Koreckis Daņils

Krievu ziema Vīnē Borshanas bāka

DANILS KORECKIS

KRIEVU ZIEMA VĪNĒ

.

Pirmā nodaļa NEZINĀMAIS IENAIDNIEKS

Vīne ir slavena ar aromātisku kafiju, gardām kūkām, Mocartu un spiegošanu. Pirmie trīs pilsētas sejas komponenti izpaužas kārdinošās smaržās un pacilājošā mūzikā, lai gan vietās, kur klimst nevaldāmo tūristu bari, tā dzirdama retāk, nekā skatāmas konfektes un liķieri «Mocarts». Tik daudz reižu retāk, ka novecojušās klasiskās izglītības nesabojāts jauns iebraucējs pamatoti izdara secinājumu, ka «Mocarts» ir tirdzniecības zīmols, veikala plauktus pārblīvējušu dzeramo un uzkodu nosaukums, kaut gan - kā var dzert šķebīgi salkanu un uzkost saldu, tas paliek neatrisināms pat visrafinētākajiem un pētīgā- kajiem prātiem.

Spiegošana, kā jau pieklājas, nekādi neizpaužas. Parasti pilsoņi to nejūt - itin kā tās nemaz nebūtu. Un arī profesionāļiem, it īpaši vecākās paaudzes, liekot roku uz drosmīgi pukstošās sirds, jāatzīst, ka ar šo padarīšanu pēdējās desmitgadēs kļuvis pašķidri. Pēc kara Austrijas galvaspilsētā savijās Eiropas izlūkdienestu intereses - rietumu rezidentūras nemitīgi pumpēja informāciju no Austrumiem, savukārt austrumu - attiecīgi - no Rietumiem. Starp citu, tolaik tieši tāda pati situācija bija vērojama gan abās Berlīnēs, gan Parīzē, gan Briselē…

Eiropu sabangojušās kara aukas pamazām pierima, uzkurinātās kaislības atvēsināja aukstā kara mērenā temperatūra, un, visticamāk, tās būtu noslīdējušas līdz nullei, ja cauri Vīnei netiktu atklāts «ebreju kanāls», pa kuru PSRS pilsoņi, kuriem bija «nepareizs» piektais punkts kadru uzskaites kartītē, ar ieganstu atgriezties vēsturiskajā dzimtenē - Izraēlā - guva iespēju izkļūt brīvajā, bet galvenais - bagātajā Rietumu pasaulē. Ar pašiem pirmajiem demokrātijas svaigā gaisa malkiem repatrianti nāca pie prāta un mainīja savus plānus - maz pazīstamās vēsturiskās dzimtenes vietā ar tās neizturami svelmaino tuksneša klimatu, arābu ielenkumu un pastāvīgajiem kara draudiem daudzi par sava ceļojuma galamērķi izraudzījās Vāciju, Beļģiju, Franciju vai Savienotās Valstis…

Taču es nekļūdīgi sajūtu spiegošanas klātbūtni. Tik skaidri un izteikti, ka degunā sāk kņudēt kā no ziedpu- tekšņiem. Parastie cilvēki tos nesajūt, turpretī alerģēti- ķi sāk vaikstīties un šņaukāties, kolīdz kaitīgais augs ir pat pistoles šāviena attālumā. Kaut gan, ja uz stobra uzmaukts klusinātājs, šis attālums krietni vien saīsinās. To parastie cilvēki arī nezina. Tas tā, starp citu. Atgriezīsimies pie alerģijas…

Protams, būtu liekulīgi apgalvot, ka es sirgtu ar alerģiju pret jomu, kurā visu mūžu profesionāli darbojos. Te piemērotāks būtu cits salīdzinājums - sēra smaku nepieredzējis padomju pilsonis uztver gluži citādi nekā eksor- cists, kas savu garu un miesu nocietinājis neskaitāmās cīņās ar nelabo.

Taču es nepretendēju arī uz svētuma un šķīstības lauriem, kas apvij priestera galvu, kurš stājas pretī nelabajam. Esmu grēcīgs, garā un miesā vājš un, jāatzīstas, bieži tiku pārkāpis Bībeles baušļus, tā ka neņemos stādīt sevi par atdarināšanas cienīgu paraugu jaunatnei…

Tomēr patlaban esmu ieradies Vīnē tieši eksorcista - sātana izdzinēja lomā. Operācijai dots nosaukums «Nezināmais ienaidnieks». Mans uzdevums ir izvētīt lapseņu pūzni - slepenu, naidīgu organizāciju, kura beidzamajā laikā sagādājusi daudz galvassāpju mūsu Dienestam. Ivans tieši tā pateica: «Izrauj to nezāli ar visu sakni, mums uzreiz kļūs vieglāk elpot!»

Labi teikts - tēlaini un skaisti. Droši vien viņu iedvesmojuši tagad aizmirstie mūsu jaunības laiku plakāti: «Nezālēm pieteikts karš!» Un spēcīga roka atrotītā strādnieka kombinezona piedurknē, kas ķeras pie saknēm nešķīsteņiem spekulantiem, liekēžiem, stilīgajiem un citādiem salašņām. Tolaik šādus jautājumus risināja viegli - ar partijas komiteju, darba kolektīvu un vienprātīgu arodbiedrību sanāksmju palīdzību.

Kā lai es izravēju naidīgo organizāciju, Ivans nepaskaidroja. Bez tam nav nemaz zināms, kam tā pieder, kur atrodas un no kā sastāv.

Patiesībā zināmi ir tikai trīs fakti. Pirms diviem mēnešiem viesnīcā «Eiropa» Krievijas pilsonim Izvekovam tika nozagts krokodilādas portfelis, mēnesi vēlāk Krievijas pilsonis Toršins bezsamaņā tika atrasts Prātera parkā, bet pirms paša Jaungada Krievijas pilsonis Malahovs izgāja pastaigāties pa Kertnera ielu un pazuda pilnīgi bez pēdām! Kā jūs saprotat, tie ir brēcoši fakti - ir cietuši trīs Krievijas pilsoņi! Vai nav pietiekams iemesls, lai visā valsts varenībā stātos pretī nenoskārstajam ienaidniekam?

Protams, simtiem Krievijas tūristu, kuri tikuši aplaupīti, apzagti un piekauti Turcijā, Taizemē vai Ēģiptē un ir pārliecinājušies, ka neviens ij pirkstu nav kustinājis, lai viņus aizstāvētu vai atjaunotu pārkāpto tiesiskumu, būtu ļoti izbrīnījušies par tik aktīvu nostāju un aizstāvību no dzimtās zemes puses. Ikviens cilvēks, kurš pazīst Krievijas reālās dzīves īstenību, būtu ļoti izbrīnījies.

Bet, ja piebilst, ka Izvekovs bija konstruktoru biroja «Aviakosmos» galvenais inženieris un kopā ar neapšaubāmi dārgo portfeli pazaudējis arī rasējumus jaunākajai raķetei lidojumiem uz Marsu, kapteinis Toršins bija Austrijas rezidentūras darbinieks, kurš pētījis slepeno materiālu pazušanu, bet speciāli no Maskavas atsūtītais ārējās pretizlūkošanas majors Malahovs sekojis pa pēdām Toršinam, viss nostājas savā vietā un iemesls brīnīties pazūd kā nebijis - katra Krievijas iedzīvotāja drošība ir viens, bet Krievijas valstiskā drošība - gluži kas cits. Lai gan lielai atšķirībai starp abiem šiem jēdzieniem nevajadzētu būt, jo otro veido pirmo kopums. Vismaz - civilizētā valstī…

Es stāvu pie viesnīcas loga, raugos uz kārniņu jumtiem, gotiskajām torņu smailēm un griezumiem rotāto Svētā Stefana katedrāles fasādi. Aiz stikla draudīgi riņķo milzīgas melnas mušas, viena otra biedējoši, lai gan bez trokšņa, sitas pret rūti. Bet pēc dažiem metriem aina mainās - pretīgās, briesmīgās mušas pazūd, uz spoži izgaismotās katedrāles fona rotaļīgi virpuļo vieglas snieg- pārsliņas. Parastas sniegpārsliņas, nekā draudīga tajās nav. Sniegs un putenis - nekas vairāk. Pietiek iznākt no ēnas, kad aina kļūst gluži citāda…

Izlūki to zina labāk par citiem - viena puse viņu dzīves norit slepenības un konspirācijas aizsegā, bet otra risinās visu acu priekšā, ieinteresēto personu un organizāciju neatslābstošas uzmanības un aizdomu pilnu skatienu pavadīta. Un tā ir pati bīstamākā dzīves daļa. Jo, kamēr izlūks neizrāda aktivitāti, viņš ir neredzams. Bet pietiek sākt savu darbu, kad burvju cepure, kas darīja neredzamu, pazūd un ienaidnieka pretizlūkošanas nesaudzīgie stari izgaismo tevi visā pilnībā!

Pēc stundas es došos laukā, gaismā. Tiešā nozīmē tā būs vēstniecības lustru un eglītes daudzkrāsaino lampiņu virteņu spožā gaisma. Ziemassvētku pieņemšana Krievijas vēstniecībā. Ar to sāka visi trīs cietušie. Kur viņi nokļuva tajā otrajā - pārnestajā nozīmē, to es nezinu. Taču katram nākamajam gadījumam bija smagākas sekas nekā iepriekšējam… Zādzība - saindēšana - cilvēka nolaupīšana… Ja loģiski turpinātu šo ķēdīti, mani vajadzētu vienkārši nogalināt!

Plašā svinību zāle ir pilna, daudzbalsīgā murdoņa un mūzikas skaņas atbalsojas augstajos griestos ar zeltītajiem ciļņiem. Kuplā egle laistās krāsainās uguntiņās, radīdama īpašu Jaungada svinību atmosfēru. Saskaņā ar protokolu šovakar visi tērpušies smokingos. Svinīgie viesmīļi, kas veikli iznēsā dzērienus un uzkodas, - baltos, viesi - melnos. Ja nostādītu pamīšus, iznāktu melnbalta klavieru klaviatūra. Bet, ja novietotu vienus pret otriem, - būtu kaut kas līdzīgs šaham. Kurš gan izspēlēs izšķirīgo partiju? Kurš cits, ja ne es?

Es šodien esmu galvenais spēlētājs. Manis dēļ sarīkota šāsdienas pieņemšana. Manis dēļ pirms svinīgās daļas vēstnieks pasniedza atzinības rakstus dažiem draudzīgi noskaņotiem austriešu politiķiem un žurnālistiem, vēstniecības darbiniekiem, kuri nodrošina sakarus ar sabiedrību, konsulam un jaunajam «Rosaviakosmos» galvenajam inženierim Igoram Sergejevam. Tas ir mans operatīvais pseidonīms šai operācijai. Atzinības rakstu es saņēmu it kā par lielu ieguldījumu starptautiskās augsto tehnoloģiju izstādes organizēšanā, kura Vīnē ar panākumiem norisinājās pirms diviem mēnešiem. Tieši tolaik, kad notika nepatīkamais atgadījums ar Izvekova kunga portfeli. Tādējādi es tiku neuzkrītoši ievadīts spēlē un stādīts priekšā visiem klātesošajiem, arī tiem, kuri par notikušās izstādes sekām bija informēti labāk nekā citi…

Es stāvu stūrī pie griezumiem rotātas kolonnas un sarunājos ar Viktoru Ivļevu, vēstniecības atašeju. Viņš ir tērpies svītrainā ševiota uzvalkā un oranžos puszābakos, tāpat kā vēl četrpadsmit cilvēku, kuri nemanāmi iejukuši viesu pulkā un itin kā saplūduši ar kopējo masu.

Joks. Šāds gadījums bija noticis trīsdesmitajos gados - jauns NKVD iekšlietu daļas darbinieks saņēma norīkojumu uz Ņujorkas rezidentūru un pie viena - orderi pieklājīga apģērba iegādei, kāds padomju veikalos nebija pieejams, bet tika piešķirts vienīgi nomenklatūras cilvēkiem. Pirmajā ballītē vēstniecībā jauniņais jutās šokēts - viņa konspirācijas jautājumos neizglītotā sieva bez grūtībām atklāja visus kolēģus izlūkus. Tāpēc ka viņi… Pareizi - viņi bija tērpušies vienādos ševiota uzvalkos un oranžos puszābakos! Šis gadījums jau daudzus gadus tiek iekļauts izlūku darbības konspirācijas mācību grāmatās.

Tagad laiki ir mainījušies un vienādie apģērbi nogrimuši aizmirstībā. Toties vienādās manieres ir palikušas. Tāpēc tie, kurus tas interesē, viegli var pazīt Vīnes rezidentūras darbiniekus, kuri cenšas saplūst ar «tīrajiem» diplomātiem. Un visas ieinteresētās personas zina, ka atašejs Viktoram Ivļevam ir amats vienīgi aizsegam. Profesionāļiem labi zināmas pat ārzemju kolēģu biogrāfijas un dienesta lapas.

Ivļevs ir smokingā un ar glāzi rokā. Es arī esmu smokingā, lai gan man tāda savu mūžu nav bijis. Tas ir Tor- šina smokings. Tas ir gandrīz mana izmēra un gandrīz pavisam jauns. Bet ļauties sentimentam mūsu profesijā nav vēlams.

-   Labs konjaks, iesaku nogaršot, - Ivļevs smaidot saka, viesmīlim tuvojoties, strauji mainīdams tematu. - Spāņu, turēts heresa mucās…

Es ņemu glāzi, kas, pēc krievu cilvēka mērauklas, ir drīzāk tukša nekā pilna, un pieklājīgi pamāju. Man vispār negaršo konjaks.

-    Nav desmit cilvēku no pirmās pieņemšanas, astoņu - no otrās un septiņu - no trešās, - Ivļevs tajā pašā tonī un tāpat smaidot turpina aizsākto tematu. Viņš ir stalts, kalsns un bez īpašām pazīmēm, kā to prasa izlūkdienesta kadru standarts ikvienā pasaules valstī.

-    Turklāt otrajā bija pieci cilvēki, kuri nepiedalījās pirmajā, bet trešajā - desmit, kuru nebija ne pirmajā, ne otrajā. Taču visumā par deviņdesmit diviem procentiem sastāvs sakrīt…

Pie mums pienāk pilnīga auguma, taču spēcīgs vīrietis vidējos gados ar zemu, platu glāzi rokā un smaidu koptajā sejā. Viņš atgādina labsirdības masku uzlikušu buldogu.

-   Labvakar, Viktor! - Vīrietis angļu valodā vēršas pie mana sarunbiedra.

Pēc izrunas var noteikt, ka viņš ir amerikānis. Otrais sekretārs amerikāņu vēstniecībā Vīnē, bet patiesībā - CIP vietējās rezidentūras šefs Marks Volless. Es labprāt sacītu, ka arī to visu esmu noteicis pēc viņa izrunas, bet baidos, ka neviens man neticētu. Pirmām kārtām jau pats Volless, lai gan patlaban viņš cītīgi izliekas, ka tic itin visam - gan tam, ka šī ir visparastākā pieņemšana, gan tam, ka Viktors Ivļevs patiešām ir vēstniecības atašejs, gan tam, ka es - aizdomīgais jaunais figurants - patiešām esmu nopelnījis atzinības rakstu par darbošanos zinātnes laukā. Un, protams, viņš svēti tic, ka pats ir «tīrs» diplomāts bez jelkādas saistības ar CIP!

-   Sveicināti, Mark! - Kapteinis Ivļevs korekti pieliec galvu eiropiešu sveicienā. - Iepazīstieties, tas ir mūsu tautietis Igors Sergejevs, viņš ir «Aviakosmos» vadošais speciālists…

Labsirdīgā buldoga smaids atplaukst vēl platāks.

-    Sveiki, Igor! Es esmu Marks. Vai ilgu laiku būsit Vīnē?

-   Kā veiksies darīšanas. Domāju - nedēļu…

Mēs apmaināmies rokas spiedieniem. Marka delna ir stingra un sausa.

-   Te ir lielisks restorāniņš, vislabākais pilsētā, iegriezīsimies šajās dienās, es uzaicinu! - Marks izstaro labvēlību un neizmērojamu viesmīlību. Sabiedrisks puisis, kurš aizvien priecājas iegūt jaunus paziņas, izrāda simpātijas ikvienam, ar kuru iepazīstas, turklāt tik ļoti, ka gatavs uz vietas atdarīt maku, maksājot par galdiņu dārgā restorānā! Tajā pašā laikā viņš nešauj pār strīpu un pamanās nenostādīt sevi muļķa lomā… Jā, Volless ir īsts profesionālis!

-    Paldies, Mark, ja pieņemsim jūsu uzaicinājumu, tad tikai ar noteikumu, ka maksāsim uz pusēm! - Ivļevs smejas.

-   Sen neesmu redzējis Vitāliju Viktoroviču. - Labsirdīgais buldogs paceļ pie lūpām savu glāzi ar tajā peldošiem ledus kubiciņiem. - Viņš apsolīja man interesantu marku…

Trokšņainajā zālē it kā pārtrūka uzvilkta stīga. Vīrieši, savos smokingos atgādinādami aizņemtus zvirbuļus ar baltām krūtežām, turpināja knābāt sviestmaizītes un glāzes no garām slīdošajām paplātēm. Dziļi dekoltētās dāmas, neveiksmīgi atdarinādamas Monu Lizu, noslēpumaini smaidīja pāri šampanieša glāzēm. Delikāti spēlēja neliels orķestris, un pārtrūkstošās stīgas skaņu neviens nedzirdēja, lai gan mums ar Ivļevu jautājums izskanēja kā klusinātāja slāpēts šāviens. Tāpēc ka Vitālijs Vikto- rovičs bija neviens cits kā kapteinis Toršins, viens no personāžiem ārkārtas notikumos, kuri bija satricinājuši Krievijas izlūkdienesta Vīnes rezidentūru. CIP rezidenta interese par viņu nevar būt nejauša, un tādus jautājumus tāpat vien neuzdod - tas nozīmē, ka paustajai interesei ir pavisam noteikts mērķis, kurš mums pagaidām nav skaidrs…

-   Vitāliju Viktoroviču izsauca uz Maskavu, - mierīgā balsī paziņo Ivļevs, joprojām smaidīdams. - Viņš mācīsies Diplomātu akadēmijā.

Kāda, pie joda, akadēmija! Uzvedības normu pārkāpšana, uzturoties mītnes zemē, konspirācijas un personiskās drošības neievērošana… Labākajā gadījumā nokļūs metropolitēna mašīnistu kursos!

Es arī smaidu.

Volless māj ar galvu.

-   Savu smokingu viņš laikam pārdevis Igoram?

-   Ko?! - Ivļevs pārjautā.

Es pagūstu norīt līdzīgu jautājumu, jo tam nebūtu jēgas. Tas nav jautājums, bet emociju izpausme. Tātad - arī vājuma. Labāk izlikties, ka pēdējā frāze paslīdējusi gar ausīm.

-    Te uz piedurknes ir mazītiņš caurumiņš, - Volless paskaidro un rāda ar pirkstu. - Es to nejauši izdedzināju. Ar cigāru.

-   Domāju, ka daudzos smokingos ir cigāru izdedzināti caurumiņi. - Ivļevs turpina smaidīt. - Diez vai tie atšķiras viens no otra…

-    Jums taisnība, - Volless piekrīt. - Līdz mums gan ir nonākusi informācija, ka jums radušies daži sarežģījumi…

-   Nē. - Atašejs Ivļevs neizpratnē pavelk augšup uzaci. - Nekādu sarežģījumu nav!

-   Un tie ir saistīti ar nesen notikušo moderno tehnoloģiju izstādi. - Amerikānis tikko manāmi paklanījās uz manu pusi. - Manuprāt, Igora atrašanās šeit apstiprina šo informāciju.

-   Nezinu, par ko jūs runājat, Mark, taču iemesls, kāpēc esmu šeit, ir saistīts ar gaidāmajām pārrunām ar Austrijas valdību, - es iesaistos sarunā. - Un ne ar ko citu. Vismaz man nekāds cits iemesls nav zināms.

-   Lieliski! - Volless izdzer savu viskiju un atvadās. - Iespējams, esmu kaut ko pārpratis. Taču jebkurā gadījumā, ja jums nepieciešama palīdzība, esmu gatavs darīt visu, kas būs manos spēkos.

-  Mūsu spēkos, - viņš precizē, uzsvērdams, ka runā kā nopietnas valsts struktūras pārstāvis, nevis privātpersona.

-   Paldies, draudziņ! - Ivļevs atbildot paceļ savu glāzi acu augstumā, it kā salutēdams.

Kādu brīdi mēs klusējam. No vienas puses, ir jāatceras katra amerikāņa frāze - intonācija, vārdu kārtība, tiem atbilstoša sejas izteiksme. No otras - apspriest notikušo tūlīt un tagad nedrīkst. Tā būs speciāla - ļoti svarīga saruna.

-    Sveicināti, esmu žurnālists, te būs mana kartīte, - kaut kur no sāniem iznirst mazs kalsns semītiska izskata vīriņš. Viņam ir viļņaini mati un manāmi pliks galvvidus. - Mani interesē krievu un austriešu kopējais projekts kosmisko telekomunikāciju jomā. Vai jūs nevarētu sniegt interviju par šo jautājumu?

-   Tas ir iespējams, - es pamāju. - Taču ne individuālā kārtā. Un ne agrāk, iekams būs beigušās sarunas. Runa varētu būt par preses konferenci, kad līgums būs parakstīts.

-   Kāda būs satelītretranslatora maksimālā pārklājuma zona? - viņš neliekas mierā. - Ja pietiekami plaša, rodas jautājums par citu valstu iesaistīšanu projektā. To prasa ekonomiskais lietderīgums…

-   Līguma sagatavošanas grupas dalībnieki nav pilnvaroti apspriest ar kādu konkrētas detaļas, - es stingrā balsī atbildu. - Gaidiet oficiālu paziņojumu.

Žurnālists pazūd.

-Jūs lieliski iejūtaties lomā, - Ivļevs smaidīdams saka. Taču smaids ir acīm redzami mākslots - var just, ka viņš ir stipri norūpējies.

-    Vai pagarlaikosities brīdi bez manis? - viņš jautā. - Man jāziņo rezidentam par sarunu ar Vollesu.

Pulkvedis Faļšins stāv nomaļus - plecīgs sirms vīrs ar durstīgu skatienu. Smokings viņam piedien kā govij segli, un viss viņa izskats - tramīgs un aizdomu pilns - neatbilst apkārt valdošajai jautrībai.

-   Mazliet vēlāk. Patlaban jūs man esat vajadzīgs šeit. Un minūtes šajā gadījumā neko neizšķir.

Iznāca pasausi un pārāk priekšnieciski. Taču Viktors neapvainojās. Turklāt man patiešām ir dotas visai plašas pilnvaras.

Pieņemšana norisinās kā parasti - dalībnieku sejas kļūst aizvien sārtākas no izdzertā daudzuma un elitāro svētku satraucošās gaisotnes, spēcīgāk uzvēdī dārgas smaržas, jūtami cigāru un pīpju dūmi, vairāki pāri jau griežas valsī…

Netālu parādās kā kolonna plecīgs, korpulents kungs - valdonīga, augstprātīga seja, lieliski piegulošs smokings, pārliecinošas manieres. Viņam nekavējoties skrien klāt viesmīļi ar paplātēm, viņš paņem konjaku un, ignorēdams sviestmaizes, pārlaiž visam saimnieka skatienu. Ar rokas kustību paaicina pie sevis kādu austrieti, uzklausa kaut ko līdzīgu īsam ziņojumam, tad pamāj vēstniecības darbiniekam, un tas goddevīgi tuvojas… Apbrīnojami! Varētu domāt, ka tas ir vēstnieks vai kāds no vina vietnie- kiem…

Aizmirsdams etiķeti, piebakstu Ivļevam ar elkoni.

-   Kas tas par brīnumputnu?

-   Kur? Ā-a-a… Tas ir Kurca kungs, - atašejs paskaidro tik svinīgi, ka jūtos aizkaitināts. Kāpēc mūsējiem tā patīk līst vai uz vēdera bagātu ārzemnieku priekšā?

-   Un kas par to?

-   Vai tad jums šis uzvārds nav pazīstams?

-   Es zinu tikai to, ka «kurc» nozīmē «īss». Tā apzīmē patronas. Deviņu milimetru brauniņš, «kurcs». Un tad?

Ja biju gribējis kapteini nokaitināt, tas man neizdevās.

-   Kurca kungs ir ļoti bagāts un ietekmīgs cilvēks Vīnē, - atstājis manu frāzi bez ievērības, Ivļevs mierīgi skaidro. - Viņš tiek uzskatīts par Krievijas draugu un pagaidām šo viedokli ir attaisnojis… Iesim, es jūs iepazīstināšu.

-   Savu uzvārdu viņš gan neattaisno, - es nomurminu. - Viņam vajadzēja būt resnam sprīdītim…

Kurcs jau sarunājas ar gara auguma slaidu dāmu melnā, askētiskā pie kakla slēgtā kleitā. Viņai ir līdz pleciem gari rudi mati, rokā sandalkoka vēdeklis, viņa daudznozīmīgi smaida un koķetē ar sarunbiedru. Plikpaurainais žurnālists un vēl daži cilvēki drūzmējas apkārt un gaida savu rindu, lai parunātu ar ietekmīgo kungu. Taču, pamanījis Ivļevu, Kurcs uzreiz pievērš uzmanību mums. Mēs iepazīstamies, augstprātības maska acumirklī izkūst mīlīgā smaidā.

-   Kopīgi laidīsim gaisā pavadoni? - viņš jautā, spēcīgi kratīdams manu roku. - Esmu ieguldījis trīs miljonus šajā projektā, cerams, tas nesīs labu peļņu! Iedzersim par to! Starp citu, kāda tur ir pārklājuma zona?

Velns!

-   No galvas nepateikšu, - es pieskandinu un iedzeru pirmo malku šajā vakarā. Konjaks tiešām ir labs. - Jāskatās dokumentos.

Kurcs jautri smejas.

-   Man domāt, visi dokumenti ir jūsu galvā!

Pieticīgs smaids, kuru var iztulkot pēc sirds patikas, -

lūk, visa mana atbilde.

-   Taču tā ir aizslēgta kā seifs! Un tas arī saprotams - šeit taču ir balle, nevis lietišķas sarunas. Atvainojiet, ka izturējos netaktiski. Labāk izklaidējieties, padejojiet ar Irēnu - viņa ir tikpat kā krieviete!

-   Brīnišķīga doma! - Es pagriežos pret rudmati. - Vai atļausit?

Viņa uzmundrinoši smejas.

-   Labprāt!

Mēs dodamies uz dejām atvēlēto laukumiņu. Melnā kleita izrādās askētiska tikai no priekšas, aizmugurē askētisms tiek kompensēts ar zināmu vieglprātību, un tagad es aplūkoju šauro sievietes muguru, kas ir līdz astes kaulam kaila. Man pat šķiet, ka varu saskatīt sākumu iedobītei, kas šķir dibena apaļumus, bet tad Irēna pagriežas un uztver manu skatienu.

-   Šķiet, jūs aizraujaties ar anatomiju? - Viņa lūkojas man tieši acīs. Un šajā skatienā ir tikpat daudz kautrības, cik melnās kleitas aizmugurējā daļā.

-   Es pēc dabas esmu ļoti zinātkārs, - saku tīru patiesību un sāku droši griezt dāmu valsī. - Kāpēc Kurca kungs teica, ka jūs esat tikpat kā krieviete?

-   Esmu poliete, - viņa paskaidro. - Eiropā slāvu tautas daudz nešķiro. Lai gan esntti dsflmusi, un uzaugusi šeit…

Irēnai ir tievs viduklis un šauri gurni, āda uz muguras karsta un nedaudz mikla. Viņa dejo viegli un graciozi, ne- atvirzoties, kad piespiežu viņu klāt mazliet ciešāk, nekā to atļauj pieklājības likumi. Tā tiek radīta pieejamības ilūzija, kurai jāuzbudina vīrietis un jāliek viņam zaudēt galvu. Taču uz cīņās ar ļauno garu rūdītu eksorcistu tas neattiecas - viņš ir radis pretoties sātana izliktajiem slazdiem.

-   Jums ir brīnum skaisti mati! - Es viegli pabužinu biezās, rudās šķipsnas. Un, lai kaut cik attaisnotu šādu vaļību, piemetinu:

-    Ja tic reklāmai, tad tas ir vienīgi šampūna nopelns…

Irēna skaļi smejas.

-   Meli! Sievietei visu ir devusi daba. Un vecāku gēni! Jūs esat ieradies uz drīzajām sarunām par komunikāciju satelītu?

-    Jā. - Es piespiežu savu vaigu viņas karstajam, un mans kvēlais čuksts droši vien kutina viņas mazo austiņu. - Atklāšu jums noslēpumu - esmu viens no galvenajiem ekspertiem…

Dārgo smaržu spēcīgais aromāts sagriež manu pēc baudām tvīkstošo galvu, tā ka mans deguns acumirkli pat skar ar plāno audumu klāto plecu. Izdevās, te tas ir - garš mats, kas zeltaini laistās melnās supervilnas kosmiskajā mijkrēslī - 350… Es uzmanīgi aptinu to ap pirkstu, lai izdevīgā brīdī ieslidinātu kabatā.

-   Un ar ko nodarbojaties jūs?

Irēna nedaudz atvirzās un pieņem oficiālu izskatu.

-   Es strādāju Kultūras ministrijā.

-   Ak tā?!

Izbrīns ir neviltots. Es būtu devis simt procentu, ka Irēna ir sabiedrības lauvene, krēslas stundas dāma, kas profesionāli apgrozās bagātu vīriešu sabiedrībā.

-   Kas jūs tik ļoti izbrīnīja?

-   Jūs neizskatāties pēc ierēdnes…

Viņa atkal smejas un atkal kļūst līdzīga… pati sev.

-   Patiesībā es arī neesmu ierēdne. Tas ir mans vaļasprieks. Vai jums ir kāds vaļasprieks?

Un kā vēl! Taču stāstīt par vairākumu no tiem nav ieteicams vai pat ir pavisam aizliegts. Lai gan man ir arī nevainīgas aizraušanās.

-   Es kolekcionēju kortikus un stiletus. Un pētu nacionālo iezīmju atspoguļojumu ieroču formā un pielietojumā.

Irēna raugās nedaudz izbrīnīti.

-   Un kāda ir to saistība?

Es cītīgi un, cerams, veiksmīgi tēloju intelektuāli:

-   Franču dueļu špaga ir godīga un atklāta kā pati cēlā divkauja; itāliešu stilets, lai gan neliels, ir viltīgs un ātrs - tas, viegli paslēpjams apģērba krokās, visnegaidītākajā brīdī var dot nāvējošu triecienu, izspraukdamies cauri bruņukrekla acīm; līkais irāņu duncis ir austrumnieku noslēpumainības un viltības pilns - tas slēpjas halāta piedurknē un, kad tēja izdzerta un cienasts notiesāts, var pazibēt mājastēva žilbinošā smaida vietā un pāršķelt viesa kaklu no vienas auss līdz otrai…

-   Jūs esat īsts dzejnieks! Es daudz esmu lasījusi par ieročiem, taču ar tādiem secinājumiem nekur neesmu sastapusies!

Es noliecu galvu pieticīgā pateicības žestā.

-   Tā ir ļoti interesanta tēma. Strīdā par zobena spēku Ričards Lauvassirds sacirta dzelzī kaltu šķēpu, bet sultāns Saladins uz līka ēģiptiešu zobena novietoja plānu zīda lakatu, uzpūta - un divas tā puses aizlidoja pa gaisu… Tātad - kura zobens bija spēcīgāks? Tikai mirkli aizdomājieties par to un jūs apjautīsit eiropiešu un austrumnieku mentalitāšu starpību…

Manas zināšanas nav no kārtējās iekaltās leģendas - es patiešām stundām varu runāt par ieročiem, un te neviens mani neizsitīs no sliedēm un nepieķers neprecizitātēs.

-   Un kā nācijas raksturs izpaužas krievu ieročos? - Irēna viltīgi smaidīja.

-   Lielisks jautājums!

Tiešām - to pajautāt varēja vienīgi gudra sieviete. Un atbildēt - gudrs vīrietis, kurš pētījis ieroču filozofiju.

-    Rusiči lietoja taisnu platu zobenu, varenu vāli, loku - lai ar tiem rīkotos, nepieciešams spēks un drosme, bet cīņas taktika ir atklāta un vienkārša - uz priekšu, sist ienaidnieku! Taču arī viltība mums nebūt nav sveša - zābaka stulmā bija paslēpts duncis kā pēdējā iespēja - ciešā tuvcīņā to pēkšņi ietrieca pretiniekam sānos…

-   Šeit to dēvē par slāvu viltību, - Irēna saka.

Mūzika ir beigusies, un es, satvēris viņu aiz gludajiem

augšdelmiem, vedu atpakaļ.

Irēna sazvērnieciski paliecas uz manu pusi.

-   Mans darbs ir ciešā saistībā ar jūsu aizraušanos. Atnāciet rīt piecos trīsdesmit uz Hofburgas pils muzeja bruņinieku zāli. Es pati sarīkošu jums interesantu ekskursiju. Galvoju, ka jums patiks…

Pēdējā frāze izskanēja daudzsološi. Taču es būtu aizgājis jebkurā gadījumā.

Pēc dažām minūtēm es neuzkrītoši atdevu Viktoram Ivļevam savu kārtīgi salocīto un rūpīgi izgludināto kabat- lakatu. Tajā atradās Irēnas mats.

-   Salīdzinošā ekspertīze. Vispirms pēc vispārējām pazīmēm, pēc tam - ģenētikas līmenī. Uzrakstiet: «Sevišķi steidzami!»

Ivļevs pamāja. Viņš saprata.

Bet Irēna atlikušo vakaru griezās dejā ar pulkvedi Neīsto - atmeta galvu, smējās, it kā neviļus glāstīja uz viņa muguras krunkājošos mundieri. Un bargais rezidents vairs nelīdzinājās aizdomīgajam večukam - jautrs un galants kavalieris, sieviešu daiļuma cienītājs, kurš neviltoti līksmo draudzīgā ballītē. Vai varbūt tā bija konspiratīvās pārvērtības prasme vai arī… es nemaz nezinu, ko lai domāju!

Kad viesi sāka izklīst, Irēna pamāja man kā labam paziņam. Un es atbildēju viņai ļoti draudzīgi un patiesā sajūsmā. Tāpēc ka salīdzinošā ekspertīze vēl nav veikta. Un droši nav zināms, vai Irēnas mats sakrīt ar to matu, kurš tika atrasts uz Toršina žaketes. Lai gan izskata ziņā tie ir ļoti līdzīgi.

* * *

Rīts. Mazliet snieg, pavisam niecīgs sals. Es eju uz policijas iecirkni. Par spīti izplatītajam mītam par Eiropas nevainojamo kārtību, trotuārus klāj sniegs. Vienīgi pie «Austrijas aviolīniju» biroja un granītā kaltās Drēzdenes bankas viss notīrīts līdz asfaltam. Citviet neredzami sētnieki smilšu vietā nobēruši sīkus olīšus. Es nebrīnītos, ja pavasarī tos savāktu, nomazgātu un aizvestu uz noliktavām līdz nākamajai sezonai. Eiropieši ir taupīgi ļaudis…

Apsnigušas automašīnas trotuāru malās slej asas logu tīrītāju ūsas - prātīgie austrieši rūpējas, lai tie nepiesaltu pie stikla. Sniegs šeit ir kaut kas līdzīgs stihiskai nelaimei, un automašīnu īpašnieki steigšus pārkāpj sabiedriskajā transportā. Ja kāds tomēr riskē sēsties pie stūres, mašīnu netīra - notrauc tikai priekšējo stiklu un brauc tāpat, kā kupenā…

Gājēju ir maz, gandrīz visi tērpušies vējjakās, vieglos mēteļos un kailu galvu - uzreiz redzams, ka ziemu šeit neuztver nopietni. Pa kafejnīcas skatlogu redzami nedaudzie apmeklētāji, kas silda plaukstas pie porcelāna tasītēm. Es uz mirkli apstājos, taču skatos nevis uz viņiem, bet gan uz savu atspulgu. Izpārdošanā Parīzē pirktais pelēkais kašmira mētelis - pagājušās sezonas modes kliedziens - arī šosezon izskatās nevainojami. Tas priecē, jo nozīmē, ka no sirds atrautie astoņsimt eiro nav zemē nomesti. Un, starp citu, neviens man neseko, kas priecē ne mazāk.

Pie pārtikas veikala dienesta ieejas divi jauni cilvēki baltos uzsvārčos ved uz ratiņu statīva pakarinātus balti sārtus cūku kautķermeņus, kas izskatās tīri un gludi kā meiteņu augumi dārgā striptīzā.

Un, lūk, arī policijas iecirkņa ēka. Tai ir tikpat respektabls un civils izskats kā kādai bankai. Gandrīz tikpat. Arī darbs te tiek organizēts precīzi - kā bankā. Paskaidroju sava nāciena mērķi, vēlīgs un kompetents dežurants acumirklī izsauc inspektoru, kurš vada pazudušā Malahova kunga meklēšanu. Tas ir gadus četrdesmit divus vecs liela auguma plecīgs vīrs ar celiņā pāršķirtiem zilganmelniem matiem un tādām pašām nevainojamām ūsām. Manas ūsas ir manāmi rūsganas, taču tam nav nozīmes - visi ūsaiņi jūt simpātijas cits pret citu, es ne reizi vien esmu pārliecinājies par šīs likumsakarības patiesumu.

-   Hugo Verners. - Sniegdams roku, inspektors nozibina smaidā baltus zobus. Viņš ir ģērbies civilās drēbēs un nav tā noskrējies izkārtu mēli kā detektīvi manā tēvzemē.

-   Igors Sergejevs. Krievijas «Aviakosmos».

-   Iesim manā kabinetā. Kafiju?

-   Negribu jūs lieki aizkavēt…

-   Tātad kafiju…

Kurš ārzemnieks gan varētu cerēt uz tik viesmīlīgu uzņemšanu parastā milicijas iecirknī? Itin neviens! Ja nu vienīgi viņu pieņemtu liels priekšnieks. Tātad vēlreiz apstiprinās manis saskatītā likumsakarība. Tiesa, sava nozīme varētu būt arī faktam, ka esmu solīdas ārzemju kompānijas pārstāvis, taču domāju - galvenais iemesls tomēr būs ūsas!

-Jūsu tautiešiem pēdējā laikā nevedas… Pirms mēneša vēstniecības darbinieku saindēja ar kaut kādu draņķi… Taču tā ir liktenīga sagadīšanās, nekas vairāk! Vīne mīl savus viesus, un pret krieviem mēs izturamies ar lielu cieņu…

-   Mēs par to nekad neesam šaubījušies…

Apmainīšanās ar laipnībām aizņem kādas piecas minūtes, ne vairāk.

Vernera kungam ir atsevišķs, gluži pieklājīgs, lai gan ne sevišķi liels kabinets - rakstāmgalds ar datoru, vēl viens galdiņš, daži krēsli, tērauda skapis ar daudzām atvilktnēm, skapītis, žalūzijas pie loga, ir pat lietussargu turētājs… Viss jauns, pamatīgs, kvalitatīvs. Viņam ir arī palīgs, kurš pēc dažām minūtēm ienes ne jau šķīstošo, bet svaigi uzvārītu smaržīgu kafiju.

Pa to laiku Hugo Verners ir atradis savā datorā vajadzīgo failu un ar veiksmīga triku meistara žestu pagriež pret mani monitoru. Taču neko jaunu es tur neieraugu. Vienīgi majora Malahova fotogrāfiju. To, kuru vēstniecība nogādāja policijā kopā ar iesniegumu par meklēšanu.

-   Mēs esam darījuši visu iespējamo, - inspektors komentē. - Taču nekādus panākumus pagaidām nav izdevies sasniegt.

Šie cirka triki man ir labi pazīstami. Kad rezultātu nav, darbā tiek laisti vispār zināmi fakti un cerību iedvesošas frāzes. Rādās, ka noteiktās situācijās policisti visā pasaulē ir vienādi.

-  Jūs, cienījamais Vernera kungs, droši vien zināt, ka patlaban mūsu valstis apspriež ļoti perspektīvu kopīgu kosmiskās sadarbības projektu…

Policists māj ar galvu. Jā, to zina visi. Austriešu avīzes ir pilnas ar ziņām par brīnumsatelītu.

-    Malahova kungam, manam draugam un kolēģim, šā projekta izstrādē bija ļoti svarīga nozīme… Iespējami drīza viņa atrašana ir ne vien aktuālās politikas, bet arī Austrijas un Krievijas ilgstošas veiksmīgas sadarbības jautājums…

Verners ļoti uzmanīgi klausās, itin kā viņš būtu nevis policists, bet diplomāts.

-   Sergejeva kungs, atļaujiet jums apliecināt, ka Austrijas policijas iestādes izprot situācijas svarīgumu…

Viņš arī runā kā diplomāts. Man varētu pat rasties gluži neticamas aizdomas, ka policists nomainīts ar pretizlūkošanas darbinieku, taču tikko viņš demonstrēja kriminālpolicijas operatīvā darbinieka iemaņas. Un ielauzīt tajās ir daudz grūtāk nekā iemācīt diplomātu etiķeti.

īsi sakot, pirmajā brīdī šķiet, ka mana vizīte nav devusi nekādu rezultātu. Protams, ja neskaita kafiju. Bet to nedrīkst neskaitīt - tas nebūtu taisnīgi, jo mutē vēl ilgi saglabājās izcilo, labi izgrauzdēto pupiņu garša.

Mēs apmainījāmies vizītkartēm un sirsnīgi atvadījāmies. Katrs no mums bija apmierināts ar sevi.

Hugo Verners bija pārliecināts, ka es biju nācis, lai paātrinātu tautieša un kolēģa meklēšanu, kā arī kaut ko izošņāt. Viņš, nepieliekot gandrīz nekādas pūles, parādīja sevi no labākās puses un darīja visu, lai es paliktu apmierināts, un, ja nesasniedza cerēto, tad tas notika objektīvu apstākļu dēļ.

Savukārt es, kaut arī mana seja pauda vieglu neapmierinātību, gāju projām visai gandarīts. Tāpēc ka nebiju nācis, lai paātrinātu izmeklēšanas gaitu, - visnotaļ saprotamu iemeslu dēļ vietējai policijai jau tāpat vajadzēja līst vai no ādas laukā, lai gan viņi, pilnīgi iespējams, iztika ar gluži parastām metodēm. Arī ne tāpēc, lai uzzinātu jaunumus, - līdzko būs kas jauns, to nekavējoties paziņos uz vēstniecību. Es gāju uz policiju, lai vēl vienā vietā radītu iespēju informācijas noplūdei. Un iepazītos ar Vernera kungu, kuru vajadzības gadījumā cerēju izmantot savās interesēs. Tā ka mana vizīte nebūt nebija neauglīga.

Otrā nodala

ATDZĪVOJIES BRUNINIEKS

Vasarā Prāterā ir daudz ļaužu, it īpaši atrakciju vietā. Centrālās alejas pilda apmeklētāji, kuri tur pastaigājas; lēni griežas milzīgais panorāmas rats, kura kabīnēs var pasūtīt pusdienu maltīti; cauri šļakatu ūdenskritumiem aiztrauc laivas ar spiedzošiem tūristiem; šausmu kliedzienu pavadīti, cilpu cilpas mezdami, pa amerikāņu kalniņu sliedēm žvadzēdami šaudās vagoniņi; neskaitāmās āra iekostuvēs cilvēki dzer alu un mielojas ar kūpinātā speķī ietītām desiņām…

Turpretī tagad te valda tukšums un pamestība. Palaikam klusi iečīkstas kailie koki ar apledojušajiem zariem, gandrīz katrā no tiem redzama putnu barotava; atrakcijas klātas sniega cepurēm, kristāldzidrajā gaisā lēni lidinās sniegpārsliņas - sasniedzot zemi, tās krājas kupenās, kuras arī šeit neviens nesteidz novākt. Tikai kreisajā pusē aiz panorāmas rata gluži krieviskā garā cilājas lāpsta spēcīga melnādaina puiša rokās - mūsu pusē man tādus sētniekus nav nācies sastapt. Nesteidzīgā gaitā pieeju tuvāk, labsirdīgi uzsmaidu un vēršos pie viņa angļu valodā:

-   Sveiki! Droši vien nemaz tik bieži nenākas ņemties ar sniegu?

-   Nezinu. Esmu te pirmo gadu, - sētnieks atbild, nepārtraukdams savu nodarbi. Municipālā darbinieka dzeltenā jaka uzvilkta pāri īsajam mētelim, kājās - gari zābaki. Biezo matu mežs silda galvu labāk par trušādas cepuri.

-  Pie mums Kanādā gan sniega papilnam. - Es izņemu «Winston» paciņu. - Atvelc elpu, uzpīpēsim!

Visā visumā es nesmēķēju. Cigaretes nēsāju līdzi kontaktu nodibināšanai - uzcienāšana jau pati par sevi ir draudzīgs žests, bet kopīgi uzvilkts dūms satuvina kā ikviena kopīga nodarbe, izņemot ja nu vienīgi kautiņu. Šis ir tas retais gadījums, kad niecīgs materiālais ieguldījums nes prāvas morālās dividendes.

Sētnieks izslējās, atstāj lāpstu, nezin kāpēc palūkojas apkārt un tikai tad paņem cigareti.

-   Tad jūs esat no Kanādas? - Viņš izpūš dūmus caur platajām plakanā deguna nāsīm. Melnā āda uz baltā sniega fona izskatās vēl melnāka.

-   Jā. Žurnālists. No kurienes esi tu?

Es daudzmaz ticami imitēju smēķēšanas procesu.

-   No Francijas. Vispār jau no Senegālas. Aizbraucu uz Parīzi, bet darbu neatradu, tā nu pārcēlos uz šejieni…

Vienā elpas vilcienā sētnieks nosmēķē ceturto daļu cigaretes.

-   Es tieši rakstu par darba izraisīto migrāciju. Varu uzrakstīt arī par tevi.

Viņš purina galvu.

-   Kāda jēga? Labāk nekļūs, vienīgi sliktāk. Kad jūs ieraudzīju, nodomāju - vēl viens policists…

-   Vēl viens? Vai tad viņi bieži te apgrozās?

-   Pēdējo mēnesi bieži. Tur atrada cilvēku bezsamaņā…

Senegālietis parāda ar roku kaut kur sānis.

-   Ej nu?! Kas tad ar viņu bija noticis?

Melnajā sejā atspoguļojas neizpratne.

-   Nezinu. Gadījums nebija krimināls. Ne slepkavība, ne laupīšana. Bet policisti vēl aizvien te klīst, vēl aizvien taujā…

Notikuma vietu bija apmeklējis gan Ivļevs, gan puiši no vēstniecības apsardzes dienesta, gan Malahovs. Acīmredzot viņus visus senegālietis saistīja ar policiju.

īsais nodegulis ielido tikko samestajā kupenā, sētnieks atkal ķeras pie lāpstas. Un sastingst, ieraugot acu priekšā… nē, ne jau pistoles stobru, kas par blēņām! Parastu banknoti desmit eiro vērtībā.

-   Parādi man vietu, kur uzgāja to nelaimīgo. Varbūt sanāk interesants raksts. Lasītājiem patīk mīklas!

Lāpsta ielido turpat kur nodegulis un ieduras kupenā kā plats senegāliešu šķēps.

-   Ejam. Katram savs darbs jādara…

Parādījās blāva - kā sena pieckapeika - austriešu ziemas saule. Uzreiz iečivinājās acumirklī jautrāki kļuvušie putniņi. Mēs nesteidzīgi soļojam pa sniegoto aleju, es līdz potītēm grimstu aukstajā, baltajā vatē. Puszābaku kažokādas iekšpuse kļūst mitra.

-   Kāpēc te neviens netīra?

-   Kam tas vajadzīgs? Tāpat nokusīs…

Visnotaļ pazīstams motīvs. Spriežot pēc visa, tīrīt šo aleju ir tieši mana jaunā drauga pienākums.

-   Arī taisnība! - es piekrītu, lai vairotu senegālieša simpātijas pret sevi. Viņš, atmetis galvu, veras saulē un plati smaida.

-   Kā tev vārdā? - es jautāju, nostiprinādams draudzību. Jo nekas tik labvēlīgi nenoskaņo cilvēku kā interese par viņu. Starp citu, šim likumam ir daudz izņēmumu, taču tie attiecināmi galvenokārt uz mūsu darba specifiku.

-   Ifrits.

-   Ifrits? Vai tā sauca džinu, kurš sēdēja krūkā?! - Es atceros pasaku par veco Hotabiču.

Mans ceļabiedrs papurina galvu.

-   Nav obligāti. Tas ir varena gara vārds. Tam jānes laime…

-   Tas ir labi… Ko tev nozīmē laime?

Ifrits padomā, taču ne ilgi.

-  Atrast labu darbu, dabūt uzturēšanās atļauju, izsaukt uz šejieni Margetu un radīt kopā ar viņu desmit dēlus.

-   Desmit?!

-   Desmit, - pārliecināti atkārto senegālietis.

«Nabaga Vīne!» es nodomāju. Bet skaļi saku:

-   Ceru, ka tev viss izdosies…

Skan ne pārāk patiesi, tomēr Ifrits pateicīgi pamāj ar galvu.

Mēs esam nosoļojuši kādu kilometru, varbūt vairāk. Aleja beidzas pie uzkalniņa ar nelielu acīm redzami pamestu pili tā virsotnē.

-   Te viņu atrada. - Vienā pusē melnais, otrā - sārtais pirksts rāda uz resna ozola apakšu ar virszemē iznākušām saknēm.

Jā, tieši šeit - es biju redzējis fotouzņēmumus. Toreiz sniega nebija, un Vitālijs Toršins gulēja uz mutes melnajā zemē, izstiepis uz priekšu labo roku.

-   Un kas ir tur? - Es pamāju uz pils pusi.

-   Tā ir nelaba vieta, - sētnieks sadrūmst. - Tur mājo nešķīstais gars…

-   Kas par nešķīsto garu?!

Viņš parausta plecus.

-   Tur neviens nedzīvo, bet naktīs dažkārt deg gaisma… Stāsta briesmu lietas…

-   Kurš stāsta?

Žests atkārtojas.

-   Cilvēki stāsta. Tur spokojoties… Vilks un punduris. Es te esmu nesen un arī tiku dzirdējis… Ū-u-u-u… Ū-u-u-u!

Pielicis delnu šķērsām pie mutes, viņš attēlo Bāskervi- lu suņa gaudošanu.

-   Nu, pastāsti man kādu spoku stāstu, varbūt es no- bīšos…

Es atkal izvelku cigaretes, un mēs aizpīpējam, lai vēl vairāk satuvinātos. Lai gan kur nu vēl vairāk - man šķiet, mēs jau esam tikpat kā radi…

Taču mans melnādainais radagabals, lai gan smēķē vareniem vilcieniem, par pili tomēr negrib stāstīt un nekādi neļaujas pierunāties. Viņš no jauna bada ar savu divkrāsaino pirkstu ozola sakņu virzienā.

-   Labāk pastāstīšu ko citu… Nevienam neesmu teicis, bet jums pastāstīšu… Tas viss notika sievietes dēļ…

-   Kas tā bija par sievieti?

-   Nezinu… Zinu tikai, ka viņš nebija viens, bet kopā ar sievieti… Viņi pagāja garām, kad vēl bija gaišs… Es labi nopētīju… Varat to rakstīt, tikai mani nevajag pieminēt…

-   Kas tev, brālīt, nāk prātā! - Es apņemu sava radagabala plecus. - Bet tā sieviete? Kāda viņa izskatījās?

Senegālietis izplūst baltzobu smaidā, itin kā melnas klavieres būtu atvērušas rindu baltu taustiņu. Tā viņš pirmīt bija uzsmaidījis saulei.

-   Skaista!

Smaids pēkšņi pazūd, it kā būtu aizcirsts klavieru vāks. Ifrits atbrīvojas no radniecīgā skāviena un saspringti lūkojas man aiz muguras. Es pagriežos atpakaļ. Nekā briesmīga tur nav. Tikai alejas galā sastindzis cilvēks. Viņš skatās uz mūsu pusi. Plata vējjaka ar kapuci slēpj auguma aprises.

-    Man jāiet, - senegālietis saka. - Man nevajadzēja pārtraukt darbu. Var iznākt nepatikšanas…

-   Kādas nepatikšanas, draudziņ? Tāda nieka dēļ?

Taču Ifrita garastāvoklis ir manāmi sabojāts.

-   Nekad nevajag pārāk daudz pļāpāt, - viņš drūmi nosaka. - īpaši svešā valstī…

Neatvadījies senegālietis iet projām. Es gribu saskatīt svešinieku, kurš viņu tik ļoti sabiedēja. Taču alejas galā jau vairs neviena nav.

* * *

Pie Hofburgas pils bruņinieku zāles mani sagaida bruņinieks zirga mugurā ar šķēpu. Labi, ka tas ir turnīru šķēps ar āboliņa trejlapi, nevis nāvējošo smaili galā. Zirgu klāj bieza dzeltensarkani rūtota sega, kas slāpē triecienu, arī jātnieka krūtis sedz mīksts dzelteni sarkans kvadrāts.

-   Tēt, vai viņi ir dzīvi?

Pretī nāca tipiska austriešu ģimene - vecāki acīm redzami pāri četrdesmit un gadus astoņus vecs puisēns ar apaļām brillītēm. Šeit vēlu precas un vēlu gādā bērnus, precīzāk, - vienu bērnu, kurš savas «pārgatavības» dēļ sirgst ar plakano pēdu, tuvredzību vai vēl ko citu. Nekas, ja mana drauga Ifrita sapņi piepildīsies, viņš jums uzlabos demogrāfisko situāciju! Starp citu, viņa tautieši jau veiksmīgi to dara…

-    Kas? - jautā gaišmatainā māmiņa, kura, kā redzams, necieš kosmētiku, lai gan tā viņai nemaz nenāktu par ļaunu.

-   Tie dzelzs onkuļi.

-    Kā viņi var būt dzīvi, ja tu pats saki, ka tie ir no dzelzs? - iejaucas tētis, kuram tāpat nekaitētu viegls grims.

-   Es redzēju, ka viens pakustināja roku! - puisēns uzstāja. - Un nopūtās!

-   Nerunā blēņas!

»

Viduslaiku ieroču pārbagātība milzīgajā zālē pārsteidz pat daudz pieredzējušu cilvēku, par kādu es sevi uzskatu, - varbūt neizklausās pārlieku pieticīgi, taču necik pārspīlēts arī nav. Stūri aizņemti ar šķēpiem, daži no tiem ir neparasti resni - kā telegrāfa stabi! Stikla plauktos redzami dažnedažādi brīnumi - zobens ar diviem asmeņiem, duncis, kas izlec, uzspiežot rokturim, krama pistole ar sešiem stobriem… Pie sienām zem pašiem griestiem sakopotas zobenu rozetes - ar pusotrmetrīgiem asmeņiem uz iekšu, divroku rokturiem uz ārpusi. Desmit rozetes - deviņi zobeni katrā! Neko teikt! Divroku zobens ir samērā reta manta, bet te - tāda kolekcija!

-    Jūs esat precīzs kā īsts austrietis! - Irēna sagaida mani ar apburošu smaidu. Šodien viņa tērpusies melnā bikškostīmā un melnos augstpapēžu zābakos. Varat nešaubīties, ka audums cieši apkļauj krūtis, gurnus un dibenu. Rudie mati pakausī saņemti kopā, veiksmīgi atklājot garo kaklu.

-  Tas ir muzeja direktors, viņš jūs pavadīs! - Ātri berot vārdus, skaistule mūs iepazīstina. Es nesaklausīju nelielā, pavecā, izteikti plikpaurainā vīrieša vārdu, taču, priecīgi smaidot, paspiedu viņa roku, drudžaini domādams - kāpēc Irēna atvedusi viņu sev līdzi? Es biju cerējis uz intīmāku tikšanos…

-    Šeit ir apkopots Hābsburgu dinastijas imperatoru personiskais bruņojums, sākot no tūkstoš četri simti trīsdesmit sestā gada, - direktors uzreiz ķeras vērsim pie ragiem. - Ievērojiet, tie nav tikai aizsargtērpi, bet īsti mākslas darbi - smalki rotājumi, zeltījums, komplicēti gravējumu raksti, dzimtas ģerboņi, kauju ainavas, sarežģīti ornamenti…

Es apskatu meistariski izrotāto tēraudu, apbrīnā grozu galvu, klakšķinu ar mēli, un visa mana būtne pauž absolūtu sajūsmu. Turklāt pilnīgi patiesu. Apbrīnojami, ka dārgās bruņas tika lietotas ne tikai parādēs, bet arī kaujas laukā, - uz daudzām redzamas cīņās gūtas zīmes - iespiedumi, skrambas, plaisas. Tās neapšaubāmi ir glābušas savus valkātājus…

Ar pirkstu aizskaru dziļu iedobi, kas sakropļojusi apzeltītu ainavu, - to atstājusi vai nu arbaleta bulta, vai musketes lode - un gandrīz bez skaņas iesvilpjos.

-   Jūsu karaļi gan bijuši drosmīgi! Viņi nav slēpušies aiz savu karotāju mugurām!

Direktors pamāj ar galvu.

-   O, jā! Nācijas vadonis nedrīkst izrādīt gļēvulību!

Zāle ir gandrīz tukša - muzejs drīz tiks slēgts. Gara

auguma vāciete, kārna kā vobla, ar audio gida austiņām uz ausīm apskata imperatora Ferdinanda Trešā komandējamo zizli ar tajā iemontētu tālskati. Studentiska izskata puisis un meitene pēta monstrveidīgu vairogu ar dzelzs cimdu, dzelkšņiem, robainu asmeni un vēl iemontētu lukturi… Izskatās, ka tas varētu mēroties spēkiem ar baismo Fredija Krīgera cimdu.

Gar sienām rindojas krūšu un dažādas citādas bruņas - cilvēku un zirgu, pilnas un daļējas… Pa augstajiem, smailajiem logiem iespīd blāvi, sarkanīgi rietošās saules stari, tie viegli iekrāso bruņucepures un sejsegus un, atstarodamies no pulētā tērauda, met sārtus zibšņus.

Bruņām lielākoties ir klasiskas proporcijas - plati pleci, izteikti reljefas krūtis, plakans vēders, šauri gurni. Visticamāk, ne tāpēc, ka tās būtu valkājuši atlēti - par to uzskatāmi liecina īpašnieku portreti pie sienām -, vienkārši bruņu tērps ļauj apslēpt auguma nepilnības vēl labāk nekā no auduma šūtais. Lai gan ne vienmēr. Lūk, kāda austriešu barona tērauda čaula atgādina gluži vai karikatūru - maza, resna, ar milzīgu vēderu…

-   …bruņas ir kā dārgi balles tērpi - ar rišām, zeltītiem izšuvumiem, atlasa ielaidumiem un dārgakmeņiem, tikai pamats nav zīds un samts, bet stipras bruņas, - aizrautīgi stāsta direktors, un es saprotu viņa klātbūtnes jēgu - būdams lietpratējs savā jomā, viņš šāsdienas intelektuālajās pusdienās ir aicināts pasniegt uzkodas (starters, aperitif, kā eiropieši raksta ēdienkartēs), pēc kurām Irēna piedāvās pamatēdienu. Pagaidām viņa ar vieglu smaidu uz lūpām izliekas, ka labi zina visu, ko stāsta direktors. Taču, ja tā būtu, viņš šeit neatrastos.

-    Šādu bruņu cena līdzinās divpadsmit ministra un trīssimt amatnieka gada algām. Tiesa, pēdējie nevalkāja pat visparastākās bruņas - vienkārša cilvēka dzīvība tajos laikos bija mazā vērtē…

-   Jā, dārgais draugs, tā ir mūžsena vēsturiska netaisnība! Jūs spīdoši pārzināt materiālu. - Es saudzīgi, kā viens lietpratējs otru, paņemu direktoru zem elkoņa. - Bet kādas ir jūsu domas attiecībā uz hipotēzi par viduslaiku cilvēku mazo augumu? Literatūrā ne reizi vien nācies sastapties ar apgalvojumu, it kā viduslaiku bruņas būtu gatavotas maza auguma valkātājiem, tātad tikai pirms dažiem gadsimtiem vīriešu kārtas cilvēciskās būtnes bijušas krietni mazāka auguma nekā mūsdienu vīrieši…

Par vēlu iešaujas prātā doma, ka, ņemot vērā paša direktora augumu, esmu izteicies netaktiski, taču sarun- biedrs tūlīt pat noraida šādu viedokli. Viņš atplaukst smaidā kā jau cilvēks, kuram dota iespēja paspīdēt ar savām zināšanām.

-   Baidos, mister Sergejev, ka tas nav nekas cits kā populisms! Neviens nav veicis tamlīdzīgus pētījumus. Nav noteikts kopējais izpētīto bruņu tērpu skaits, nav konstatēta procentuālā garo un īso attiecība, nav aprēķināts bruņnešu īpatnējais svars vīriešu vidū, nav aprēķināta otrā un trešā cipara attiecība. Tātad nekāda zinātniska pamata šādiem secinājumiem nav!

Mazais cilvēks, triumfējoši smaidīdams, pacēla pirkstu.

-   Iespējams, tie izdarīti, balstoties uz vienas dzimtas piemēru, kuras pārstāvji izcēlušies ar izteikti mazu augumu. Starp citu, manā ģimenē neviens vīrietis nav bijis sevišķi garš…

Es savelku protestējošu grimasi, sak, pasarg' Dievs, par ko jūs runājat? Jums ir nevainojams augums!

-   Taču Tauerā ir izstādītas Jorkas Ričarda Trešā bruņas… - viņš turpina.

-    Divus metrus un divus centimetrus augstas, - es kautrīgi iestarpinu.

-   Tieši tā!

Direktors ir sajūsmā, viņa acis triumfējoši liesmo, viņš ir gatavs mani nobučot. Ja man viņš būtu jāsavervē, tad labāku prelūdiju nevarētu iedomāties.

-   Tādējādi gan Ričards, gan viņa radinieki ļautu nonākt pie gluži pretējiem slēdzieniem!

Mēs skaļi smejamies, sitam viens otram uz pleca un apmaināmies rokas spiedieniem.

-    Bet pievērsiet uzmanību kūrfirsta Ferdinanda fon der Falca krūšu bruņām…

Irēna noklepojas. Es saprotu, ka intelektuālo pusdienu pirmā daļa tuvojas nobeigumam.

-    Diemžēl man jūs ir jāatstāj. - Mana jaunā drauga oma krasi mainās - rūpju izteiksme kā mitrs sūklis aizslauka no sejas jautro dzīvīgumu.

-   Priecāšos redzēt jūs savā kabinetā un sniegt palīdzību jebkurā jautājumā, - viņš saka, manuprāt, gluži patiesi.

Ak, nedodiet tik nepārdomātus solījumus, mans jūsmīgais draugs! Ļoti bieži to nākas rūgti nožēlot…

Mūsu godprātīgā gida soļi skanīgi atbalsojas augstajās velvēs, kļūst aizvien klusāki un beigu beigās noklust marmora kāpņu tuvumā. Kārnā vāciete un studentu pārītis ir aizgājuši jau iepriekš. Mēs ar Irēnu esam palikuši vieni milzīgajā, blāvi apgaismotajā zālē krietna pussimta tērauda figūru ielenkumā. Aiz logiem strauji krēslo, bet zālē gaisma nezin kāpēc joprojām nav iedegta. Vai nu austriešiem piemītošā taupīguma, vai arī kādu citu iemeslu dēļ…

-  Jūs tiešām labi orientējaties ieročos, - Irēna pārtrauc klusumu. - Es pat domāju, ka labāk nekā «Rosaviakos- mos» lietās.

Te nu bija! Vairāk nekā divdomīgs paziņojums! Taču profesionāļi nepadodas provokācijām.

-   Iespējams, - es nevērīgi atbildu. - Personiskā ieinteresētība aizvien ir efektīvāka par formālu vajadzību.

Viņa pasper soli uz priekšu. Mūs šķir attālums, kas mazāks par metru.

-   Vai šeit ir novērošanas kameras? - es jautāju, skatīdamies apkārt.

-   Nē. Šeit nav nekādas aparatūras… Absolūti nekādas.

Iestājas neveikls klusums. Kādu gan pamatēdienu man sagatavojusi Irēna? Vai tiešām to pašu?

-   Kā jums patika ekspozīcija? - Irēna pasper vēl vienu soli uz priekšu. Tagad mēs stāvam gluži pretī viens otram. Krēslā viņas acis noslēpumaini mirdz.

-  Tā ir lieliska! - Lai neizraisītu aizdomas, esmu spiests darīt to, ko būtu darījis parasts, ar specdienestiem nesaistīts un no konspirācijas prasībām brīvs vīrietis, - es pieskaros viņas krūtīm, apskauju vidukli, pievelku viņu sev klāt un skūpstu padevīgās lūpas, kas pavērušās sniedzas pretim.

Vētraini abpusēji skūpsti, zobi, sasitoties kopā, noskan kā porcelāna glāzītes ar saldu mīlas dzērienu, kas tikpat labi var izrādīties esam nāvējoša inde. Irēnas asie nadziņi pārskrien pār muguru, prasmīgās rokas ieslīd zem krekla, apglāsta sānus, krūtis, vēderu, paslīd zem bikšu siksnas, ierasti uztausta rāvējslēdzēju… Šķiet, viņa pārbauda, vai man nav klāt radio mikrofona vai skenera; es nepalieku parādā - paveru viņas žaketi, paceļu plāno džemperīti, norauju krūšturi… Tā, te nekā nav, ticamības labad es apglāstu apaļīgās krūtis, pa ceļam noskūpstu asi saslējušos krūšu galiņus, attaisu un raušus norauju cieši piegulošās bikses… Zem biksītēm arī nekā nav, pareizāk, nav nekāda spiegošanas aprīkojuma, bet tas, kam sievietei jābūt, visnotaļ ir. Uzkalniņš noskūts, atstāta tikai šaura, īsi apcirpta vertikāla josliņa, karstā kājstarpe iz- skūta pilnībā, maigās, valgās lūpas iegulst plaukstā, atvērdamās kā lietošanai gatavs molusks… Protams, pavirši pieejot, var uzskatīt, ka rūpīgā personiskā apskatē nekādi pierādījumi nav uzieti. Taču nav izslēgts, ka kompromitējošie materiāli var būt paslēpti dabiskajās ķermeņa atverēs, tāpēc nedrīkst apstāties pusceļā, un Irēna to saprot, jo izvelk laukā manu zondi, kas paredzēta slēptāku vietu padziļinātai izpētei, - tā ir ļoti jutīga un atrodas pilnā darba gatavībā…

Notupusies uz pirkstgaliem, Irēna dod man iespēju pārliecināties, ka viņas mutē nekas nav paslēpts. Braši, Irēna, redzu, ka tu esi gatava sadarboties! Protams, ja tas nav mēģinājums iemidzināt manu modrību. Ja tā - velti! Apzinīgums, konsekvence un ikvienas lietas novešana līdz galam - tie ir principi, kuriem es allaž nelokāmi palieku uzticīgs. Par izpētes beidzamā etapa pozu divu domu nevar būt - te nav ne dīvāna, ne galda, pat ne krēsla, bet garie zābaki kopā ar biksēm izslēdz frontālu pieeju. Es uzmundrinoši pieceļu Irēnu kājās, pagriežu ar muguru pret sevi, viņa bez papildu norādījumiem viegli pieliecas, pieturēdamās pie apzeltītas astoņpadsmitā gadsimteņa kolonnas.

Tā kā tas ir darbs, nevis kādi pekstiņi, es, uz mirkli novērsies, salūkoju nelielu folijas paciņu, kurā savu stundu gaida miniatūrs bruņojums no lateksa, nevis tērauda, pārbaudīts nevis ar kontroles šāvieniem, bet gan elektroniski, un tā nosaukums ir «Durex», nevis «Kora» vai «Mo- duls». Pustumsā vīd Irēnas slaidās kājas un kārdinošais dibens, ar troksni saplīst folija, nočaukst plānā gumija, pussimt dzelzs vīru kāri gaida necerētās uvertīras beidzamo akordu. Pēc mazas pauzītes es ielaužos glumajā moluskā un rūpīgi jo rūpīgi izpētu tā iekšieni, cenzdamies ievadīt savu zondi pēc iespējas dziļāk. Tāpēc, neapzināti sekodams nažu cīņas noteikumiem, katrā izklupienā es rauju Irēnas mazliet miklos gurnus uz savu pusi - jāatzīst, ka viņa visnotaļ godprātīgi man palīdz un aktīvi tiecas pretī, lai iespējami samazinātu neizpētītās telpas dziļumu…

Uf! Neviens nevarēs pārmest man neapzinīgumu un virspusēju pieeju darbam. Es darīju visu, kas bija manos spēkos. Un, ja vainu pierādoši materiāli nav uzieti, tas nozīmē, ka tādu vienkārši nav!

Es sakārtoju apģērbu, kabatlakatā noslauku nosvīdušo pieri. Nekad vēl man nav nācies izpildīt līdzīgus numurus muzejā, pat nenovelkot mēteli! Irēna arī aši aizpogā- jas, sarausta uz leju drēbes, piekārto matus un nogludina apģērba krokas. Viņa smagi elpo, jo viņas elpa atbalsojas nedaudz no sāniem. Ja vien tā nav uzbudināto bruņinieku elsošana. Daudzām bruņām redzami dažādu izmēru tērauda izcilnīši - no pieticīgiem līdz pat visai ietekmīgiem un enerģētika no tā, kas tajos reiz bijis ievietots, visnotaļ var satracināt dzelzs čaulā ieslēgto bezmiesas garu.

Man šķiet, ka es saklausu kaut kādas skaņas - čīkstoņu, tikko dzirdamus skrapstus, šņirkstoņu… Itin kā nostāvējušies bruņinieki mīņātos no vienas kājas uz otru… Par vaska figūrām stāsta, ka tās naktīs atdzīvojoties… Bet kā uzvedas šie tērauda bruņu tēli?

-   Tu gan esi veikls zellis! - Irēna smaida un noglāsta man vaigu. - Tādu uzbrukumu es nebiju gaidījusi!

Ehē, draudzenīt, tu neesi šķīstījusies no liekulības grēka!

-   Vai nu gluži nebiji gaidījusi?

-   Vismaz šeit un šodien ne!

Viņa bija nomierinājusies un izskatījās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

-   Tad pastāstiet, daiļā dāma, - kāpēc jūs mani šurp aicinājāt? Nejau tāpēc, lai izvadātu ekskursijā pa muzeju?

-   Arī tāpēc…

-   «Arī»? Un galvenais iemesls?

Irēna pasmaidīja.

-   Gribu uzdot jums vienu jautājumu. Vai jūtaties ko pazaudējis?

-   Kādā ziņā? Esmu ļoti pašdisciplinēts un nekad neko nezaudēju.

-  Ne jūs personiski. Pie manis ir kāda lieta, kura pieder Krievijas «Aviakosmos», kura darbinieks jūs it kā esat.

-   Kāpēc «it kā»? - Es uzmetu lūpu. - Varu parādīt oficiālu dokumentu… Arī piezvanīt nav grūti, un jums pastāstīs, ka Sergejevs atrodas komandējumā Vīnē… Bet kas tā ir par lietu?

Irēna ārēji it kā pārvērtās. Smaids pazuda. Viņa skatījās man tieši virsū, turklāt - ļoti nopietni. Es pat nebiju domājis, ka viņa var tā skatīties.

-   Kāda lapiņa. Ja tā ir īsta un pieder jūsu resoram, ir iespējams dabūt atpakaļ pārējās. Zināms, pret atlīdzību.

-   Kas par lapiņu?

Viņa iebāza roku žaketē, izvilka papīra lapu, atlocīja. Un es taču dzirdēju, ka iekškabatā kaut kas čaukst…

Pelēkā krēsla bija tik ļoti sabiezējusi, ka burti saplūda aklās rindiņās. Irēna pačamdīja ar roku kolonnas apakšā, noklikšķēja slēdzis, un halogēnlampa izgaismoja stikla vitrīnu ar imperatora Maksimiliāna Otrā parādes zobenu un imperatora Rūdolfa Otrā bisi. Viņa pienesa lapiņu tuvāk gaismai. Viņas seja bija mierīga un pārliecības pilna. Es paņēmu dokumentu rokā.

«KB nr. 4, 4., 6., 8. nodaļa, 12. tēma - projekts «Vulkāns», tēmas vadītājs… galvenais konstruktors… ģenerālais konstruktors… paraksti, zīmogi…»

Tālāk varēja neskatīties. Jā, tā bija īsta titullapa no pazudušās mapes - kopijas fotogrāfijas es biju pamatīgi izpētījis. Tas pats dokuments, ar kura pazušanu bija sākušās visas mūsu nedienas!

Tomēr es turpināju dziļdomīgi blenzt papīrā, grozīt to dažādos rakursos pret gaismu un klusēt, tāpēc ka man nebija absolūti nekādas jausmas, ko sacīt un kā uzvesties.

Apstiprināt, ka dokuments ir īsts? Kāpēc? Kāds no tā būs labums? Un kam? Ja to tiešām būtu gribējuši atdot pret atlīdzību - kāpēc nevērsās mūsu vēstniecībā? Un kāda jēga būtu atdot? Kāda mums jēga maksāt? Konstruktoru birojā ir projekta kopijas, bet nolaupītājs to desmit minūtēs ir paguvis nokopēt. Svešās rokās nonācis noslēpums to pašu brīdi pārstāj būt noslēpums. Nozagtu noslēpumu ir tikpat neiespējami atdot kā zaudētu nevainību. Tādā gadījumā - ko mēs pērkam?

Daudznozīmīgi apskatu lapu pret gaismu, domīgi izstiepju apakšlūpu.

Nē, te kaut kas nav kārtībā! Nozagtus noslēpumus atpakaļ nedod. Tā demonstrācijas mērķis ir cits… Izskatās, ka Irēna grib pārliecināties par dokumenta īstumu. Tas nozīmē, ka vajag sajaukt viņai kārtis! Ja meitenīte domā, ka ievilinājusi mani «medus lamatās» un līdz ar to piesējusi mani īsā saitītē, tad viņa dziļi maldās!

- Esmu spiests jūs sarūgtināt, mīļā! - es beidzot saku, pasniegdams lapu atpakaļ. - Tas ir rupjš viltojums. To pirmajā acu uzmetienā pateiks ikviens, kurš pazīst konstruktoru parakstus. Domāju - kādi blēži grib jūs nekaunīgi apvest ap stūri…

Izskatījās, ka sievieti ir ķēris sitiens pakrūtē. Viņa pat sagrīļojās.

-   Kā?! Viltoti paraksti?

-   Jā. Un to ir ļoti viegli pārbaudīt.

No pašpārliecinātības un nesatricināmā miera vairs nebija ne miņas. Viņa lūkoja salocīt lapu, taču papīrs nepadevās, koptās rokas ar akurāti manikirētajiem nagiem trīcēja. Velti tu iepinies šajā lietā, mīļā! Spiegu spēlītes nav domātas sievietēm!

-   Dosimies projām no šejienes, dārgā! - es atkal pārgāju uz familiāru toni. - Aiziesim uz kafejnīcu, pasēdēsim, patērzēsim… Esmu dzirdējis, ka tumsā dzelzs ķēmi atdzīvojas, tā ka labāk turēties no tiem pa gabalu…

-   Ko? Nē, nē, te neviena nav… Šodien nevaru iet uz kafejnīcu…

Beidzot viņai bija izdevies pievārēt niķīgo lapu un iebāzt to atpakaļ kabatā.

