pirmsnāves mokas.

Profesionāls killers precīzi un atsvešināti dara savu darbu, ko nekad nenosauc par slepkavību, - «pasūtījums», «uzdevums», «izpilde» - vai mazums neitrālu eifēmismu izdomājusi viltīgā cilvēce. Un, protams, nicina un nīst maniaku. Bravūrīgs laupītājs, kuru baro risks un pistole, skatās no augšas uz apdomīgo killeru, kurš «ņem piķi par asinīm», lai gan izdevīgā brīdī viņa roka nenodrebēs, izlejot tieši tādas pašas asinis. Bet augsts ierēdnis-kukuļņēmējs, rūdīts izšķērdētājs vai noziedzīgas organizācijas vadonis uzskata sevi par godīgu un kārtīgu cilvēku, sabiedrības eliti un patiesi nicina visu triju tipu kriminālnoziedzniekus, lai gan nodara ne mazāk ļaunuma un atstāj aiz sevis krietni vairāk līķu.

Raksturīgi, ka atmaksas brīdī pie ieroča ķeras vienīgi laupītājs, kurš ne savu, ne cita dzīvību netur nekādā vērtē. Visi pārējie padevīgi pastiepj plaukstas pretī roku dzelžiem. Neglābjams ļaundaris - miljonārs, milzīgas korporācijas šefs - cīnās ar policistiem, lec no jumta uz jumtu un atšaudās vienīgi neticamās, lai gan skaistās Holivudas filmās.

Taču, kad aizturēšanā piedalās īpašās vienības, tādi sīkumi netiek ņemti vērā. Spēcīgi, melnos kombinezonos ar uzrakstu «Police» un ķiverēs ar sejsegu tērpti puiši uzbruka anakondas midzenim no trim pusēm. Pa saliekamām kāpnēm pārlīda pāri augstajam žogam, atdarīja vārtus, ielaižot autobusu ar drāšu sietu pārvilktiem logu stikliem, - no tā zibenīgi izbira vēl divi desmiti kaujinieku, kuri aši aplenca māju un prasmīgi ķērās pie durvju atvēršanas.

Disciplinētie čehu drošībnieki acumirklī pacēla rokas un bez atgādinājuma sagūlās zālienā, saudzēdami savus nervus un veselību. Iekšējā apsardze, kas sastāvēja no debiliem krievu muskuļu blāķiem, loloja ilūzijas par izslavēto Eiropas humānismu un neierobežoto demokrātiju un tāpēc uzvedās kā nu kurš. Bet īpašo vienību kaujinieki ar īso automātu laidēm, elkoņiem, ceļiem un smago zābaku papēžiem veikli izdauzīja visus maldīgos priekšstatus. Pēc trim minūtēm skūtgalvji un īsi apcirptie bija pievesti pie kopsaucēja, mierīgi gulēja zemē, asiņainajiem ģīmjiem noķēpādami tīro asfaltu, ar rokām sargājot pakaušus un lēnām nākot pie secinājuma, ka visas spēka struktūras pasaulē rīkojas vienlīdz nedemokrātiski.

Pa to laiku īpašo vienību kaujinieku galvenā daļa bija iekļuvusi mājā un sagrābusi Anakondu. Lai gan no Lazareva fiziska un vēl jo vairāk bruņota pretestība nebija gaidāma, aizturēšanas metodikā izņēmumu nebija un spēku taupīšanas princips netika ievērots. Kad melnie stāvi izvilka aizturēto laukā, bijušais ministrs izskatījās visai nožēlojams. Aiz kopā saslēgtajām rokām viņu bez ceremonijām stiepa uz autobusu, izspūrusī galva bezmaz vai skāra asfaltu, atstādama līdzenajā, pelēkajā virsmā asiņainu plankumu ķēdīti.

Jā, ministra kungs, valstij pretī nevar stāties ne anakonda, ne tās apsardze. Septiņas minūtes - un viss bija beidzies…

Lai gan nē, ne gluži viss…

Es iznāku no koku aizsega, paskatos apkārt, novērtējot situāciju. Pie teritorijas vārtiem bija sākusies dzīva rosība - bija ieradušies policijas priekšnieki gan formas tērpos, gan civilās drēbēs, nez no kurienes uzradušies korespondenti ar fotoaparātiem, un pat autobuss ar uzrakstu «Euronews» tēmēja savas kameras uz anakondas midzeni. Diez vai kādam no viņiem bija konkrēts priekšstats par notiekošo. Un, visticamāk, nekad arī nebūs. No ceļa bija saradušies parastie Plagas dīkdieņi, kuri vēl jo vairāk neko nezināja, maz ko saprata, toties dzīvi apsprieda redzēto.

Es eju cauri pūlim, kas atgādina no trim kārtām veidotu pīrāgu. Un katrā risinās savas runas.

-   Kāds miljonārs, viņš nesen nopirka šo māju…

-  Runā, ka krievs. Viņam te ir vairāk sargu nekā pie prezidenta pils…

-   Sargi nelīdzēja. Droši vien tirgojās ar narkotikām…

-  Uzņem tuvplānā to garo, izskatās, ka viņš ir galvenais…

-  Jādabū intervija vai vismaz komentārs…

-   To gabalu, kur izved aizturēto, samontējiet vakara

zinām…

f

-   Viņu meklēja Interpols, bet vakar krievi oficiāli vērsušies ar lūgumu par ekstradlciju un paziņojuši adresi…

-   Interesanti, kā viņi to uzzinājuši…

-   Kas tur ko brīnīties, viņiem visur ir savi cilvēki…

' 9

Pēdējo frāzi izsaka gara auguma cilvēks modernā, rūpīgi izgludinātā lietusmētelī. Viņš stāv ar muguru pret mani augstākā ranga policistu vidū, es redzu vienīgi galvai piekļautās ausis un vieglo sirmumu īsi apgrieztajos matos. Viņa izskatā šķiet kaut kas pazīstams, arī «Sudraba egoista» smarža rosina atmiņu un liek būt vērīgam…

-   Nē, diez vai, nav vairs tie laiki, - nepiekrīt pilnīgs pulkvedis ar sarkanu seju.

-  Sveicināti, paņe! - pienācis pavisam klāt, pieklājīgi sveicina kautrīgais Genādijs Poļenovs.

Policisti pagriežas, seši stingru acu pāri urbjas pienācējā. Spriežot pēc visa, viņi to neuzskata par kautrīgu. Drīzāk par pārdrošu un nekaunīgu. Tā vienkārši pieiet klāt policijas priekšniekiem un pārtraukt viņu sarunu - kas gan cits tas ir, ja ne nekaunība?

Taču vientiesīgais Poļenovs nesaprot savu kļūdu, viņš raugās aukstajās pelēkajās acīs ar pētīgi piemiegtu skatienu un plati uzsmaida garajam vīrietim.

-   Sveicināts, Jan! Vai Miroslav? Prieks jūs redzēt.

Divi uniformās un viens civilapģērbā izbrīnīti saskatās.

-   Lūk, arī apstiprinājums maniem vārdiem! - Jans- Miroslavs saka kolēģiem. Tad pievērš skatienu man. - Tā jau es domāju, ka bez jūsu līdzdalības te nebūs iztikuši!

Poļenovs nenoteikti parausta plecus. Šo žestu var iztulkot visādi. No: «Jā, neslēpšu, ka esmu pielicis roku šajā pasākumā!» līdz: «Nav ne jausmas, par ko jūs runājat!» Turklāt vienlīdz lielā mērā.

-     Es meklēju to, kurš vada operāciju, - Poļenovs paziņo.

»

-     Kāpēc? - ne sevišķi labvēlīgi jautā sarkansejainais pulkvedis. Viņam ir godprātīga, taču ne sevišķi gudra darbarūķa izskats. Rādās, ka izskats nav vīlis, ja viņu nedara piesardzīgu dīvainā krieva neizskaidrojamā uz- stājība.

-   Es vadu, - atbild Jans-Miroslavs. - Klausos jūs.

Poļenovs pieiet pavisam tuvu klāt, paceļas pirkstgalos un čukst tieši galvai piekļautajā ausī.

-   Jums sveiciens no Zeva.

Mans paziņa drūmi pamāj.

-   Tā jau es domāju.

Tajā brīdī pienāk kvadrātveidīgs specdienesta kaujinieks melnā kombinezonā, kuram virsū uzvilkta melna bruņu veste. Ķiveri ar sejsegu viņš ir noņēmis un tur rokā.

-      Viss kārtībā, pan pulkvedi, - viņš ziņo sarkanse- jainim. - Mēs pārsējām viņam galvu un izskaidrojām aresta pamatojumu. Var sūtīt projām.

Pulkvedis jautājoši palūkojas uz Janu-Miroslavu.

-      Atlikt sūtīšanu! - tas nokomandē. - Aizvediet šo panu pie arestētā un atstājiet viņus divatā.

Pulkveža sarkanajā sejā atspoguļojas izbrīns. Specdienesta kaujinieks, kā jau pieklājas viņa profesijā, paliek nesatricināms.

Pretizlūkošanas darbinieks uzsit man uz pleca un piemetina:

-      Pirms tam pārmeklējiet panu. Atņemiet jebkurus priekšmetus - pulksteni, pildspalvu, šķiltavas, brilles…

Te nu bija! Par ko viņš mani uzskata? Par killeru ar mazgabarīta «DIM-2» kabatā?

-   Un nostādiet savus cilvēkus ārpusē, lai izvairītos no pārsteigumiem…

Jā, Jana-Miroslava uzticību godīgais Genādijs Poļenovs tā arī nav iemantojis. Un viņa maksimālais patiesums nav ticis novērtēts. Tīri vai aizvainojoši!

Tagad policijas priekšnieki uzlūko mani kā teroristu ar iedarbinātu bumbu pie jostas. Lai viņus nomierinātu, es pasmaidu - miermīlīgi un skumji.

-   Iepletiet kājas un rokas, pan, - ierasti pavēl specdienesta komandieris.

Četri melnā tērpti kaujinieki izlēca man pretim un pievienojās saviem biedriem, ciešā lokā ielencot autobusu. Es iekāpu iekšā. Te stipri oda pēc tabakas, uzkabes un ieroču eļļas. Ar stiepļu režģi aizvilktie stikli aizturēja ne vien akmeņus un pudeles, bet arī saules gaismu.

Pustumsā pirmajā sēdeklī sakņupis sēdēja vēl nupat koptais, valdonīgais un cienīgais cilvēks, kurš pavisam nesen pat galvu nebūtu pagriezis un manu pusi. Patlaban ar saslēgtajām rokām un apsaitēto galvu viņš tāds vairs neizskatījās. Un uzmanīgi nopētīja Genādiju Poļe- novu, kurš neatstāja svarīgu un valdonīgu iespaidu un tomēr bija izraisījis apsargu masveida pārvietošanos.

-   Kā sviežas, bračiņ? - es familiāri apvaicājos. - Ar Tomašu apspriedāties? Krogus sadalījāt? Tas labi. Tas akurāt ir federālā ministra līmenis!

Lazarevs apjuka, tad izbrīnījās un pēc tam samulsa.

-  Kas jūs esat? - viņš uzdeva pašu banālāko jautājumu no visiem iespējamajiem.

Es apsēdos pretī.

-  Un kā tev šķiet? Nu, pakustini smadzenes!

-  A-a-a… - Viņš pamāja. - Jūs esat tas brašais zellis, ar kuru kopā es it kā esmu medījis degunradžus!

-   Jā. Un kuru jūs neveiksmīgi mēģinājāt novākt, - es atgriezos pie pieklājīga toņa. Inteliģentam, labi audzinātam cilvēkam ir grūti tēlot bandītu. Lai gan man ir nācies tēlot visu ko.

-   Toties vairākas slepkavības izdevās. Nevaru jūs ar to apsveikt…

-  Blēņas! - Lazarevs pūlas pieņemt agrāko augstmaņa izskatu. - Par ko esmu arestēts suverēnas valsts teritorijā?

-  Nomierinieties, cienītais, jūs tomēr neesat čehu ministrs! Un vispār neesat ministrs. Jūs esat bēguļojošs noziedznieks, kuru meklē Interpols. Jūs gaida Krievijas tiesa. Un Amerikas, starp citu, arī.

Viņš saviebjas.

-   Kur ir mans advokāts? Es neesmu izdarījis nekā pretlikumīga!

-   Par advokātu parūpēsies jūsu draugs Budņickis. Un par trīssimt miljonu dolāru zādzības likumību viņš ar jums parunās. Mani tas maz interesē.

-   Ko tad jums vajag?

Es paliecos uz priekšu. Mūsu sejas gandrīz saskaras. Es jūtu viņa bailes. Bet viņam vajadzētu sajust manu niknumu un gatavību izrēķināties ar viņu nekavējoties - tieši šeit un tagad.

-   Atpazinēju. Radioidentifikatoru. Bloku «savējais- svešais». Ātri! Jums ir trīsdesmit sekundes.

-  Kas par blēņām?! Kādu identifikatoru? Jūs mani ar kādu jaucat!

-   To, kuru tu nepaguvi pārdot!

Inteliģentās spēlītes bija beigušās. Man bija atņemts viss, kas atradās kabatās, izvilkta siksna no biksēm, pat spraužamadata atāķēta no uzvalka atloka. Bet rokas man bija palikušas. Un specifiskās iemaņas arī.

Es sagrābju eksministru aiz rīkles. Pēdējā laikā neveiksmīgi ginekologi un vienkārši seksuāli neapmierināti tipi daudz spriedelē un raksta par tādu «G punktu», kurš it kā esot apslēpts cilvēces daiļā dzimuma intīmākajā vietā un spējot daudzkārt palielināt baudu no… hm, teiksim, tuvas saskarsmes. Spriežot loģiski un balstoties uz savu pieticīgo pieredzi, esmu nācis pie secinājuma, ka tā ir visparastākā spekulācija, sakairi- nātas fantāzijas auglis un nekāda «G punkta» patiesībā nav.

Toties punkts «Q» eksistē, lai gan par to neviens nav dzirdējis, protams, izņemot cilvēkus, kuri tikuši speciāli sagatavoti. Es sataustīju to ar īkšķi un uzspiedu. Lazarevs iegaudojās un sāka raustīties. Nekādu baudu viņš gan nejuta. Toties sajuta šausmas par neizbēgami tuvo nāvi, kurai tiešām vajadzēja iestāties, ja es trīsdesmit sekunžu laikā nenoņemšu pirkstu. Bet es to noņēmu gandrīz uzreiz. Kā nekā man bija darīšana nevis ar īstu anakondu, bet ar tārpu, kas uzdevies par anakondu.

-Nu?!

Viņa seja nobāla, lūpas kļuva zilas, acu zīlītes izpletās un acis bezmaz vai izlīda no orbītām.

-  Labirintā, - ar mokām kustinot pietūkušo mēli, izdvesa maskējies tārps. - Trešais līmenis, bazalta zāle, labajā pusē aiz plāksnes…

-   Tas labi, es zināju, ka mēs atradīsim kopēju valodu, - es teicu, pieceldamies un nopurinādams plaukstas. - Man prieks, ka nenācās jūs nogalināt. Negribas smērēt rokas…

Viņš nokāra galvu uz krūtīm. Šī eksministram nebija pati labākā diena. Taču pati sliktākā arī vēl ne. Bet, ja kāds arī vēlēsies apžēlot nabadziņu, tad tas nebūšu es.

Pēc salona smacīgās pustumsas rudens saule šķita neciešami spoža. Man atdeva lietas, un, ievēris siksnu lejup šļūkošajās biksēs, es sajutos krietni vien drošāk.

Autobuss veda Lazarevu uz cietumu. Rīt viņš tiks nogādāts Maskavas lidmašīnā un nodots mūsu speciālajam konvojam. Tagad savs vārds būs sakāms Krievijas jurisdikcijai. Kā tas izskanēs, grūti pateikt. Iespējams, ministram-izšķērdētājam piespriedīs desmit gadu, bet varbūt attaisnos pierādījumu trūkuma dēļ.

Nē, visticamāk, iztiks bez galējībām, lēmums būs «izsvērts» vai, kā mēdz teikt jurisdikcijas nesabojātā, taču viedā krievu tauta - «ne cepts, ne vārīts». Piemēram, četri gadi brīvības atņemšanas… nosacīti. Un visi ir apmierināti: apsūdzība, aizstāvība un arī pats apsūdzētais. Lai gan… Šajā gadījumā bez Temīdas svariem tiks iedarbināti arī konsorcija «Betagroup» taisnīguma svari, kur vienā svaru kausā atrodas nozagtie trīssimt miljoni dolāru. Tas visu izmaina pašā pamatā. Lazarevs var gluži vienkārši līdz tiesai nenodzīvot - sirdslēkme, kritiens no divstāvu nāras, pašnāvība… Starp citu, mani Lazarevs-Starovoitovs vairs neinteresēja.

Laukumiņā kalto vārtu priekšā bija tukšs kā parasti. Avīžnieki un televīzijas darbinieki aizbraukuši, dīkdieņi izklīduši, mašīnas nozudušas - vienīgi melnais «BMW» ar tonētajiem stikliem stāvēja līdzās policijas krāsainajam mersedesam. Es nesteidzīgā solī devos uz ceļa pusi. Viegls, tīkams vējiņš atvēsināja sakarsušo seju un čabināja koku lapotnes. Dziedāja putniņi, priecādamies par spožo saulīti un pēdējām siltajām dieniņām.