-   Ieiešu pie direktora pēc mēteļa, un viņš aizvedīs mani mājās. Bet tu pēc piecām, desmit minūtēm ej laukā pa galvenajām durvīm. Lai neviens neko nenojaustu…

Smailo papēdīšu klaudzieni pāršķēla bruņinieku zāles daudznozīmīgo klusumu, aizdipa uz izeju, noklikšķēja pa marmora pakāpieniem un izgaisa tālumā. Iestājās nāves klusums. Vienīgi mana elpa atbalsojās kūrfirsta Fridriha fon der Falca krūšu bruņās. Kāpēc tā bija tik smaga? Es taču jau biju nomierinājies…

Pelēkais mijkrēslis turpināja sabiezēt, grasīdamies pāriet pilnīgas tumsas stadijā. Bruņinieku stūrainie stāvi šķita kļūstam lielāki. Vai arī nākam tuvāk. Mani pārņēma neomulīga sajūta. Viņi zogas man klāt, vai? Velti biju nosaucis tos par ķēmiem - bez redzama iemesla nekad nevajag iemantot ienaidniekus… Ja nu šie patiešām atdzīvojas? Lai gan mēs esam materiālisti un neticam tamlīdzīgām blēņām! Tās ir tikai tukšas čaulas, nedzīvs metāls…

Es nogāju gar dzelzs figūru rindu, vērojot tumšos bru- ņucepuru vaļējos vai aizrestotos caurumus, cenzdamies ielūkoties šaurajās nolaisto sejsegu spraugās.

- Nu, kas ir, brāl kūrfirst? - es aizbildnieciski apjautājos Fridriham fon der Falcam.

Taču frāze aprāvās - vārdi iestrēga rīklē, pār muguru pārskrēja ledaini šermuļi, un mati saslējās stāvus. Es skaidri apjautu otra cilvēka klātbūtni un sajutu viņa skatienu! Jā, jā, - caur spraugu Milānas tēraudā uz mani raudzījās tās būtnes acis, kuras smago elpu es tiku pieņēmis par savējo!

Ķermenis sastinga, var teikt - pārakmeņojās. Divas statujas - akmens un tērauda - nekustīgi stāvēja viena otrai pretī. Abas nekustējās un neelpoja. Tā sastingst kovboji spraigos vesternos, gaidīdami, kad viens pakustēdamies atraisīs rokas otram… Tas, kurš slēpās tērauda apvalkā, neizturēja pirmais un smagi ievilka gaisu caur ķiveres elpošanas atverēm. Tas izjauca trauslo līdzsvaru - es atjēdzos un aši devos uz izeju. Aiz muguras skaidri bija dzirdama žvadzoņa, paceļot sejsegu. Man šķita, ka sadzirdu sekotāja dzelžainos soļus…

Varat smieties, bet es sāku skriet!

* * *

Garām plāksnītei «Pārtraukums tehnisku iemeslu dēļ» es ielidoju nākamajā zālē. Tā bija spoži apgaismota, paveca muzeja kalpotāja izbrīnīti paraudzījās caur apaļām brillēm - es pārgāju uz soļiem, juzdamies kā pēdīgais idiots. Ja pastāstītu kādam, ka es bēgu no bruņinieka, kas atdzīvojies…

Nē, tas, protams, paliks noslēpums! Tāpat kā epizode ar Irēnu. Vienīgi Džeimss Bonds drāž visas kinoekrāna ceļā gadījušās daiļavas, jo priekšniecība saprotoši raugās caur pirkstiem. Turpretī reālajā dzīvē sakaros neizvēlīgs «MI-5» darbinieks nekavējoties būtu dabūjis tādu spērienu, ka izlidotu no skaistās zilās ēkas Temzas krastā, apsteidzot pats savu žēlabaino smilkstienu!

Bet es visnotaļ varētu nokļūt iekšējās pretizlūkošanas izpētes lokā aizdomās par valsts nodevību. Jo itin visam, ko es daru dienesta vajadzībām, jābūt saskaņotam ar priekšniecību. Tam, ko es darīju ar Irēnu, sankcijas esamības gadījumā ir nosaukums «kontakts W». Ja sankcijas nav, tad tā ir maucība un morāls pagrimums.

Pulkstenis rāda tieši septiņi. Esmu pavadījis muzejā tikai pusotras stundas, bet šķiet, ka pagājusi vesela mūžība…

Laukā ir pavisam satumsis. Garām platajām pils kāpnēm uz mājām steidz darbu beigušie vīnieši. Kreisajā pusē ēnā mīņājas vīrietis, un, kaut arī viņa seju nevaru saskatīt, es zinu, ka tas ir kapteinis Ivļevs. Viņš šeit nav viens - vēl daži darbinieki bloķē rezerves izejas. Manas drošības garantēšanā iesaistīti pieci vai seši virsnieki, bet es bezmaz vai nobijos no tukšām dzelzs čaulām! Nē, līdz «bezmaz vai nobijos», protams, vēl bija tālu, tomēr nepatīkamas sajūtas, bez šaubām, radās, tas paškritiski jāatzīst…

Pils arkādē jauns puisis klusi un izjusti uz vijoles spēlē Mocartu, viņa acis ir aizvērtas, sejā lasāms pārdzīvojums - viņš ar visu savu būtni atrodas mūzikas pasaulē. Ja viņš cenšas naudas dēļ, tad pēc izskata to nevar pateikt.

Laukumā stāv fiakri, asi ož pēc mēsliem. Līdzās smakai ir arī tās materiālais pamats, izkaisīts uz apsnigušā bruģa tikai simt metru no republikas prezidenta rezidences. Izrādās, ka higiēnisko paliktņu zem astēm nav itin visiem zirgiem - te nu bija izslavētā Eiropas kārtība!

Es jūtos noguris. Šķērsoju šauro ieliņu, ieeju senatnīgajā Grīnšteidla kafejnīcā, pasūtu Vīnes desiņas, divas pudeles alus, Vīnes bulciņas, Vīnes ābolu štrūdeli un kafiju vīniešu gaumē. Gurdi pārlaižu skatienu apkārtnei.

Tumšas koka mēbeles, apaļi marmora galdiņi, izliekti Vīnes krēsli, vitrīna ar kūkām, laikraksti koka turekļos…

Zāle ir gandrīz pilna. Vīnieši un iebraucēji bauda kafiju ar kūkām. Pie blakus galdiņa divi pāri vidējos gados dzīvi sarunājas, smejas, malkodami tumšu alu no augstām glāzēm. Spriežot pēc visa, viņi atzīmē kādu notikumu un sēž jau ne mazāk par stundu, taču nekādu uzkodu uz galda nav, bet trīs alus pudeles iztukšotas tikai līdz pusei. Atlikušā dzeramā viņiem pietiks visam vakaram, un neviens par to nebrīnās, jo te nav pieņemts daudz pasūtīt. Tāpēc bagātīgi apkrauto paplāti, ko man atnes pilnīga viesmīle, visi uzlūko ieplestām acīm.

Arī stipri savecējušais Spartaks, kurš reiz vadīja vergu sacelšanos Romā. Protams, nejau pats gladiators, bet tas, kurš iemiesoja viņa tēlu uz kino ekrāna. Viņš sēž pie durvīm - akurāts… nē, mēle neklausa nosaukt viņu par večuku, - akurāts padzīvojis cilvēks uzvalkā un ar kaklasaiti. Tiešām ārkārtīgi līdzīgs Kērkam Duglasam. Vecumu grūti noteikt, bet acīmredzot viņš ir vientuļš un atnācis šurp, lai pabūtu cilvēkos un izklaidētos. Maza tasīte kafijas ar konfekti un glāze ūdens maksā piecus eiro. Avīze un svētku noskaņa ir par brīvu. Vai gan viņa vienaudzis Maskavā, bēgot no vientulības, var tā vienkārši ieiet «Puškinā», «Vaniļā» vai sliktākajā gadījumā «Piramīdā» ' un patīkami pavadīt laiku? Diez vai. Maniem tautiešiem viņa gados ir gluži citas rūpes…

«Ķērks Duglass» ir nolicis malā avīzi, tagad viņš pārmaiņus malko kafiju un ūdeni un, kā viņam šķiet, nemanāmi, bet ar jūtamu interesi vēro mani.

Es kāri notiesāju sulīgās desiņas, karstās, tikko no krāsns izvilktās bulciņas, dažos malkos iztukšoju vienu alus pudeli un līdz pusei arī otru. Kaimiņi pārstāj smieties un nenolaiž acu no manis. Tā viņi būtu uzlūkojuši negausīgo Gargantiju. Es izriežu krūtis - «Tādi mēs esam!»

Pēc dažām minūtēm bads ir remdināts un es keros pie deserta. Un gandrīz tajā pašā brīdī «Ķērks Duglass» atrodas pie mana galdiņa. Tas pats par sevi ir brīnums - Eiropā nav pieņemts pārkāpt privacy.

-   Atvainojiet, jūs esat no Krievijas?

Es tik tikko neaizrijos - viņš runāja krieviski un gandrīz bez akcenta!

-   Vai drīkst apsēsties pie jums?

-   Drīkst. Kā jūs zinājāt? Un no kurienes tik labi protat valodu?

«Spartaks» smagi nosēžas krēslā man iepretī. Arī tuvumā neizdodas noteikt, cik viņam ir gadu. Varbūt sešdesmit, bet varbūt visi simt. Taču skatiens viņam ir dzīvs kā jaunībā. Un piemiegtajās acīs šaudās viltīgas uguntiņas.

-   Es biju pie jums gūstā. Tad apprecējos, dzīvoju Sara- tovas tuvumā. Sešdesmit otrajā atgriezos. Tā ka krievu jautājumu esmu pamatīgi izstudējis…

Jā, cilvēkus bieži iegāž nacionālie ēšanas paradumi. Amerikāņi litriem tempj kolu ar ledu un stūķē iekšā hamburgerus, itāliešus nodod aizraušanās ar pastu, spāniešus - paradums liet olīveļļu uz maizes, ierīvēt to ar ķiploku un tomātiem… Bet es acīmredzot pārāk negausīgi riju! Labi, ka saskaņā ar leģendu es patiešām esmu speciālists no Krievijas. Citādi būtu atšifrēts, bet varbūt pat pazudināts…

-   Vai tiešām tikai krievi ātri un daudz ēd?

Bijušais karagūsteknis viegli pasmaida.

-   Nē jel! Arī vācieši, austrieši, itālieši… Visi izbadējušies vīrišķi. Ne tur tā sāls. Tikai jūs mērcāt cīsiņu sinepēs, bet tā tiešām dara vienīgi krievi. Pārējie uzziež tās ar nazi vai uzspiež no tūbiņas…

Ļoti vērtīga piezīme! Tikai - lai to izteiktu, nepietiek būt ļoti vērīgam cilvēkam, ir jāprot analizēt faktus, klasificēt raksturīgās barības uzņemšanas pazīmes un izmantot tās nacionālās identitātes noteikšanā. Tas viss nerodas pats no sevis - to speciāli māca.

-   Vai atļausit pacienāt jūs ar kafiju? - Es jau ar gluži citām jūtām neuzkrītoši vēroju jauno paziņu.

Viņam ir augsta piere, zilas, krāsu un mirdzumu nezaudējušas acis, caururbjošs skatiens, kalsna seja asiem vaibstiem, plāns, plēsonīgs deguns, dziļas rievas abpus mutei, varens zods, tikai bez bedrītes, kāda ir viņa slavenajam dubultniekam. Kopta, ar kalnu iedegumu klāta āda, līdzeni apgriezti nagi. Izgludināts, visnotaļ pieklājīgs uzvalks, tīrs krekls, jauna modīgā mezglā sasieta kaklasaite, laba odekolona smarža…

Jā… Ja vecums nozīmē bezpalīdzību, nabadzību un atkarību no visa un visiem, tad «Ķērks Duglass» nav nekāds večuks, bet gan normāls Eiropas vīrietis. Pilnīgi iespējams, ka viņam ir mīļākā… Pat noteikti ir!

-   Labprāt, tikai bez kofeīna. Citādi manā vecumā būs grūti aizmigt.

Negaidot viņš pāriet uz vācu valodu.

-    Ko rādīja jūsu fizionomiskie pētījumi? Vai izdevās gūt priekšstatu par mani?

Jā, tas nav vis nekāds parastais pensionārs. Taču, lai kas viņš arī būtu, mūsu tikšanās noteikti ir nejauša, jo es pats līdz pat pēdējam brīdim nezināju, ka iegriezīšos pie Grīnšteidla.

-   Baidos, ka jūs pārvērtējat manas spējas. - Es iedzeru malku kafijas un nevērīgi paraustu plecus. - Un tik tālejošus mērķus es nemaz neizvirzīju.

-   Atvainojiet. Jūsu skatiens bija ļoti ciešs un pētīgs… Atļaujiet stādīties priekšā - Kurts Dīvervasers, bijušais Alpu strēlnieks armijas grupas «Dienvidi» kalnu uzbrukumu brigādē «Ēdelveiss». Mēs darbojāmies Kaukāza kalnu grēdas rajonos - Cegetā, Elbrusā… Kad mani ņēma gūstā, jauns krievu kapteinis urba mani ar tādu skatienu kā rentgena stari… Vēl joprojām atceros viņa nežēlīgās zilās acis!

Dīvervasers pacēla pie sejas saliektas plaukstas, it kā katrā turētu pa vidēja lieluma ābolam un grasītos ievietot tos sev acu dobumos.

-   Nedēļu pirms tam lavīna kaujas laikā bija apbērusi jūsu bataljonu, un kapteinis domāja, ka tas ir mūsu darbs… Toreiz būtu uz vietas nošauts!

Viņš uz mirkli apklusa. Pa galdu bungojošie kalsnie pirksti liecināja, ka viņš ir uztraucies.

-   Vai neiedzersim pa glāzītei obstlera? - es ierosināju, pārvirzīdams mūsu sarunu no eiropiešu korekti atturīgajām uz krievu vieglprātīgās uzdzīves sliedēm.

-   Ar noteikumu, ka es izmaksāju, - mani atbalstīja gūsta sabojātais Kurts.

Austriešu augļu degvīna stiprums ir trīsdesmit astoņi grādi, izdzert niecīgu glāzīti ir tas pats, kas nedzert nemaz. Taču ar glāzīti, kā zināms, nekad nekas nebeidzas. Nākamo uzsaucu es, tad atkal viņš, tad vēlreiz es…

Kompānija pie blakus galdiņa brīnījās aizvien vairāk un beigās, acīmredzot sakaunējušies par savu skopulību, izdzēra pasūtīto alu un atstāja kafejnīcu. Arī citi galdiņi pamazām tukšojās. Bet mēs turpinājām cienāt viens otru, un proporcionāli auga savstarpējās simpātijas. Es pastāstīju savam jaunajam draugam par «Rosaviakosmos» sarežģīto misiju Vīnē, bet viņš apstiprināja manus minējumus, atklājot, ka trīsdesmit gadu nostrādājis Austrijas politiskajā policijā, tas ir, pretizlūkošanā. Un, lai gan sen jau ir pensijā, tomēr joprojām uztur sakarus ar kolēģiem un lasa lekcijas jaunajiem darbiniekiem. Kas tur sevišķs - visā pasaulē veterāni nodod savu pieredzi nākamajām paaudzēm. Tikai viens šķita dīvaini…

-   Krievijā jūs pēc gūsta nebūtu ņemts slepenajā dienestā, - es sacīju un pasūtīju vēl dažas glāzītes. - Pat tiem, kuri bērnībā dzīvojuši okupētā teritorijā, ceļš uz varas iestādēm bija slēgts…

Mans sarunbiedrs paraustīja plecus.

-   Katrā valstī ir savi likumi. Bez tam - jums ir liela teritorija un daudz cilvēku. Bet nelielajā Austrijā - maz. Turklāt mēs taču zaudējām karu. Tātad ikviens bija bijis vai nu gūstā, vai okupētajā teritorijā. Kurš tad dienēs armijā, strādās policijā, tiks ievēlēts parlamentā?

Neko teikt, loģiski! Lai gan nepierasti mūsu mentalitātei.

-   Par mums, Kurt! Mums bijusi gara un ļoti piesātināta dzīve!

-   Jā. Žēl tikai, ka tā ir aiz muguras. Par mums. Prozit!

Glāzītes nošķindēja un iztukšojās kārtējo reizi.

-   Starp citu, mēs saskandinot skatāmies viens otram acīs, bet krievi skatās uz glāzi, - Dīvervasers pēkšņi ieteicās. - Uz jums tas neattiecas, jūs arī skatāties acīs…

-   Ja? - es izbrīnījos. - Un ko tas nozīmē?

-    Nezinu. - Vectētiņš Kurts domīgi pašūpoja galvu. - Nezinu…

Kas tur ko nezināt? Skaidra lieta - ja man ir iemācīts pareizi skatīties, tas nozīmē, ka esmu speciāli gatavots konspiratīvam darbam ārzemēs. To katrs muļķis saprot. Bet Dīvervasera kungs mani atmaskoja. Tikai ne viņam no tā kāds labums, ne man - sliktums. Bet citos laikos un apstākļos viņš būtu varējis mani tirdīt, tāpat kā tālajos kara gados viņu pašu tirdīja anonīmais «Smerš» kapteinis. Turklāt acis viņiem, visticamāk, bija vienādas.

-   Kas tā jums par pamestu pili? Pakalnā pie Prātera parka? - es iejautājos, lai mainītu tematu.

Dīvervasers izdzēra savu kafiju un atbīdīja tasi.

-   Kronburga. To piecpadsmitajā gadsimtā cēlis grāfs Algenbergs.

-   Runā, ka tur spokojoties?

-   Runā, - atvaļinātais pretizlūkošanas darbinieks pamāja. - Jau divsimt gadu klīst dažnedažādas baumas. Šis tas gan tajās paliek nemainīgs - grāfa vecākais dēls bijis šķielacis, maza auguma, kuprains, taču viņam piemitis milzīgs fizisks spēks un nešpetna daba. Šķielacis Johans vienādā mērā gan pievilcis nelaimes, gan sējis tās sev visapkārt. Bez žēlastības pēris zemniekus, izvarojis jaunavas, par nepakļaušanos varējis arī nogalināt vai nodedzināt mājas. Viņa rēcošie smiekli un mežonīgais izskats iedvesis šausmas visā apkaimē un arī pils iekšienē. Visi viņu ienīduši un bijājušies, aiz muguras saukājuši par Trako Vilku un uzskatījuši par vilkati…

«Ķērks Duglass» apklusa un nezin kāpēc paostīja obst- lera glāzīti.

-   Bet tad viņam uzbrucis īsts traks vilks. Gluži līdzās pilij - tolaik ap to audzis biezs mežs… Daudzi domāja, ka tas bijis otrs vilkatis, bet varbūt - no Johana atdalījusies viņa zvēra būtība… Lai kā arī būtu bijis, bet vilks nokoda Sķielaci, savukārt tas nožmiedza vilku. Viņus tā arī atrada sakampušos nāvējošā tvērienā… Kopš tā laika kuprainais punduris un trakais vilks dzenā viens otru pa pili, it īpaši - kad ir jauns mēness…

Kurts Dīvervasers apklusa un ar troksni nolika glāzi uz galda, itin kā ar zīmogu apstiprinādams sava stāsta ticamību.

-   Cerams, pundura un vilka rēgi joņo pa pili vienīgi leģendā? - es pasmaidīju.

Taču «Spartaka» vīrišķīgā seja palika nopietna.

-   Nezinu. Leģenda dzīvo jau vairākus gadu simteņus. Daudzi ir dzirdējuši vilka kaucienus vai šaušalīgus necilvēciskus smieklus, no kuriem mati ceļas stāvus… Avīzēs nemitīgi publicē vēstules no aculieciniekiem, kuri ir redzējuši gan punduri, gan vilku.

-   Negaidīju no jums tādu atbildi! Jūs, cik paguvu pārliecināties, esat visnotaļ reālistisks cilvēks!

Dīvervasera kungs paraustīja plecus un atteicās no kārtējās glāzītes.

-   Ko citu lai es būtu teicis? Kronburgas pilij ir pieci gadu simteņi, visa tās vēsture sastāv vienīgi no nelaimēm un noziegumiem. Pēdējos simt gadus pilī neviens pastāvīgi nav dzīvojis, bet gadus četrdesmit tā stāv gluži pamesta. Pirms gadiem pieciem kāds drosminieks bija saderējis un devās uz turieni pārlaist nakti, bet drošības labad paķēra līdzi revolveri. No rīta vinu atrada ar lodi deninos, kas bija izšauta no tā paša revolvera…

-   Un kas noskaidrojās? - es pārtraucu.

Kurts no jauna paraustīja plecus.

-   Nekas. Izmeklēšana nāca pie slēdziena, ka tā bijusi pašnāvība.

-   Dīvaina pašnāvība!

-   Tieši tā, - Dīvervasera kungs drūmi pamāja. - Pavisam nesen - pirms gada, pusotra - divi avīžnieki nolēma eksperimentu atkārtot un arī ierīkojās pilī uz naktsguļu… Viens no viņiem izlēca pa augšstāva logu un nositās…

-   Un otrs?

-   Otrs izdzīvoja, - tikpat drūmi turpināja mans sarun- biedrs. - Tikai nabadziņš sajuka prātā. Un nekādi nespēja palīdzēt policijai. Vienu brīdi pili rādīja tūristiem, bet tad pārstāja - daudzus mēdza pārņemt bailes, sievietes ģība, pat pieredzējušiem gidiem bija neomulīga sajūta. Kā to visu lai vērtē, ja neņem vērā leģendas? Vismaz es to nezinu.

-   Vai neaiziesim turp divatā, lai atminētu šo mīklu? - kā jau pieklājas iedzērušam krievam, es ierosināju savam jaunajam draugam. - Jums droši vien ir ierocis?

-   Ir gan. Taču, atklāti sakot, man nav ne mazākās vēlēšanās ar to nodarboties, - Kērka Duglasa dubultnieks pašūpoja galvu. - Spoki nepavisam nav mana joma. Bet diletanti parasti labu galu neņem. Pat ja viņiem ir ierocis. Vai esat ar mani vienisprātis?

-   Pilnīgi un galīgi, - es dedzīgā sirsnībā atsaucos. Izskatījās, ka kafejnīcu drīz vērs ciet, un mūsu draudzības laiks tuvojās noslēgumam. Taču draudzīgu atvadu šķietamību nedrīkst izjaukt - tas neatbilstu noteikumiem.

-   Mums abiem ir daudz kopēja, un jūs man iepatikā- ties, - sacīja Kurts Dīvervasers, vērīgi raudzīdamies man acīs, it kā gribētu ielūkoties manās smadzenēs un izlasīt domas. - Te būs mana vizītkarte. Ja sadomāsit - piezvaniet.

Uz galda nogūla mazs, ciets taisnstūrītis ar zelta ie- spiedburtiem. «Atvaļināts 2. klases intendants», adrese un telefona numuri…

Tas jau atgādināja vervēšanas prelūdiju. Turklāt šajā gadījumā vervējamais biju es. Ko lai saka - ne tikai pie mums eksistē paruna, ka pretizlūkošanas darbinieks nemēdz būt bijušais…

-   Labprāt! Arī es jūtu pret jums simpātijas un būšu priecīgs tikties.

Es pasniedzu sarunbiedram savu vizītkarti.

-   Tikai… - Dīvervasera kungs acumirkli saminstinā- jās, skatīdamies tukšajā tasītē, kā cenzdamies pēc kafijas biezumu rakstiem izzīlēt likteni. Interesanti, kura likteni - pats savu vai manējo? - Man jāatklāj, ka lavīnu toreiz izraisīja tieši mana apakšvienība. Turklāt to komandēju es. - Viņa balss skanēja sausi un asi.

Viņš pacēla galvu un tagad skatījās man acīs. Tieši, atklāti un izaicinoši.

-   Kādu lavīnu? - es uzreiz nesapratu.

-  To, kura apraka krievu bataljonu. Viņi gribēja nokļūt mūsu aizmugurē. Es liku lietā tēmētu sprādzienu. Vai zināt, ko nozīmē augstkalnu klinšu ledus? Tajā ir ļoti grūti izsist spraugas lādiņiem. Tām jābūt dziļām, lai sprādziena enerģija izplatītos uz iekšieni un ledājs sašķeltos. Es ar savām rokām izsitu sešas, atdauzīdams pirkstus līdz kaulam. Toties aprēķins izrādījās pareizs - lavīna aizslaucīja pretinieku. Bija karš. Bet man patīk pilnīga skaidrība. Vai tas ko maina mūsu savstarpējās simpātijās?

Es padomāju. Un, protams, atbildēju tā, kā vajadzēja atbildēt.

-   Nē. Ir pagājuši tik daudzi gadi… Un galu galā - bija taču karš… Protams, nē!

Lai gan es nebiju pārliecināts, ka tā patiešām domāju. Un centos izvairīties no rokas spiediena, lai nepieskartos plaukstai, kura viņos tālajos laikos tika nospiedusi in- duktora kloķi. īsi palocījos, un viss - šajā gadījumā arī tas bija pilnīgi pieņemami.

Treša nodaļa

SLEPENĀ IZMEKLĒŠANA

Ziņojums aizņēma piecas lapas blīva teksta divpadsmitajā šriftā. To es rakstīju pats rezidentūras datorā ar programmu, kas izslēdz failu saglabāšanu. Pirmā lapa sākās ar tradicionālo: «Pilnīgi slepeni. Vienā eksemplārā.» Un beidzās ar parakstu un obligāto frāzi: «Ievadījis izpildītājs.» Tālāk es sastādīju sīku turpmākās darbības plānu, kur citstarp lūdzu sankciju «kontaktam W» ar Irēnu.

Dokumenti izskatījās solīdi un atstāja iespaidu, ka priekšniecība pilnībā kontrolē manu darbu. Taču tā bija tikai šķietamība, nodevas Sistēmas birokrātijai. Ziņojums atspoguļoja vienīgi to, ko es biju uzskatījis par vajadzīgu tajā iekļaut. Savukārt plāns - vienīgi to, ko es noteikti spēšu paveikt. Ja rakstītu tikai patiesību, tad pastāvīgi būtu jāsaņem brāzieni - par nepareizām darbībām vai paša sastādītā plāna neizpildi.

Taču virzība augšup pa karjeras kāpnēm balstās nevis paveiktajos varoņdarbos, bet tieši šajos papīros… Tāpēc tie allaž ir subjektīvi. Kaut ko līdz galam neuzrakstīja Toršins, kaut ko noklusēja Malahovs, kaut ko sameloja Izvekovs… Ja viņi būtu ievērojuši uzvedības noteikumus un bijuši patiesi, tad, iespējams, nebūtu iekļuvuši ķezā… Iznāk apburtais loks. Kā es reiz izlasīju kādā grāmatā: «Ne… tāpēc, ka ir pumpains ģīmis, bet pumpains ģīmis ir tāpēc, ka ne…»

Vīnes rezidentūras vadītājs pulkvedis Faļšins ir sirms, cienīgs un kundzisks. Viņam ir raupja kā ar cirvi tēsta seja, nokareni vaigi, īdzīgi sakniebtas lūpas un dubult- zods. Rezidents uzmanīgi lasa ziņojumu, izdarot piezīmes ar smaili noasinātu zilu zīmuli. Uz mirkli pārtrauc lasīšanu. uzlūkodams mani caur biezajiem briļļu stikliem, it kā mikroskopā aplūkotu interesantu, taču kopumā nekam nederīgu kukaini.

-   Vai muzejā neko aizdomīgu nemanīji? Hm… Nemanīji?

Rakstāmgaldam klāt piebīdītajam mazajam galdiņam otrā pusē sēdošais Ivļevs slēpj smaidu. Pulkvedis atcerējies, ka atsūtītajam kukainim ir īpašas pilnvaras un tiesības sūtīt uz Centru telegrammas ar personīgo šifru. Bet tas ir nopietni - kā indes dzelonis. Tāpēc nekam nederīgajos mani ierindot nedrīkst, vismaz šajā komandējumā.

-   Piedāvājums izpirkt rasējumus pārsniedz visas robežas! Kam tad vajadzīga šī komēdija? Un vēl…

Es apdomāju - teikt vai neteikt? Galu galā var jau pateikt - sajūtas lietai nevar pievienot un arī rājienu to dēļ nevar izteikt… Zināms, skaidri un gaiši par atdzīvojušos bruņinieku nedrīkst spert laukā, jāizsakās prātīgi…

-   Man šķita, ka tur kāds ir. Kaut kādas skaņas, tāda kā elpa…

-   Nobijāties? - Rezidents tēvišķīgi smaida. Kaut gan tas nav nekāds smaids - tāpat vien īpašā veidā savilktas lūpas, kas patiesībā nepauž ne jautrību, ne labsirdību, ne tēvišķumu. Tā ir maska, aiz kuras slēpjas mizantropiska attieksme pret visu apkārtējo pasauli. Tāds ir mans secinājums.

-   Nobijos?! Es?! Nu ko jūs!

-   Nu, nu… - samērā indīgi novelk Faļšins.

Viņš turpina lasīt, tad beidzot noliek ziņojumu un ķeras pie darba plāna. Tam viņš pārskrien acīm visai ātri, tikai vienu reizi nosmīkņā un pamet Ivļevam:

-   Parādīsi man tās Irēnas fotogrāfiju!

-   Tieši tā, biedri pulkvedi! - Viktors noskalda, un es saprotu, ka disciplīna rezidentūrā ir augstā līmenī. Vismaz tajā nozīmē, kā to izprot biedrs Faļšins.

Rezidents paraksta plānu, to pilnībā apstiprinādams. Patiesībā viņam nav sevišķas izvēles - pretējā gadījumā es varētu lūgt sankciju Centram. Tad pulkvedis pagriežas pret vienīgo sev īsti padoto darbinieku.

-   Un tagad ziņo par novērojumu rezultātiem!

-    Tieši tā! - tādā pašā zaldāta tonī atsaucas Ivļevs un jau parastā balsī turpina: - Irēna Kastorska un direktors atstāja muzeju astoņpadsmitos piecdesmit piecās. Atvadījušies viņi iekāpa katrs savā mašīnā un aizbrauca. Deviņpadsmitos nulle nulle parādījās Sergejevs, uzreiz pēc viņa - deviņi muzeja kalpotāji - darbadiena bija beigusies. Bet deviņpadsmitos divdesmit četrās pa dienesta durvīm iznāca amerikāņu rezidentūras darbinieks Alans Makojs. Pēdējais deviņpadsmitos trīsdesmit aizgāja vēstures nodaļas pārzinis Horsts Vīners, kurš tiek turēts aizdomās par sakariem ar amerikāņu izlūkdienestu. Acīmredzot viņš izlaida Makoju pa sētas durvīm.

-   Vai skaidra bilde, biedri Sergejev? - jautā Faļšins, noņemdams brilles. - Makojs noklausījās jūsu sarunu ar to mauku. Tāpēc viņa jūs bija uzaicinājusi!

-   Patiešām, tad viss sakrīt…

-    Tātad Horsts Vīners ietupināja amerikāni bruņās, bet Irēna nostādīja mani vajadzīgajā vietā, - «biedrs Sergejevs» sāka skaļi domāt, tad apķērās…

«Ir gan maita,» es biju sašutis. «Kāda velna pēc viņa sarīkoja šim seksa šovu?»

Saņēmies «biedrs Sergejevs» turpināja savas loģiskās pārdomas:

-   Tikai ko viņš cerēja izdzirdēt? A-a-a… Pārliecināties, ka dokuments ir īsts, visvienkāršākajā veidā - no pirmavota! Kad es pateicu, ka tas ir viltojums, Irēna gandrīz vai paģība! Tātad viņai tas ir ļoti svarīgi. Bet kāds ir mērķis…

-   Diezgan prātuļot! - Faļšins uzsita ar īspirkstu delnu pa galdu. - Galvenais, ka tā mauka strādā amerikāņu labā. Bet vēl svarīgāk ir, ka aiz šī notikuma stāv Marks Volless!

Sava pretinieka vārdu pulkvedis izrunāja ar neslēptu naidu. Un kā gan ne! Pēdējā laika notikumi diez vai veicinās viņa karjeras ilgmūžību. It īpaši, ja ņem vērā rezidenta pensijas vecumu…

-Aiz visiem šiem notikumiem!

Rezidents pielēca kājās tā, ka krēsls aizripoja un dobji atsitās pret skaņas slāpējošo putugumijas sienu.

-   Diez vai dokumentus nozaga Volless, bet mūsu cilvēkiem uzbruka kāds cits! Viss notikušais ir vienas ķēdes atsevišķi posmi! Tas arī izskaidro viņa pienākšanu klāt pieņemšanā - pūš miglu acīs, Jūda!

Faļšins nervozi sāka skraidīt pa ne visai plašo kabinetu - no seifa līdz drēbju skapim un atpakaļ.

-  Lai tik nekaunīgi izrīkotos, ir jābūt saņēmušam speciālu komandu! Ar noteiktu mērķi - iznīcināt mūsu rezidentūru! Tieši tā - iznīcināt! Divdesmit gados neatceros nevienu tādu gadījumu, ja neskaita notikumus Latīņame- rikā un Āfrikas kontinentā!

Saņēmies rezidents atgriezās savā krēslā. Taču emocijas nemitējās plosīt viņa masīvo ķermeni - viņš raustījās, mētājās rokām un lēkāja mīkstajā sēdeklī.

-   Un es netaisos palikt parādā! Jau šodien pat nosūtīšu Centram speciālu ziņojumu par amerikāņu spēka provokācijām un lūgšu sankciju atbildes akcijai, piemēram, «L»! Un tevi, Ivļev, palūgšu izstrādāt operācijas plānu. Mērķis - Marks Volless personiski! Mēs viņu nolaupīsim un apmainīsim pret Malahovu! Domāju, ka Maskava piekritīs.

Es tik pārliecināts nebiju. Krasas akcijas pret konkurentu rezidentūrām civilizētajā pasaulē netiek izmantotas kopš aukstā kara laikiem. Vienkārši Faļšinam nav citas iespējas. Viņš neko nezaudē, jo tāpat ir jau zaudējis un tikai ar riska pilnu gājienu var gūt revanšu. Vai nu pans, vai gans!

Acīmredzot šaubas atainojās Centra īpašā pārstāvja sejā, kura viedoklis droši vien tiks ņemts vērā, vērtējot situāciju.

Rezidents mainīja toni uz sirsnīgi goddevīgu. Raksturīgi, ka tas viņam izdevās bez īpašām pūlēm.

-  Es zinu, ka jūs esat pieredzējis speciālists, biedri Ser- gejev. Ļoti lūdzu jūs palīdzēt kapteinim Ivļevam akcijas «L» izstrādāšanā.

Ko tur lai saka - aiz visām mūsu nepatikšanām tā vien rēgojās amerikāņu izlūkdienests…

-   Pacentīšos, - es pieticīgi atbildēju. - Tikai… Kurš šo akciju veiks? Jāiesaista nelegālais tīkls…

Pulkvedis Faļšins vai nu balsta galvu, vai vienkārši ir atbalstījis dūri pret vaiga kaulu. Viņa bramanība ir nezin kur pagaisusi.

-   Jā, tur var rasties sarežģījumi… Nelegālais tīkls ir Centra pakļautībā, tas netiek izmantots jau gadus piecpadsmit, varbūt pat ilgāk…

Pulkveža balsī skaidri saklausāma neapmierinātība ar dažu labu ķēpaušu paviršību, kuri pieļāvuši šādu situāciju. Starp citu, par darbspējīga aģentu tīkla esamību Austrijā atbildīgs ir neviens cits kā rezidents biedrs Faļšins.

Viņš no jauna sasparojās, acīm redzami sevi uzmundrinot.

-   Taču tas neko nenozīmē! Mēs palūgsim Maskavu, un nelegālus aktivizēs. Vai nosūtīs uz šejieni kādu no robež- reģiona…

«Kā tad, tūlīt! Atvedīs zemūdenē peldētāju kaujinieku vienību - uz pašu Vīnes centru! Vai nometīs izpletņlēcējus uz Svētā Stefana katedrāles…»

Es domīgu sejas izteiksmi kasu pakausi, it kā apsvērdams tādas iespējas ticamību. Kaut gan viss jau tāpat ir samērā skaidrs. Saņemt jebkādu palīdzību šādā situācijā ir ļoti maz izredžu. Diez vai visi Krievijas ārējās izlūkošanas spēki tiks sūtīti glābt sašmucējušos rezidentu. Taču skaļi es savas šaubas neizsaku. Gluži pretēji.

-   Vajadzīgs labs pamatojums. Es darīšu visu iespējamo, - Centra sūtnis apliecina rūpju māktajam pulkvedim.

Darbs vēstniecībā aizņēma visu dienu, un, kad es atbrīvojos, bija jau tumšs.

Grābena ir Vīnes kājāmgājēju centrs. Virtenēm rotātie koki atgādina pagājušos svētkus, kupenu vidū stāv milzīga egle, tieši tāda pati kā Teātra laukumā Tihodon- skā. Uz katra soļa pārdod karstvīnu, ceptus kastaņus un kartupeļus. Es soļoju blīvā dažādu vecumu, rasu un tautību cilvēku straumē. Neviens nav ģērbies tā kā manekeni smalko veikalu spožajās vitrīnās, kur valda dažādu veidu ūdeļāda, ultramoderni apavi un kažokādām apdarinātas šallītes par pusotra tūkstoša eiro gabalā. Diemžēl neatdarina arī tirdzniecības nama «E. Brauns un K» stilu, kur stāv plastikas dāmas greznā apakšveļā.

Ikdienā šeit ģērbjas vienkārši un praktiski - sievietes ignorē smailos papēžus, dodamas priekšroku zemajiem, tā ka kurpes atgādina vīriešu apavus. Viņām nezin kāpēc patīk valkāt kurpes ar kažokādas oderi ziemā un zābakus kailās kājās vasarā. Viss ačgārni… Tikai Irēna lauž eiropeiskos standartus, viņai ir pašai savs stils…

Irēnas telefoni augu dienu neatbild. Viņas nav ne darbā, ne mājās. Tajā pašā laikā viņa ir vienīgā saikne ar noslēpumaino notikumu pasauli, kurā man jāieved kārtība. Tāpēc šovakar man ieplānots apmeklēt Kastorskas kundzi mājās. Vai varbūt pani Kastorsku? Lai kā arī būtu, taču patlaban iet tiklab pie vienas, kā otras ir par agru…

Laiku īsinot, apskatu veikala «Monētas un pastmarkas» vitrīnu. Par spīti nosaukumam, te tiek piedāvāti arī apbalvojumi, tostarp - manas dzimtenes. Slavas ordenis maksā astoņdesmit eiro, jubilejas medaļas «Padomju armijas 60 gadi» - desmit eiro, «PSRS darba veterāns» - desmit eiro… Lēti. Rau, franču medaļiņa nāk simt astoņdesmit. Varbūt tās retāk pārdod?

Aukstums lien zem mana lieliskā kašmira mēteļa, un arī bads liek sevi manīt. Ieeju pirmajā kafejnīcā, kas trāpās ceļā, - te visas ir labas, kļūdīties nevar. Laipns un izveicīgs viesmīlis atrod brīvu galdiņu un ātri atnes pasūtījumu. Grilētus, bekonā ietītus cīsiņus ar skābiem kāpostiem, saldskābas cūku ribiņas ar burvīgu ozolkoka ogļu smaržu, neparasti saldas sinepes, dzidru svaigu alu… Desertā - tēju ar rumu un, protams, slaveno ābolu štrūdeli - vakar tā man nelika vilties.

Šoreiz es ziežu baltās sinepes uz sārtā bekona un karstumā pārsprāgušajiem cīsiņiem ar nazi, kā pieklājas. Un ēdu nesteidzīgi, griezdams nelielus kumosus, turklāt nazi turu labajā, dakšiņu - kreisajā rokā. Tomēr neviens no desmitiem cilvēku, kuri gremo visapkārt, nepievērš man uzmanību.

Tā ir laba zīme. Lai gan Irēnas uzvešanās pati par sevi, kā arī dažas viņas izteiktās divdomīgās frāzes liecina, ka zināmas aizdomas attiecībā uz mani pretējai pusei tomēr ir. Taču tādas aizdomas ir vienmēr. Dažkārt tās attaisnojas, dažkārt ne. Katrā ziņā pamata, lai nopietni neizlaistu mani no acīm, viņiem nav. Lai gan drīz radīsies. Iespējams, jau šodien pat.

Man nepatīk ēst vienatnē. Būtu bijis labāk un arī godīgāk uzaicināt vakariņās (šeit tās skaitās pusdienas) manu kolēģi Ivļevu. Taču viņš patlaban pilda dienesta pienākumus. Jau divas stundas viņš riņķo pa Vīni, lai atbrīvotos no iespējamās «astes». Tas ir zināms drošības līdzeklis - austriešu pretizlūkošana nav sevišķi stingra attiecībā uz krievu diplomātiem, taču kārtībai jābūt. Pēc tam viņš pārsēdīsies vēstniecības tulka noīrētā automašīnā, visticamāk, pieticīgā un uzmanību nepiesaistošā «Ford Focus», un gaidīs mani norunātā vietā. Arī man tur jāierodas bez «astes», kuras man, šķiet, jau tāpat nav. Kaut gan - tā domāju es. Bet par to jāpārliecinās simtprocentīgi.

Es beidzu ēst pamatēdienus un motivēti palūkojos apkārt, it kā gribētu pasteidzināt viesmīli, lai nes desertu. Jauns simpātisks austrietis sarkanā formas žaketītē veikli lavierē starp galdiņiem, virtuozi balansēdams ar paplāti, kas krautin nokrauta kūkām, sviestmaizēm, cīsiņiem, kafijas tasītēm, alus kausiem, daudzkrāsainiem kokteiļiem. Kā viņš spēj atcerēties, kurš ko ir pasūtījis? Es pamāju viņam ar roku, vienlaikus ar skatienu skenē- dams visu zāli.

Kafejnīcā ir daudz ļaužu, samērā saspiesti, visi aizņemti parastām nodarbēm - ēd, dzer, sarunājas, smejas. Neviens nelūr man virsū, nefotografē, neieraksta ar super- spēcīgu mikrofonu. Taču tas neko nenozīmē. Kad tādas lietas dara profesionāļi, tad viss notiek nemanāmi.

Divas ne pārāk jaunas un ne sevišķi skaistas brunetes nedroši pārvietojas pa zāli. Viņas ir vējā sasārtušas, nosalušas un acīm redzami nevēlas atgriezties aukstumā uz ielas, taču brīvu galdiņu diemžēl nav.

Gluži negaidot simpātisks un galants kungs ar rūpīgi apcirptām ūsām uzaicina viņas pie sava galdiņa. Dāmas ir izbrīnījušās - laikam nav radušas pie šādiem uzmanības apliecinājumiem, tomēr labprāt pieņem uzaicinājumu. Vienai ir kādi četrdesmit pieci gadi, otra ir nedaudz jaunāka ar prāvu degunu un savā ziņā atgādina putnu.

- Paldies, jūs esat ļoti laipns… - Prieks izlīdzēt tik jaukām dāmām. No kurienes esat? - Tūristes no Itālijas… - Kā jums šeit patīk? - Ļoti. Vīne ir tikpat jautra un atvērta kā Roma… - Atļaujiet pacienāt jūs ar obstleru, tā sauc vietējo grapu, tas jūs sasildīs… - O, paldies, sinjors ir tik uzmanīgs un dāsns, droši vien spānietis… - Pirmajā reizē neatminējāt, mēģiniet vēlreiz…

Mēs dzīvi tērzējam, smejamies, dzeram obstleru - kā labi paziņas. Ja man seko, tad nospriedīs, ka abas sievietes ir manas aģentes, un novērotāju uzmanība izkliedēsies. Tieši tas ir vajadzīgs… Noliecies pie auss putnam līdzīgajai dāmai, es vaicāju viņas telefona numuru, pierakstu ciparus uz plānas sērkociņu kastītes. Ja mani kāds novēro, tad es atviegloju viņa uzdevumu, norādīdams uz ciešāku kontaktu. Tagad viņai jāseko atsevišķi. Piedāvāju satikties rīt - tepat un šajā pašā laikā. Piedāvājums tiek labprāt pieņemts.

Norēķinos par visiem, paņemu no pakaramā un nevērīgi pārmetu pār plecu mēteli, ieeju tualetē. Šeit tualetēs daudzviet ir ierīkoti lodziņi, kas iziet uz pagalmu. Lodziņš ir arī šeit, taču tik mazs, ka līst pa to bez galējas nepieciešamības nav vēlēšanās. Cita lieta, ja man dzītos pakaļ slepkavas… Otrs mēģinājums - sētas durvis. Jāsavelk mūra ģīmis un pārliecinātā solī jādodas iekšā dienesta telpās, virinot visas durvis pēc kārtas un stāstot personālam kaut kādas blēņas, piemēram:

-   Atvainojiet, es atstāju pagalmā savu motociklu…

Tas līdz - es atrodos ķieģeļu pavārtē, pārkāpju kaut

kādām kastēm, izspraucos pa šauru spraugu starp mājām un nokļūstu pēc eiropiešu standartiem tumšā ieliņā. Skaidrs, ka te mani neviens negaida, sekotāji var uzras- ties tikai no mugurpuses. Turēdamies ēnā un cenzdamies neradīt troksni, es dodos uz kādas ielas pusi, laiku pa laikam pametot skatienu atpakaļ. Neviena nav. Pēc dažām minūtēm iekāpju taksometrā un nosaucu šādam nolūkam sagatavotu adresi. Pa aizmugures logu nekā aizdomīga

nemanu. Saspringums manī pamazām atslābst.

* * *

Pēc stundas, nomainījis divus autobusus un trīs taksometrus, es piebraucu pie degvielas uzpildes stacijas Zigmunda Freida parka tuvumā. «Ford Focus», Krievijas izlūkdienesta iecienītais automobilis - uzticams, neuzkrītošs, ietilpīgs, izveicīgs un pietiekami ātrs -, stāvēja, paslēpies ēnā pretējā pusē, tas nomirkšķināja signālugunis, un pēc mirkļa es iekāpu pēc hamburgeriem smaržojošā salonā. Ivļevs tikko beidza gremot smaržas materiālo cēloni.

-   Vai zināt, ko teica šefs? - viņš smīnot vaicāja. - Sergejevs noteikti uzmeklēs to mauku - viņam ir varens stimuls, tā ka esiet gatavs turēt sveci!

-   Viņam prātā vienīgi «kontakts W»?

-   Zināms. Jūs esat pārdrošs cilvēks. Cik atceros, kam tādam neviens vēl atļauju nebija prasījis…

Es nopūtos. Tātad vai nu grēkoja «pa kluso», vai nestrādāja ar pilnu atdevi. Tāpēc ka sekss ir universāla atslēga visādās dzīves situācijās; to neizmantojot, var palaist garām daudzas iespējas…

-   Tici man, Viktor, es domāju vienīgi par darbu! - es teicu tīru patiesību, turklāt vispārliecinošākajā tonī, kāds vien bija manos spēkos.

-   Par to es pat nešaubos!

Pārinieks palocīja galvu, maķenīt pasmaidīdams ar man neredzamo mutes pusi, taču aizmugures spogulī es to tomēr pamanīju.

-   Nu tad brauksim apciemot pani Kastorsku!

Irēna īrē dzīvokli prestižā rajonā. Uz ielas nav nevienas dzīvas dvēseles. Trotuāra malā - apsnigušas mašīnas. Auto novietnes tuvumā nav, tāpēc Ivļevs izlaiž mani kādus simt metrus no ieejas durvīm, bet pats sāk braukt otro riņķi. Solīdās stikla durvis izskatās iespaidīgi un ļauj gūt priekšstatu par dzīvokļu cenām šajā mājā. Starp citu, trotuārs ap to ir notīrīts, un tas sniedz papildu informāciju pārdomām par šejienes cenām un vienkāršās ierēdnes ienākumu avotiem.

Es nospiedu mājruņa pogu ar numuru «astoņi». Gari signāli - un viss. Pacēlu galvu un aplūkoju gludo sārto ķieģeļu fasādi. Gaisma dega tikai trijos dzīvokļos - austrieši agri liekas gulēt. Mēģināju vēlreiz - atkal nekā. Lai pēc iespējas mazāk grozītos spoži apgaismotajā laukumā, pārgāju ielai, cenzdamies paslēpties koka ēnā. Velti. Cilvēks, kurš slapstās tukšā ielā, piesaista uzmanību un izskatās pēc ļaundara. Bet te uz katra soļa uzstādītas kameras… Un ikviens iedzīvotājs uzskata par savu pienākumu darīt policijai zināmu katru aizdomīgu faktu. Kaut drīzāk atbrauktu Ivļevs!

Atskanēja motora rūkoņa, tikai jaudīgāka, nekā biju gaidījis. Tas bija melns respektabls mersedess, kādu Vīnē ir reižu divdesmit mazāk nekā Maskavā. Kā tie vīnieši vispār velk dzīvību - viņiem ir viens vienīgs kazino, tas pieder valstij, un visi ienākumi nokļūst valsts kasē… Ļoti dīvaina nācija!

Pa to laiku mersedess bija apstājies pie sārtās mājas, noklaudzēja durvis, un no mašīnas izslīdēja divi stāvi - vīrieša un sievietes. Abi gara auguma, stalti. Vai tiešām tieku krāpts?! Es ieskatījos - jā, tā bija Irēna! Viltniece tāda, tu neesi man uzticīga! Un es tā cerēju… Tiesa, viņa izskatās samērā vienaldzīga - ne parastā žirgtuma, ne koketo smieklu…

Droši vien skumst pēc manis, un, protams, viņu moka sirdsapziņas pārmetumi… Nav jau viegli nodot īstu mīlestību, pat ja nežēlīgie apstākļi izrādās spēcīgāki un spiež krist grēkā… Nelaimīgā!

Kas gan viņš ir - šis noslēpumainais, nelietīgais sāncensis? Kamēr sieviete slēdza vaļā durvis, viņas pavadonis puspagriezienā stāvēja līdzās un es labi varēju saskatīt viņa profilu. Skaists vīrietis, šķiet, austrumnieks, gadus trīsdesmit piecus, četrdesmit vecs, ar akurātu spāņu bārdiņu un ūsiņām, izturas kā kroņprincis… Un vēl melnais mersedess. Lielbritānijā veikts pētījums bija noskaidrojis, ka par visseksuālākajiem automobiļiem uzskatāms jebkura modeļa «Aston Martin», «Ferrari» un rodsters «BMW Z 4». Un visvaldzinošākās krāsas esot melnā un sarkanā. Austrijā viss ir pieticīgāks, tā ka ferrāri visnotaļ varētu aizstāt ar mersedesu.

Tātad akciju «W» ar Irēnu šovakar veiks šis austrumu skaistulis. Žēl! Bet kāpēc automobilis nebrauc projām, nekaunīgi apstājies neatļautā vietā un droši ignorēdams dzeltenās aizlieguma līnijas? Tūdaļ piebrauks Ivļevs, viņš nezina, ka mersedess pieder mūsu figurantiem, tāpēc apstāsies un sāks meklēt Centra sūtni… Ko lai es tad daru? Vai lai sēžos fordā ieinteresēto personu acu priekšā? Vai lai turpinu atbilstoši statusam slēpt galvu smiltīs, gaidot, ka pārinieks mani pasauks? Gan vienā, gan otrā gadījumā notiktu pilnīga sevis atklāšana, gandrīz izgāšanās…

Trešajā stāvā pa labi no ārdurvīm lielā logā iedegas gaisma.

Mocīdamies greizsirdībā, šaubās un bailēs tikt atmaskotam, es mīņājos no vienas kājas uz otru, cenzdamies turēties koka aizsegā. No malas varēja izskatīties, ka grasos čurāt. Tā manai uzvedībai būtu laba motivācija jebkurā pilsētā Krievijā. Tikai ne Vīnē. Te par šādu nevainīgu vaļību var nopelnīt mēnesi aiz restēm… Nē, tomēr Eiropā nevar justies tik brīvi kā mājās!

Gaisma trešajā stāvā nodzisa, un es nodomāju, ka elegantais bārdainis ķēries pie akcijas «W», lai gan es viņa vietā nebūtu sev liedzis šīs aizraujošās nodarbes vizuālo komponentu. Taču pēc brīža ārdurvis atvērās, Irēna kopā ar austrumnieku princi iznāca uz ielas un iekāpa atpakaļ mašīnā. Rokā neuzticīgajai daiļavai bija neliela ceļasoma. Saspringums pieauga. Kaut tikai nepiebrauktu Ivļevs!

Mersedess, ar platajām radžu riepām sagriezdams sniega vērpetes, mīksti izkustējās no vietas, tā aizmugures lukturi kļuva aizvien mazāki, tad iemirgojās pagrieziena rādītājs un mašīna nozuda aiz stūra. Tajā pašā mirklī kvartāla sākumā parādījās «Ford Focus» starmeši. Tīši tādu sinhronitāti būtu grūti panākt pat pēc daudziem treniņiem. Es uzelpoju un iznācu no koka ēnas. Fords piebremzēja.

-   Aiziet, Vitja! - es bezmaz vai iekliedzos, ielēkdams siltajā salonā. Pēc ēdiena vairs nesmaržoja. - Jāpanāk melnais mersedess!

-   Mersedess? - viņš šaubīdamies pārvaicāja un strauji nospieda gāzes pedāli. Šaubas neattiecās uz dzinēju jaudu atšķirību, bet gan uz pakaļdzīšanos pa naksnīgo Vīni. Bet varbūt kā uz vienu, tā otru.

Es sapratu, ka nevienu mēs nepanāksim, - ikviena pasākuma rezultātu daudzējādā ziņā nosaka psiholoģiskais noskaņojums. Tā arī notika. Mēs aizbraucām līdz kvartāla galam, nogriezāmies perpendikulārā, spoži apgaismotā ielā - mašīnu nav daudz, taču mersedesu nemana, pabraucām uz priekšu, apstājāmies pie luksofora…

-   Kurp stūrēt? - Ivļevs apjautājās. - Varbūt viņi jau nogriezušies, bet varbūt brauc taisni…

-   Nezinu, - es godīgi atbildēju. - Pagaidi, ļauj padomāt…

Visu sarežģīja tas, ka Vīnē nav izrakņātu un sliktu ceļu, - visas ielas un ieliņas ir izbraucamas, tāpēc izsekojamie tiešām varēja nogriezties it visur. Tā ka - domā vai nedomā - jēgas nekādas. Žēl. Lai gan vīnieši noteikti neskumst pēc grambainiem ceļiem un neizbraucamām ielām.

Es sataustīju kabatā sērkociņu kārbiņu un līdzās putnam līdzīgās dāmas telefonam pierakstīju pazaudētās mašīnas numuru.

Luksoforā iedegās zaļā gaisma.

-   Kurp tad mēs braucam?

-   Laid uz Kronburgas pili, - es pēkšņi sacīju. - To, kas atrodas līdzās Prāteram…

-   Tas nav paredzēts mūsu uzdevumā! - Ivļevs satraucās.

Un viņam bija taisnība. Ikviena pašdarbība mūsu darbā ir stingri aizliegta. Tā var tikt iztulkota visādi. Bet patiesībā vārdam «visādi» ir viena - vissliktākā nozīme. Tā ir - nodevība!

-   Uz manu atbildību, - es teicu mierinošā tonī. - Tas nebūs ilgi. Ātrāk nekā operācija «W».

Vai nu specifiskais salīdzinājums, vai Centra īpašā sūtņa autoritāte pārliecināja Ivļevu. Viņš pasmīkņāja un pārslēdza ātrumu. Mašīna noraustījās uz slidenā asfalta, tad izlīdzināja gaitu un uzņēma ātrumu.

Ceturta nodaļa

KRONBURGAS PILS NOSLĒPUMI

Pēc pusstundas, veikuši no sniega attīrīto serpentīnu, mēs tuvojāmies pilij. Tā pacēlās pašā bezvārda kalna galā, un, ja tic ceļvedim, no tās trim torņiem paveras pasakains skats uz Vīni.

Patiesībā nebija nekāda iemesla tam neticēt - pat no zemes bija redzams, kā mirdz un laistās pilsētas centrs. Ielas un šosejas iezīmējās dzeltenām ugunīm, laukumi un skvēri bija izgaismoti balti, pa starpām - spožas reklāmas - zaļas, zilas, sarkanas. Tūkstoš uguņu gaismā pils silueta ēnas šķita plakanas, it kā izgrieztas no bieza, melna papīra. Augstā siena, virs tās - tumšais ēkas milzenis ar smailo logu bezdibeņiem. Pilnais mēness lēja savu blāvo gaismu pār jumta dakstiņu zvīņām. Viens tornis - resns un augsts, ar plakanu virsu, divi tievākie asi slēja augšup vairākas smailes… Lēni krītošās pūkainās sniegpārslas piešķir ainavai teātra dekorāciju izskatu. Tikai - kāda luga tiek spēlēta uz šīs skatuves?

Kronburga tikusi celta no tūkstoš četri simti trīsdesmit otrā līdz tūkstoš četri simti piecdesmit devītajam gadam. Celtniecību pavadīja nelaimes gadījumi un ugunsgrēki, kuros gāja bojā desmitiem strādnieku. Sešpadsmitajā gadsimtā pils tika uzskatīta par Austrijas renesanses brīnumu. Vairāk nekā pustūkstoti gadu pils palika Algenbergu ģimenes rezidence, bet tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešajā gadā tā pārgāja Vīnes pilsētas īpašumā, vairākus gadus tur bija vēstures muzeja filiāle.

Pagājušajā gadā Kronburgu izpirkuši privātpersona un sākusi tās rekonstrukciju. Šīs ziņas es biju smēlies no in- terneta. Spoki, žurnālistu noslēpumainā bojāeja un citas mistiskas blēņas tur ne ar vārdu nebija pieminētas.

-   Ko mēs šeit darīsim? - saspringtā tonī vaicāja Krievijas vēstniecības atašejs Ivļevs, kuram naktī šajā Vīnes daļā itin nekas nebija meklējams.

Turpretī ārējā izlūkdienesta kapteinis Ivļevs, lai gan dienesta darīšanās varēja atrasties visur kur, taču tikai ar priekšniecības svētību, dega nepacietībā atgriezties oficiālā uzdevuma ietvaros.

-   Neko. Pabraukāsim šurpu turpu. Paskatīsimies un dosimies mājās…

-   Kas te ko skatīties… - Ivļevs neizpratnē paraustīja plecus un prātīgi apklusa. Jo Centra pilnvaroto pārstāvi vietējie allaž uztver kā «pārbaudītāju». Dievs vien zina, ko viņš atgriezies uzrakstīs savā ziņojumā… Bet vārdi «neizlēmība» vai «gļēvulība» spēj sabojāt ikvienu personisko lietu.

Patlaban gan no visām manām pilnvarām nebija nekādas jēgas. Es pat nezināju, kā tās likt lietā. Uz pili mani bija atvedusi intuīcija, kas melno mersedesu saistīja ar Kronburgu. Taču savas rīcības skaidrošana ar intuīciju jau iepriekš bija lemta neveiksmei. Var nokļūt absolūtā muļķa lomā.

«Ford Focus» pabrauca garām pilij, apstājās un pēc dažām minūtēm devās atpakaļ. Lai gan faktiski mēs atradāmies pilsētas centrālajā daļā, pils apkārtne bija tikpat vientulīga kā tajos laikos, kad tai apkārt šalca mežs. Ne laternu, ne mašīnu, ne gājēju, tikai pašā malā sānos blāv kaut kādas lampiņas… Es saspringti ar skatienu skenē- ju Kronburgas akmens konstrukcijas, cenzdamies cauri raupjajam mūrim saskatīt, kas atrodas iekšienē. Ja manam skatienam piemistu magnētisks spēks - kā Dāvidam Koperfīldam - pils sienas sabirztu un pārvērstos pīšļos… Taču es diemžēl tā arī neko nespēju saskatīt. Lai gan…

Pils palika aiz muguras.

-   Braucam prom? - Ivļevs atviegloti vaicāja.

-   Nē. Griez apkārt.

Kaut kas bija aizķēris kādu manu smadzeņu neironu. Pavisam sīka detaļa. Tā var nenozīmēt itin neko, taču var nozīmēt arī ļoti daudz.

-   Kāpēc?! Nobraucām jau turp un atpakaļ, kā jūs likāt…

-   Griez apkārt! Nobrauksim vēlreiz…

Smagi nopūzdamies, atašejs-kapteinis grieza stūri. Fords izslīdēja, pretīgi nočīkstēja gumija. Pils atkal sāka tuvoties.

Stikli. Desmitiem smailo logu melno bezdibeņu vidū viens no stikliem tikko manāmi spīdēja. Tātad kaut kur dziļumā aiz tā dega gaisma!

Tagad es zināju, kur jāskatās. Uz mirkli aizvēru plakstiņus, lai acu zīlītes paplašinātos. Un atkal atvēru, notēmējis skatienu vajadzīgajā punktā. Tā arī ir! Vienā logā mirgoja sārta atklātas liesmas atblāzma. Tā nāca no lāpas, aizdedzinātas avīzes, šķiltavām vai sveces…

Mēs pabraucām pilij garām un atkal apgriezāmies. Taču šoreiz, lai kā arī pūlētos, es vairs neko nesaskatīju.

Jau izlaizdams mani kvartālu no viesnīcas, Ivļevs pēkšņi iejautājās:

-   Vai tur netālu ir zoodārzs? Tur, kalnā?

-   It kā jau nav. Kas tad ir?

-   Nekas. Es saklausīju vilka gaudošanu…

-   Ko?! - Es strauji pagriezos un cieši raudzījos kapteinim sejā - vai viņš mani nenes cauri? Nē. Viktors ir pavisam nopietns.

-  Kas par vilka gaudošanu?! Kur tu to dzirdēji? - Tonis iznāca pārlieku skarbs.

-   Ko jūs tā satraucaties? - Ivļevs brīnījās. - Braucot garām pilij, es palaidu loga stiklu uz leju, un man likās, ka dzirdu - vilks gaudo…

-   «Gaudo» vai «likās»?

-   Gaudo. Šķita, ka aiz sienas. Bet kā Kronburgā varētu gadīties vilks?

-   Jā, patiesi… Zini ko, Vitja? Mašīnu nenododiet. Tā man var noderēt.

* * *

Kā jau biju paredzējis, Centrs nedeva sankciju operācijas «L» veikšanai. Tiesa, formulējums viesa cerību: «Lēmuma pieņemšana atlikta līdz papildu datu iegūšanai, kuri apliecinātu prasības nepieciešamību.»

Papildu datus centos iegūt pats, trīs dienas veikdams Kronburgas pils ārējo novērošanu. Visumā ņemot, izsekošana būtu praporščiku un jaunāko leitnantu uzdevums, bet ko lai dara - ārzemēs mums nav izsekotāju štata…

Veikt novērošanu mazapdzīvotā pakalna virsotnē izrādījās sarežģīti - apkārt grāfu Algenbergu dzimtas ligzdai pletās tukša vieta, kur ne vien cilvēks, bet arī nejauši iemaldījies suns pievērstu uzmanību. Vienīgi pārsimt metru attālumā atradās neliels restorāniņš ar nosaukumu «Pils». Sevišķi populārs tas nebija - stāvvietā aizvien atradās ne vairāk par trim četrām mašīnām. Firmas ēdiens šeit bija Kronburgas šnicele, un visas trīs dienas man nācās tēlot šī kulinārijas brīnuma cienītāju, lai gan tā maz atšķīrās no visparastākās Vīnes šniceles, kura līdzinās rīvmaizē panētai ziloņa ausij un man nemaz neiet pie sirds.

Restorāniņu es izmantoju par savu atbalsta punktu - rītos stiklotā verandā dzēru kafiju un ēdu pankūkas, nesteidzīgi smēķēju cigāru, klaiņāju pa apkārtni, turklāt motivēti apgāju apkārt pilij, elpoju svaigo ziemas gaisu un priecājos par skatu, kas pavērās lejā, - gotiskajiem torņiem un vecpilsētas smailēm, katedrāļu un piļu kupoliem, seno ēku dakstiņu jumtiem, milzīgo panorāmas ratu, zem kura sniegu alejās tīrīja mans melnādainais draugs Ifrits un kas no šejienes bija vai ar roku sasniedzams…

Prātera parks pletās paugura pakājē, draudīgi kustinādams apledojušo koku melnos zarus, kaut gan šī kustināšana nešķistu draudīga, ja zem tiem, precīzāk, pie pils sienas, nebūtu atrasts saindētais Vitālijs Toršins un es vienkārši pastaigātos pēc brokastīm…

Beidzis leģendā paredzēto pastaigu, es kāpu uzticamajā «Ford Focus» un apbraukāju pakalna apkārtni, vērodams ceļus un palaikam dažādos rakursos aplūkodams pili tālskatī. Pusdienlaikā atgriezos restorānā, notiesāju Kronburgas šniceli ar pudeli gaišā alus, atkal ilgi sēdēju verandā ar kafiju un cigāru, domīgi vērdamies sešpadsmitā gadsimta piļu arhitektūras piemineklī.

Viesmīlim paskaidroju, ka esmu bildinājis apburošu, bet kaprīzu meiteni un tagad trīs dienas «Pilī» gaidu viņas jāvārdu. Ja to nesaņemšu, tad uz visiem laikiem aizbraukšu uz citu zemeslodes malu - uz Kanādu. Viņš noticēja tik romantiskam stāstam. Vai arī izlikās ticam - galu galā es biju pastāvīgs un dāsns klients un neko citu kā tikai labumu ne iestādei, ne viņam pašam nenesu.

Vēlāk, jau mijkrēslī, es braucu ēst vakariņas - ēdu sārtu, taukos pilošu cūkas kāju ar kraukšķīgu garoziņu, piedzerdams klāt lielisku Reinas vīnu, klausījos Mocartu veca inteliģenta vijolnieka izpildījumā… Samaksājis vēl kādu brīdi sēdēju savā fordā, raudzīdamies no melna papīra izgrieztajos Kronburgas torņu siluetos, bet, kad restorānu slēdza un nedaudzie viesi brauca projām, sekoju pēdējai mašīnai, pa ceļam vēl beidzamo reizi noskatīdamies uz pili.

Nekādus sevišķos «papildu datus» es neieguvu, lai gan faktu, to skaitā interesantu un grūti izskaidrojamu, salasījās pietiekami.

Kronburga tika intensīvi restaurēta. Pirmām kārtām atjaunoja augsto pils sienu - pēc gaišākas nokrāsas mūsdienu akmeņiem varēja pateikt, ka agrāk tajā bija rēgojušies milzīgi caurumi. Galvenajā ēkā tika veikti apdares darbi, vienlaikus dienvidu tornim lika jaunu jumta segumu… Manu acu priekšā sāka uzstādīt ar dzelzi apkaltus ozolkoka vārtus, bet līdz galam netika - milzu viras sašķiebās, un vairāki strādnieki neveiksmīgi mēģināja vainu vērst par labu.

Strādāja galvenokārt arābi - kādi piecpadsmit cilvēki. Neliels autobuss ik rītu viņus atveda un septiņos savāca, reizēm stundu, pusotras vēlāk. Es izsekoju autobusu un uzzināju, ka viņi visi dzīvo vienā vietā - kopmītnē pilsētas nomalē. Taču kāds palika pilī arī pēc darbadienas beigām - vairākas reizes es skaidri redzēju logos gaismas atblāzmu. Pārsvarā galvenās ēkas trešajā stāvā un dienvidu tornī.

Vairākas reizes glītas celtniecības kravas mašīniņas piegādāja būvmateriālus. Sašķiebušies vārti nāca manai novērošanai par labu - izkraušana notika ārpusē, un es varēju vērot, kā čaklie arābi gluži kā skudras stiepa pagalmā maisus ar cementu un smiltīm, dakstiņus iepakojumā, resnas caurules fekāliju masām… Nav nekāds brīnums - rekonstrukcijas gaitā jaunajam īpašniekam nācās risināt kanalizācijas problēmu, jo pilī tādas savu mūžu nebija bijis - dabiskās vajadzības kārtoja tieši gar sienu no izvirzītām mazītiņām istabiņām caur koka krēsliņos ierīkotiem apaļiem caurumiem. Ņemot vērā pils arhitektūras specifiku - granīta sienas un iekārtās dēļu grīdas -, uzdevums nebija no vieglajiem… Kādu rītu balts mikroautobuss ar uzrakstu «Biofarm» atveda dažas neliela izmēra kastes, līdzīgas sūtījumu pakām, pie kam tās izkrāva darbinieks baltā uzsvārcī.

Pats interesantākais notika vakarā - pēkšņi savā melnajā mersedesā atbrauca tas pats austrumu skaistulis ar švītīgo bārdiņu, kurš nezināmā virzienā aizveda no manis Irēnu - tā sakot, nopūšot vārgo tikko modušās mīlestības liesmiņu un izjaucot nākamo ģimeni… Netici nu pēc visa tā intuīcijai!

Atvēris aizmugures durvis, tas nelietis galanti palīdzēja izkāpt divām jaunām meitenēm un kopā ar viņām nozuda pili. Man sašutumā aizrāvās elpa - negausīgais izvirtulis, maniaks! Nav, protams, izslēgts, ka es nepareizi esmu iztulkojis parastu lietišķu vizīti - meitenes visnotaļ varēja būt dizaineres, interjera mākslinieces, mīksto mēbeļu konsultantes vai kanalizācijas ekspertes… Lai gan vienīgi Holivudas filmās garkājaina divdesmit gadu veca blondīne ar ceturtā lieluma krūtīm izrādās esam atomenerģētikas speciāliste - diemžēl dzīvē tādi brīnumi nenotiek…

Pēc trīsarpus stundām mans veiksmīgais sāncensis izveda meitenes atpakaļ, viņas izskatījās iesilušas vai nu no alkohola, vai kā cita - jautri zvaigāja, šķobījās uz augstajiem, smailajiem papēdīšiem, bez iemesla smējās, nemākulīgi lūkoja pikoties… Tobrīd es jau atrados tuvāk un starmešu gaismā varēju abas labi apskatīt, nepārprotami secinot, ka dāmas pelnīja iztiku nevis ar uzcītīgi mācoties gūtām zināšanām, bet gan ar bez jelkādas piepūles un gluži par baltu velti no vecākiem mantotiem dabiskiem jaukumiem. Aizcirtās durtiņas, mersedess punktuāli pamirkšķināja pagrieziena rādītāju un apgriezās, atstādams mani pārdomās par dzīves netaisnībām, kuru dēļ esmu spiests visu mūžu pildīt nogurdinošu, dažkārt pat bīstamu darbu, nevis bezrūpīgi izmantot to, ko man devusi daba.

Tur patiešām ir ko padomāt, pārcilājot simtiem piemēru no paša un citu rūgtās pieredzes, kā arī no cilvēces vēstures un nākot pie neizbēgama secinājuma, cik nepilnīga ir apkārtējā pasaule. Šādi intelektuālie seansi nomierina - sak, ne tikai tev viss varēja būt labāk, un paaugstina pašvērtējumu, kāds piemīt ikvienam analītiski domājošam cilvēkam. Taču šādus eksperimentus labāk veikt, sēžot mīkstā dīvānā pie televizora ar pāris pudelēm alus vai iegrimušam klubkrēslā pie kamīna ar glāzi viskija, kas dzirkstī sarkanajā atblāzmā…

Pašreizējā situācija nevedināja uz globālām filozofiskām pārdomām, un es metos pie sava fordiņa. Atšķirībā no likumam paklausīgā atašeja Ivļeva mani nemulsina ne dzinēja zirgspēki, ne pakaļdzīšanās izredzes pa pirmklasīgajām, pie pārdrošiem braucējiem neradušajām Vīnes ielām. Tāpēc šajā reizē mersedess necik tālu prom netika, un es, prātīgi atstājis starp mums divas mašīnas, cieši ieķēros tam astē.

Meitenes izkāpa centrā, tumšā ieliņā pie restorāna «Zelta stīpa», turklāt šoreiz izvirtīgais skaistulis viņām roku nepasniedza un vispār no mašīnas laukā neizkāpa. Es paguvu ievērot, kā dāmas ierasti nozuda zemās, smailās, ar dzelzi apsistās durvīs, un turpināju sekot savam novērošanas objektam.

Tālāk mūsu mērķis bija prestižais Pukersdorfas rajons. Cauri apsargājamiem vārtiem mersedess iebrauca kotedžu ciemata teritorijā, kas pletās starp mežu un ezeru. Mājiņas šeit maksā, sākot no sešsimt tūkstošiem eiro. Tātad vieglprātīgās Irēnas un vēl ievērojamas daļas Vīnē dzīvojošo sieviešu mīļākais acīm redzami trūkumu necieš. Man atlika vien apstāties simt metru attālu un ar skaudīgu skatienu noraudzīties pakaļ mersedesa gabarītu ugunīm.

Rezidentūrā bija Vīnes ceļu policijas datora datubāzes kopija, tomēr noslēpumainā svešinieka vārdu tajā neizdevās noskaidrot - mersedess bija reģistrēts kā sabiedriskās organizācijas «Islāms un izglītība» īpašums.

Firma «Biofarm» nodarbojās ar pētniecību farmakoloģijas jomā un dzīvnieku piegādi laboratorijām. Es piezvanīju uz turieni un uzdevos par Kronburgas pils pārvaldnieku.

-    Vakar mēs gaidījām sava pasūtījuma piegādi, bet acīmredzot bija radušies sarežģījumi… Vai nevarat pārbaudīt, kas ir noticis?

-   Jā, protams, vienu acumirkli, - atbildēja laipna sievietes balss, un es dzirdēju, kā sāk klabēt datora taustiņi.

»

-   Atvainojiet, te būs kāda kļūda - pasūtījums piegādāts vakar desmitos nulle piecās.

Jā, tiešām - desmitos nulle piecās. Viņiem ir precīza uzskaite. Starp citu, tas ir raksturīgi īstam kapitālismam!

-    Dīvaini… Man ziņoja, ka nav atvests viss pasūtītais…

-  Jā, tiešām gan - piecdesmit balto pelīšu un tikai divdesmit pelēko, - pēc neilgas pauzes turpināja neredzamā sarunbiedrene. - Bet mēs jau pašā sākumā brīdinājām, ka nevaram garantēt pelēko pelīšu piegādi pilnā apjomā - tās ikreiz nākas ķert, un nav iespējams paredzēt rezultātu…

-   Paldies, atvainojiet, - es apstulbis noteicu. - Uz redzēšanos.

Nolicis klausuli, es ilgi sēdēju nekustīgi, juzdamies pilnīgi izsists no sliedēm. Nu labi - pils ar spokiem. Labi - jautras meičas vakaros. To visu var saprast vai daudzmaz ticami izskaidrot. Bet kāds tam visam sakars ar baltajām un pelēkajām pelēm?!

* * *

-   Sergejeva kungs, esmu laikraksta «Kurjers» komentētājs Holsters. - Sačākstējis cilvēciņš garu degunu pārlaiž roku viļņainajiem matiem. - Jūs solījāt pastāstīt par jaunā satelīta pārklājuma zonu. Kā arī par ekonomisko pamatojumu kaimiņvalstu iesaistīšanai projektā…

Ar šiem jautājumiem viņš man uzmācās pieņemšanas laikā vēstniecībā, taču toreiz es arī gribēdams nebūtu varējis neko atbildēt. Es atceros, ka uzstājīgajam žurnālistam galvvidū bija pamatīgs plikums, kas no prezidija nav redzams.

Preses konference notiek Austrijas Republikas Ekonomiskās attīstības ministrijas kongresu zālē. Sapulcējies ap divdesmit rakstošo žurnālistu un kāds desmits filmējošo. Te ir gan vietējā prese, gan BBC, gan CNN… Mikrofoni ar izdevumu nosaukumiem, foto un TV kameras, zibspuldžu uzliesmojumi… Par laimi, pasākums tuvojas beigām.

Vienā rindā ar mani sēž «Rosaviakosmos» ģenerāldirektors biedrs Ivašutins, Krievijas vēstnieks biedrs Skvor- covs un Austrijas ekonomiskās attīstības ministrs Altusa kungs. Pirms pasākuma viņi cits pēc cita neslēptā cieņā bija spieduši man roku. Vēl četri preses konferences dalībnieki, kuri sēdēja pie viena galda ar mums, šo godu ne- izpelnījās, lai gan bija pietiekami ievērojami politiķi un biznesmeņi. Tādējādi ar vienkāršu paņēmienu žurnālistiem tika radīts iespaids, ka es esmu ne vien Krievijas kosmosa resora vadošais speciālists, bet arī ietekmīga ēnu figūra, kas bauda vadošo aprindu cieņu. Patiesībā Ivašu- tinam delikāti norādīja, ar ko un kā jāsasveicinās, Skvor- covam tas tika darīts zināms jau agrāk, bet Altusa kungs vienkārši sekoja viņu paraugam. Un rezultātā vajadzīgais efekts tika sasniegts. Tieši tāpēc es kongresu zālē biju ieradies.