-   Dmitrij! - aiz muguras atskanēja pazīstama balss.

Genādijs Poļenovs nereaģēja - uz viņu tas neattiecās.

-   Poļenova kungs! - balss izlaboja, un es, protams, nekavējoties apgriezos. No melnā «BMW» izkāpa Jans- Miroslavs - bez lietusmēteļa, toties rūpīgi izgludinātā uzvalkā.

-   Kā jūs to darāt? - viņš bez aplinkiem jautāja.

-   Ko tad? - brīnījās godavīrs Poļenovs.

Jans-Miroslavs pētīgi, taču maigi urbās manī ar pelēkajām acīm, kuru skatiens bija kļuvis krietni vien siltāks.

-   Komanda par jūsu atbrīvošanu pienāca no pašas augšas. - Viņš ar pirkstu norādīja uz zilajām debesīm, kurās peldēja mazi mākonīši. - Un norādījums piedalīties šāsdienas arestā arī. Tas pat nav specdienestu savstarpējās sadarbības līmenis, bet kas krietni augstāks… Izskatās, ka mūsu prezidenti ir savstarpēji vienojušies! Tātad jūs esat īpaši pilnvarotais emisārs ar neierobežotām tiesībām? Bet mēs ar jums apgājāmies bez mazākās cieņas, un es personiski samuldēju daudz muļķību… Taču mēs itin neko nezinājām! Gribētos nolīdzināt šo nepatīkamo kļūmi. Kā mēs varētu jums palīdzēt?

Poļenovs neveikli pasmaidīja.

-   Kā tad jūs īsti sauc - Jans vai Miroslavs?

Pretizlūkošanas darbinieks nostiepās un sasita papēžus.

-   Pulkvedis Vojtehs Prohāzka! - viņš stādījās priekšā. - Atvainojiet, tā bija konspirācija…

-  Nekas, Vojteh, nekas, es arī meitenēm stādos priekšā dažādi… Gan kā Gena, gan Kola, bet reizēm pat kā Serjoža…

Pulkvedi Prohāzku šāda atbilde nedaudz izbrīnīja, taču viņš pacentās to noslēpt, noskaidrojot galveno.

-   Tātad mans minējums ir pareizs? Jūsu prezidents tiešām tika zvanījis mūsējam?

Genādijs Poļenovs palūkojās apkārt, pakasīja pakausi un pievirzījās tuvāk.

-  Vai jūs nevienam neteiksit, pan Vojteh?

-  Virsnieka godavārds! Es taču saprotu šādas informācijas slepenības līmeni!

-   Tad ir labi…

Es vēlreiz pametu skatienu apkārt un pazemināju balsi.

-   Lieta tāda, ka es aizvien braucienus kārtoju caur vienu un to pašu tūrisma firmu - «Rozā mērkaķītis». Tāpēc ka tās prezidents ir mans radagabals - Stjopa Budņickis. Viņš allaž dod man prāvas atlaides un visādi citādi palīdz… Bet, kad mani iesēdināja tuptūzī un vēl, atvainojos, piesolīja trīs gadus, es viņam piezvanīju. Atceraties? No jūsu telefona.

Pana Vojteha seja acīm redzami pārvērtās.

-   Bet viņš droši vien piezvanīja jūsu prezidentam. Caur kādu tūristu firmu jūs strādājat?

Vojtehs Prohāzka koši pietvīka, apgriezās un iekāpa savā melnajā «BMW». Ierēcās motors, mašīna strauji uzņēma gaitu. Nopakaļ aiztraucās policijas mersedess. Nu mani nekas vairs netraucēja baudīt putnu dievišķo dziedāšanu.

-  Tā ir brīnišķīga, unikāla vieta, tādas nav nekur citur pasaulē, - aizrautīgi stāsta pans Jakubs.

Mēs abi sēžam pie galda, ēdam pīli ar sautētiem kāpostiem un knēdeļiem, dzeram sļivovicu un tumši sarkano Morāvijas vīnu. Pilnam komplektam pietrūkst vienīgi izturētā vietējā alus, taču atturīgais Genādijs Poļenovs neuzstāj, lai tiktu paplašināts dzērienu sortiments. Viss ir labs, kas lietots ar mēru.

Televīzijā rāda kriminālās ziņas. Tereza kaut ko ada. Klasiska Eiropas nostūra idille.

-   Savstarpēji saistītu zāļu sistēma, četri līmeņi, un tas viss - vairāk nekā trīsdesmit kilometru garumā!

-   No te da! ' - es pieklājīgi izsaucos. Jakubs māja ar galvu.

-  Savulaik ķeizars Sigismunds glabāja šeit savus dārgumus, pēcāk vairāk nekā simt gadu tur bija vīna pagrabi… Prozit!

Jakubs iztukšoja sļivovicas glāzīti, uzkoda kāpostus un ņēmās veikli tiesāt pīles kāju. Es sekoju viņa piemēram.

-  Prāgas apkaimē atrasts pamests taksometrs ar nezināma vīrieša līķi bagāžas nodalījumā… - Ekrānā parādījās mana nesenā drauga Pjotra seja tuvplānā. Viņa acis bija aizvērtas. - Reģistrēto taksometru vidū šis automašīnas nav…

-   Līdz pensijai es divdesmit gadu vadāju turp tūristus, - saimnieks turpināja. - Biju izpētījis katru kaktiņu. Reiz jaunībā saderēju un bez luktura nokāpu trešajā līmenī, atradu tur pudeli konjaka un uznesu augšā!

-   Uz jūsu veselību, pan Jakub! - Ēstgriba bija pazudusi un garastāvoklis - sabojāts, tomēr es mundri saskandinu ar viņu biezo vīnu. - Man ļoti vajag apskatīt jūsu brīnišķīgo Labirintu, uztaisīt tur labas bildes… Tā būs lieliska reklāma!

-   Teicami, rīt dosimies turp! - Jakuba roka domīgi apstājas starp divām pudelēm. - Sļivovicu vai vīnu?

Pans Poļenovs kautrīgi saminstinās.

-   Ja pavisam nedaudz, tad varētu gan vienu, gan otru…

[9] *

Izrādās, ka pats garākais un visvairāk samudžinātais labirints ir tieši trešajā līmenī. Ekskursantus ved tikai uz pirmo - tajā ir tikai četrsimt metru un divi atzarojumi. Bet trešajā - desmitiem kilometru un simtiem cilpu!

To visu man stāstīja Jakubs pa ceļam uz leju. Pie viena atcerēdamies milzum daudz amizantu stāstu, kuriem vajadzēja ielīksmot mūsu sirdis, nomierināt nervus un domas darīt vieglas un bezrūpīgas.

-   …Septiņpadsmitā gadsimta sākumā kāds radījums saplosīja gabalos divus ķeizariskās dārgumu krātuves glabātājus. Sargi pārmeklēja visus kaktus, taču neko neatrada. Tiesa, ceturtajā līmenī pamatnē uzgāja dīvainu spraugu, kas vertikāli gāja tieši zemē iekšā. To aizbēra akmeņiem, dunčiem un stikla lauskām, kopš tā laika līdzīgi gadījumi nav atkārtojušies… Vai arī plašākai sabiedrībai nebija zināmi… Daudzi uzskata, ka nezināmi plēsoņas mitinās dziļi pazemē un reizēm izlien tuvāk virspusē…

-Jā, interesanti…

Gaiss ir sauss, skaidri jūtama putekļu smaka. Mūsu balsis dobji atskan zemajās velvēs. Un arī soļi. Mana pavadoņa šļūkāšana un Genādija Poļenova drošais solis. Bet kas tur bija aiz muguras? Vai tiešām kāds seko? Vai vienkārši atbalsojas?

Gaitenis ar manāmu slīpumu ved lejup. Tikko mēs pagājām garām otrā līmeņa melnajam caurumam. Kļūst jūtami vēss. Mans lukturis apspīd Jakuba muguru, pār kuru kuļājas plata zaļa vējjaka. Viņa luktura stars izgaismo nelīdzenus, ēnu izrobotus sienu fragmentus un izgaist necaurredzamā tumsā. Bet balsi pie griestiem itin kā savij pēkšņs virpulis un pastiprina neredzams rezonators:

-  …Tas biedē, vilina, māna… Te ar uguntiņām, te balsīm, te kādiem rēgiem… Tad arī līmeņi var sajukt un nesaproti, kur atrodies… Cilvēks aiziet un vairs neatgriežas… Jūs manī klausāties?

-   Protams, klausos! Ļoti interesanti.

-  …Sešdesmitajos gados te pazuda trīs speleologi amatieri, glābēji pārmeklēja visu labirintu - velti, nekādu pēdu! Bet divtūkstošajā gadā uzgāja viņu skeletus, turklāt pavisam tuvu, aptuveni tur, kur mēs patlaban ejam…

Atkal švīkstoņa aiz muguras. Strauji apgriežos, uzspīdinu lukturi. Neviena nav. Atvelku elpu, noslauku no pieres aukstus sviedrus.

-   Ļoti interesanti, pan Jakub! Vai te nav notikušas vēl kādas šausmas?

-   Ir, daudzas…

Pavadonis nopūšas. Manuprāt, viņš ir zaudējis ievērojamu daļu parastā optimisma.

-   Ārkārtīgi nepatīkamas vietas. Reiz es saderēju un bez luktura nokāpu otrajā līmenī pakaļ konjaka pudelei… Toreiz man nosirmoja deniņi…

-  Jūs stāstījāt, ka trešajā…

Jakubs vēlreiz nopūšas. Un manāmi palēnina soli.

-   Es maķenīt salielījos. Neviens cilvēks nekāps bez gaismas trešajā līmenī. Atklāti sakot, arī par otro ir izdomāts. Pirmajā - tur gan. Tā ir taisnība. Es tumsā nokāpu pirmajā. Tas arī nemaz nav viegli, ticiet man…

Viņš apstājas, atslienas pret sienu un, smagi elpojot, spiež rokas pie krūtīm.

-   Trūkst elpas… Atklāti sakot, es sen te neesmu kāpis. Gadus piecus, ja ne vēl vairāk…

Droši vien vairāk - kad zaļā jaka vēl nekuļājās uz viņa kā uz pakaramā.

-   …Te gandrīz nav ko elpot. Jūs nejūtat?

-  Jūtu.

Es ieklausos tumsā, tagad man šķiet, ka skaņas nāk no priekšpuses. Sasprindzinu dzirdi, taču neko nevaru saklausīt. Ja kāds arī gāja, tad tagad viņš ir apstājies. Vai arī nogriezies ap stūri.

-   Nāksies doties atpakaļ. Rīt atradīšu jums jaunāku pavadoni. Piedodiet…

-    Neraizējieties, pan Jakub! - ikdienišķā tonī saka godīgais un tiešais Poļenovs. - Es pats aiziešu līdz trešajam līmenim. Gribu noknipsēt dažas bildes bazalta zālē. Tām žurnālā vajadzētu labi izskatīties…

-   Ko jūs, ko jūs! - Jakubs vārgi ņēmās vēcināt brīvo roku. Otra turpināja turēt sirdi. - Tas ir absolūti neiespējami! Jūs vienkārši apmaldīsities…

Kā likts apmaldīšos… Kāda velna pēc man jālien svešā pazemē? Var ierakstīt atskaitē, ka punkts ir pielikts, - un beigta balle! Un tagad kāpt augšā, kur ir siltums un gaisma, atdabūt pie jēgas krietno večuku, ieraut kopā ar viņu pa glāzītei sļivovicas un doties uz Prāgu. Varbūt pagūšu uz Maskavas lidmašīnu… Cik jauki ir sēdēt mīkstā sēdeklī un iluminatorā raudzīties uz garām slīdošajiem mākoņiem!

Genādijs Poļenovs nopūšas.

- Norunāsim tā - ja es pēc trim stundām neiznāku, jūs ziņojiet glābējiem. Es iešu kā nākas - pa vienu pusi, izdarīšu atzīmes… Atradīs! Izstāstiet tikai - kā lai atrod bazalta zāli?

* * *

Lasīt par Labirintu ceļvežos ir viens. Tūlīt acu priekšā iznirst civilizēts tūristu maršruts ar lampiņām pie griestiem, pulētiem soliņiem gar sienām, informācijas dēļiem, norādēm un teltīm, kur pārdod saldējumu un kokakolu. Bet iet pirmatnējā tumsā gar gadu simteņiem senu sienu, kuru nav skāris cilvēka darināts instruments, saspringt no neskaidras ēnas priekšā un ausīties pēc katras skaņas aiz muguras - tas ir pavisam kas cits. Labirints ir minēts senajos rokrakstos no trīspadsmitā gadsimta; cik veca patiesībā ir pazeme, to Dievs vien zina. Bet viņa mūžīgais oponents varētu pastāstīt, kādi sirdi stindzinoši notikumi te risinājušies septiņu gadu simteņu garumā.

Es soļoju samērā ātri, un, pēc manām aplēsēm, man sen vajadzēja būt sasniegušam trešo līmeni. Taču tā kā nebija, tā nebija. Reizēm galvā pazibēja muļķīga doma, ka esmu kļūdījies, pašāvies garām nozarojumam, kas ved uz trešo līmeni, un tagad nesos pa ceturto vai uz pašu Zemes centru, taisnā ceļā uz elli! Gribējās apgriezties un doties atpakaļ meklēt garām palaisto eju, nācās ar varu piespiest sevi turpināt ceļu Tumsas valdnieka apkampienos…

Pēkšņi no vienas sienas uz otru lēkājošais stars ievēlās tumsā. Es strauji apstājos un izgaismoju caurumu sev priekšā. Ovāla atvere ar nelīdzenām malām - ap trim metriem augsta un divarpus plata. Vai tā būtu man vajadzīgā eja? Taisnais tunelis klintī atgādina milzu lielgabala stobru. Kāds tika stāstījis, ka kreisera «Bis- marks» galvenā kalibra lielgabalā saliecies līdis vājiņš junga un ar vara suku tīrījis vītni. Tās droši vien ir pasakas.

Piesardzīgi ieeju tunelī.

Jūtami velk viegls vējiņš. Manis paša soļi dobji atbalsojas sienās, luktura gaismas starā lēkā putekļu miriā- des. Kāpēc tie neguļ zemē? Kaut kas tajā visā man nepatīk. Nezinu tikai, kas. Apstājos, ieklausos aprautajās skaņās, kas virmo visapkārt. Atbalss. Vai varbūt nē? Nē, noteikti atbalss! Viņiem nebūtu jēgas man sekot - pietiktu pagaidīt pusceļā. Vai augšā pie izejas. Atkarībā no tā, kurš mani gaida.

Esmu gana izturīgs, un man ir stipri nervi. Taču tagad es sajutu bailes. Pretīgs aukstums līda pa iedobīti gar mugurkaulu - no krustiem, starp lāpstiņām, pa kaklu, tad pārgāja uz pakausi, saslejot gaisā īsi apgrieztos matus.

Es neticēju plēsonīgiem pazemes monstriem. Lai gan viena lieta bija neticēt tiem vispār, bet pavisam cita - neticēt šeit, senatnīgajā pazemē, krietnu septiņdesmit metru dziļumā, it īpaši pēc spilgtajiem un ļoti pārliecinošajiem labsirdīgā tēvocīša Jakuba stāstiem.

Un tomēr tie nebija spokainie zemes dzīļu iemītnieki, kuri izraisīja šādu reakciju. Mūsu darbā briesmas aizvien saistās ar reāliem cilvēkiem!

Pagriežos, aši paejos atpakaļ, ar staru šķeļot necaurredzamo tumsu. Neviena nav.

Bet ja nu kāds ir gājis pa priekšu ?

Kurš? Un kāpēc?

Trešajā līmenī stiprāk ož pēc putekļiem. Šeit labirints izskatās citādi - samērā augstas alas, pārejošas cita citā. Šur tur no griestiem nokarājas stalaktīti.

Es gāju pēc visiem speleologu likumiem - vilku ar krītu bultas labajā pusē iešanas virzienā un krustiņus pie ejām, kuras neizmantoju. Krītu man bija iedevis Jakubs, viņš arī tika izskaidrojis noteikumus. Taču es tos jau tāpat zināju.

Laiks bija apstājies. Pazemes plēsoņu melnās ēnas uzglūnēja man no visiem kaktiem. Kastete gulēja dūrē kā iekausēta, taču tā diez cik lielu drošību neviesa. Es automātiski gāju uz mērķi, kas tikpat labi varēja izrādīties šķitums. Lazarevs varēja samelot, varēja aizvest pie mīnas-pārsteiguma, vai mazums kādu vēl nelietību viņš varēja izstrādāt! Bet es cerēju uz punktu «Q». Vienīgi īpaši trenēts vai garā spēcīgs cilvēks bija spējīgs šādā situācijā samelot. Lazarevs neatgādināja ne vienu, ne otru.