Zālē sēž ar projektu nesaistīti biznesmeņi. Kurca kungs skatās uz mani un tikko manāmi smaida. Toreiz pieņemšanā arī viņš bija man uzplijies ar šo muļķīgo jautājumu. Toties šodien es esmu pilnā gatavībā. Tikai jāpiešķir sejai nozīmīguma un informētības pilna izteiksme.

-   Pārklājuma zona ir atkarīga no satelīta orbītas augstuma, Holstera kungs, - es ar uzsvaru saku. - Vislētākajā palaišanas variantā satelīts riņķo simt desmit kilometru augstumā un pārklājuma zona tuvojas trīssimt kilometriem. Ņemot vērā nelineāro kropļojumu joslu, reālais pārklājums nedaudz sašaurinās līdz divsimt trīsdesmit - divsimt piecdesmit kilometriem. To paplašināt var ar orbītas paaugstināšanas metodi, taču tādā gadījumā izmaksas pieaug ģeometriskā progresijā…

Ar gudru sejas izteiksmi es izteicu visu, ko biju paguvis iemācīties. Taču klausītājiem vajadzēja rasties iespaidam, ka tā ir tikai sīka manu zināšanu daļiņa.

-   Domāju, jums viss ir skaidrs, Holstera kungs, un tālāk varu neskaidrot. - Es pasmaidu, un šis smaids nozīmē, ka patiesībā es tā nedomāju, taču, būdams pieklājīgs cilvēks, publiski neapšaubu pundurīša kunga spējas aptvert tās sarežģītās zinības, kuras esmu apguvis es.

-   Jā, protams, - viņš pamāj un acumirklī pārslēdzas: - Man ir jautājums Altusa kungam: vai līguma parakstīšana noritēja bez sarežģījumiem?

Kad preses konference bija galā un nozīmīgākos dalībniekus ieaicināja nelielā, taču omulīgā bārā, man smaidīdams pienāca klāt Kurcs. Viņš, protams, bija izredzēto vidū. Kā gan citādi! Valdonīga seja ar sava nozīmīguma apziņu tajā, smalks Armāni uzvalks no beidzamās kolekcijas - pelēks ar tikko manāmu zilganu svītriņu, maksā ne mazāk kā piecus tūkstošus eiro.

-Jūs izsmeļoši atbildējāt, Sergejeva kungs, - milzis no- dārdināja savā sulīgajā baritonā. - Lai gan jūtos nedaudz vīlies - cerēju ietaupīt uz zonas paplašināšanas rēķina, taču ekonomija, izrādās, izraisa jaunus tēriņus. Rodas apburtais loks… Vai mazliet neiedzersim?

Priekšlikums valdzināja ar savu novatorismu un ne- parastumu. Es, zināms, reaģēju, kā krievu vīrietim pieklājas.

-   Vienīgais, kas man nepatīk jūsu priekšlikumā, ir vārds «mazliet»…

Kurcs iesmējās un uzplikšķināja man pa plecu. No vienas puses - tēvišķīgi, kā pieklājas viņa ranga bagātniekam, bet no otras - atturīgi, it kā atzīstot manu nozīmīgumu.

Bārs ieturēts sarkani melnos toņos. Mēs apsēdāmies uz sarkana ādas dīvāniņa, kas no trim pusēm ieskāva melnu apaļu galdiņu. Jauns cilvēks melnā smokingā ar melnu, spīdīgu tauriņu tēmēja melnu zīmulīti sarkanā firmas bloknotā. Es pasūtīju «Jamesson» ar ledu, bet Kurcs - divpadsmit gadu vecu «Chivas Rigal» ar sodu. Sākumā paņēmām pēc eiropiešu mērauklas nāvējošu devu - piecdesmit gramu katrs. Taisni jāsmejas!

-   Iedzersim, lai saldinātu jūsu sarūgtinājumu par to, ka nevarat ieekonomēt! - Es pacēlu savu glāzi un saskandināju ar Kurcu.

Viņš pašūpoja galvu.

-   Nieki! Miljons vairāk vai mazāk - tam nav principiālas nozīmes…

No zilā krekla stīvinātās manšetes apakšas rēgojās platīna «Patek Philippe» piectūkstoš ceturtais modelis, it kā apliecinādams, ka Kurcs daudz nepārspīlē. Patiešām - kas ir miljons cilvēkam, kurš ikdienā valkā ap roku simt piecdesmit tūkstošus?

-   Apskaužu. Man nekad nav bijis miljona. Un droši vien arī nebūs!

-   Neesiet tāds pesimists! - Kurcs smaida. - Dažkārt liela nauda nokrīt tikpat kā no gaisa!

-  Man tā nav gadījies, - es kautrīgi saku. - Vai jums ir lidmašīna?

-   Maza - «Falcon». Tās uzturēšana nes vienīgi zaudējumus. Toties nesen es ļoti izdevīgi ieguldīju naudu. - Kurcs paceļ glāzi pie lūpām. - Nopirku Kronburgas pili…

Es sāku klepot - viskijs ieskrēja otrā rīklē.

-   Kas jums notika?

-   Ne… Nekas, vienkārši aizrijos. To, kur spokojas?

Mans sarunbiedrs izdarīja nenoteiktu žestu.

-   Kad runa ir par perspektīvām investīcijām, tādiem sīkumiem nepievērš uzmanību. Turklāt ar saimniekiem spoki lieliski satiek… Cik tādu piļu ir Anglijā un Skotijā!

Dīvaini, taču izskatījās, ka pašu spoku esamības faktu Kurcs neapšauba!

-   Kad pabeigšu remontu, uzaicināšu jūs ciemos…

-   Cik interesanti! - Mana seja pauda dzīvu interesi. - Nekad neesmu bijis īstā dzīvojamā pilī!

Divkāršās alkohola porcijas bez pēdām pazuda mūsu kuņģu bezdibeņos, neradīdamas nekāda efekta. It kā zilonim būtu iešauts ar sīkām skrotīm. Mēs reizē nolikām platās glāzes ar biezo dibenu uz melnās plastikas virsmas, kas bija izraibināta no valgiem aplīšiem un puslokiem.

-   Atkārtosim? - es ierosinu, lai gan atbilde ir pati par sevi saprotama.

Kurcs pamāj un skatās pulkstenī. Nē, ne jau pulkstenī, bet godkāres mērauklā, ko bagātnieku aprindās uzskata par veiksmes un panākumu simbolu.

-   Es arī tur tikpat kā neesmu. Uzticēju visu savam draugam - viņš vada remontu, iepērk materiālus, nolīgst un kontrolē strādniekus… Starp citu, viņam tūlīt jābūt šeit…

Kurcs izvelk no kabatas telefonu. Tas, protams, ir «Vērtu» platīna korpusā. Resnais pirksts ar pūlēm spiež mazos taustiņus. īsa apmainīšanās frāzēm.

-  Pēc desmit minūtēm es jūs iepazīstināšu… Viņš jums patiks - ļoti simpātisks, izglītots cilvēks. Turklāt pazīstams zinātnieks, bioķīmiķis.

-   Labprāt iepazīšos, - es smaidu. - Man patīk interesanti cilvēki.

Aktīvam izlūkam aizvien jāpaplašina savs kontaktu loks - tas ir visdrošākais paņēmiens, kā iegūt perspektīvas pazīšanās. Patiesība, ko māca izlūku skolas pirmajā kursā, daudzkārt ir pierādījusi sevi dzīvē. Un tagad es kārtējo reizi pārliecinājos par tās pareizumu.

Kurca draugs izrādījās precīzs un patiesi ieradās tieši pēc desmit minūtēm. Gara auguma, platiem pleciem, melnīgsnēju seju, švītīgām ūsiņām, spāniešu bārdiņu… Austrumu skaistulis, kas saistīts ar Irēnu un Kronburgu!

-   AI Fulani kungs, - Kurcs stādīja viņu priekšā. Un precizēja: - Mans draugs Nāzifs bin Ahmeds al Fulani. Arābu princis. Kembridžas un Sorbonnas profesors.

Tad pagriezās pret mani.

-   Un tas ir Igors Sergejeva kungs. Krievijas kosmosa koncerna galvenais konstruktors.

Nāzifa bin Ahmeda al Fulani lielajās brūnajās acīs pazib ieinteresētības uguntiņas. It kā reaģēdama uz manu vārdu, viņa smadzenēs iedegusies kriptona lampiņa.

Nepazīstamam cilvēkam spiest roku Austrumos nav pieņemts. Tāpēc mēs tikai palokāmies viens otram, turklāt Nāzifs bin Ahmeds paceļ pie pieres kopā saliktas plaukstas.

-   Galvenais inženieris, nevis konstruktors, - es pieticīgi precizēju.

-    Nav svarīgi. Galvenais, ka galvenais! - austrumu skaistulis izmet kalambūru un laipni ierosina:

-   Mums ir sarežģīti vārdi. Varat uzrunāt mani vienkārši par Nāzifu.

-   Tas nozīmē «tīrs», - es pamāju. - Lielisks vārds!

Ieinteresētības zibsnis atkārtojas. Jaunais paziņa nomēra mani ar neslēpti vērtējošu skatienu. Kurcs izbrīnījies kasa pakausi.

-   Jūs protat arābu valodu?

-   Tikai dažus vārdus. Ir nācies strādāt Austrumos…

Patiesībā es zinu daudz vairāk. Arī to, ka «bin Ahmeds» nozīmē - Ahmeda dēls. Un vēl - Kurcs nosauca vārda saīsināto variantu, pilnā tiek minēts arī vectēva vārds…

Kādu brīdi mēs tērzējam par neitrāliem tematiem, kā ierasts pirmajās pazīšanās minūtēs. Glāzes nemanāmi tukšojas. Kurcs no jauna pasauc viesmīli, un mēs atkārtojam pasūtījumu. Al Fulani atsakās no alkohola un patriotiski pasūta kafiju arābu gaumē.

-   Katrā ziņā ar kardamonu! - viņš precizē.

Viesmīlis bezmaz vai sasit papēžus un, ātri apgriezies,

aiziet.

-   Mans draugs Nāzifs ir apbrīnojami daudzpusīga personība, - Kurcs turpina sarunu. - Viņam padodas ne tikai precīzā zinātne, bet arī augstā poēzija.

-   Vai tiešām?! - es iespējami patiesi brīnos.

-   Jā, viņš ir lielisks dzejnieks! Nāzif, noskaiti mums par jaunavām harēmā! - Kurca kunga balsī skan patiesa ieinteresētība. Viņš visnotaļ varētu strādāt lielā izdevniecībā par PR direktoru. Vai sliktākajā gadījumā - par literāro aģentu.

-   Nē, - arābu princis purina galvu. - Lirisks noskaņojums man rodas tikai daiļu sieviešu klātbūtnē. Paklausieties labāk ko citu!

Un viņš tiešām sāk skandēt - asi, uzstājīgi, ritmā kustinot spēcīgo plaukstu - it kā šķeldams gaisu ar līku un asu arābu zobenu. Tas atbilda saturam. Rīkles balsī skanošajās frāzēs es saklausīju zirgu mīņāšanos un zviedzienus, zobenu šķindu, ievainoto klaigas… Tad asiņaino cīniņu ar svešticībnieku nomainīja krāšņas dzīres - strūklaku šļaksti, dombras austrumnieciski smalkā melodija, puskailu dejotāju vieglie soļi, ūdens pīpes daudznozīmīgā burbuļošana, ienaidnieks… Ko tur varētu darīt ienaidnieks? Pēc idejas viņam nav vietas uzvaras svinībās! Droši vien es neesmu uztvēris būtību, jo slikti pārzinu valodu. Neesmu jau arābu speciālists…

Diez vai al Fulani uztvēra manas šaubas, diez vai viņam radās pat nojausma, ka esmu kaut jel ko sapratis. Drīzāk viņš gribēja padižoties ar galveno - uzsvērto pantu, jo, it kā atbildēdams uz neuzdoto jautājumu, viņš pārtulkoja beidzamo frāzi:

Un savaldītais naidnieks rāmi Nu aizpīpē man kaljanu!

- Vareni! - Kurcs sāka skaļi aplaudēt, un es pievienojos, lai gan nebiju tādā sajūsmā kā viņš, gluži pretēji - biju nobažījies.

Ko Nāzifs bin Ahmeds al Fulani ar savām poētiskajām alegorijām gribēja paust? Jo - ja liriskas noskaņas viņā raisa sieviešu klātbūtne, tad kaujiniecisks gars būtu jāmodina ienaidniekam līdzās! Un kurš šeit ir piemērots ienaidnieka tēlam? Diez vai viņa senais draugs un paziņa Kurcs! Tātad šī nepateicīgā loma piekrīt kosmosa zinātnes lauciņa kopējam Igoram Sergejevam, viņu gaida savaldīšana un rāma grēku nožēla… Bēdīgi. Turklāt smēķēt ūdens pīpi es neprotu un diezin vai iemācīšos…

Pie galda iestājās klusums. Mēs ar Kurcu turpinām dzert viskiju, Nāzifs, kā jau pieklājas īstenam musulmanim, malko arābu kafiju un vērīgi lūkojas apkārt.

-   Sarkans ar melnu - ļoti stilīgi, - viņš pēkšņi vēršas pie sava drauga. - Varbūt iekārtosim pilī tādu guļamistabu? Melnas sienas, melna grīda, griesti, sarkanas mēbeles, sarkani gaismas ķermeņi, sarkana gulta…

-   Tad tajā nāksies guldīt melnu sievieti, - Kurcs nosmīkņā.

Un paskaidro:

-   Nāzifs nekad neatslābinās, viņš allaž domā par darbu. Pat līdz galam neuzbūvētā pilī noņemas ar zinātniskiem pētījumiem…

Kā nu ne, zinu… Ar pelēm un īpašas kategorijas meičām…

-   Starp citu, runājot par sievietēm… - Kurcs iztukšo glāzi. - Sen neesmu redzējis Irēnu.

Nāzifs piekrītoši pamāj.

-   Es arī. Viņa teicās nedēļu atpūsties Šveicē.

Piedevām visam viņš ir arī profesionāls melis! Neviens

muskulis sejā nenodrebēja, arī balss skan visnotaļ dabiski…

-   Vai negribat braukt uz operu? - tikpat dabiskā tonī jautā Nāzifs bin Ahmeds al Fulani. - Man ir pasūtīta loža.

-   Labprāt, - Kurcs pamāj. - Tas būs daudz labāk nekā visu vakaru dzert viskiju. Baidos, ka esmu tam jau noskaņojies…

-   Un jūs? - pieklājīgi apvaicājas Nāzifs, pagriezdamies pret mani.

-   Diemžēl man ir svarīga tikšanās vēstniecībā, - es saku.

Patiesībā tā nav taisnība. Man tikai nepatīk opera. Un šodien man nav ko jautāt ne Kurcam, ne Nāzifam. Lai gan intuīcija man saka - Kurcam ir ko jautāt man.

Tā arī bija. Arābs pieklājīgi atsveicinājās un aizgāja, pārliecinājies, ka mūsu tikšanās ir nejauša un es neizrādu par viņu ne mazāko interesi. Kurcs uzkavējās.

-  Atgriežoties pie jautājuma par miljonu, - viņš negaidot iesāka.

-   Par ko?!

-   Par to miljonu, kura jums nekad nav bijis un kurš var pēkšņi uzrasties.

-   Interesanti - kādā veidā?

-    Jums taču ir saistība ar projekta izstrādi? Un jūs baudāt Altusa kunga un krievu priekšnieku cieņu… Es būtu ārkārtīgi pateicīgs, ja jūs palīdzētu samazināt manus izdevumus. Pusi ieekonomētās summas es ar prieku pārskaitītu jūsu kontā. Sākumā tā būs mazāka summa, taču, turpinot sadarbību, miljons ir gluži reāls.

Kāds neģēlis! Viņš grib dot kukuli neuzpērkamajam Dmitrijam Poļanskim! Lai gan, nē, - kukulis domāts «Ros- aviakosmos» ierēdnim Igoram Sergejevam, un tas jau ir gluži kas cits… Tā ir ļoti laba zīme - tātad Kurca kungs nenojauš manu patieso misiju!

-   Jūs pārvērtējat manas iespējas, - es pieklājīgi pasmaidu. - Taču, ja šāds variants kļūs reāls, es došu jums zinu. Mēs silti atvadāmies. Kurcs ar savu arābu draugu dodas uz operu, bet es - uz vēstniecību. Mani gaida pamatīgs darbs, un tā vārds ir - Nāzifs bin Ahmeds al Fulani! Rūpīgi jāpārbauda, vai tiešām švītīgais izvirtulis ir tik talantīgs, kā to iztēlojies viņa lētticīgais austrietis ar «Patek Philippe» uz rokas…

* * *

Rīts. Vēl aizvien snieg, taču ir parādījušies sētnieki ar platām lāpstām un mazas mašīniņas ar skrāpi priekšā un rotējošu tērauda birsti aizmugurē. Laukums katedrāles priekšā ir notīrīts, kārtējā ekskursija aizgrābti aplūko sienā iestrādātu aplīti un divas metāla svītras. Tie ir kontrolparaugi - viduslaiku maizes klaipiņa etalona lielums un garuma mēri. Te pircēji varēja pārbaudīt, vai viņu pirkums atbilst standartam, - pielika klaipu etalonam vai piemērīja auduma gabalu svītrai - un skaidra bilde! Ja konstatēja krāpšanos, vainīgo tirgotāju bāza maisā un publiski mērca Donavā. Tas bija profesionālās karjeras kaunpilns gals, turklāt ziemā pastāvēja varbūtība nosalt… Tāpēc blēdījās reti un tikai vasarā. Turpretī tagad pūš pilsoņiem miglu acīs cauru gadu! Un es eju uz policiju taisnību meklēt. Tiesa, ne jau ar sūdzību par tirgotājiem…

Vakar rezidentūrā pienāca ekspresģenētiskās ekspertīzes rezultāti. Sievietes mats, kas tika atrasts uz Toršina apģērba, ir identisks Irēnas Kastorskas matam. Ak tu maita! Iztērējot ne mazāk kā stundu, es izveidoju sīku loģisko shēmu: Irēnas mats - Ifrita stāsts par skaisto sievieti, kas pavadījusi Toršinu, - nolaupītais dokuments Irēnas rokās… Šī faktu ķēdīte bija par pamatu iesniegumam policijā kopā ar secinājumu - Irēna Kastorska ir saistīta ar dokumentu nolaupīšanu un krievu diplomāta indēšanu!

Citā dokumentā loģiskā ķēdīte bija izvērsta - es pievienoju Vollesa dīvaino pienākšanu klāt pieņemšanā un Irēnas palīdzību amerikāņiem muzejā. Secinājums - Irēna ir saistīta ar amerikāņiem, tātad aiz raķešu dokumentācijas nolaupīšanas, viena mūsu kolēģa indēšanas un otra nolaupīšanas stāv CIP rezidentūra, sakarā ar ko mēs atkārtoti lūdzam akceptēt akciju «L».

Pirmo dokumentu nesu līdzi, otrs jau naktī šifrētas telegrammas veidā aizceļoja uz Centru.

Hugo Verners saņēma mani tikpat laipni, lai gan kafiju šajā reizē nepiedāvāja.

-   Redzēju jūs preses konferencē, - viņš uzreiz paziņoja. - Priecājos, ka sadarbība mūsu valstu starpā paplašinās. Diemžēl man jums nekādu jaunumu nav.

-   Toties man ir jaunumi. - Uz galda nogūla iesniegums, ko bija parakstījis rosīgs cilvēks ar aktīvu dzīves pozīciju - Igors Sergejevs.

-   Kas tas ir?

Es ieturēju pauzi, pētot spīdīgo matu ideālo celiņu un gaidot, kamēr inspektors izlasīs blīvi sarakstīto tekstu. Beidzis viņš nolika lapu un pārbrauca ar plaukstu pār vaigu, it kā pārbaudīdams, vai nav atauguši rugāji. Vaigs bija nevainojami gluds, taču inspektors joprojām izskatījās norūpējies.

-   Manuprāt, pamats oficiālai izmeklēšanai, - es devu policistam ierosmi. - Tagad jūs varat nopratināt Ifritu, un, kad viņš būs atpazinis Kastorskas kundzi, Irēnu var arestēt un noskaidrot, kas stāv aiz viņas muguras…

Inspektors izbrīnīts pacēla uzacis.

-   Ak tā?

-   Identificēšanas fakts plus mana liecība to atļauj, vai tā nav?

-   Tā ir… Jūs gan labi orientējaties šādās lietās! - Verners vērīgi mani pēta, es izturu viņa skatienu. - Es domāju - labi privātdetektīvam… Bet kosmosa aģentūras ierēdnim - vienkārši teicami!

-   Nekad neesmu bijis privātdetektīvs, - es atvēcinājos. - Toties par polārās stacijas «Rosaviakosmos» priekšnieku ir nācies būt. Un saskaņā ar amata pienākumiem ir nācies veikt izmeklēšanu, kad viens darbinieks medībās nošāva otru. Toreiz es izurbos cauri šīm gudrībām…

-   Saprotu, saprotu…

Pēc Hugo Vernera skatiena ir redzams, ka viņš tiešām sāk kaut ko apjaust. Ko lai saka - apjausmas lietai nevar pievienot. Tāpēc mums tās netraucēs, bet viņa aktivitāti droši vien stimulēs.

-   Un vēl kas… Pirms pāris dienām pie restorāna «Zelta stīpa» es pazaudēju kabatas portfeli… droši vien izkritis, kad kāpu mašīnā. Tur stāvēja divas meičas, kuras to varēja ievērot. Manuprāt, tās bija prostitūtas…

Hugo Verners saspringti klausās. Viņa attieksme pret mani pilnīgi noteikti ir mainījusies.

-   Jums jābūt albumiem ar šādu dāmu fotouzņēmumiem. Vai drīkstu tos apskatīt?

Inspektors brīdi padomāja. Vēl pirms desmit minūtēm viņš būtu man atteicis. Tagad - nē. Viņš pagriežas pret datoru, atrod vajadzīgo vietni un pat atbrīvo man vietu.

-   Tā jums būs ērtāk.

Un, aiziedams pie loga, piemetina:

-    Šo jaunkundžu kontingents ātri mainās, tāpēc te nav visas. Savējās atradīsit, vienīgi ja laimēsies…

-   Skaidra lieta. Taču parasti man laimējas. Tfu-tfu-tfu!

Mēs ar Hugo labi saprotam viens otru. Var teikt - no

pusvārda. Un Austrijas policijas inspektora biroja krēslā es iekļāvos ļoti organiski. Starp citu, man ir nācies sēsties pat Borshanas cilvēkēdāju cilts virsaiša akmens tronī. Nav šaubu, ka šeit ir krietni vien ērtāk. Turklāt monitorā zib vissenākās profesijas pārstāvju simpātiskie ģīmīši. Valda uzskats, ka senuma ziņā ar to var konkurēt žurnālistika un izlūkošana. Manuprāt gan visas trīs nodarbes ir tik cieši savijušās, ka noteikt kādas prioritāti ir gluži neiespējami.

Blondīnes, brunetes, šatenes, rudmates, baltas, melnas, mulates, aziātes… Tomēr pārsvarā ir slāvu tipa meitenes. Portreti, uzņēmumi līdz viduklim, fotogrāfijas visā augumā… Daudzas izskatās ļoti kautrīgas - var sūtīt kaut vai uz klosteri vai dižciltīgo jaunavu skolu! Beidzot ieraugu pazīstamu seju. Jā, tā ir viena no nenogurdināmā mačo Nāzifa al Fulani nakts draudzenītēm! Ātri iegaumēju daiļavas datus un turpinu meklējumus. Taču viņas pāri- nieci nevaru atrast.

Hugo Verners stāv ar muguru pret mani un it kā aiz gara laika raugās uz ielu. Patiesībā viņš uzmanīgi vēro manu atspulgu rūtī.

-   Atradu! - es iesaucos. - Vai jums atradīsies kāda lapiņa?

-   Protams, - kā allaž laipni atbild inspektors Verners.

Viņa pētīgā skatiena pavadībā es pierakstu divu draudzeņu datus, kuras parasti strādā pārī. Nezinu, vai ar viņām tuvākas attiecības ir bijušas lielajam mīlniekam Nāzifam, taču es viņas redzu pirmo reizi. Tās ir viltus pēdas Verneram. Kāpēc? Nezinu. Katram gadījumam.

Mēs atvadāmies. Inspektors patur manu roku ilgāk, nekā nepieciešams.

-    Man jums jāatgādina, Sergejeva kungs, ka Austrijas Republikas teritorijā nepilnvarotām personām ir aizliegts veikt izmeklēšanas darbības. Un jo īpaši - ārzemniekiem…

Inspektors ir ļoti nopietns, pat bargs.

-   Par šā likuma pārkāpšanu draud liela soda nauda vai pat cietumsods. Ceru, kolēģi, ka mums nebūs nekādu pārpratumu!

Hugo Verners uzmanīgi vēro manu reakciju. Un bažīgi gaida atbildi. Lai tā būtu, lūdzu! Es izplūstu platā idiotiskā smaidā.

-   Ai, jūs arī esat kosmisko tehnoloģiju inženieris?! Kāda sagadīšanās! Es ļoti priecājos, kolēģi!

-   Uz redzēšanos, - sausi nosaka policists un atlaiž manu roku.

Izskatās, ka mūsu attiecības sāk bojāties. Netieku gudrs - kāpēc?

Vēstniecībā mani gaida jaunumi. Pirmkārt, Centrs devis sankciju operācijai «L». Otrkārt, instrukcijas tās veikšanai adresējis personiski man. Treškārt, uzdevis man akcijas vadību.

Pirmais lēmums bija gaidāms ar piecdesmit procentu ticamību. Otrā un trešā ticamība līdzinājās nullei, jo tie vienkārši nebija iespējami, ja rezidents ir dzīvs… Šādi lēmumi var tikt pieņemti, ja vietējā izlūkošanas punkta priekšnieks ir nogalināts - viņu nošāvis, noindējis vai ar uguns metēju sadedzinājis viltīgais naidnieks. Tāpēc tie nāca kā pērkons no skaidrām debesīm, sacēla kājās visu rezidentūru un izraisīja lērumu baumu, kuras, starp citu, neizcēlās ar dažādību - pašreizējo rezidentu ņem nost, bet Sergejevu sēdina viņa vietā!

Kamēr es vēl soļoju pa gaiteņiem, mani sveicināja divreiz biežāk nekā iepriekš, Ivļevs, iedams līdzās, ziņoja par pašreizējo operatīvo situāciju, sekretāre Lidija Mihailov- na uzsmaidīja savu žilbinošāko smaidu, bet Faļšins, pret parakstu izsniegdams ar manu personisko kodu šifrētas instrukcijas, drūmi norūca:

-   Starp citu, Vīne nav tā labākā un mierīgākā vieta pasaulē… Tikai no malas raugoties, dzīve te ir pārtikusi, bagāta un mierīga. Zināt teicienu - svešās rokās viens otrs daikts allaž ir resnāks?

-   Protams, zinu, Nikolaj Petrovič. Tikai - kāds te sakars ar šo daiktu? Ko jūs ar to gribat sacīt?

Viņš neko neatbildēja, tikai uzmeta niknu skatienu un ieslēdzās savā kabinetā. Pēcāk izsauca Ivļevu un auroja tā, ka to varēja dzirdēt pat cauri dubultām durvīm: «Jūs pat plānu nevarat jēdzīgi sastādīt - un te nu ir rezultāts! Domājat, ka tā ir neuzticēšanās man? Tā ir neuzticēšanās jums! Visam mūsu kolektīvam!»

Pa to laiku es atšifrēju saņemto dokumentu.

«Pilnīgi slepeni. Biedram Sergejevam. Centrs uzdod jums vadīt operāciju «L». Tās sekmīgai izpildei jūsu rīcībā tiek nodota nelegālās izlūkošanas grupa. Kontaktam ar tās vadītāju jānotiek rīt pulksten 13.00 restorāna «Au- gustiņš» Alpu zālē, pirmais galdiņš pie loga pa labi no ieejas. Parole: «Šīs ir vēlas brokastis vai agras pusdienas?» Atbilde: «Nē, tādas ir krievu paražas.» Jūsu zināšanai informējam, ka nelegālās grupas nodošana jūsu rīcībā notikusi pēc grupas vadītāja iniciatīvas.»

Pēdējo frāzi es lasīju četras reizes. No vienas puses - tā šo to izskaidroja - galveno veicamās operācijas spēku nodošanai manā rīcībā automātiski sekoja manis norīkošana par komandieri. Tam nebija nekāda sakara ar Centra kadru maiņu - visu izšķīra nelegālās grupas noslēpumainā vadītāja iniciatīva. Bet kāpēc, pie velna, viņš bija izraudzījies mani?! Un kāpēc atbildē minētas krievu paražas? Tas ir absolūti netipiski!

Piektā nodaļa

NELEGĀLAIS TĪKLS

Auksti. Kamēr es riņķoju pa pilsētu - pastaiga kājām, taksometrs, autobuss, gājēju pāreja, tramvajs, metro, gājēju pāreja -, biju paguvis pamatīgi pārsalt. Bez desmit vienos pastaigas solī sasniedzu tikšanās vietu.

Restorānam «Augustiņš» ir vairāk nekā simt gadu. Velvju gaitenis ved uz melnām, ar dzelzi apsistām ozolkoka durvīm, akmens grīdā - aizrestota lūka, pa kuru redzams pie galda sēdoša vīrieša tēls ar zoss spalvu rokā.

Leģenda vēsta, ka tas ir neveiksmīgs apmeklētājs, kuram pietrūcis naudas. Parādnieks ietupināts pagrabā, taču viņš nav nokāris degunu, bet sacerējis jautru dziesmiņu: «Ak, mans mīļais Augustiņ, Augustiņ, Augustiņ…» - ar kuru samaksājis par pusdienām. Dziesmiņa ar panākumiem aplidojusi visu Eiropu, it kā padarot bagātu gan restorāna saimnieku, gan autoru.

Reālajā dzīvē šāda idille diez vai ir iespējama - radītājs parasti paliek bešā. Es noliecos pie lūkas un iemetu tajā monētu, tēmēdams uz galda noliktajā cepurē. Netrāpu - mans eiro piebiedrojas simtiem citu uz galda nobārstītu zeltainu un sudrabainu ripiņu.

Bez trijām minūtēm viens. Es vēl brīdi papriecājos par bagāto dzejnieku-dziesminieku un eju iekšā. Iestāde tikko kā atvērusies, un apmeklētāju pieplūdumu nemana - Eiropā tik agri neēd. Nekas, vieglāk būs sazīmēt manu kontaktpersonu.

Alpu zāles sienas rotā gobelēni ar gleznainām kalnu ainavām un brieža galvas ar krāšņiem ragiem. Teikt, ka te nav daudz apmeklētāju, nozīmētu neteikt neko - zālē atrodas viens vienīgs cilvēks. Viņš sēž pie pirmā galdiņa labajā pusē pie loga un aizrautīgi studē ēdienkarti. Gaisma no ielas neļauj uzreiz viņu kārtīgi apskatīt, taču veidolā kaut kas intuitīvi šķiet pazīstams.

-   Šīs ir vēlas brokastis vai agras pusdienas? - es jautāju, apsēzdamies pretī, turklāt starp paroles frāzes pirmo un pēdējo vārdu mans balss tonis mainās, jo es saprotu to, par ko biju lauzījis galvu kopš vakardienas. KĀPĒC VIŅŠ IZRAUDZĪJĀS MANI? Un dīvainā atbilde nekļūdīgi nostājas savā vietā kā patrona aptverē.

-   Nē, tādas ir krievu paražas, - atbild Kurts Dīvervasers, smaidot paceldams galvu. - Par spīti teorijai, nejaušības un sakritības dzīvē tomēr gadās. Es daudzkārt esmu par to pārliecinājies!

-   Manā rīcībā ir pieci cilvēki, un viņi tiks galā ar uzdevumu. - Kurta Dīvervasera acis atgādina Kaukāza grēdas augstkalnu rajonu zili balto klinšu ledu, kurā tik grūti izcirst spraugas spridzekļiem.

-   Trijiem ir milzīga kaujas operāciju pieredze, bet diviem… īsi sakot, arī viņi ir dabūjuši velnu redzēt…

-    Krimināls? - Līdzīgās situācijās es parasti cenšos izvairīties no moralizēšanas, taču «Ķērks Duglass» ir saklausījis manā balsī nepatiku.

-   Mēs piecpadsmit gadu nebijām saņēmuši uzdevumu un trīspadsmit - algu! Lai cilvēki neizklīstu, vajadzēja viņus ar kaut ko nodarbināt… Ar to, kas ļauj nopelnīt. Ko jūs būtu licis priekšā? - Ar tādu seju īstais Spartaks, pacēlis plato zobenu, devās uzbrukumā ienaidniekam.

Bet mēs taču esam sabiedrotie, un es plūstoši atvirzos no uzbrukuma līnijas, izvairīdamies no asā, aukstā tērauda.

-   Vareni, Kurt, ka esat pratis saglabāt grupu. Esmu patiesā sajūsmā. Un te ir jūsu atalgojums…

Es nemanāmi nolieku uz palodzes aizlīmētu aploksni, mans galdabiedrs to acumirklī aizvāc. Pēc sejas redzu, ka uz mirkli ieslēdzas vērtēšanas mehānisms - kaut kas līdzīgs rentgenam vai analītiskajiem svariem. Aploksnē ir paciņa piecsimt eiro banknošu. Piecdesmit tūkstošu. Maskavā «jauno krievu» bagātnieki vienā vakarā var tik daudz notrallināt naktsklubā. Turpretī racionālajai un taupīgajai Eiropai tā ir pieklājīga summa. Ļoti pieklājīga.

Dīvervasers ir atslābinājies. Viņš ēd briežgaļas medaljonus, piedzerdams baltvīnu. Es vēl neesmu izsalcis, tāpēc pasūtu kūpinātu lasi ar sparģeļiem un kausu «Paulaner». Lielisks lasis - svaigs, saglabājis sulīgumu un ķirškoka ogļu aromātu. Zālē joprojām neviena nav, tikai garš, pilnīgs viesmīlis palaikam parādās, kontrolēdams mūsu maltītes norisi.

-   Kur esat domājis viņus izmitināt? - Es iemalkoju alu.

-  Attāla paziņas ārpilsētas mājā. Tā ir faktiski pamesta un atrodas nomaļus. Ideāla vieta.

«Spartaks» atkal izvilka no kabatas saburzītu papīru ar vienkāršu shēmu - restorāns, divas figūriņas pie izejas, nedaudz iesāņus mikroautobuss un vieglā automašīna, četras figūriņas līdzās divām pirmajām, starp tām no vienas vietas bultiņas, tad punktētas līnijas uz mikroautobusu… Tagad viņš velk viļņotu līniju no mašīnām uz lapas malu un maršruta galapunktā zīmē mazu mājiņu. No mākslinieciskā viedokļa, protams, pavāji, toties informatīvajā un uzskatāmības ziņā - visnotaļ ciešami.

-   Skaidrs, - es pamāju.

Kurts atkal saburza zīmējumu un iebāž papīra vīkšķi kabatā.

-    Tualetē sadedzināšu, - viņš paskaidro, lai gan es neko nevaicāju. - Te nedrīkst - par aizdomīgu uzvedību paziņos policijai…

-   Kā jūs mani identificējāt? - es jautāju.

Tam nav praktiskas nozīmes, taču man allaž patīk gūt pilnu informāciju par notiekošo ne vien galvenajos vilcienos, bet ari otršķirīgās detaļās. Lai arī uz ko tas attiektos.

Kurts Dīvervasers sakošļāja kārtējo gaļas kumosu, uzdzēra vīnu un noslaucīja lūpas salvetē.

-   Ļoti vienkārši - jūs piesaistījāt manu uzmanību. Kad Centrs aktivizēja sakarus, es ziņoju par nejaušo kontaktu ar krievu, aizsūtīju ārienes aprakstu. Pēcāk viņi atsūtīja fotogrāfiju. Es, protams, izšķīros par sadarbību ar pazīstamu cilvēku…

Tiešām vienkārši.

Kādu brīdi mēs ēdām klusējot. Visi praktiskie jautājumi bija pārrunāti, bet tukša pļāpāšana nopietnu cilvēku starpā netiek atzīta. Taču pēc ēšanas var arī patērzēt - tas ir tāds pats uzvedības rituāls kā kafija, konjaks un cigārs. Šoreiz mēs dzērām grapu.

-    Un tomēr mūsu drošības noteikumi ir drošāki par jūsējiem, - es sacīju pēc trešās glāzītes. - To pamatā ir princips - labāk turēt acis vaļā nekā nogulēt. Tas ir varens princips, kurš nekad nepievils!

-   Ko nozīmē «turēt acis vaļā»? Es nesaprotu. - Kurta skarbā seja ir viegli sārta, grumbas izlīdzinājušās.

-    Dubults neplīst. Labāk nodrošināties. Labāk lieku reizi izrādīt modrību! Labāk lai paliek pāri nekā pietrūkst. Pie mums gūstā bijušu cilvēku neņēma slepenā darbā, vispār valsts darbā neņēma. Vai atceraties mūsu sarunu?

-   Un tad?

-   Jums tāda principa nav. Un kāds ir rezultāts? Jūs, atrodoties krievu gūstā, tikāt savervēts, bet vēlāk jūs pieņēma darbā Austrijas politiskajā policijā. Vai tā ir tālredzīga rīcība?

Dīvervasers noplātīja rokas.

-   Mani nesavervētu, nebijis tā bataljona. Tā, kuru es apbēru ar lavīnu! Es aizvien baidījos, ka tas nāks gaismā un mani nošaus… Tāpēc piekritu. Turklāt citādi nebūtu ticis atpakaļ… Tā ka runa nav par principiem, bet cilvēkiem!

-   Piekrītu. Galvenais ir cilvēki. Starp citu, es gribētu uzmest aci jūsu cilvēkiem…

Nelegālā tīkla vadītājs pamāja.

-   Es to paredzēju.

Viņš paskatās pa logu. Drēgni aukstas seno ēku fasādes, nosnidzis asfalts, no zemajām, tumšajām debesīm lejup valsējošas sniegpārslas…

-   īsta krievu ziema, jums tā nešķiet? Kā gleznā…

Es neatbildu. Tā ir lirika. Patlaban tā nav īsti vietā.

Mans noskaņojums pielīp Dīvervaseram. Viņš vai nu

lasa domas, vai uztver biostrāvas. Katrā gadījumā no cēlās poēzijas viņš acumirklī pāriet pie skaudrās prozas.

-   Divi puiši pie veikala skatloga. Puisis pie folksvāge- na stūres. Ceturtais - tas zilajā vējjakā. Piektais nav redzams, viņš sēž mašīnā, aizmugurējā sēdeklī…

Ledaina, nedzīva, mehāniska balss. Balss no tālas pagātnes. No kara. Tādā tonī novērotājs paziņo snaiperim mērķu koordinātas.

Man nolaidās rokas. Taču nejau toņa dēļ. Visjaunākajam «puisim» nav mazāk par četrdesmit. Tam, kurš sēž pie stūres, - pāri piecdesmit. Tiesa, pēc sejas viņš izskatās pieredzējis. Daudz pieredzējis. Gatavais rīkļurāvējs. Un tomēr… Cerams, Dīvervasera kungs nejoko…

Es pievēršu skatienu savam galdabiedram. Nē, viņam joki acīm redzami nav prātā.

-    Saprotiet pats, cilvēki noveco, bet jaunu spēku pieplūduma nav, - viņš paskaidro, turpinādams lasīt domas. - Taču savulaik tika uzskatīts, ka man ir viena no cīņas spējīgākajām grupām Eiropā. Kopš tiem laikiem maz kas ir mainījies. Kaut kas, zināms, ir mainījies, taču ne radikāli. Es, piemēram, arī šodien pāršaušu pušu cigareti jums mutē.

Ko lai saka - mēs esam partneri, un mums viens otram jāuzticas. Turklāt man nav sevišķas izvēles. Pareizāk sakot - nekādas.

-   Labi, ka es nesmēķēju cigaretes, bet tikai cigārus. Cigārs ir resnāks, tajā vieglāk trāpīt…

-   Varbūt labāk jūs? - Ivļevs jautā, turēdams pirkstu virs telefona klaviatūras. Viņš manāmi nervozē.

-   Tas būs aizdomīgi, mēs tik tikko esam pazīstami…

-   Zvani, nevelc garumā! - pavēl Faļšins.

Kad es paskaidroju, ka par operācijas «L» vadītāju esmu iecelts nevis pēc Centra iniciatīvas, bet gan neparedzētu apstākļu dēļ un tas nekādā ziņā nav saistībā ar gaidāmu kadru pārvietošanu, rezidents kļuva manāmi možāks. Rezidentūras telpās telefona nav, tāpēc mēs trijatā sēžam vēstniecības atašeja oficiālajā darba kabinetā - ticamības dēļ Ivļevam jāzvana tieši no sava telefona. Taču viņš ir nekustīgs kā sālsstabs.

-    Zvani, ko tu gaidi! - pulkvedis uzbrēc, un Ivļeva pirksts krīt lejup, precīzi trāpot taustiņam, kā ērglis, uz- brukdams no debesīm, trāpa bēgošam zaķim. Taustiņš izdod žēlu pīkstienu. Tūdaļ pēc tam nopīkst arī pārējie.

-   Pip, pip, pip, pip, pip, pip-

Klaviatūra ir nopīkstējusi Marka Vollesa numuru. Ivļevs piespiež mikrofona taustiņu, un gari pīkstieni skan pa visu kabinetu. Laiks izstiepjas, kļūst blīvs un pretīgs kā atdziestoša košļājamā gumija. Otrā līnijas galā nefiksējams magnetofons cītīgi ieraksta katru skanu.

-   Bi-i-i-p… Bi-i-i-p… Bi-i-i-p…

-   Hello! - Volless paceļ klausuli pēc ceturtā signāla. Viņa balss skan labsirdīgi un laipni kā lāga tēvocim. Lai neaizbiedētu iespējamu «iniciatīvnieku» [1] .

-   Sveiks, Mark! Kā klājas? Runā Viktors Ivļevs…

Kapteinis ir mazliet saspringts, un es rādu, lai viņš

pasmaida, - tas atslābina. Taču viņš manu grimasi nesaprot.

-   O-o-o! - Lāga tēvocis ir sajūsmā, it kā viņam būtu piezvanījis mīļotais radagabals - apaļš teicamnieks un skolas labākais beisbolists.

-   Kur tas laiks! - Beidzamo frāzi viņš pasaka krievu valodā, un tas viņu sajūsmina vēl vairāk. No apdullinošajiem smiekliem skaļrunis sāk rezonēt.

Ivļevs pasmaida, un viņa balss kļūst dabiskāka.

-   Atceros, ka jūs solījāt parādīt mums brīnišķīgu res- torāniņu… Igors Sergejevs grasās braukt projām, tāpēc tagad būtu īstais laiks…

-   Es, protams, atceros, Viktor! Es aizvien atceros, ko saku, un vēl vairāk - ko apsolu. - Volless pāriet uz lietišķu toni. - Iesim rīt. Lai neliktu garumā. Vai es pareizi runāju krieviski, draudziņ?

-   Ne gluži. Nevis «neliktu», bet «nevilktu».

-   Lai nevilktu garumā, - Volless paklausīgi atkārto. - Vai tā?

-    Gandrīz. Tikai pārāk mīksta izruna, - Ivļevs pasmīkņā. - Vai jūs gatavojaties strādāt Krievijā?

-   Pagaidām ne. Ja vien pusdienojot jūs mani nepierunāsit. Mēs būsim četratā - es paņemšu līdzi Alanu Mako- ju. Vai neiebilstat?

Mēs visi trīs daudznozīmīgi saskatāmies. Makojs piedalās operācijā pret mūsu rezidentūru, un ne jau velti Volless ņem viņu līdzi. Tātad arī viņš neuzskata mūsu tikšanos par parastām pusdienām. Būtu jau arī dīvaini, ja uzskatītu.

-   Protams, nē! Makojs ir lielisks puisis, - Ivļevs priecājas, turklāt samērā dabiski. - Cikos?

-   Manuprāt, pieci būtu piemērots laiks? - Volless nevilcinoties atbild.

Ivļevs pavērš jautājošu skatienu no manis uz Faļšinu un atpakaļ. Pulkvedis saspringti raugās uz telefonu un jautājumu nemana. Es pamāju. Protams, piemērots. Pusdienas aizņems ne mazāk par divām stundām, bet septiņos jau ir tumšs.

-   Jauki. Mēs gaidīsim mašīnā pie vēstniecības.

-   Tad līdz vēlākam laikam. Sveiciens Sergejeva kungam!

Magnetofons ieraksta īsus signālus. Ivļevs, vēl turēdams rokā klausuli, bezspēkā slauka nosvīdušo pieri. Faļšins apmierināti smaida. Es pastiepju roku un izslēdzu skaļruni, pēc tam magnetofonu. Ivļevs atjēdzas un noliek klausuli.

Kaujas operācija ir sākusies.

Centra analītiskā daļa velti maizi neēd. Tikai diennakts laikā viņi ir izveidojuši sīku ziņojumu par mūsu arābu draugu.

«Nāzifs bin Ahmeds bin Salehs al Fulani dzimis Jor- dānijā, četrdesmit pieci gadi, neprecējies, 1984. gadā ar izcilību beidzis Kembridžas universitāti, turpat pieņemts darbā par pasniedzēju. 1986. gadā piešķirts maģistra, 1989. - dabaszinātņu doktora grāds. Interešu sfēra - bioķīmija un farmakoloģija. Piecdesmit zinātnisko darbu autors…»

Es pārskatu dabaszinātņu doktora publikāciju sarakstu. Kā jau bija sagaidāms - visādas muļķības par kādām tur drozofilu mušiņām un sazin kādiem medicīnas preparātiem… Pirms gadiem desmit viņš ne pa jokam bija aizrāvies ar pelēm: «Farmakoloģiskās iedarbības īpatnības balto peļu organismā», «Farmakoloģiskās iedarbības īpatnības pelēko peļu organismā», «Balto un pelēko peļu gēnu atšķirības», «Balto un pelēko peļu mutāciju procesi»…

Jā… Kā dažādu gudrinieku disertācijas raksturo Ivans, kura acīs zinātne nepelna ievērību: «Menstruāciju un pol- lūciju ietekme uz Saules aptumsumu»… Kaut kas līdzīgs!

Neorientēdamies Nāzifa darbības jomā, lasu tālāk ziņojumu:

«…Daudzu starptautisko konferenču un simpoziju dalībnieks, Starptautiskās farmakologu biedrības medaļas kavalieris, Sorbonnas universitātes goda profesors…»

Izrādās, ka švītīgais skaistulis ir veiksminieks ne tikai mīlas jomā… Rau, cik nopietni rādītāji! Kā mēdz sacīt inteliģenti ļaudis: «Tas nav vis tas pats, kas kasīt nabu!» Tētiņš Ahmeds un vectētiņš Salehs var lepoties ar dzimtas turpinātāju! Lai gan tieši šajā jomā viņš diez kādus panākumus nav guvis - drātē visas pēc kārtas, bet nerūpējas par likumīgiem mantiniekiem… Ko lai saka - ideālu cilvēku nav.

«…Dzīvo pārsvarā Eiropā - Lielbritānijā, Francijā, beidzamos trīs gadus - Austrijā. Zinātnisko darbību pārtraucis, vismaz tās redzamo dalu - jau piecus gadus nepublicējas, konferencēs nepiedalās…»

Dīvaini, Nāzif! Kāpēc esi pametis novārtā zinātni? Publicēji pēdējo rakstu: «Rasu atšķirību paralēles balto un pelēko peļu DNS» un apklusi! Dīvaini… Kas gan tevi nodarbina?

«…Aktīvi sadarbojas ar organizācijām, kuras propagandē islāmu, finansē dažas no tām. Pirms diviem gadiem franču izlūkdienests nejauši fiksējis viņu tiekamies ar Abu Musabu az Zarkavi - «Al Quaeda» vadoni Irākā…»

Ai-ai-ai, Nāzif, nav lāgā! Itin kā gluži pieklājīgs cilvēks… Ko par to būtu teicis Ahmeds un Salehs? Droši vien būtu jutušies apbēdināti… Vai arī lepotos vēl vairāk - Austrumi, kā zināms, ir smalka padarīšana, un dvēseles ceļi te ir tikpat līkumoti, neparedzami un neizprotami kā gjurzas atstātā sliede smilšainā pakalnā… Un nedienas piemeklēs to čūsku ķērāju, kurš sajauks sarežģītās cilpas, kas ved projām un kas atgriežas!

«…Iekļauts Interpola kartotēkā kā sakarnieks vienam no «Al Quaeda» vadoņiem, taču tālāka šīs līnijas izstrāde nekādus rezultātus nav devusi. Pašlaik pārvietots kategorijā 3 «B»…»

Nūja, tāda līmeņa sakarus nevar pierakstīt nejaušībai, tagad Ahmeda dēls visu mūžu būs potenciāls aizdomās turamais saistībā ar piederību pagrīdes teroristiem. Cita lieta, ka humānajā Eiropā viņam neko nevar padarīt, ja nu vienīgi uzkaisīt sāli uz astes… Jāgaida, kamēr viņš sagrābs lidmašīnu vai uzspridzinās debesskrāpi… Humānisms un cilvēktiesības ir pirmajā vietā! Šis cēlais sauklis gan nezin kāpēc pavēršas pret godīgajiem un kārtīgajiem cilvēkiem, cītīgi darbojoties visu iespējamo neliešu un neglābjamo ļaundaru labā.

Iezvanījās mobilais telefons, un es atliku ziņojumu pie malas.

-   Sergejeva kungs, runā inspektors Verners, - klausulē atskanēja pazīstama balss. - Jūsu liecinieks Ifrits ir pazudis…

-   Kā - pazudis?! - Stulbāku jautājumu pat gribēdams nevarētu uzdot. Taču neviens gudrāks šādā situācijā nenāk prātā.

-   Pēc tikšanās ar jums viņš nav bijis darbā, - policists pacietīgi skaidroja. - īrētajā dzīvoklī viņš arī nav rādījies. Pazudušas gandrīz visas viņa mantas. Lūk, tā viņš ir pazudis. Vai nezināt, kur viņš varētu būt?

-   Kā lai zinātu? Esmu redzējis viņu vienu vienīgu reizi!

-   Ar to izrādījās diezgan…

-   Ko nozīmē «diezgan»? Diezgan kam?

-   Arī jūsu aizdomās turētā Irēna Kastorska ir pazudusi. Viņas nav ne mājās, ne darbā. Neviens no paziņām nezina, kur viņa pazudusi. Vai gadījumā jūs nezināt? Varbūt tas ir gadījums, kad tieši zināt?

-   Vernera kungs, es jūs nesaprotu, - es teicu pēc iespējas bargākā tonī. - Ko jūs gribat sacīt?

-   Itin neko. - Hugo Vernera balss ir gandrīz vai samtaina. Kā samtaina vīle. - Jūs taču iepriekšējā vakarā ar viņu tikāties? Muzejā?

-   Nu… Nezinu, iepriekšējā vakarā pirms kā, taču muzejā mēs tikāmies gan.

-   Piedodiet, Sergejeva kungs, bet… Fakti ir tādi, ka pēc tikšanās ar jums šie cilvēki ir pazuduši un viņu atrašanās vieta nav zināma.

Tie tik ir secinājumi! Tā turpinot, viņš drīz vien gribēs uzlikt man roku dzelžus!

-   Vernera kungs, jūs droši vien zināt parunu latīņu valodā: «Pēc tā - nav tas pats, kas - tā rezultātā…»

-   Protams, zinu, kolēģi! To māca policijas tiesību pirmajā kursā. Taču dzīve rāda, ka lielākajā daļā gadījumu tā neatbilst patiesībai. Pārsvarā tas, kurš pazudušo cilvēku redzējis pēdējais, ir saistīts ar viņa pazušanu!

-   Bet es taču, velns ar ārā, vērsos pie jums ar iesniegumu! Nebijis tā, jums nebūtu ne jausmas, vai viņi ir pazuduši vai ne!

-   Tas tiesa, - pēc pauzes piekrita Vernera kungs. Un pieklājīgi atkāpās. - Es taču jūs neapsūdzu. Tikai daru zināmus dažus faktus.

-   Paldies. Jūs esat ļoti laipns.

-   Un atcerieties, ko es jums teicu par nelikumīgām izmeklēšanām!

Ņemot vērā to, ko bijām iecerējuši, viņa brīdinājums nāca īstā laikā. Taču es atbildēju bez mazākās minstināšanās:

-   Katrā ziņā, inspektora kungs!

«Kuechelmeister» nozīmē «Virtuves meistars». Tā ir vieta dzīrošanai, nevis vienkārši ēšanai. Kalti režģi, nospodrinātas piestas uz ozolkoka plauktiem. No tumšajiem ozolkoka griestiem spožu gaismu raida žilbinoši baltas halogēna lampas. Lustru vietā šeit ir smagi senu ratu riteņi ar visriņķī iemontētām lampiņām. Pie sienas strūklaka - uz avotu atnākušu sieviešu akmens figūras, no lauvas galvas vienai no viņām krūkā tek tieva ūdens strūkliņa. Zāles vidū novietots milzīgs, gadu desmitu darbā nogludināts ūdens dzirnavu rats. Mazliet pie malas - krāšņi noformēti rati ar uzkodām. Plaši vīna pagrabi, kuros var nokāpt un papriecēt acis ar simtiem noputējušu augstvērtīga satura vīna pudeļu.

-   Nu, kā patīk? - Marks Volless staro lepnumā, it kā viņš būtu restorāna īpašnieks un interjers - pilnībā viņa nopelns. Kopā ar viņu ir Alans Makojs - būdīgs nerunīgs puisis kā granītā cirstu seju un kvadrātveida zodu.

-   Ļoti iespaidīgi! - es visnotaļ neliekuļoti saku. Viktors Ivļevs piekrītoši māj. Viņš ir nervozs un saspringts. Es ceru, ka tas pāries.

Mēs ieņemam apaļu galdu līdzās sienas strūklakai, turklāt es apsēžos tā, lai varētu pārredzēt visu zāli un ieeju; Ivļevs novietojas līdzās, amerikāņiem nekas cits neatliek kā sēdēt ar muguru pret zāli. Tāda pozīcija taktiski ir neizdevīga, lai gan šodien neko neizšķir.

«Māksla labi paēst un iedzert - lūk, ceļš uz patiesu laimi,» vēsta epigrāfs ēdienkartei. Tad re, kā tas ir! Un mums visu mūžu māca, ka laime ir darbā…

Izdresēts viesmīlis pasniedz aperitīvu - pa glāzītei augļu degvīna - un goddevīgi sastingst ar sagatavotu bloknotu, gaidot pasūtījumu.

Pie smalkas virtuves neradušais Ivļevs noliek solīdo ādas ēdienkarti, pilnīgi uzticoties manai gaumei. Tieši tāpat rīkojas arī Makojs - amerikāņi parasti apjūk, neredzot ēdienkartē hamburgerus, piena kokteiļus un ko- kakolu. Mēs ar Vollesu, būdami izsmalcināti gardēži, pa- sūtinām.

Te ir plaša izvēle - liellopu gaļas karpačo, kūpināts zutis, milzīgi lielas austriešu austeres, cepta pīle… Pie karpačo un austerēm katrā ziņā jādzer degvīns, turklāt nevis vietējie saldenie un vājie obstleri vai šnapsi, bet tieši «krievu» vodka, kas var būt gatavota vienalga kur, kaut vai Polijā vai Amerikā, bet kurai, attaisnojot savu nosaukumu, jābūt tīram un dabiskam četrdesmitgrādīgam produktam. Un tāda vodka atradās - tēvzemes ražojuma «Stoļičnaja» visnotaļ cienīgi pārstāvēja slaveno marku. Mēs saskandinām.

-    Cerams, mūsu vodka neaizvaino jūsu patriotiskās jūtas, Mark? - es vaicāju, kad uzsaukts pirmais tosts diženajai draudzībai.

-   Itin nemaz! - Amerikānis plati smaida. Viņam mugurā ir korekts, ne sevišķi dārgs, taču gluži pieklājīgs uzvalks, krekls ar pogājamu apkaklīti un neuzkrītoša kaklasaite. - Tas ir tieši tas kompromiss, kuru esmu gatavs pieļaut mīļuprāt!

-   Prozit! - Tievās augstās glāzītes saskandinot tiekas apaļā galda centrā. Visi skatās cits citam acīs, kā jau pieklājas, kad dzer par draudzību.

Ledainā vodka lieliski papildina kūpinātā zuša garšu un kā karsta lodīte noripo kuņģī. Uz ielas kā papildinājums tostam par draudzību gaida pieci Alpu strēlnieka kaujinieki. Amerikāņi izies pirmie un pazudīs pa ceļam uz vēstniecību. Mēs vēl uzkavēsimies, nostiprinot savu alibi. Tāds ir galvenais šā vakara sižets, ko paredz operācijas «L» plāns. Amerikāņi to, protams, nenojauš.

-   Manuprāt, Viktoram ir slikta oma, - Volless ieminas.

Jā, mans pārinieks acīm redzami nejūtas kā savā ādā.

Viņam vēl nav nācies piedalīties «asās» akcijās.

-   Alanam arī, - es piebilstu.

Patiesi - Makojs drūmi, bez jelkādas intereses baksta savā šķīvī. Kā zinādams, ka pēc dažām minūtēm viņam nāksies šaut uz mums no tuva attāluma, kad smadzenes šķīst uz visām pusēm. Ko lai saka - «asās» situācijās gadās visādi, bet grozījumi scenārijā un lomu maiņa ir gluži parasta lieta.

-   O, nē, viņam vienkārši ir tāda seja…

Pie austerēm pasniedza pudeli pussausā «Sonnberg» no divtūkstošā gada ražas.

-   Kā jūs domājat, Viktor, - tas ir eņģelis vai dēmons?

Marks Volless rāda man etiķeti. Kaila meitene, nometusies uz viena ceļa, vienā rokā tur pudeli, vīnogu ķekaru un glāzi. Ar otru - bužina matus zēnam ar spārniņiem, kurš, piestājies aiz muguras, viņu galanti pietur, ielicis roku viņai starp kājām.

-  Zināt, Mark, mēs esam raduši spriest pēc rīcības, nevis ārējā izskata. Puisis acīm redzami nerīkojas kā eņģelis, tāpēc viņa spārniņi man acis neaizmālēs. Protams, tas ir dēmons…

Marks smejas. Viņam ir tik gludi skūti vaigi, ka izskatās zilgani. Vispār viņš ir ļoti akurāts - to nevar nepamanīt.

-    Pazīstu marksistisko pieeju! Bet tā taču vairs nav valdošā ideoloģija?

-   Atteikties no ideoloģijas ir vieglāk nekā nomainīt galvu, - es atbildu. - Nekad nebūtu domājis, ka Austrijā dabūjamas tik lieliskas austeres…

-    Audzēšanas tehnoloģijas mūsdienās ir unificētas. Tās tiek izmantotas visur, tāpēc tradicionālais normaņu austeru pārākums pār visām citām jau ir pagātne. Kanādiešu, amerikāņu, holandiešu, īru - visas no viena inkubatora, visām vienāda garša! Vienīgi japāņu savvaļas austeres nedaudz atšķiras… Bet galvu un ieradumus mainīt tiešām ir neiespējami - tur jums taisnība…

Marks Volless iedūra dakšiņu treknajā, tikko pamanāmi trīsošajā moluska miesā, iemeta mutē, izstiepis lūpas uz priekšu, pa paradumam izdzēra gliemežvāka saturu. Iemalkoja zeltaino vīnu, apmierināti pamāja un nosusināja lūpas sniegbaltajā salvetē. Izsmalcināts ēdiens nepārprotami sagādā viņam baudu. Droši vien viņš ne acu galā necieš hamburgerus, tādējādi izraisīdams kolēģos nepatiku.

-   Tāpēc vecā kaluma profesionāļi - kā mēs abi - ēd un dzer, itin kā nekas nebūtu noticis. Un, spriežot pēc sevis, uzdrošinos apgalvot - gūst baudu. Turpretī jaunajiem kuņģi žņaudz nervu spazmas un viņi, apspiezdami tuvojošos vēmienu, imitē mielastu. Vai tā nav, Viktor?

Velns! Kas viņam prātā?!

-   Ko? - Ivļevs pārjautā. Viņš ir apstulbis un nezina, ko sacīt.

-   Vienkārši nav ēstgribas…

Ļoti vāja atbilde! Taču patlaban ir grūti viņu nosodīt - arī es nezinu, kā uzvesties. Tāpēc izliekos, ka esmu pilnībā aizņemts ar ēšanu un pēdējo frāzi neesmu saklausījis.

-   Un ko tu, Alan, tāds saskābis? - Marks ķeras pie kārtējās austeres. - Es jau teicu - viss būs kārtībā…

Viņš iespiež gliemežvākā mazliet citrona, uzpilina sī- polu-etiķa mērci, viegli sapiparo, nokož kumosiņu ar sviestu apziesta melna grauzdiņa, uzēd trīsošās maigās miesas gabaliņu, uzdzer vīnu, uz mirkli piever acis, baudīdams garšu gammu.

-   Mēs esam draugi, nevis ienaidnieki. Ir noticis pārpratums, kurš tūlīt pat noskaidrosies. Un mēs apmierināti turpināsim vakariņas. Bet, ja mūsu jauno draugu nervi tik drīz nenomierināsies, mēs ar prieku pamielosimies ar viņu ēdieniem. Vai tā nav, Dmitrij?

Sirds acumirkli apstājās, mugurai pārskrēja šermuļi. Viņš uzrunāja mani īstajā vārdā!

Es palūkojos apkārt.

-   Ar ko jūs runājat, Mark? Viesmīlim vārdā Dmitrijs? Vai tad viņš ir krievs?

Marks Volless notiesāja savas austeres un pameta kāru skatienu Makoja šķīvī.

-   Tu neiebilsti, Alan?

Amerikānis papurināja galvu. Granīts viņa sejā izplūda un parādījās plaisas.

-   Man arī nav ēstgribas…

Atklāti runājot, arī es ar pūlēm noriju pēdējo austeri. Vilciens, kurā mēs braucam, ir novirzījies no apstiprinātā plāna drošajām sliedēm un tagad traucas nezināmā virzienā. Izskatās, ka Vollesam ir zināms par operāciju «L». No kurienes?! Tas nevar būt!

Volless vērīgi noskatīja visu kompāniju.

-   Uztaisīsim pārtraukumu un nodegustēsim liķierus. Es visu paskaidrošu, un mēs atgriezīsimies pie galda. Tā būs labāk.

Es pamāju.

-   Priekšlikums pieņemts. Nezinu, par ko jūs runājat, Mark, taču esmu saintriģēts. Ja neiebilstat, mēs vispirms ieiesim vienā vietā.

Tualete atgādina muzeju. Ermitāžas vai Luvras filiāli. Kailas sievietes marmora statuja pie ieejas, marmora sienas un grīda, milzīgi spoguļi, ozolkoka griesti. Virs pisu- āra grieķu varoņa skulpturāla galva, no mutes tek zils dezinficējošs šķidrums, trāpot tieši tur, kur vajag. Tīkamas smaržas, klusa mūzika. Idilli pārtrauc mans pārinieks.

Ivļevs iemetas kabīnē, viņš vemj. Bailes - lūk, kā to sauc. Slikti, kaptein, divnieks! Virs saliektās Viktora muguras - no iekšpuses izgaismota gorgonas Medūzas galva. Maiga gaisma plūst no acīm un vaļējās mutes, mati sacēlušies stāvus, veidojot baisu oreolu.

Es izvelku no iekškabatas mazu melnu penālīti. Tieši tāds pats ir kapteinim Ivļevam, kurš rīstās virs poda. Tajā atrodas adata ar gumijas uzgali - lai ērtāk turēt. Adatas smaile noziesta ar preparātu «LX». Viegls dūriens, un cilvēks kļūst rīcībnespējīgs. Viņam var pavēlēt itin visu. Piemēram - lec ārā pa logu! Vai arī - ej laukā no restorāna un dodies pa kreisi, uz mašīnu! Viss tiks izpildīts absolūti precīzi. Un, lai gan «LX» iedarbība ilgst tikai kādas septiņas astoņas minūtes, parasti ar to pilnīgi pietiek.

Es šaubīdamies lūkojos uz speclīdzekli. Diez vai Ivļevs ir spējīgs iedurt Makojam, viņam dreb rokas, un, visticamāk, viņš pats saskrāpēsies… Turklāt pašreizējā momentā, kādā lieta ievirzījusies, izmantot «LX» diez vai būtu mērķtiecīgi. Rādās, ka operācija «L» cieš neveiksmi… Ja viņiem viss ir zināms, tad nav skaidrs, kā viss vēl ievirzīsies. Varbūt tie būsim mēs, kurus izvedīs pa rezerves izeju un iestūķēs mašīnā… Makojs - varens būda, redzams, viņš ir ciets rieksts…

Durvis atveras, un Ermitāžas filiālē iedrāžas Alans Makojs. Tik trauksmaini, ka es nepagūstu ieņemt cīņas pozīciju. Bet viņš ieskrien brīvā kabīnē un saliecas uz pusēm. Gr-r-r… R-m-m…

Jā… Tas tik ir numurs! «Pepsi paaudzes» jaunieši ir vārgāki par veco gvardi, un šī likumsakarība ir internacionāla…

Iebāzis penālīti kabatā, es ņemos aplūkot pie sienām sakarinātās divdesmitā gadsimta sākuma tuklo daiļavu melnbaltās fotogrāfijas. Meitenes nav pēc tālaika modes iežņaugtas garās kleitās ar šaurām korsetēm - viņas ir kailas! Dažas līdz jostasvietai, nekautri demonstrēdamas atsegtās krūtis, dažas pozē visā augumā - zeķītēs, ar sau- lessardziņiem, ar spieķīti… Visām ir tikli aizēnots kaunuma kalniņš. Nekādu mūsdienīgi atvērtu rakursu - no šodienas viedokļa raugoties, uzņēmumi ir visnotaļ naivi… Taču kailās miesas kontrasts ar senlaicīgo retušu, modeļu tiklo skatienu un retro frizūrām rada izsmalcinātas »

pornogrāfijas auru. Un tie, kuri šīs bildes šeit izvietoja, tieši tādu efektu bija cerējuši sasniegt!

Ivļevs pirmais mitējās vemt. Labi, ka viņš gandrīz nemaz netika baudījis šejienes delikateses, bet atbrīvojās no ikdienišķajām vēstniecības brokastīm. Lai gan viņam tas nav svarīgi - vienīgi no estētikas un taisnīguma viedokļa. Viņš ir bāls un izspūris. Cenzdamies mani neuzlūkot, pieiet pie izlietnes. Fotoelements ieslēdz ūdeni, no krāna tek stingra, ar sarkanu gaismu iekrāsota strūkla, kas atgādina lāzera staru.

Viktors mazgājas. Sarkanas šļakatas lido uz visām pusēm, atbrīvodamās no sarkanās krāsas un pārvērzdamās parastās ūdens lāsēs. Tad to pašu procedūru veic Makojs. Pēc tam mēs visi trīs kā labākie draugi atgriežamies degustācijas zālē.

Uz viena no ādas dīvāniem sēž Marks Volless. Viņš kā allaž smaida.

- Kā jums patika skuķēni fotogrāfijās? Amizanti, vai nav tiesa? Bet sieviešu tualetē tieši no izlietnes rēgojas pamatīgs vara fails, turklāt ļoti rūpīgi izveidots - katra rievina, katra kruncina!

-   Ko gan jūs meklējāt sieviešu tualetē?!

-   Draudzenīte ieveda parādīt, - smejas Volless. Kā tādam jautrībniekam izdodas pildīt ar jautrību maz saistītos pasaulē lielākā izmeklēšanas dienesta rezidenta pienākumus, man paliek noslēpums. - Neraizējieties, bez mums tur neviena cita nebija.

-   Nu ko, tad man ir mierīgs prāts par jūsu tikumību!

Makojs raugās manī un šķībi smaida.

Visapkārt ir līdz mirdzumam nospodrināti vara kandžas tecināmie aparāti un lērums pudeļu un pudelīšu ar degvīnu, kas uzliets ogām un augļiem - upenēm, zemenēm, bumbieriem, āboliem, plūmēm…

-   Ko jums ieliet, Dmitrij? - Volless pieceļas, paņem no antikvāra, kokgriezumiem rotāta galdiņa tīru glāzīti un ar roku glāsta milzīgu kolbu ar sārtu saturu un krāniņu apakšā. - Iesaku zemeņu degvīnu. Tas man garšo vislabāk…

-   Neiebilstu. Bet kāpēc uzrunājat mani par Dmitriju? Ir noticis kāds pārpratums…

-  Jā, tā ir. - Amerikāņu rezidents sniedz man glāzi. Es uzmanīgi tiku sekojis viņa rokām un esmu pārliecināts, ka viņš dzērienā neko netika iemaisījis. - Iedzersim par to, lai tas noskaidrotos.

Volless pārstāj smaidīt. Tagad viņš atgādina buldogu, taču nebūt ne labsirdīgu. Sejas vaibsti ir nocietinājušies, acis pārvērtušās pistoles stobru redzokļos. Šis ir amerikāņu rezidenta īstenais izskats.

-  Tātad - jūsu raķetes rasējumus nolaupīja arābi. Taču realizēt kosmiskās tehnoloģijas nebija pa spēkam - tas nav viņu lauciņš. Un tad viņi par trim miljoniem dolāru piedāvāja materiālus mūsu valdībai. Jūs taču esat informēts par projektu «Marss»?

-   Esmu. - Nejuzdams garšu, es iemalkoju no glāzītes. Vollesa atklātība satrieca līdz pat sirds dziļumiem.

-   Dokumentu īstumu uzdeva pārbaudīt man, un es iz- raudzījos pašu vienkāršāko un ātrāko paņēmienu… Cilvēks, kurš darbojās par starpnieku, bet viņš strādāja arābu un tikai mazlietiņ mūsu labā…

Ak, tā Irēna! Ir gan maita… Starp citu, jau dižais spiegošanas teorētiķis un praktiķis Orests Pinto tika minējis, ka sievietes izlūkošanā degradējas daudz vairāk par vīriešiem. Tāpēc ka spiegošanas neatņemamās sastāvdaļas - meli, nodevība un gadījuma sekss - uz sievieti iedarbojas postošāk.

-    …parādīja dokumentus mums, bet mans jaunais draugs Alans, droši maskējies, vēroja procesu no malas.

Makojs atkal šķībi pasmaidīja.

Tavā vietā, brālīt, es vis neņirgtu! Atceries vien, kā lūrēji no viduslaiku bruņām un, smagi elsdams, mastur- bēji! Lai gan - nē, rokas bruņās nevar iebāzt… Tad atceries, kā vēmi, neizturējis sasprindzinājumu tuvo briesmu gaidās! Atcerējies? Redzi nu!

Tagad viņš izskatījās krietni vien mundrāks nekā pirms dažām minūtēm tualetē. Arī Ivļevs bija atdzīvojies, bālums no sejas pazudis, viņš ar interesi klausījās. Acīmredzot puiši saprata, ka atmosfēra izlādējas un mums nenāksies savā starpā kauties.

-    Taču jūs raksturojāt dokumentu kā viltojumu, un mēs, protams, no darījuma atteicāmies, - Volless turpināja, hipnotizēdams mani ar skatienu. - Tiesa, tobrīd mēs jūs tiešām uzskatījām par «Rosaviakosmos» galveno inženieri, kuram nav jēgas blefot.

-   Tā jau arī ir, - es pamāju ar vistikumīgāko sejas izteiksmi, uz kādu vien biju spējīgs.

-   Dienu vēlāk mēs noskaidrojām jūsu piederību Krievijas izlūkdienestam…

Mana seja pauda pilnīgu neizpratni.

-   Tas jūsu paziņojumu ļauj traktēt gluži citādi. Taču mēs savu viedokli neesam mainījuši…

-   Neko nesaprotu. - Es noplātīju rokas un, it kā glābiņu meklēdams, paskatījos uz Ivļevu. Arī viņš tēloja absolūtu neziņu.

Volless gurdi pamāja.

-   Pirmkārt, tāpēc, ka tie trīs miljoni, visticamāk, tiks novirzīti teroristiskajai darbībai, kas pirmām kārtām vērsīsies pret manu valsti. Un otrkārt…

Viņš arī iemalkoja uzlējumu.

-   Otrkārt, atvainojiet, bet ļoti jāšaubās, vai jūsu rasējumi var bagātināt mūsu zinātni un vai tie ir tādas naudas vērti. Taču tas nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka visām pret jūsu cilvēkiem vērstajām darbībām nav nekāda sakara ar mums. Tas ir arābu darbs!

Volless atlaidās pret mīksto dīvāna atzveltni, viņa sejas vaibsti izlīdzinājās, pistoļu stobru redzokļi nozuda. Viņš pasmaidīja.

-   Kā garšo zemeņu šņabis?

Manā priekšā atkal sēdēja labsirdīgais buldogs.

Es vēlreiz pacēlu glāzi pie lūpām, un šoreiz pilnā mērā sajutu ogu garšu. Arī Makojs un Ivļevs izrādīja interesi par dzērienu un pat saskandināja savā starpā.

-   Atgādina uzlējumu, ko mans tēvs gatavoja no vod- kas. Kāpēc arābiem bija jānolaupa tas, ko viņi tik un tā nevarētu izmantot?

-   Kļūdas pēc - viņi medīja profesora Siņeļņikova portfeli ar binārās gāzes oksavegala formulām. ANO kadastrā gāze minēta kā pasaules mēroga rūpnieciskās nozīmes viela. Taču arābi atklājuši tās militārās iespējas. Tas nozīmē, ka tas ir divējas nozīmes produkts, ko pagaidām neviens pasaulē nezina.

-    Un kurš šo kļūdu pieļāva? - es jautāju, lai gan visu jau biju sapratis.

Volless pastiepa uz priekšu apakšlūpu, it kā grasītos izdzert sulu no austeres čaulas.

-   Tas cilvēks, kurš sajauca Siņeļņikovu ar Izvekovu. Lai gan viņiem bija maz kā kopēja - tikai vienādi portfeļi.

Tā ir rupja kļūda. Bet viltotu dokumentu nolaupīšana - lai kādi arī tie būtu patiesībā, taču nauda par tiem nav samaksāta, tātad tas ir viltojums - tā ir otra kļūda. Domāju, ka par divām kļūdām šis cilvēks ir ticis bargi sodīts…

Volless pievēra acis. Iestājās klusums. Ivļevs un Makojs vēra vaļā prāvu balonu krāniņus, piešķieba mazāka izmēra un grieza otrādi parasta lieluma pudeles un lika uz griezumiem rotātā galdiņa aizvien jaunus uzlējumus. Par spīti krievu un amerikāņu tradīcijām, mēs ievērojām franču degustēšanas likumus, likdami pie lūpām un nogaršodami katras glāzes saturu, atlikumu salejot vienā lielā vīna glāzē, tā ka galu galā tā bija piepildīta gandrīz līdz malām. Vollesam izrādījās taisnība - zemeņu uzlējums bija visgaršīgākais. Pārējiem nebija jūtams aromāts, turpretī piemita skaidri izteikta tāda kā koka piegarša.

Visu šo laiku es saspringti domāju - atsaucu atmiņā situāciju no dažādiem skatpunktiem, filtrēju vārdus, analizēju teiktā jēgu, pārbaudīju loģiku un salīdzināju ar to, kas man bija zināms… Galu galā nācu pie slēdziena, ka Marks Volless izdarījis labas gribas žestu un viņam var ticēt.

-   Kā tad ir? - Labsirdīgais buldogs atvēra acis. Viņa sejā bija sastingusi gaidu izteiksme.

-   Jums bija taisnība - zemeņu šņabis ir vislabākais.

-   Es runāju par ko citu. - Pieredzējušais izlūks pirmo reizi izrādīja nepacietību. - Vai jūs sapratāt, ka mums ar jūsu nedienām nav nekāda sakara?

-   Laikam jau…

-   Tad atsauciet savus cilvēkus.

Satriecoši! Viņš tiešām visu ir zinājis. Vai arī nojautis.

Es vilcinājos. Izlūku darbā nekad neko neatzīst, pat acīm redzamas lietas. Taču nekad arī nerunā atklāti, bet

Volless šo likumu bija pārkāpis. Un atdarīt viņam par atklātību varēja vienīgi ar atklātību.

Es izvilku telefonu, uzspiedu numuru.

-   Viss tiek atcelts.

-   Jūs esat drošs? - Alpu strēlnieks mazliet izbrīnījies pārjautāja.

-   Jā. Atsaukums.

-   Sapratu. Mēs esam vajadzīgi?

-   Nē. Brauciet projām.

Volless apmierināti pamāja. Un izvilka savu aparātu.

-   Atsaukums, Džeik. Jā, pareizi. Brauciet projām.

Mēs saskatījāmies un iesmējāmies. Arī mūsu jaunie

kolēģi iesmējās. Visi jutās neparasti atviegloti.

-  Manuprāt, laiks atgriezties pie galda un turpināt vakariņas, - Volless teica pieceldamies. - Iebildumu nav?

-   Lieliska ideja! - Es arī piecēlos.

-   Mēs mirkli uzkavēsimies, - sacīja Ivļevs un, piemiedzis ar aci Makojam, pacēla gandrīz līdz malām pilno glāzi ar mūsu degustācijas atliekām. - Manuprāt, ir nepareizi atstāt tik daudz šņabja…

-   Ļoti nepareizi! - amerikānis piekrita. Un, pagriezies pret mani, piebilda: - Cerams, mūsu plāni attiecībā uz austerēm, kuras mūsu jaunie kolēģi apsmādēja, nav mainījušies?

-  Protams, nē! - es pamāju. - Bet par desertu un dižes- tīvu ir parādījies daudz jaunu!

Mēs pavadījām «Kuechlmeister» vēl divas stundas. Mielasts bija varen izdevies.

Sestā nodaļa

NEROC OTRAM BEDRI

-   Tās ir blēņas! Absolūtas blēņas! Tas maita Volless ir apvedis jūs ap stūri kā tādus bērnus!

Pulkveža Faļšina seja pielija asinīm, tāpēc izspūrušie sirmie mati kontrastā šķita vēl baltāki. Viņš izplestiem pirkstiem tos pieglauda. Lielāka kārtība uz galvas no tā neieviesās.

-   Kopš kura laika viņš ir tik labiņš? Un kāpēc? Vai tas ir sadraudzības izlūkdienests? Nē, tas ir galvenais pretinieks! Vai varbūt jūs to esat piemirsuši?! Kāpēc jūs viņam noticējāt?!

Mēs sēdējām rezidentam pretī, un iznāca, ka viņš kliedz uz mums abiem. Taču tad viņš apķērās un pēdējo frāzi veltīja savam padotajam, noveļot atbildību par operācijas «L» izgāšanos tieši uz viņu.

Ivļevs izdarīja vienīgo, kas šajā situācijā bija iespējams, - nodūra galvu. «Es esmu priekšnieks, tu - muļķis» - diemžēl šī formula bija cieši iesakņojusies dažādu līmeņu muļķu galvās, bieži vien aizstājot spēju loģiski domāt un pieņemt pamatotus lēmumus. Labi, ka šajā gadījumā klāt bija taisnīgs un objektīvs Centra pārstāvis, spējīgs salikt visu pa plauktiņiem!

Es solīdi noklepojos. Faļšins kā aizrijies aprāvās pusvārdā. Tad es sāku runāt - pārliecinoši, svarīgi, pēc katras frāzes viegli uzsizdams ar plaukstu pa galdu.

-    Runa nav par Vollesa subjektīvu vērtējumu. Runa nav par to, vai mēs viņam noticējām vai ne. Runa ir par objektīvo situāciju. Volless zināja par operāciju «L» un bija nodrošinājies ar papildspēkiem. Šādos apstākļos man bija tikai viena iespēja - atcelt operāciju. Vai varbūt jūs ieteiktu iesaistīties kaujas darbībās Vīnes centrā?

Pulkvedis vēlreiz izlaida pirkstus caur matiem un, raudzīdamies galdā, nosēcās. Ieteikt kaut ko tādu nevarētu neviens priekšnieka amatā esošs muļķis - vienīgi ārprātīgais. Bet ārprātīgos pagaidām vēl par priekšniekiem necel.

-   Turklāt Volless mierīgi varēja nodot mūs Vīnes policijai. Kopā ar speclīdzekli «LX»! Pat Viktoram ar visu viņa diplomātisko imunitāti varētu rasties nepatikšanas, bet mani gluži vienkārši iespundētu cietumā! Taču viņš to neizdarīja! Vai tas neliecina par labvēlīgu attieksmi?

Faļšins turpināja braucīt matus un sēkt.

-   Toties kā varēja notikt informācijas noplūde - lūk, svarīgs jautājums! - Mans skatiens urbās pelēkajā matu cekulā. - Ārkārtīgi nepatīkams jautājums. Ceru, ka jūs par šo faktu veiksit rezultatīvu izmeklēšanu.

-   Es veikšu izmeklēšanu. - Faļšins pacēla galvu.

Tagad viņš izskatījās bāls. Kaut tikai no pēkšņas spiediena maiņas viņu neķertu trieka!

-   Rezidentūrā par akciju «L» zināja trīs cilvēki - es, kapteinis Ivļevs un jūs, - rezidents turpināja. - Vēl vairāk, es biju tās iniciators, biju ieinteresēts veiksmīgā tās norisē. Vai tā nav? Vai tie nav acīm redzami fakti?

Es pamāju.

-   Ir. Acīm redzami.

Bija pilnīgi skaidrs, uz ko viņš tēmē.

«Šajā tumšajā lietā rezidents atrodas ārpus aizdomām,» - lūk, kas bija prātā sapņotājam biedram Faļši- nam.

-  Tādējādi atliek divi mūsējie un nelegālā tīkla cilvēki. Mēs visus visrūpīgākajā kārtā pārbaudīsim!

«Divnieks, biedri Faļšin!» es domās ieliku pulkvedim atzīmi.

Izlūkdienesta darbā nav taisnu līniju, acīm redzamu faktu un nepārprotamu lēmumu! Lai novērstu no sevis aizdomas, nodevējs var ne tikai izgāzt operāciju, kurā ir vitāli ieinteresēts! Viņš var pagrūst zem vilciena riteņiem paša sievu, izdrāzt māsu un noindēt brāli - tādi gadījumi vēsturē ir aprakstīti.

-  Jūs esat uz pareizā ceļa, biedri pulkvedi! - es no visas sirds sacīju, raudzīdamies Faļšinam acīs. - Esmu drošs, ka noplūdes avots tiks atklāts visdrīzākajā laikā.

Rezidents atslāba. Viņš sāka atgūt normālu sejas krāsu. Ivļevs aizdomīgi pašķielēja uz manu pusi. Šķiet, viņš nojauta, ka viņu grasās pataisīt par grēkāzi.

Iezvanījās vietējais telefons, pulkvedis enerģiski paķēra klausuli.

-   Faļšins. Jā. Sapratu. Tūlīt pienāks.

Un, uzmetis man daudznozīmīgu skatienu, piebilda:

-   Pa pilsētas tālruni zvana kāda sieviete. Jautā Serge- jeva kungu!

Dīvaini! Slēpdams izbrīnu, es piecēlos.

-   Paldies, biedri pulkvedi. Mūsu apspriede taču ir beigusies?

Rezidents pamāja. Tāpat kā iepriekš - daudznozīmīgi.

Pēc brīža es paņēmu pilsētas līnijas klausuli. Man neviens nevarēja uz šejieni zvanīt. Kur nu vēl sieviete. Bet tomēr viņa zvanīja.

-   Sveicināti, Igor! - atskanēja dzidra balss. - Kopš rīta meklēju jūs un nevaru atrast. Vai nevēlaties satikties?

-   Skatoties, ar ko, - es pavisam mierīgi atbildēju.

-   O-o-o, ātri gan esat mani aizmirsis! - Sieviete iesmējās. - Runā Irēna!

Uz mirkli zaudēju valodu. Tūkstošiem domu gaismas ātrumā aizjoņoja pa smadzeņu neironu ķēdītēm. To ceļā klikšķēja loģikas releji, ieslēdzās melu filtri, aktivizējās nedabiskuma sensori, slējās jautājumu barjeras, griezās aizdomu skaitītāji…

-   Irēna! Sveika! Cik patīkams pārsteigums!

…Kāpēc viņa uzradās tieši tagad - pēc kontakta ar Vollesu un operācijas «L» atcelšanas?

-   Es mēģināju jūs atrast, bet bez panākumiem…

…Vai pēc tikšanās ar al Fulani?

-   Man teica, ka jūs esat aizbraukusi…

…Vai pēc mana iesnieguma Vīnes policijā? Tas nozīmē, ka Hugo ir nodevējs? Vai kāds no viņa kolēģiem, visticamāk, augsta ranga…

-   Es tiešām īsu brīdi biju aizbraukusi, man saslima māte…

Dzinn! Pie melu filtra iedegās sarkana lampiņa. Nekādas mātes Kastorskas kundzei nav. Viņu uzaudzināja tēvs, Gdaņskas kuģu būvētavas strādnieks, un pamāte - restorāna viesmīle.

-   Ceru, ka viņa atveseļojusies? - Es kontrolēju savu balsi un varēju būt lepns - tajā skanēja patiesa iejūtība un rūpes.

-Jā, viņa jūtas krietni labāk…

…Vai pēc šāsdienas sarunas ar Faļšinu? Tā tikko kā beigusies, bet tam nav nekādas nozīmes - rezultātu var viegli prognozēt un veikt profilakses pasākumus. Piemēram, piezvanīt un brīdināt, cikos es atbrīvošos… Ja tā, tas nozīmē, ka rezidents pārsviedies uz otru pusi!

-   Es atgriezos un uzreiz sāku jūs meklēt…

Dzinn! - signalizēja nedabiskuma sensors. Dzinn! - unisonā ar to nodžinkstēja loģikas relejs. Nav jau mūsu starpā tik karstas mīlestības, lai tūdaļ pēc atgriešanās pilsētā pa galvu pa kaklu mestos kautrīgā Igora Sergeje- va meklējumos. Turklāt es neslēpjos un kopš rīta atrodos vēstniecībā.

-  Jūtos ārkārtīgi pagodināts, dārgā Irēna! Kur jūs mani meklējāt?

-   O, es trīs reizes zvanīju uz viesnīcu…

Atkal reaģēja melu filtrs - es netiku stāstījis savai pēdējo dienu vienīgajai, tomēr, būsim godīgi, gaistošajai mīlai, kur esmu apmeties. Varbūt esmu vecmodīgs, taču, manuprāt, tā ir pārlieku intīma informācija.

-    Labi, ka iedomājos piezvanīt uz vēstniecību! Man prieks, ka jūs atradu!

Ļoti nedabiski un neloģiski. Ja tikai pieņem, ka viņa iemīlējusies kā pioniere savā vadītājā… Protams, tur nav nekā pārsteidzoša - Igors Sergejevs ir gudrs, komunikabls, skaists, turklāt vēl labs mīlnieks. Taču manas aizdomu profesionāli saindētās smadzenes nezin kāpēc uzreiz atmeta tik romantisku versiju un izvirzīja pavisam citu - «Sargies, tai maitai no tevis kaut ko vajag!» Neko darīt, ar nožēlu jāatzīst, ka, par spīti savam zemiskumam un tiešajam primitīvismam, tai ir tiesības pastāvēt. Vēl vairāk - lai cik tas būtu pretīgi, tā ir pat ticamāka.

-   Un kāds man ir prieks! Kad mēs tiksimies? - es sajūsmināts iesaucos cerībā maldināt viņas melu filtrus un nedabiskuma sensorus.

Lai gan tas bija lieki - mēs abi sapratām, ka ne vārdiem, ne intonācijām patiesībā nav nekādas nozīmes. Tā - dūmu aizsegs, kamuflāža. Mūsu dialogs pa telefonu nebija nekas vairāk kā divu aktieru teātris. Gan viņa, gan es zinājām, ka sarunas būtība un mērķis bija pavisam cits, nekā varētu šķist neinformētam klausītājam. Kaut gan gala mērķi katrs no mums iztēlojās citādu nekā sarun- biedrs. Pavisam citādu. Varētu teikt - pretēju.

-   Tiksimies rīt no rīta! - priecīgi ierosināja mīlā kvēlojošā Džuljeta. - Es ap vienpadsmitiem aiziešu uz viesnīcu!

-   Lieliski! Nepacietīgi gaidīšu, - dedzīgi atbildēja kaislīgais Romeo. - Nezinu, kā izturēšu līdz rītdienai!

Taču tikšanās notika daudz agrāk, nekā bija plānota.

* * *

Es uzrakstīju sīku ziņojumu par Kastorskas kundzes zvanu, un Faļšins piešķīra man papildspēkus - kapteinis Ivļevs un leitnants Andrejevs no deviņiem rītā ķersies pie viesnīcas novērošanas.

Pēc tam es, kā pieklājas likumpaklausīgam pilsonim, piezvanīju Hugo Verneram un darīju zināmu, ka aizdomās turamā Kastorska atgriezusies Vīnē.

Inspektors uztvēra šo ziņu samērā vēsi. Jo, raugi, Kastorskas kundze neesot ne aizdomās turamā, ne apsūdzētā, tā ka pēc ārkārtējiem pasākumiem neesot vajadzības. Viņa tikšot izsaukta uz nopratināšanu parastajā kārtībā - ar pavēsti vai telefonogrammu, bet tālāka izmeklēšana notikšot saskaņā ar Austrijas Republikas kriminālproce- suālo likumdošanu. Paldies par zvanu, Sergejeva kungs!

Vienmēr laipni, Vernera kungs!

Kad es iznācu no vēstniecības, jau metās krēsla. Pūkainas sniegpārsliņas virpuļoja dejā ap spožajām ielu laternām, laidās uz gājēju pleciem un kailajām galvām. Neliels sals tīkami knaibīja seju, tīrais, svaigais gaiss uzmundrināja, pildīdams plaušas. Ielas jau bija notīrītas, lielas kupenas braucamās daļas malās gaidīja, kad tās vedīs laukā no pilsētas.

-  Sveiks, Igor! - atskanēja aizmugurē, un es strauji ap- cirtos, jau zinādams, ko ieraudzīšu.

Garā, piegulošā kažokā, elegantos zābaciņos, kailu galvu un izlaistiem matiem Irēna izskatījās ļoti efektīgi. Viņa laipni smaidīja. Taču tagad es viņu saskatīju citādu, kā bezdzimuma slepkavu - vilka ilkņi, plēsīgi piemiegtas acis, piedurknē paslēpts garš abpusgriezīgs duncis.

Es aši palūkojos apkārt, taču nekā aizdomīga nemanīju. Šķiet, Irēna bija viena. Uz ko gan viņa cer? Droši vien uz to pašu, uz ko cerēja Izvekova, Toršina un Malahova gadījumā! Un viņas cerības attaisnojās… Bet vai gan iespējams tik daudz reižu atkārtot vienu un to pašu shēmu?

-  Sveika, Irēna! Necerēju tik drīz tevi ieraudzīt. Šķiet, mēs norunājām tikties rīt?

Viņa iesmējās un paņēma mani zem rokas.

-   Es nevarēju sagaidīt. Un ja vēl negaidot izdevās atbrīvoties… Pastaigāsimies?

-   Labprāt! Brīnišķīgs laiks…

Tieši tikpat brīnišķīgā laikā pretī nepatikšanām devās arī trīs mani priekšgājēji. Un viņu ceļojuma izejas punkts arī bija mūsu vēstniecība. Tad kāda velna pēc viņi aizmirsa piesardzību, pārkāpa instrukcijas un slāja sazin uz kurieni?

-   Un tik daiļa pavadone. Man gan ir laimējies!

Rādās, ka viņi ar aprēķinu izmānīti un aizvesti, kā no sētas izmāna pat pieredzējušus un niknus sargsuņus, pievilinot ar meklējošos kuci. Ar gariem gaišiem matiem. Pie Toršina drēbēm uzgāja tādu matu, un tagad es skaidri zinu, kam tas pieder. īzvekovs patiešām neko neatcerējās, taču, pratinot ar melu detektoru, uz jautājumu par sievieti - daiļu gaišmati - atbildēja pozitīvi. Un arī Ma- lahovu, visticamāk, noķēra uz tās pašas ēsmas - viņa psiholoģiskajos testos gaiša matu krāsa ietilpst seksuālo relišeru skaitā. «Džentlmeņi izvēlas blondīnes» - ķitvai- nazīt!

Irēna skanīgi smejas.

-   Igor, jūs esat īsts komplimentu meistars! Es vai kūstu aiz sajūsmas!

Sniedziņš tīkami gurkst zem kājām. Solis - gurr, solis - gurr, solis - gurr… Cik soļu esam nogājuši? Cik soļu man vēl atlicis ko iet? Un kā tas notiks? Pareizāk - kā tas ir iecerēts? Tāpēc ka tādās lietās kā cilvēka nolaupīšana - lai gan šo smago starptautisko noziegumu profesionālajā slengā apzīmē ar vārdu «savākšana» vai «objekta slepena fiziska aizturēšana» - neko simtprocentīgi nevar paredzēt. Plānotais un iegūtais rezultāts gandrīz nekad pilnībā nesakrīt. Ieroča esamība «objektam», papildspēki, cīņas iemaņas, garāmgājēju vai policijas iejaukšanās var padarīt atšķirību visai ievērojamu.

Savulaik operatīvās taktikas kursā es apguvu «savākšanu», vairākkārt man nācās veikt to reālajā dzīvē. Šās akcijas scenāriju skaits ir samērā ierobežots, bet praksē galvenokārt tiek izmantoti divi. Spēji iegrūst «objektu» pēkšņi piebraukušā mašīnā vai nemanāmi panākt viņa apziņas zudumu un aizvest sanitārajā furgonā.

-   Tie nav komplimenti, Irēn, es runāju tīru patiesību, - pārliecināti saku, nemanāmi lūkodamies apkārt un novērtēdams situāciju.

Mēs ejam pa Kertnera ielu - tā ir spoži apgaismota gājēju iela, mašīna cieši klāt nevar piebraukt, turklāt visapkārt ir ļaužu ka biezs… Un tomēr - tieši no šejienes pazuda Malahovs! Visdrīzāk, kādam būtu jāiedur man adata ar narkotikām, tūlīt būs klāt «ātrā palīdzība», nestuves… Tomēr neviena aizdomīga tuvumā neredzu. Protams, ja neņem vērā Irēnu. Un viņu neņemt vērā būtu augstākajā mērā stulbi!

-   Sniedziet savu burvīgo rociņu…

Es ielūkojos viņai acīs un bezmaz vai atsprāgstu atpakaļ - zīlītes kā ledus gabaliņi, kas peld kokteilī, sajauktā no bailēm, satraukuma un meliem. Jā, viņa nav profesionāle - parasta avantūriste, dāmīte, ko apstākļi ievilkuši rafinēta un bīstama darba centrifūgā, kas prasa ilgstošu speciālu sagatavošanos. Tāpēc gadās kļūdas, atkārtošanās…

Es kaismīgi smaidu. Tad novelku plāno ādas cimdu, paceļu glezno plaukstu pie lūpām, noskūpstot katru pirkstiņu atsevišķi. Maiga āda, smaržu aromāts ar tikko jaušamu smalkādas nokrāsu - un viss. Adatas ar preparātu «LX» nav.

-   Un nu otru…

Atkārtoju procedūru ar tādiem pašiem panākumiem. Pirksti Irēnai tiešām skaisti, bet delnas virspusē jau manāmi izspiedušies asinsvadi - diez vai pēc desmit gadiem kāds vēlēsies skūpstīt viņai roku. Protams, ja viņa tik ilgi nodzīvos. Taču tas mani maz interesē.

-   Cik tu esi galants kavalieris, Igor! - viņa čukst.

-    Vai nedosimies pie manis uz viesnīcu? - es lieku priekšā bez liekulīgas kautrības.

-   Protams. - Irēna nesāka lauzties. - Es degu nepacietībā!

Un bez jebkādas saistības ar iepriekšējo piedāvā:

-   Iedzersim karstvīnu, man sametās auksti…

Mēs patlaban bijām pienākuši pie bodītes, no kuras plūda kārdinoša ceptu kastaņu un kartupeļu smarža.

-   Zināms, labprāt, - es ar prieku piekrītu, drudžaini prātodams - mēs pagājām garām četriem tādiem kioskiem, kāpēc viņa izraudzījās tieši šo? Nejauši? Jā, kā tad…

Atbilde iešāvās prātā, vēl pirms biju pamanījis pie krāsniņas rosošos jauno arābu, kurš uguns atblāzmā atgādināja Mefistofeli, - tieši šeit savu karstvīna porciju bija izdzēris Izvekovs, Toršins un Malahovs! Glāzīte ar smaržīgu un karstu vīnu aizstāj ļauno adatu ar «LX» pilienu galā!

Es sniedzu Mefistofelim desmit eiro, viņš noskaita atlikumu. Viņa vienaldzīgais skatiens pārslīd no manis uz Irēnu un acumirklī kļūst saprātīgs un ieinteresēts. Varbūt viņam vienkārši iepatikusies daiļā gaišmate. Bet varbūt tas man tikai izlikās. Pašiedvesma - lūk, kā sauc šādus stiķus. Laiks velkas, steidzas tikai mana īstenības uztvere. Tā palēninās attēls ekrānā, paātrināti filmējot.

Ar melnīgsnējo ķetnu Mefistofelis lēni spiež aplīti liela termosa vāciņā, kartona glāzītē ar grūdieniem līst kūpošs, sarkanīgs šķidrums. Strūkliņa ir nelīdzena, šļakstās, pilieni šķīst uz visām pusēm, taču gandrīz visi trāpa glāzē.

Irēna skatās man sejā un smaida. Pašlaik viņa izskatās mazāk saspringta nekā pirms dažām minūtēm. Viņa zina, ka viss tuvojas noslēgumam, un sajūt atvieglojumu. Viņas sabiedrotais sniedz piepildīto glāzi. Pāris sarkanu lāsīšu tomēr ir nopilējušas uz viņa rokas - divas paliek nekustīgas, bet divas aiztek kā īsas lentītes. Kā asinis.

Balta roka ar vēl pagaidām sarkaniem pirkstiem stiepjas pretī melnīgsnējai. Taču es aizsteidzos tai priekšā un pirmais satveru karsto kartonu. Pārdevējs atkārto procedūru. Tās pašas kustības, tas pats spiežamais aplītis, tas pats termoss. Tikai cita glāze. Tātad visa vaina ir glāzē! Otrā, spriežot pēc visa, ir paredzēta man. Kā caur vati dzirdu Irēnas uzstājīgo balsi: «Dod man ātrāk malku burvīgā karstvīna, es trīcu pie visām miesām un nespēju gaidīt ne mirkli! Nu dod taču, dod!»

Un tiešām - atbilstoši pieklājības likumiem man vajadzētu pasniegt glāzi dāmai. Tikai man nospļauties par pieklājību. Un arī par to, ko viņa saka, - pašlaik tam nav itin nekādas nozīmes. Es paceļu glāzi pie lūpām un iedzeru mazītiņu malciņu. Arābs mazliet apjucis pasniedz otru glāzi, es paņemu arī to un ar gluži dabisku žestu sniedzu Irēnai. Tūdaļ viss būs skaidrs. Tas, ko viņa tagad darīs, arī būs vienīgais, kam pašlaik ir nozīme. Kolosāla nozīme!

-  Ai! - Glāzīte izšļūk no gaišmatainās daiļavas neveiklajām rokām un nokrīt sniegā, nokrāsodama to sarkanu - kā asins peļķīti, kas izšļākusies no šautas brūces.

Kas arī bija jāpierāda! Es iedzeru lielāku malku un rādu arābam uz četrām monētām, kas palikušas uz letes.

-   Vēl vienu glāzīti manai dāmai!

Galu galā mēs tomēr iedzērām karstvīnu, turklāt es guvu daudz lielāku baudījumu, nekā biju cerējis, turpretī Irēna - krietni mazāku. Ko lai dara - ne vienmēr izdodas tā, kā ieplānots!

Mēs dodamies tālāk, aiz muguras žvadz dzelži - arābs- Mefistofelis nezin kāpēc steigšus ver ciet savu bodīti. Droši vien beidzies karstvīns. Bet manas nepatikšanas, esmu pārliecināts, tikai tagad īsti sākas…

* * *

-   Vai jums tas viss nešķiet mazliet dīvaini, Sergejeva kungs? - Melnās, nedaudz piemiegtās policista acis bargi pēta godīgo, taču maķenīt apjukušo «Rosaviakosmos» darbinieka seju.

- Protams, šķiet! - Es paraustu plecus. - Un ari jums tā šķitīs, ja dosit rīkojumu paņemt paraugus, lūk, no šiem plankumiem. Kaut kur tepat mētājas arī glāzīte, no kuras man bija jādzer. Bet urnā atrodas otra - no kuras dzēra īrē… Kastorskas kundze. Domāju, ka arī kioskā atradīsies ne mazums dīvaina. Un tas viss apliecina to, ko jau vairākkārt tiku jums teicis, inspektora kungs!

Zibenīgi apgriezies, viņš piegāja pie policijas laboratorijas mikroautobusa, īsi nokomandēja.

Austrieši tomēr strādā precīzi, nekur nevar piesieties. Ātrā palīdzība atbrauca pēc piecām minūtēm, policija - pēc septiņām. Hugo Verners ieradās ceturtdaļstundu pēc tam, kad tiku nosaucis viņa vārdu patruļdienesta darbiniekiem. Garkājains, ātrs, īsā ādas jakā viņš atgādināja trenētu pēdu dzinēju suni - labā nozīmē. Uzreiz redzams, ka viņš nav kabinetā sēdētājs, bet detektīvs, kurš uz ielas jūtas kā zivs ūdenī un labi orientējas notikuma vietā. Šobrīd viņš noraugās, kā kalsns patruļas seržants mēģina atvērt bodītes durvis, un vienlaikus izrīko ekspertus.

Jauns zēniņš civilā apģērbā iegrāba mēģenē sarkano sniegu, aizlika priekšā korķi, iezīmēja lietisko pierādījumu ar marķieri un paslēpa čemodāniņā. Tad, paklausīdams kriminālinspektora žestam, uzmeklēja zem kioska paripojušo kartona glāzīti, saņēma ar pinceti un iebāza maisiņā, kuru arī apzīmēja ar ciparu un paslēpa. Pēc tam tikpat metodiski pārgāja pie lielās restotās urnas un sāka tikpat akurāti ņemt laukā, ievietot maisiņos un numurēt virspusē gulošās glāzītes… Verners piegāja un kaut ko pateica - droši vien lai pievērš uzmanību lūpu krāsai. Tad atgriezās pie kalsnā seržanta un palīdzēja atspiest vaļā durvis.

Ātrā palīdzība uzmanīgi izlavierēja cauri pūlim un nozuda bulvāra galā. Dīkie skatītāji sāka izklīst, dzīvi apspriezdami notikušo.

-   Sievietei kļuva slikti, - aculiecinieki informēja tos, kuri bija pienākuši vēlāk. - Jauna, skaista… un pēkšņi zaudēja samaņu…

-   Nokrita zemē?!

-   Jā, lūk, šeit, pie soliņa. Laikam gribēja apsēsties…

Cilvēki visur ir vienādi. Tādas pašas sarunas līdzīgā situācijā var dzirdēt gan Maskavā, gan Parīzē, gan Londonā… Ja nezināmo ļaundaru viltīgais plāns būtu izdevies, aizvests būtu es, tikai «ātrie» būtu bijuši piespēlēti, nevis īsti un aizvests es tiktu ne jau uz slimnīcu, bet sazin uz kurieni… Un par mani tagad mēļotu labsirdīgie vīnieši un atpūsties sabraukušie ārzemnieki. Taču uz slimnīcu veda Irēnu. Neroc otram bedri… Lai gan nav skaidrs - kā viņai tomēr varēja patrāpīties man paredzētā indes deva?

Ziņkārīgo pūlis izklīda. Eksperti apskatīja kioska iekšieni.

-   Jums nāksies braukt man līdzi uz komisariātu, Sergejeva kungs, - inspektors Verners sausi noteica.

* * *

-   Tātad, jūsuprāt, jūs gribēja uz laiku neitralizēt un nolaupīt? Bet Kastorskas kundze kļūdas pēc izdzēra jums domāto indes devu?

Mēs atkal sēžam kriminālinspektora kabinetā. Viņa ūsas ir kareivīgi saslējušās. Šajā reizē viņš ne vien necienā mani ar kafiju, bet draudzīgas sarunas vietā veic samērā stingru nopratināšanu, pagaidām gan bez «trešās pakāpes» metodēm. Domāju, ka līdz tām nenonāks, - esmu jau paziņojis vēstniecībai, kur atrodos. Vajadzības gadījumā nekavējoties būs klāt gan konsuls, gan paši kvalificētākie Vīnes advokāti. Policists to lieliski saprot.

-  Ne gluži tā, Vernera kungs. To karstvīna porciju, kas bija paredzēta man, es piedāvāju Irēnai, bet viņa izmeta glāzi no rokām. Tomēr kaut kādā veidā preparāts izrādījās arī nākamajā glāzē, kuru nopirku viņai pēc tam. Jūs taču paņēmāt paraugus - droši vien gan manā, gan viņas glāzē atklāsies meksola pēdas…

Inspektors uzmet man ašu skatienu.

-   Meksola? Hm… Kāpēc tieši meksola?

-   Tāpēc, ka tieši ar meksolu tika saindēts mūsu darbinieks Toršins! - es atbildu un laikus iekožu mēlē, lai nepiebilstu, ka tas ir ļoti efektīvs psihotropais preparāts, kas pašreizējā laikposmā ietilpst daudzu specdienestu bruņojumā. Tik specifiskas zināšanas tomēr nebūtu «Ros- aviakosmos» speciālista kompetencē!

Inspektors Verners pētīgi raugās man acīs, itin kā gribētu hipnotizēt.

-Jūsu karstvīnā, Sergejeva kungs, tiešām bija meksols. Turpretī Kastorskas kundzes glāzē tas nav atrasts…

Viņš meistariski ieturēja pauzi. Pēc intonācijas varēja noprast, ka tur uziets kas cits. Taču es neko nejautāju un turpināju uzmanīgi klausīties.

-   Irēnas Kastorskas glāzē ir uzietas lizīna pēdas…

-Ko?!

Inspektors ar rādāmo pirkstu iebakstīja galdā, kā pielikdams punktu.

-   Un arī viņas asinīs uziets lizīns!

-Tātad…

Es apraujos. Arī lizīnu izmanto specdienesti, tikai citā nolūkā - tā ir nāvējoša inde!

Verners salecas savā krēslā.

-   Jums taisnība, kolēģi, jūs labi zināt, kas ir lizīns! Irēna Kastorska ceļā uz slimnīcu ir mirusi! Starp citu, uz viņas ķermeņa bijušas pātagas sitienu pēdas…

-   Man ļoti žēl, - es saku, un, lai cik dīvaini, - tā ir patiesība.

Irēnai nevajadzēja līst šajā zaņķī. Bez šaubām, viņa tikusi sista kļūdīšanās dēļ ar portfeli. Bet noindēta tāpēc, ka nebija spējusi apdzirdīt mani. Cilvēki, kuri stāv aiz viņas, kļūdas nepiedod.

-   Kā jūs zināt par meksolu un lizīnu? - atmaskojošā tonī turpina Hugo Verners. - Un kāpēc jūs visu laiku nokļūstat kriminālu notikumu centrā?

Atkal pauze. Tā ieilgst. Mēs klusējot raugāmies viens otrā. Vai tiešām viņš gaida, ka taisnošos? Ja viņam nav neviena fakta, ir tikai minējumi - kaut arī ne gluži bez pamata, un aizdomas - kaut arī motivētas?

-   Jūs konspiratīvi pārvietojaties pilsētā, - krimināl- inspektors turpina uzbrukt, - atstājat kafejnīcu pa sētas durvīm… Dīvaina uzvedība ierēdnim…

Ak tad pat tā! Šis puisis zina par mani daudz vairāk, nekā es biju iedomājies!

-   Un tad? - es jautāju. - Es gribēju teikt - kas par to?

Hugo Verners apklust. Nepamatotas aizdomas ir viens,

bet nemotivētas apsūdzības - gluži kas cits.

-   Vai esmu pārkāpis Austrijas likumus? - Igors Sergejevs pāriet pretuzbrukumā. - Es laikus ziņoju par Kastorskas kundzes līdzdalību naidīgā pret mūsu vēstniecību vērstā darbībā. Šodien es paziņoju jums par viņas parādīšanos…

Hugo Verners nolieca galvu pār papīriem, demonstrēdams savu nevainojamo matu celiņu.

-    Jūsu neiejaukšanās dēļ es tik tikko nekļuvu par slepkavības upuri. Taču Kastorska kļuva! Un, ja es nebūtu izsaucis policiju, neviens tā arī neuzzinātu, kas bija viņas nāves cēlonis. Jūs zināt, ka lizīns sadalās sešu stundu laikā, bet sekciju veic ne ātrāk kā pēc divpadsmit stundām!

Vārds «paviršība» neizskanēja, taču tas visnotaļ jūtami virmoja gaisā. Tāpēc policists jau vairs nereaģēja uz to, ka es faktiski atklāju savas kārtis.

-   Tas, ko es daru, nav vērsts pret Austrijas Republiku, bet gan nāk tai par labu! - Igors Sergejevs nobeidz savu kaismīgo uzstāšanos. - Un to visu pilnībā iekļauj vienošanās, ko noslēgušas mūsu valdības!

Skanēja nedaudz retoriski, toties ticami. Un divdomīgi. Kas izriet no Krievijas un Austrijas valdības vienošanās? Kopīga pavadoņa palaišana? Vai mana izmeklēšana sakarā ar vēstniecības darbinieku nolaupīšanu? Saprotiet kā gribat, dārgo kolēģi Verner! Varat precizēt pie federālā kanclera Volfganga Sisela kunga. Protams, ja jums ir tāda iespēja.

-   Atvainojiet, esmu noguris. Ja jums man nekas vairs nav jautājams, es vēlētos atpūsties. Ja ir, es uzaicināšu konsulu un advokātu.

-  Lūdzu piedošanu, ka nogurdināju, - samērā miermīlīgi saka kriminālinspektors. - Visi jautājumi ir uzdoti, atbildes saņemtas, atliek vien parakstīt protokolu. Pateicos par pilsonisko aktivitāti un liecinieka pienākuma izpildi.

Viņš nemaz nav tik ļaundabīgs, kā varētu šķist!

Taču arī ne tik dumjš, lai ticētu manai lēnprātībai.

Septītā nodaļa

ALPU STRĒLNIEKS

- Pēdējos gados viņi man rādījās sapņos. Visi četrsimt cilvēki. Viss bataljons. Kareivji pavisam jauniņi, virsnieki nedaudz vecāki… Es redzu viņu sejas, un man šķiet, ka tas nav manas iztēles auglis, - tieši tādi viņi patiesībā izskatījās. Bālais, astēniskais kapteinis ar rudajām ūsām gandrīz kā jums… Leitnants - albīns, uz vaigiem vasar- raibumi, sarkanas acis… Neskūtais majors - šaura, līdz nāvei nogurusi seja, iekrituši vaigi. Līkdegunis zaldātiņš no kalniešu tautām… Ja paņemtu arhīvā personas lietas, es pazītu visus pēc fotogrāfijām. Apbrīnojami! Es taču nevarēju viņus labi saskatīt, viņi bija tālu lejā - sīkas figūriņas maskēšanās virsvalkos… Viena, lūk, šīs rokas kustība - un viņu vairs nebija!

Dīvervasera kungs pacēla labo plaukstu ar dziļu likteņa un garu dzīvības līniju. Kalsnie pirksti maķenīt saliekti un saspringti - itin kā viņš grasītos pārcirst ķieģeli.

Mēs sēžam restorāniņā «Imperatora paviljons», kas atrodas Sēnbrunas pilī. Kādam no austriešu monarhiem bija paticis, staigājot pa parku, iedzert kādu glāzīti ar vieglām uzkodām - šim cēlajam mērķim par godu bija ticis uzcelts paviljons. Visnotaļ ķeizarisks - augsta, apaļa astoņpadsmitā gadsimta zāle, ozolkoka paneļi ar zelta apdari, venēciešu spoguļi, izteiksmīga freska kupolā, milzīga kristāla lustra. Pašlaik piesnigušajā parkā nav nevienas dzīvas dvēseles, protams, runājot par cilvēkiem, - apkārt ir zoodārzs - palaikam ierēcas lauva, kauc vilki, pa logu var redzēt, kā plašā stikla aplokā nesteidzīgi pastaigājas žirafe. Taču cilvēcisku būtņu pārredzamā rādiusā nav.

-   Vai esat kādreiz redzējis lavīnas nogruvumu? Miljoniem tonnu sniega, ledus, akmeņu, klinšu atlūzu - velnišķīgs virums, kas ziemā izšļakstījies no milzu katla elles priekškambarī! Baisā masa saspiež gaisu un briesmīgā ātrumā traucas uz priekšu… Mežonīga dunoņa pilda apkārtni. Trieciena vilnis norauj cilvēkiem drēbes un nogalina ātrāk, nekā viņus sasniedz lavīna… Bet pēc tam iestājas nāves klusums, ausīs zvana vienīgi pēc inerces. Un čagani sniegots lauks visapkārt, kurā rēgojas melni kapakmeni…

Es skatos uz dzelteni raibo žirafi. Tuksneša kamuflāža neder baltajam fonam. Žirafei maskēšanās tērpu «Tuksnesis» derētu nomainīt pret vairāk piemēroto «Sniegs», taču daba nav devusi garkaklainajai skaistulei šādu iespēju.

-   Toties lavīna viņus apglabā uz mūžiem - vai tie būtu desmit, četrdesmit vai četrsimt cilvēku…

Atklāti runājot, šīs sešdesmit gadu senās dramatiskās atmiņas mani pamatīgi nogurdina un sen būtu laiks ķerties pie šāsdienas darbiem… Turklāt mūsu priekšā dziest cīsiņi un alus kausos lēni plok krāšņās, biezās putas. Man gribas ēst un dzert, taču mieloties vienam būtu nepieklājīgi. Savstarpējā uzticēšanās cilvēku starpā daudzējādā ziņā atkarīga ne vien no prasmes atklāti runāt, bet arī no mākas uzmanīgi klausīties. Un mēs abi to ļoti labi zinām.

-   Ar vienu rokas kustību es aizsūtīju uz viņpasauli četrsimt cilvēku! Reizēm aizdomājos par to, cik upuru guļ uz visu laiku un tautu asiņaināko slepkavu sirdsapziņas. Pie jums Krievijā maniaks nogalināja vairāk nekā piecdesmit cilvēku, Brazīlijā - divsimt… Iznāk, ka esmu pārspējis visus rekordus? Un mani var ierakstīt Ginesa rekordu grāmatā?

Es nezinu, ko lai atbildu, tāpēc pavēršu acis uz augšu un izdaru nenoteiktu žestu ar rokām. To var iztulkot gan kā līdzjūtību, gan kā nepiekrišanu.

Dīvervasera kungs novelk ar plaukstām gar seju, it kā nomazgātos bez ūdens. Šodien no viņa parastā nesatricināmā miera nav ne vēsts, viņš ir manāmi satraukts. Acis iekaisušas kā no negulēšanas.

-   Viņi sāka no abām pusēm mūs ielenkt, iespiest kā spīlēs… Protams, atrašanās augstāk ir priekšrocība, taču, ja pretiniekam ir liels skaitliskais pārsvars, tai nav izšķirīgas nozīmes. Turklāt viņiem bija mīnmetēji un viņi tikpat labi varēja panākt, ka lavīna aizrauj mūs! Tad es kā mūmija gulētu mūžīgajā sasalumā, bet vasarraibu- mainais albīns kaut kur Kurskā pie alus kausa stāstītu par tās dienas kauju… Kas ir labāk?

-   Kā nu kuram. Albīnam labāk būtu dzert alu, nav divu domu! - Zināms, šāda atbilde nevarēja viest mieru satrauktajā dvēselē, taču tā simtprocentīgi atbilda patiesībai.

Dīvervasers skumīgi pamāja.

-   Jā, baidos, ka tāds variants, kurš būtu pa prātam abām pusēm, dabā nepastāv! Bet ko lai es iesāku ar saviem nakts murgiem? Es centos tos materializēt, lai nošķirtu no sevis, taču rezultāts bija vēl sliktāks…

Viņš iebāza roku žaketes iekškabatā un nosvieda priekšā desmitiem zīmētu portretu, kuri noklājās uz galda līdzīgi vēdeklim - kā izspēlēta kāršu kava.

Te tie bija - vecā Alpu strēlnieka nakts murgi. Kapteinis ar šaurajām ūsiņām, vasarraibumainais leitnants, slimīgi kalsnais majors ar triju dienu rugājiem, gruzīns vai osetīns ar ērgļa degunu, citas sejas, acīm redzami attēlotas pēc mutvārdu raksturojuma metodes…

Es nopūšos. Ko lai dara, reizēm nākas būt par psihoterapeitu.

-    Nekad nevajag atdzīvināt pagātnes grēku fantomus, - es saku mīksti, bet noteikti. - Šodien pat sadedziniet zīmējumus un pelnus izkaisiet vējā, iztēlojoties, kā murgi izgaist tiem līdzi. Un nekoncentrējieties uz nelāgām atmiņām. Jums ir elementāra depresija, un eksistē zināmas metodes, kā ar to cīnīties. Jākoncentrē uzmanība uz citu objektu, jānododas kam citam. Turklāt mums ir tik daudz darāmā!

-   Jā. jā, jums taisnība! - Dīvervasers ņem papīra lapas un mīca tās ar abām rokām, it kā veidotu sniega pikas. Iemet sagumzīto papīra kumšķi pelnu traukā. Tas iztaisnodamies čaukst, sniega pika vairāk sāk atgādināt kāpostgalvu. No tās laukā raugās kāda acs. Pirms daudziem gadiem nogalināta cilvēka acs. Es novēršos.

-   Es interesējos par arābu pagrīdes darbību Vīnē, - saku un it kā nejauši satveru savu kausu. - Rezidentūras, nelegālas biedrības un ekstrēmistu organizācijas, pasaules terorisma tīkla šūniņas… Vai jums ir tāda informācija?

-  Zināmā mērā. Jo - atzīšos godīgi - es neesmu sarāvis saiknes ar savu organizāciju. Sadarbojos slepeni - esmu kļuvis par rezidentu… Man pakļauti desmit aģenti, es saņemu no viņiem informāciju, filtrēju, analizēju, sastādu rezumējošus ziņojumus un nododu saviem…

Dīvervasera seja redzami pārvēršas - vaibsti izlīdzinās, pazūd rūpju izteiksme, acis iemirdzas. Viņš nepārprotami atgūst formu. Darāmais darbs aizvien kliedē saspringumu un raizes.

-   Arābi ir ļoti noslēgti - to nosaka viņu nacionālās tradīcijas un dzīvesveids, un, kad tam vēl pievienojas konspirācija, viņi kļūst absolūti nepieejami. Palaikam pavīd kāda informācijas kripata, taču lielākoties to nav iespējams pārbaudīt.

Austrijas pretizlūkošanas dienesta rezidents beidzot ķeras pie cīsiņa, iemalko alu. Tagad arī es varu sekot viņa paraugam.

-   Pirms pāris gadiem saņēmu ziņu, ka Vīnē darbojas teroristiska organizācija, kura gatavojas iznīcināt visu Centrālo Eiropu, - Dīvervasers domīgi stāsta. - Turklāt ar neparastu ķīmisko ieroci, kas darbotos izlases kārtībā - iznīcinātu vienīgi eiropeiskās rases pārstāvjus. Jūs piekritīsit - ko tādu ir grūti iedomāties! Preparāts, kas kaitētu tikai baltajiem cilvēkiem! Taču apstiprinošu faktu nebija, informācijas ticamību novērtēju ar piecdesmit procentiem un nodevu savai priekšniecībai. Cik man zināms, likt lietā šos datus nav izdevies.

-   Ak tā? Interesanti…

Droši vien, skatoties uz mani, tas nav jūtams - kad cilvēks ar apetīti ēd un kāri dzer alu, var secināt vienīgi to, ka viņš ir izsalcis un viņa rīkle ir izkaltusi. Taču tas, ko pavēstīja Alpu strēlnieks, patiesi ir ļoti interesanti - ar šo informāciju var saistīt kaut ko ļoti svarīgu, vajag tikai sakoncentrēties un atcerēties - ko īsti…

Maltītes beigās īsi pirms atvadīšanās es saku:

-   Izziņojiet savai grupai gatavību numur viens. Domāju, mums to drīz vien var ievajadzēties.

Dīvervasers pamāj. Viņa seja kā allaž nepauž nekādas emocijas.

Izlūkošanā galvenais nav novērošana, noklausīšanās vai pārģērbšanās kā filmās par Džeimsu Bondu - visu laiku un tautu kretīniskāko un smieklīgāko izlūku. Galvenais ir taktiskā un stratēģiskā analīze. Un uz tās pamata izdarītie pareizie secinājumi.

Nosēdējis pie galda divas stundas un kārtējo reizi izņēmis cauri dosjē «Nezināmais ienaidnieks» materiālus, es uzgāju visa šā notikuma atslēgu!

«Rasu atšķirību paralēles balto un pelēko peļu DNS» - tāds bija nosaukums pēdējam pieejamā presē publicētajam rakstam, kura autors bija austrumu skaistulis, dabaszinātņu doktors, dzejnieks un amatu savienošanas kārtībā arī teroristisko organizāciju sakarnieks Nāzifs bin Ahmeds bin Saleihs al Fulani. Tas rezumēja ilgstošos balto un pelēko radību pētījumus un deva ierosmi ķīmiskajam ierocim, kurš šķirotu upurus pēc rasu iezīmēm. Tāpēc arī tā bija beidzamā publikācija. Sākās slepeno eksperimentu periods. Tie vēl joprojām turpinās Kronbur- gā - lūk, kāpēc tur ieved desmitiem un simtiem izmēģinājuma grauzēju! Tikai - cik tuvu talantīgais bioķīmiķis un farmakologs Nāzifs al Fulani ir pievirzījies savam mērķim? Tas ir ļoti svarīgs jautājums.

Es piecēlos no galda un satraukti pagājos rezidentūras kabinetā šurpu turpu.

Patlaban skaidrs ir viens - Irēna Kastorska bija tikai marionete un viņu vadīja tieši al Fulani. Irēnu novāca pēc viņa pavēles! Visi pavedieni ved pie daudzpusīgā Ahmeda dēla un Saleha mazdēla. Viņš ir nezināmais ienaidnieks! Un viņam ir jātiek klāt.

Ņemot vērā informācijas noplūdi rezidentūrā, ar kolēģu atbalstu var nerēķināties… Ar austriešu varas iestāžu sadarbību arī - ko lai es ceļu priekšā godātajam Hugo Verneram, atskaitot savus secinājumus? Paļauties var vienīgi uz sevi. Un tā notiek ļoti bieži…

Iegriežos pie Faļšina, atdodu viņam dosjē, parakstos žurnālā, atsveicinos…

-   Kaut kas kļūst skaidrāks? - rezidents norūpējies vaicā. Pēdējās dienās viņš ir tāds nervozs, uzskrūvēts. Vai nu tāpēc, ka jāziņo uz Centru par rezultātiem, bet rezultātu joprojām nav, vai kādu citu iemeslu pēc, par kuriem man negribas ne domāt…

-   Nē, nav nekā.

-   Varbūt vajadzīga palīdzība? Ivļevs ir pilnīgi jūsu rīcībā.

Man nevajag palīdzēt, es tikai gribu, lai mani netraucē.

-   Nē. Iešu uz viesnīcu un likšos gulēt. Ko viņš man var palīdzēt?

Jau gaitenī mani panāk Ivļevs.

-   Vai varu būt jums noderīgs?

Protams, Vitja! Ja vien caur tevi informācija neplūst pie maniem ienaidniekiem.

-   Paldies, draudziņ! - es saku skaļi. - Knapi turos uz kājām, gribas gulēt. Līdz rītam.

«Zelta stīpa» bija dūmu pilna un trokšņaina. Krēslaina sarkanīga gaisma. Es pasūtu «Jamesson» ar ledu. Eiropas mērogiem mūzika skan neparasti skaļi, arī publika izskatās visai specifiska - pārsvarā vaļīgi tērpušās jaunas dāmas, pie vairākiem galdiņiem kokteiļus sūc pieredzes rūdīti nobrieduši vīri. Spriežot pēc visa, šurp nenāk, lai baudītu izsmalcinātu virtuvi, bet gan cilvēciskās saskarsmes priekus. Intīmas un dabiskas saskarsmes, jo transvestītus, homoseksuāļus un lesbietes nemana.

Divas meitenes sēž augstos krēslos pie bāra letes. Šo vietu viņas izraudzījušās tīšām - vienai svārki tik tikko sedz šekumu, otrai šķēlums gandrīz līdz viduklim, augstie krēsli ļauj izrādīt kājas visā to krāšņumā. Tā, starp citu, gan varēja būt vairāk… Taču galēja atklātība aizvien atbīda estētiku otrajā plānā - pirmajā izvirzās instinkti. Sirms džentlmenis pieiet viņām klāt un pacienā ar šampanieti. Izskatās, ka šim vakaram viņas savu likteni ir nokārtojušas.

Trīs draudzenītes pie tuvākā galdiņa dzīvi tērgā, dzer apelsīnu sulu un smēķē vieglas cigaretes, cītīgi tēlodamas pilnīgu apmierinātību ar dzīvi un absolūtu neatkarību no pretējā dzimuma. Tā kā šo imitāciju neviens negrasās apstrīdēt, grimases viņu leļļu ģīmīšos ir visai skābas.

Lūk, vēl trīs draudzenītes, lūk, veselas četras, tur - divas… Un tur jau arī tās, kuras man vajag!

Ņemu glāzi un stūrēju klāt divām jaukām dāmām, Kronburgas pils interjera dizainerēm.

- Labvakar, lēdijas! Vai atļausit piesēst un pacienāt jūs ar kādu dzeramo?

Patīkamā šatene cītīgi demonstrē labas manieres un ar karalisku žestu norāda uz krēslu. Tā ir viņa, kas reģistrēta Vīnes policijas oficiālajā kartotēkā. Gludi pieķem- mētā brunete laipni smaida un māj ar galvu. Viņas priecājas par uzmanību no vīrieša puses un prot to veicināt. Starp citu, viņas izturas pārsteidzoši nevainojami.

Apsēžos, uzsmaidu pretī.

-   Ko dzersit?

-   Konjaku, - šatene ierasti pasūta.

Es zinu, ka viņai vārdā ir Marija, lai gan stādījusies priekšā kā Eva.

-   Konjaku, - atkārto draudzene, kura tika nodēvējusi sevi par Annu.

Iepazīstinājis ar sevi kā Hansu no Diseldorfas, paaicinu viesmīli un pasūtu dzērienus.

Pusstundu mēs dzeram un tērgājam. Iegājušas ierastajās sliedēs, meitenes manāmi atdzīvojas. Vēl konjaks. Vēl… Alkohols dara savu. Meitenes ātri ir atraisījušās, atmetušas pieklājīgās manieres un pārvērtušās par meičām. Anna vulgāri smejas. Eva-Marija stāsta neķītru anekdoti. Es uzaicinu viņas pie sevis uz viesnīcu, abas labprāt piekrīt, taču brīdina, ka tas man maksās divsimt eiro. Labi, ka viņas nezina, kāds liktenis piemeklēja sievieti, kurai es vakar tiku izteicis tādu pašu uzaicinājumu un kura tāpat bija atbildējusi piekrītoši.

Pēc četrdesmit minūtēm mēs turpinām uzdzīvi manā numurā. Pa ceļam esmu nopircis pudeli diezgan maiga spāņu konjaka «Hercogs Alba», tūtu ar augļiem un prezervatīvu paciņu. Iespējams, pēdējais fakts nedara godu tiklajam Dmitrijam Poļanskim, taču izzināt noslēpumus bez pilnīgas saplūšanas ar izstrādājamo vidi ir absolūti neiespējami. Ne velti kriminālās policijas aģenti laiku pa laikam ir spiesti pastrādāt kādu noziegumu.

Meičas precīzi darbojas pēc ierastā scenārija - kad konjaks bija pa pusei izdzerts, viņas sāka izģērbties, palikdamas veļā un zeķbiksēs. Kad pudele bija iztukšota par divām trešdaļām, sānis aizlidoja arī krūšturi. Krūtis meičām izrādījās simpātiskas, taču, neatstādamas procesu pašplūsmā, viņas ņēmās berzēties viena gar otras krūšu galiem un sūcoši skūpstīties, ar vienu aci vērodamas manu reakciju.

-   Nu, Hans, ķeries pie darba, - aplaizīdamās uzaicināja Eva-Marija. - Tikai neaizmirsti gumijas!

Kad jau, tad jau… Es nopūšos. Sekss jelkāda ārēja iemesla dēļ - vai tā būtu nauda, slava vai informācija - ir samērā pretīga nodarbe. Laikam velti būšu atteicies no Ivļeva palīdzības. Pašlaik viņš būtu lieti noderējis…

Jāteic, ka savu amatu meitenes pieprata. To, ko viņas dabūja gatavu, es nebiju redzējis pat pornofilmās. Absolūta kustību saskaņa, kādu varētu apskaust sinhronās peldēšanas meistares, virtuoza parasti neattīstītu muskuļu tehnika, izsmalcināta sava ķermeņa dabisko atveru visnegaidītāko kombināciju izmantošana, neviltots entuziasms… Savu honorāru viņas tika nopelnījušas pārpārēm, līdz beidzamajam eiro centam. Jāteic, ka arī es parādīju sevi no labākās puses - tā, ka pat tiku apveltīts ar uzslavu:

-   Hans, izrādās, ka tu esi vecis uz goda, nevis kāds izvirtulis vai impotents! - smagi elsojot, teica Anna. - Vai tiesa, Marij?

-   Tiesa… - Eva-Marija daudznozīmīgi iebukņīja viņu ar baso kāju, lai neputro vārdus. No abām nāca sakarsušu ķermeņu un sīva dezodoranta smārds.

Es sajutos lepns. Ja šos vārdus varētu ierakstīt manā dienesta raksturojumā kārtējai atestācijai - kā tie atdzīvinātu un bagātinātu ierasti birokrātisko kancelejas štampu klāstu: «idejiski izturēts, partijai un dzimtenei uzticīgs, ar dienesta ieroci rīkojas pārliecinoši…»

Taču patlaban nav īstais brīdis, lai domātu par savu karjeru, tagad galvenais ir - uzdevums. Salēju glāzē atlikušo konjaku, saskandinu ar maksas seksa profesionālēm. Viņas ir gurdi atlaidušās šķērsām pāri gultai saburzītajos un no sviedriem un citiem šķidrumiem mitrajos palagos. Br-r-r! Nekavējoties jāliek apmainīt gultas veļu! Lai gan - nav ko tēlot nevainīgu jumpravu, patlaban šeit ir trīs, nevis divas prostitūtas!

-   Gribu rīt apskatīt pili kalnā, - es ikdienišķi paziņoju. - Šķiet, būs interesanti!

Meičas saskatās un smejas.

-   Un kā vēl! Tur dzīvo spoki! Punduris un vilks. Esi dzirdējis leģendu?

Paraustu plecus.

-   Leģendas mani neinteresē. Toties vēsturiskais bizness gan! Ekskursijas un tamlīdzīgas lietas… Kas vēl tur dzīvo, neskaitot spokus?

Anna iemalko konjaku.

-   Kāds arābs. Nāzifs. Skaists vīrišķis, jautrs, devīgs. Tikai ar putniņiem galvā…

-   Tagad visiem ir putniņi, - draudzene iebilst. - Viņš vismaz nekniebj ar pinceti un nededzina ar cigāriem…

-   Ko viņš īsti dara? - es jautāju, cenzdamies nerādīt ieinteresētību.

-    Patiesībā neko sevišķu, - Anna atbild. - Pie viņa dzīvo viesis, viņš mūs daudzreiz ir pie šā vedis. Maksāja pieklājīgi, tikai viens noteikums - nekādu prežu, nekādu pretapaugļošanās tablešu. Ja paliekam stāvoklī, jāziņo Nāzifam un viņš izmaksās prēmiju. Protams, dīvaini, bet ne sevišķi…

-   Gadās arī ļaunāk, - lietpratīgi nosaka Eva-Marija.

-    Kas tas par viesi? - es vienaldzīgi vaicāju, lai gan smadzenēs jau pilnā sparā darbojas analītiskais dators. - Varbūt impotents? Vai pediņš?

-   Nē jau… Veselīgs vīrišķis, simpātisks, tāds sprogains.

Es aizeju līdz savām drēbēm, izvelku no žaketes fotogrāfiju.

-   Vai šis?

Meičas uzmet tikai vienu skatienu.

-   Viņš pats!

-   Tiešām, mūsu smukulītis!

Viņas saskatās un ciniski smejas.

-   Kur tu rāvi šā bildi?

Es arī atbildei pasmejos un sāku ģērbties.

-    Tas ir mans draugs! Brauca vienoties par ekskursijām, bet pats izklaidējas ar skuķiem!

-  Vai tu jau izšāvies? - Eva-Marija jautā. - Un otra sē- rija? ^

-   Šodien viss, daiļavas! Bet rītvakar jūs katrā ziņā savākšu…

Meičas ar ierastām kustībām lasa kopā apģērba gabalus.

-   Kad rīt, tad rīt. Par jūsu naudu - visu, ko gribat!

Marija uz rokas iztaisno dūmakainas zeķbikses. Anna

iegrozās šaurās biksītēs. Viņas jau vairs nepievērš man uzmanību - lietišķi pārspriež savas būšanas, pielabo kosmētiku, ķiķina.

Vai tiešām mūsu starpā neuzliesmoja mūžīga mīlestība? Tā izskatās - epizode nospēlēta, un abas tiecas pretī nākotnei. Kārtējā pieturā izkāpis pasažieris bijušos ceļabiedrus vairs neinteresē - acumirklī aizmirstas sirsnīgās sarunas, kopīgās tējas dzeršanas, vienādie uzskati par svarīgākajām dzīves problēmām… Ja rīt ieiešu «Zelta stīpā», iespējams, viņas mani pat nepazīs un nāksies par jaunu iepazīties. Cik gan netaisni viss dzīvē iekārtots… Taču neko darīt - ja reiz mēs dzīvojam netaisnīgā pasaulē un citas nav, mums ir tai jāpielāgojas!

Es bez žēluma novērsos no apmaksātajiem sievišķajiem daiļumiem.

-   Veiklāk, skaistules! Man vēl ir svarīgas darīšanas…

* * *

Šajā reizē debesis klāja mākoņi un Kronburgas pils šķita vienkārši kā melns, bezveidīgs blāķis, kas aizsedz krāšņo pilsētas uguņu klājienu, kas pletās lejā.

Mašīnas tika atstātas maliņā, slēgtā restorāna tukšajā stāvvietā, kur es vairākas dienas ar lielām mokām biju locījis iekšā šniceles. Tad septiņas ēnas bez trokšņa šķērsoja klajumu un gar augsto sienu devās uz vārtu pusi. Dīvervasers ātri gāja pa priekšu, un es kārtējo reizi apbrīnoju viņa enerģiju. Vai tiešām viņam bija astoņdesmit gadu? Tas nevar būt! Taču mazāk nekādi nesanāk… Cil- vēks-mīkla! Jāteic, ka viņš vārdus lieki netērē - grupa bija savākta stundu agrāk, vīru noskaņojums - visai kareivīgs- divi tur gatavībā pistoles ar klusinātājiem, pārējie bruņojušies ar īsiem stekiem.

Vārtus vēl joprojām cieši nevarēja aizvērt, un vairākas ēnas kā Algenbergu dzimtas spoki droši ieslīdēja pa tumšo spraugu savas ģimenes rezidences pagalmā. Alpu strēlnieks palika ārpusē, ar pirkstu pieturēdams ausī iestutēto uztvērēju. Vēl viens cilvēks saspringtā pozā sastinga līdzās gluži kā gargabalnieks pirms starta.

Minūtes vilkās mokoši un kā allaž šādās reizēs šķita kā stundas. Es gaidīju līdzīgās situācijās ierastās zīmes - kņadu, sitienu troksni, apspiestus kliedzienus, plīkšķus, ar kādiem restorānos atver šampanieti, bet kaujas operācijās - cilvēku ķermeņus. Un, protams, šo ķermeņu kritienu troksni. Taču nekas tamlīdzīgs nebija dzirdams - valdīja dziļš klusums. Tikai pēkšņi kaut kur no pazemes atskanēja vilka gaudošana - itin kā visi pils spoki vienlaikus būtu materializējušies. Starp citu, kas tur bija par blēņām ar to punduri un vilku? Nav ko lauzīt galvu - drīz viss noskaidrosies…

Dīvervasera uztvērējs kaut ko noburkšķēja.

-    Uz priekšu, ceļš ir brīvs! - Grupas komandieris strauji pamāja un, ieslidinājis roku zem mēteļa, pirmais iespraucās pa vārtiem.

Pa akmens flīzēm mēs šķērsojām pagalmu. Pie granīta pakāpieniem, kuri veda augšup tornī, stāvēja kaujinieks. Viņš ar steku norādīja aiz kāpnēm.

-   Sargi. Viņi bija bruņoti…

Komandieris iespīdināja tumšajā kaktā tievu pildspalvas veida luktura gaismas staru. Arābi, divi gabali. Izskats viņiem nebija diez cik spožs - pārsistas galvas, aiz muguras sasietas rokas, aizlīmētas mutes.

-   Tepat kaut kur ir vēl četri, pagrabā - vilks, - kaujinieks piebilda.

-   Vilks? - Alpu strēlnieks pārjautāja.

-   Tā viņi teica. Mūsējie pārbauda torni un labo spārnu…

-  Vajag apskatīt visu pili! - es saku, man ir apnicis būt par pasīvu vērotāju. - Iesim, izstaigāsim kreiso spārnu!

Plašajā augstajā hallē uz grīdas guļ vēl viens sargs - arābs, apstrādāts tāpat kā viņa kolēģi. Un tikpat maz spējīgs uz aktīvām darbībām. Izskatās, ka Dīvervasera vīri labi pieprot savu amatu.

Es eju pirmais un pirmais nokļūstu kamīnzālē. Izmēru ziņā tā, protams, atpaliek no Hofburgas bruņinieku zāles - tur kā nekā dzīvojuši karaļi, bet te - tikai grāfi. Tomēr ieroču un bruņu klāsts ir iespaidīgs… Kamīnā degošā pagale met iesarkanu gaismu uz viduslaiku tēraudu. Gar sienu sastājušies bruņinieki balstās uz milzīgiem zobeniem un dzedri lūkojas caur bruņucepuru acu spraugām. Alpu strēlnieks ir palicis iepakaļ, un es viens stāvu pretī šai dzelzs ierindai. Situācija atkārtojas. Cerams, ka tagad neviens neslēpjas tērauda bruņu tērpā…

-   Ko tu te meklē, svešticībniek?! - aiz muguras noskanēja pērkondimdoša balss, kuru dzirdot man šermuļi pārskrēja pār muguru un mati saslējās stāvus.

Es strauji pagriezos un sastingu. No tumšās sānejas iznāca milzīgs melni tērpts stāvs. Sārtā atblāzma iekrāsoja kā spokam bālo seju, taču vaibstus nevarēja saskatīt - acu dobumos atspoguļojās dejojošā liesma, iekritušo vaigu melnās ēnas maskēja ārieni - izskatījās, ka tas ir grāfa Algenberga galvaskauss, kas augšāmcēlies no dzimtas kapenēm.

-   Ja tu meklē nāvi, vari uzskatīt, ka esi to atradis! - no jauna nodimdināja briesmīgā balss.

Taču tā nebija grāfa Algenberga balss. Vēl vairāk - tā man šķita pazīstama.

Stāvs tuvojās, un, jo tuvāk kamīnam tas nāca, jo skaidrāk kļuva redzams, ka tas nav miroņa skelets un arī ne milzis, bet vienkārši liela auguma cilvēks melnā triko, brīvi uz pleciem uzsviestā melnā apmetnī un melnos zābakos. Ēnas atkāpās, un uguns apspīdēja pazīstamus vaibstus - man ar nāvi draudēja sens paziņa - Nāzifs al Fulani!

Un acīm redzami negrasījās aprobežoties ar draudiem vien - piegājis pie tuvākā bruņinieka, viņš ar žvadzoņu izrāva divroku zobenu, kurš bez pūlēm var pāršķelt cilvēku uz pusēm.

Tuvās briesmas izrāva mani no sastinguma. Es metos pie dzelzs karotāju rindas, raustu bruņinieka smagos dzelzs cimdus, ar pūlēm paveru tos uz abām pusēm, ie- ķeros ar ādas auklu notītā garā rokturī, ar spēku izrauju zobenu.

Augsta viduslaiku pils zāle, raupjas sienas no neapstrādātiem akmeņiem, milzīgs, spoži liesmojošs kamīns, bruņinieku ierinda un divi ienaidnieki, kuri stāv viens otram pretī ar vareniem cilvēka auguma zobeniem rokās… No kaut kurienes atskan nikns vilka kauciens. Taču arī bez šā kauciena ainai nevar būt nekā kopēja ar realitāti. Tas ir sirreālisma teātris, Kafka! Vai arī viena no stulbajām filmām par Džeimsu Bondu! Tikai - ko šajā filmā daru es?!

Pretinieks metas man virsū, atvēzēdamies ar garu sarkanīga tērauda strēli. Ar rāvienu izsviežu pretī savu zobenu - tas ir smags kā sliede; lai spētu ar to rīkoties, vajadzīga spēcīga mugura, vareni pleci un bicepsi, attīstīti augšdelmi, stingras delnu locītavas. Smagie asmeņi, dzirkstis šķildami, gaisā satiekas, spēcīgs trieciens atsitas plaukstās, garš iztrūcināta kamertoņa šķindiens paceļas pret augstajiem velvju griestiem, bet zobeni bezspēcīgi nožvadz, atsizdamies pret grīdas akmens plāksnēm.

Al Fulani no jauna paceļ savu zobenu, aukstais tērauds veic pusloku, kura galā kosmosa inženiera Igora Serge- jeva gudrajai aukstajai galvai jānolido no pleciem un jāaizripo tālu kaktā, nošļakstot akmens grīdu karstām un cēlām asinīm. Taču arī šoreiz ne pārāk resnā kakla vietā, kurš ievietojas četrdesmit pirmā izmēra apkaklītē, pusloka galā izrādās septiņpadsmitā gadsimteņa kaltais tērauds. Atkal saduras asmeņi, šķist dzirkstis, cirtiens atsitas plaukstās, noskan kamertonis un tad - žvadzoņa…

Mēģinu uzbrukt - ar visu augumu sagriežu gandrīz divus metrus garo zobenu, kā vesera metējs sagriež savu riku pirms mešanas, pastiepjos uz priekšu, tēmējot melnajam ķermenim pa vidu, taču mīkstās miesas vietā trāpu naidnieka zobenam, un viss atkārtojas - sitiens, dzirkstis, žvadzoņa…

Man gribas iegremdēt atdauzītās delnas aukstā ūdenī. Spēka vairs necik nav atlicis. Kaut vienā no bruņutērpiem būtu sēdējis Alans Makojs - kā viņreiz, turklāt ar pistoli un vēl ar vēlmi man palīdzēt… Kur gan ir Kurts Dīvervasers? Kur viņa rīkļurāvēji? Vai Vitja Ivļevs, vai Hugo Verners, visviens kurš, kam būtu pa spēkam nosvērt svaru kausus man par labu… Kur visi ir?!

-    Ak tu tas esi?! - Dabaszinātņu doktors beidzot ir mani pazinis.

Savādi, bet šī atklāsme nemaz nav darījusi mīkstāku viņa sirdi un mainījusi sākotnējos neģēlīgos nodomus. Divroku zobens no jauna veic pusloku. Bet mēs taču gandrīz vai bijām iedraudzējušies, viņš pat aicināja mani uz operu… Tici nu vēl cilvēkiem! Atlecu atpakaļ, asmens aizlido centimetrus trīsdesmit no mana zoda. Tagad zobens neatduras grīdā, bet turpina savu kustību, veic pilnu apli un sāk otru!

-    Kāpēc esi ieradies, krievu spiegs? - al Fulani vaicā uzbrukdams. Tagad viņš atgādina helikopteru ar darbojošos propelleri. Asā šķautne ar vieglu švīkstoņu šķeļ gaisu, tuvodamās manam kaklam.

-   Pakaļ savam draugam? Tu esi nokavējis!

Ak tu maita! Es arī pūlos sagriezt zobenu, un gluži negaidot man tas izdodas. Centrbēdzes spēks notur zobenu gaisā - izrādās, ka griezt to ir daudz vieglāk nekā izdarīt cirtienu. Tikai - kā lai izmanto šo draudīgo ieroci? Divroku zobeni nav paredzēti paukošanas cīņām - ar tiem lauza «falangu» piķu mežu, izjauca uzbrukumā nākošu ierindu kārtību, atvairīja ienaidnieku no zirga nokritušam lēņu kungam… Patlaban mēs tikai tuvojamies, lidojošu asmeņu apņemti. Noteiktā attālumā mēs vienkārši sacirtīsim viens otru…

-   Puh! Dzinn! - Kaut kas ar spēku ietriecas bez zobena palikušajā bruņiniekā.

-   Gulies! - kāds aiz muguras uzsauc. - Puh! Puh!

Al Fulani satrūkstas, zobens aizlido sānis un skanīgi atsitas pret sienu, bet viņš pats lēni nozvejas uz muguras. Es atvelku elpu, nolaižu rokas. Mans ierocis, nostrī- ķēdamies ar aso galu pret akmens plāksnēm, apstājas. Pieskrējušais Dīvervasers pavērš klusinātāja stobru pret notriekto dzejnieku. Vismaz viena lode ir trāpījusi viņam krūtīs, kārtējo reizi apliecinādama šaujamieroču priekšrocību pār aukstajiem ieročiem. Ne velti savulaik nediž- ciltīgās arkebūzas prasto pilsētnieku rokās iznīcināja bruņniecību kā šķiru ar visām tās tradīcijām, kārtas uzpūtību un daudzu gadu paukošanas māku.

Al Fulani seja ir tik bāla, ka pat kamīna liesmu atblāzma nepadara to dzīvāku.

-   Jūs visi mirsit! - viņš, paslējis augšup galvu, saka. - Tūlīt Johans atvērs gāzi…

Tie ir ģeniālā ķīmiķa beidzamie vārdi. Galva ar būkšķi atsitas pret saskrāpēto akmeni.

-   Kur tik ilgi? - Es slauķu nosvīdušo seju. Rokas sasprindzinājumā dreb, muguras augšdaļa ir gluži stīva.

-   Tur bija vēl trīs, viņi ievainoja vienu manējo, - Alpu strēlnieks atbild. - Un vēl tas vilks…

-   Kas par vilku galu galā?

-   Parasts liels vilks. Es viņu nošāvu.

-    Tagad jāatrod tas Johans… Viņam ir kaut kāda gāze…

Dīvervasers paslēpj pistoli zem mēteļa.

-   Viņš nav jāmeklē, pats padevās. Tas ir punduris. Bet gāze patiešām ir - laboratorijā. Nāc, pats redzēsi.

Plašā laboratorija ir labi aprīkota - termostati, sūkņi, ledusskapji, caurspīdīgs galds ar svariem un spirta lampiņām, simtiem burciņu un retoršu ar ķimikālijām, kolbi- ņas, mēģenes, dators, stikla un nerūsējošā tērauda skapīši, sīkrūšu būri, kuros skraida peles, jaudīga vilkme…

-    Saimnieks lika atvērt šo ventili, - skaidro cilvēks augumā ne garāks par metru, norādot uz lielu melnu balonu, - tādos pie mums glabā ogļskābo gāzi. Uz sāna ar sarkanu krāsu uzzīmēts galvaskauss un kauli.

-   Bet es neko tādu negribēju darīt…

-  Tas tevi arī glāba! - drūmi nosaka Dīvervasers. - Labs ir, ved mūs tālāk!

Punduris izskatās miermīlīgs un nemaz neatgādina Sķielaci Johanu. Viņam ir pieauguša vīrieša seja, vīrišķīgas rokas, kājas un gaita, tikai ķermenis īsiņš, it kā viņš visu bērnību būtu nosēdējis šaurā būrī. Viņa vārds ir Irži, viņš ir ungārs, kādu laiku strādājis cirkā, tad al Fulani nolīdzis viņu sargāt pili, licis saukties par Johanu un laiku pa laikam parādīties tornī kopā ar zoodārzā iegādātu vilku.

Vilks guļ torņa laukumiņā - varens zvērs ar garu kuplu asti un bēdīgu purnu. Irži glāsta viņam galvu.

-   Pelēcis bija labs, velti viņu nošāva… Viņš bija tāds pats kā es. Mums tikai vajadzēja tēlot niknus un briesmīgus…

Dīvervasers nervozi saviebjas.

-   Kā es varēju zināt, vai viņš ir nikns vai nav! Labi, ka tu pats iznāci un izturējies mierīgi, citādi tagad gulētu līdzās!

Irži nopūšas.

-   Man ļoti žēl Pelēča. Mēs bijām draugi…

Tepat uz aukstās akmens grīdas guļ divi nošauti arābi, taču viņi pundurī neizraisa nekādas emocijas. Viņš tiem pat nepievērš uzmanību - viens izrādās tas pats

Mefistofelim līdzīgais bodnieks, kurš mums ar Irēnu pārdeva karstvīnu!

-   Bet kur ir krievs, kuru tur gūstā? - es ar pamirušu sirdi vaicāju. Vai tiešām Malahovs būtu nomušīts?

-   Kāpēc gūstā? - Punduris ir nesaprašanā. - Krievs ir saimnieka viesis. Viņš ir savā istabā.

-   Viesis?!

Irži pamāj.

-   Zināms. Es pats ik dienas gāju uz tirgu viņam pēc labākajiem produktiem, pavārs gatavoja visu, ko viņš gribēja. Tiesa, rītdienai saimnieks lika produktus nepirkt…

Punduris neziņā noplāta rokas.

-  Kāpēc? - Dīvervasers stingri noprasa. - Viņš grasījās braukt projām?

-   Nezinu… Lai gan…

Irži ir acīm redzami apjucis. Dīvervasers bargi noliecas pār mazo cilvēciņu.

-   Kas ir?! Tūlīt plāj laukā! - Jūtams, ka Alpu strēlniekam ir liela bargu pratināšanu pieredze.

-   Es neko nezinu, patiešām… Bet pagrabā zem apaļā torņa sargi nezin kāpēc izrakuši bedri…

Mēs ejam uz garā gaiteņa galu. Irži ar lielu atslēgu atslēdz mazas biezas durtiņas. Slēdzene skaļi noklikšķ.

Neliela istaba bez logiem iekārtota dārgām mīkstām mēbelēm, stūrī plazmas panelis un DVD atskaņotājs. Uz galda trauks ar augļiem un pustukša konjaka pudele. Uz plata dīvāna karaliskā miegā guļ izspūris cilvēks. Tas pats, kuru meklējot vai no kājām krīt visa Vīnes policija. Neceremonējoties sapurinu viņu aiz pleca.

-   Kur tik agri, Johan? - Malahovs paver vienu aci, otru, pēc tam aizžmiedz abas, tad, pielēcis kājās, metas man ap kaklu. Kaut gan viņš nekad nav redzējis mani pat fotogrāfijā, tomēr nekļūdīgi nosaka galveno glābēju.