Skaidrs, ka identifikatoru neslēpa pats Lazarevs, bet kāds no viņa rokaspuišiem. Vakar viņus visus aizturēja. Bet šodien pēc pārbaudes droši vien palaida vaļā. Ko darīs tas, kurš tika paslēpis ierīci? Varbūt vienkārši laidīsies lapās. Bet varbūt nāks tai pakaļ…

Es nogriezos trešajā ejā pa labi, pagāju garām sešām zālēm. Pēdējā sienas augšā savienojās izstieptā trīsstūrī. Jakubs tā arī bija teicis: «Sestā zāle ir šaura ar ķīļveida griestiem, bet tālāk ir spējš paplatinājums un pāreja uz bazalta zāli. Tā ir augsta un plaša. Protams, no bazalta tur nav ne smakas - vienkārši sienu struktūra nedaudz atgādina sastingušu lavu…»

Bet šādas nianses man ir pie vienas vietas. Svarīgs ir kas cits - vai tur mani negaida Anakondas pakalpiņš? Sienas atvirzījās, šaurais trijstūris kļuva platāks. Pie ieejas bazalta zālē es saminstinājos. Tad ievilku krūtīs iespējami daudz gaisa un draudīgi nokliedzos:

- Stāt! Rokas augšā! Nākt laukā atmuguriski!

-Āt… Šā… Ski… - bargi izskanēja zem augstajām velvēm.

Iespējams, no malas tas izskatījās muļķīgi. Taču kliedziens man neko nemaksāja un kaitēt nevarēja. Bet par labu nākt varēja. Tas atsitās pret augstajiem griestiem un izdzisdams vēlreiz aizvēlās pazemes plašumos:

-At… Sā… Ski…

Kā jau varēja sagaidīt, nekas nenotika. Taču es sajutos drošāk. Paspīdināju gar labo sienu. Nogruvušu akmeņu grēda, liela akmens plāksne, līdzās vēl viena, vidū ieplīsusi.

-  Nākt laukā! Ko es teicu? - es, sevi uzmundrinot, no- bļāvos un iegāju bazalta zālē. - Šaušu bez brīdināju…

Un tūdaļ no tumsas atskanēja aizsmakusi balss:

-   Nešaujiet! Esmu neapbruņots!

Briesmonis ar atplestu rīkli, iznirdams no tumsas manas laternas gaismas plankumā, nebūtu atstājis lielāku iespaidu. Mati saslējās stāvus, zobi noklabēja, apraujot līdz galam neizteikto frāzi… Taču drosminieks

Poļenovs aši saņēmās.

» >

-   Stāvi uz vietas! Apgaismo sevi! Pacel rokas!

-   Es neko neesmu izdarījis, - kādu desmit metru attālumā uzzibsnīja lukturis, apgaismodams palielu stāvu un galvaskausa seju - baltus izvirzītus vaigu kaulus, tumšus acu dobumus…

Balss skanēja nedaudz izbiedēti, taču tas neko nenozīmēja.

-  Atmuguriski!

Svešinieks izpildīja arī šo komandu. Izskatījās, ka viņš netēlo, lai iemidzinātu manu modrību. Visticamāk, bezmaksas kliedziens patiešām bija viņu nobiedējis un padarījis gļēvu. Starp citu, tādiem cilvēkiem šoks ātri pāriet.

-   Kur ir ierīce?

Sekundi gara pauze.

-   Tā ir te, zemē… Maisā…

-   Apgaismo… Tā, paņem to. Tikai bez asām kustībām!

Es pieeju tuvāk, turēdams gaismas staru sev priekšā kā uzbrukumam gatavu zobenu. Svešinieks ir ģērbies platās biksēs un sporta jakā, viņam ir plata trijstūr- veida mugura, varens kakls un īsi skūts pakausis. Tas nepārprotami ir viens no Anakondas rokaspuišiem. Viņš pat pēc izskata ir ļoti spēcīgs, un godīgā cīņā es viņu neuzveiktu. Labi, ka godīgumu šajā situācijā neviens no manis negaida. Starp citu, no viņa arī ne. Noliecies viņš taisa vaļā plastmasas maisu.

- Kusties veicīgāk!

Bet viņš jau ņem laukā metāla kasti, kas nokrāsota tumšzaļā krāsā kā visas militāras nozīmes ierīces. Tās izmēri man ir zināmi - 30 x 20 x 15 centimetru, svars - 9,5 kilogrami. Salokāmajā somā, ko biju paņēmis no Ja- kuba, tā pilnībā varētu ietilpt. It īpaši, ja es tiešām gra- sītos iznest bloku no labirinta…

Apgaismoju kasti no visām pusēm. Kontaktligzdas gala virsmās, stiprinājuma mezgls apakšā. Sānos trafareta uzraksts melnā krāsā: «Krievijas GKS». Un vēl viens - sarkans: «Sevišķi slepeni!».

Jā, tā patiesi ir viņa - Krievijas debesu atslēga! Reti kurš to ir redzējis, vēl jo vairāk - ārpus karaspēka daļu robežām. Ja pavisam precīzi - tāds gadījums ir bijis tikai vienu reizi. Pirms divdesmit pieciem gadiem PSRS GKS leitnants Gnosenko jaunākajā augstlidojumu iznī- cinātājā-pārtvērējā «Mig-25P» aizlidoja uz Japānu. Pēc mēneša lidmašīnu atsūtīja atpakaļ - koka kastēs, sadalītu sastāvdaļās. Šajā laikā amerikāņu speciālisti tika izpētījuši visus svarīgākos supermodernās kaujas mašīnas konstrukciju risinājumus, veikuši metāla proves, nokopējuši visas shēmas, to skaitā arī bloka «savējais-sve- šais» radiokodu. Pēc kāda laika padomju aviokonstruk- toru sasniegumi iemiesojās «Fantomā F-4». Bet visas sistēmas radioidentifikācijas pārveide izmaksāja Padomju Savienībai dārgāk nekā jauna iznīcinātāja konstruēšana! Tādējādi viens nodevējs valsts aizsardzības spējai deva neglābjamu triecienu… Pats Gnosenko saņēma politisko patvērumu un pilsonību ASV, vairākus gadus baudīja pārtikušu dzīvi pašā plaukstošākajā un bagātākajā valstī, bet - ak vai! - pakļuva zem nozagtas kravas automašīnas! Nav ko brīnīties - pārpilnības valstībā ir daudz automašīnu un daudz to zagļu. Dialektika! Pasaulē, kur valda nauda, nav vietas garīgām vērtībām, bet to viņš nebija ņēmis vērā. Droši vien slikti bija mācījies dialektisko materiālismu. Un piemirsis zvērestu, it īpaši tā pēdējo frāzi: «Ja pārkāpšu šo svinīgo zvērestu, lai mani ķer bargs un pelnīts sods…»

Bet kā šim uzpumpētajam debiliķim ar ideoloģisko sagatavotību? Vai viņš zina Krievijas Federācijas pilsoņa tiesības un pienākumus?

-   Kam tev ierīce? - es jautāju trijstūrveida mugurai un paspēru soli uz priekšu. - Vai tu maz zini, kam tā domāta?

Platie pleci neziņā paraustījās augšup lejup.

-   Man pie kājas. Zinu, ka tā maksā pāris miljonu zaļo. Bet, ja reiz šefs saņemts ciet, - kālab mantai ļaut aiziet zudībā?

Atbilde man nepatika. Šis kroplis bija tāds pats tumsoņa kā tālajā Merilendā pa asfaltu izšķaidītais pārbēdzējs Gnosenko. Un vēl man nepatika izmaiņas viņa balss tonī. Bailes bija pazudušas. Pārliecinātie virstoņi liecināja, ka viņš atkal ir lieliskā psiholoģiskajā formā. Jau sapratis, ka esmu viens, tātad izredzes ir līdzvērtīgas, pat ja man patiešām būtu pistole. Ja būtu… Svešā zemē nav viegli tikt pie ieroča.

-   Vai gribi, sadalīsim tos uz pusēm? - Anakondas līdzskrējējs izmeta primitīvu āķi. - Viens miljons tev, viens - man? Sarunāts?

Nē, mērglis nezināja Konstitūciju, viņam bija nospļauties par valsts aizsardzības spēju, viņš kalpoja mi- nistram-vilkatim, vēl vairāk - viņš uzskatīja mani par galīgu idiotu! Kā tikai zeme viņu nes? Pareizāk - kā viņu iztur trešais līmenis?

-  Sarunāts? - Viņš steidzināja un visnotaļ motivēti sāka griezties apkārt. Lai veltītu dāsnu smaidu jaunajam draugam. Vai arī prasmīgi apgrieztu viņam sprandu.

Atzīstos, es neteicu «nē», kā dara cēlie varoņi filmās, pirms nošauj nelieti. Es pat nesāku radīt viņam piemērotus apstākļus godīgai cīņai. Neizkratīju magazīnu no pistoles, neizbēru patronas no stobra, lai cīnītos kailām dūrēm, līdzīgi visiem ķinīšu idiņiem, atvainojos, cēlajiem bruņiniekiem. Mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka man nebija pistoles un es arī gribēdams nebūtu varējis pastrādāt tādu muļķību.

Es vienkārši paspēru vēl vienu soli uz priekšu un no visa spēka iebelzu pa plato muguru zem labās lāpstiņas. Dūre, kuru smagāku padarīja kastete, sapresēja varenos muskuļus, tērauda dzelkšņi ielieca ribas, atskanēja skaidri sadzirdams krakšķis, atlēts izgrūda ievainota lauvas rēcienu un smagi sabruka uz ceļiem. Bruņotā dūre uzlidoja pret tumsā neredzamiem griestiem un atkal gāzās lejā kā tvaika āmurs, šoreiz salauzdama sevišķi slepenās ierīces īpašniekam atslēgas kaulu.

-   Par ko?! - viņš izdvesa un bezspēkā nogāzās uz sāniem. Tagad viņu vajadzēja piebeigt vai vismaz pārmeklēt. Taču ar lauztām ribām un atslēgas kaulu pat pieredzējis kaujinieks nebija bīstams. Tāpēc es aprobežojos ar verbālu iedarbību.

-   Par to, ka nezini Konstitūciju! - pamācoši sacīja visu pasaules konstitūciju zinātājs Genādijs Poļenovs.

Un noliecās pie bloka «savējais-svešais».

* * *

Virszemē mani gaidīja pārbijies Jakubs un trīs policisti civilās drēbēs.

-   Pans Poļenovs? Mums jūs jāpārmeklē.

-   Bez tiesas sankcijas? - miegdams acis saulē, brīnījās likumam paklausīgais Genādijs Poļenovs.

-   Sankciju iespējams dabūt, taču tad jums nāksies pāris stundu pasēdēt iecirknī…

-   Jūs mani pārliecinājāt. Bet vakar mani jau pārmeklēja. Esmu tīrs kā Īkstītes hemoroīds!

Poļenovs ierasti paplēta rokas. Kā ikvienam godīgam tūristam viņam nebija aizliegtu priekšmetu. Pat atļautā, kaut arī nosodāmā kastete gulēja kādā trešā līmeņa spraugā. Un policisti drīz vien par to pārliecinājās.

-   Ko jūs meklējāt Labirintā? - jautāja vecākais ar bargu īsta kruķa seju.

-   Itin neko, - Genādijs Aleksejevičs noplātīja rokas.

-   Kāpēc tad ņēmāt līdzi somu?

Es skatos uz pansijas saimnieku. Viņš bēdīgi nokar galvu. «Ai-ai-ai, pan Jakub, nav labi nosūdzēt!»

-  Gribēju salasīt skaistus akmeņus baseinam. Bet tad pārdomāju - grūti izstiept virszemē tādu smagumu.

-   Kur ir soma?

Poļenovs parausta plecus.

-   Pazaudēju. Bet es par to samaksāšu!

Policists ar bargo seju paiet sānis un zvana pa telefonu. Pēc aprautām frāzēm noprotu, ka mani bija paredzēts saņemt ciet ar pierādījumiem pie Labirinta izejas. Jūtos aizvainots. Arī policija uzskata mani par idiotu. Bet es tīšuprāt ņēmu līdzi to stulbo somu, lai viņi tieši tā nodomātu. Un nelīstu man pakaļ, bet mierīgi gaidītu ārpusē, netraucējot man darīt to, kā dēļ es vispār līdu pazemē. Kā biju domājis, tā arī notika. Kurš no mums tādā gadījumā ir idiots? Skaļi es šo jautājumu nemūžam neuzdošu - kāpēc aizvainot suverēnas valsts varas pārstāvjus?

-  Jums būs jābrauc mums līdzi uz iecirkni, pan Poļenov, - policists, beidzis runāt, paziņo.

-  Lūdzu, mana sirdsapziņa ir tīra, - es pamāju. - Es tikai gribu jums šo to pavēstīt…

-   Kas tas būtu? - bargais saausījās.

-   Lejā es sastapu savu tautieti. Viņš… bija pakritis un sasities. - Genādijs Poļenovs tomēr prot izraudzīties delikātus formulējumus. - Viņam vajadzīga palīdzība…

Bargais kļuva vēl uzmanīgāks.

-   Ko viņš tur darīja?!

-   Nezinu. Tikai…

Policisti bija pati uzmanība.

-   Tikai viņam ir kāda militāra ierīce. Rakstīts, ka Krievijas. Un sevišķi slepena!

Policistiem ģīmji izstiepjas, it kā es būtu izvilcis no

kabatas granātu ar noņemtu drošinātāju.

* * *

Jau četras stundas es nīkstu policijas iecirkņa kamerā. Skaidrā, tīrs un pieklājīgs atšķirībā no diviem līdz nemaņai piedzērušiem tautiešiem ar asinīs sadauzītām fizionomijām. Viņi ir aizturēti par kautiņu uz ielas, bet aiz restēm apvienojās, nezin kāpēc uzskatot, ka es neesmu Krievijas patriots, un grasījās pasniegt man dzimtenes mīlestības stundu. Tagad abi vāļājas uz šādai vietai apbrīnojami tīrās grīdas un domā par kaut ko cēlu, katrā ziņā lamāties viņi kā uz burvja mājienu ir pārstājuši. Vēl divi vietējie bomži uzvedas klusi un mierīgi, sēž uz sienai pieskrūvēta soliņa un klusi sarunājas, laiku pa laikam pamezdami uz mani cieņas pilnus skatienus.

Beidzot nožvadz slēdzene.

-   Poļenov, nāciet laukā uz sarunu! - Arī konvojnieki šeit uzvedas visai goddevīgi. Tā ir laba zīme.

Mani nogādā otrajā stāvā un ieved policijas priekšnieka kabinetā. Aiz liela galda sēž pirmītējais pilnīgais pulkvedis, kura sejas krāsa liecina vai nu par dzīvības spēku pārpilnību, vai par augstu asinsspiedienu. Un vai mazums par ko vēl! Ir daudz kā tāda, par ko var tikai izteikt minējumus. Piemēram, ka viņš ir pulkvedis. Pulkvedis viņš bija vakar, šodien viņš ir ģērbies civilā uzvalkā, protams, bez uzplečiem. Pagājušās diennakts laikā viņu varēja pazemināt vai - gluži otrādi - piešķirt viņam ģenerāļa pakāpi. Spriežot pēc priekšmeta, kurš atrodas viņam priekšā uz pulētā galda virsmas, var izdarīt secinājumu, ka paaugstinājums drīzumā ir visnotaļ iespējams.

Pie loga sastindzis mans labs paziņa, gandrīz vai draugs - valsts drošības dienesta pulkvedis Vojtehs Pro- hāzka. Abi lūkojas manī, tad pamet skatienu uz putekļiem klāto zaļo kasti un atkal pievēršas man.

-   Sveicināts, Dmitrij! - Klusumu pārtrauc pretizlūkošanas darbinieks. - Tas arī ir jūsu uzdevuma mērķis? Kaut ko līdzīgu es biju iedomājies…

-  Mans vārds ir Genādijs. Genādijs Poļenovs, - es paskaidroju iespējamajam pulkvedim. Tad uzsmaidu savam draugam. - Sveicināts, Vojteh. Jūs atkal mani ar kādu jaucat…

Kabineta saimnieks paliecas uz priekšu un urbjas manī ar smagu skatienu.

-   Jūsu tautietim ir smagas traumas. Viņš atrodas slimnīcā. Un skaidro, ka viņam uzbrukts…

Cik gan nepateicīgi ir cilvēki! Ja kastete būtu trāpījusi goblinam pa deniņiem vai kaklu, viņš vispār nekad vairs nevienam neko neskaidrotu!

Poļenovs apbēdināts šūpo galvu.

-   Nabadziņš! Cerams, viņš labi apskatījis uzbrucēju un iegaumējis, lai varētu pazīt.

Policista seja piesarkst vēl vairāk.

-   Kāpēc jūs nepaņēmāt šo daiktu? - jautā pans Pro- hāzka, pamādams uz radioidentifikatora pusi. - Kāpēc nodevāt to mums?

-  Es nodevu?! Pasarg' dievs! Kā es drīkstu iejaukties lielajā politikā?

No nelieša Gnosenko gadījuma bija gūta mācība un izdarīti attiecīgi secinājumi - visi sistēmas «savējais-sve- šais» bloki tika aprīkoti ar pašiznīcināšanās mehānismu. Ikvienā neparedzētā situācijā - katapultas ieslēgšanās, atsitiens pret zemi, raketes trāpījums, mēģinājums atvērt kasti vai daži spēcīgi uzsitieni ar kasteti - sāk darboties piropatrona. Temperatūra blokā īsā laikā sasniedz 800 grādu, radiokoda shēma pārvēršas tvaikos, bet bez tās slepenā ierīce kļūst par visparastāko uztvērēju- raidītāju. Taču arī to neviens nevarēs lietot - astoņsimt grādu temperatūrā visas radiodetaļas sadeg un sakūst bezformīgās metāla un krama piciņās. Atliek vienīgi tērauda kaste, kas spēcīgi ož pēc pārkarsētas krāsas.