-   Kā jūs mani atradāt?

Es norādu Dīvervaseram uz durvīm, un viņš izved visus gaitenī. Mēs paliekam vieni.

-   Stāsti labāk, kā tu te gadījies?

-   Iznāca muļķīgi, - viņš smagi nopūšas. - Saprotiet, pēc netiešām pazīmēm gan dokumentu nozušanā, gan Toršina indēšanā bija iejaukta tā, kā viņu… Irēna! Es ķēros viņai klāt - staigājām pa pilsētu, dzērām karstvīnu, ēdām ceptus kartupeļus, tad iekāpām mašīnā, un es atslēdzos. Atjēdzos jau šeit kopā ar kādu arābu, Nāzifs vārdā… Saka - tu esi mans viesis, prasi visu, ko vēlies! Un tiešām - baroja labi, deva labus dzērienus, veda jautras meičas… Netieku gudrs, kāpēc, - varbūt bija ierīkojis video novērošanu, lai sakompromitētu? Bet kāpēc tik sarežģīti?

-  Ko tu gvelz, major? Kam tu ķēries klāt? Kur ir darba plāns? Kur pieprasījums, lai tiktos ar Irēnu Kastorsku? Kur tu strādā? Mūzikas skolā?

Malahovs nodur galvu un brīdi klusē.

-  Skaidra lieta, atklāti runājot, iekritu «saldajās lamatās»… Viņa uzaicināja pie sevis «uz tēju» - nu labi, domāju, aiziešu, paskatīšos, kas sanāks… Es viņu, taisnību sakot, neturēju aizdomās… Taču tas arābs izturējās pret mani labi, kā pret viesi!

-   Negribu sagādāt vilšanos, bet Nāzifs eksperimentēja. Ar baltajām un pelēkajām pelēm. Un ar tevi, kolēģi…

-   Kādā ziņā eksperimentēja?!

-   Vēlāk uzzināsi.

-   Kur viņš ir tagad?

-   Viņsaulē. Kopā ar Irēnu.

-   Ak tā… Žēl… Goda vārds, apgājās kā ar draugu, kā ar viesi…

Atbildes vietā uzplīkšķinu viņam pa plecu.

-  Iesim labāk, paskatīsimies, kur tevi šodien no šī mīkstā dīvāna vajadzēja pārvietot… Kā draugu un viesi!

Irži ved mūs lejā zem apaļā torņa. Pagrabs ir dziļi zem zemes - viens līmenis, otrs, trešais. Te akmens plākšņu vietā grīdu veido parastā zeme. Kaktā izrakta raksturīgas formas bedre. Asi dvako mitra zeme.

-   Vai tiešām… - Majora balsī saklausāmas neviltotas šausmas.

-   Kas tur ko brīnīties? Par velti ar kūkām nemēdz cienāt. To mums centās iedzīt kopš pirmā kursa.

-   Skaidrs, ka esmu līdz ausīm mēslos, - Malahovs vīlies noplāta rokas. - Nelaimējās…

Tieši laimējās, ja dzīvs palicis! No Dienesta gan, protams, atlaidīs.

Toties paliks atmiņas par zinātnieka, filozofa, dzejnieka un terorista Nāzifa al Fulani viesmīlību.

-   Starp citu, vai Nāzifs lika aizsmēķēt viņam kaljanu? - es pēkšņi ievaicājos.

Majors strauji paceļ galvu, izbrīnā iepleš acis.

-   Kā jūs zināt?

Diena bija skaidra un saulaina, sniegs vizuļoja, spoži stari rotaļājās pulētajos sānos bēru mersedesam, kura radžu riepas atstāja izteiktus nospiedumus tukšajās nokaisītajās alejās.

Nāve pavelk svītru atsevišķa cilvēka eksistencei, taču vienlaikus paver priekškaru tām skatuvēm, uz kurām viņa dzīve risinājusies, izgaismojot pat vistumšākos un putekļainākos kaktiņus. Vecākās paaudzes pretizlūkošanas darbinieki atceras, cik skandalozi padomju laikos laikraksta «Večerņaja Moskva» slejās sastapās divi sludinājumi - Maskavas padome izteica līdzjūtību sakarā ar Internacionālās draudzības kluba priekšsēdētāja pāragro nāvi, bet VDK pārvalde skuma, ka mūžībā priekšlaikus aizgājis tās darbinieks - apakšpulkvedis, viens un tas pats cilvēks! Apolitiskā vecene ar izkapti atklāja valsts noslēpumu, par kuru, starp citu, ideoloģiskie pretinieki bazūnēja uz visiem stūriem - ka draudzību ar ārzemniekiem pie mums regulē «instances»!

Bērēs nereti atklājas interesanti aizgājēja, kā arī viņa apkārtējo cilvēku dzīves fakti. Nezināmi sakari, konspi- rētas pazīšanās, rūpīgi slēptas jūtas - viss slepenais atklājas pēdējā teatralizētajā izrādē. Tāpēc kriminālā policija visā pasaulē filmē slavenu gangsteru izvadīšanu viņsaulē, bet specdienesti kontrolē atvadas no saviem štata darbiniekiem.

Taču es biju ieradies kārtīgajā Vīnes kapsētā bez kāda īpaša nolūka - vienkārši atvadīties no Irēnas Kastorskas. Lai gan šis «vienkārši» varēja radīt vielu pārdomām ieinteresētām personām. Piemēram, Markam Vollesam, amerikāņu rezidentūras prezidentam, kurš arī «tāpat vien» bija ieradies uz sēru ceremoniju. Citos apstākļos šeit, bez šaubām, klāt būtu gan Nāzifs al Fulani, gan ietekmīgais uzņēmējs Kurca kungs, kā arī vēl citi pazīstami un respektabli džentlmeņi.

Turpretī tagad klātesošo loks ir diezgan šaurs. Nelaimīgās Irēnas kolēģi - manierīgi vīrieši korekti garos mēteļos un oficiāla izskata sievietes, pāris draudzeņu dārgos kažokos un melnos plīvuriņos - tas laikam arī ir viss. Mazliet nomaļus stāv policijas inspektors Hugo Verners un iztālēm laipni mani sveicina. Stingri ņemot, viņam te nekas sevišķi nebūtu meklējams - pēc oficiālās versijas, Kastorskas kundze mirusi no akūtas sirds un asinsvadu nepietiekamības. Viltīgās indēšanas organizētājs un izpildītājs ir miruši, krimināllieta šajā sakarā ir pārtraukta. Irēnas Kastorskas reputācija atšķirībā no viņas miesas necik nav cietusi.

Kad ceremonija ir galā, visi nesteidzīgi virzās atpakaļ uz vārtiem.

Volless pienāk un paņem mani zem elkoņa.

-   Sievietēm nevajadzētu strādāt tādu darbu, - viņš saka. - Pārāk dārgi nākas maksāt par kļūdām.

-   Esmu ar jums pilnīgi vienisprātis, Mark, - es piekrītoši pamāju.

-   Kad braucat projām? - amerikānis interesējas.

-Rīt.

-  Vai esat dzirdējis, kas noticis Kronburgas pilī? - Volless, pazeminājis balsi, vaicā. - Tur bijis arābu teroristu perēklis…

-   Vai tiešām? - es šausminos.

-   Diemžēl… Viņi strādājuši pie ķīmiska ieroča, kurš iedarbotos tikai uz balto rasi…

-   Vai tiešām kas tāds ir iespējams?

-   Viņi uzskatījuši, ka ir. Taču, kad eksperti pārbaudījuši brīnumgāzi, izrādījies, ka nekādu izlases iedarbību viņi nav panākuši. Baltās peles tiešām sprāgušas biežāk nekā pelēkās, taču tas izskaidrojams ar mazāku dzīvotspēju, nevis DNS kodu. Arī paralēles starp peļu sugu un cilvēku rasi ir galīgas muļķības. Droši vien tāpēc viņi saķildojušies savā starpā un cits citu apšāvuši…

-   Ļoti interesanti, Mark!

Volless svarīgi pamāj.

-   Toties halucinogēni viņiem padevušies tīri labi. Viņi tos slepeni izmēģinājuši pie tūristiem, kuri apmeklējuši pili…

-   Kā jūs to visu zināt?!

Volless parausta plecus.

-   No avīzēm.

-   Dīvaini. Es neko tamlīdzīgu neesmu lasījis.

-   Tas būs vakara avīzēs, - amerikānis precizē. - Bet šis tas - rīta. Vai aizparīta.

-   Jūs esat ļoti racionāls cilvēks, Mark! Zināt visu, kas būs rītdienas avīzēs, un pacietīgi gaidāt to iznākšanu! - Es atbrīvoju savu elkoni. - Bet vai par zobenu cīņām avīzēs neko neesat lasījis? Vai par to, kā nākas riskēt ar savu ādu?

-     Pieņemu pārmetumu, Dmitrij, - Volless pazemina toni. - Mēs tiešām esam pragmatiska nācija. Mums pietrūkst krievu avantūrisma. Taču, atklāti sakot, es ar jums lepojos.

-   Tas priecē. Tādā gadījumā - draudzējieties ar mums!

Volless noplāta rokas.

-   Es jau arī to gribētu. Taču Faļšina kungs nezin kāpēc nevar mani ne acu galā ieraudzīt. Netieku gudrs - kāpēc. Mums taču tagad nekas nav jādala. Gluži pretēji - kopīgi jācīnās pret terorismu visā pasaulē. Kāpēc viņš mani necieš? Turklāt tik kaismīgi un ekspresīvi, itin kā tajā visā slēptos kas personisks!

-   Nepievērsiet uzmanību, Mark. Ar laiku viss noregu- lēsies.

Mēs izejam pa augstajiem kaltajiem vārtiem un dodamies uz autostāvvietu.

-   Jūs aizvest? - Volless laipni apvaicājas.

-   Paldies. Man ir mašīna.

Mēs paspiežam viens otram roku un šķiramies. Fordā- fokusā mani gaida Ivļevs.

-   Uz viesnīcu? - kapteinis jautā.

-   Laikam. Visi darbi padarīti, ziņojumi uzrakstīti, no Faļšina esmu atvadījies. Šodien var atvilkt elpu.

-   Varbūt iedzersim alu uz atvadām?

-   Labprāt.

-  Volless visu zināja par al Fulani, - es nikni saku. - Un nekustināja ne pirkstu. Ir gan tips!

Fords jestri ripo pa viegli apsnigušo ceļu, visapkārt virpuļo pūkainas sniegpārsliņas. Kā baltas mušas. Es atceros savu pirmo dienu Vīnē, Svētā Stefana katedrāli, melnās un baltās mušas uz rotātās fasādes fona, balli vēstniecībā, skaistuli Irēnu melnā, drosmīgi dekoltētā tērpā…

-   Lai gan… Nē, brauc tomēr uz vēstniecību. Rādās, ka ir vēl viens darbiņš.

Ivļevs caur pieri pamet uz mani vērīgu skatienu, tomēr neko nejautā.

Es domīgi veros logā. Atkal snieg pūkains sniedziņš. Faļšins no tiesas šausmīgi neieredz Vollessu. Viņš allaž lamājis to pēdējiem vārdiem, un tam patiešām ir gluži personiska nokrāsa - konkurējošajā rezidentūrā viņš saskata savas karjeras drīza norieta iemeslu. Bet kā to visu zina amerikāņu rezidents?! Lamājis viņš to allaž tika savā kabinetā, šaurā lokā…

-   Paklau, Viktor, vai tev ir «blakts» detektors?

-   Kāds detektors?

-   «Blakts», «vabolītes»… īsi sakot - radio raidītāja meklētājs.

-   Zināms, ka ir!

Faļšina kabinetā mēs ieejam reizē. Rezidents vairs nav cerējis mani ieraudzīt. Viņš ir izbrīnījies un mazliet satraukts.

-   Kur jūs glabājat savu smokingu, biedri pulkvedi? - es jau no sliekšņa jautāju. - To, kurā jūs bijāt uz balli, atceraties? To, kurā jūs tik brīnišķīgi dejojāt ar skaistu sievieti…

-   Tepat karājas…

Pulkvedis izbrauc piecus pirkstus caur sirmajiem matiem, atvelk vieglus aizkariņus, aiz kuriem atrodas niša ar pakaramo.

-   Te tas ir!

Smokings tiešām ir šeit. Nedaudz saburzījies, taču tas nav svarīgi.

Pamāju Viktoram, viņš ieslēdz savu detektoru, un uz plastmasas kārbiņas korpusa iedegas sarkana lampiņa. Faļšina seja pielīst asinīm.

-   Ko… Ko jūs gribat sacīt?! Tā ir provokācija!

Pēc mirkļa no labās piedurknes pleca vīles es izņemu kniepadatu ar apaļu galviņu. Mikrofons-raidītājs. Lūk, arī noplūdes avots! Droši vien kaut kur pieņemšanu zālē ievietots retranslators. Vai arī uz ielas līdzās vēstniecībai.

Paceļu jutīgo nieciņu pie lūpām. Tas ir lieki - tam ir lieliska uztveres spēja. Arī tas, ko es gribu darīt, ir lieki, lai gan skaists beigu štrihs piešķir nobeigtību ikvienai lietai.

-   Uz redzēšanos, Mark! Pieminiet šodien Irēnu…

Grīļodamies kā dzērumā, Faļšins aiziet līdz savai vietai un bezspēkā atkrīt krēslā.

Mājās valda īsta krievu ziema - mīnus divdesmit, vējš, sniega sanesumi, sastrēgumi Tveras ielā… Jaseņevā viss aizputināts - kupenas cilvēka augstumā, kokiem baltas cepures. Taču celiņi iztīrīti, Centra ēkā ir silti un mājīgi, draugi un kolēģi spiež man roku, dzirda ar tēju, stāsta pēdējos «aparāta» jaunumus. Tādējādi vēl pirms tikšanās ar priekšniecību es uzzināju, ka pulkvedis Faļšins atsaukts uz Maskavu, pavēle par viņa atcelšanu no amata un aizsūtīšanu pensijā jau parakstīta. Kā jau bija sagaidāms, par pensionāriem kļuvuši arī Toršins un Malahovs, pensijā aizsūtīts arī Izvekovs.

Rietumeiropas nodaļas priekšnieka vietnieks pulkvedis Jackevičs, inteliģents cilvēks šaurās taisnstūrainās brillēs kārtējo reizi cienā mani ar tēju. Piektā tasīte. Nekas, kā mēdza teikt mana vecmāmiņa: «Tēju dzert nav tas pats, kas malku skaldīt…» Nedz arī zobenu vicināt.

-  Vai tiesa, ka tu cirties ar divroku zobeniem? - Jackevičs izbrīnījies vaicā.

-   Nācās.

Tēja ir aromātiska un karsta, es uzmanīgi pūšu, lai neklunkškētu.

-   Un kā bija?

-   Laimējās.

-   Nu labi, tas tev tiks ņemts vērā. Es liku sagatavot pavēli par atzinību. Ja Ivaņņikovs piekritīs - izvirzīsim valsts apbalvojumam.

Taisnstūrainie stikli svinīgi iemirdzējās.

Ivanu es jau biju apmeklējis. Viņš tēvišķi norāja par «kovboju trikiem ar zobenu», atturīgi paslavēja un apsolīja prēmiju divu algu apmērā.

-   Paldies. Ļoti liela nozīme operācijā bija Kurtam Dī- vervaseram un viņa grupai, lūdzu viņus īpaši novērtēt.

Jackevičs pamāj.

-   Jā, viņš ir vecā kaluma aģents. Tādi strādā ļoti godprātīgi.

-   Cik viņam gadu? - es nenociešos.

-   Gana daudz. Sešdesmit četri.

-   Kā - sešdesmit četri?! Viņš taču cīnījies Kaukāzā, brigādē «Ēdelveiss», bijis mūsu gūstā, apprecējis krievieti, dzīvojis Saratovā…

Jackevičs nesaprašanā iepleš rokas.

-   Ko jūs runājat, Dmitrij? Kur jūs to visu ņēmāt?

Es esmu ne mazāk izbrīnījies.

-   Kā - kur? Viņš pats man to daudzkārt tika stāstījis. Kā apbēris ar lavīnu mūsu bataljonu, kā viņu pratinājis «Smerš» kapteinis, kā viņam mūsu kareivji sapņos rādās…

-   Tur būs kāda kļūda! - Jackevičs nogroza galvu. - Kad beidzās karš, Kurtam Dīvervaseram bija trīs gadi. Un viņš nekad nav bijis Kaukāzā. Un, protams, nav iznīcinājis krievu bataljonu!

Es jutos kā pēdīgais muļķis.

-   Kā - nav iznīcinājis? Tikai tāpēc viņu gūstā savervēja, ka viņš mocījās sirdsapziņas pārmetumos tā bataljona dēļ!

Jackevičs cieši raugās man acīs.

-    Viņu savervēja septiņdesmit septītajā gadā Vīnē. Viņš tolaik strādāja politiskajā policijā, krievu jomā. Visticamāk, viņam ieslēgusies viltus atmiņa. Kā sevis attaisnošanas mehānisms. Dažiem aģentiem tā gadās. Taču es nezināju, ka arī Dīvervaseram… Viņš aizvien bijis ciets rieksts!

* * *

Pēc dažiem gadiem man caurbraucot gadījās būt Vīnē, un es tur pavadīju trīs dienas bez kāda uzdevuma, baudīju bezdarbību un mieru kā parasts tūrists. Gulēju viesnīcā līdz pusdienlaikam, sēdēju mājīgos restorāniņos, dīki klejoju pa tīrām ieliņām. Viendien kājas pašas aiznesa pie dīvaina četrstāvu nama netālu no centra. Plašā vestibilā aiz letes sēdēja padzīvojusi sardze ar pakausī kopā saņemtiem sirmiem matiem.

-   Es meklēju savu paziņu Dīvervasera kungu, senāk viņš dzīvoja sestajā dzīvoklī…

Sieviete bēdīgi saknieba lūpas.

-   Diemžēl man jūs jāapbēdina - Dīvervasera kungs ir miris.

-   Miris?!

Viņa pamāja.

-   Jā. Viņš nošāvās. Redziet, kara gados viņš bija uzspridzinājis krievu bataljonu un visu mūžu to pārdzīvoja. Viņa dzīvoklis bija no vienas vietas piebārstīts bojāgājušo portretiem, acīmredzot galu galā viņš to nav spējis vairs paciest…

-   Paldies…

Es izgāju pa stikla durvīm un soļoju, kurp acis rāda.

Skaidra lieta - jo dziļāk aģents pārdzīvo savu nodevību, jo spēcīgāk zemapziņā darbojas sevis attaisnošanas mehānisms. Bet izrādās, ka viltus atmiņa var gūt virsroku pār patiesību…

Ziedēja kastaņas, mazajās, omulīgajās kafejnīciņās skanēja vijoles, Prātera parkā uz grezniem griezumiem rotātiem soliņiem sēdēja mīlētāji un kārtīgie pensionāri. Vīnes kafijas - īstas ne tikai pēc pagatavošanas veida, bet arī pēc vietas - aromāts jaucās kopā ar Volfganga Amade- ja Mocarta smalkajām melodijām. Smaržoja pēc senatnes un mūsdienām, respektabluma, pārticības un labklājības. Nezinātāji šajā dažādo smaržu kokteilī nemūžam ne- sajutīs spiegošanas postošo dvaku.

Un tā ir viņu laime.

Vine-Rostova pie Donas 2007. gads

BORSHANAS BĀKA

Pirmā nodaļa

KOMANDĒJUMS AKMENS LAIKMETĀ

1993. gads.

20 dienu pirms X dienas.

Dienvidāfrika

Apnicīgi dūc motors, sirdi plosoši čīkst propellers, korpuss vibrē, kaut kas grab, it kā teju sāks lidot laukā skrūves… Helikoptera pirmā jaunība acīm redzami ir aiz muguras, turklāt jau labi sen. Starp citu, tāpat kā ikvienam mehānismam valstī, kur esmu kārtējā komandējumā.

Es sēžu bortinženiera krēslā un veros pilota melnajā, pamatīgajā, pēc vietējās modes horizontālās svītrās iz- skūtajā pakausī. Arī viņa kakls ir varens un melns, tāpat spēcīgās rokas, kas groza stūri, - melnas. Ne jau no šahtas cirtnē ieēdušamies ogļu putekļiem vai netīrības, bet gan no dabas. Ar savu monolīto figūru un platajiem pleciem viņš atgādina no vulkāna lavas lietu statuju. Divu stundu laikā pilots nav bildis ne vārda un gandrīz nav pakustējies. Tikai palaikam, viegli pagriezis galvu, pavērsis skatienu no GPS navigatora uz karti, pēc tam ilgi lūkojies iluminatorā, tad - atkal kartē. Radās iespaids, ka logs viņam sniedz vairāk informācijas nekā satelīta navigators.

Es arī vairākkārt paraudzījos lejā, taču nekādu vērtīgu informāciju neguvu - vienas vienīgas koku lapotnes, pār kurām slīd helikoptera ēna, - un viss!

Zem mums plešas Āfrikas tropiskais mežs, tas man tāpat ir zināms. Mēs izlidojām no oficiāli neeksistējošas Krievijas kara bāzes Angolā un teju šķērsosim robežu ar Borshanu. Bet varbūt esam jau šķērsojuši - striktas demarkācijas līnijas te nav - desmit kilometru uz vienu vai otru pusi - tam neviens nepiegriež vērību. «Džungļi, kamarada asesor!» Tā angolieši dēvē mūsu militāros padomniekus.

Man mugurā ir tropu apģērbs - haki krāsas šorti, tāds pats krekls, robusti zābaki ar biezu zoli un korķkoka ķivere - tādus sešdesmitajos gados «Krokodilā» zīmēja kolonizatorus. Patiesībā es neesmu nedz kāds «asesors», nedz kolonizators un pat ne Valsts meteoroloģiskā centra darbinieks, kā stāv rakstīts manā komandējuma apliecībā, bet ārējās izlūkošanas kapteinis Dmitrijs Poļanskis, kurš pilda kārtējo slepeno misiju. Mans uzdevums šķiet samērā vienkāršs, cik jau nu šāda veida misijas vispār var būt vienkāršas, - uzstādīt meteoroloģisko kompleksu ekoloģisko novērojumu veikšanai.

«Sīka vienība,» bija teicis Ivans. «Mūsu cilvēki jau visu ir sagatavojuši, jāuzstāda tikai aparātiņš. Tas ir kompakts un var darboties autonomā režīmā kaut desmit gadu. Galvenais - izraugies piemērotu vietu - stāvā krastā un atklātā vietā, lai saules baterijas var uzņemt enerģiju. Bet tur nav problēmu ne ar klintīm, ne sauli, pāris stundās tiksi galā. Un pēc tam - dzīvojies, atpūties, peldies… Jā, tikai labi nomaskē to verķi, lai nekrīt acīs…»

Es nopūšos. Strādāju kopā ar Ivanu pietiekami ilgi, lai zinātu cenu šādiem solījumiem.

Atskrūvēju metāla termosa vāciņu un ieleju tajā biezu melnu kafiju, ko Haims pirms braukšanas tika uzvārījis. Satriecošs aromāts pilda kabīni, un es domās pārlieku - vai nepiedāvāt kādu malku arī pilotam? Taču kā akmenī cirstā, zaļā uniformā tērptā mugura uz kārdinošo smaržu reaģē gluži tāpat kā aizvēsturiskais angļu «Sten» uz krēsla atzveltnes - nekā.

Lai tā būtu, neiešu jau uzmākties. Maziem malciņiem izgaršoju brīnišķīgo dzērienu. Pretēji valdošajam uzskatam, Āfrikas dienvidrietumos septembrī nav sevišķi karsts - kādi 24-26 grādi. Bet augstuma atdzesētajā dzelzs kabīnē ir pavisam vēss. Jūtos pamatīgi nosalis, un karstā kafija ir tieši laikā. Ja vēl tajā ielietu simt piecdesmit gramu konjaka vai viskija…

-   Atvaino, jēdzīgas dziras nav. - Pulkvedis Koloskovs noplātīja rokas. - Bet, kad tu atgriezīsies, - būs. Rēķinām - divas stundas turp, divas atpakaļ, stunda vai divas tur… Pusdienlaikā būs klāt transportnieks, ar to divi mani virsnieki atgriezīsies no atvaļinājuma… Ferštein?

-   Atvedīs? - es demonstrēju atjautību.

-   Kā citādi! - Koloskovs iesmējās un uzblieza man pa plecu, tik tikko nesalauzdams atslēgas kaulu.

Plēsonīgi noliecis purngalu, helikopters sāka laisties lejā. Beidzu dzert kafiju un aizskrūvēju termosa vāciņu. Pilots, tagad jau nepārtraukti raudzīdamies pa logu, beidzot atrod vajadzīgo punktu un met loku, meklēdams vietu, kur nosēsties. Helikopters nolaižas uz kailas klints, kas kā pelēks kupols paceļas virs džungļiem. Motors noklust, iestājas skanīgs klusums. Tikai propellers vēl griežas, bez trokšņa šķeldams karsto gaisu, un gaisa kuģa komandieris melanholiski čāpstina košļājamo gumiju.

-   Kur ir krava? - es delikāti painteresējos.

Viņš nesatricināmā mierā norāda ar melno pirkstu pār plecu. Aizeju līdz kravas nodalījumam, taču neko līdzīgu kompaktai bākai neredzu.

-   Kur tad tā ir?

Melnais pirksts atkārto iepriekšējo kustību. Uz grīdas, piesprādzēts ar siksnām, brezenta pārvalkā guļ kaut kas līdzīgs caurulei divu metru garumā un kādus trīsdesmit centimetrus diametrā. Vareni! Lūkoju pacelt. Jā-ā-ā… Nebūs mazāk par četrdesmit kilogramiem… Varbūt vēl vairāk!

Kad Ivans mani instruēja, viņš rādīja rasējumu. Zīmējumā «aparātiņš» izskatījās pēc parasta rasējumu futrāļa ar nelielu saules baterijas jumtiņu augšgalā. Gabarīti un svars nebija norādīti. Varbūt slepenības nolūkos, bet varbūt aiz parastas nolaidības.

-  Vai tā noteikti ir mana krava?! - es jautāju trešoreiz, un pilots, pavērsis pret mani lielai nokvēpušai pannai līdzīgu seju ar pilienveida spoguļbrillēm, melanholiski pamāj. Izskatās, ka līdzēt izcelt kravu viņš netaisās.

«Mūsu cilvēki visu ir sagatavojuši!» Ak, Ivan…

Kāds mans paziņa šādos gadījumos mēdza teikt:

-   Cilvēki? Sūdi uz kociņa!

Bet es jau neesmu labāks… Būtu es agrāk ieraudzījis šo nepaceļamo blāķi, būtu nospļāvies par konspirāciju un paņēmis līdzi divus angoliešu kareivjus… Un es taču gribēju paskatīties, gribēju…

-  Kas tur ko skatīties? Es arī to neesmu redzējis! - Koloskovs nobubināja. - Bet mēs visu esam izdarījuši. Mērkaķi jau iekrāva helikopterā, piesprādzēja, divi sargi vak- tē. Nekur nepazudīs. Tu vēl varēsi gana izskatīties. Salej!

Un es salēju.

Tā ka nav ko vainot. Tāds pats draņķis. Tieši tāds pats. Pat sliktāks, jo viņi pastrādāja cūcību man, bet es - pats sev… Un tajā pašā laikā - neviens it kā nevienam nekādu cūcību nav pastrādājis, neko ļaunu nav darījis! Apbrīnojami…

Paķimerējies gar notaukotajām brezenta siksnām, izvelku cauruli laukā un ar pūlēm pavelku sānis. Nestādos priekšā, kā lai bez vinčas tādu milzeni uzstutē vertikāli un nofiksē! Vajadzīgs speciāls stiprinājums, bet par tādu, šķiet, arī neviens nav iedomājies. Vinča, troses un stiprinājums jāaizstāj vienai pašai sapieru lāpstiņai, kas piestiprināta futrāļa sānos. Jā-ā-ā… Bet vēl jau jānoskata vieta un jāaizdabū verķis turp. Noslauku nosvīdušo pieri un nopūšos.

Protams, nekādus angoliešus es sev palīgos tik un tā nebūtu ņēmis.

-   Tā tikai pēc leģendas ir meteoroloģiskā stacija, - pazeminājis balsi un pagriezies pret sava kabineta durvīm, bija sacījis Ivans. - Patiesībā tā ir radiobāka mūsu zemūdens raķešnesēju orientācijai. Tev jāveic stratēģiskas nozīmes misija! Nekādā gadījumā nenokļūt uzmanības lokā! Mūsu klātbūtne tajā reģionā ir stingri konspiratīva. Tāpēc tava uzturēšanās tur nedrīkst atstāt nekādas pēdas!

Neko darīt, nāksies iztikt saviem spēkiem. Atveru jauno, stīvo pārvalku. No zaļā brezenta apakšas parādās tērauda cilindra sāns dzelteni brūnā tuksneša kamuflāžā. Šis priekšmets ideāli saplūstu ar Arābijas tuksneša, Ka- rakuma vai Mohaves smilšaino fonu, taču tropu zaļumu vidū tas būs saredzams pa lielu gabalu…

Tie, kuri «visu sagatavoja», vienkārši nestādījās priekšā, kādā fonā bāku nāksies uzstādīt. Labāk būtu atstāt to pārvalkā… Bet vai tādā gadījumā tā darbosies? Velns viņu zina! Un kur to vispār lai novieto?

Uzmanīgi paraugos apkārt. Mēs esam nolaidušies uz akmens galvaskausa plikās, pelēkās virsmas. Zem kājām - klinšu monolīts, atklāta vieta, visapkārt biezs krūmājs. Bākas izvietošanai acīm redzami nepiemērota vieta.

Apsēdies uz kārpai līdzīga apaļa un melna saules sakarsēta akmens, nodevos pārdomām - vai nu iet meklēt uzstādīšanas vietu un tad atgriezties pēc bākas, vai uzreiz stiept līdzi knapi kustināmo uzparikti. Jāatrod taisns, stingrs koks… Lapotnē jāpacērt laukā zari un jāpiesien caurule vertikāli pie stumbra. Tikai ar ko lai piesien? Pilotam vajadzētu būt trosei. Ja nebūs, sagriezīšu strēmelēs pārvalku. Tomēr visviens turēsies uz zaķa. Nē, nepatīk man tas viss…

Taču tad notiek kas tāds, kas man nepatīk vēl vairāk, - helikoptera motors ierēcas, svilpdamas sāk darboties melnās lāpstiņas, acumirklī pārvērzdamās caurspīdīgā aplī, blenderī, kas saputo piena kokteilī blīvi valgo, momentā saduļķoto gaisu. Lidaparāts saspringa, sasvērās, pārnesdams smaguma centru no cieši piepumpētajiem riteņiem uz jau neredzamo propeleru.

Kas notiek, velns parāvis?!

Helikopters palēcās augšup. Saceltais viesulis plosīja koku lapotni un svieda aplauzītos zarus manā pret debesīm pavērstajā sejā, kura patlaban diez vai bija saglabājusi kapteinim Poļanskim parasti raksturīgo cēla miera un iedzimtas inteliģences izteiksmi. Es iebļāvos svešā, bezmaz vai falsetā skanošā balsī:

-   Ei, uz kurieni?! Atpakaļ, maita! Atpakaļ, es teicu!!

Nedomāju, ka nerunīgais pilots mani dzirdēja. Helikopters ātri cēlās augšup, pamezdams nelaimīgo Dmitri- ju Poļanski tropiskajos džungļos, kur briesmas uzglūnēja uz katra soļa. Es jutos kā pamiris. Taču man netīkamo notikumu virkne ar to vēl nebeidzās.

Augu siena, kas ieskāva laukumiņu, atdzīvojās, zari sakustējās, un no sulīgi zaļā krūmāja izlēca vairāki desmiti visīstāko mežoņu. Ar okeru izkrāsotām sejām, spalvām pinkainajos matos un no kāda zobiem un ilkņiem gatavotām krellēm kaklā… Tikai gurnautu vietā daži no viņiem valkāja šortus vai bikses apgrieztām starām, bet kāds bārdainis dižojās galifejās un armijnieku vestē. Uzkrītoši šeit izskatījās laiviņa un virsnieka cepure. Vēl dīvaināku iespaidu loku un šķēpu vidū atstāja Kalašņikova automāts un «M-16» šautene.

Modernizētie mežoņi ielenca mani un lēnām samazināja apli, tēmējot sejā, krūtīs, vēderā šķēpu durkļus un mūsdienu stroķu melnos apaļos caurumus. Un tas man nepatika vairāk par visu…

Kāda velna pēc es vispār biju šurp atkūlies?!

40 dienu pirms X dienas.

Maskava, Kremlis, Drošības padomes sēde

-   Britu jūras muzejā Griničā glabājas pirmā sekstanta un jūras hronometra kopijas, izgatavotas XVIII gadsimtā. Ar tiem kapteiņi varēja noteikt savu karavelu atrašanās vietu ar precizitāti līdz vienai jūdzei. Tiesa, tikai reizi diennaktī - pusdienlaikā - un vienīgi skaidrā laikā. Taču buriniekiem ar to pilnīgi pietika…

Kremļa plašajā zālē, kuras sienas atcerējās redzējušas Krievijas ķeizarus, valdīja klusums. Valsts prezidents vērīgi klausījās referātu, un, skatīdamies viņā, gan aizsardzības ministrs, gan spēka struktūru ministri un speciālo dienestu vadītāji bija pati uzmanība. Te nedzirdētu pat mušu lidojam. Taču mušu te nebija un nemaz nevarēja būt.

Slīpi saules stari drosmīgi lauzās lielajos logos, apgaismodami milzīgo kristāla lustru pie augstajiem griestiem, zeltītos rotājumus, vēstures elpas apdvestās kolonnas, dārgās ādas mēbeles, lielā ovālā galda nevainojamo pulējumu, klātesošo dārgos uzvalkus un koncentrējušās sejas. Taču tie nevarēja izgaismot nevienu puteklīti gaisā vai traipiņu pulējumā, nevienu gruzīti uz spoguļgludās parketa grīdas. Arī to nevarēja būt šajā debesu iemītnieku valstībā.

Kādus četrdesmit piecus gadus vecs cilvēks ar akurātu ķīļbārdiņu, rūpīgi izgludinātā melnā jūrnieka formas tērpā ar zelta tresēm stāvēja pie pasaules kartes ar lāzera rādāmo rokā. Referāta tekstu viņš turēja otrā rokā, taču tajā gandrīz nemaz neieskatījās, kas mūsdienās gadās ārkārtīgi reti, it īpaši atbildīgās uzstāšanās reizēs.

JKF galvenā štāba operatīvās pārvaldes priekšnieks kontradmirālis Voloviks bija skaists, stalts, skaidru skatienu, turklāt prata runāt droši, pārliecinoši un artistiski, tāpēc uz slēgto Drošības padomes sēdi no armijas cilvēkiem bija izvirzīts tieši viņš. Lampasu un lielo zvaigžņu īpašnieki nezin kāpēc parasti ir apveltīti ar lieko svaru un neskaidru runu un tāpēc izvairās uzstāties ārpus savu padoto loka. Vēl jo vairāk tāpēc, ka referāts visaugstākajā līmenī saistās ar risku - ja augstajiem priekšniekiem kaut kas nepatiks - ardievu, karjera! Taču Voloviks izturējās droši un mierīgi.

- Turpretī XX gadsimta karakuģiem - jau nepietika. Kopš 1940. gada sāka attīstīties radionavigācija, tagad orientācijas precizitāte radiotlklā sasniedza 40-60 metrus, turklāt jebkurā laikā. Tiesa, radiobāku pārklājums bija vien 18 procentu jūras virsmas. Ar zemūdens atomra- ķešnesēju parādīšanos stāvoklis saasinājās - to maršrutu attālumi bija gandrīz neierobežoti, tie aizvien biežāk nokļuva ārpus pārklājuma zonas, un novirzes faktiski izslēdza starta precizitāti. Taču astoņdesmitajos gados parādījās satelītnavigācija, tagad atomzemūdenes atrašanās vietu varēja noteikt ar precizitāti līdz 60 metriem jebkurā pasaules okeāna punktā. Visas problēmas šķita atrisinātas…

-   Kā tad īsti - «šķita» vai «bija atrisinātas»? - pārtrauca prezidents, kuram nepatika gari referāti un neskaidras situācijas.

Aizsardzības ministrs tūdaļ sarauca uzacis, un arī citu Drošības padomes locekļu sejās parādījās bargāka izteiksme. Referentu apvēdīja salta dvesma. Taču labi sagatavojušos un par sevi pārliecinātu cilvēku ir grūti izsist no sliedēm.

-   Precīzā starta problēmas tika risinātas visnotaļ reāli, - pēc īsas pauzītes atbildi formulēja kontradmirālis. - Taču Savienoto Valstu uzsāktā «Zvaigžņu karu» programma radīja nopietnus draudus satelītorientācijai…

Drošības padomes dalībnieki saskatījās. Dažs labs ņēmās kaut ko pierakstīt lielā bloknotā dabiskās ādas vākos ar zeltītu Krievijas Federācijas ģerboni. Vai arī izlikās kaut ko pierakstām.

Klimata kontroles sistēmas uzturēja zālē komfortablu temperatūru un mitrumu, nesatricināmā Kremļa siena un daudzpakāpju apsardze rūpējās par pilnīgu drošību, augstie griesti ļāva elpot ar pilnu krūti. Džungļu zaļums un bezdibenīgo dzelmju zilums kartē vai klaustrofobiju izraisošie šaurie zemūdenes būceņi, vai jūras un kosmisko karu problēmas šeit šķita esam pilnīga abstrakcija, kurai ar valsts augstākās vadības reālo pasauli nav itin nekāda sakara.

-   Jūs zināt, ka mums Atlantijas okeānā plānots izmēģināt jauno stratēģisko «ūdens-zeme» tipa raķeti «Smerč». To īstenot uzdots smagajam zemūdens raķešnesējam «Rossija». Taču mēs no ģenerālštāba saņēmām informāciju, ka amerikāņi drīz palaidīs orbītā jaudīgu traucējumu ģeneratoru un gatavojas to izmēģināt mēneša beigās…

Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks pameta ašu skatienu uz aizsardzības ministru. Informāciju bija ieguvis viņa dienests.

-   Ir paredzēts apslāpēt mūsu satelītgrupējuma orientācijas signālus un izjaukt «Smerč» palaišanu. Mēs par izmēģinājumiem laikus brīdinājām visas ieinteresētās valstis, tāpēc to neizdošanās būtu ASV panākumu uzskatāms piemērs. Un, protams, sekotu tālāka satelītu darbības ierobežošana…

-    To nedrīkst pieļaut! - Delna ar trūkstošiem pirkstiem noblīkšķēja uz pulētā galda virsmas. - Kur tas der, saproties?

-   Mēs nepieļausim, - pasteidzās bilst aizsardzības ministrs. Un apklusa. Taču, saprazdams, ka nav atstājis pietiekami pārliecinošu iespaidu, piemetināja:

-   Protams, nepieļausim, prezidenta kungs!

Un bargi vērsās pie referenta:

-   Izsakiet savus priekšlikumus! - Viņa tonis bija tāds, it kā tieši kontradmirālis Voloviks apdraudētu raķetes palaišanu no stratēģiskās nozīmes raķešu zemūdens kreisera «Rossija».

Voloviks nedaudz saminstinājās, noklepojās, tomēr balss saglabāja pirmītējo noteiktību.

-   Priekšlikums - pilnveidot un paplašināt satelītorien- tācijas sistēmu! Bet kādu laiku atgriezties pie radionavi- gācijas, šajā nolūkā izvēršot radiobāku tīklu dažādos pasaules rajonos. Un pirmām kārtām - X dienā nodrošināt orientāciju zemūdens kreiserim «Rossija». Tas iespējams, uzstādot radiobāku Āfrikas dienvidrietumu piekrastē, lūk, šajā sektorā kaut kur starp Angolu un Namībiju…

Pēc provizoriskiem aprēķiniem, vispiemērotākais punkts būtu Borshanā. Lūk, šeit.

Rādītāja sarkanais punkts pārslīdēja kartei un sastinga kā lāzera tēmēkļa fiksējums. Starp citu, neviens no šajā stingri respektablajā zālē sēdošajiem šādu fiksējumu reālajā dzīvē nebija redzējis. Vienīgi kinofilmās.

-    Ja mēs iebāzīsim amerikāņus maisā, viņi uzreiz zaudēs pamatu zem kājām, saproties! - ar uzsvaru sacīja prezidents. - Un viņu «Zvaigžņu karu» programma būs kaķim zem astes!

-  Bet mēs varēsim iesniegt protesta notu sakarā ar mūsu satelītu ietekmēšanu, - ārlietu ministrs piebilda. - Uzvarētāju iesniegtai notai ir lielāks svars!

-   Pilnīgi pareizi! - Prezidents daudznozīmīgi pacēla pirkstu. Un vērsās pie referenta:

-   Kurš uzstādīs bāku?

Jūrnieks paraustīja plecus.

-   Piedodiet, prezidenta kungs, šis jautājums neietilpst manā kompetencē. Runa ir par slepenām darbībām svešas valsts teritorijā. Diez vai šādus jautājumus var risināt JKF…

-   Šādam nolūkam mums ir izlūkošanas instances, saproties…

Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks un Ārējā izlūkdienesta direktors piecēlās. Katram no viņiem vajadzēja paust ieinteresētību un kompetenci. Turklāt pašam personiski nedodoties iekšā elles ugunīs.

-  Mums ir šāda iespēja, prezidenta kungs, - pirmais ierunājās ĀI direktors. Viņam nebija ne mazākā priekšstata par Dienesta iespējām tikko minētajā jautājumā. Taču no svara bija apsteigt sāncensi, kurš jau punktus bija iekrājis.

-   Ļoti labi. - Prezidents atzinīgi pasmaidīja. - Izpildiet. Noliksim amerikāņus pie vietas. Es uz jums paļaujos.

-   Kalpoju Krievijai, prezidenta kungs! - noskaldīja direktors, nostiprinot labo iespaidu.

20 dienu pirms X dienas.

Diena. Borshanas džungļi.

Koordinātas nezināmas

«Tātad zinātnieks-paleoantropologs Poļanskis gandrīz ir aizkļuvis līdz pirmatnējā mežā mītošajai nezināmajai tautai. Pasaule atrodas uz sensacionāla atklājuma sliekšņa, un, lai gan es nebūt neesmu tiecies pēc Nobela prēmijas, visticamāk, šoreiz neizdosies no tās izvairīties. Mūsu ekspedīcija veic pēdējos grūtā ceļa kilometrus. Taciņa ved kalnā. Vienību ved pieredzējis pavadonis, visapkārt ir uzticami sargi, augumā lielākie aborigēni tik uzmanīgi nes manu palankīnu, ka es snaužu kā Pulmana vagona mīkstajos spilvenos. Aizmugurē nesēji iespējami piesardzīgi stiepj manu bagāžu. Bet visapkārt - pasakains apburtais mežs, pilns neredzētu un neredzamu zvēru balsu. Virs galvas līgojas tropisko džungļu zaļās debesis, pērtiķēni draiski lēkā no viena koka uz otru starp smailajiem saules stariņiem, šūpojas liānās, izvairoties no zem tām uzglūnošajām čūskām. Garastaini lieli putni karnevāla krāsās trokšņaini šķeļ gaisu ar varenajiem spārniem…»

Es sen biju sapņojis ķerties pie memuāriem, un nu beidzot ir radies iemesls. Tiesa, mana darba būtību nākas slēpt un īstenību nopulēt un maķenīt idealizēt, ko es patlaban arī daru…

Mežoņu vienība tiešām soļoja pa džungļiem, un es tiešām atrados viņiem pa vidu, tikai ne mīkstās nestuvēs, bet kājām. Bija arī augumā lielāki aborigēni, lai gan tie sniedzās man līdz ausij, - viens gāja pa priekšu, otrs - aizmugurē, un katrs turēja vienu stipras, kaņepāju šķiedrām līdzīgas virves galu. Citi gali ciešās cilpās diemžēl bija savilkti ap nelaimīgā Poļanska tīro kaklu. Rupji, protams, barbariski, taču efektīvi…

Drūms bārdainis galifē biksēs un armijas vestē gāja līdzās un vērīgi uzmanīja katru manu kustību, laiku pa laikam iebakstīdams sānos ar šķēpa kātu. Toties nesēji tiešām stiepa manu bāku - tā ir vistīrākā patiesība. Par pērtiķiem, putniem un liānām - arī…

Tikai - lai kā arī slēptu, pulētu un idealizētu, tomēr notušēt notiekošā jēgu nav iespējams - es atrodos mežoņu gūstā!

Tajā pašā laikā, ja nosūtītu šifrogrammu ar šādu tekstu, Centrā nospriestu, ka esmu sajucis prātā!

Starp citu, kādu telegrammu Koloskovs nodos saviem priekšniekiem Aizsardzības ministrijā? Ka meteorologs Kovaļovs pazudis bez vēsts, mēģinot uzstādīt meteoroloģisko kompleksu? Diez vai šāda ziņa nokļūs pie «īpašā», kurš ir atbildīgs par manu leģendu. Bet kurš vēl, atskaitot viņu, kaut ko no šāda ziņojuma sapratīs? Neviens un neko. «Kas par Kovaļovu? Kas par meteoroloģisko staciju?»

Tiesa, X dienā, kad uzdevums nebūs izpildīts un ar mani nebūs sakaru, šeit ieradīsies puiši no iekšējās pretizlūkošanas un mērķtiecīgi sāks strādāt pie versijas par manu nodevību. Un dabūs to gatavu, par to var nešaubīties: «Vienojoties ar Dienvidāfrikas mežonīgo cilšu specdienestiem, pārgājis to pusē, nododot dzimteni un neveicot īpašas nozīmes valstisku uzdevumu.» Vai kaut kā tamlīdzīgi - šie puiši zina, kā pareizi vajag uzrakstīt, lai simtprocentīgi nodrošinātu kara tribunāla neklātienes spriedumu. Arī Koloskovam būs vakars - izķidās nabagu ar visu viņa «kabatas» granātu, sveicināšanās manieri, specifisko frazeoloģiju un citām būšanām, izķidās pēc pilnas programmas, droši vien izlidos no armijas kā korķis no pudeles, bet varbūt arī nonāks tiesas priekšā!

Bet ko tad lai dara? Mani neviens netika pārmeklējis, vai man nav pistole vai granāta. Mežoņiem droši vien ne prātā nenāca, ka ieročus kādu iemeslu pēc varētu slēpt. Taču man ieroča nemaz nebija, vienīgi salokāmais nazis ar asmeni un vīlīti, dažas ūdeni attīrošas tabletes un trīs paciņas hematogena. Ūdens attīrītājs man patlaban diez kā nav vajadzīgs, bet hematogens gan var noderēt un salokāmais nazis arī…

Iestiprinātos ar dažiem melnajiem kvadrātiņiem, tad nemanāmi atvāztu nazi, zibenīgi sagrieztu virvi, tad konvojniekus - divas kustības - viens un divi! Jā, un vēl bārdainis - trīs! Un krūmos iekšā…

Varētu, protams… Taču mans uzdevums ir nevis atbrīvoties no gūsta, bet uzstādīt bāku. Turklāt no šā apburtā meža es saviem spēkiem nemūžam neizkļūtu. Bet cik ilgi var nodzīvot pasakā? Baidos, ka jau pēc četrām diennaktīm ar maniem kauliem draiski rotaļātos ņiprie pērtiķbērni…

Džungļi kļuva klajāki, tad - pavisam atkāpās. Mēs iz- nācām pie upes. Precīzāk - pie iekarināta tilta pāri ne sevišķi platai, pēc Krievijas mērogiem pat sīkai upelei. Tilts bija vīts no liānām, veda uz augstāku krastu otrā pusē, un tam nebija margu. Kad vienības avangards spēra kāju uz ļodzīgās takas, tā sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

Aborigēni tamlīdzīgiem sīkumiem nepievērsa uzmanību, viņi mierīgi gāja ar atbrīvotām, ieliektām kājām, ar savu noteiktību atgādinādami skudras, kas rāpjas pa diedziņu vai zāles stiebru. Arī es centos pārvērsties skudrā, taču nekas neizdevās. Lai saglabātu līdzsvaru, nācās izplest rokas un balansēt, kā to dara virves dejotāji. Diez vai tam bija izšķirīga nozīme, drīzāk palīdzēja ap kaklu nostieptās virves.

«Visa dzīve sastāv no paradoksiem,» es filozofiski nodomāju, kad dejojošais tilts beidzās. Ja es būtu nogāzies, tad būtu pakārts divās cilpās uzreiz! Br-r-r! Es, protams, neesmu pats labākais, godīgākais, taisnīgākais un šķīstākais cilvēks pasaulē, taču divkāršu pakāršanu laikam tomēr nebūtu pelnījis…

- Ola-la! Aku-aku! - Divi gandrīz pavisam kaili mežoņi ar spalvām pinkainajos matos sagaidīja mūs priecīgiem izsaucieniem. Es gan cerēju, ka šis prieks neattiecas uz mani. Viņi taču nezina, ka esmu krietns un kārtīgs cilvēks, tātad var priecāties par mani vienīgi kā par laupījumu. Tikai ne to!

Abiem rokās bija šķēpi, taču par godu atkalredzēšanās priekiem tos ar durkļiem uz augšu iedūra melnajās, rupjajās smiltīs. Patlaban sagaidītāji jūsmīgi berzējās deguniem ar atnākušajiem ciltsbrāļiem, taču viņu pamatfunkcija acīm redzami bija pārejas apsardze. Pārcērtot divas resnas liānas, tilts iegāzīsies netīri brūnajā ūdenī. Tiesa, nebūtu nekādu grūtību šķērsot upi braslā vai lecot pa akmeņiem, kas rēgojās laukā no ūdens… Taču mežoņi to, iespējams, nesaprot. Nekas, tagad šiem dabas bērniem ir cilvēks, kurš gluži nesavtīgi varēs izskaidrot daudzus Visuma noslēpumus!

Izdzirduši sargu kliedzienus, nezin no kurienes uzradās kaili bērneļi un sievietes gurnu apsējos ar līdz viduklim nokarenām tukšām krūtīm, milzīgām izplestām nāsīm, caur kurām varēja redzēt, ko viņas brokastīs ēdušas, un ačgārni izgrieztām lūpām. Viņi mūs apstāja, klaigādami aizskāra manu sagūstītāju rokas un plecus, ieinteresēti aplūkoja balto cilvēku ar virvēm ap kaklu. Virves varēja radīt par mani nelāgu iespaidu.

-   Tas ir pārpratums! - es skaidroju sliktā portugāļu valodā. - Esmu draugs…

Klaigas apklusa. Vairāki desmiti acu pāru nopētīja gūstekni.

-   Draugs! - Es badīju ar pirkstu krūtīs.

Aborigēni saspringti gaidīja. Vajadzēja pateikt, kā

draugs es esmu. Taču es nezināju, kas atrodas manā priekšā. Tāpēc rīkojos diplomātiski.

-   Esmu draugs visiem!

Atklādami nekad nelabotos zobus, aborigēni sāka smieties, it kā es būtu pateicis kaut ko ļoti smieklīgu. Vai pastrādājis ļoti lielu muļķību. Bārdainis nesmējās, bet iespēra man ar kāju pa pēcpusi - nesāpīgi, taču aizvainojoši.

Pēc dažām minūtēm mēs sasniedzām ciematu. Lielā - kā futbola laukums - klajumā stāvēja māla kleķa būdas ar koniskiem spirālē saliktu zāles paklāju jumtiem.

Mājiņu diametrs bija četri pieci metri, sienu augstums - aptuveni divi, bet jumta kore slējās vēl kādu metru, pusotra augstāk.

Pļaviņā kūpēja daži nelieli ugunskuri. Starp tiem, knābādami kaut ko zālē, cienīgi staigāja lieli putni, kas atgādināja tādus kā bezastainus pāvus, kā tītarus ar viņu jautro buldurēšanu. Putekļos vārtījās kārnas, tumšas cūkas, kurām apkārt draiskojās pelēki sivēni ar bēškrāsas plankumiem uz sāniem. No māju jumtiem un koku zariem uz mums slinki nolūkojās sīki sarkanpurnaini pērtiķi.

Dzīve ciematā burbuļoja gurdi kā zivju zupa makšķernieka katliņā. Cilvēki nebija redzami, tikai pie tuvākās būdas strādāja divi aborigēni. Es ieskatījos - viens šķēla no akmens asas šķēpeles, otrs tās akurāti iestiprināja iešķeltajās smailēs līdzeniem kociņiem ar spalvām galā. Viņi gatavoja bultas.

Es biju nokļuvis akmens laikmetā!

21 dienu pirms X dienas.

Krievijas karabāze Angolā. Diena

Tā jau arī vajadzēja notikt. Jau no paša komandējuma sākuma šķita, ka es ne tikai pārvietojos telpā - tūkstošiem kilometru uz dienvidrietumiem, bet peldu vēl arī atpakaļ pa laika upi.

Ilgs pārlidojums no Maskavas līdz Luandai - un esmu nokļuvis divdesmit gadu senā pagātnē - novecojušas virzuļu «Dakotas» skrejceļa malā, brīva - bez metālu detektoriem - pieeja lidmašīnām, gāzētā ūdens automāti, lidostas darbinieku plakanie portfeļi, septiņdesmito gadu fordi un lendroveri…

Tad pēc petrolejas smirdoša, rēcoša un graboša «Da- kota», gāzdamās katrā gaisa bedrē, nogādāja mani Uam- bo, un es nokļuvu sešdesmitajos gados. Krievijas nomales lauku aerodroms, kur lidlauku aizstāja visparastākais ar cietu, izdegušu zāli klāts lauks ar lielam šķūnim līdzīgu lidostas ēku.

Pa ļodzīgām metāla kāpnītēm kāpjot laukā no lidaparāta, es nebiju pārliecināts, ka mani sagaidīs.

-    Tur ir pēckara apstākļi, tu jau pats saproti - liels juceklis, var būt visādas ķibeles, - Ivans skaidroja. - Bet mēs visu esam pārdomājuši. Še, ņem!

Neparedzētiem gadījumiem es biju nodrošināts ar ceturtdaļu A 4 formāta lapas, kurā bija rakstīti slikti salasāmi cipari un burti. Viļņu garums un signāls «Krauja». Es domāju, ka pietiks paburzīt brīnumpapīriņu, un tūdaļ materializēsies varenā «Krauja», kas līdzīgi pasaku džinam nogādās mani vajadzīgajā vietā. Bet kas tev deva… Izrādās, ka maģisko zīmju iespējas realizēties ir visnotaļ pastarpinātas. Vajadzēja atrast rāciju, paziņot «Kraujai» par savu ierašanos un gaidīt - vienu, divas, augstākais - trīs diennaktis, kamēr atsūtīs mašīnu. Kur meklēt rāciju, kur nakšņot, ko ēst - tādas maznozīmīgas detaļas man netika darītas zināmas. Tik miglaina perspektīva man, atklāti sakot, diez kā nebija pa prātam…

Par laimi, no sagaidītāju - puskailu, melnu, šortos un salmu cepurēs tērptu aborigēnu pulka atšķīrās baltais armijnieks ar izmocītu seju, ģērbies novecojuša modeļa armijas kreklā bez atšķirības zīmēm ar tam pāri pārstieptu portupeju, TT pie sāniem un zābakiem kājās.

-   Pilsonis Kovaļovs? - viņš stingri noprasīja, ar rādītājpirkstu mērķēdams man saules pinumā. - Palūgšu jūsu dokumentus!

Man uzvēdīja atmiņas par armijas laiku likumiem.

Uzmanīgi izpētījis pasi un komandējuma apliecību, armijnieks pastiepa tās atpakaļ, pielika roku pie cepures bez kokardes un stādījās priekšā:

-   Majors Indimovs, militārā pretizlūkošana. Lūdzu uz mašīnu.

Vaļējs gaziks ar melnu automātistu pie stūres kādas pusotras stundas sprigani lēkāja pa ciņiem un no cietās zemes izlīdušām saknēm. Ceļu te nebija, vienīgi virzieni. Visapkārt pletās bezgalīga savanna - neapgūta stepe, apaugusi zemiem, durstīgiem krūmiņiem un garām - ap trim metriem - graudzālēm. Ainava atgādinātu dotācijas neredzējušas Krievijas nomales kolhoza laukus, ja ceļā palaikam nemanītu baobabus, tālumā nepastaigātos žirafes un nespīdētu liela sarkana saule, uz kuras fona draudīgi lidinājās Āfrikas grifi. Majors visu ceļu sēdēja klusēdams un vienzilbīgi atbildēja uz visnevainīgākajiem jautājumiem, tā ka galu galā es mitējos tos uzdot.

Beidzot priekšā parādījās žogs, ko veidoja sešās kārtās novilkta dzeloņstieple, un barjera, pie kuras snauda jauns, kalsns angolietis četrdesmito gadu parauga padomju formas tērpā ar PPS pār krūtīm un tādām kā vīzēm zābaku vietā. Pamanījis mašīnu, viņš uzrāvās augšā un atdeva godu. Barjera pacēlās, un gaziks iebrauca tipiskas padomju armijas pilsētiņas teritorijā - arī četrdesmito gadu. Ar atbilstošu pedantismu, askētismu un disciplīnu. Kā es vēlāk uzzināju, tas viss turējās tikai uz viena cilvēka pleciem - tas bija Mācību centra komandieris pulkvedis Koloskovs.

Viņš mūs sagaidīja pie dēļu būdiņas ar uzrakstu krievu un portugāļu valodā: «Štābs». Viņš bija liels, lācim līdzīgs vīrs platiem pleciem, ķieģeļkrāsas seju un smagu šauro acu skatienu, kas lūkojās no pietūkušo plakstiņu apakšas… Liels deguns ar sarkanām dzīsliņām, masīvs, stūrains zods. Cepure bez kokardes, izbalējušo armijas kreklu apņem plata siksna ar vara sprādzi, pie sāniem liela maksts.

-   Sveiks, zinībniek! - viņš labsirdīgi noducināja, pastiepdams platu kā lāpsta plaukstu. Arī kreisā roka sinhroni parāvās uz priekšu, it kā viņš būtu grasījies paspiest man roku ar savām abām, taču tūlīt pat atgriezās iepriekšējā stāvoklī.

-   Saki man - kāda velna pēc vajadzīgi visi tie tavi mērījumi? Speciālu meteoverķi atveduši, tevi sazin kur at- triekuši… Un ja nu unitieši būtu tevi nogrābuši un nošņāpuši pautus? Šiem tur nav ko darīt, vai?

-   Es arī tāpat domāju, biedri pulkvedi… Tiem mūlāpiem nav ko darīt…

Koloskovam vēlīgi noraugoties, es atsprādzēju ceļasomu, izņēmu divas litra pudeles «Stoļičnaja», klaipiņu Bo- rodinas maizes un plastmasas maisiņu ar trim treknām kūpinātām siļķēm.

-   Atvedu, rau, suvenīrus… Te vēl pārītis sīpolu…

-    Tu nu gan laid, zinībniek! - pulkvedis ieaurojās pa visu pilsētiņu. - Ļauj lai tevi nobučoju! Tad ta iepriecināji! Haim, Haim, joz šurp, maitasgabal!

Pa noslaucītajiem, izmīdītajiem celiņiem basām kājām pie komandiera atdipināja kārns neliela auguma angolie- tis ar biezu, sprogainu matu ērkuli un spīdošām acīm. Pēc izskata viņam varēja būt gadu septiņpadsmit.

-   Dzirdu un paklausu, feldmaršala kungs! - viņš ziņoja par savu ierašanos gluži pieklājīgā krievu valodā.

Pulkvedis pastiepa viņam manis atvestos suvenīrus.

-   Šņabi - saldētavā, bet šo - apakšējā plauktiņā. Un pielūko, lai nekas nepazustu! Atbildēsi par visu personiski.

-   Lai mani zibens nosper, feldmaršala kungs! - Puika nozuda, ka vējš vien nosvilpoja.

-   Malacis, Haim! - Koloskovs atzinīgi pamāja un, pagriezies pret mani, paskaidroja:

-   Es viņu savācu tirgū - bija nočiepis plāceni, un šo gandrīz vai nospārdīja… Bija pamatīga jezga, nācās pat izšaut gaisā…

Viņš uzsita pa divpadsmit lādiņu «Stečkina» koka maksti.

-   Izrādījās prātīgs zellis. Atstāju viņu virtuvē, gribēju sūtīt uz Maskavas vispārējo karaskolu, bet re nu, kā viss iegrozījies, - gan draudzība ar Angolu izčākstējusi, gan Savienība jūk laukā…

-   Kas viņam tas par dīvainu vārdu? Nemaz ne kā an- golietim?

Koloskovs noņēma cepuri un pakasīja pakausi.

-    Vispār jau viņam ir Hamusums vārdā… Tā tikai es jokojot saku - lai īsāk. Iesim apskatīsim teritoriju…

Teritorija izskatījās nabadzīga, lai neteiktu - nožēlojama: vairākas no dažādiem dēļiem sasistas mājiņas, lielas teltis ar paceltiem priekškariem, asfalta vietā - nomīdīta zeme. Koloskovs lepni rādīja ar roku - štābs, laukums, mācību klases, kazarmas, šķēršļu josla, šautuve…

-   Un tas ir mūsu sakņu dārzs! Augsne šeit ir nabadzīga, tāpēc mēs sajaucām kūdru ar smiltīm, un nekas - gan kartupelīši aug, gan tomātiņi, gan gurķi. Tiesa, garša nav tāda kā mājās… Un te ir mūsu radiocentrs!

Radiocentrs bija telts ar aizvēsturisku zaļu rāciju «Ēters» - tādas kara laikā izmantoja baltkrievu partizāni. Tagad pie tās ar austiņām sēdēja angolietis un izbiedēts pielēca kājās, kad mēs parādījāmies.

-   Feldmaršala kungs, nekādu ziņojumu nav, lai mani zibens nosper!

-   Labi, turpini klausīties… - Koloskovs vēlīgi atmeta ar roku, un mēs devāmies tālāk.

Centrālajā laukumā stāvēja pazīstama ģipša figūra zināmā pozā - uz priekšu pastieptu roku, kā norādot apspiestajiem proletāriešiem pareizo ceļu. Taču visumā pasaules revolūcijas vadoņa tēlā bija kaut kas neierasts.

Es ieskatījos vērīgāk. Negroīda seja, īsi sprogaini mati…

-   Kas tas tāds?!

Koloskovs atkal atmeta ar roku.

-   Vietējais līderis. Dušs Santušs.

-   Bet kāpēc…

Viņš atkārtoja iepriekšējo žestu.

-   Atveda gatavu pieminekli, vienīgi galvu nomainīja. Vienkāršāk un ātrāk.

Es ievēroju, ka pilsētiņā ir tīrs, melnādainie kareivji izskatās kārtīgi, viņi jau iztālēm pāriet uz reglamenta soli un sveicina pēc visiem likumiem.

-   Redzu, ka disciplīna pie jums ir augstā līmenī, biedri pulkvedi.

-  Tas ir pareizi. Man ir tikai divi audzinoši vingrinājumi, toties loti efektīvi.

-   Interesanti. Kādi tie būtu?

-   Pirmais un otrais. Pirmais - stāvēt uz laukuma ar taisnā leņķī paceltu kāju. Un es līdzās staigāju šurpu turpu ar bambusa nūju, lai kāju nenolaiž. Piecas, desmit minūtes - ilgāk nemēdz izturēt.

Pulkvedis apklusa.

-   Un otrais?

-   Gandrīz tas pats. Tikai uz galvas viņam ir glāze.

-   Glāze?

-   Nūja. Bet glāzē granāta bez gredzena. Un stāv viņš nevis te, bet šaujamlaukā, lai apkārt neviena nebūtu… Tās visas ir muļķības. Iesim labāk uz ēdnīcu, paēdīsim pusdienas.

Virsnieku ēdnīca atradās atklātā laukumiņā zem klajas debess. Visapkārt bija daudz angoliešu pagājušo laiku padomju formas tērpos, trūka vienīgi sarkanās armijas jaunākā un vidējā komandējošā sastāva atšķirības zīmju pogcaurumos. Starp citu, spriežot pēc komandieru vecuma un manierēm, viņiem gan labāk būtu piedienējušas «strīpas». Koloskovs ar katru jautri sarokojās.

-   Sveiks, Abraša! Kad atdosi divsimt kvanzas? Nedēļa jau apkārt!

-   Drīz, feldmaršala kungs, - melnais «Abraša» vainīgi māja. - Ļoti drīz.

-  Bet tu, Moiša, savu bataljonu pagalam esi izlaidis! Ja neiekļausities normatīvos - neņem ļaunā!

-  Iekļausimies, feldmaršala kungs, lai zibens mani nosper! - Melnais «Moiša» pielika roku pie krūtīm.

Sniegdami roku, gan «Abraša», gan «Moiša», gan arī citi angoliešu komandieri ar kreiso roku aizsedza kājstarpi - kā spēlētāji, kuri veido «sienu», kad tiek sistas «pen- deles».

-   Kāpēc viņi tā dara? - es, izmantodams izdevību, pavaicāju.

Koloskovs paraustīja plecus.

-   Nezinu. Kāda vietējā paraža no seniem laikiem.

Taču nākamajā mirklī es saņēmu atbildi uz savu jautājumu. Padrukns solīda izskata angolietis sasveicinoties ignorēja «vietējo paražu», un Koloskovs acumirklī, pēr- kondimdoši iesmiedamies, ar kreiso roku iegrāba viņam kājstarpē.

-   Nesnaud, Boruh, paliksi bez pautiem!

Slēpdams sāpīgo grimasi, «Boruhs» arī centās pasmaidīt, taču tas viņam prasīja lielas pūles.

-  Iesim, zinībniek, citādi netiksim pie pusdienošanas! - Koloskovs aizvilka mani pie galdiņa stūrī. Uz tā atradās naži un dakšiņas, salvetes, trauciņš ar maizi un divas glāzes kompota. Lai gan veranda bija pārpildīta, šo galdiņu neviens nezin kāpēc neaizņēma.

-    Dzer kompotu, zinībniek! Šņabis būs vakarā, pēc darba!

Pulkvedis izmeta savu kompotu vienā paņēmienā. Apkārtējie galdiņi strauji tukšojās. Melnādainie virsnieki pameta neizēstus šķīvjus un aši virzījās uz izeju.

-   Kas noticis? - es brīnījos. - Kurp viņi visi dodas?

Rūpīgi izkratījis uz asfalta grīdas pēdējos pilienus, Koloskovs ar ikdienišķu kustību izvilka no kabatas «F-l» granātu, ielika glāzē un atbīdīja pie pašas galda malas. Tagad tukša palika puse verandas, pie durvīm izcēlās grūstīšanās.

-   Tāpēc, ka zaķpastalas! - viņš ērcīgi skaidroja. - Paskaties, šodien es pat nenoņēmu gredzenu, bet šie tik un tā ir jau gabalā! Kā ar tādiem lai karo?

Es klusēju, jo nezināju, ko lai atbildu.

-    Astoņdesmit piektajā notika līdzīgs gadījums… - Pulkvedis sazvērnieciski paliecās uz priekšu. - Luandas ostā bija mīnēts vācu transportnieks ar munīciju - desmit tūkstoš tonnu, tu stādies priekšā? Otra Hirosima! Tikai, par laimi, no četrām mīnām sprāga tikai viena, un de- tonācija nenotika. Bet tie mērkaķi visi likās projām no pilsētas - tāpat kā nupat…

Viņš ar pirkstu norādīja uz angoliešu drūzmu pie durvīm.

-   Ziņojām uz Maskavu - sak, ko lai dara? Klusē. Pārējās trīs kuru katru brīdi var iet gaisā! Tad kuģu grupējuma štāba priekšnieks Jura Kubasovs nonira ar akvalan- gu, apsēja mīnām kaprona trosi, aizrāva tās ar ātrgaitas kuteri un nogremdēja atklātā jūrā. Un beigta balle!

Koloskovs uzsita ar plaukstu pa galdu. Glāze ar granātu salēcās.

-   Bet Maskava atbildēja tikai pēc trim dienām. Lai izgriežot karkasu trīs metru rādiusā ap katru mīnu un bez vibrācijām aizvelkot tās tālāk prom. Kolosāls padoms, ne? Bez vibrācijām!

Smagā plauksta atkal uzsita pa galdu.

No sāniem parādījās visur esošais Hamusums ar paplāti. Bažīgi šķielēdams uz granātu, viņš nolika mums priekšā šķīvjus ar kaut ko, kas atgādināja gaļas ragū.

-   Ko blenz? - bargi noprasīja Koloskovs un satvēra glāzi. - Kad jāmazgā rokas - pirms vai pēc iešanas uz ateju?

-   Pēc, feldmaršala kungs! Lai mani zibens nosper!

-   Nu, tad labi. - Pulkvedis pasmaidīja, un puika acumirklī pazuda.

-   Iguānas cepetis, - Koloskovs paskaidroja un rosīgi saberzēja plaukstas. - Zināms, arī šņabīti ieraut būtu īstā reize, bet nedrīkst - jāpieņem eksāmens taktikā. Bet tu pagaidām pastāsti - vai tiesa, ka jums Savienība brūk kopā? Jukuši visi tur esat, vai?

21 dienu pirms X dienas.

Kanaueralas rags ASV

Nesējraķete «Delta II» parasti palaiž kosmosā uzreiz veselu pavadoņu kaseti, lai attaisnotu starta izdevumus. Taču šodien kravas konteinerā neatrodas vis pieci kosmiskie aparāti un pat ne trīs, bet tikai viens, un tas lika ilggadējiem kosmodroma darbiniekiem izdarīt secinājumu - militārā krava. Tas, ka palaišana notika naktī un pilnīgi bez preses klātbūtnes, šo secinājumu precizēja - sevišķi slepena militārā krava. Bez tam kosmodromā nebija nevienas nepiederīgas personas, turklāt tajās šoreiz tika ierindoti arī darbinieki, kuriem nebija dežūras. Tātad skaidra lieta - sevišķi slepena, ārkārtīgi svarīga militārā krava!

Pati palaišanas procedūra norisa bez sarežģījumiem, kā mēdz sacīt inženieri pie starta pults Krievijā - «pēc priekšrakstiem», bet viņu amerikāņu kolēģi - «pēc normatīviem». Sāka rūkt «Deltas» motori, tā ietinās dūmos, smagi atrāvās no betona laukumiņa, lēni pacēlās virs sarkani balta liesmu staba, bet tad, kā pieņēmusi izšķirīgo lēmumu, rāvās augšup, ieurbās zvaigžņotajās debesīs un nozuda, iejukdama debesu spīdekļu miriādēs. Daudzu kilometru gara ugunīga aste iezīmēja tās lidojuma virzienu, un vēl dažas minūtes sarkana gaismas strēle taisna kā bulta kvēloja atmosfēras blīvajos slāņos, pakāpeniski izbālēdama kā izdegušas lampiņas volframa diegs. Beidzot blāzma nozuda, saplūzdama ar melno Floridas nakti.

360 kilometru augstumā pirmās pakāpes apvalks aizlidoja sānis un kosmiskais aparāts «MX-10» ieņēma savu vietu stacionārā orbītā apkārt Zemei. Tas atgādināja prāvu dīvāna lieluma spoli un izskatījās samērā neveikls, taču bezgaisa telpā formai nebija nozīmes. Krakšķēdamas atvērās saules baterijas sekcijas kā kosmosā nomaldījušās lidmašīnas lielie spārni.

Daži manevrēšanas dzinēju impulsi fiksēja «MX-10» atrašanās vietu, ieslēdzās inerciālās navigācijas sistēmas žiroskopi, kuriem bija jāsaglabā fiksētie telpas parametri. Šie parametri sakrita ar Krievijas satelītu grupas kosmiskās orientācijas un pozicionēšanās koordinātām. Atlika vien maksimāli tām tuvināties. Taču tam vēl bija laika diezgan.

«MX-10» izgāja ārpus Zemes ēnas. No dienas puslodes spožās gaismas optisko sistēmu objektīvi samiedza acis, automātiski paslēpdamies aiz tumšiem filtriem. Karstie saules stari acumirklī sasildīja titāna apšuvumu, kam nakts puses ledainajā aukstumā visas molekulas bija sasalušas; apgādāja ar enerģiju bateriju paneļus, uzlādējot aparāta akumulatoru. Tas bija ļoti svarīgi, jo radio slāpēšanas ģeneratoram bija nepieciešams daudz enerģijas. Ļoti daudz.

21 dienu pirms X dienas.

Krievijas karabāze Angolā. Vakars

-   Viss turējās galvenokārt uz mūsu pleciem. Tie mērkaķi piecpadsmit gadu nebija varējuši ieņemt Mavingu - unitiešu galveno atbalsta punktu. Bet mēs ieņēmām! Operācija «Zebra», esi dzirdējis? Tā, lūk! Trešais tosts! Lai iet par tiem, kuri līdz šai dienai nenodzīvoja! Lai gan mēs it kā neesam karotāji, bet tikai padomnieki, taču mūsu puišu aizgājis bojā ap simtu… Kurš nogalināts, kurš - no visādām slimībām… Uh! Labs šņabītis, īsts. Un uzkoda… U-u-u… Krieviskais gars, lūk, kas ir no svara, sen aizmirsta garša… Bet gaļas mašīna te bija pamatīga - gan bombardēšana, gan artilērijas apšaude, gan mīnas trajektorijā tieši no gaisa… Mēs gulējām bedrē zem bruņutransportiera… Labāk saliesim! Tu man un es tev, lai izrādītu cieņu…

Krēsloja. Mēs sēdējām bāzes komandiera drebelīgās dēļu būdiņas verandā. Tam par godu angoliešu sargi bija atvirzīti nostāk, bet līdzās stāvēja uzticamais Hamusums ar smago PPS kaklā.

-   Lai gan karš ir beidzies, unitiešu diversanti tomēr var uzbrukt, - Koloskovs paskaidroja. Blakus savam šķīvim viņš novietoja granātu, no kuras laikam nekad nešķīrās. - Oficiāli gan te sen vairs nav kara - kādus desmit gadus… Bet varbūt nekad nav bijis! Kas šauj, kāpēc iet bojā cilvēki - neviens nezina. Salej!

Uz baltā galdauta - «Stoļičnaja» norasojušās pudelēs, turklāt viena jau pa pusei iztukšota; lielos gabalos sagriezta taukos piloša, gardi smaržojoša kūpināta siļķe, apetītlīgi sīpolu gredzeni, rupjmaize un katliņš ar vārītām batātēm - gandrīz kā mūsu kartupeļi, tikai ūdeņainākas… Krievu cilvēkam Āfrikā - lepna maltīte!

Tikai neviens no mūsu «asesoriem» retajam mielastam nepievienojās, lai gan Koloskovs godīgi aicināja - es savām ausīm dzirdēju. Jau pazīstamais Indimovs, siekalas norīdams, teica, ka apsāpējies vēders, komandiera vietnieks dienesta kaujas mācību darbā Ogurcovs aizbildinājās ar nogurumu - divas diennaktis acu neesot aizvēris, vietniekam ierindas mācībā Vitunovam, izrādās, jāveic posteņu pārbaude…

-   Velns viņus rāvis, mums paliks vairāk! - Koloskovs sacīja, taču man šķita, ka viņš jūtas vīlies. Un, kā sevi mierinot, noteica, nevienu konkrēti neuzrunādams:

-   Virsnieki, bet granātas baidās!

Sākumā uz galda gulošā granāta arī mani darīja tramīgu, taču, kad pirmā litra pudele gāja uz beigām, es atslābu. Nu - granāta, nu - guļ uz galda! Kas tur tik sevišķs?

-   Kādēļ visa tā jezga izcēlās? - es jautāju, juzdams, kā ar katru glāzi aizvien ciešākas kļūst saites, kas saista mani un pulkvedi Koloskovu.

Viņš smīkņā.

-   Sākumā cīnījās par neatkarību - pret portugāļu kolonizatoriem, tad savā starpā - par brīvību. Tautas kustība MPLA, fronte FNLA, savienība UNITA… Visas par An- golas atbrīvošanu! Mēs ar kubiešiem atbalstījām MPLA, DĀR un Zaira - UNITA…

-   Ko tad šie - nevarēja brīvību sadalīt, vai?

Koloskovs smejas.

-   Kas nu par brīvību? Te ir nafta, dimanti, urāns, mo- libdens! Kafija, sarkankoks un melnkoks, bagātīgi zivju resursi… Bet šiem mērkaķiem vidējais mūža ilgums ir četrdesmit pieci gadi! Tiec nu gudrs - kurš un par ko cīnās… Salej!

Jo vairāk mēs dzērām, jo drūmāks kļuva bāzes komandieris. Tad viņš iegāja mājā, un, kad atgriezās, viņam rokās bija nobružāta ģitāra. Ja viņš būtu iznesis automātu vai granātmetēju - tas šķistu dabiskāk. Taču ģitāra pamatīgi ieskurbušā lāča rokās… Ieskurbušā un melnas melanholijas pārņemta… Lācis asi uzsita pa stīgām.

Šī pilsēta savannā mirāža vien - Tik mirkli svelmainā tuksnesī rādās. Šī pilsēta savannā nepieder mums, Bet, ja liks, tā būs mūsu - lai tur vai kas…

Pulkvedis dziedāja ne pārāk labi, drīzāk rēca, nevis dziedāja, tiesa - no sirds un ar izjūtu. Nebūtu satrūkušas stīgas, koncerts būtu ievilcies uz ilgu laiku. Taču ģitāra izgāja no ierindas, un viņš sāka žonglēt ar granātu - ar vienu roku pameta gaisā, ar otru noķēra. Pameta un noķēra. Hamusums nemanot bija nozudis. Granāta uzlidoja gaisā un krita, uzlidoja gaisā un krita.

Es jau zināju, kā tas viss beigsies, un lēsu, vai pagūšu pārlēkt margām, aizskriet un nolikties gar zemi. Lūk, tur aiz tā paugura.

-   Vai tu, zinībniek, maz apjēdz, kas sēž tev pretī? Ar ko kopā tu dzer šņabi?

-   Tieši tā! - es braši ziņoju. Lai kā bāzes priekšnieks ērmotos, tagad ar viņu strīdēties nebūtu prāta darbs.

-   Es dzeru kopā ar pulkvedi Koloskovu!

-   Nekā nebija! - Viņš mitējās žonglēt un ņēmās cītīgi pētīt granātu. Itin kā nekad to nebūtu redzējis.

-   Un kas ir tas? - Ar brīvo roku viņš norādīja visapkārt, ietverdams gan aiz stūra bažīgi lūrošo Hamusumu, gan krēslā vīdošo kazarmu, gan neredzamo laukumu.

-   Tā ir Krievijas bāze. Mācību centrs.

-   Atkal netrāpīji! - Pulkvedis ar krūtīm uzzvēlās galdam. - Te nav nedz kāda Koloskova, nedz kādas bāzes. Savienība sen ir paziņojusi, ka Angolā vairs nav neviena militārā padomnieka, neviena speciālista. Tā ka tev pretī ir tukša vieta. Un arī apkārt ir tukšums. Tu sēdi savannā un dzer viens pats!

-   Nē, - es purinu galvu. - Mēs dzeram divatā…

-  Ar spoku.

Viņš uzsita ar granātu pa galda dēļu virsmu. Viena pudele nokrita, tā, izrādījās, bija tukša.

-   Ja gribi zināt, mūsu stulbeņi Savienībā atzīst tikai piecus kara gadus - no septiņdesmit ceturtā līdz septiņdesmit devītajam. Rau, pulkvedis Ogurcovs, mans vietnieks, bija atvaļinājumā, iegriezās kara komisariātā uzzināt par piemaksām pie pensijas, bet viņā blenž kā brīnumā: «Kāda kara darbība? Ko jūs runājat? Jūs tur nemaz nevarējāt atrasties!» Tā, lūk, Abraša!

-   Man gan ir Vitālijs vārdā…

Pulkveža acis pielija asinīm, viņš sakoncentrējies atlocīja drošinātāja galus.

-   Vitālijs, tu saki… Bet kā tu domā - kas notiks, ja es tūlīt izņemšu gredzenu! Izņemšu un palaidīšu vaļā plaukstu? Vai tu ātri skrien?

Šņabī peldošā kūpinātā siļķe manā kuņģī sāka prasīties laukā. Kāds nelabais mani dīdīja pieņemt šo uzaicinājumu vakariņās!

-    Skrienu. Bet divsimt metru četrās sekundēs neveikšu.

Koloskovam acumirklī viss skurbulis pārgāja.

-  Kā tu zini taktiski tehniskos rādītājus? Degļa degšanas laiku, šķembu lidojuma rādiusu… Kā?!

-   To mācīja kara katedrā.

Viņš ar pūlēm pārvilka plaukstu sejai un nolika granātu sānus. >

-   Lai būtu. Bet ko tu nopietnu dzīvē esi paveicis, Vi- tālij? Kā esi palīdzējis biedram tajā savā stulbajā meteo- centrā? Vai tavā dzīvē ir gadījies kas vērtīgs, īsts, vīrišķīgs?

-   Ir gadījies, - es necentos noslēgties sevī.

-  Nu, klāj vaļā! - Koloskovs drūmi pamāja. - Ja pārliecināsi, es gredzenu neaiztikšu…

Es brīdi pārliku - ko vīrišķīgu var pastāstīt no meteorologu dzīves? Laikam jau neko. Ja nu vienīgi saucot visu citos vārdos, lai nesazīmē…

Koloskovs atkorķēja otru pudeli un piepildīja glāzes vienādi - ceturto daļu.

-   Dzer! Par to, ka mēs esam cilvēki, nevis spoki!

Neko teikt, labs tosts. Mēs saskandinājām un iedzērām. Taču tas pulkvedi nenovirzīja no mērķa.

-   Aiziet, zinībniek, stāsti!

Lai notiek…

-   Reiz mēs ar kolēģi no konkurējošas organizācijas iekļuvām ķezā… īsi sakot, savā starpā mēs bijām vienojušies, bet viņu notvēra tie… Melnie… Sagrūda iekšā narkotikas, bet es, lai gan biju jau ticis prom, nojautu, ka nav lāgā, un atgriezos. Viņu bija trīs, turklāt ar ieročiem… Viens mašīnā, divi - mājā…

-    Pagaidi, pagaidi! - Koloskovs saausījās. - Kas par konkurējošo organizāciju? Kas par melnajiem? Nēģeri, vai? Par ko tu runā?

Es runāju tīru patiesību. Astoņdesmito gadu beigās Rietumberlīnē mums iznāca domstarpības ar CIP virsnieku Jūdžinu Vollesu. Runa bija par portatīvo kodolfu- gasu, kurš bija pazudis no Semipalatinskas poligona. Izrādījās, ka Jūdžinam portatīvās bumbas nav, toties lietā skaidri iezīmējās Irākas pavediens. Kad situācija noskaidrojās, mēs nolaidām ieročus, izdzērām pa glāzītei degvīna, es devos projām un no pirmā telefona automāta piezvanīju uz mūsu rezidentūru. Bet, nobraucis kvartālu, satiku folksvāgenu ar nepārprotami austrumnieciska izskata rīkļurāvējiem, kuri brauca uz amerikāņu kolēģa mītnes pusi. Vispār ņemot, tas uz mani vairs neattiecās… Vai mazums kurš uz kurieni brauc! Turklāt tieši Jūdžins bija uzvandījis lapseņu pūzni. Informācijas, kurā viņš ar mani dalījās, pietika, lai veiktu izmeklēšanu vajadzīgajā virzienā. Un mani kolēģi jau bija ķērušies pie šā darba. Taču es griezu apkārt un braucu pie Jūdžina.

Taču stāstīt šo notikumu vajadzēja pārvērstā veidā. Tāpēc uz Koloskova jautājumiem es atbildēju šādi:

-    PSRS Hidrometeoroloģiskais centrs savā ziņā konkurēja ar Krievijas meteoroloģisko biroju… Par «melnajiem» es nosaucu kaukāziešus, kuri pārdeva narkotikas Čerkizovas tirgū. Viņi bija tie, kas iespricēja manam kolēģim…

-   A-a-a…

Pulkvedis atkal salēja.

-   Nu, atgriezies, un kas notika tālāk?

To, kurš gaidīja mašīnā, es apdullināju, atbruņoju, sasēju un iestūķēju bagāžniekā. Ar abiem pārējiem tikpat mierīgi neizdevās izrīkoties - viņi ķērās pie pistolēm, tāpēc vienam nācās iešaut krūtīs, otram - vēderā. Tiesa, es izsaucu viņiem «ātro palīdzību». Taču tikai pēc tam, kad biju atdabūjis pie sajēgas Jūdžinu. CIP darbiniekam bija iešļircināts «patiesības serums», un viņš faktiski neaizvēra muti - stāstīja visu, ko zina, un labprāt atbildēja uz jautājumiem. Protams, būtu bijis muļķīgi to neizmantot… Irākiešu «ķīmiskajā» portfelī atradās antiviela, es iešļircināju to amerikānim, un viņš pēc desmit minūtēm atguvās. Neslēpšu, ka pa šo laiku es iztaujāju viņu par visiem mūsu Dienestu interesējošiem jautājumiem un saņēmu visnotaļ atklātas atbildes.

-    Tālāk gāja vaļā kautiņš… Man bija beisbola nūja, šiem - dunči un «apgrieznis». Taču es viņus piedauzīju. Bet puisi - atpumpēju un izvedu…

-   Uz kurieni?

Irākiešiem Rietumberlīnē bija spēcīga pagrīdes organizācija, un, visticamāk, Jūdžins nebūtu varējis no viņiem paslēpties. Taču es izdomāju «nesimetrisku gājienu» - izvedu viņu uz VDR. Rietumu sektora kontroles punktā Jūdžins pateica savu slepeno paroli, Austrumu - es pateicu savējo. Tāpēc nekādi sarežģījumi neradās. Aiz mūra es paslēpu Jūdžinu konspiratīvajā dzīvoklī, bet pēc divām nedēļām, kad viss noklusa, atkal pārvedu viņu uz Rietumu zonu.

-   Kā «uz kurieni»? Viņi bija aizstiepuši puisi uz savu vasarnīcu, kas patiesībā bija narkotiku perēklis. No turienes arī izvedu.

Koloskovs atkal iedzēra. Ikreiz viņš lēja tieši ceturt- daļglāzes - ne vairāk un ne mazāk.

-  Malacis, ka atgriezies… Viens pret trim - visu cieņu! Un ar nūju… Malacis, Vitaļik! Un ko tas puisis? Vai novērtēja? Atcerējās, ka biji darījis viņam labu?

Divu nedēļu laikā mēs ar amerikāni iedraudzējāmies. Es atradu ārstus, viņam sniedza medicīnisko palīdzību. Saviem priekšniekiem neko neteicu, lai gan, ja lieta būtu nākusi gaismā, es tiktu atlaists. Labākajā gadījumā. Man domāt, Jūdžins visu novērtēja. Tikai visu laiku taujāja, vai «patiesības seruma» iedarbības laikā kaut ko netika izpļāpājis. Un vai es neizmantoju viņa piespiedu atklātību. Godīgais Dmitrijs Poļanskis sataisīja lielas acis un noplātīja rokas: «Ko tu runā, Jūdžin! Kā tev kas tāds varēja ienākt prātā? Itin neko. Tu neko neteici, un es neko nejautāju. Ne tāpēc, ka es būtu kāds eņģelis, bet tavā situācijā prašņāšana nebija prātā.»

Es runāju loti sirsnīgi un pārliecinoši. Un viņš man pateicās tikpat sirsnīgi un pārliecinoši - cieši apskāva šķiroties, piespiedās ar vaigu, papliķēja pa plecu: «Esmu tavs parādnieks. Būtu gatavs tev pieminekli uzcelt! Nezinu, vai izdosies, bet, ja varu būt noderīgs, saki - vai no ādas izlīdīšu!» Cita lieta - cik viņa sirsnība bija sirsnīga un pārliecība - pārliecinoša. Šajā ziņā es neļāvos ilūzijām.

-   Jā, šķiet, ka novērtēja. Aicināja braukt ciemā, teica - ja man ko ievajadzēsies, viņš vai no ādas izlīdīšot. Kā būs patiesībā - nezinu…

Patiešām, droši es zināju tikai vienu - tagad Jūdžins Volless strādā par CIP rezidentu DAR. Tas ir tepat blakus.

Varbūt iegriezties pie viņa un pārbaudīt sirsnību un viesmīlību? Nē, ka nav jāviļas…

-   Tas ir tiesa, - bāzes priekšnieks drūmi pamāja. - Vārdi ir viens, bet darbi - pavisam kas cits! Es skatos - tu lāgā nedzer. Lepns esi?

-   Nē jel, ko jūs! Gribētos tikai paskatīties uz savu me- teostaciju…

-  Kas tur ko skatīties? Es arī pats to neesmu redzējis! - Koloskovs noducināja. - Taču mēs izdarījām visu, ko varējām. Mani pērtiķi jau ielādēja to lidmašīnā, piesprādzēja, divi sargi vaktē. Nekur tā nepazudīs. Tu vēl gana dabūsi uz to izskatīties. Salej!

Un es salēju.

20 dienu pirms X dienas.

Severomorska.

Zemūdens rakešnesēju jūras kara bāze

Bija auksts, pūta ass vējš, vaļiem līdzīgie zemūdens kuģi piestātnēs bozās sīkajā, durstīgajā lietū. Taču gara auguma staltais otrā ranga kapteinis nepievērsa uzmanību draņķīgajam laikam - gāja iztaisnotu muguru, neliekdamies un nesargādams seju no nejaukajām lāsēm. Viņš bija tērpies parādes formā - zem melnā šineļa apkakles bija redzama balta šalle, pie kreisajiem sāniem šūpojās dzeltens kortiks. Pēc dažām minūtēm viņš iegāja noplukušajā trīsstāvu ēkā ar daudzām antenām uz jumta, uzkāpa otrajā stāvā un uzgaidāmajā telpā novilka virsdrēbes.

-   Ejiet iekšā, Vasilijs Petrovičs jūs gaida, - sacīja jauneklīgs kapteiņleitnants, atvērdams pulētās durvis.

-   Apsveicu, otrā ranga kaptein! - Štāba priekšnieks paspieda Sergejevam roku. - Ne katram izdodas trīsdesmit četru gadu vecumā kļūt par smagā zemūdens kreisera komandieri! Un vispār par komandieri. Virsnieku ir daudz, zemūdeņu maz… Bet tādu kā «Rossija» - tikai sešas. Tā ka vari būt lepns!

-    Kalpoju Krievijai, biedri kontradmirālī - noskaldīja jaunais komandieris.

-   Kalpo gan, kalpo… - Veremejeva balss vairs neskanēja oficiāli. Viņš bija tikko pārsniedzis piecdesmit trīs gadus, taču izskatījās krietni vecāks. Trīsdesmit divu kalendāra gadu dienests Ziemeļu zemūdens flotē veselībai nekādā ziņā par labu nenāk, turklāt ne jau vienmēr viņš bija sēdējis štābā. Izvārguši seja, neveselīgi dzeltena ādas krāsa, iekritušas acis ar sarkanām dzīsliņām… Ja novilktu formas tērpu ar lielajām zvaigznēm, paliktu tipisks pensionārs, kurš nevienam nav vajadzīgs un nevienu neinteresē. Un tas laiks vairs nav aiz kalniem… Tāpēc viņš labā nozīmē apskauda jauno perspektīvo kapteini, kuram viss vēl bija priekšā.

Lai gan - kas tur būtu apskaužams? Pastāvīgā nervu spriedze? Šauros dzelzs bunkuros pavadīta dzīve? Kā sardīnei bundžā… Drīz vien nedzīvais noslēgtā cikla sistēmas gaiss, reaktora fons un stresi izdzēsīs sārtumu viņa sejā, izsūks dzīvības sulas, zemās lūkas salieks mugurkaulu, un jaunais skaistulis kļūs līdzīgs pirms laika novecojušajam Veremejevam… Derētu pateikt viņam pa draugam - atstāj dienestu, puis, dodies uz Maskavu vai Pēterburgu, uzsāc savu biznesu, elpo ar pilnu krūti un priecājies par dzīvi! Taču pateica viņš pavisam ko citu:

-   Pieņemsi laivu, parakstīsi aktu, iepazīsies ar personālsastāvu!

Kontradmirālis atgriezās savā krēslā un pārgāja uz parastu cilvēcisku toni, kādā mēdz runāt vecāks darbinieks ar jaunāku.

-   Tam visam tiek dotas divas dienas.

-   Divas? - Sergejevs apjucis pārjautāja. - Tikai?

Parasti tas ilgst divas nedēļas, varbūt pat vairāk.

-  Divas, augstākais - trīs, - štāba priekšnieks apstiprināja. - Tāpēc ka pēc divdesmit dienām tev jābūt šeit…

Veremejevs pagriezās ar visu krēslu un notēmēja lāzera rādāmo uz milzīgu pasaules karti sev aizmugurē. Sarkanais punkts parādījās Atlantijas okeāna gludajā zilumā ziemeļrietumos no Āfrikas kontinenta.

-   Lai izpildītu ļoti svarīgu un atbildīgu uzdevumu - veiktu jaunas ballistiskās raķetes izmēģinājuma palaišanu. Laika tev nav daudz, jāpagūst visu iekraut, galvenais - eksperimentālo ražojumu…

«Tas tik ir numurs!» Sergejevs automātiski pakasīja pakausi. Viņš nebija gaidījis, ka dienests jaunajā amatā sāksies tik vētraini.

-   Tas vēl nav viss, - kontradmirālis pamanīja jaunā komandiera apjukumu. - Ir daži apstākļi, kas apgrūtina palaišanu. Tāpēc pirms došanās ceļā tiks rīkota speciāla instruktāža to pārvarēšanā.

-   Kāpēc ne tūlīt? - kapteinis tramīgi vaicāja.

Veremejevs paraustīja plecus.

-   Izskatās, ka pagaidām neviens vēl to nezina.

Un tūdaļ pat uzmundrināja jauno komandieri.

-    Kam nokāri degunu? Kurš solīja, ka būs viegli? Amats - tas nav tikai prieks vien, bet arī liela atbildība. Ja tiksi galā, pirms laika dabūsi pirmā ranga kapteiņa pakāpi! Un pēcāk, raugi vien, kļūsi par kontradmirāli!

-   Un ja netikšu?

Veremejevs smagi nopūtās.

-    Tad nekļūsi ne par ko. Tad mēs abi dosimies pensijā. Un vēl kādi trīs cilvēki. Tikai citu iespēju nav - tavā vietā nav ko sūtīt. «Rossija» ekipāža ir nokomplektēta, stūrmanis, vecākais palīgs, kaujas vienību komandieri - visi ir pieredzes bagāti un uzticami virsnieki. Viss jums izdosies! Bet tagad - iesim uz laivu. Iepazīstināsim tevi ar ekipāžu, un - pie darba!

20 dienu pirms X dienas.

Krievijas karabāze Angolā. Rīts

Pulksten astoņos mēs jau, itin kā nekas nebūtu noticis, dzērām neparasti garšīgu un aromātisku kafiju.

-   Kā garšo? - Koloskovs tīksmi piemiedza aci. Iepriekšējais vakars nebija atstājis viņa sejā gandrīz nekādas pēdas. Varbūt vienīgi dzīsliņas uz deguna bija vairāk pamanāmas.

-   To Haims uzmeistarojis pēc savas saprašanas. No parastās lētās maltās Robustasl Kad es pagaršoju, tad visus savus stulbos šķīstošo samazgu krājumus atdevu mērkaķiem. Pareizāk - izsniedzu personālsastāvam kā balvu par godu divdesmit trešajam februārim.

-   Viņš jums ir īsts dārgakmens! Dzimis baristal

-   Kas?! - pulkvedis saausījās.

-  Barista - bārmenis, kafijas speciālists.

-   Nu un tad? Kam tādi vārdi? - Koloskovs nosodoši sapīka. - Ka tikai varētu visu sarežģīt! Vai arī parādīt, cik gudrs esi?

-   Nē jel, - es samulsu. - Piedod. Nejauši paspruka.

-   Labi jau labi, - Koloskovs nomierinājās. - Tikai vai zini, kā es to tavu dārgakmeni audzināju? Viņš pirms iešanas uz tualeti rokas mazgāja ar ziepēm. Bet iznācis taisnā ceļā slāja uz virtuvi. Visi ņēmās viņam skaidrot - gan ēdināšanas bloka priekšnieks, gan padomnieki, gan mūsu komandieri, gan viņējie. «Sak, pirms tualetes vari mazgāt vai nemazgāt, tā ir tava personiskā darīšana. Bet pēc - mazgā obligāti, tas ir higiēnas likums un jāievēro ikvienam. Tu aiztiec produktus un traukus, pārnēsā mikrobus…» Viņš klausās, māj ar galvu, piekrīt. Tad nomazgā rokas, aiziet pačurāt un atkal - pie produktiem klāt!

Pulkvedis ieturēja pauzi, lai es labāk izprastu situācijas bezcerīgumu.

-   Gan uz viņu kliedza, gan deva ar koku pa muguru, gan draudēja ar pistoli - nekādas jēgas! Taču Krievijas armija necieš sakāves! Es ķēros klāt un vienā rāvienā pāraudzināju! Pasaki - kā, ja jau esi tik gudrs? Nu, pasaki! Tur tev laikam prātiņš būs par īsu!

Es paraustīju plecus.

-   Tad ta mīkla!… Otrais audzināšanas pasākums - un lieta darīta!

Koloskovs aprāvās un izbrīnā paraudzījās uz mani.

-  Akurāt! Kā tu uzminēji? Pastāvēja piecas minūtes ar glāzi, un šim uzreiz smadzenes apskaidrojās! Viņš tagad ne tikai rokas mazgā - no tualetes nesas uz dušu!

-   Re, cik labi, jūs esat dzimis audzinātājs, - es pieglai- mīgi sacīju. - Un nu man laiks doties!

-   Taisies labi drīz atpakaļ, - pulkvedis ikdienišķā tonī noteica. - Daži mūsējie atgriežas no atvaļinājuma - tātad ir iemesls!

Un es vecajā nolietotajā helikopterā lidoju uz akmens laikmetu.

Otrā nodaļa

APĒST PUSNAKTĪ

20 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi. Vakars

-   Kāpēc baltais svešinieks ieradies mūsu pasaulē? Kāpēc gribēja nonāvēt ngvamu tautu?

Es ar pūlēm sapratu kropļotas portugāļu un sliktas angļu valodas sajaukumu, taču, spriežot pēc jautājumu toņa, tie man nekā laba nesolīja. No izspūrušo sprogaino matu cepures apakšas manī no lejas uz augšu urbās melnas, durstīgas acis, kas izvalbījās pie katra izkliedziena; plakans deguns kā vienādmalu trijstūris rēgojās virs lielas, iekšpusē sarkanas mutes, ko ieskāva milzīga virsējā un šaura apakšējā lūpa. Visa seja bija nosmērēta melna, tikai ap acīm atstāti neaizkrāsoti laukumi. Viņš līdzinājās tālās izlūkošanas grupas dalībniekam maskēšanās krāsās. Vai īpašo uzdevumu vienības kaujiniekam melnā maskā. Taču deguna starpsienai cauri izdurtā spalva, kas abās pusēs bija noliekta ap muti, bojāja iespaidu, un tādas pašas spalvas, izdurtas caur ādu deniņos, kā arī galvassega - kaut kas līdzīgs no koka darinātai cepures augšdaļai ar daudzkrāsainām spalvām uz visām pusēm un kažokādas cekulu - pilnīgi iznīcināja šo līdzību.

-  Esmu tavas tautas draugs… Es nevienam neko ļaunu nedarīšu…

Karali, protams, veido apkārtējā vide, taču, arī neuz- metot skatienu goddevīgajai svītai, saīgušajā cilvēkā, kas stāvēja man pretī, varēja pazīt vadoni. Tiesa, atpazīšanu neveicināja kādi īpaši grezni un dārgi tērpi - atskaitot krāsu, viņu gandrīz nekas nesedza. «Gandrīz» tāpēc, ka viņa vīrišķais lepnums bija ievietots garā konusveidīgā koka caurulītē, kuras resnākais gals bija piesiets sēklinieku maisiņam, bet tievākais - izmantojot auklas cilpu, iekārts kaklā. Un viss! Lūk, cik askētisks un glamūrs stils!

- Kāpēc atnesi bumbu, ja esi draugs? - Ar raibu spalvu pušķīti izgreznotu zizli virsaitis norādīja uz cauruli brezenta pārvalkā.

Skaidrošanās notika nelielā, īsu zāli apaugušā pļaviņā, kas acīmredzot bija paredzēta dažādiem rituālu pasākumiem, šajā gadījumā - tiesai. Zem baobaba lapotnes pacēlās liels krēsls no melna vulkāniskā akmens, īsts tronis, nevis krēsls, - ar augstu atzveltni, kuras augšējo malu greznoja cilvēka galvaskauss un pāva spalvas. Abās pusēs troņa krēslam bija sakrautas sausu žagaru kaudzītes, par laimi, pārāk mazas, lai uz tām kādu varētu sadedzināt.

Pļavas vidū nomīdītā laukumiņā, triju konvojnieku ielenkts, stāvēja grēkāzis - Dmitrijs Poļanskis ar sānos un mugurā gandrīz iebadītiem diviem šķēpiem un AK stobru, nedaudz iesānis zemē gulēja bāka pārvalkā, uz kuras sēdēja divi bezastaini tādi kā pāvi, kā tītari. Manā priekšā stāvēja virsaitis ar svītu, bet visapkārt drūzmējās skatītāji - kā tikko uzzināju, tā bija ngvamu tauta, kuru es it kā esot gribējis iznīcināt.

Ngvami necik ziedoši neizskatījās - izmocītas, krunkainas sejas, izspiedušās ribas, neproporcionālas figūras… Turklāt viņi visi bija maza auguma - visgarākie nepārsniedza metru septiņdesmit, taču tos varēja uz pirkstiem saskaitīt. Iespējams, tāds rezultāts bija laulībām ar pigmejiem, taču, visticamāk, iemesli bija vēl daudz banālāki - agri uzsākta dzimumdzīve, incests, nabadzīga, vienveidīga pārtika un vitamīnu trūkums. Es iztaisnoju plecus un mugurkaulu, demonstrēdams visus simt septiņdesmit sešus sava spēkavīra auguma centimetrus.

Pieaugušie apzīmēti rituāliem rakstiem. Lielākā daļa ir sievietes gurnautos ar uzpūstiem vēderiem un plakanām, līdz viduklim nokarenām krūtīm, ap kaklu - kaut kas līdzīgs rotām. Daudzām ir kailas, rētu un tetovējumu izvagotas galvas. Dažām iedzimtajām sejas, krūtis un vēderi noziesti ar baltu krāsu vai māliem. Vīriešu ir krietni mazāk - vāji, stiegraini, galvenās ķermeņa daļas sedz koka puļķīši, dažiem drošības dēļ uz tiem vēl uzmaukts apsējs. Rokās - loki un šķēpi. Bērnu ir daudz, pārsvarā - meitenes, visi ir kaili, daži acīm redzami sirgst ar rahītu. Labāk izskatījās jaunās meitenes, gandrīz visas - ar raibiem vainagiem.

-  Tā nav bumba, dižo virsaiti, - es, lišķīgi smaidīdams, sacīju.

Atklāti sakot, man smaidīt nepavisam negribējās, nedeva miera doma - kāpēc ngvamu vīri bija ieradušies ar ieročiem? Kāpēc virsaiša krēslu rotā cilvēka galvaskauss? Kāds sakars šim baisajam simbolam ar miermīlīgiem medniekiem, lopkopjiem vai zemkopjiem? Esmu pārliecināts, ka nekāds - vienkārši sagadīšanās…

-   Tā ir indīga gāze! - iejaucās kroplīgs aborigēns ar garām kā orangutanam rokām un īsām līkām kājām.

Viņš stāvēja pa labi no virsaiša un daudz tuvāk nekā miesassargi, padomnieki un kalpi. Plikais galvaskauss noklāts ar baltu krāsu, seju izkropļojušas neskaitāmas rētas, viena no tām stiepjas pāri pusaizvērtajai kreisajai acij. Viss ķermenis nokrāsots melns, bet pa virsu uzzīmēts balts skelets. Kaklā - atbilstoša toņa balta rota no sīkiem zobiem. Pērtiķu, vai?

Spriežot pēc tuvās atrašanās vadonim, krāsojuma un bailēm, ar kādām visi viņu uzlūkoja, tas varēja būt vienīgi šamanis, priesteris vai kāds cits speciālists saskarsmē ar gariem. Arī daži aiz viņa stāvoši kareivji bija izkrāsoti kā skeleti.

-   Svešinieks noindēs ngvamu tautu! - Priestera garā roka teatrāli paslējās augšup pret tumst sākušajām debesīm. Rokā viņš turēja visai dīvaina izskata zizli vai nūju - ar meistariski izgrieztu čūskas galvu, krāsojumu kā čūskai un smalki izzīmētām čūskas zvīņām. Ļoti smalks darbs. Tikpat kā īsta sastingusi čūska.

Āfrikā pēc saulrieta uzreiz iestājas nakts. Krēsla strauji sabiezēja.

-   Tā nav gāze, dižo virsaiti! - es sacīju ar to pašu pretīgo smaidiņu tajā pašā mierinošajā intonācijā. - Tas ir mans amulets. Tas aizsargā mani pret ļauniem gariem un slimībām.

Es pasmaidīju vēl platāk un pastiepu uz priekšu tukšās delnas.

Džungļu cilvēku vienkāršajām dvēselēm ārējām uzvedības formām jābūt labāk uztveramām nekā slikti saprotamajiem vārdiem. Un es cerēju uz atbildes smaidiem.

Taču diemžēl gudrā loģika nelīdzēja. Virsaitis klusēdams pagriezās, aizgāja līdz savam tronim un ietrausās augstajā sēdeklī. Zizli viņš paņēma labajā rokā kā scepteri. Un pēkšņi es atskārtu, ka tas ir cilvēka liela kauls! Un priesterim ap kaklu nav vis pērtiķa zobi - pērtiķiem vispār nav zobu, tos aizstāj kaula plāksnītes… Tie bija cilvēka zobi! Tas tik bija numurs! Galvaskauss, zobi un kauls - tādu sagadīšanos nemēdz būt! Tātad tie nav miermīlīgie un labsirdīgie zemkopji… Kanibālu vien man vēl trūka!

Priesteris vērīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām. Droši vien lēsa, vai ietilpšu viņu zupas katlā. Tad iebadīja man ar savu zizli krūtīs, pagriezās, grīļīgā primāta gaitā sekoja virsaitim un apsēdās uz neliela paaugstinājuma pa labi no troņa. Svītas vīri, turēdami priekšā šķēpus, sastājās puslokā ap viņiem. Viss jūtami tuvojās finālam. Turklāt - dramatiskam.

-  Kāpēc esi šeit? - vaicāja virsaitis un no jauna pavērsa pret mani savu zizli.

-    Rakstu grāmatu par Āfriku, - es atbildēju pirmo, kas iešāvās prātā.

-   Kāpēc?

-   Cilvēki grib zināt, kā jūs dzīvojat…

-   Kāpēc?

-   Viņus interesē. Bez tam tā es pelnu naudu…

Necaurredzama tropiskā nakts nolaidās pār Āfrikas

zemi. Vairāki aborigēni, ierasti rīkodamies ar sērkociņiem, iededza ugunskurus. Dzeltena liesma uzsāka dīvainu deju, mezdama atblāzmu virsaiša un priestera sejā. Uguns gaismā viņi izskatījās vēl draudīgāki.

-   Kam tev nauda?

-   Lai nopirktu pārtiku un apģērbu…

Mani neatstāja sajūta, ka es sarunājos nevis ar cilvēkēdāju cilts virsaiti, bet gan ar aktieri, kurš pārliecinoši tēlo savu lomu. Arī statisti tēloja visnotaļ pārliecinoši. Varbūt tā ir kārtējā derīguma pārbaude? Tad viss nostājas savā vietā - gan karikatūriski kolorītais Koloskovs, gan pēkšņi aizlidojušais helikopters… Bet kāpēc gan maniem priekšniekiem vajadzētu rīkot tik dārgu izrādi? Un kā viņi panākuši tik noturīgi smacējošu sviedru dvaku, kas plūda no statistiem?

-   Pārtika aug kokos un skraida pa mežu. Kāpēc tu gribi nonāvēt ngvamu tautu?

Es apklusu. Prātā atausa Hegarda un Maina Rīda grāmatas - tajās civilizēts baltais cilvēks, nokļuvis pie mežoņu ciltīm, viegli pakļāva tās savai gribai un no gūstekņa pārvērtās dievībā. Pateicoties šaujamieročiem, prasmei iegūt uguni vai pat šķietamām spējām apdzēst sauli vai mēnesi… Taču ngvamus nevar pārsteigt nedz ar šaujamo, nedz uguni, bet saules un mēness aptumsumu datumus es atšķirībā no grāmatu varoņiem no galvas neatceros. Turklāt dzīvē tie notiek krietni vien retāk nekā romānos un nebūt ne pašos piemērotākajos brīžos.

Meteorologs Kovaļovs nopūtās un pacēla galvu augšup, itin kā grasītos skaitīt lūgšanu. Lielais mēness izskatījās draudīgs - jūru tumšie plankumi atgādināja cilvēka galvaskausa acu dobumus. Dienvidu debesu melnais kupols bija kā nosēts lielām spožām zvaigznēm. Starp tām kustējās sīks zibošs punktiņš. Pavadonis! Varbūt tas pat bija «MX-10», taču tobrīd es neko par tā eksistenci nezināju. Un tam jau arī nebija nozīmes. Galvenais, ka pēc stundas pusotras satelīts atkal lidos pa to pašu orbītu. Es atdzīvojos - to varēja izmantot… Ja baltais svešinieks varēs paredzēt zvaigznes atgriešanos pēc noteikta laika sprīža, tas nozīmēs, ka viņš ir dievu varenais sūtnis!

-    Skatieties, dižais virsaiti un priesteri! - es iesāku svinīgi skaļi un daudznozīmīgi pavērsu pirkstu pret debesīm. - Skatieties, ngvamu ļaudis! Vai redzat bēgošo zvaigzni?

-   Tā nav zvaigzne, - virsaitis čerkstošā balsī atsaucās. - Tas ir pavadonis.

-   Pavadonis, kurš nepalīdzēs tev glābt savu dzīvību, - priesteris precizēja.

Es sajutos kā cieši piepumpēta bumba, no kuras kāds pēkšņi ir izlaidis gaisu.

-   Mēs neesam tik tumsonīgi, kā tu iedomājies, sveši- niek, - virsaitis nicīgi pavīpsnāja. - Mums ir radio, un mēs varam izsaukt ārstu, ja ir tāda vajadzība. Mana meita mācās Hararē un, pat viesodamās šeit, ik dienas iet vannā. Mums bija televizors, bet tas sabojājās. Un mēs zinām, ka debesīs lido lidmašīnas un raķetes.

No tādas apgaismības es apstulbu. Varbūt ngvamu virsaitis orientējas arī zemūdens raķešnesēju radiobā- kās? Bet es te samelsu blēņas par amuletu pret ļaunajiem gariem! Starp citu, šādam izskaidrojumam viņš gluži nekritiski noticēja…

-   Velc nost drēbes! - virsaitis pēkšņi pavēlēja.

-Ko?!

-   Drēbes! Visas!

Aizmugurē stāvošais paskaidrojot diezgan sāpīgi iedūra man ar šķēpu kaklā, un es uzreiz visu sapratu. Nākamajā acumirklī ugunskura apspīdētais Dmitrijs Poļan- skis stāvēja ngvamu tautas priekšā, kā no mātes miesām nācis. Pēdējo reizi man bija nācies publiski atkailināties medicīniskās komisijas priekšā, stājoties izlūku skolā. Toreiz ārsti noskaidroja fiziskos trūkumus. Bet kas notiek pašlaik? Vai tā ir pārmeklēšana vai pazemojums?

Iestājās saspringts klusums. Virsaitis norāpās no melnā troņa, pienāca pavisam cieši klāt un ņēmās mani pētīt. To pašu procedūru veica arī priesteris un padomnieku svīta. Apskate bija mērķtiecīga, turklāt šajā reizē ekspertus interesēja nevis trūkumi, bet vērtīgās īpašības, pareizāk - gluži konkrēta īpašība, kuras izpētei katram nācās saliekties viduklī. Iztaisnojušies viņi izdeva nenoteiktas skaņas un saskatījās. Kā man šķita - daudznozīmīgi. Arī ngvamu tautas rindas - it īpaši to sievišķā daļa - jūtami atdzīvojās - bija dzirdami smiekliņi, atskanēja atzinīgi izsaucieni.

Virsaitis deva īsu komandu, un viens no svītas kaut kur aizskrēja. Tad virsaitis, pagriezies pret tautu, izkliedza piecus grūti izrunājamus vārdus. Pieci kareivji atdalījās no pūļa un, pakļaudamies pavēlošajam žestam, nostājās vienā līnijā pa kreisi no virsaiša un priestera, sastingstot vienā un tajā pašā pozā - kājas kopā, šķēpa gals atbalstās pret zemi cieši līdzās kailajai pēdai, bet durklis atvirzīts sānis izstieptas rokas attālumā. Acīmredzot viņi izpildīja stāju «Sardzē stāt!», taču visa būtība slēpās nevis stājas nosaukumā vai šķēpā, bet gan koka puļķītī, kas aizsargāja visievainojamākās ķermeņa daļas.

- Skaties! - Virsaitis norādīja uz savu puļķīti, tad uz priestera, bet pēc tam pēc kārtas uz sastingušo kareivju puļķīšiem. Izrādījās, ka tie ir dažādi. Virsaitim bija visgarākais, sarkanā krāsā, priesterim - nedaudz īsāks un melns. Šķēpnešu piecniekam puļķīši pakāpeniski saīsinājās, mainījās arī krāsa - no dzeltenas pirmajam līdz nekrāsotiem diviem pēdējiem. Tie bija pavisam īsiņi un piestiprināti ap vidu apsietā auklā, nevis pakarināti kaklā.

Es sāku apjēgt, ka puļķīši ne tikai sargā vārīgos piedēkļus no raupjiem zariem un asiem krūmiem, bet arī norāda uz vīrieša atrašanās līmeni ngvamu kareivju hierarhijā. Taču virsaitis negaidīja ne no viena attapību un sajēgu - viņš pavēloši pamāja ar roku, un kareivji, atsējuši aukliņas, noņēma savus puļķīšus. Mani minējumi guva uzskatāmu apstiprinājumu - puļķīša garums bija proporcionāls tā garumam, ko tas nosedza. Lai gan tieša saikne nebija vērojama, bet pārspīlējumi gan - protams, nekādas vajadzības siet futrāļus pie kakla nebija, visi itin labi būtu varējuši iztikt ar aukliņām ap vidu…

Es biju pārliecināts, ka virsaiša un priestera gadījumā nebija ievērotas pat proporcijas, - viņi nenoņēma futrāļus, lai viss būtu pārliecinoši redzams. Nav nekāds brīnums - arī mūsu priekšnieki pārspīlē savas prāta spējas un organizatoriskās prasmes…

Pa to laiku bija atgriezies uzdevumā aizsūtītais kalps. Viņam rokā bija diezgan garš dzeltens puļķītis ar diviem sarkaniem gredzeniem pa vidu. Viņš to iedeva virsaitim, un tas svinīgi pasniedza man, ar nepārprotamu žestu parādīdams, kur puļķītis jāliek. Tad ierādīja man vietu starp priesteri un pirmo šķēpnesi. Tātad es tagad esmu trešais cilvēks ciltī vismaz viena svarīga fizioloģiska rādītāja ziņā.

Lai arī kā - vismaz kāda atzīšana! Un cieņa! Vai es, parastu vecāku dēls, vienkāršs Krievijas izlūkošanas darbinieks, kādreiz būtu varējis iedomāties, ka absolūti neatkarīgi un objektīvi ļaudis citā zemeslodes pusē veselas suverēnas tautas vidū ierindos mani trešajā vietā? Un, ņemot vērā vietējo priekšnieku mahinācijas un maldināšanu, nepamatoti uzurpējot pirmās vietas, var uzskatīt, ka esmu ieņēmis augstāko goda pjedestāla pakāpienu! Un tik skaista puļķīša kā man nevienam citam nebija!

Es pat jutos nedaudz samulsis. Tas tomēr ir pārāk augsts novērtējums manām necilajām dotībām. Mans vienaudzis no izlūku skolas Tengizs Kavzadze gan sacēla īstu furoru pirtī, viņš būtu daudz labāk pārstāvējis Krievijas vīriešus starptautiskajā arēnā. Starp citu, es tagad tēloju amerikāni, tā ka par dzimtenes prestižu varu sevišķi neuztraukties. Turklāt viss jau ir relatīvs… Ja es sacenstos ar Tengizu, būtu viens, bet - ar asinsradniecības un sliktās pārtikas novārdzinātajiem mežoņiem - pavisam kas cits!

Pa to laiku virsaitis bija atgriezies tronī, priesteris ieņēmis savu vietu, svīta atkal sastājusies puslokā. Ar uzvarētāja smaidu es novietoju dzelteno puļķīti, kur paredzēts, un ņēmos siet aukliņas. Nepieradušam man tas negribēja veikties, taču es tiku galā, kā allaž esmu ticis pat ar daudz sarežģītākiem uzdevumiem.

-  Pēc desmit mēnesnaktīm būs pilnmēness, - virsaitis svinīgi ierunājās.

Es ieņēmu cienīgu stāju. Skaidrs, ka tas ir sākums manis godināšanas svinībām.

-   Tie ir lieli svētki par godu Tam, kura vārdu ir aizliegts izrunāt, - virsaitis turpināja. - Visas tās dienas un naktis tu būsi mans viesis. Tu garšīgi ēdīsi, dzersi orahnu un saldi gulēsi. Un tu ieplūdināsi jaunas asinis mūsu tautā. Tevi gaida liela bauda. Manai tautai ir vajadzīgi spēcīgi karotāji, un cilts sievietēm tie no tevis būs jādzemdē.

-   Desmit dienās?!

Virsaitis skumīgi mani uzlūkoja.

-   Tev ir maz laika. Lielajos svētkos tevi upurēs Tam, kura vārdu aizliegts izrunāt. Pēc senas paražas, mēs tevi apēdīsim…

-  Apēdīsit?! Jūs esat jukuši… Tas ir, jā, protams, paražas ir jātur godā… Bet kāpēc tieši mani jāapēd? Man taču ir liels puļķītis! - Ticamības dēļ paskrāpēju to ar nagu.

Virsaiša sejā pazibēja tāda kā labsirdīga smaida atblāzma.

-   Tāpēc, ka tu esi svešinieks. Un tu gribēji nonāvēt ngvamu tautu!

Man asinis saskrēja galvā.

-  Tu… Tu esi galvu saspiedis?! - es nikni iebļāvos. - Kas es tev esmu - vaislas bullis? Un tajā pašā laikā gaļas vērsis? Es… Vai tu maz zini, kas es esmu?!

Es savicināju gaisā paceltās dūres un situ kājas pret zemi. Kailajā mugurā zem kreisās lāpstiņas tūdaļ iedūrās šķēps. Tik stipri, ka pāršķēla ādu, un es sajutu, kā asins straumīte aiztek uz jostasvietu.

Ngvami nekad nebija redzējuši korridu. Iekams parādās toreadors, viņa palīgi dur vērsim skaustā īsus pīķus - banderiljas, lai vērsi pamatīgi saniknotu. Šobrīd vērsis biju es. Bet viņiem nevajadzēja mani tracināt.

Viens! Es strauji pietupos un pagriezos, it kā dejodams hopaku. Uz priekšu pastieptā kāja aizķēra vienu no maniem sargiem, un viņš neveikli novēlās augšpēdus.

Divi! Es ar dūri iesitu pa sēkliniekiem tam, kurš stāvēja man aiz muguras, un uzķēru no viņa rokām izkritušo «kalašņikovu».

Trīs! Pielēkdams kājās, es iezvēlu trešajam sargam ar laidi pa žokli - no apakšas uz augšu un šķērseniski. Tādu sitienu izmanto ķīnieši cīņā ar kārtīm un mūsu desantnieki tuvcīņā.

Četri! Pagriezies atpakaļ, es fokusēju skatienu uz virsaiša stāvu un piemetu automātu pie pleca.

Sargi, kuri locījās zemē, un mans kareivīgais izskats atstāja iespaidu. Kareivju pusloks ap melno troni pavērsa man pretī asus akmens uzgaļus, taču aizkavēt manas lodes lidojumu viņi nespēja. Un virsaitis to saprata ne sliktāk par citiem. Viņš sarāvās mazs mazītiņš. Taču piecu metru attālumā tas nevarēja viņu glābt.

Hegarda un Maina Rīda grāmatu rekomendācijas bija bezcerīgi novecojušas. Bet valsts apvērsumu un režīmu maiņas metodes ir rūpīgi apskatītas «aso operāciju» veikšanas instrukcijās specdienestos visā pasaulē. Tās ir samērā vienkāršas, efektīvas un, pats interesantākais, - visas vienādas. Vajag nogalināt pašu galveno, bet pārējiem piesolīt paradīzi zemes virsū, ko viņi, bez šaubām, ir pelnījuši, bet ko tiem savā savtībā liedzis nogalinātais ļaundaris. Un viss. Var droši ieņemt atbrīvojušos vietu.

Automāts nepacietīgi raustījās un spiedās iekšā plecā, gaidīdams īsās kārtas sprakšķus un atsitiena grūdienus, grauds bija nekustīgs - kā pieklājas, bet tēmēšanas trajektorija beidzās tieši troņa augstās atzveltnes centrā. Es varēju nogalināt vadoni un ieņemt viņa vietu. Bet… Ngvamu tauta runāja savā valodā, tikai daži ar grūtībām saprata angliski un portugāliski. Kā lai iztēloju viņiem skaisto nākotni? Un ja masas nesaskatīs sev izdevīgumu un nesekos man? Tad tā nebūs nekāda revolūcija, bet gan parasts noziegums. Te nav ne izglītotā Eiropa, ne labiņā Krievija - par virsaiša noslepkavošanu apēdīs uz vietas bez kādas zvērināto tiesas un advokātiem…

Automāta stobrs nolaidās. Es demonstratīvi pārvilku aizslēgu, lai izlādētu ieroci un parādītu, ka negrasos ne uz vienu šaut. Taču patrona nezin kāpēc neizkrita. Atvilcis aizslēgu, ieskatos iekšā un konstatēju, ka automāts nav pielādēts. Kāpēc tad šie tā sabijās? Nometu automātu zemē. Pļaviņā atbalsojas gara atvieglojuma nopūta. Virsaitis no jauna saslejas un atgūst iepriekšējo dižmanīgo izskatu. Viņa sargi draudīgi sapurināja savus ieročus un sāka mīņāties no vienas kājas uz otru. Tik lēnām, ka nebija skaidrs, vai tas ir uzbrukums vai tikai tā imitācija.

-   Jūs zināt, kas es esmu?! - es atsāku pirmītējo dziesmu. - Es taču… Es taču…

Kas tad es esmu? Nekas nenāca prātā. Tikai viena doma: «Man ir vislielākais daikts!» - bet to viņi tāpat jau zināja.

-   Zināt - kas?! Zināt?…

Lai cik dīvaini, ieintriģētā ngvamu tauta klausījās manī uzmanīgi, pareizāk, aizturētu elpu gaidīja frāzes nobeigumu. Droši vien kaut ko tamlīdzīgu kā: «Esmu Āfrikas prinča mantinieks! Uz ceļiem, mani noklīdušie pavalstnieki!» Taču līdz kaut kam tādam es, protams, neaizdomājos.

-  Esmu Amerikas pilsonis! Ja jūs kaut ar mazo pirkstiņu mani aizskarsit, šurp atbrauks kuģis ar lidmašīnām, stroķiem un kareivjiem! Un jūs visus apslaktēs! Bet ciemu nodedzinās!

Sargi sastinga. Šķēpi lēnām nolaidās. Pļaviņu pāršalca kārtējā nopūta. Tā pauda cieņas apliecinājumu.

Vēl līdz galam neatjēdzies, virsaitis pacēla savu kaula zizli. Iestājās klusums. Taču viņš neko neteica. Un neviens neko neteica. Arī es apstulbis klusēju, nesaprazdams, kas notiek.

Kāpēc es uzdevos par amerikāni? Tā nebūt nebija izdaudzinātā klanīšanās Rietumu priekšā. Un arī slēptu simpātiju izpausme ne. Pirmkārt, ASV skaitās mūsu Galvenais Ienaidnieks. Otrkārt, es gluži cilvēciski neciešu amerikāņus - šos patmīlīgos snobus, ātro uzkodu, kolas litru un ledus kilogramu iznīcinātājus. Taču vienu gan viņiem nevar atņemt - viņi prot rūpēties par saviem pilsoņiem. Visu mūžu man iespiedusies atmiņā grāmata «Toma Sojera ceļojums gaisa balonā». Pareizāk - viena epizode, kur Heks Finns kliedz viņu vajājošiem arābiem: «Ko jūs darāt? Es taču esmu Amerikas pilsonis! Ja jūs mani aizskarsit, atnāks zaldāti un jūs visus nogalinās!»

Nupat es faktiski biju atkārtojis šo frāzi. Un tā darīja brīnumus.

Virsaitis novicināja savu zizli.

-   Vai Amerikas prezidents tevi pazīst?

-   Protams! - Mana balss skanēja cik iespējams pārliecinoši. - Viņš pazīst visus savus pavalstniekus.

Ngvamu tauta dzīvi sačukstējās. Mani vārdi acīm redzami bija atstājuši iespaidu. Virsaitis pievērsās priesterim un kaut ko viņam sacīja. Tas reaģēja ar visai vētrainiem iebildumiem. Abi sāka strīdēties.

-    Kā tavam prezidentam vārdā? - beidzot pavaicāja virsaitis.

-   Klintons. Bils Klintons.

-   Mans vārds ir Virsaitis Tvala. Tev jāpierāda savs spēks. Lai tavs prezidents sūta man zīmi. Tad tu paliksi dzīvs…

Viņš acīmredzot uzskatīja sevi par līdzvērtīgu ASV prezidentam. Un patiesībā sava taisnība viņam bija. Lai gan ngvamu tauta sastāvēja tikai no dažiem simtiem cilvēku, turpretī ASV bija divsimt deviņdesmit miljoni iedzīvotāju, virsaiša varenība nebūt nebija mazāka par prezidenta varu. Varbūt pat lielāka. Katrā ziņā Klintons neriskētu publiski dot pavēli kādu nogalināt. Un vēl jo vairāk nevarētu likt to apēst. Turpretī virsaitis Tvala visnotaļ varēja.

Tvala pašķielēja uz priesteri, un Anans papildināja virsaiša teikto:

-   …Ja Tas, kura vārdu nedrīkst izrunāt, neliks nekādus šķēršļus!

Šis papildinājums man nepavisam nepatika. Taču es neliku to manīt. Gluži otrādi - atplauku smaidā un, pa- vandījies zemē nomestajās drēbēs, pieklājīgi palocīdamies, pastiepu uz priekšu plaukstu, uz kuras atradās plāksnīte hematogena.

-   Dāvana.

Virsaitis Tvala ieinteresējās un pamāja man ar pirkstu. Miesassargi pašķīrās, un es netraucēti piegāju pie troņa. Virsaitis piesardzīgi paņēma vaļējo plāksnīti un, uzlicis gabaliņu uz mēles, sāka lēnām košļāt. Draudīgi izkrāsotajā sejā parādījās svētlaimīgs smaids. Priesteris piecēlās. Viņa veselā acs urbās manī apvainoti nogaidoši. Pareizi vien ir - virsaitim jau tā viss bija - gan vara, gan sargi, gan kronis, un te vēl negaidot baltā cilvēka saldumi krīt mutē, bet priesterim, atskaitot caurulīti ap locekli, nebija itin nekā. Tiešām netaisnība! Es pastiepu plāksnīti arī viņam.

Kulta kalpam nevedās ar iesaiņojumu. Pēkšņi saldumu pagaršojušais Tvala izrāva hematogenu viņam no rokām. Tālāk norisinājās mēma aina. Priesteris tā arī palika stāvam ar vaļēju muti. Virsaitis, maķenīt padomājis, nolauza gabaliņu no savas plāksnītes un ielika to priesterim tieši mutē, kā iemezdams monētu košļājamās gumijas automātā. Mute acumirkli aizvērās, žokļi izdarīja dažas košļāšanas kustības, un arī priestera sejā atplauka laimes izteiksme.

Es pasmaidīju. Attiecības ar vietējo vadību sāka nokārtoties. Katrā gadījumā dāvanas pieņemšanu, ņemot vērā Krievijas pieredzi, var iztulkot tieši šādi. Turklāt es pārliecinājos, ka viņi ir tiešām kā bērni. Bet galvenais, ko izdevās konstatēt, - pasaulīgā vara te ir spēcīgāka par garīgo!

18 dienu pirms X dienas.

Severomorska.

Zemūdens rakešnesēju jūras kara bāze

Stratēģiskas nozīmes smagais zemūdens raķešu kreiseris «Rossija» slējās piestātnē kā melns spīdīgs kalns, kā mītiskā vaļa ķermenis - viena no tiem, kuri itin kā esot turējuši Zemi uz savas muguras. Ledus gabaliņi krakšķē- dami berzējās gar pretakustiskās hidroizolācijas gumijas apvalku. Kreisera izmēri pārsniedza visus priekšstatus: garums - 170, platums - 23, augstums - 25 metri, ton- nāža - 50 tūkstoši tonnu. Protams, Zemi tas nespētu noturēt, toties viegli varētu aizsūtīt to nebūtībā, jo tajā bija 20 ballistiskās raķetes ar desmit atsevišķām galviņām katra. Divsimt kodollādiņu zalve būtu spējīga saspridzināt zemeslodi vai izsist to no orbītas.

Šo vareno ieroci vadīja simt divdesmit «pirkstu», un tos komandēja «galvas», kas bija izkārtotas stingri pa vertikāli, - lēmums par palaišanu tika pieņemts pašā augšā, nonāca zemākajos štābu stāvos, beidzot nokļūdams pie komandiera, kurš tad arī ievietoja starta atslēgu kaujas pultī…

Taču patlaban kaujas darbības laiks vēl nebija pienācis - simt deviņpadsmit ekipāžas locekļu gatavojās doties ceļā, viens gulēja hospitālī, bet komandieris pēc saraksta pieņēma inventāru.

Otrā ranga kapteinis Sergejevs bija gana pieredzējis, lai neieslīgtu sīkumos. Galu galā nepietiekamam bušla- tu, sautētas gaļas vai patēriņa priekšmetu daudzumam principiālas nozīmes nebija. Tāpēc viņš pirmām kārtām pārbaudīja divdesmit jūras ballistisko raķešu «RSM-52», astoņu zenītraķešu «Igla» un divdesmit astoņu dažādu modifikāciju torpēdu esamību un gatavības sertifikātus. Tad nāca navigācijas un radiolokācijas kompleksu, sakaru sistēmu un ugunsdzēsības aparātu kārta. Ļoti skrupulozi tika pārbaudīta kodoldzinēju iekārta, centrālās vadības punkta aparatūra, ārkārtējo sakaru radiobojas.

-   Stop! - pēkšņi sacīja Sergejevs. - Trūkst piecu individuālo elpošanas aparātu.

-   Liecies nu mierā, - gurdi atmeta ar roku kapteinis Vasiļkovs, kurš nodeva laivu. - Mums tā allaž ir bijis. Pilna ekipāža nekad jūrā neiziet. Tagad pat - vecākais torpēdists guļ hospitālī ar smadzeņu satricinājumu. Saka - esot nokritis no trapa. Bet «īpašajiem» ir aizdomas, ka viņš dabūjis pa galvu. Varbūt aizdomas neapstiprinā- sies…

-   Tas nav nekāds attaisnojums, - Sergejevs stingri iebilda. - Runa nav par makaronu kārbu.

-   Izbeidz! Ja tādus niekus ievērosi, nekad kuģi nepieņemsi!

-   IEA nav nekāds nieks. No tā atkarīga dzīvība. Es neparakstīšu aktu.

Kamēr «galvas» strīdējās, «pirksti» pārbaudīja aparatūru savos posteņos, «spodrināja bleķus», iekrāva produktus, dzeramo ūdeni, degvielu… Torpēdu nodalījumā bija smacīgi, spēcīgi oda pēc mašīneļļas. Divi matrozīši no pagājušā gada iesaukuma klusi sarunājās.

-   Ārsti teica, Koņs nogulēšot kādu pus mēnesi, - sacīja Terjohins, ar voltmetru mērīdams kārtējās torpēdas akumulatoru. - Bet pēc diviem viņam būs «dembelis». Derētu uz kādiem trim mēnešiem aiziet brīvsolī, pēc tam izklīdīsim…

-   Jā, citādi tas lops tevi nožmiegs, - Ivaškins pamāja. - Kā tu vispār saņēmi dūšu viņam iešķilt?

-   Ko citu man bija darīt? Laizīt šim zābaku?! Uzgriez - nis patrāpījās pa rokai, bet šis negaidīja…

-   Labi, ka šis tevi nenostučīja. Cēlsirdīgo tēlo, mērglis!

-   Nē, ar cēlsirdību tam nav nekāda sakara. - Terjo- hins nolika voltmetru. - Viņš ir no kriminālajiem, bet šie nedrīkst stučīt - jāatriebjas pašam… «īpašais» mani jau divas reizes pratināja. Nespēju ne ēst, ne dzert…

Darbs nodalījumos turpinājās.

19 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Aborigēnu ciemats

Mani pamodināja saules stari, iespīdēdami «mājas mutē». Tā ngvami dēvēja durvis, pareizāk - platu ieejas atveri, kam bija visai attāla līdzība ar arku. Es vēl nebiju ticis skaidrībā, kādā valodā viņi sarunājas - sesoto, hausu, suahilu, bantu… Tam arī nebija nekādas nozīmes - Āfrikā ir vairāk nekā astoņsimt valodu, un kārtīgi es nepratu nevienu.

«Drosme - tā ir pacietība. Pacietība briesmās - tā ir uzvara.» Interesanti, sakarā ar ko Tamerlāna aforisms bija pirmais, kas atplaiksnīja manā grūti atžilbstošajā apziņā? Acis negribējās taisīt vaļā, taču citu cilvēku klātbūtne bija tik ļoti jūtama, ka nācās saspringt un pavērt plakstus. Skatiens atdūrās zāļu stiebru griestos. Es uzmanīgi pagriezu svina pielieto galvu. Visapkārt ciešā lokā tupēja astoņas līdz desmit šausmīgi izkrāsotas, rētām un tetovējumiem klātas sievietes, kuras kā apburtas vērās manā kājstarpē.

-   Lielais Bobons zaminale! Lielais Bobons minaran- do! - viņas skaļi reaģēja uz manu pamošanos.

Nokratījis pēdējās smagā miega lipīgās atliekas, es strauji apsēdos un konstatēju, ka man nekā nav mugurā.

Itin nekā - ne drēbju un pat ne pēc nopelniem piešķirtā skaistā brīnumpuļķlša. Ngvamu cilts vestālietes, kuras ari bija brīvas no apģērbu žņaugiem, ieplestiem ceļiem tēmēja uz mani tumšiem lielkalibra portatīvo haubiču stobru caurumiem. Kas ar viņām bija noticis?! «Kāmasutras» apdziedātie «nefrīta vārti» izskatījās tā, it kā tajos būtu trāpījis kodollādiņš! Vai tiešām tādi izskatās barbariskā apgraizīšanas rituāla upuri?!

Savstarpējā apskate ieilga. Tad man pretī pasniedzās astoņas tumšas rokas. Bez manikīra, toties ar čūlām, moskītu kodumiem un nokasījumiem.

-   Lielais Bobons minarando…

Instinktīvi parāvies atpakaļ un piesedzies ar šortiem, es dusmīgi iekliedzos:

-   Ejiet prom! Visas laukā! Aši! Prom!

Kādās valodās es to izkliedzu, man pēcāk neizdevās atcerēties. Taču tonis, arī civilizētā sabiedrībā, gandrīz vienmēr ir daiļrunīgāks par vārdiem. Sievietes pazuda kā vēja aizpūstas.

Bet es neviļus nodevos filozofiskām pārdomām, kādas parasti pārņem, kad ir slikts garastāvoklis.

Dzīve aizrit ātri, un viss tajā ir relatīvs. Trusītim pat desmit minūtes ir ilgs laiks, bet man desmit dienas - viens mirklis… Bet kāds man sakars ar trusīti? Ak jā… Gan pūkainais garausis, gan es esam intensīvi vaislinieki. Trusītim ir labi - viņš ar to nodarbojas sava prieka pēc, bet uz mani gulstas ngvamu cilts demogrāfisko problēmu atrisināšanas smagums… Tikai aizvakar bāzē pirms iemigšanas es domās pārcilāju savas dežūrdraudzenes Maskavā, prātodams, kurai zvanīt uzreiz pēc atgriešanās. Turpretī šobrīd manis alkst vesels sieviešu pūlis, bet es nevaru bez šermuļiem domāt par savu atbildīgo misiju.

«Te augšā, te lejā, te lietus, te sniegs…» atmiņā uzvirmoja senas dziesmas motīvs.

Patiesi - celšanās augšā mijas ar laišanos lejā, dažkārt pat kritieniem! Vēl vakar no rīta, stāvēdams dušā, es nevarēju izlemt - gaidīt kārtīgas brokastis vai iekost kādu augli un lidot tukšu vēderu, lai vakarā kārtīgi nosvinētu uzdevuma izpildi kaut vai tā paša Koloskova sabiedrībā. Galu galā iztiku ar tasi kafijas, šokolādes cepumiem un pāris banāniem. Bet nu pats esmu pārvērties uz desmit dienām iekonservētā ngvamu cilts svētku maltītē…

Es palūkojos apkārt.

Izrādās, ka biju nakšņojis uz kaltētas aromātiskas zāles, kas izklāta tieši uz nomīdītās zemes. Acīmredzot zāle izdalīja kādus apskurbinošus fluīdus, jo miegs bija ciešs un bez sapņiem. Visa miesa niezēja, galvu kņudināja kaut kādi kukainīši… Būdu, protams, būtu vajadzējis dezinficēt, bet guļvietas pārklāt ar palagu vai sliktākajā gadījumā - brezentu. Taču domāju, ka ne palagu, ne brezenta ciltij nav. Labi vēl, ja rūpīgi izslaucīja grīdu un izgaiņāja visādus bīstamus mošķus…

Visas manas mantas bija palikušas neskartas, bāka atradās pie ieejas, rādās, ka pat pārvalks nebija taisīts vaļā. Pat sapieru lāpstiņa bija savā vietā, kas mani pagalam izbrīnīja, - pēc vietējiem standartiem tā bija vesela bagātība!

Skaisto puļķīti atstāju zāļu guļvietā - izejamais tērps ir jātaupa. Apvilku savas kolonizatora ikdienas drānas, noņēmu lāpstiņu, uzmanīgi apskatīju stingro pulēto rokturi, palūkoju ar nagu spīdīgā asmens šķautni un jutos apmierināts. Atrodoties mežonīgos džungļos un vēl cilvēkēdāju ciltī, tāda mantiņa var lieti noderēt!

Saposies es piesardzīgi izgāju laukā. Mazliet iesānis dzīvi tērgāja un žestikulēja manis izdzītās viešņas. Viņu vidū bija trīs jaunas un samērā pievilcīgas mātītes. Visas atgādināja veiksmīgus makšķerniekus, kuri lielās mazāk veiksmīgu priekšā ar it kā noķerto zivju lielumu.

Pie pašas ieejas stāvēja pīts grozs ar banānu ķekaru, kokosiem un augļiem, kas atgādināja vīģes. Netālu virs ugunskura piestiprinātā katliņā burbuļoja biezs brūns šķidrums ar spēcīgu kakao aromātu. Miniatūra aborigē- nīte šaurā gurnautā un kailām krūtīm maisīja katliņa saturu ar nomizotu zariņu. Pamanījusi mani, viņa klusi iesmējās, aicinoši pamāja un veikli ielēja savu virumu izdobtā ķirbītī, kuri šeit aizstāja gan krūzes, gan kausus, gan glāzes. Piesardzīgi norijis malciņu, es pārliecinājos - īsts kakao no labi un pareizi izgrauzdētām un samaltām pupiņām. Taču sākotnējā variantā - rūgts, sīvs un uzbudinošs, pat seja savelkas. Kā tādu lai dzer?

Es pietupos uz pirkstgaliem, tūdaļ pieskrēja vēl divas apģērbu neapgrūtinātas meitenes un, šķelmīgi lūkodamās un daudznozīmīgi smaidīdamas, pienesa klāt grozu ar augļiem. Es izraudzījos kokosu, un viena tūdaļ aizskrēja. Kamēr es grozīju pirkstos lielo spalvaino olu, prātodams, kā ar savu nazīti labāk lai tiek pie tās satura, meitene jau bija atpakaļ ar mačeti un veikli atvēra riekstu. Tas tik ir serviss!

Saldskābais, ūdeņainais pieniņš bija vēss. Es salēju to kakao, tādējādi izraisīdams aborigēnu smieklus, kuras sasēdās puslokā apkārt un nenolaida no manis acu.

- Uz jūsu veselību! - Es sveikdams pacēlu improvizēto krūzi, ar ko izsaucu jaunu smieklu šalti. Aborigēni ēd tārpus, un tajos esošais F vitamīns veicina jautrību un smieklus.

Tagad kakao bija kļuvis krietni baudāmāks. Meitenes cita par citu naskāk lobīja man banānus un nepazīstamos augļus, kuri izrādījās tīri garšīgi. Te nu es nekādā ziņā neapvelšos. Un holesterīns man nepavisam nedraud. Lieliski! Pazīstams ārsts bija stāstījis: «Kad uzšķērž bom- žus - viņiem asinsvadi ir tīri, bez neviena sabiezinājuma. Tāpēc ka viņi neēd treknu barību! Ar tādiem asinsvadiem var simt gadu nodzīvot…»

«Kāpēc tad tu viņus šķērd?»

«Nu… Saindēšanās, traumas, apsaldējumi…»

«A-a-a… Tā, protams, ir gluži cita lieta!»

Meitenes, cita citu draiski bikstīdamas un ķiķinādamas, arī sāka garšot kakao ar kokosa pieniņu. Un turpināja mani cienāt, cenzdamās pieskarties apģērbam, piespiesties, vārdu sakot, - visādi pauda savu sajūsmu un bija gatavas vai nēsāt uz rokām Lielo Bobonu…

Ko gan tādu es šonakt būtu paveicis?

Vai tiešām?!

Kakao iespaidā apziņa pamazām noskaidrojās, un es sapratu, kas notiek. Viņas bija ieradušās izpildīt sava virsaiša pavēli un saņemt baltā milža sēklu, kas paglābs visu cilti no deģenerēšanās! Bet es viņas biju patriecis… Vai varbūt tomēr biju izpildījis savu pienākumu? Vismaz daļēji? Cenšos atcerēties izgājušo vakaru, taču tas nekādi neizdodas. Atmiņā ataust tikai trūcīgās vakariņas un vēl orahna, kuru dzēra visi pa kārtai, laižot apkārt izdobtu ķirbi. Varbūt pie smagā miega nav vainīga zāļu guļvieta? Varbūt tiku sadzirdīts ar kādu mīlas dziru un esmu jau sācis jauno asiņu ieplūdināšanas procesu?

Es vēlreiz - nu jau uzmanīgāk aplūkoju ngvamu cilts vestālietes. Saudzīgi vērtējot, kādas četras vai pat piecas varētu derēt mīlas priekiem. Bet pārējās - briesmīgas, krunkainas, ar nokarenām krūtīm, bezzobainu smaidu - br-r-r! Es nodrebinos. Nē, tas jau vairs nav sekss, bet zoo- filija! Lai vai kādā stāvoklī, es nebūtu spējīgs uz tādu… Uz tādu nejēdzību!

- Tu, tu un tu! - Es ar pirkstu norādu uz katru no izbrāķētajām mīlas priesterienēm. - Jūs vairs nenākt! Nākt vari tu, tu un tu! Un tādas kā jūs!

14 dienu pirms X dienas.

Atklātais kosmoss

«MX-10» ieslēdza darba režīmu. Tas veica vienu apgriezienu pēc otra, te ieiedams aukstajā kosmiskajā naktī, te iztraukdamies spožajā saules gaismā. Lidojuma vadības centrā aparāta darbība tika rūpīgi kontrolēta. Aparatūras testēšana rādīja visu sistēmu absolūtu darbspēju. Manevrēšanas dzinēji pakāpeniski koriģēja orbītu, un «MX-10» tuvojās Krievijas kosmiskās orientācijas un pozicionēšanās satelītu grupai. Saules baterijas uzlādēja akumulatorus, un tagad enerģijas pilnībā pietika radio traucējumu ģeneratora darbībai. «MX-10» bija gatavs operācijas sākšanai un gaidīja atbilstošu komandu.

19 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Darījis vestālietēm zināmus savus priekšstatus par skaistuma standartiem, es netraucēti devos apgaitā pa teritoriju. Lāpstiņa karājās pie labās plaukstas locītavas, un es ar to nevērīgi rotaļājos, kā Pēterburgas frants pirms divsimt gadiem rotaļājās ar nūju, pastaigādamies pa Ņevas prospektu.

- Virsaitis Tvala. Kur ir viņa māja? Es meklēju virsaiti…

Sastaptie vīrieši, īpaši tie ar skeleta krāsojumu, sasprindzināja bicepsus un taisīja bargas grimases, toties sievietes laipni sveicināja un runājās, turklāt visas pauda cieņu un uzrunāja mani par Lielo Bobonu vai Bobo. Es atbildēju, iepazinos, centos raisīt sarunas. Tas nenācās viegli. Taču par lielu brīnumu izrādījās, ka daudzi ciemata iemītnieki sākuma stadijā prot angliski. Uz jautājumu - no kurienes? - atbildi nedabūju, taču viss gāja uz priekšu straujākā tempā, un es pamazām ielauzījos ngvamu valodas niansēs.

Izbrīnu radīja vārdi. Zanele - pietiek meiteņu. Banele - pietiek zēnu. Pendile - cita meitene… Izrādās, ka tēva vai mātes izsauciens dzemdību beigu momentā kļūst par vārdu.

Kad gadu desmit vecs zēns nosauca savu vārdu - Mu- teesa, bet viņa māte, kura izskatījās kā vecmāmiņa, paskaidroja, ka tas nozīmē «Dieva griba», es sāku kaut ko saprast.

-   Pie jums bija misionārs? Viņš jums mācīja angliski?

Ngvami kļuva jūtami tramīgi, pārtrauca sarunu un

aši manījās projām. Šķiet, šis temats bija tabu. Tāpat kā Tas, kura vārdu nedrīkst izrunāt. Tāpat kā virsaiša mājas atrašanās vieta. Katrā ziņā drīz vien man nebija vairs neviena sarunbiedra.

Nācās vienam pašam apstaigāt visu ciematu. Tas izrādījās lielāks, nekā pirmajā brīdī bija šķitis, jo vēl kāds desmits māju slēpās mežā. Taču es nodomāju, ka diez vai ngvamu cilts galvenais priekšnieks gribētu dzīvot nomaļus, - mode būvēt ārpilsētas mitekļus līdz šejienei vēl nebija nonākusi.

Tā arī bija - virsaitis dzīvoja pašā pļavas vidū parastā būdiņā, varbūt maķenīt lielākā nekā viņa padotajiem. Tiesa, viņš tajā mitinājās viens, turpretī visi pārējie savos mājokļos spiedās vai pa desmit kopā. Pie ieejas stāvēja divi kara krāsās izkrāsoti karavīri ar lokiem un šķēpiem rokā. Ieraudzījuši mani, viņi steigšus uzvilka loku, un es mudīgi pāris soļu atkāpos.

-   Amerikas prezidents grib runāt ar virsaiti Tvalu! - es ziņoju. Un skaļi atkārtoju to vairākas reizes, līdz no mājas mutes parādījās ieinteresētais vadonis. Viņš lūkojās apkārt, acīm redzot nesaprazdams, kur slēpjas amerikāņu kolēģis.

-   Prezidentam vajag radio! - es, izmisīgi žestikulējot, sacīju. - Viņš grib runāt pa radio!

Virsaitis pamāja. Viņu itin nemaz neizbrīnīja šāda jautājuma nostādne. Pēc dažām minūtēm viņš divu miesassargu pavadībā veda mani pa ciematu. Iet nenācās ilgi - līdz pļavas pretējai malai, kur ērtā vietā slējās acīm redzami nedzīvojams nams. Tur mēs gājām iekšā.

Es jutos, itin kā atkal būtu pārvietojies laikā un telpā. Saliekama karavīra gulta, pārsegta ar izbalējušu vilnas segu, trīs rupji tēsti soliņi, absolūti robusts galds un naktsskapītis, dažas svētbildes, pie sienas - četras ar «Po- laroīdu» uzņemtas fotogrāfijas ar līdzīgu sižetu - tukls garīdznieks labsirdīgi smaida savas draudzes - trīs četru aborigēnu vidū. Tepat uz pakaramā karājās bikses, jaka, daži krekli, melna sutana, melna platmale un liels katoļu krusts garā ķēdītē. Zemē stāvēja nonēsāti augstu šņorējami zābaki un izmītas krosa kurpes. Uz galda zem petrolejas lampas rēgojās noputējis aparāts, kas atgādināja datoru. Tā bija austrāliešu rācija «Kodan», kas no «Efir» atšķīrās tikpat, cik bumbvedējs «Stells» no pirmskara «U-2». Līdzās rācijai atradās Bībele angļu valodā, gāzes šķiltavas un tukša viskija «Zelta fazāns» pudele.

Ievēroju, ka zeme, kas veidoja grīdu, bija tīri izslaucīta, telpa vispār bija rūpīgi uzkopta, tajā valdīja priekšzīmīga kārtība kā muzejā «Civilizācijas stūrītis». Kāds acīm redzami radīja iespaidu, ka šeit dzīvojošais cilvēks ir vienkārši uz brīdi izgājis, taču katrā ziņā drīz atgriezīsies. Lūk, arī viņa lietas - rūpīgi saglabātas! Tikai - kā tad viņš staigā? Vai tiešām kails?!

Virsaitis Tvala vērīgi sekoja manai reakcijai.

-   Pie jums bija misionārs? - es pēc iespējas mierīgi painteresējos. Taču virsaitis nesaprata. Vai izlikās nesaprotam.

-   Te būs radio. - Viņš norādīja ar pirkstu un, pietupies uz pirkstgaliem, ņēmās mani vērot.

Ko lai saka - pašreizējā brīdī rācija mani interesēja vairāk nekā misionāra liktenis. Jo vairāk tāpēc, ka pēdējais nebija nekāda lielā mīkla.

Es apskatīju «Kodan». Baterijas, protams, bija izlādējušās, taču saules uzlādēšanas sistēma darbojās nevainojami. Es iznesu aparātu laukā, pagriezu balto paneli tā, lai fotoelementu zilganās šūniņas būtu vērstas tieši pret sauli, un voltmetra bultiņa uzreiz nosvērās pa labi. Pie durvīm stāvošie virsaiša miesassargi bijīgi vēroja manu darbošanos. Es katram gadījumam izdarīju dažas «buršanas» kustības ar rokām un kaut ko neskaidri nomurmināju.

Pēc dažām minūtēm spriegums un strāva bija vajadzīgajā līmenī. Es ieslēdzu barošanu, šķielēdams brīnumainā kārtā saglabātajā papīra strēmelītē, noregulēju vajadzīgo frekvenci - 15016 kilohercu.

-   Kovaļovs izsauc «Krauju», - es sacīju.

Ar to mans darbs beidzās. Nav jāgroza regulēšanas kloķi, nav, sasprindzinot dzirdi, jācenšas atšķirt sprak- šķus un ētera trokšņus, nav bez mitas jāatkārto izsaukums - visu paveiks automātika. Kad uztvers atbildes signālu, attīrīs to no blakus trokšņiem un noraidīs man. Atliek tikai gaidīt.