Policists un pretizlūkošanas darbinieks apmainās daudznozīmīgiem skatieniem.

-   Jūs esat brīvs, pan… hm… Poļenov, - nedaudz aizkaitinātā tonī saka policijas priekšnieks. Viņš izskatās pēc cilvēka, kurš iesaistīts spēlē, kuras noteikumi viņam nav zināmi. - Ceru, ka jums nav pretenziju pret mums?

-   Itin nekādu. Pieklājīgs personāls, tīras kameras. Cikreiz dienā tajās mazgā grīdu?

-   Ko?! Palieciet sveiks, pan Poļenov. Cerams, tuvākajos piecos gados jūs netaisāties atgriezties Znojmo…

Atklāti sakot, es vispār netaisos šeit atgriezties. Taču pieklājības pēc apvaicājos:

-   Kāpēc tieši piecos? Znojmo ir skaista pilsēta, mani vilktin vilks šurp.

Sarkansejainis uzsit ar plaukstu pa galdu.

-   Tāpēc, ka tieši tik ilgi man atlicis līdz pensijai!

-   Tādā gadījumā strādājiet mierīgi. Apsolos piecus gadus paciesties.

Poļenovs pieklājīgi atvadās, policijas priekšnieks uz atvadām kaut ko noburkšķ. Toties uzticamais draugs Vojtehs Prohāzka laipni pavada mani līdz iecirkņa ārdurvīm.

-   Nepievērsiet uzmanību Lukašam, viņš neko nenojauš, - saka pretizlūkošanas darbinieks, draudzīgi paņemdams mani zem elkoņa.

-   Es ari, - pans Poļenovs no sirds atsaucas.

-    Mēs novērtējām labās gribas žestu, kuras sūtnis jūs esat, - pretizlūkošanas darbinieks turpina, pazeminādams balsi. - Sakiet savam prezidentam, ka mums ir prieks sadarboties augstākajā līmenī. Tā ir mūsu valstu savstarpējās tuvināšanās zīme.

Mēs paspiežam viens otram roku.

-   Protams, pateikšu, - es apsolu. - Zināt, kādi Stjo- pam ir sakari visaugstākajā līmenī? Viņš sadzer pat ar apgabala slimnīcas galveno ārstu!

Prohāzka iekož lūpā, taču pacietīgi māj ar galvu.

-   Dmitrij, es saprotu, ka jūs esat augstas klases profesionālis un protat ievērot konspirāciju. Tomēr gribētos, lai jūs ļautu noprast. Vismaz dotu kādu mājienu, ka man ir taisnība.

-   Zināms, ka taisnība. Stjopa grib atvērt maršrutu uz Znojmo. Vai palīdzēsit? Varat vispār taisīt kopīgu biznesu - viņa tūrisma firma un jūsējā!

Es piemiedzu aci, un Prohāzkas saspringtā seja atslābst. Viņš to pieņem par minēto mājienu. Un apmierināti smaida.

-   Paldies. Uz tikšanos! Domāju, turpmāk tās notiks regulāri.

Mēs šķiramies kā draugi. Tas ir labi. Ja viņš atkal apcietinātu Poļenovu, nebūtu kas aizliek par mani labu vārdu.

Taču izrādījās, ka biju kļūdījies.

* * *

Pēc divām stundām, samaksājis Terezai, es devos uz Prāgu. Nauda gāja uz beigām. Kad samaksāšu par mašīnu, lidmašīnas biļetei noteikti nepietiks. Vairs nav ko pārdot. Ja nu vienīgi mestu nažus derībās… Bet kur lai atrod azartisku pretinieku?

Smagās pārdomas iztraucēja telefona zvans.

-  Sveicināti, Poļanska kungs, - klausulē bubina Budņicka balss.

Baņķieris acīm redzami gaida, kāda būs mana reakcija - priecīgs pārsteigums, sajūsma, uzsvērta uzmanība. Taču es klusēju.

-   Gribu pateikties par kvalitatīvu darbu. Jūsu karte ir atbloķēta, varat lietot pēc savas patikas un neatskai- toties…

Es klusēju.

-   Es tiku maldināts! Negodprātīgs informators ziņoja, ka jūs tikai pļēgurojot un adaptējot sievietes…

A-a-a… Tad lūk, kur tas suns aprakts! Kas par nelieti tas Pāvels Markovičs!

Ilgāk turēties es nespēju.

-   Kā tad jūs atradāt šo informatoru?! Viņš taču patiesi dzīvo Amerikā?

Vada otrā galā Budņickis apmierināti smīkņā.

-   Nav svarīgi, kur viņš dzīvo. Svarīgi, ka viņš sēdēja ar jums pie viena galda… Kaut arī neattaisnoja manas cerības.

Tagad mana kārta sarkastiski smaidīt.

-   Un jūs nobloķējāt viņa karti?

-   Protams! Tikai summa tajā ir krietni vien mazāka… Vai neiebilstat, ja vēl kādreiz, ja ievajadzēsies, vēr- sīšos pie jums?

-Ja ievajadzēsies valstij - jā…

Tagad klusē Budņickis.

-   Hallo! Poļanska kungs, es gluži labi nesapratu…

-  Žēl, Stepan Nikolajevič. Baidos, ka nevarēšu izteikties skaidrāk.

Es nospiežu atvienošanas pogu.

* * *

Lidostā ir samērā daudz cilvēku - reiss uz Maskavu ir pēc pusotras stundas. Vestibilā pārdod ziedus. Uz galdiņa un grīdas novietotās lielās vāzēs savus cienītājus gaida neļķes, rozes, krizantēmas.

-  Sveicināta, paņi! Vai drīkstu izdarīt pasūtījumu uz Karlovi Variem? - Es uzsmaidu jauniņai pārdevējai.

-    Protams. Par tūkstoš kronām. - Viņa atsmaida pretī.

Es aplēsu, kāda summa varēja būt atlikusi Budņicka kartē. Ap divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, ne mazāk. Es biju rīkojies taupīgi.

-   To mēs veiksim…

Es nodiktēju Ļeras adresi. Tad izraudzījos pušķi sarkanu rožu un ieliku tajā kartīti: «Briljanti būs citreiz!» Tagad varēju būt mierīgs - kā jau godīgs cilvēks, kurš pilnībā izpildījis savas saistības.

Uzgaidāmajā zālē apsēdos ērtā ādas krēslā, atvēru laikrakstu, lēnām to pāršķirstīju. Nekustamie īpašumi mani vairs neinteresēja, gribējās vienkārši īsināt laiku. Taču skatiens aizķērās pie informācijas, kas bija iespiesta treknā drukā:

«Kompetentas instandes atklājušas Čehijas pilsoņa Vāclava K. slepkavību, kuru kūrortpilsētā Karlovi Varos tika izdarījuši par tūristiem maskējušies Anglijas pavalstnieki Tomass Morics un Alī Kasems. Aizturēšanas laikā noziedznieki izrādījuši bruņotu pretestību un tikuši neitralizēti. Izmeklēšanā gūti neapgāžami pierādījumi viņu saistībai ar angļu specdienestiem. Čehijas Republikas varas iestādes nosūtījušas protesta notu Lielbritānijas IeM.»

Pat šis paziņojums, kuļ*š atgādināja Holivudas filmas sižetu, neieinteresēja Ger ādiju Poļenovu. Viņam vispār negāja pie sirds spiegu gri īvēji. Tāpēc avīze ielidoja urnā. Klusi ieskanējās komunil :ators.

«Zevam. Māsu rīcībā i onākusi neskaidra informācija. Par kādu sadarbību divu valstu Dienestu starpā ir runa? Kādos visaugstāki līmeņa kontaktos jūs pārstāvat Krieviju? Kurš jūs ir pilnvarojis?»

Genādijs Poļenovs nopūšas un sastāda atbildi.

«Olimpam. Nezinu. Zevs.» Skaisti, lakoniski un patiesi. Kā parasts krievu tūrists varētu zināt par Krievijas un Čehijas specdienestu savstarpējām intrigām?

Es atlaidos pret krēsla atzveltni un izstiepu kājas. Visapkārt bija tik omulīgi, mierīgi un droši, ka man sāka uzmākties snauda. Plaksti vērās ciet, taču pusceļā tos apturēja burvīga parādība - Irina un Galina, vīriešu uzmanīgu skatienu pavadītas, soļoja cauri uzgaidāmajai zālei tieši uz manu pusi. Māte un meita - oriģināls un dublikāts. Viegla gaita, augsti, smaili papēdīši, sinhrons solis.