Ko var darīt Koloskovs? Atsūtīt pāris helikopteru ar kādu desmitu kaujinieku un sākt kara darbību suverēnās Borshanas teritorijā? Muļķības. Viņam ir tikai viens helikopters, un tas pats jau droši vien būs beidzis pastāvēt. Turklāt angoliešu pilota izturēšanās nemaz neatgādināja mītisko karotāju nevaldāmo uzvaras kāri, un, ja tāds ir angoliešu kareivju vispārējais standarts, tad diez vai šis reids nesīs uzvaru. Un nav jau teikts, ka pašam Ko- loskovam, par spīti viņa pārgalvīgumam, pietiks drosmes izraisīt kārtējo lokālo karu. Tas nav tas pats, kas grābt vietējos militāros priekšniekus aiz pautiem. Par tādiem jokiem viņu labākajā gadījumā aizsūtīs uz kādu noplukušu Krievijas nomales lauku skoliņu par militārās mācības skolotāju. Tas - vislabākajā gadījumā! Bet var aizsūtīt arī uz cietumu.

No «Kodan» bija dzirdams īss klikšķis, un telpā skaidri atskanēja Koloskova balss. Spriežot pēc visa, viņš vēl bija skaidrā. Vai gandrīz skaidrā.

-   «Krauja» klausās. Kas izsauc?

-   Kas, kas! Kovaļovs no meteocentra!

-   Dritvaimicīt, Vitaļik, tas esi tu? - Dzirdamība bija lieliska, itin kā bāzes komandieris sēdētu man līdzās.

-   Nē, virsaitis Tvala!

Izdzirdis savu vārdu, virsaitis apmierināti pamāja.

-    Kur tu esi?! - bāzes komandieris turpināja uzdot stulbus jautājumus.

-   Dirsā! - es nervozi uzbrēcu.

-   Kas tev lēcies? - Koloskovs apvainojās.

-  Tas! Mani saņēma ciet cilvēkēdāji, draud pēc desmit dienām notiesāt! Bet tavs melnais pilots aizlidoja, lai gan viņam bija automāts!

-   Tātad iznāk, ka Muabs tevi pameta?! - pulkvedis ieaurojās. - Un man, maita, pateica, ka tu esot aizgājis un neesot atgriezies… Es to mūlāpu tūdaļ norīkošu uz otro vingrinājumu!

-   Tagad tas nav svarīgi! Patlaban galvenais…

-   Es klausos, runā!

-   Paziņo uz Maskavu izlūkošanas centram!

Par tādu konspirācijas pārkāpumu pienākas atlaišana bez pensijas. Taču nekādi disciplinārie sodi nebija salīdzināmi ar perspektīvu tikt apēstam. Un man pašlaik bija par tiem nospļauties.

-   Paziņo pulkvedim Ivaņņikovam!

-   Pagaidi, es nesaprotu… Kam paziņot? Meteoroloģiskās izlūkošanas centram? Kā tur var gadīties pulkveži?

-   Raksti telegrammu: «Olimpam…»

-   Kas par olimpu, dritvaimicīt?

-   Raksti, vēlāk sapratīsi! «Olimpam. Atrodos Borsha- nā, ngvamu cilts gūstā. Nolemts apēšanai…» Nē, ne tā, izsvītro. «Pēc desmit dienām tikšu pakļauts fiziskai iznīcināšanai. Uzdevuma izpilde apdraudēta. Vajadzīga palīdzība. Zevs.»

-   Tad re, kā… - saprotoši novilka Koloskovs. - Lūk, kas tu esi par putnu! Tu gan laid… Bet no skata tiešām kā tie apdauzītie zinātnieki… Nu, un uz kurieni to sūtīt?

-   Atdod savam «īpašajam», viņš zinās.

-   Kur tu rāvi rāciju?

-   Pie šiem te dzīvojis misionārs, tad, izskatās, šie viņu notiesājuši. Tā ir viņa rācija.

-   Jā, vecīt, tu esi ķezā… Labs ir, es visu izdarīšu! Turies! Uz sadzirdēšanos!

Es atvilku elpu un noslaucīju sviedrus no pieres. Nezinu, vai tas ko līdzēs, bet es vismaz esmu darījis zināmu savu situāciju…

-   Ko teica amerikāņu prezidents? - virsaitis Tvala painteresējās. - Viņš ir neapmierināts?

Es savilku piktu ģīmi.

-   Viņš ļoti sadusmojās. Neviens nedrīkst ņemt gūstā viņa pavalstniekus! Un neviens nedrīkst draudēt tiem ar nāvi!

Virsaitis Tvala nepakustināja ne vaibsta. Viņš ilgi raudzījās manī piemiegtām acīm. Caururbjoši un pētīgi. Šodien viņš vairs neatgādināja karnevāla ļaundari. Viņam bija stingrs, mierīgs un nedaudz izsmējīgs skatiens, kāds piemīt gudram, daudz pieredzējušam, kurš radis skatīties acīs briesmām, zina sev cenu un ir gatavs kā līdzīgs ar līdzīgu mēroties spēkiem ar Amerikas Savienoto Valstu prezidentu.

-  Dusmoties var tas, kuram ir spēks, - viņš ar uzsvaru noteica. - Lai pierāda, ka ir spēcīgs, un mēs no savas puses parādīsim viņam godu.

-   Viņš parādīs savu spēku. Bet pagaidām viņš pavēlēja, lai es dzīvoju šeit, šajā mājā, un sarunājos ar viņu pa radio.

-   Dzīvo, - virsaitis negaidīti viegli piekrita. - Tev ir atlikušas deviņas mēnesnaktis.

-   Kur atrodas visu šo lietu īpašnieks? - Es ar roku norādīju visapkārt.

-   Viņš ir sveiks un vesels, - aši atbildēja virsaitis Tvala, novērsdams skatienu. - Viņš drīz atgriezīsies. Taču tu viņu nesatiksi…

-   Būtu jau labi! - To es sev no sirds novēlēju.

17 dienu pirms X dienas.

Severomorska.

Zemūdens rakešnesēju jūras kara bāze

Galvenā operācija notika nulle trijos naktī. Piestātni un tai līdzās esošo teritoriju bija aplenkuši stratēģisko kodolspēku speciālā vienība. Kaujinieku rinda melnos formas tērpos, melnās beretēs, ar melniem automātiem, kuru lodes, kā runā, pārsniedz 120 milimetru lielgabalu lādiņa jaudu, izdzina laukā sargus, dežurantus, patruļniekus - visus, kuri te parasti naktīs dežurēja. Tikai kreisera komandieris, vecākais palīgs un raķešu daļas komandieris stāvēja uz tiltiņa, uzmanīgi vērojot notiekošo.

Prožektoru spožajā gaismā peldošais celtnis vilka laukā no kreisera pirmās raķešu šahtas resno sešpadsmit metru garo «RSM-52» ar desmit individuālā tēmējuma kodolgalviņām. Kad milzīgais pelēki zaļais cilindrs iekārās trosēs, kuģa centrējums mainījās un kreiseris viegli sašūpojās.

Ekipāža savos posteņos negulēja, lauzīdama galvu par to, kas īsti laukā notiek. Matroži par kuģa kaujas darbībām oficiāli allaž uzzina pēdējie, taču parasti informācijas noplūde, baumas un minējumi ļauj iztēlot ainu, kas ir samērā tuva slepenajai pavēlei.

Kreiseris vēlreiz sašūpojās.

-   Tu jūti? - Ivaškins pacēla pirkstu. - Tā arī ir - jaunu raķeti lādē iekšā. Tātad taisnība, ka brauksim veikt izmēģinājuma palaišanu.

-  Slikti, - nopūtās Terjohins. - Tas būs ātri. Bet Ķoņu, kā runā, drīz izrakstīšot…

-   Nesaki vis, - draugs pašūpoja galvu. - Pārtikas un ūdens iekrāva daudz. Koks saka - kā uz tālu kuģojumu…

-   Būtu jau labi, - Terjohins sacīja ar cerībām balsī. - Citādi man būs vāks. Kaut vai ņem un dezertē!

Ivaškins nošķaudījās. Šodien torpēdu nodalījumā bija vēss un mitrs.

«

-   Kāpēc atslēgta apkure?

-   Nezinu.

-   Droši vien tas saistīts ar iekraušanu. Kā tev šķiet - kas tā ir par raķeti?

-   Nezinu. Pasaki labāk - ko man darīt, ja ātri atgriezīsimies? Bēgt?

-   Pietiek muļķi laist! Aizej pie jaunā komandiera un visu izstāsti. Runā, viņš esot jēdzīgs vecis.

-   Nu nē-ē-ē… Komandierim gar mani nav nekādas daļas. Un ko teiks džeki?

Iestājās mokošs klusums. Ārpusē atskanēja žvadzoņa - kaut kas aizķēra apšuvumu. Taču torpēdisti nepievērsa tam uzmanību.

-   O! Izdomāju! - Ivaškins atdzīvojās. - Ja palaišana noritēs sekmīgi, visiem būs atzinība. Goda raksti, medaļas, atvaļinājumi… Ja pamatīgi rukāsi, mierīgi vari nopelnīt atvaļinājumu! Un, kad atgriezīsies, tas kretīns jau būs aizgājis dembelī!

-   Ideja kā māja! - Terjohins pasmaidīja. Pirmo reizi pēdējo dienu laikā.

Izkrauto «RSM-52» aizveda uz pazemes glabātavu. Tagad celtņa dzelzs roka tuvināja pirmās šahtas atverei eksperimentālo ražojumu «Smerč». Šī operācija bija daudz sarežģītāka, un montētāji ar speciālu ierīci uzmanīgi mēģināja ievirzīt vaļējā lūkā raķetes dzinēja daļu. Beigu beigās mēģinājumi vainagojās panākumiem un raķete noslīdēja lejā. Kreiseri kārtējo reizi sašūpoja. Lūkas vāks aizvērās. Pa nodalījumiem aizskanēja komanda «Brīvi!».

Sergejevs ar saviem palīgiem noformēja dokumentus - «RSM-52» izņemta no militārās dežūras, «Smerč» bez kodolgalviņas iekļauts dežūrā… Tad piezvanīja Veremeje- vam. Viņš gaidīja štābā un tūdaļ pacēla klausuli.

-Nu,'kā?

-    Viss kārtībā, biedri kontradmirāl, - Sergejevs atviegloti ziņoja.

-   Tad paraksti visus dokumentus. Deviņos nulle nulle saņemsi instruktāžu, bet piecpadsmitos dosies ceļā.

-   Bet…

-   Nekādu «bet»! - noskaldīja štāba priekšnieks. - Va- siļkovs jau man ziņoja. Neāksties, otrā ranga kaptein! Tu iedomājies, ka spēj aizkavēt valstiski svarīgu uzdevumu? Ideālu dzīvē nav. Aizvien kaut kā pietrūkst. Galvenais - veiksmīgs starts. Viss pārējais - pēc tam. Kad atgriezīsies, nokomplektēsi visu līdz galam. Kāpēc klusē?

-   Klausos, ko jūs sakāt, biedri kontradmirāl, - neskanīgā balsī atbildēja otrā ranga kapteinis.

-   Kā mani saprati?

Iestājās nepatīkama pauze.

-   Tieši tā - parakstīt aktu, - Sergejevs beidzot atsaucās.

15.00 smagais zemūdens kreiseris «Rossija» atraisīja tauvas un izgāja atklātā jūrā. 16.40 tas iegremdējās piecdesmit metru dziļumā, nosprauda kursu un uzņēma divdesmit mezglu ātrumu. Sākās tālais kuģojums. Torpē- dists Terjohins par to bija neizsakāmi priecīgs.

15 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu ciemats

Pagāja vairākas dienas. Tās ne ar ko neatšķīrās cita no citas. Trūcīgas augu valsts brokastis - banāni, ananasi, kokosi, turklāt ne vienmēr gatavi; bezmērķīgi klejojumi pa apkārtni, ngvamu paražu pētīšana; ikdienas sakaru seansi ar Koloskovu, kurš vēl joprojām nekādi nevarēja dabūt atbildi no Centra…

Arī vakariņas neizcēlās ar sātīgumu, it īpaši, ja ņem vērā, ka es neēdu tārpus, kāpurus un zirnekļus. Pelnos ceptas batātes un nezināmi sakņaugi, kuriem pa virsu nācās uzdzert obligāto porciju orahnas - vietējā alus. Pēc tam iestājās dīvaina aizmirstība un pamošanās septiņu līdz deviņu jaunu meiteņu sabiedrībā - aizvien citu, tiesa, atbilstošu bargā Dmitrija Poļanska noteiktajiem standartiem.

Ko īsti es ar viņām darīju, atmiņā nav aizķēries, lai gan varēja izvirzīt dažādas versijas. Taču dažas nācās tūdaļ pat atmest, piemēram, es nevarēju ar viņām sacensties šaha vai dambretes spēlē dēļu un figūru trūkuma dēļ, ari lasīšana priekšā bija maz ticama, jo misionāra lampā sen bija beigusies petroleja, turklāt es nebiju paķēris līdzi nevienu klasiskās literatūras šedevra paraugu… Krievu un afrikāņu pasaku stāstīšanu pa kārtai nevarēja izslēgt, tāpat arī «pudeles griešanu», kora dziedāšanu un vēl vairākus neapgrūtinošus laika pavadīšanas veidus…

Jāteic, ka es jūtami biju pavirzījies uz priekšu ngvamu valodas apguvē. Tajā bija tikai kādi piecdesmit paši vienkāršākie vārdi. «Virsaitis», «priesteris», «kārtība», «Tas, kura vārdu nedrīkst izrunāt», «nāve», «dzīvība», «ēdiens». Tādu vārdu kā «vara» un «demokrātija» aborigēniem nebija. Tāpat kā, starp citu, vārda «mīlestība». Tā vārda, kuru eiropieši cēli dēvē par mīlestību, tehniskā puse te tika apzīmēta ar «čiki-čiki, foki-foki». Un pavadīta ar noteiktām roku kustībām, kādas parasti izdara žokeji, vēlēdamies piebremzēt uz priekšu traucošos zirgu. Taču īpaši man patika poētiskais nosaukums pirkstiem - «rokas bērni».

Apkārtnes izpētes laikā mani reizēm pavadīja zinātkārs puisēns, vārdā Muteesa. Reiz, kad mēs, iegājuši mežā, virzījāmies pa šauru, bet pietiekami iemīdītu taciņu, viņš kļuva nemierīgs, centās aizšķērsot ceļu un lūdza griezties atpakaļ. Taču es neklausīju, un drīz vien mēs ieraudzījām dīvainu māju, kas stāvēja nomaļus biežņā.

-    Tur nedrīkst iet! - puisēns iesaucās. - Tur dzīvo priesteris Anans!

Māja krasi atšķīrās no visiem citiem mājokļiem ciematā - uz augšu izstiepta, šaura, melna - kā vigvams, kā čuma, augstu mietu ieskauta. Mietu galos bija samaukti tādi kā podi, kā izdobti ķirbji, bet starp tiem izvilktās auklās šūpodamies karājās kaut kādi priekšmeti, kas atgādināja nogrieztas ūdens šļūtenes - dažāda resnuma un garuma. Es gribēju pieiet tuvāk, taču Muteesa izmisīgi pretojās un ar visu augumu iekārās man rokā.

-  Tur ir Makumba! Nāve! - viņš izbijies atkārtoja, drebēdams pie visām miesām. Zobi viņam klabēja.

Taču es jau pats biju saskatījis, ka mietos bija samaukti nevis podi, bet cilvēku galvaskausi. Un auklās karājās… čūskas! Desmitiem, bet varbūt pat simtiem čūsku! Šīs baisās vietas smagā aura iedvesa bailes, un pat tādam drošulim kā Dmitrijs Poļanskis negribējās turpināt savus pētījumus.

Es pagriezos, lai ietu atpakaļ.

-   Kāpēc Anans nonāvējis tik daudz čūsku? - es jautāju.

-   Nav nonāvējis! Tās visas ir dzīvas! Apsargā viņa māju! Un var izpildīt viņa pavēles! - satraukti stāstīja Muteesa, zibinādams apaļās ačeles, kurās atspoguļojās dzīvnieciskas bailes.

-   Kas ir tas Makumba? - es vaicāju.

Muteesas melnīgsnējā āda nobālēja, viņš nokrita ceļos un sāka histēriski mētāties.

-   Es pārkāpu tabu! Mani nogalinās!

-   Nebaidies, es nevienam neteikšu. Kas viņš tāds ir?

-   Tas, kura vārdu nedrīkst izrunāt!

Bērns rūgti raudāja. Es ar grūtībām viņu nomierināju, un viņš aizjoza mājās. Pastaiga atstāja ļoti nomācošu iespaidu. Un, kad es atgriezos savā miteklī, situācija kļuva vēl nomācošāka.

Es gulēju cietajā gultā, kad spalgs izsaukuma signāls lika man mesties pie «Kodan».

-   Vitaļik, vai tu? - Parasti optimistiski parupjā Kolos- kova balss pārsteidza mani ar līdzjūtīgi inteliģentām in- tonācijām. Es sapratu, ka nav lāgā.

-   Nē, priesteris Anans.

-   Ko ņemies?

-   Runā īsi!

-   Te, bračiņ, saproties, ir tā, ka… Vispār - pieraksti!

-   Runā, es tāpat atcerēšos.

Jutīgā aparatūra ļāva saklausīt lapas čaukstoņu, to atlokot.

-   «Zevam. Tā kā jums uzticētā operācija ir valstiski svarīga, tā jāizpilda par katru cenu. Ņemot vērā ierobežoto laiku, dariet visu iespējamo, lai pabeigtu operāciju atlikušajās septiņās dienās. Olimps.»

Koloskovs līdzjūtīgi klusēja.

-   Es tevi izpestītu, tikai - kā? Es esmu spoks, un mēs visi esam spoki. Bez tam tur vajadzīgi desantnieki-diver- santi, bet man tādu kadru nav. Vieni vienīgi padomnieki un angoliešu kājnieki. Tā ka - turies. Kad tiksi brīvībā, mēs tevi uzreiz savāksim.

-   Nu nu…

-   Kas ir?

-   Paldies par palīdzību.

Es izslēdzu rāciju un kopā ar to - arī savas jūtas. Taču rācija izslēdzās, bet jūtas ne. Satriecoši! Es paziņoju, ka mani pēc dažām dienām aprīs, bet mīļotie priekšnieki pavēl pasteigties un pagūt! Kas cits tas ir, ja ne galējs cinisms? Bet kas gan tur būtu ko brīnīties? Ja palīdzība ierastos nekavējoties, tad gan būtu jābrīnās!

Labi. Kā allaž nākas paļauties vienīgi uz sevi. Jāuzstāda bāka un jāizdzīvo. Iedzimtais stulbums, ko reizēm dēvē par pienākuma apziņu, nemūžam neļaus man apmainīt vietām pirmo uzdevumu ar otro.

Pielēkdams kājās, es apgāzu ķeblīti un no visa spēka iezvēlu ar dūri pa māla kleķa sienu. Tā krakšķēdama ieliecās, un no sitiena vietas uz visām pusēm aizskrēja radiālas plaisas - tā saplaisā Lieldienu ola.

Maitas!… Nekas, gan es tikšu līdz jums, kretīni! Es uzstādīšu to sasodīto bāku un atgriezīšos. Esmu virsnieks, nevis kāds sūdabrālis. Neesmu pa zobam ne jums, ne ka- nibāliņiem ar viņu sīkajiem daiktiņiem. Es izšļakstīšu savu sēklu šajā deģenerātu ciltī, es izdrāzīšu visu, kas viņu džungļos kustas, bet es tikšu projām! Es apstrādāšu mani pametušā pilota pannai līdzīgo ģīmi tā, ka tas spīdēs. Es atgriezīšos Maskavā. Kaut vai tāpēc vien, lai paskatītos acīs Ivanam. Ļoti izteiksmīgi paskatītos. Lai aizklāj purnu ar roku, kā Koloskova audzēkņi aizklāj savus pautus. Man ar to pilnīgi pietiks…

Taču tas būs vēlāk, bet, lai šis «vēlāk» pienāktu, tūdaļ pat jāizdomā kāda izeja…

Es atkal apsēdos pie «Kodan».

Austrālija ir milzīga valsts ar maz apdzīvotu teritoriju. Tāpēc tur rācijas aizstāj gan stacionāros telefona tīklus, gan mobilos sakarus. Aizstāj visu. Tās ir plaša pielietojuma stacijas. Es paķimerējos ap «Kodan», pārslēdzu aparātu kosmisko sakaru režīmā un, ne uz ko sevišķi necerot, uzgriezu Ziemeļatlantijas satelīta numuru, tad ievadīju universālos ciparus 0630 - satelītkompānijas «Klondaikas sakari» servisa dienests.

Taču savienojums notika, turklāt diezgan drīz.

-   Labdien, kā varu palīdzēt? - laipna meitene angliski apvaicājas.

-   Lūdzu, ASV vēstniecību Pretorijā.

Pēc īsas pauzes operators diktē ciparus. Es tūdaļ griežu numuru.

-   Savienoto Valstu vēstniecība, - atsaucas droša stingra balss. Desmit pret vienu, ka tā pieder afrikānim.

-   Man jārunā ar misteru Vollesu. Jūdžinu Vollesu.

Viņā galā ir jūtams apjukums.

-   Mums tāda nav, ser…

-   Savienojiet ar trešo sekretāru, - es pārliecināti pieprasu. Tieši šis postenis ir amerikāņu rezidentu piesegs. Un mūsējo arī.

-   Trešā sekretāra vārds ir Rodžers Ņūmens…

-   Man pie kājas, kā viņam vārds! Savienojiet!

Atkal pauze. Droši vien dežurants ziņo par dīvaino abonentu. Beidzot dzirdu savienojuma klikšķi.

-   ASV vēstniecības sekretārs Rodžers Ņūmens klausās, - atskan dobja solīda balss, kurā saklausāma zināma piesardzība. Balss pa šiem gadiem nav sevišķi pārvērtusies.

-   Labdien, mister Ņūmen!

Sarunbiedrs pavīpsnāja.

-   Sveiks, Sergej! Tā jau domāju, ka tas esi tu. Kurš vēl atcerētos manu iepriekšējo vārdu? Tevi jau šodien arī droši vien sauc citādi… Runā, es ieslēdzu skrembleri… Kur tu esi?

-   Tepat līdzās, Jūdžin, Borshanā. Man pie tevis ir darīšanas.

Viņš vēlreiz novīpsnāja.

-    Nešaubos. Grūti iedomāties, ka tu vienkārši būtu gribējis ar mani sasveicināties. Vai aiz gara laika iebraukt iedzert viskiju. Klāj laukā, kas par darīšanām.

Runājot ar Rodžeru Ņūmenu, tāpat kā ar Jūdžinu Vollesu, ir jāuzmanās.

-   Mans helikopters Borshanā cieta avāriju, un mani saņēma gūstā cilvēkēdāji, - es kārtējo reizi sāku savu stāstu, šoreiz nedaudz mainītā izskatā. - Pēc septiņām dienām viņi solās mani apēst.

-   Kāda cilts? - lietišķi precizēja Jūdžins.

-   Ngvami.

-  Jā, tie var… Pirms pāris gadiem viņi notiesāja misionāru. Un vairākus Namībijas kareivjus.

-   Paldies, tu mani nomierināji. Bet es šiem pateicu, ka esmu ASV prezidenta personisks paziņa. Ja spēšu to pierādīt, viņi atstās mani dzīvu…

Kādu brīdi es dzirdēju vienīgi Jūdžina skaļo elpu - degunu viņam toreiz Berlīnē tomēr pārsita, viņš pat grasījās taisīt rinoplastiku, bet acīmredzot nav tik tālu ticis. Pēkšņi viņš negaidot ieprasījās:

-   Un ko tu tur dari, draudziņ?

-   Es jau teicu - helikopters avarēja…

-   To es sapratu. Taču tu nelidoji vis Piemaskavā, bet manas darbības teritorijā. Ko tu dari mūsu nacionālo interešu zonā?

-   Man ir atvaļinājums. Atlidoju uz safari.

-   A-a-a… Tā ir cita lieta. Vai tev ir pastāvīgi sakari?

-   Ceru, ka jā. Pieraksti vilni.

-   Tūlīt. Un pasaki savas atrašanās vietas orientierus.

-   Trīs četri kilometri no krasta, Kupola un Dvīņu kupola klints traversā.

-   Sazinies ar mani parīt. Es raudzīšu kaut ko izdomāt.

Trešā nodaļa

VIRSAIŠA MEITA

14 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi, ngvamu cilts ciemats

Nākamajā dienā ciemata austrumu daļā pie stāvas klints, no kuras lejup gāzās gleznains, metru divdesmit augsts ūdenskritums, es negaidot uzdūros priekšmetam no gluži citas pasaules, no citas dzīves - baltam pludlīniju formas mašīnai piekabināmam treilerim. Tas stāvēja plakaniem, rūpīgi piemeklētiem akmeņiem izklātā laukumiņā; no divām pusēm simpātisko vagoniņu ieskāva puķu dobes. Trešajā pusē atradās glīts baseins, kurā pa speciāli tam domātu grāvīti tecēja ūdens no ūdenskrituma.

Es izbrīnā sastingu, redzot šo civilizācijas oāzi. Tad kā hipnozē paspēru dažus soļus uz priekšu. Sagribējās izpeldēties pasakainajā baseinā, nomazgāt putekļus, sviedrus, sausās zāles sēkliņas un plūksnas, uz kuras man nācās gulēt un no kuras vēl aizvien kniesa āda. Taču realizēt šo pieticīgo vēlmi diemžēl neizdevās. Tūdaļ manā priekšā izauga divi kareivji ar šķēpiem, kas tēmēja man krūtīs. Viņi sniedzās man līdz plecam, taču izskatījās visai kareivīgi, ko vēl uzsvēra kara krāsas. Vienam seja bija noziesta dzeltena, otram - sarkana.

- Kas šeit dzīvo? - es, plati smaidīdams un virpinā- dams ap roku lāpstiņu, apjautājos, pārāk necerēdams saņemt atbildi. Bet, kā bija izteicies slavenais gangsteris Als Kapone: «Labi vārdi un revolveris piedevām iedarbojas daudz pārliecinošāk nekā labi vārdi vien.» Es ne reizi vien biju pārliecinājies par šā aforisma patiesīgumu. Tiesa, patlaban man revolvera nebija, lai gan asi trīta tērauda lāpstiņa akmens laikmetā visnotaļ spēj to aizstāt. Jo sevišķi - prasmīgās rokās.

-   Begime. Virsaiša Tvalas meita, - atbildēja dzeltenais, neatraudams skatienu no gaisu šķeļošā tērauda. Tas atgādināja propelleri, taču to viņš nekad nebija redzējis. Toties droši vien bija redzējis kaujas cirvjus.

-   Kur viņa ir?

-Kas?

-   Begime. Virsaiša Tvalas meita.

-   Pilsētā, - sacīja sarkanais. - Bet drīz būs mājās. Viņai jau aizsūtīja pakaļ.

Neticis baseinā, es nolēmu izpeldēties upē. Izgāju kla- jumiņā netālu no iekārtā tilta, pa kuru tiku šurp atvests. Abi sargi tūdaļ pavērsa pret mani smaidīgas sejas un palēkdamies ņēmās māt ar rokām.

-   Haime, Lielais Bobon!

-   Haime, Bobo!

Saprotoši palocījis galvu, es atmāju pretī un arī uzsaucu: «Haime!» - kas acīmredzot nozīmēja «sveiks» vai kaut ko tamlīdzīgu. Patīkami tomēr būt populāram un cienītam. It īpaši - ja cieņa ir pelnīta!

Es pastaigāju gar kraujas malu uz vienu un otru pusi. Principā šī bija ideāla vieta bākai. No šejienes labi var redzēt okeānu, ir daudz saules… Varētu iespraust to tepat un uzdot tilta sargiem pieskatīt divus objektus vienlaikus… Taču tas bija izslēgts - pārāk uzkrītoši, bez tam varen vilinoši ngvamu bērneļiem. Viņi jau pirmajā dienā, knibinoties ap svešo priekšmetu, ielidinās to bezdibenī!

Neko darīt, atliek atslābt un bezmērķīgi tīksmināties par ainavu. Līdz okeāna krastam stiepjas biezs tropiskais mežs, uz zaļā fona izceļas pelēks plankums - pazīstamā kupolveidīgā klints, uz kuras nolaidās helikopters. Tā arī tiek dēvēta par Kupolu. Līdz tai ir kādi trīs kilometri, ne vairāk. Brīnums - mēs tos nogājām visnotaļ mundri, lai gan ceļš ved kalnup… Es palūkojos uz otru pusi. Dažus kilometrus uz augšu no zaļuma laukā rēgojās tāds pats pelēks kupols - pirmā dvīņubrālis. Tā arī nosaukts - Dvīņu kupols. Bet tieši zem manis brāzās upe. Ūdens droši vien auksts, bet ko lai dara…

Kad es sāku kāpt lejup pa stāvo, sīkiem birstošiem akmentiņiem nosēto taciņu, sargi nemierīgi sarosījās.

-   Horle, Bobo! Horle! - Viņi atkal māja ar rokām, taču vairs neizskatījās vis priecīgi, bet norūpējušies.

-   Nekur es nedēšos! Izpeldēšos un būšu atpakaļ!

-   Horle, Bobo! Bandara! - Nu viņu balsīs jau bija saklausāmas bailes. - Kaije Bandara!

Vairs nepievērsdams uzmanību šiem klauniem, es noskrēju upmalā. Melnas vulkāniskas smiltis, melni asi akmeņi, melni klinšu bluķi mājas lielumā… Ātri izģērbies, es, piespiedis drēbes ar lāpstiņu, gluži kails aizgāju līdz ūdenim. Par peldkostīmu es nezin kā nebiju padomājis, lai gan šeit, protams, būtu noderējis mans skaistais puļķītis.

Upe trokšņaini traucās pa melno gultni un tāpēc šķita esam melna. Nezin kāpēc man tas nepatika. Varbūt tāpēc, ka es nekad nebiju peldējies melnā ūdenī. Izraudzījies dziļāku vietu, saslapinājos. Tiešām auksts, bet ne tik ļoti, kā biju gaidījis. Ziepju, protams, nebija, nācās mazgāties ar smalkajām melnajām smiltīm. Tās skrāpēja ādu un veicināja asinsriti, radīdamas sildošu efektu. Varbūt patentēt smiltis kā mazgāšanās līdzekli? Ko var zināt - varbūt tieku pie bagātības un kļūstu par miljonāru? Zināms, rēķinot dolāros.

Ar acs kaktiņu nākamais miljonārs pamanīja tādu kā kustību. Lēnu, tomēr - kustību… Asi apcirtos riņķī - nekā! Pašā viducī upe mutuļoja, bet tuvāk krastam tecēja rāmāk. Un tomēr kaut kas man nepatika aizvien vairāk un vairāk… Es sajutu briesmas!

Aši paķēru smagu oli apmēram divu dūru lielumā. Pa rokas apakšu nemanāmi pametu skatienu atpakaļ. Viens no melnajiem akmeņiem sakustējās un tikko manāmi pavirzījās. Turklāt pretēji straumes virzienam! Bet, kad bridu ūdenī, tā tur nemaz nebija!

Nenolaizdams acu no aizdomīgā akmens, sāku kāpties uz krasta pusi. Sākumā lēnām, tad nervi neiztur un es jau grasos skriešus mesties laukā no ūdens… Te akmens paceļas, atklādams asas zvīņas un aukstas nežēlīgas ačeles virs šaurā krokodila purna. No tā tek nost ūdens… Līdz tam ir kādi pieci metri, gaidīt vairs nedrīkst - es no visa spēka sviežu savu oli un trāpu tieši pa galvu. Noskan dobjš būkšķis, un spīdīgā bumba atlec no pirmatnējā briesmoņa bruņām, nenodarot tam jūtamu ļaunumu. Nākamajā mirklī reptilis metas uz priekšu. Atlecu sānis un zibenīgi uztraušos uz slidena melna akmens.

Zvīņainais briesmonis tā nav spējīgs izmanevrēt, tas aiznesas garām kā mērķī netrāpījusi torpēda un izlido krastā. Potenciālais miljonārs bažījās, ka krokodils atgriezīsies, taču krastā ar viņu atgadījās kaut kas šausmīgs - melnās smiltis, paceldamās gaisā, savērpās un kā gara straume aptvēra rāpuli. Smiltis griezās ap krokodi- lu, tas griezās ap melno virpuli, sita ar asti, virināja šauro, kā knaibles zobaino rīkli, taču velti. Bet tad smerčs apvijās ap rīkli, un daļa reptiļa ķermeņa tika aprakta ar smiltīm… Turklāt vēl smiltīm parādījās sava rīkle, mazāka, toties ar briesmīgiem ilkņiem, kas atgādināja austrumu tautu līkos dunčus.

Nē, tās nav nekādas smiltis, tā ir milzīga melna čūska, tik resna kā telegrāfa stabs! Spriežot pēc visa, tā krastā uzglūnēja bezrūpīgajam Dmitrijam Poļanskim! Ir gan dzīvnieku pasaule! Nu es saprotu, kāpēc aborigēni staigā vienīgi pa tiltu… Un saprotu, ko kliedza sargi…

Briesmoņu kauja ilga kādas divdesmit minūtes. Taču tās iznākums jau bija izšķirts. Pitons apvijās krokodilam apkārt, tikai pats astes galiņš un puse žokļu rēgojās no blīvajiem gredzeniem, kas sažņaudzās ciešāk pie katras upura izelpas, tā ka ieelpot tas vairs nespēja. Pēc pusstundas viss bija beidzies un pitons sāka rit nedzīvo upuri. Skats bija šaušalīgs - neticami atplētis rīkli, pitons kā no gumijas maucās virsū savam laupījumam. Žokļi, galva, priekšējās kājas un trešdaļa krokodila ķermeņa pazuda uzvarētāja vēderā. Tā ķermenis kļuva četrreiz resnāks. Es no sirds nopriecājos, ka divi briesmoņi bija atraduši viens otru un neviens nebija atradis mani!

Taču arī «telegrāfa stabam» nemaz negāja tik gludi - pēkšņi tas pārstāja maukties virsū savai nākamajai barībai un sāka drudžaini griezt gredzenos sava ķermeņa nepiepūtušos daļu. Resnā spirāle te sagriezās, te atritinājās, te iztaisnojās, sita ar asti, saceldama melnus smilšu putekļus, un šīs kustības atgādināja konvulsijas. Vēl pēc dažām minūtēm «telegrāfa stabs» pārstāja raustīties, izstiepās un sastinga. Tagad uz gigantiskā nešķīsteņa sāniem varēja saskatīt pelēkus neregulāras formas rakstus. Nezinu, vai tie atgādināja hieroglifus, taču piešķīra nosaukumu savam īpašniekam - hieroglifu pitons. Samērā reti sastopams dzīvnieks. Savulaik Bangkokā biju ēdis no tā gatavotu lielisku bifšteku. Turpretī nupat tas tik tikko nebija notiesājis mani… Vai tiešām tā bija dialektika, kas mums tika mācīta skolās un institūtos?!

* * *

Žēl, ka es neprotu zīmēt. Ne tā, kā es to daru, bet tā kā Boshs vai Salvadors Dalī. Iznāktu absolūti ģeniāla sir- reālistiska glezna - melna pludmale, milzīgs melni pelēks pitons, izstiepies kādus desmit metrus garš, ar uzpūtušos priekšējo daļu un neiedomājami atplestu rīkli, no kuras rēgojas laukā melni zaļš vidēji liela krokodila ķermenis ar nedabiski izgrieztām pakaļkājām. Apkārt stāv krāšņā ngvamu tauta, bet no augšas visā noraugās balta, nežēlīgi spoža Āfrikas saule.

«Tā tik ir fantāzija!» brīnītos pasaules mēroga eksperti. «Kā viņš kaut ko tādu varēja izdomāt! Prātam neaptverami! Sotebija izsolē šis audekls aizies par miljonu dolāru!

Es tiešām papildinātu gleznu ar savu redzējumu - sauli gleznotu melnu, bet cilts sievietes, protams, pārzīmētu - man viņas visas bija seksapīlas daiļavas labāko modes mākslinieku tērpos, kas kontrastēja ar mežonīgajiem, izmocītajiem vīriešiem un iemiesoja cilvēka dzīves daili un pievilcību.

Turpretī priestera Anana melnajai figūrai es piezīmētu sikspārņa spārnus un viņš izskatītos vēl baisāks nekā pašlaik, lai gan kaut ko vēl baisāku bija grūti iedomāties. Pat tādam māksliniekam kā es tam pietrūktu meistarības. Viņš stāvēja savā skeleta krāsojumā ar acis aizmālē- jošo puļķīti, un viņa seja bija dusmu izķēmota.

-   Laveta bandara! - viņš aizsmakušā balsī ķērca, rādīdams uz beigto pitonu. No sašķobītās mutes šļācās siekalas. - Laveta bandara!

Ngvamu tauta nokrita ceļos. Sievietes ar rokām aizklāja acis.

Priesteris pagriezās pret mani. Labi, ka biju paguvis apģērbties, tas viesa pārliecību.

-   Baltais svešinieks nonāvēja bandara? - viņš uzstājīgi vaicāja.

Protams, ir patīkami justies kā varonim. Un, kaut arī dzīvnieku nāves iemesls bija acīm redzams, vilinājums piesavināties neveiktā varoņdarba laurus mazāk taisnīgu dvēseli varēja pamudināt uz meliem. Bet, protams, ne jau manu. Turklāt jautājumā jautās zemteksts.

-   Nē, dižo priesteri Anan. To izdarīja krokodils.

Viņš izlikās nedzirdam. Panācies uz priekšu, izstiepa

savu dzīsloto roku, gandrīz iebadīdams man krūtīs līko pirkstu ar garo nagu.

-   Svešiniek, vai Bobo nonāvēja bandara? - Viņš lūkoja pieiet no otras puses. Un pēc viņa uzstājības es nopratu, ka diez vai uzvarētāju gaida balva.

-   Krokodils nonāvēja bandara, dižo priesteri! - Es ar delnu stingri pāršķēlu sasilušo, ūdens putekļiem pilno gaisu, itin kā pārgriezdams jebkuru saikni starp sevi un beigto pitonu.

Priesteris vīlies novērsās, pacēla roku pie sejas un sastinga dziļās pārdomās. Ceļos nokritušie aborigēni saspringti raudzījās melnajā sažuvušajā figūrā. Pauze ieilga, saspringums auga. No Anana iznāktu labs aktieris.

Galu galā priesteris izstiepa rokas uz priekšu un izplūda garā tirādē, kuras beigas pazuda ngvamu tautas gaviļu kliedzienos. Iezemieši pielēca kājās un sāka kratīties neprātīgā prieka dejā. Cauri ūdens šalkoņai no augšas atskanēja pieaugošas klaigas. Augstu lēkdamas pa krauju lejā, krūtīm kratoties, brāzās pusotra desmita sieviešu vējā plīvojošos platos zāles stiebru brunčos ar lieliem groziem uz kailajām galvām. Viņas visas bija laba barojuma, un dažām rokās saulē zibēja platas tērauda mačetes. Prieks izkrāsotajās sejās diemžēl nevērta viņas pievilcīgākas.

Noskrējušas lejā, tuklās sievietes kā piraņas metās virsū nekustīgajam krokodilpitonam. Sekodamas nedzirdamas melodijas ritmam, mačetes kā klavieru āmuriņi sinhroni cēlās augšup un ar spēku krita lejā, ar pūlēm pārcirzdamas biezo ādu un sašķeldamas hieroglifu rakstu. Šķīda asinis, ļerpatas lidoja pa gaisu… Interesanti, kurš un ko tika uzrakstījis uz pitona sāniem? Un kam adresēti šie vēstījumi? Atbildi neviens vairs neuzzinās - tuklās sievietes darbojās ātri un saskaņoti. Vienas veikli cirta guvumu gabalos, otras krāva gaļu grozos, trešās cēla pilnos grozus uz galvas un rāpās atpakaļ augšā. Izskatās, ka tā bija saimnieciskās apstrādes vienība. Pēc dažām minūtēm no pitona nekas nebija atlicis. Sagatavotājas apgrieza atbrīvoto krokodilu uz muguras un ņēmās tikpat veikli sadalīt. Nezin vai pats krokodils saprata, ka ir ticis atbrīvots?

* * *

Pateicoties negaidītajam un bagātīgajam guvumam, tik tikko dvešošā ngvamu cilts dzīve sāka vārīties un mutuļot kā gatavību sasniedzis virums. Ciemats atgādināja izvandītu skudru pūzni. Garas sieviešu un bērnu virtenes saskaņoti stiepa gaļu uz vēso alu aiz ūdenskrituma. Vecākie vīrieši un pusaudži cītīgi gatavoja malku. Jaunākie un spēcīgākie kareivji nezin kāpēc sanesa veselu kalnu akmeņu un raka bedri laukuma vidū. Visus vienoja priecīga satraukuma pacilātā atmosfēra.

Vienīgi Lielais Bobons jutās lieks šajos dzīves svētkos. Taču drīz viņu pasauca virsaitis Tvala un lika saposties ceļam.

- Mums jāupurē Tam, kura vārdu nedrīkst izrunāt, - viņš īsi paskaidroja. - Tu kopā ar mums dosies uz Melno aizu. Priesteris Anans grib, lai tu parādies Garu pavēlniekam.

Neko darīt, man nebija sevišķas izvēles. Pareizāk - nekādas.

Ceļā devās vesela delegācija. Priekšpulku veidoja koka nestuves ar milzīgo pitona un knaibļveidīgo krokodila galvu. Virsaitis Tvala, priesteris Anans un neveiksmīgais meteorologs Vitālijs Kovaļovs gāja kājām. Visi pārējie pildīja palīgfunkcijas - nesa un apsargāja pašu vērtīgāko. Pa priekšu soļoja pieci kareivji ar skeletu krāsojumu un šķēpiem, aiz viņiem cienīgi soļoja priesteris Anans ar tādu pašu skeleta krāsojumu un svētku galvasrotu no zvērādām un putnu spalvām. Tālāk kareivju ielenkumā, kuri nesa šķēpus un lokus, gājām mēs ar virsaiti Tvalu. Turklāt Tvalam un kareivjiem bija vienāds krāsojums. Radās iespaids, ka virsaitim ir savi miesassargi, bet priesterim - savi, turklāt vieni otriem neuzticas. Tas bija interesants atklājums. Avangarda grupu noslēdza nesēji, jo briesmoņu galvas vienas pašas bez ķermeņiem kustēties nevarēja… Aiz priekšējā pulka, izstiepušies pa nogāzi, slāja vairāki desmiti aborigēnu - pieauguši vīrieši un sievietes, kas, visticamāk, pildīja sabiedrības pārstāvju funkcijas.

Priekšā slējās kaila klints, kas atgādināja džungļu zaļo matu vidū izaugušu milzīgu punu. Tas arī bija mūsu ceļojuma mērķis. Taciņa, līkumodama gar melnām klinšu radzēm, samērā strauji vijās kalnup. Pusdienlaika saule īpaši nekarsēja, gaiss aizā saglabājās diezgan vēss, tāpēc iet bija viegli. Smaržoja pēc mitruma un zaļām lapām.

Priekšējais pulks skaita un sastāva ziņā maz atšķīrās no tā, kurš mani pirms dažām dienām tika sagūstījis. Tiesa, šajā reizē nemanīja krāšņās figūras armijas ietērpā ar šaujamieročiem. Es atcerējos, ka ciematā viņus sen neesmu redzējis.

Ceļojums uz Melno aizu aizņēma vairākas stundas. Biežņa pēkšņi beidzās, un mēs iznācām palielā laukumā, kas trijstūra veidā ietiecās visai drūmā klinšu spraugā, kur saules stari nespēja ielauzties.

Te kā biedējošs pirksts augšup slējās šaura melna klints, bet tās pakājē, draudīgi iepletusies, rēgojās no koka izcirsta liela - pusotra mana auguma - melna Tā, kura vārdu nedrīkst izrunāt, figūra. Neproporcionāli milzīga galva, kroplīgi raupji vaibsti - lielas, apaļas sarkanās vizlas acis, plēsīgi uzkumpis knābjveidīgs deguns, milzīga, plati atplesta mute ar baltiem cilvēka ribu ilkņiem… Briesmoņa ausis sniedzās gandrīz līdz zemei. Līdzīgi indiešu dejojošajam Šivam, Makumbam bija sešas rokas, kas atgādināja uzbrukumam gatavus astoņkāja taustekļus. Visumā ņemot, elka ārējais izskats raisīja visnepatīkamākās asociācijas, vēl jo vairāk tāpēc, ka visapkārt bija izmētāti cilvēku kauli. Tajā pašā laikā Makumba iedvesa drūmu bijību - radās iespaids, ka viņš visu redz, visu dzird un, ja vajag, visus soda.

Visi aborigēni nokrita pie zemes, atskaitot virsaiti un priesteri, kuri aprobežojās ar to, ka nometās ceļos un pazemīgi nolieca galvu. Es pasteidzos sekot viņu paraugam.

Izturējis garu pauzi, kas jūtami paaugstināja visus pārņēmušo spriedzi, priesteris pacēla savu ceremoniālu cepurē ietērpto galvu un vērsās pie Makumbas ar garu un sarežģītu runu.

Nemaz nav jābūt poliglotam, lai saprastu tās jēgu. Vēršanās pie dievībām, tāpat kā pie priekšniekiem, satura ziņā parasti ir aptuveni vienādas - tiek ziņots, kas esam ieradušies, par ko pateicamies, ko lūdzam, un tiek pasniegta dāvana, kas var saukties dažādi - upuris, kukulis, sālsmaize. Aborigēnu saskarsmes procedūrā ar Ma- kumbu darbību kārtība netika izjaukta, un pēc priestera runas pitona un krokodila galva tika svinīgi novietota uz ziedokļa.

Es domāju, ka ar to viss beigsies, taču izrādījās, ka ne.

-   Ej tuvāk, svešzemniek, un ieliec roku mutē Tam, kura vārdu nedrīkst izrunāt! - priesteris Anans, pagriezies pret mani, pavēlēja.

Apkārtējie iezemieši skatījās ar dzīvu interesi, un viņu izkrāsotajās sejās atspoguļojās saspringtas gaidas. Viņi droši vien zināja, ka tūdaļ kaut kam jānotiek. Atklāti sakot, nav vajadzīga necik dzīva fantāzija, lai iedomātos, kas notiks ar svešzemnieku, kurš ieliks roku atplestajā rīklē elkam, kas iemieso ngvamu cilti nomācošos tumšos spēkus. Un man mazāk par visu gribējās to darīt.

-   Manas tautas likumi neļauj man, svešzemniekam, bāzt roku diženas dievības mutē, - es sacīju. - Šis goddevīgais žests pirmajam jāizdara dižajam priesterim, ieliekot ngvamu tautas aizstāvim mutē kādu velti, piemēram, šo burvīgo banānu.

Tomēr priesteris Anans negrasījās sekot manam padomam. Viņa acis ļauni iezibējās.

-   Svešzemnieks ieliks roku mutē Tam, kura vārdu nedrīkst izrunāt! - priesteris draudīgi atkārtoja.

Aiz viņa muguras stāvošie «skeletu» kareivji panācās uz priekšu. Šķēpu smailes tēmēja man krūtīs.

Tad es pagriezos pret virsaiti Tvalu.

-   Mans virsaiti! Prezidents aizliedz tā rīkoties ar citu tautu svētajiem! Tu savām ausīm dzirdēji viņa nikno balsi. Viesis nedrīkst bāzt roku dižas dievības mutē! Pirmajam tas jādara priesterim!

Es sapratu, ka nekādi spēki nepiespiedīs Ananu ielikt roku elkam mutē. Tāpēc izdomāju viņam atkāpšanās ceļu.

-   Priesterim vai kādam, kuru viņš norīkos.

Cilts varas centru savstarpējo pretrunu izmantošana deva rezultātu.

Virsaitis Tvala mani labvēlīgi uzklausīja un pamāja.

-   Lai notiek tā!

Arī viņa sargi panācās uz priekšu un notēmēja šķēpus. No priestera puses rēgojās četri durkļi, tiem pretī bija izvirzīti pieci asi akmens uzgaļi. Un mana uzasinātā sapieru lāpstiņa, kuru es nevērīgi griezu ap plaukstas locītavu. Zibošais tērauds riņķoja gaisā ar lidaparāta propellera vienaldzību.

Priesteris Anans neapmierināti saviebās.

-   Labi. Mēs nedosim veltes Garu pavēlniekam.

Taču virsaitis Tvala bija noskaņots citādi.

-   Nē, - viņš sacīja. - Mēs pacienāsim To, kura vārdu nedrīkst izrunāt!

Viņš norādīja ar pirkstu uz vienu no «skeletiem».

-   Tu! Tu ieliksi Garu pavēlnieka mutē šo banānu!

Kareivis nobālēja un sarāvās, taču tagad trīs līdzbiedru un pieci virsaiša sargu šķēpi no visām pusēm pavērsās pret viņu.

Drebēdams pie visām miesām, nabadziņš paņēma banānu, stīvām kājām piegāja pie elka un aši iegrūda cienastu baisi atplestajā mutē. Viņam laimējās - viņš paguva atraut roku. Nākamajā acumirklī no tumšās rīkles izšāvās satracinātas melnās odzes galva. Un tūdaļ pat ierāvās atpakaļ. It kā uz mirkli būtu pazibējusi Makumbas nāvējošā mēle.

-    Skatieties visi - priesteris gribēja nogalināt balto viesi! - es iesaucos, vērsdamies pie virsaiša. - Priesteris gribēja nogalināt varenā Prezidenta vēstnesi! Priesteris vēl ļaunu ngvamu tautai!

Virsaitis sarauca uzacis.

-    Es dzirdēju, cik dusmīgā balsī runāja Prezidents, kurš valda pār mūsu viesi! Viņš solīja parādīt savu varu. Kāpēc tu gribēji nonāvēt svešzemnieku pirms noteiktā laika? Tu gribēji, lai viņa Prezidenta dusmas nāk pār mūsu tautu?

Iezemiešu pulku pāršalca neapmierināta murdoņa.

-   Nē, es negribēju viņu nonāvēt, - priesteris Anans iesaucās. - Tas bija pārbaudījums. Ja baltais viesis neperina ļaunus nodomus pret mūsu tautu, viņam nekas nedraudētu. Turpretī, ja viņam prātā ļauni nodomi, Garu pavēlnieks viņu uz vietas būtu sodījis.

-   Tātad es neesmu vainīgs! - es secināju.

Siloģismi priesterim Ananam bija sveši. Turklāt pašreizējais brīdis neļāva viņam piemeklēt pārliecinošu attaisnojumu savai rīcībai. Tāpēc viņam atlika vien pamāt.

-   Nē, saki skaļi! - es uzstāju. - Baltais viesis nav vainīgs ngvamu tautas priekšā!

-   Nav vainīgs, - priesteris negribīgi pamāja. Un aši piebilda: - Ja viņš šķīstīsies, pieņemot uz sevis Tā, kura vārdu nedrīkst izrunāt, ēnu.

-   Ko tas nozīmē?

Priestera plānās lūpas savilkās viltīgā smīnā.

-   Uz baltā viesa miesas tiks uzkrāsots Garu pavēlnieka attēls. Ja tas tev nekaitēs, tu esi bez vainas!

-   Tas būs jau otrais pārbaudījums! Vai tad ar vienu nepietiek?

Taču priesteris jau bija novērsies.

Pēc kāda brīža procesijas dalībnieki devās atceļā. Visi, atskaitot pitona un krokodila galvu, atgriezās mājās.

Nākamajā dienā ciematā ieradās virsaiša meita. Tas izskatījās mazliet neparasti - pēkšņi meža brikšņi pašķīrās un klajumā iznāca neliela izteiksmīga grupa. Pa priekšu soļoja bārdainis armijas vestē, kurš mani bija sagūstījis, aiz viņa - automātists ar laiviņu galvā un spēcīgs aborigēns virsnieka cepurē ar «M-16» šauteni kaklā. Četri muskuļoti puiši nesa uz pleciem vieglas, no šmaugiem zariem pītas nestuves, no kurām graciozi nolēca tumšādaina meitene dzeltenā krekliņā, zilās džinsās, baltās krosenēs un dzeltenā beisbola cepurītē ar sarkanu Mak- donalda reklāmu.

-   Begime! Begime! - ar priecīgiem izsaucieniem viņu sagaidīja sievietes, skriedamas šurp no visiem ciemata kaktiem.

Satikšanās bija silta, taču bez fanātisma un pārspīlējumiem - neviens nekrita ceļos, neskūpstīja meitenei rokas, necentās aizskart apģērbu. Arī virsaitis sagaidīja meitu visai atturīgi - paberzēja savu degunu gar viņējo un aizgāja tālāk. Bet viņa palika skaļi čivinošo draudzeņu ielenkta, kuras droši vien darīja viņai zināmus beidzamos jaunumus. Spriežot pēc tiem pašiem veiksmīgo makšķernieku žestiem un ašajiem skatieniem uz manu pusi, viegli varēja uzminēt, kas, pareizāk - kurš bija galvenais jaunums.

Būdams pieklājīgs cilvēks, es ļāvu viņām pēc sirds patikas izrunāties, tad piegāju klāt un kautrīgi stādījos priekšā:

-   Esmu Lielais Bobons. Labdien.

-   Hello…

Begime draudzīgi uzsmaidīja un nodūra acis. Es domāju - aiz apjukuma. Bet nē, tas bija pētīgais skatiens, kādu Eiropas meitenes uzmet jaunam paziņam. Taču neko neparastu viņa, dabiski, neieraudzīja un pievērsa skatienu sejai.

-   Vai palīdzēsit aiznest mantas?

Es pacēlu nelielo un samērā vieglo ceļasomu.

-   Vai tad jūs neesat atvedusi dāvanas?

-   Nē. Dāvanas ir tabu. Tēvs un Anans neļauj kaut ko vest šurp no Lielās pasaules. It īpaši Anans.

Viņa pirmklasīgi runāja angliski. Par spīti romantiskajiem standartiem, kuri ir tik ierasti grāmatās un filmās, Begime nebija skaistule. Lai gan būtiski atšķīrās no pārējām cilts sievietēm. Āda neatgādināja vis ugunīgi melno Āfrikas kafiju, bet gan eiropiešu - ar pienu. Arī sejas vaibsti bija maigāki, graciozs deguntiņš, glītas lūpas. Līdzīga mulatei.

-   Vai Lielā pasaule ir tālu?

-   Ne pārāk. Trīs dienu gājiens un divpadsmit stundu brauciens autobusā.

Es zināju, ka afrikāņu autobusi ir briesmīgs kravas visurgājēja šasijas un pasažieru salona sajaukums, kurā iekļūt var pa augstām un šaurām dzelzs kāpnītēm. Ne- trenētam cilvēkam to ir ļoti grūti izdarīt. Un trīs dienas ceļot cauri džungļiem, kaut arī nestuvēs, arī nav nekāda izprieca. Taču, spriežot pēc visa, Begimi šādas grūtības neuztrauca.

Taciņa izveda paradīzes stūrītī - priekšā parādījās ūdenskritums un baltais treileris.

-   Kā tas te gadījās?! - es painteresējos.

Begime nevērīgi pameta ar roku.

-   Nopirkām Lielajā pasaulē.

-   Bet kā tad ar tabu? Un kur ņēmāt naudu? Un kā dabūjāt šurp?

Virsaiša meita atkārtoja savu žestu.

-   Tas ir īpašs gadījums. Un atsevišķa saruna. Bet šurp dabūja pavisam parasti - divdesmit spēcīgu kareivju cirta ceļu un ripināja. Cirta un ripināja. Veselu mēnesi. Speciāli tam iegādājās arī dzelzs mačetes.

Kad mēs piegājām tuvāk, no krūmiem iznira toreizējie sargi - viens ar dzelteni, otrs sarkani nokrāsotu seju. So- reiz viņi nevicināja savus šķēpus, bet priecīgi smaidīja un klanījās virsaiša meitai. Viņa katram noglaudīja galvu, un kareivji apmierināti notupās uz pirkstgaliem.

-   Viņi sargā tavu māju? Lai neko nenozagtu?

Begime papurināja galvu.

-    Pie mums nemēdz zagt. Par zādzību draud bargs sods. Tāpēc mantas var atstāt jebkur - neviens neko svešu nepiesavināsies.

-   Bet es redzēju dažiem kareivjiem formas tērpus un ieročus, kurus viņi paņēmuši no citiem cilvēkiem.

-   Tātad tie iepriekš nogalināti. Tā ir pavisam cita lieta. Kad īpašnieku nogalina, manta vairs nevienam nepieder, un tad to var paņemt ikviens…

Es nobrīnījos, cik gan savdabīgs priekšstats par pieļaujamā robežām valda šajā ciltī, taču, kā saka, - svešā baznīcā savus pātarus neskaiti. Turklāt vēl tādā, kur tevi var apēst. Ja neievērosi likumus.

Begime paņēma no manis somu un iegāja kārtīgi sakoptajā pagalmiņā.

-   Paldies. Man jāatpūšas. Tiksimies vakarā.

14 dienu pirms X dienas.

Ziemeļu flotes n-tais aerodroms

Milzīgā turbopropelleru lidmašīna lēnām aizslīdēja pa skrejceļa betona plāksnēm līdz baltajai starta līnijai un uz dažām sekundēm sastinga, gaidot lidojumu vadītāja komandu. Beidzot signāls atskanēja, un pirmais pilots līdz galam izspieda uz priekšu masīvos gāzes kloķus. Četri dzinēji iekaucās, astoņi uz pretējām pusēm rotējoši propelleri sakūla vēso gaisu karstā, duļķainā maisījumā un nozuda sašķeltajās ogļskābās gāzes molekulās, pār- vērzdamies zibošās apaļās ēnās. Kaucot sasniegdamas pilnu vilkmi, turbīnas sparīgi iekustināja 170 tonnu smago lidaparātu - noskrējis pusotra kilometra, tas sasniedza atraušanās ātrumu un smagi pacēlās virs zemajām lēzenajām sopkām, kur slinki ganījās ar troksni apradu- šie brieži.

Puišeļi, kuri, par spīti vieglajam sniedziņam, netālu no lidlauka dzenāja futbolbumbu, pārtrauca savu nodarbi un, pielikuši virs acīm plaukstiņas, vēroja pacelšanos.

-   Stratēģiskais bumbvedējs aizlidoja, - lietpratēja tonī sacīja gadus četrpadsmit vecs ruds zēniņš nobružātā austiņķiverē - Tēvs stāstīja - tas varot bez nosēšanās aplidot apkārt zemei.

-   Ne-e, tas nav bumbvedējs, - iebilda viņa vienaudzis, saraustīdams lāpīto, tomēr visviens lielisko vasaras vējja- ku. - Redzi šim priekšā apaļu verķi? Bumbvedējiem tādu nav. Tas ir izlūks…

-   Daudz gan tu saproti, - rudais spurojās pretī. - Visīstākais bumbvedējs!

Kamēr puikas strīdējās, gigantiskais lidaparāts pārvērtās mazā sudrabotā punktā un nozuda zemajās pelēkajās debesīs. Tas tiešām atgādināja stratēģisko raķeš- nesēju «Tu-95», pēc NATO kodētā nosaukuma - «Lāci». Taču patiesībā tā bija minētā raķešnesēja modifikācija - tāljūras izlūks «Tu-95 RC», bet olveidīgais «verķis» - unikāla izlūkošanas un mērķa norādes stacija ar koda nosaukumu «Visu redzošā acs». Tā īsā laika sprīdī fiksēja pretinieka spēku izvietojumu miljoniem kvadrātkilometru platībās un noraidīja operatīvās situācijas karti kuģiem, zemūdenēm un piekrastes raķešu daļu komandpunktiem.

Patlaban «Acs» nedarbojās. Vienīgi radara stars nervozi veica neskaitāmus apļus luminiscējošā ekrānā, nepa- platinoties un nedubultojoties, bet vienmērīgi, demonstrējot jebkādu šķēršļu, militārajā valodā - mērķu neesamību divdesmit kilometru rādiusā. Aiz biezā stikla redzama viena vienīga pelēka vate, kabīnē valdīja saspringts klusums - pilotiem nepatīk «aklie» lidojumi.

Pagāja apmēram pusstunda. Seštūkstoš metru augstumā mākoņi beidzās, un polārās joslas drūmajā rudenī startējušais «Tu-95 RC» iznira spilgtas vasaras pasaulē - te bija spoži zilas debesis un žilbinoši balta saule - piloti pat nolaida ķiveru gaismas filtrus. Protams, patiesībā nekādas vasaras ne tuvu nebija, šķietamība vien - temperatūra laukā tuvojās mīnus piecdesmit grādiem. Taču militārās izlūkošanas personālsastāvs bija pieradis pie māņiem un mistifikācijām.

Apakšpulkvedis Simakovs droši, bet piesardzīgi kustināja stūri, veicot plašu virāžu uz dienvidrietumiem un cenšoties kompasa adatu plūstoši tuvināt vajadzīgajai iedaļai. Beidzot viņam tas izdevās.

-   Militārais kurss uzņemts, - viņš sacīja, ieslēgdams autopilotu.

-   Teicami! - Otrais pilots majors Iļčenko atlaidās pret krēsla atzveltni.

Tagad drīkstēja maķenīt atslābināties - automātikai vajadzēja milzīgo lidaparātu aizvest no Ziemeļu polārā loka līdz Dienvidu puslodei. Lai gan vienpadsmit tūkstoš kilometru maršrutā autopilots vēl nekad nebija izticis bez cilvēka iejaukšanās. Un diez vai arī šoreiz iztiks. Turklāt, lidojot vienatnē gandrīz vistālākajā iespējamā maršrutā, nav iemesla atslābumam. It īpaši tad, ja tas ir neplānots un steidzams lidojums, kura mērķi nav skaidri pat pieredzējušai apkalpei.

-   Kafiju? - Pats jaunākais apkalpes loceklis - snaiper- stūrmanis kapteinis Zanosovs sāka skrūvēt nost vāciņu lielam ķīniešu termosam.

-   Būtu pietaupījis, - prātīgi ieminējās bortinženieris majors Visokovs. - Mums jālido divdesmit astoņas stundas…

-   Tik ilgam laikam visviens nepietiks, - bezrūpīgi iesmējās kapteinis. Viņam nesen apritēja divdesmit astoņi. Un šis bija viņa pirmais īsteni tālais lidojums. - Labāk izdzert uzreiz, lai vēlāk ir patīkamas atmiņas…

-   Dzer vien, dzer, - Visokovs pasmaidīja. - Kad apprecēsies - iemācīsies būt taupīgs…

-   Kurp mēs īsti lidojam, komandier? - ievaicājās Iļčen- ko, neviļus pieklusinādams balsi. Tomēr iekšējie sakari ļāva ikvienam sadzirdēt viņa vārdus. Tāpat kā komandiera tīši nevērīgo atbildi.

-   Ieskaties lidojuma uzdevumā, - Simakovs noburkšķēja. - Uzdevums: «atklāt» situāciju Ziemeļatlantijā.

Otrais pilots pavīpsnāja.

-   Kas tad nu lēcies? Satelīti jau desmit gadus «atklāj» situāciju. Turklāt transkontinentālo lidojumu jau sen nav bijis. Arī degvielas pastāvīgi ir trūcis. Un nu - blīkš, blākš - jālido! Deviņdesmit tonnu ielēja un pirms tam - tikpat. Ar ko tas izskaidrojams?

-   Ko tu mani tērpini, Saša? - Komandieris atmeta ar roku. - Es tiešām neko nezinu! Izsauca uz štābu, pateica uzdevumu, un - uz priekšu! Pateica: ja nostrādāsit augstā līmenī - dabūsit ordeņus! Lai gan tā viņi bieži saka…

-   Es vēl precēties netaisos, - malkodams no vāciņa kafiju, Zanosovs turpināja ar bortinženieri uzsākto dialogu. - Starp citu - kā sviežas tavam jaunākajam?

-   Izveidojis ziloni. - Visokovs iebāza roku kombinezona kabatā.

-   Ziloni?!

-   Nūja, re, skaties…

Zanosovs skeptiski nosmīnēja.

-   Un tas ir zilonis?

-   Protams, zilonis! Te ir galva, te - snuķis, te - aste… Pamēģini, domā, ka uztaisīsi labāku? Bet puišelim ir četri gadiņi, pats izštukojis tētiņam dāvanu. Tas tagad būs mans amulets!

-    Es jau neko nesaku… Zilonis uz goda! Še, paņem malciņu…

-   Dod ar šurp!

«Tu-95 RC» bija sasniedzis deviņtūkstoš metru augstumu un veicis pirmo tūkstoti kilometru. Visi apkalpes locekļi fiksēja prātā šo faktu. Taču skaļi neviens neko neteica. Priekšā stāvēja pārāk tāls un bīstams ceļš.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

-   Lielā pasaule nav tālu, tikai ngvami negrib būt ar to nekādā saistībā. Viņi dzīvo savā pasaulē, pēc saviem likumiem…

Mēs ar Begimi gājām pa ciematu un risinājām sarunu. Pareizāk - viņa risināja sarunu, turpretī es veicu izlūkiz- taujāšanu.

-   «Viņi»… Bet tu? Tu atzīsti cilts likumus?

Virsaiša meita maķenīt saminstinājās, tomēr piekrītoši pamāja.

-  Zināms. Esmu taču viena no viņiem… Nebijis apstākļu sagadīšanās, es nekad nebūtu ieraudzījusi Lielo pasauli, dzīvotu būdā, nevis piekabē, mazgātos upē reizi nedēļā, baidītos no Makumbas, ievērotu visus tabu… Bet ikvienas tautas likumi… Tie noteikti ir prātīgi.

-   Un kanibālisms?

-   Kanibālisms?

Iestājās pauze.

-   Tas, protams, ir sens, atmirstošs ieradums, - meitene sacīja, mirkšķinādama šķīstas actiņas. - Bet saproti pats - gadās neveiksmīgi gadi, kad zivis neķeras, zvēri paslēpjas dziļi džungļos, banāniem un kokosiem ir slikta raža, bet cilvēks…

Viņa vēl brītiņu padomāja un paraustīja plecus.

-   Cilvēks ir vienmēr, un kanibālisms glābj cilti no izmiršanas…

Cik oriģināli! Un, starp citu, samērā loģiski.

-   Tās ir mežonīgas ieražas, - es atcirtu.

-   Mežonīgas gan, - Begime piekrita. - Tomēr derīgas. Es netaisos atgriezties ciltī un, bez šaubām, pilsētā to aizmirsīšu…

-    Ko tur lai saka, - es pamāju. - Tas būtu visnotaļ prātīgi.

-  Bet visa ngvamu tauta turpinās dzīvot pēc likumiem, kurus tu sauc par mežonīgiem. Taču citu tiem cilvēkiem nav. Vai tāpēc viņus var apsūdzēt? Viņi taču svēti tic Ma- kumbam, ziedo viņam un pat bijājas skaļi izrunāt viņa vārdu!

-   Tas ir dīvaini… Jo viņi taču zina par zemes pavadoņiem un lidmašīnām, viņiem ir rācija… Es atlidoju helikopterā, bet neviens nenoturēja mani par Debesu dēlu un nekrita ceļos! Gluži pretēji - mani sagūstīja un nolēma apēšanai! Kāds tur Makumba?

Begime tikko jaušami pasmaidīja.

-   Tās ir mentalitātes īpatnības. Viņi ir kā bērni. Ja tu apsolīsies pusstundā aizskriet līdz Melnajai aizai, par tevi smiesies. Bet, ja teiksi, ka Makumbas spēks pacels tevi spārnos un tu aizlidosi turp kā putns piecās minūtēs, tev noticēs!

-   Kas gan ir šis Makumba?

-   Makumba ir ļauno garu pavēlnieks, kurus Anans spēj vadīt. Nesatricināma ticība šiem spēkiem un, pats galvenais, Anana spējai tos vadīt arī ir tas, uz kā balstās priestera vara.

-  Kā viņš apliecina savu varenību? Ar vārdiem ātri aprod. Un pārstāj tiem ticēt.

-   Viņš apliecina, - Begime nopūtās. - Anans prot ietekmēt čūskas. Viņš tās iemidzina, uzspiežot kādos punktos tām uz galvas, un tās sastingst, kļūst ne dzīvas, ne mirušas. Taču viņš var atdzīvināt jebkuru no tām, kad vien vēlas. Stāsta, viņš ar tām sarunājoties. Un bieži vien viņa pretinieki mirst no čūskas kodiena. Tas arī ir varas apliecinājums!

Begime satvēra mani aiz rokas.

-   Starp citu, sievietes esot noķērušas daudz čūsku tavas būdas tuvumā. Ja tu nakšņotu viens, nezin vai ik rītu būtu pamodies… Jo Anans par varītēm grib atbrīvoties no svešinieka. Viņš pat mēģināja vainot atnācēju svētā pitona nonāvēšanā, lai gan visi redzēja, ka tu nebiji vainīgs! Bet par tā slepkavību pienākas nāvessods!

-   Kāpēc es viņam tik ļoti traucēju?

-   Svešinieks nepielūdz Makumbu un nebīstas Anana. Tāpēc viņš ari izdarīja tā, lai cilvēki apēstu tēvu Prā- teru…

-  Ak tādas tās lietas… Un virsaitis? Vai tad Tvala nav varenāks par Ananu?

-   Tēvam ir ļoti grūti, - Begime sacīja. - Aiz viņa stāv vienīgi bruņoti vīri, uzticami un gatavi pildīt viņa pavēles. Turpretī priesteris balstās uz ideju. Un ideja ir spēcīgāka par ieročiem. Vai nav tiesa?

Bija jūtamas koledžā gūtās zināšanas. Manuprāt, daudzi no viņas ciltsbrāļiem nespētu spriest par šo tematu.

Es piekrītoši pamāju.

-   Jā, idejai ir ļoti liela nozīme. Taču arī ieročiem nav mazāka.

Meitene palocīja galvu.

-   Es zinu. Ieroči izšķīra, ka es esmu virsaiša Tvalas, nevis priestera Anana meita.

-   Kā tā?!

-  Tēvs un priesteris Anans jaunībā sacentās baltās sievietes - manas mātes dēļ. Viņiem pat notika duelis. Tēvs toreiz ievainoja viņa seju…

-   No kurienes te radās baltā sieviete? Kā ķinītī - no nokritušas lidmašīnas?

-   Nē. No bojāgājušas ekspedīcijas. Viņi meklēja zeltu, bet trāpījās nogruvumā. Visi aizgāja bojā, bet māti izglāba mūsu mednieki.

-   Kur viņa ir tagad?

-   Lielajā pasaulē. Tikai tāpēc es dzīvoju kā tagad. Taču man nākas piesargāties no Anana atriebības. Tāpēc manu mājokli pastāvīgi apsargā tēva labākie kareivji.

-   Starp citu, par atriebību… Kā jums notiek tetovēšana?

-   Kāda? Tetovēšana mēdz būt dažāda. Tā var būt līdzeklis pret reimatismu vai galvas sāpēm, kad nelīdz zāles, lapas, koku mizas. Tetovējums uz sievietes ķermeņa norāda, vai viņa ir precējusies vai nav, vai ir māte vai atraitne. Par vīrieti tas pastāsta, cik viņš ir drosmīgs karavīrs vai labs mednieks. Visbiežāk rakstu ietetovē tēvs vai Anans. Bieži to dara vecais Kibliks, reizēm - kāds no retajiem viedajiem večiem. Galvenais ir - zināt, kā gatavojama krāsa, kā veikt iegriezumus, kā vārīt zāļu novārījumu brūču dziedēšanai. Kāpēc tu jautā?

-   Anans ir sagudrojis pārbaudījumu ar Makumbas attēla ietetovēšanu. Tam mani būtu jāattīra, tikai tādā gadījumā, ja tas nenodarīs ļaunumu. Bet man nezin kāpēc šķiet, ka nodarīs gan!

Begime satraucās.

-  Attīrīšana ar ēnu?! Tas ir ļoti bīstami! Es atceros trīs tādus gadījumus. Un visi trīs pārbaudāmie nomira.

-   Pašiedvesma. Viņi zināja, ka būs jāmirst. Ar mani tāds numurs neies cauri.

Virsaiša meita pašūpoja galvu.

-   Var jau būt, ka pašiedvesma. Bet varbūt - melnās odzes inde… Tam nopietni jāsagatavojas…

Ziemeļatlantija.

Tāljūras izlūkrakete

Spraksti, rūkoņa un vibrācijas ilga vairāk nekā desmit stundu. «Tu-95 RC» lidoja darba režīma piectūkstoš metru augstumā. Lai gan tā tika uzskatīta par rekordisti propellerlidaparātu vidū un attīstīja ātrumu līdz 850 kilometriem stundā, līdz punktam, kurā tā pagrieztos atpakaļ, vēl bija atlikuši divi tūkstoši kilometru. Tajā pašā laikā bākās šļakstēja tikai kādas deviņas tonnas degvielas. Kaut kur gaisā virs neitrāliem ūdeņiem viņus vajadzēja gaidīt uzpildes lidmašīnai. Patlaban tāljūras izlūkrakete šķērsoja Āfrikas kontinenta gaisa telpu. Atļaujas pārlidojumam viņiem nebija, tāpēc atlika tikai priecāties, ka ne Etiopija, ne Cada, ne Kamerūna, ne Borshana nespēj kontrolēt gaisa telpu tādā augstumā. Turklāt viņiem nebija augstlidojumu iznīcinātāju un PGA raķešu.

-   Pieturi stūri, komandier, - Ijčenko palūdza un, saņēmis atļauju, attaisīja drošības jostu, un lēni, cītīgi kājas izvingrinot, iegāja šaurajā spraugā starp snaiperstūrma- ņa stūrīti un bortinženiera sēdekli, paķimerējās ap kombinezonu un pačurāja dzelzs spainī, kas stāvēja pie durvīm un ar sarūsējušu stiepli bija piestiprināts pie nespodrā tērauda roktura. Tad tikpat lēnām atgriezās savā vietā un piesprādzējās.

-   Makten daudz jau sakrājies, - viņš, ne pie viena ne- vērsdamies, noteica. - Ka neiet pāri.

-   Bet «Baltajos gulbjos» stāv biotualetes, - Zanosovs nopūtās.

-   Un ir arī virtuve, - Visokovs piemetināja. - Var uzcept kartupelīšus, desiņas…

«Visu redzošā acs» strādāja jau divas stundas un veiksmīgi «uzšķērda» apkārtējo situāciju. Radiolokācijas sen- sori, jutīgi mikrofoni, radio signālu uztvērēji, hidrofoni, foto un kino kameras fiksēja visu, kas atradās gaisā, uz zemes, virs un zem ūdens. Situācijas karte netika nevienam nosūtīta - šajā reizē informācija vienkārši uzkrājās.

Sīka atšifrēšana tiks veikta Bāzē, taču apkalpe jau tagad zināja, ka gar Āfrikas krastu brauc aviobāzes kuģis eskadras mīnukuģa un kreisera pavadībā; Atlantijas ūdeņus šķeļ divpadsmit tirdzniecības un pieci karakuģi; zem ūdens atrodas trīs zemūdenes, bet gaisā - sešas lidmašīnas. Kādi ir to tipi, klases, aprīkojums un piederība - to noteiks speciālisti. Starp citu, tas neattiecās uz diviem iznīcinātājiem ar amerikāņu GKS atšķirības zīmēm, kuri panāca jūras izlūku un lidoja tam līdzās dažu desmitu metru atstatumā. Piloti rādīja uz to ar pirkstiem un jautri smējās. Patiešām - uz kosmiskā bumbvedēja «Stels» fona arhaiskais propellerlidaparāts šķita kā pārakmeņo- jies pterodaktils, kas brīnumainā kārtā no mezozoja ēras ielauzies mūsdienu pasaulē.

-   Idiņi! - Iļčenko saviebās. - Un kas par to, ka vecs? Mēs arī ar tādu veiksim jebkuru uzdevumu!

-   Bijuši uz klāja, - neļaudamies emocijām, konstatēja Simakovs.