Galvā acumirklī dzimst aforisms: «Sievietes kājas nav vienīgi atbalsta un kustību aparāta elements, bet arī estētiskās baudas priekšmets.» Manuprāt, lieliski! Šai domai piemīt zinātniskums, tā paceļas teorētiskā vispārinājuma līmenī un visnotaļ var noderēt par kandidāta disertācijas koncepciju. Un varbūt arī doktora… Bet lai nu tas paliek nākotnei…

Kā apburts ceļos, lai viņas sagaidītu, vērīgi abas aplūkoju, skrupulozi salīdzinu. Šodien uzvarētāja ir māte. Pa pusei caurspīdīgā pistāciju krāsas kleita mazliet virs ceļa ne tik daudz apslēpa, cik uzsvēra slaidās figūras daili. Zili zaļās uguntiņās mirguļojoši briljantiņi baltā zelta ietvarā greznoja maigās austiņas, bet varbūt otrādi - austiņas piešķīra briljantiem burvību. Katrā ziņā sandales ar biezo zoli un strasiem no «Swarovski» acīm redzami kalpoja tikai par papildinājumu mazajām pēdām ar akurātajiem pirkstiņiem un spilgti lakotajiem nadziņiem. Tāda pati laka klāja arī pirkstu nagus gleznajām rokām, kuras pieturēja plecā uzkārto mazo somiņu.

Jaunā kopija savā ziņā palika Irinas burvības ēnā un acīm redzami viņai zaudēja, kā jaunais, pieredzi uzkrāt nepaguvušais Alēns Delons zaudēja sev - pieaugušam. Ar Žanu Gabēnu, starp citu, bija noticis tieši tas pats. Es to jau biju pieminējis, tikai attiecībā uz sevi, nevis viņu, un toreiz viņa nepievērsa uzmanību maniem vārdiem.

Bet patlaban acīmredzot Galočka sajuta, ka viņai trūkst vērtējuma ballu, tāpēc pēkšņi apvija tievajām rociņām manu kaklu un izsaucās:

9

-   Sveiks, dārgais! Kur gan tu biji pazudis?

Tūtītē savilktās un uz priekšu pastieptās lūpiņas tēmēja uz Genādija Poļenova mutes skarbo līniju. Es paguvu pagriezt galvu, kā izvairoties no šāviena, un spilgti sarkani uzkrāsotā zīme trāpīja uz vaiga.

Irina sabiedrības dāmas cienīgumā pieskārās lūpām manam otram vaigam, atstādama divas bāli violetas josliņas. Pēc tam viņas, pakāpušās atpakaļ, uzmanīgi nopēta mani no galvas līdz kājām.

-    Kas ar jums bija noticis, Genādij? - izbrīnījusies vaicā Irina.

-    Nepievērsiet uzmanību. Mani apzaga, nācās pat nakšņot stacijā… Parunāsim labāk par ko citu.

-   Pastāsti, kā beidzās tā filma ar Belmondo? - Galina nāk talkā. - Par bandītu un žurnālisti.

Es paraustu plecus.

-   Kā parasti. Viņa nodeva mīļoto policijai. Policija to nošāva. Pirms nāves viņš meiču nosauca ne visai glaimojošā vārdā.

-   Bēdīgs stāsts…

-  Jā, kā tam puisim tur. - Es pamāju uz lielu plazmas televizoru, kur tiek rādītas kriminālās ziņas.

Šodien visos ziņu izlaidumos ar novēlošanos tiek atkārtots viens un tas pats sižets - būdīgi kaujinieki maskās stiepj uz mašīnu apdullušo, roku dzelžos saslēgto Lazarevu, kāda roka aiz matiem rupji rauj augšā galvu, un ir redzams, ka pār seju rit asins straumītes. Es šo ainu redzu savādāk - muskuļoti, puskaili iezemieši nes uz pleciem resnu kārti, pie kuras cieši pietīta milzīga, nu jau bezpalīdzīga anakonda ar rīklē iedzītu blu- kēnu.

9

-  Vai viņu arī nodeva meitene? - Galočka šausminas.

-   Nē, diez vai. Taču tas drīzāk ir izņēmums.

7 >

Diktors stāsta kaut ko par krievu mafiju un beigās paziņo: «Panākumi cīņā ar starptautisko organizēto noziedzību ir gūti, pateicoties divu valstu sadarbībai, - Krievijas specdienesti piegādāja informāciju par «krusttēva» atrašanās vietu, bet viņu čehu kolēģi prasmīgi īstenoja aizturēšanas operāciju…»

Irina mazliet saprot čehu valodu.

-  Interesanti - kā mūsējie viņu uzgājuši? - viņa jautā visu zinošajam Genādijam Poļenovam. Taču izrādās, ka tik specifiskā jautājumā viņš nav kompetents.

-   Kas to lai zina…

Viņš nenoteikti novicina roku.

-   Labāk pastāstiet - kādi ir iespaidi par atpūtu?

-  Man ļoti patika, - atbild Irina. - Klusa, mājīga, burvīga pilsēta. Es tajā esmu gluži vai iemīlējusies.

Galina savelk skābu ģīmīti.

-  Es gan nevienā neiemīlējos. Pensionāru valsts. Garlaicība!

Genādijs Poļenovs uzmeta lūpu: «Nepateicīgā!»

Māte un meita nedaudz pastrīdējās - par viesnīcu, virtuvi, cenām, izklaidēm. Par bandītu kariem viņas acīm redzami neko nebija dzirdējušas, itin kā būtu atpūtušās kādos citos Karlovi Varos. Patiesībā tā jau arī bija.

-   Jā! - pēkšņi atceras Galočka. - Par jums ļoti interesējās Pāvels Markovičs. Kurš? Nu tas… Resnais no Amerikas. Nemitīgi taujāja - kur jūs esat, uz kurieni aizbraucāt, kad būsit atpakaļ…

Irina smejas.

-   Taisni brīnums, jūsu prombūtne viņu ļoti apbēdināja, pat ēstgriba bija pazudusi! Nez kas tam varētu būt par iemeslu?

Es ar vainīgu sejas izteiksmi piesitu sev pie pieres.

-   Ai-ai-ai, cik nelāgi! Es taču aizņēmos no viņa trīs kronas, un iznāk, ka neesmu atdevis…

Māte un meita smej locīdamās.

-  Tad tas bijis trīs kronu dēļ?! Par tām taču neko nevar nopirkt!

-  No svara ir princips, - es skumīgi nosaku. - Nemūžam nepiedošu sev tādu aizmāršību!

-  Sākas iekāpšana lidmašīnā «Prāga-Maskava», - paziņo skaļrunis, un mēs dodamies uz iekāpšanas vietu.

Biznesa klases salonā es lūdzu Galinu samainīties ar mani vietām.

-  Ak tā tagad notiek! - Viņa aizvainoti sarauc deguntinu.

9

-  Manā vietā sēdošajam bez ierobežojuma lej šampanieti. Un paskaties, kāds puisis sēž pie loga…

Paraustījusi plecus, viņa pārsēžas manā krēslā, bet es apsēžos līdzās Irinai.

-  Vai neiebildīsit pret glāzīti «Behera» aperitīvā?

Viņa paskatījās man acīs, pasmaidīja un papurināja

galvu.

-   Neiebildīšu. Jūs mani pierunājāt…

Balss skanēja daudzsološi.

Būtu jauki, ja lidmašīna nevis paceltos, bet patlaban tikai nolaistos Karlovi Varos… Taču nolaisties Maskavā sveikam, veselam un vēl jauna romāna priekšnojautās arī ir ļoti jauki!

Lidmašīna sāka ieskrējienu, un inerces spēks piespieda mani sēdeklim.

Karlovi Vari-Prāga-Rostova pie Donas

2007.-2008. g.

SATURS

KARSTIE ZIEMASSVĒTKI DUBAIJĀ……………………. 7

APERITĪVĀ - «BEHERS»…………………………………… 115

Pirmā nodaļa. Rolsroisi nebojājas……………………….. 117

Otrā nodala. Aristokrātu spēles………………………….. 158

Trešā nodaļa. Par lielo kalibru noderīgumu…………. 183

Ceturtā nodaļa. Anakondas zobs………………………… 230

Piektā nodaļa. Gardēdība Prāgā…………………………. 282

Sestā nodaļa. Spiega spožums un posts………………. 314

* - Tiešam? (Čehu vai.)

* - Nē, Pjotr, ne, es jums nepiekrītu. (Cehu vai.)

[1] īsta ēdienkarte grandrestorana «Pupp».

- satriecoši! (cehu vai.)

[3] - ko jūs sakat! (Čehu vai)

[4] - lieliski! (Čehu vai.)

[5] - par mūsu draudzību! (Čehu vai.)

iedzersim! (Čehu vai.)

[7] ceptas desiņas. (Čehu vai.)

[8] - teicama! (Čehu vai.)

[9] - tas ir ko vērts! (Čehu vai.)

Content

Koreckis Daņils Karstie Ziemassvētki Dubaijā

SATURS