-  Jā, tam aviobāzes kuģim, - apstiprināja Iļčenko. - Kā citādi tie te būtu gadījušies…

-   Jātiek no šiem vaļā, drīz jāpilda degviela…

-   Mēģināsim…

Pēc divām stundām paredzētajā punktā viņi sastapās ar lidojošo cisternu - apaļvēderainu degvielas uzpildes lidmašīnu «M-3». Simakovs ar pirmo rāvienu notvēra cauruli ar paplatinājumu galā, un divdesmit minūtēs «Tu-95 RC» uzņēma gandrīz tukšajās tvertnēs 80 tonnu degvielas. Amerikāņi uzvedās pieklājīgi - vēroja no pienācīga attāluma un šķēršļus nelika. Sarežģītā operācija norisinājās veiksmīgi.

Un gandrīz tūdaļ pēc tam tālais izlūks apmeta plašu loku un uzņēma kursu atpakaļ. Komandieris noklikšķināja slēdzi, izslēgdams «Visu redzošo aci». Uzdevums bija izpildīts.

-   Nu, viss kārtībā, drīz būsim mājās! - neslēptā atvieglojumā noteica Zanosovs.

Simakovs īgni saviebās.

-   Nesaki «hop», pirms neesi šķērslim pāri…

Iļčenko pieklaudzināja paneļa koka virsmai. Arī Visokovs neapmierināti nogrozīja galvu. Lidotāji ir māņticīgi ļaudis.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Tetovēšana ir piedzīvojusi garu evolūcijas procesu. No krāsvielu ieziešanas vaļējā brūcē un uz ķermeņa uzkaisītu pulvera rakstu aizdedzināšanas līdz speciālām ma- šīniņām, kuras, darbojoties anestētiķim, ietetovē tevis krāsainā albumā izraudzītu attēlu.

Jāteic, ka ngvamu ciltī tetovēšana, šo ceļu neizejot, bija palikusi pirmatnējā līmenī. Maza auguma pēc izskata visai sens aborigēns noklāja manas krūtis ar okeru, izveidodams tikai viņam vien zināmu zīmējumu. Procedūra aizņēma vairāk nekā stundu, un es cerēju, ka uzklātā krāsa kaut kādā brīnumainā veidā iesūksies manā ķermenī un attīrīšanas rituāls ar to pašu būs beidzies.

Taču, kā zināms, brīnumi nenotiek - pēc tam sākās pats galvenais. Tetovēšanas meistars - Krievijas cietumos tādus dēvē par «bakstītājiem» - ar asu gliemežvāku izdarīja griezumus dzīvā miesā un pēc tam ķepēja brūcēs melnu, asi dvakojošu kodīgu smāķi, ko ņēma no kokosrieksta pusītes. Jāsaka - procedūra atgādināja spīdzināšanu, un man ar pūlēm izdevās paciest mežonīgās sāpes. Mierinājums bija tas, ka, pateicoties Begimes veiktajiem priekšdarbiem, tetovēšanu veica nevis Anans, bet gan Kibliks, ar kuru virsaiša meita laikus tika noturējusi profilaktisku sarunu. Un vēl ticamības labad iedūrusi viņam ērkšķi; kas pirms tam bija pamērcēts kokosrieksta melnajā šķidrumā. Tā ka indes krāsā noteikti nebija. Atlika vienīgi paciest sāpes.

Es gulēju uz upurakmens un, iekodis lūpu zobos, raudzījos zilajās debesīs. Begime sēdēja līdzās un turēja manu aiz sāpēm nosvīdušo roku. Tālu, tālu saules staros mirdzēja mazītiņa sudrabaina lidmašīniņa, atstādama aiz sevis garu, pamazām izplūstošu asti. Tas droši vien bija reisa boings no Pretorijas uz ASV. Mīkstos krēslos izlaidušies atslābinājušies pasažieri - viņi malko sulas un viskiju, ēd bifšteku vai zivi, skatās grāvējus un komēdijas, slinki flirtē ar stjuartēm. Plašajā, komfortablajā salonā tiek uzturēta optimāla temperatūra un darbojas civilizēti likumi.

Bet vēl augstāk - kosmosā - lido dažādi pēc savas nozīmes, dažādu valstu palaisti, taču vienlīdz sarežģīti mākslīgie pavadoņi, kuri tāpat stingri pakļaujas starptautisko un kosmosa tiesību normām. Nav izslēgts, ka izlūkošanas aparatūra ar savu jaudīgo optiku nofotografē arī šo Borshanas džungļu nostūri. Iespējams pat, ka attēlā būs redzams upurakmens ar uz tā gulošo nelaimīgo Dmitriju Poļanski. Un Kibliks, kurš aizrautīgi veic savas sadistiskās procedūras. Lai gan diez vai kāds īpaši, bez speciāla uzdevuma pētīs šo džungļu kvadrātu…

Šādas pārdomas palīdzēja novērst uzmanību, bet plat- degunainais aborigēns vēl aizvien turpināja graizīt manas krūtis; es pat nodomāju, ka viltīgais Anans nemaz negrasās mani indēt, - viņš vienkārši tetovēšanas aizsegā ir pavēlējis izgriezt man sirdi. Iespējams, tā arī bija, taču Begime izjauca arī šos ļaunos nolūkus. Laiku pa laikam viņa deva man padzerties kaut ko apreibinošu un nosusināja manas degošās krūtis ar kaut ko līdzīgu sūk- lītim, kas nepārprotami bija piesūcināts ar anestezējošu šķidrumu, jo es jutu, ka sāpes mazinās un asiņošana pamazām norimst.

Tetovēšanas procedūra ilga vairākas stundas. Beigu beigās manas krūtis kļuva nejūtīgas un es vispār neko vairs nemanīju. Pat to, ka mani nesa uz būdu.

9000 metru virs Āfrikas kontinenta.

«Tu-95 RC»

Atgriezties mājās ir grūtāk nekā lidot uzdevumā. Tāpēc ka notiek atslābināšanās pēc stresa, visa organisma mobilizāciju nomaina pilnīgs spēku izsīkums. Sekundes pārvēršas minūtēs, minūtes - stundās. Vairs itin kā nekas nav jādara, bet bezdarbība ir labākais depresijas veicinātājs. Te derētu ieņemt trankvilizatoru, taču Krievijā medicīniskie preparāti nav cieņā, bet tas, kas to veiksmīgi varētu aizstāt, darba laikā ir kategoriski aizliegts.

Kabīnē bija silts, pat karsts, blīvais gaiss oda pēc sakarsētas dzelzs, gumijas un nedaudz arī pēc urīna. Gandrīz visa ekipāža bija piesprādzējusies savos neērtajos sēdekļos un aizmirsusies smagā snaudā. Nomodā bija vienīgi otrais pilots. Viņš izklaidīgi lūkojās priekšējā stiklā, aiz kura pamazām sāka krēslot.

Pēkšņi sarkanā lampiņa aparātu panelī iemirgojās vienu reizi, otru, trešo… Un biedējoši iedegās pastāvīgā trauksmes signāluguntiņa.

-   Eļļas līmeņa krišanās otrajā dzinējā, - precīzi ziņoja Iļčenko. Un tūdaļ noklikšķināja slēdzi.

-   Avārijas atslēgums!

Simakovs reaģēja zibenīgi - asi salēcās, taču siksna atspieda viņu atpakaļ sēdeklī. Arī stūrmanis un bortin- ženieris acumirklī uzrāvās no snaudas. Četri acu pāri saspringti lūkojās labās puses stiklā.

Viens no izplūdušajiem apļiem pēkšņi materializējās - kļuva tumšāks, biezāks un pārvērtās uz pretējām pusēm kustošos propelleros. Tad tie apstājās. Tas bija nedabisks un šausmīgs skats. Lidmašīna sāka kratīties.

-   Labās un kreisās puses vilces vektora disbalanss, - Iļčenko ziņoja. - Samazinu kreisā pāra jaudu. Stūrmanim veikt koriģējošus labojumus kursā!

Situācija kabīnē krasi pārvērtās. Pārpildītais netīrumu spainis atvirzījās otrajā vietā. Vai tad tās ir nepatikšanas? Lai kaut pavisam izlīst pa grīdu, kaut tikai aiz loga deviņu tūkstošu metru augstumā nerēgotos paralizētās lāpstiņas! Un, lai gan valda uzskats, ka «Tu-95 RC» var lidot arī ar vienu dzinēju, - tā ir vienīgi konstruktoru dižošanās, teorija uz papīra, kuru neviens saprātīgs pilots nevēlēsies pārbaudīt praksē. Turklāt izvilkt niecīgu attālumu līdz skrejceļam ir viens, bet veikt sešus tūkstošus kilometru - pavisam kas cits!

-  Vai neteicu: «Nesaki hop!…» Būsi pierunājis, Vasja! - Simakovs padraudēja stūrmanim ar pirkstu un pikti uzsita ar dūri pa delnu.

-   Petja, aprēķini lidojuma režīma mainītos parametrus. Bet es ziņošu priekšniecībai…

Visokovs iegrima aprēķinos, un komandieris uzņēma sakarus ar Bāzi.

-   Pirmais, runā divpadsmitais, eļļas līmeņa krišanās otrajā dzinējā, dzinējs atslēgts, gaidu norādījumus… Pirmais, runā divpadsmitais, eļļas līmeņa krišanās otrajā dzinējā, dzinējs atslēgts, gaidu norādījumus…

-   Divpadsmitais, jūs sapratu, gaidiet norādījumus, - pēc otrā izsaukuma atsaucās lidojumu vadītājs.

-    Komandier, apstākļi šādi - ātrums samazinās līdz piecsimt kilometriem, lidojuma ilgums palielinās līdz divpadsmit stundām, degvielas patēriņš pieaug par divdesmit pieciem procentiem, - Visokovs norūpējies ziņoja. - Ar esošajām rezervēm pietiks piectūkstoš kilometriem. Līdz Bāzei ir seši tūkstoši simt piecdesmit. Lidojot taisnā līnijā.

-   Es sapratu, - Simakovs drūmi pamāja. Un tūlīt pat koncentrēja visu uzmanību uz dzirdi - bija atsaucies lidojumu vadītājs.

-   Aprēķiniet izmainītos kustības parametrus. It īpaši - degvielas patēriņu.

-   Aprēķini izdarīti. Degvielas nepietiks. Reālais attālums - četrtūkstoš kilometru. Papildu degvielas iepildīšana gaisā ir problemātiska zemās kursa noturības dēļ. Nepieciešama nolaišanās.

-   Jautājums ir jāizskata. Gaidiet.

Kabīnē iestājās saspringts klusums.

-   Ož pēc sviluma, - Iļčenko noteica.

Simakovs nopūtās.

-   Kur viņi ņems lidlauku ar triju kilometru skrejceļu? Var jau būt, ka kādā no NATO kara bāzēm tāds arī ir, bet mēs taču nenolaidīsimies pie ienaidniekiem. Un brālīgajās valstīs tādu skrejceļu nav.

Komandieris vēlreiz nopūtās.

-   Kas tur varētu būt, Petja?

Bortinženieris paraustīja plecus.

-   Varbūt sabojājies eļļas sūknis. Varbūt noplīsis cauruļvads. Varbūt filtri aizsērējuši. Maz kas vēl var notikt… Mašīnai ir četrdesmit gadu. Cilvēkus šādā vecumā mēdz atstādināt no lidojumiem…

Viņš aprāvās. Simakovs nokremšļojās. Viņam nesen bija apritējuši četrdesmit divi, un viņš kuru katru dienu gaidīja rīkojumu par atstādināšanu.

Tālo lidojumu izlūklidmašīna ar nekustīgo dzinēju, raustīdamās un mētādamās pa kursu, lidoja uz nekurieni. Apkalpe atradās prostrāeijā. Visi gaidīja norādījumus no Bāzes, kuri brīnumainā kārtā uzlabotu situāciju. Un tādi pienāca.

-   Lidojuma maršrutā piemērotu apstākļu, lai nolaistos, nav, - bezkaislīgi kā automāts paziņoja lidojumu vadītājs. - Pacentieties saviem spēkiem novērst kļūmi.

Un citā - jau cilvēka balsī piebilda:

-   Turieties, puiši! Vēlu veiksmi!

-  Tā jau es domāju! - dusmās izsaucās Simakovs. - Nu labi, Petja, tādā gadījumā - rīkojies. Tavs uznāciens!

12 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Vienu dienu es nogulēju nekustīgi. Āda uz krūtīm bija satūkusi un stipri sāpēja, temperatūra sacēlās līdz četrdesmit grādiem. Begime dzirdināja mani ar buljonu, kurā peldēja balti vistas gaļai līdzīgi kumosiņi. Meitenes kā allaž drūzmējās ap manu gultu, viņas nesa smaržīgu zāļu novārījumus un kādas pulverī saberztas rūgtas saknes. Lai cik dīvaini, tomēr pirmatnējās zāles līdzēja. Otrā dienā sāpes sāka atlaisties, toties spēki pieauga, un trešajā dienā Lielais Bobons atkal cienīgi pastaigājās pa ciematu. Tikai tagad es nevarēju novilkt kreklu - ieraudzījuši Ma- kumbas attēlu, ngvami vai nu bailēs bēga, vai aizsedza ar rokām acis un kliegdami krita ceļos.

Begimei bija spogulītis, un viņa slepus ļāva man palūkoties uz tetovējumu.

Jā-ā-ā, baiss vieplis! Kā lai ar tādu dzīvo Lielajā pasaulē? Lai gan - tajā vēl jāatgriežas… Jo dzīves perspektīva joprojām bija miglā tīta - man atvēlētās deviņas mēnes- naktis iet mazumā. Kas notiks tālāk? Vai tiešām mani no visas tiesas apēdīs? Nē, tas nevar būt! Viņi taču nav nedz slikti, nedz ļauni cilvēki. Turklāt tagad esmu iepazīts tuvāk un mani pat ciena, bez tam esmu izturējis pārbaudījumu un pilnībā attīrījies… Nē, viņiem neklātos tā darīt!

Taču šo mierinošo secinājumu es izdarīju, ņemot vērā mūsu priekšstatus par tikumību un mūsu loģiku. Turpretī, atmetot civilizētās sabiedrības vērtību čaulu, aina nebūt nerādījās tik labvēlīga.

Noēdīs, simtprocentīgi noēdīs! Un ne jau tāpēc, ka aborigēni būtu slikti vai ļauni cilvēki, nē. Vienkārši viņi itin nemaz nešķiro dzīvnieku un cilvēku nolemšanu nāvei. Un, ja arī šķiro, tad pēdējiem nedod nekādu priekšrocību. Pēc viņu saprašanas, mana acs piešķirs medniekam asāku un trāpīgāku redzi, smadzenes - prātu un viltību, bet sirds un citas iekšas - drosmi un veselību… Bet attīrīšanās, cieņa un visas citas muļķības viņiem nenozīmē ne tik, cik melns aiz naga!

Ziņu no Jūdžina nebija, un es pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem pats sazvanīju savu draugu.

-    Sveiks, draudziņ! - Amerikāņu rezidenta mundrā balss viesa manī drošības sajūtu. Un gluži pamatoti!

-   Man tev ir labas ziņas…

Es biju pati uzmanība.

-   Tev par laimi, mūsu aviobāzes kuģis atrodas tuvumā un patlaban brauc gar Āfrikas krastu. Pēc divām dienām pusdienlaikā tas veiks nelielas mācības, patrokšņos virs tavas cilts. Cerams, tas uzskatāmi spēs apliecināt tavu varenību!

-   Paldies, Jūdžin. Nezinu pat, kā lai tev pateicos…

Viņš čerkstoši iesmējās.

-   Dots pret dotu, mēs esam kviti. Lai gan pasaki man beidzot - ko es toreiz Berlīnē samuldēju? Šis jautājums man daudzus gadus nedod miera…

-   Neko, - es pēc iespējas patiesāk sacīju. - Es taču ie- šļircināju tev antidotu. Arī situācija nebija piemērota iztaujāšanai.

-   Ja? - Jūdžins neticīgi pārvaicāja. - Nu labi. Vēlu veiksmi. Paziņo, kā viss norisinājies. Beidzu!

Es pielēcu kājās. Mani pildīja spēks un enerģija kā pēc īpašo uzdevumu vienības dopinga šļirces. Izgrūstīdams uz sliekšņa drūzmējošās sievietes, es izmetos laukā un izskrēju centrālajā laukumā. Te dega ugunskuri, virs kuriem burbuļoja plāna vira no batātēm, tārpiem un sīkajiem grauzējiem. Diez vai tās aromāts varēja rosināt ēstgribu, tomēr tas bija rosinājis. Skanēja čāpstināšana, nesteidzīgas sarunas un smiekli. Ngvami vakariņoja.

Es pieskrēju pie paša lielākā ugunskura, kur sēdēja virsaitis Tvala un priesteris Anans ar saviem padomniekiem un miesassargiem. Te smaržoja gluži ciešami - pēc ceptas pērļu vistiņas, karsta kakao aromāts ļoti harmoniski savijās ar kokosa smaržu. Cilts bija novērtējusi manu izdomu ar pienu.

-   Klausieties manī, virsaiti un priesteri! Klausies manī, ngvamu tauta! - es skaļi iekliedzos, pacēlis rokas pret zvaigžņotajām debesīm.

Tas, protams, izskatījās ļoti teatrāli. Sarkani dzeltenie ugunskuri, melnie, ar okeru izkrāsotie aborigēni, melnās debesis ar zvaigžņu miriādēm, bālais, ne gluži pilnais mēness, visapkārt noslēpumaini šalcošais tropu mežs un priekšplānā izlēkušais Lielais Bobons ar savu lāpstiņu rokā. Taču pašreizējā momentā tieši šāds efekts bija nepieciešams. Čāpstināšana aprāvās, iestājās klusums. Vērīgi skatieni no visām pusēm bija piekalti jaunajam aktierim.

-   Es apsolīju jums parādīt sava prezidenta spēku! Un es to izdarīšu tieši pēc divām mēnesnaktīm pusdienlaikā! Esiet gatavi ieraudzīt vēl neredzētu varenību! Tā jūs sabiedēs, bet nebaidieties, es ņemšu visus savā aizsardzībā!

Klajums atsaucās ar dziļu nopūtu, un no jauna iestājās klusums. Taču mizanscēna jūtami bija nenobeigta, samocīta un pēc visiem dramaturģijas likumiem prasīt prasījās pēc turpinājuma. Un tas sekoja!

-    Svešiniekam nav nekādas varenības! - priesteris Anans iesaucās, pielēkdams kājās. - Ngvamu tautu sargā Tas, kura vārdu nedrīkst izrunāt! Pēc divām mēnesnak- tīm pusdienlaikā es ziedošu viņam upuri un visi redzēs, kam pieder patiesā vara! Bet svešinieks… Svešinieks…

Izsmēlis vārdu argumentus, priesteris saminstinājās un, kā tas bieži mēdz notikt, centās aizstāt tos ar spēka argumentiem. Dzīslainā roka izšāvās uz priekšu varenā izklupienā. Melnais zizlis ar čūskas krāsojumu un čūskas galvu nozibēja virs ugunskura melnajā naktī un atdzīvojās, pārvērzdamies visīstākajā čūskā, gatavā iecirst savus indes zobus krietnajā un cēlsirdīgajā Lielajā Bobonā. Labi, ka viņam rokā gadījās sapieru lāpstiņa! Tā aprakstīja gaisā skaistu paukošanas pusloku, tērauds pāršķēla nāvējošo «zizli», un divas nešķīsteņa puses bezpalīdzīgi izlocījās uz akmeņainās zemes.

-   O-o-h! - noelsās skatītāji.

Pēc priekšnieka mājiena divi aborigēni ar skeletu krāsojumu metās uz priekšu. Viens draudīgi turēja priekšā mačeti, otrs savicināja smagu akmens cirvi.

Es strauji atlēcu sānis, lai viņi atrastos vienā līnijā, traucēdami viens otram. Lāpstiņas trītais asmens iecirta pirmajam rokā, kas turēja ieroci. Atskanēja negants brēciens - mačete ar tās spalu sažņaugušo melno plaukstu nošķindēja pret zemi. «Skelets» bez plaukstas vaidēdams metās pie sārta un iegrūda asiņojošo strupuli liesmās, lai «aizlodētu» asinsvadus. Otrs «skelets» sastinga ar paceltu ieroci, un tas izglāba viņam dzīvību - lāpstiņa ķēra skūto galvu plakaniski, muskuļotais ķermenis bez samaņas nostiepās izkaltušajā zālē.

-   Priesteris atkal gribēja nogalināt viesi! - es iesaucos. - Jūs visi to redzējāt! Taču taisnība un spēks ir manā pusē!

Aborigēnu pūli pāršalca satraukta čala, lai gan nebija skaidrs, kuru viņi atbalsta.

Arī virsaitis Tvala pielēca kājās un pacēla savu cilvēka liela kaula zizli. Troksnis norima.

- Divas mēnesnaktis! - viņš aizsmacis pavēstīja. - Vēl divas mēnesnaktis svešinieku sargā manis dotais vārds! Neviens nedrīkst viņu nogalināt!

Virsaiša atbalsts mani nedaudz uzmundrināja. Taču būtiski tas situāciju neietekmēja. Pārējie «skeleti» draudīgi sakustējās, paceldami šķēpus un vāles. Tad es pavēru kreklu, un visus uzlūkoja Makumbas briesmīgais vaigs. Tas līdzēja. Atskanēja šausmu kliedzieni. Ngvami ņēmās krist pie zemes un bēgt.

11 dienu pirms X dienas.

Aviācijas bāzes kuģis «Holiday».

Ziemeļadantija

No piectūkstoš metru augstuma tas atgādināja skaidiņu, kas okeāna pelēki zilajā virsmā atstāj aiz sevis platu, baltu sliedi, kas tikai pēc dažām kabeļtauvām zaudē precīzas aprises, bet pazūd tikai pēc kādas jūdzes.

Patiesībā trieciena aviācijas bāzes kuģis «Holiday» bija 220 metru garš, ar 80 tūkstoš tonnu tilpumu, 280 tūkstoš zirgspēku kodoljaudas iekārtu un varēja attīstīt līdz 32 mezglu ātrumu, kas, pārrēķinot sauszemes mērvienībās, bija 60 kilometru stundā. Kuģa apkalpe sastāvēja no 4300 cilvēkiem, un tajā varēja ievietoties 80 kaujas lidmašīnu un helikopteru, četri raķešu divizioni un vairāk nekā divdesmit lielkalibra artilērijas kompleksu. Ieradies jebkurā zemeslodes punktā, «Holiday» pat bez kodollādiņiem spēja stundas laikā līdz nepazīšanai pārvērst pasauli vairāku tūkstošu kilometru rādiusā. Tāpēc tā maršrutu apstiprināja Savienoto Valstu prezidents.

Admirālis Brukss komandēja aviācijas bāzes kuģi jau astoņus gadus. Viņš bija pats galvenais uz šā ar ieročiem, munīciju un sprāgstvielām piebāztā milzeņa. Viņš atbildēja par visu, kas notika uz kuģa un ārpus tā, kā arī par ikviena apkalpes locekļa dzīvību un veselību, lai gan to skaits pārsniedza vidējas pilsētiņas iedzīvotāju daudzumu Menas vai Ohaio štatā. Viņu varētu salīdzināt ar mēru vai pat gubernatoru, taču neviena mēra vai gubernatora rīcībā nav tādas mobilitātes, nerunājot nemaz par tādu enerģētisko un trieciena spēku. Tāpēc ASV prezidents tika iecēlis Bruksu, un viņš pat bija izpelnījies valsts pirmās personas audienci un rokas spiedienu.

Patlaban Brukss norūpējies sēdēja plašajā komandiera kajītē, raudzīdamies cietā, dzeltenā šifrētās telegrammas veidlapā, ko viņš tikko bija atšifrējis ar savu personisko kodu, kā allaž, kad šādi dokumenti tika adresēti viņam personiski.

«Admirālim Bruksam uz aviācijas bāzes kuģa «Holi- day». Jums īslaicīgi jāmaina kurss un jāierodas punktā, kura koordinātas ir… nostājoties reidā trīs jūdzes no krasta, un 12.00 ar divām triecienlidmašīnām «Korsārs» jāveic treniņuzbrukums nosacītiem objektiem neapdzīvotā apvidū klinšu «Kupols» un «Dvīņu kupols» virzienā. Sakarā ar garantētu vietas neapdzīvotību veikt pēdējās apšaudi ar četrām «gaiss-zeme» tipa raķetēm. Pēc uzdevuma izpildes turpināt virzību pa nosprausto kursu. Pavēle ir saskaņota visos nepieciešamajos līmeņos, un tai ir visstingrākās slepenības statuss. Flotes štāba priekšnieks admirālis Džensens.»

Bruksam nesen bija apritējuši četrdesmit deviņi gadi. Par spīti tam, viņš bija kalsns, muskuļots un katru rītu personālsastāva acu priekšā desmit reižu pievilkās uz līdztekām. Viņa seja, skatiens un manieres pauda gribasspēku, enerģiju un prasmi sasniegt mērķi. Un izskats nelika vilties. Tomēr šādā vecumā labāk kļūdas nepieļaut. Gados jaunu gribētāju ieņemt vietu uz «Holiday» komandtiltiņa netrūka!

Pa iekšējo translāciju komandieris izsauca vecāko palīgu, un pēc dažām minūtēm Melvins Kamenskis lasīja šifrēto telegrammu ar tādu pašu izbrīnu, kādu pirms brīža bija paudis viņa priekšnieks. Kamenskis bija divus gadus jaunāks, smagnējāks un diez vai spētu pievilkties vairāk par vienu reizi. Taču viņš bija labs analītiķis, pieredzējis komandieris un gudrs cilvēks.

-   Ko teiksi, Mel? - Brukss beidzot pārtrauca klusumu. Viņi ar Kamenski bija draugi un pilnīgi uzticējās viens otram. - Vai esi jelkad lasījis ko tamlīdzīgu?

Vecākais palīgs papurināja galvu.

-   Nekad. Kas tas par treniņuzbrukumu stingri norādītā vietā? Ko nozīmē «garantēta vietas neapdzīvotība»? Bet vai tev, Edvard, kādreiz ir nācies saņemt līdzīgas pavēles?

Komandieris atkārtoja palīga žestu.

-   Tas ir loti dīvains dokuments, Mel. Maršruta mai- ņai nepieciešama prezidenta sankcija. Kur ir atsauce uz tās numuru? Vecais lapsa Džensens minējis vienīgi to, ka viss ir saskaņots. Un ieteicis mums turēt mēli aiz zobiem. Cik sapratu, fiksēt šo mācību uzbrukumu borta žurnālā nav vēlams.

Mels Kamenskis un Edvards Brukss daudznozīmīgi saskatījās.

-    Tas ir Firmas pirksts, Edvard, - pazeminājis balsi, sacīja vecākais palīgs. - Aiz šifrētās ziņas stāv Firmas cilvēki. Tas ir viņu rokraksts.

-   Man arī tā šķiet, Mel. Visticamāk, viņiem vajag gāzt vienu režīmu un nodibināt citu. Vai arī vienkārši pabiedēt kādu Āfrikas valdnieciņu. Tāpēc nepieciešams paducināt ieročus. Un viņi nolēmuši paveikt to ar mūsu rokām.

-   Ko domā darīt, Edvard?

Brukss pavīpsnāja.

-   Izpildīt flotes štāba pavēli. Precīzi, nevainojami un laikā! Vai gan man ir cita iespēja?

Admirālis noklikšķināja selektora slēdzi.

-   Atsūtiet pie manis Bredu Čendleru!

Vecākais palīgs pamāja.

-   Jā, rūpīgi jāizraugās piloti. Taču, manuprāt…

-   Čendleru neklātos informēt par visiem sīkumiem, - Brukss pabeidza viņa domu, paslēpdams šifrēto telegrammu zem koka paneļa nomaskētā seifā.

Atskanēja īss klauvējiens, un kajītes durvis strauji atvērās. Aviācijas daļas komandieris bija atlētiski veidots, īsi apcirptiem matiem, uz priekšu izvirzītais stūrainais zods liecināja par gribasspēku un stūrgalvību. Ar īsu kustību piemetis roku pie laiviņas, viņš ziņoja, kā paredzēts reglamentā:

-   Flotes kapteinis Čandlers pēc jūsu pavēles ieradies, ser!

-    Man vajadzīgi divi prasmīgi piloti, kaptein, - Ed- vards Brukss sacīja, netērējot laiku gariem ievadiem. - Pavēlniecības visnotaļ konfidenciāla uzdevuma izpildei. Jāizmēģina uzbrukums mērķim krastā.

Ja aviācijas daļas komandieris arī bija izbrīnījies, tad tomēr nelika to manīt. Un ne mirkli neapdomājās.

-   Pārgalvīgi, droši puiši, kam patīk padižoties, strādā uz riska robežas. Saņēmuši desmitiem apbalvojumu un tikpat daudz rājienu. Nepalaiž mēli. Vai tādi derēs?

-   Derēs, - Brukss pamāja.

* * *

Pilotu rezerves maiņa atpūtās kubrikā. Divpadsmit jaunu, sportisku puišu zilos kombinezonos ar ASV karodziņu uz piedurknes un uzvārdu virs kreisās krūšu kabatiņas pa kārtai stāstīja anekdotes.

-   Uz komandtiltiņa pienāk radiogramma: «Simt trīsdesmit otrais, es - piektais, jūs braucat tieši man virsū, mainiet kursu!» Brukss atbild: «Piektais, es - aviācijas bāzes kuģis «Holiday», grieziet ceļu!» Bet viņam no jauna: «Simt trīsdesmit otrais, nevaru griezt ceļu, steidzami mainiet kursu!» Brukss kļūst sarkans. «Esmu admirālis Brukss, komandēju aviācijas bāzes kuģi «Holiday», 80 tūkstoš tonnu tilpums, 4300 cilvēku apkalpe! Kopā ar mani ir kreiseris «Pērkongrāvējs» un eskadras mīnuku- ģis «Trauksmainais»! Tā ka nekavējoties atbrīvojiet ceļu!» Bet viņam atbild: «Paklausieties, cietpauri, mēs te esam tikai trīs - es, Toms un suns. Tomēr mainīt kursu nāksies jums, jo es esmu bāka!»

Stāstītājs - simpātisks puisis ar celiņā gludi noķem- mētiem melniem matiem - iesmējās pirmais. Klausītāji pieklājīgi pasmaidīja.

-   Esmu šo anekdoti jau dzirdējis, Metjū, - sacīja plikgalvains zaļoksnis ar aukstu pelēko acu skatienu. - Tikai tur nebija Bruksa un «Holiday».

-  Jā, to es piedomāju klāt, - Metjū atzinās. - Lai būtu interesantāk!

Tagad lidotāji no tiesas sāka smieties. Šajā brīdī kub- rikā atdzīvojās translācijas skaļrunis.

-   Leitnantiem Hekslijam un Devisam steidzami ierasties pie kapteiņa Čandlera!

Smiekli apklusa. Melnmatainais Metjū Hekslijs un plikgalvainais zaļoksnis Henrijs Deviss pielēca kājās. Pie aviācijas daļas priekšnieka vajadzēja ierasties skriešus.

Hekslijs pacēlās gaisā pirmais.

Par palaišanu atbildīgais virsnieks lietpratīgi norādīja virzienu, kurā jāstūrē, un leitnants bez pūlēm ar priekšējo riteni trāpīja atslēgā katapultas pamatnē. Tad viņš līdz maksimumam sakāpināja dzinēja apgriezienus, ieslēdza ātrumu, ugunīgas strūklas iesitās tērauda aizslietnī, kas pasargāja starta komandu. Piekalts pamatnei, «Korsārs» drebēja un neveiksmīgi rāvās uz priekšu, bet tad ieslēdzās katapulta un triecienlidmašīna ar seškārtīgu paātrinājumu traucās uz priekšu.

Leitnanta galva tika piespiesta galvturim, vadības panelis izplūda un aparatūra līdz ar to, jo acis iespiedās dobumos. Lidmašīnu nežēlīgi kratīja kā sacīkšu velosipēdu, kurš no gludā treka izlidojis uz bruģētas ielas. Taču tas ilga tikai divarpus sekundes - noskrējis simt metru un uzņēmis ātrumu 250 kilometru stundā, «Korsārs» aiz- traucās debesu zilgmē, kaucošie dzinēji to momentā uztvēra un nesa augšup - tuvāk spožajai Āfrikas saulei. De- viss izmantoja otru katapultu, tāpēc pacēlās gaisā tikai četrdesmit sekundes vēlāk.

Veikušas strauju virāžu, triecienlidmašīnas sinhroni uzņēma uzbrukuma kursu.

Nosēsties uz divsimtmetrīga aviācijas bāzes kuģa, kurš no augšas atgādina viļņos lēkājošu skaidiņu, nebūt nav tas pats, kas piezemēties uz cieta, droša, bezgalīgi gara betona skrejceļa. Tālab klāja aviācijas piloti pelna divreiz vairāk nekā parastie lidotāji, turklāt klīst baumas, ka prezidents katru no viņiem pazīst personiski un pat ik gadu rīko pusdienas par godu saviem jūras asiem. Par pazīšanos ar prezidentu un pusdienām, protams, ir meli, bet viss pārējais - tīra patiesība: ikviens klāja pilots patiešām ir augstu apmaksāts ass-virtuozs.

Par spīti nelielajam sānu vējam, Metjū Hekslijs nolaidās pirmajā paņēmienā. Sasniedzis nosēšanās ātrumu, viņš notēmēja tieši uz piezemēšanās joslas sākumu, ar riteņiem mīksti atdūrās gumijas segumā, tūlīt pat nedaudz parāva uz augšu purngalu un piedeva gāzi, lai ne- iegāztos ūdenī, ja aerofinišers to neuztvertu. Taču nekas tāds ar viņu vēl nebija noticis, un arī tagad nosēšanās āķis aizķērās aiz otrās troses. Metjū uzreiz samazināja gāzi un ieslēdza bremzēšanas režīmu. Vilkdams aiz sevis nospriegotu neilona virvi, «Korsārs» noripoja simt četrdesmit metru un apstājās pie platās baltās finiša līnijas.

Tā bija spīdoša nosēšanās! Tieši tādu pašu pēc dažām minūtēm veica arī Henrijs Deviss.

-  Jūs esat brīvi, puiši! - viņiem jautri paziņoja resnais Džeikobs. Viņa melnie vaigi spīdēja, it kā būtu ieziesti ar taukainu vasku. - Kapteinis atļāva atpūsties līdz rītam!

-   Un atskaite? - ievaicājās Metjū.

Dežurējošais virsnieks paraustīja plecus.

-   Par atskaiti nekas netika teikts. Tikai par atpūtu.

Piloti saskatījās. Tas bija acīm redzams noteiktās kārtības pārkāpums.

-  Vai pie prezidenta netikām izsaukti? - Henrijs painteresējās.

-   Pagaidām ne. - Džeikobs pasmaidīja. - Jums vēl nav savāktas divsimt nosēšanās.

-   Nu tad ejam mazgāties! - Metjū uzsita biedram pa plecu un palūkojās pulkstenī. Lidojums bija ildzis četrpadsmit ar pusi minūšu, bet gaisā laikam ir pavisam cits ritējums un arī cita cena - kad dušā abi nostājās uz svariem, izrādījās, ka katra no šīm minūtēm bija maksājusi viņiem simt gramu svara.

-   Un ko tu par to domā? - apvaicājās Deviss, tīksmi pakļaudams spēcīgajām, karstajām strūklām nosvīdušo un nogurušo augumu.

Hekslijs palūkojās laukā no kabīnes, pārliecinādamies, ka bez viņiem neviena cita te nav, izskaloja muti un izspļāva strūklu uz grīdas.

-   Nezinu. Es biju gaidījis, ka tur būs kāda partizānu vai narkotirgoņu bāze. Bet tie bija tikai mežoņi…

-   Man šķiet - arī augšā bija cilvēki. Vismaz viens noteikti. Viņš kūra uguni līdzās tam ķēmam…

Hekslijs vēlreiz izskaloja muti.

-   Un kas par to?

-   Nekas. Nav tikai skaidrs, kāpēc mēs uz turieni lidojām.

Viņa pārinieks nogrieza savu dušu.

-   Personiski es nekur netiku lidojis. Un domāju - tu ari ne. Katrā gadījumā mūsu atskaišu reāli nav. Varu derēt, ka arī lidojumu grāmatā un borta žurnālā nekādu ierakstu nav. Un tagad es eju gulēt.

Deviss neizpratnē nolūkojās viņam pakaļ.

-   Pagaidi, es arī!

Aviācijas bāzes kuģis «Holiday» pagriezās, uzņemdams līdzšinējo kursu.

11 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Pārsteigumi nāk negaidīti tikai neinformētiem ļaudīm. Es ik dienas ar nepacietību lūkojos uz okeānu. Un vienā jaukā rītā pamanīju tālu zilajā klaidā melnu punktiņu. Nē, ne punktiņu… Skaidu! Un tieši pusdienlaikā no tās atdalījās divi sīki punktiņi, kuri acumirklī atradās man virs galvas. Tie nekļuva lielāki pamazām, bet vienkārši pārvērtās milzīgos, rēcošos metāla briesmoņos, kuri lidoja pāri tik zemu, ka varēja saskatīt kniedes to spīdīgajos tērauda korpusos.

Rēkoņa, dunoņa, kaucieni, svilpieni! Gaisa strāvas dinamiskais trieciens rāva nost kokiem lapas, zarus, gāza cilvēkus no kājām, vairākām būdām noplēsa jumtu. Aborigēni, šausmās vaimanādami, bēga kur kurais, daži krita uz mutes zemē, apsegdami ar rokām galvu un spiezdamies iekšā zemē.

Nozibējušas virs ciemata, lidmašīnas pazuda. Kad iestājās klusums, visiem ausis bija aizkritušas, it kā ar mīkstu gumiju aizbāztas. Lēnām nosēdās putekļi, kā mazi izpletnīši griezdamās, lejā laidās norautās lapas. Tās nepaguva sasniegt zemi, kad šausmas atkārtojās - lidmašīnas meta otru loku! Šajā reizē katra no tām raidīja zalvi - tas bija varens un briesmīgs skats: nogranda dārdiens, no spārnu apakšas izšāvās dzelteni sarkanas uguns šautras, cigārveidīgās raķetes traucās uz priekšu, un pēc mirkļa virs Dvīņu kupola norībēja šaušalīgs grāviens, izšāvās liesma, nodrebēja zeme, lejup gāzās klints- bluķi… Diez vai priesteris Anans, kurš jau kopš paša rīta kūra upura sārtu un skatīja lūgšanas Makumbas statujas priekšā, bija gatavs raķešu triecienam! Pat es nebiju gaidījis šādu pavērsienu.

Nošvīkstinādamas spārnus pārbiedētajās debesīs, triecienlidmašīnas apmeta kārtējo loku. Šoreiz tās lidoja vēl zemāk - šķita, ka asās spārnu malas nocirtīs māju jumtus, apcirps koku galotnes un nocirtīs galvu tiem, kuri kaut nedaudz pacelsies pāri zemes virskārtai. Taču tādu faktiski nebija. Visa cilts gulēja sausajā, izdegušajā zālē, paslēpusies zem kokiem, salīdusi starp akmeņiem. Izķēmotas sejas, stiklainas acis, vaļējas mutes… Vīrieši pameta ieročus un iegrima transā, sievietes kliedza, bērni raudāja…

Vienīgi varenais un drosmīgais svešinieks, lepni izslē- jies uz drebošajām kājām, stāvēja pļavas vidū un, pastiepis rokas ieslīpi uz augšu, sargāja nesaprātīgo ngvamu tautu no plēsīgajiem dzelzs putniem. Tieši viņam jāpateicas, ka šajā reizē viss beidzās laimīgi, - reaktīvo dzinēju dārdoņa izgaisa tālē un nekas slikts nenotika - lidmašīnas izgaisa debesīs un vairs neatgriezās.

-   Lielais Bobons veelo! Bobons veelo! - sajūsmā skandēja mani apstājušais priecīgais pūlis. Daudzi metās ceļos, daži, pievirzījušies cieši klāt, aizskāra manas drēbes un lūkoja paberzēt degunu gar manu roku.

-   Lielais Bobons veelo!

Ngvamu valodā «veelo» nozīmē augstāko drosmes, vīrišķības, uzupurēšanās un varonības izpausmi.

Es lepni iztaisnoju muguru un pat pastiepos uz pirkstgaliem, lai visa cilts varētu redzēt savu varoni. Borsha- nas džungļu mežoņi tomēr vērtēja mani augstāk nekā kolēģi, draugi un paziņas Maskavā. Nerunājot nemaz par priekšniekiem. Turklāt vērtējums bija vispusīgs - es un Lielais Bobons, un veelo…

Es tēvišķi smaidīju, pieņemot sajūsmas izpausmes. Neviens nezināja, ko man bija prasījis šis pārbaudījums, - bezmaz vai pietaisīju bikses. Tiesa, «bezmaz» neskaitās.

Pēc dažiem mirkļiem aborigēnu uzmanību piesaistīja kas cits - viņi, satraukti klaigādami, rādīja uz augšu, tur, kur pirmīt bija stāvējis Makumbas templis. Pat no liela attāluma bija redzams, ka tur viss ir iznīcināts. Bija sagāzies draudīgais Melnais pirksts, apkārtējo klinšu atlūzas bija piebērušas visu laukumu, ļaunā gara statuja pavisam noteikti bija ievēlusies aizā. Diez vai izglābies bija arī tā kalps Anans.

-   Ceļos Lielā Bobona priekšā! - to jau uzsauca nez no kurienes uzradies Tvala.

Šobrīd viņš neizskatījās pēc cilts virsaiša. Parasts, dzīves nobružāts aborigēnu večuks. Bez kara krāsām, bez spalvu galvasrotas, bez zižļa, varas simbola, pat bez jau zināmā puļķīša - tā trūkums uzskatāmi ļāva saskatīt krāpšanu un apstiprināja manas aizdomas, ka viņš ļaunprātīgi izmanto dienesta stāvokli un nepamatoti ceļ savu vērtību. Taču padotie bez ierunām izpildīja viņa komandu un no jauna nometās ceļos.

-  Tavs prezidents izrādījās varenāks par Makumbu un priesteri Ananu, - Tvala atzina. - Viņu vairs nav. Ngvamu tauta ir gana stipra, lai liektu galvu varenāka dieva priekšā. Nosauc sava dieva vārdu!

Kā allaž, virsaitis Tvala jauca kopā realitāti ar izdomājumu. Precīzāk - ASV prezidenta reālo spēku un izdomāta dieva spēku, kurš it kā bija uzsūtījis lidmašīnas viņa ciltij. Taču galu galā man tas bija palīdzējis. Jāizdomā tikai skaists un skanīgs vārds…

Es brīdi pārliku. Ideja iešāvās prātā pēkšņi, un tā man patika.

-   Mana dieva vārds ir Jūdžins, - es lepni sacīju, vēl vairāk izriezdams krūtis. - Kopš šā brīža viņš būs arī jūsu dievs.

-   Lai notiek tā! - Virsaitis Tvala pielika pie krūtīm kopā saspiestas plaukstas un aizskāra tās ar zodu. - Mēs kalposim tam tikpat uzticīgi, kā kalpojām Makumbam. Viņam aizvien tiks bagātīgas dāvanas…

Es atzinīgi pamāju.

-   Labi. Bet viņam vajadzēs uzstādīt statuju. Katram dievam nepieciešams materiālais apvalks. Nepieciešams ķermenis.

Diez vai virsaitis Tvala saprata, kas tas tāds - materiālais apvalks. Tomēr manu vārdu vispārējo jēgu bija uztvēris pareizi.

-   Mēs uzstatīsim totēmu. Skaistu totēmu, - viņš priecīgi apgalvoja. - Vai parādīsi mums piemērotu vietu?

-   Jā, zināms, - es apstiprināju. - Tā nedrīkst būt tik drūma kā Melnā aiza. Tāpēc ka Jūdžins ir labsirdīgs dievs, kas sūtīs ngvamu tautai daudz medījuma, zivju, augļu. Taču Jūdžinam nepatīk, ja tiek ziedoti cilvēki!

Mūs apstājušie iezemieši uzmanīgi un godbijīgi klausījās.

-  Jums nāksies atteikties no šās paražas. Upurēt varat vienīgi putnus, zivis un dzīvniekus. Upurēt cilvēkus - tas no šā brīža ir tabu! Ļoti stingrs tabu!

-   Labi, - virsaitis Tvala piekrita un padevīgi nolieca galvu, itin kā es būtu diženais dievs. Todien viņš neatkāpdamies sekoja man pa pēdām. Un pat būdā sēdēja uz sliekšņa un nenolaida no manis acu. Viņa klātbūtnē es apsēdos pie rācijas un izsaucu amerikāņu rezidentu.

- Paldies, vecīt, - es sacīju. - Izrāde izdevās pirmklasīgi. Mani vairs netaisās ēst. Gluži pretēji - esmu lielā cieņā. Virsaitis Tvala sēž uz grīdas un skatās kā pieradināts kucēns.

Virsaitis Tvala tiešām te lūkojās manī, te grozīja galvu uz visām pusēm. Par spīti savam attīstības līmenim, viņš acīm redzami nesaprata, kā var sarunāties ar kādu, kura nav tuvumā.

-  Esmu tavs parādnieks. Tu man kolosāli izlīdzēji, Jū- džin!

Virsaitis Tvala nokrita uz grīdas un aizklāja ar rokām seju. Taču acis lūrēja caur pirkstu starpām.

-  Būs jau labi, - samiernieciski noteica rezidents. - Kā mēdz teikt pie jums Krievijā: «Dots devējam atdodas!»

-   Tu nu gan laid! Kopš kura laika esi sācis mācīties krievu sakāmvārdus, Jūdžin?

Tvalas acis aizžmiedzās, acīmredzot godbijīgās šausmās.

-   Nejauši izlasīju kādā grāmatā.

Hm… Dīvaini.

-   Vēlreiz paldies, Jūdžin.

Es izslēdzu radio.

Tvala ļāva nomanīt dzīvības pazīmes.

-   Vai tiešām tu runāji ar… Ar pašu…?

Viņš nespēja izrunāt vārdu, tikai norādīja ar pirkstu uz augšu, uz palmu lapu jumtu.

-   Protams, ar Jūdžinu. Tu taču dzirdēji. Es teicu, ka tu būsi atbildīgs par viņa totēmu.

-  Jā, es dzirdēju, - trīcošā balsī atsaucās virsaitis Tvala. - Viņa totēmam netrūks nenieka.

-   Citādi tevi ķers Makumbas liktenis! - es piedraudēju.

1500 metru virs Āfrikas kontinenta.

«Tu-95 RC»

«Tu-95 RC» hermetizēta ir vienīgi pilota kabīne. Kāpēc apsildīt un uzturēt normālu spiedienu visā fizelāžā - nepieciešamības gadījumā var aizsargāt tikai jutīgākos aparātu blokus, tas ir krietni vien ekonomiskāk…

Tāpēc Simakovs vispirms nolaidās līdz pusotra tūkstoša metriem, un tikai pēc tam bortinženieris Visokovs pirmo reizi visa lidojuma laikā atvēra durvis un izgāja sasilt nepaguvušajā, kā saldējamā kamera izsalušajā, sarmas klātajā fizelāžā. Viņam bez sevišķas patikas sekoja Zanosovs - komandieris viņu bija sūtījis drošības dēļ. Tikai filmās visi metas vai pašā peklē un ir gatavi izlīst pat uz lidmašīnas spārna, reālajā dzīvē neatrodas daudz gribētāju riskēt. Un diez vai drīkst cilvēkus nosodīt par to, ka viņi pārsvarā nav varoņi.

Šeit dārdoņa un vibrācija bija neciešama un no aukstuma sāka klabēt zobi.

«Nekas, tūdaļ kļūs siltāk,» automātiski nodomāja Visokovs, lai gan tas tagad nebija galvenais.

Salūkojuši instrumentu čemodāniņā uzgriežņatslēgas, stūrmanis un bortinženieris aši atskrūvēja reglamenta darbiem iekārtoto lūku, kur atklājās tumšs caurums. Visokovs iespīdināja tajā ar lukturīti.

Spārns no iekšpuses izskatījās pēc plakana tuneļa ar slīpu jumtu. Kādus divus metrus plats, centimetrus septiņdesmit augsts, viss vienā cauruļvadu, kabeļu vadu mudžeklī…

Pēkšņi tumsā kaut kas sakustējās, atskanēja skaļa čīkstoņa, graboņa, tūdaļ spārna iekšienē iekļuva gaisma un ass vējš, bet priekšā itin kā kļuva brīvāks. Komandieris bija izlaidis šasiju. Tas, protams, vēl vairāk samazināja ātrumu un palielināja degvielas patēriņu, taču tikt klāt dzinējam kļuva vieglāk.

-  Nu, Vasja, esi gatavībā! - bortinženieris sacīja, lai gan diez vai varētu paskaidrot, ko viņš ar to bija domājis.

Arī Zanosovs nekā nesaprata. Taču viņam pietika ar to vien, ka līst baisajā caurumā vajadzēja kādam citam.

-   Aiziet, Petja, ar dievpalīgu! - Viņš uzsita pāriniekam pa sapringto muguru.

Visokovs neveikli ielīda spraugā un četrrāpus ar pūlēm centās iespraukties spārna dziļumā. Sev līdzi viņš vilka smago avārijas čemodāniņu.

Līdz dzinējam bija kādi četri metri, taču šis ceļš ilga veselu mūžību. Viņš saskrāpēja seju un rokas, pārplēsa kombinezonu uz pleca, izvārtījās solidolā un sodrējos. Sasniedzis sava ceļojuma mērķi, viņš ieraudzīja zem kājām bezdibeni, virs kura karājās statnis ar četriem melniem riteņiem, katru pus cilvēka auguma lielumā. Bezdibeņa dziļumā pletās pelēki dzeltens paugurains tuksnesis, kurā vietumis slējās pa klintij. Pār tuksnesi joņoja krustvei- dīga ēna, no kuras muka tādi kā zirgi, kā kazas.

Majoram aizrāvās elpa, un viņš tik tikko nezaudēja samaņu. Iespējams, tāpēc, ka sejā plūda auksta, spēcīga straume, kas sita ciet degunu un muti, traucēdama elpot. Toties kļuva daudz siltāk. Viņš ar pūlēm apgriezās un sāka pētīt atdzisušo pelēko dzinēja apvalku.

Milzīgā lidmašīna kā ievainots pūķis rēkdama un dunēdama traucās pāri Āfrikai, biedēdama žirafes, degunradžus un pat lauvas. Spārns bija manāmi saliecies un vibrēja. Zem kājām rēgojās vaļējā šasijas gondola. Kā gan iespējams meklēt kļūmi šādos apstākļos?

Vairāk par visu majoram gribējās atgriezties kabīnē. Galu galā tur viņš vismaz atradīsies vienādā situācijā ar visiem pārējiem. Un darīs to pašu, ko dara viņi. Varbūt viss beigsies labi - viņi kaut kā izvilks līdz galam. Bet, ja pienāks pavēle atstāt lidmašīnu, - tad lēks laukā tāpat kā visi… Jā, ir krietni labāk, ja no tevis nekas nav atkarīgs. Bet vajag vismaz paskatīties, nospraust kaut kādu rīcības plānu, lai biedri neteiktu, ka tu neko neesi darījis, vienkārši sēdējis pilnām biksēm…

Pieķēries pie kādas stalažas, bortinženieris iztaisnojās un, paspīdinājis lukturīti, paraudzījās apkārt. Galu galā viņš bija izlīdis spārnā, godprātīgi meklējis bojājumu un nav vainīgs, ka nebija varējis to atrast.

Bet kas tad tas? Kaut kas izšļakstījies, un te šļakatas izveidojušas vienu lielu traipu, no kura lejup stiepjas ur- dziņas… Te tas ir - iemesls! Sūce cauruļvadā! Šeit, vara caurules izliekumā… Iemesls ir tik uzskatāms, ka to nepamanīt nav iespējams. Pat izlikties nemanām nav iespējams. Lai gan - kāpēc jāizliekas? Var vienkārši kļūmi novērst! Uzlikt aptveri - un viss, kas var būt vienkāršāk… Kur ir aptvere?

Viņš parakņājās savos instrumentos. Taču viens ir atvērt čemodāniņu līdzenā vietā un sameklēt to, kas vajadzīgs, bet pavisam kas cits - karāties virs bezdibeņa kā putnam zarā un ar pūlēm knibināties šaurā spraugā, pārcilājot uzgriežņus, knaibles, vadu kamolus, kūstošos drošinātājus un visādus citādus krāmus… Rekur līmlen- te, noderēs! Bet kur ir aptveres?! Viņš plašāk atvēra čemodāniņu, tajā brīdī lidmašīna noraustījās, un viss tā saturs izbira lejā, tuksnesī ar melnajām klintīm… Sasodīts! Lidmašīna cēlās augstāk! Kas notiek?!

Iespēris ar kāju vairs nekam nederīgajam čemodāniņam, Petja Visokovs mehāniski apčamdīja kombinezona kabatas. Kas tas? Ak jā, zilonis… Lai gan ne sevišķi līdzīgs zilonim, tomēr tas ir amulets, un amuleti aizvien palīdz… Līmlente un plastilīna zilonis. Parasts plastilīns, par amuletu to izveidojuši Mišaņas mazie pirkstiņi… Kur te ir pušums? Visticamāk, zem uzmavas. To gandrīz nevar saskatīt, tik sīks tas ir, taču, spriežot pēc eļļas pēdām, - te tas ir… Aplipinām ar plastilīnu, tad aptinam līmlenti, tad - atkal plastilīns, atkal līmlente… Skat, kādu dūri viņš uzlipinājis, tikai - cik ilgi tā turēs? Vai izturēs eļļas spiedienu, un, ja izturēs, tad - cik ilgi? Ja kaut pusi ceļa, tad viss būs kārtībā! Jāuztin visa līmlente - labs labu nemaitā! Viss! Urā!

Uzvarētājs allaž sajūt adrenalīnu asinīs. Enerģija lauzās laukā, arī urīnpūslis prasīja, lai to atbrīvo, un Visokovs pačurāja bezdibenī, uz pavisam netālas sniegotas virsotnes. Tad tāpēc Simakovs bija palielinājis augstumu… Taču tagad ne bezdibenis, ne virsotnes viņu itin nemaz nebiedēja. Nosviedis lejā tukšo čemodānu, majors spraucās atpakaļ. Tagad ceļš šķita īsāks, un drīz viņš ieraudzīja stūrmaņa izbiedēto seju.

- Nu, kas ir?!

-    Viss kārtībā! - Petja aizbildnieciski uzplikšķināja jaunajam cilvēkam pa plecu. - Un tagad atnes spaini un izlej, rau, tur…

-   Kādu spaini?

-   To pašu. Mums vēl ilgi jālido. Starp citu - cik ilgi manis nebija?

-   Divdesmit minūtes…

-   Re nu, bet tu baidījies! Izliesi spaini un pieskrūvēsi lūku atpakaļ. Pats. Es esmu noguris.

-   Protams, protams, biedri major.

Kabīnē atgriezās pavisam cits majors Visokovs nekā tas, kurš pirms pusstundas no tās bija izgājis. Un ne jau notraipītā kombinezona vai asinīm notašķītās sejas dēļ. Kabīnē atgriezās uzvarētājs.

Bet pēc brīža otrā dzinēja lāpstiņas atdzīvojās un atkal pārvērtās caurspīdīgā aplī, kā tam patiesībā arī vajadzēja būt.

«Tu-95 RC» atgriezās Bāzē aprēķinātajā laikā. Improvizētais cauruļvada ielāps noturējās visu braucienu. Kā teica remontdarbu brigadieris, tas vienkārši nevar būt, jo runā pretī visiem fizikas likumiem. Taču acīmredzot Visuma likumības ar fiziku vien nav izskaidrojamas.

Ceturtā nodaļa

PILNMĒNESS SVĒTKI

10 dienu pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Tik lielas un žilbinoši spožas zvaigznes melnās debesis es sen nebiju redzējis. Pilnais mēness bija tik milzīgs un tuvs, ka šķita nevis īsts, bet uzzīmēts - kā stereo filmās manā jaunībā. Kaut kur tumsā ritmiski dimdināja tamtami.

Es staigāju pa ciematu, meklēdams virsaiša meitu. Be- gimes nekur nebija. Lielajā laukumā jautras gaismiņas mirdzināja sīki ugunskuri, ap kuriem līkņāja tumšas ēnas. Ngvami itin kā bija aizņemti kaut kādos darbos, taču tikai skata pēc - viņu galvas aizvien griezās uz laukuma centru, kur pēc okeāna smaržojošajā samtainajā vēsmā, dzelteni sārtu atblāzmu mezdamas, mirgoja galvenā ugunskura piemīdītās ogles. No tā plūda ceptas gaļas reibinošā smarža. Divi iezemieši staigāja ap to, ar gariem, galos šķeltiem kokiem sizdami izšāvušās liesmu mēles.

Dažus metrus atstatu pazemā, platā, šķiet, no rotang- palmu zariem pītā krēslā zem cilvēka galvaskausa, kājas sev apakšā sakrustojis, sēdēja virsaitis Tvala. Viņa nesatricināmajā sejā rotājās gailošo ogļu dzelteni sārtais atspulgs. Acis bija pievērtas. Vienīgi nāsis cilājās, liecinādamas, ka kārdinošā smarža nav atstājusi viņu vienaldzīgu. Līdzās atradās priestera Anana zemais soliņš. Tagad tā bija mana vieta. Abās pusēs nekustīgi stāvēja sargi ar lāpu vienā un šķēpu otrā rokā, aizmugurē drūzmējās svīta, nepacietīgi - droši vien aiz bada - mīņādamās no vienas kājas uz otru. Badīgās nepacietības atmosfēra aizēnoja svētku sajūtu. Acīmredzot diženā ngvamu tauta nemaz tik pārticīgi nedzīvo!

Es lēnām apstaigāju laukumu. Nervozais saspringums, kādā cilts vīrišķā daļa vēl pavisam nesen izturējās pret mani, bija pazudis. Tāpat kā bija pazudis «skeletu» krāsojums - kareivji visi kā viens bija nokrāsojušies virsaiša Tvalas krāsās. Drūmās sejas un draudīgos skatienus bija nomainījuši labsirdīgi un goddevīgi smaidi. Varbūt to varēja izskaidrot ar svētku noskaņu, varbūt - ar manas varenības atzīšanu, bet varbūt - vienkārši ar tuvo dzīru gaidām. Un vispār ngvami nav ļaunatminīgi. Patiesi - kāpēc lai viņi ilgi turētu ļaunu prātu? Svaigs gaiss, vienkāršs, veselīgs ēdiens, nosvērts dzīves ritms, tārpos esošais F vitamīns, kas veicina smējīgumu un labu garastāvokli, seksuālo vajadzību tūlītēja apmierināšana, bet galvenais - skaudības, konkurences, stresu un citu civilizācijas «jaukumu» trūkums!

Begimi tā arī neatradis, es atgriezos pie ugunskura un ieņēmu savu vietu līdzās virsaitim. Kareivji godbijīgi mani palaida un tūdaļ no jauna saslēdzās ciešā lokā.

Viens no aborigēniem, kas rosījās ap lielo ugunskuru, nolika pie malas iešķelto nūju un paņēma kaut ko līdzīgu šķēpam ar garu un ļoti tievu adatu galā. Izskatās, ka tas ir noasināts bises lādējamais.

Aborigēns ar savu darbarīku paurķēja gailošās ogles. Vairākas reizes adata iedūrās visā garumā, un pēc tam to tūdaļ aplūkoja lāpas gaismā un pat apostīja.

- Haime! - «Pavārs» pamāja ar roku, un viņa palīgs ar tādu kā kapājamo nazi ņēmās uzmanīgi raust karstās ogles no centra uz malām. Zem oglēm atklājās nokaitēti akmeņi. Arī tie tika noripināti uz visām pusēm, atklājot kārdinošus balti sārtus kūpošus gaļas gabalus. Uz āru izlauzās biezs dūmu, cepeša un pikantu garšvielu aromāts. Smaržu pievilinātie cilts locekļi kā apburti lasījās kopā.

Virsaitis Tvala ar vienu rokas kustību pabīdīja uz priekšu lāpnesi.

Spožajā gaismā resna pavāriene veikli krāva cienastu nezin no kurienes uzradušās lielās koka bļodās.

- Uh! Uh! Uh! - Aptvēruši cits citu ap pleciem, aborigēni lēni sāka kustēties pa apli, palēkdamies un spēcīgi piesizdami papēžus pie zemes. - Ah! Ah! Ah!

Izgrūzdami it kā no iekšienes nākošas skaņas, ngvamu cilts ļaudis ekstāzē savirpuļojās ap karstajām ugunskura atliekām, centīgajiem pavāriem, aromātiskām zālītēm pildītiem pitona gabaliem, ap virsaiti un krievu izlūkdienesta kapteini Dmitriju Poļanski.

Tas viss izskatījās līdz mežonīgumam neticami. Un mazliet baisi. Jo tas nebija parasts etnogrāfisks ekskurss akmens laikmetā. Tas bija īsts akmens laikmets ap mani! Un neviens īsti nezina, kas šiem ļaudīm ir padomā.

Es pašķielēju uz galvaskausa šaušalīgo izteiksmi, kas ēnu un ogļu kaudzītes iedarbībā šķita atdzīvojies. Arī Tvalas nesatricināmā seja zem tā atgādināja galvaskausu.

Lielu ceptas gaļas gabalu nolika uz plakana akmens priekšā virsaitim. Viņš, rīkodamies ar asu akmeni un ie- šķeltu bambusa irbuli kā ar nazi un dakšiņu, nogrieza kumosiņu un ielika mutē. Pievērtām acīm, nesteidzīgi, it kā nebaidīdamies apsvilināties, lēni sakošļāja.

Visa cilts sastinga gaidās. Beidzot Tvala pamāja ar galvu.

Dejotāju aplis priecīgi iekliedzās un, nepārstājot dejot un «dziedāt», pārtapa spirālē, kas sākās tieši aiz virsaiša muguras. Izrādās, ka arī ngvamiem ir rindas!

Lielās bļodas, kā jau varēja gaidīt, nolika priekšā virsaitim Tvalam un man. Pie tām tika pielaista arī virsaiša svīta.

Pārējie, diedami un uzdziedādami uh-uh-uh, ah-ah-ah, pacietīgi gaidīja savu kārtu - gluži kā civilizētā sabiedrībā. «Pavāri» ar gariem dzelzs nažiem grieza gaļu un piešķīra to vispirms vīriešiem - vai nu pēc vecuma, vai krāsas un puļķīša garuma, bet pēc tam - sievietēm un bērniem. Bļodu viņiem nebija. Dažs lika ēdienu uz lielām zaļām lapām, dažs uzdūra uz noasināta koka, dažs vienkārši pagrāba rokā, mētādams no vienas plaukstas otrā, lai neapdedzinātos. Porciju dabūjušie pārstāja dziedāt un pakāpeniski atkāpās pie saviem ugunskuriem.

Vairākas sievietes no lielas koka krūkas lēja duļķainu šķidrumu, gribētāji varēja ņemt ar to piepildītus mazus ķirblšus ar nogrieztu virsējo daļu. Nez no kurienes uzradās Begime, viņa atnesa ari man tādu pašu pirmatnējo biķeri un apsēdās līdzās. Ķirblša tilpums bija aptuveni litrs, no tā satura plūda asa alkohola dvinga.

Es vilcinājos, taču visi dzēra ar baudu, un es uztvēru šķībus skatienus, sak, kāpēc Lielais Bobons noniecina dziru?!

Pirmatnējām tautām cienasta atraidīšana skaitās nopietns aizvainojums. Nācās pacelt pie lūpām. Dzēriens izrādījās Āfrikai un Dienvidamerikai, kur biju to nogaršojis, samērā tradicionālais palmu degvīns - čiča. Šeit to dēvēja par vhavhu. Tās garša varēja būt arī labāka, taču uzdzert to karstajai gaļai bija patīkami. Šķita, ka grādu palmu dzirai gandrīz nav, taču iespaids izrādījās mānīgs - drīz vien es noreibu, atslābinājos, nervi norima. No visām pusēm skanēja čāpstināšana, elšana un malkas sprakstoņa ugunskuros. Begime kaut ko klusi čukstēja man ausī.

Pagāja aptuveni stunda. Beidzot virsaitis Tvala atstūma no sevis gandrīz tukšo bļodu, apliedamies iztukšoja vhavhu un, aizsviedis ķirbi, sasita plaukstas.

Tūdaļ no tumsas iznira sirms bārdains večuks, kurš sārta gaismā šķita ugunīgi ruds. Rokās viņš turēja divas pīpes ar garu bambusa iemuti, uz kura bija uztupināta izdobta kukurūzas vālīte. Iedevis tās virsaitim un priesterim, večuks pie tuvējās lāpas aizdedzināja tievu skaliņu un, sākot ar virsaiti, deva viņiem piesmēķēt.

Es palūkojos apkārt - gandrīz visi, ieskaitot sievietes un bērnus, pīpēja pīpes.

Drīz vien iestājās vispārēja jautrība. Sievietes, atklāti koķetēdamas, spiedās klāt vīriešiem. Gan te, gan tur atskanēja pa brāzmainai smieklu šaltij. Pāri pļavai uzvēdīja salkanais marihuānas aromāts. Vai tiešām arī Āfrikas pirmatnējās ciltis būtu skārusi narkomānija? Tā taču veicina deģenerēšanās risku! Un man, civilizētam cilvēkam, jāglābj nelaimīgie, darot šai nejēdzībai galu! Turklāt nekavējoties! Tikai vispirms jāatbrīvo rokas…

Viena bija apskāvusi Begimi, bet otrā es turēju tieši tādu pašu pīpi! No kurienes tā bija uzradusies? Un kāpēc mēs to smēķējam pa kārtai? Tas ir ļoti intīmi un droši vien uzliek zināmus pienākumus… Ko teiks viņas tēvs? Es viņa vietā noteikti sadusmotos!

Taču virsaitis Tvala svētlaimīgi smējās. Kakls viņam bija izstiepies kā žirafei, seja ar atņirgtajiem zobiem šķita pacēlusies gaisā un plivinājās līdzās bālā mēness nepilnajam diskam. Hašiša dūmi pamazām aizklāja spožās zvaigznes.

-   Paliec pie mums, Lielais Bobon, - nodimdināja zemajos mākoņos.

-   Es padomāšu, dižais virsaiti!

Lai kā es censtos piešķirt balsij solīdumu, bet sejas vaibstiem akmens cietu monumentalitāti - tas man neizdevās. Lūpas savilkās muļķīgā smaidiņā, un stulbs smiekliņš bez jelkāda iemesla lauztin lauzās uz āru. Arī Begime smējās, taustīdama manus plecus. Viņas daiļā seja bija pavisam tuvu… Cik lielisks grims!

Līdzās ugunīgi rudais večuks ņēmās pa dzīvnieku modei kopoties ar resnu skaistuli, kuras ļenganās krūtis drudžaini slaucīja nomīdīto zāli.

Es tikli novērsos, taču arī tur atklājās ne pati tikumīgākā aina - cīpslains «pavārs» dedzīgi dzina zemē jaunu mātīti. Tā pretējā fāzē svieda viņu augšup un skaļi smilkstēja.

Juzdamies šokēts, es pagriezu galvu uz citu pusi - izspūrusi sirma sieviete, jāteniski uzsēdusies virsaitim Tvalam, smagi lēkāja, itin kā gatavotos finišēt nogurdinošās jāšanas sacensībās.

Neko teikt! Kas notiek? Lai gan - vai nav vienalga! Pirmatnējiem tikumiem piemīt dabiska vienkāršība…

-   Par savu blēdību un viltu tu tiksi sodīts, svešzemnieki - draudīgi čukstēja uz pusēm pārrautais Anans, izstiepis lūpas tūtiņā kādus divus metrus uz priekšu - līdz pat manai sejai. - Tev nāksies stāties garu pavēlnieka ēnas priekšā!

-   Liecies nu mierā, vecīt! Kā priekšā vajadzēs, tā arī stāšos! - es smejoties sacīju un novēlos uz kailās zemes. Grumbuļi, kukuržņi un akmentiņi bez žēlastības iespiedās miesā, kas bija kļuvusi hiperjutīga.

Man vairs negribējās nevienu glābt. Gribējās pašam tikt izglābtam. Un glābēji, par laimi, gadījās turpat līdzās - vairākas glītas puskailas aborigēnītes pievienojās Begi- mei, pūlēdamās atdzīvināt neelpojošo Dmitriju Poļanski. Mazas rociņas glāstīja muguru, krūtis, mērķtiecīgi ieslīdēja šortos. Bija ļoti patīkama jušana. Kad viņa bija paguvusi uztaisīt manikīru? Un pedikīru!

Saņēmis spēkus, es cauri acu priekšā aizvien vairāk sabiezējošam plīvuram pēdējo reizi palūkojos apkārt. Vis- riņķī norisinājās krāsaina platformāta pornogrāfiskā filma ar klātbūtnes efektu. Vispārējā grēkā krišana gāja plašumā! Tinto Brass ar savu «Kaligulu», pamājis ar roku, devās atpūsties… Un es, aizmirsdams pienākuma apziņu, pārstāju pretoties un ļāvu sevi iesūkt Valpurģu nakts izvirtigajam viesulim, kas bija uzvirpuļojis zem milzīgajām Borshanas zvaigznēm.

10 dienu pirms X dienas.

Maskava. Baltais nams

Šajā reizē prezidents Drošības padomes darbā nepiedalījās, tāpēc tas ieguva gluži citu nokrāsu - parasta operatīvā sanāksme, ierasta nodarbe pie sēdēm pieradušajiem ministriem un citiem augsta ranga speciālo struktūru

ierēdņiem.

»

Tāpēc tā notika Valdības namā, nevis Kremlī un citā zālē - mazākā un ne tik pompozā. Nē, arī šeit bija dārgas ādas mēbeles, pulēts galds, tiesa, apaļš, nevis ovāls, spo- guļgluda parketa grīda bez neviena puteklīša. Un deviņi katram personīgi šūtie civilie uzvalki sanāksmes dalībniekiem piegulēja tikpat nevainojami kā viens maršala mundieris, kas, starp citu, arī bija roku darbs, pasūtīts, tiesa, nevis Milānā, bet tepat Maskavā. Taču te nebija zeltīto rotājumu, vēsturisko sienu un kolonnu, kurām garām savulaik tika staigājuši krievu cari.

Un kopējā atmosfēra… tā bija pavisam cita. Pirmās personas klātbūtne nonivelēja visus pārējos - prezidenta priekšā sēdēja noformēti un vienādoti padevīgi viņa gribas izpildītāji bez jelkādas savas iniciatīvas. Turpretī tagad katrs jutās kā ievērojama patstāvīga figūra, apjauta savu nozīmīgumu un neuzskatīja par nosodāmu demonstrēt personiskās īpašības, lai gan daudziem gluži objektīvu apstākļu dēļ labāk būtu bijis to nedarīt.

-  Mēs veicām sarežģītu operāciju un ar tāljūras izlūka palīdzību atklājām operatīvo situāciju potenciālajā raķetes palaišanas rajonā, - lēni nolasīja pavecais aizsardzības ministrs no apbalvojumiem smagā maršala mundierī. Un jūtamā atvieglojumā piebilda:

-   Sīkāk ziņos JKF galvenā štāba operatīvās pārvaldes priekšnieks!

Kontradmirālis Voloviks kā allaž bija tērpies rūpīgi izgludinātos melnos formas svārkos un kā allaž pārvaldīja situāciju. Viņš deva zīmi, kaktā sēdošais neievērojamais kapteiņleitnants noklikšķināja slēdzi, un žalūzijas bez trokšņa atdalīja zāli no dienas gaismas. Toties uz spoža ekrāna parādījās pasaules kartes attēls.

Skaidri saredzama sarkana līnija ar melnu lidmašīnas siluetu, šķērsodama Ziemeļeiropu un Āfrikas kontinentu, aizslīdēja no Murmanskas līdz Atlantijas okeāna vidum un atgriezās atpakaļ. Sarkani cipari vēstīja, ka maršruta garums bijis vienpadsmit tūkstoši kilometru.

- Deviņu tūkstošu metru augstumā jūras izlūks turp un atpakaļ kopā veica divdesmit divus tūkstošus kilometru, - kontradmirālis balsī dublēja pavērušos ainu un automātiski noglauda ķīļbārdiņu. - Lidojums kopumā ilga gandrīz diennakti. Rajonā, kas iezīmēts ar melnu aplīti, gaisā tika veikta papildu degvielas uzņemšana… Šis lidojums nodemonstrēja mūsu dzimtenes aviācijas tehniku, kā arī apkalpes augsto kaujas gatavību un teicamo sagatavotību…

Vecam lauvam līdzīgais aizsardzības ministrs apmierināti māja ar galvu. Tas, ka prezidenta nebija klāt, nenozīmēja, ka viņš būtu zaudējis interesi par problēmu. Vienkārši detaļas viņu neinteresēja, viņš gaidīja gala rezultātu. Taču, pagodinājis ar savu klātbūtni pirmo sēdi, augstākais virspavēlnieks lika noprast, ka piešķir jautājumam prioritāru nozīmi. Tātad par darba gaitu viņam noteikti tiks ziņots, ne velti galda stūrī kautrīgi sēž prezidenta administrācijas vadītāja vietnieks. Un ļoti svarīgi bija apgaismot sava resora darbību. Vēl jo vairāk tāpēc, ka vienpadsmit tūkstošu kilometru lidojums, turklāt vēl ar degvielas uzpildi gaisā - tā nebija nekāda joka lieta. Tas bija uzskatāms un ievērojams Aizsardzības ministrijas ieguldījums izvirzītā militāri politiskā uzdevuma izpildē! Kurš vēl no klātesošajiem ir lidojis pāri pus pasaulei un gaisā uzņēmis degvielu? Nu tātad! Tāpēc tagad sēž skābiem ģīmjiem… Ko viņi ziņos, kad pienāks kārta? Ārlietu ministrija nobubinās kādas blēņas, sak, orientējām vēstniecības uz ASV valdošā režīma agresīvās būtības atmaskošanu… Militārās izlūkošanas dienests aizbildināsies ar slepenību un apgalvos, ka darbs tuvojas noslēgumam, tāpat arī pārējie atrunāsies vispārējām frāzēm…

-   Tuvāk pie lietas, biedri… biedri ģenerāl, - sēdes vadītājs, Drošības padomes sekretārs, uzklaudzināja ar zīmuli pa galdu. - Tāpēc jau viņi ir lidotāji, lai lidotu. Kādi rezultāti ir saņemti?

Aizsardzības ministrs nemanāmi pavīpsnāja. Nē, sekretārs to nedarīja aiz ļaunprātības un arī ne tāpēc, ka skaustu armijnieku panākumus vai gribētu kādam izpatikt. Vienkārši viņš bija caur un cauri civilists, kurš neorientējas ne tikai tālās izlūkošanas smalkumos, bet arī militārajās pakāpēs. Vispār nekur neorientējas. Absolūti pliekans pelēcīgs cilvēciņš no tiem, jaunajai formācijai piederošiem. Vienīgās priekšrocības - personiskā uzticamība, patstāvības un iniciatīvas trūkums. Taču viņš vismaz ir nekaitīgs, turpretī pārējie… Aizšausi garām vai atklāsi vājo vietu - un beigas būs, aprīs!

-   Tieši tā, tuvāk pie lietas, - noskaldīja Voloviks un parādīja ekrānā Āfrikas piekrastes un Atlantijas okeāna akvatorijas attēlu.

-    Izlūkošanā konstatēts, ka mūs interesējošā rajonā atrodas ASV JKF kodolaviācijas bāzes kuģis «Holiday», kuru pavada raķešu kreiseris «Pērkongrāvējs» un eskad- ras mīnukuģis «Trauksmainais»…

Kontradmirālis bārstīja ziņas par zemūdenēm un karakuģiem Atlantijā, taču deviņi Drošības padomes locekļi klausījās viņā ļoti pavirši. Kam vajadzīgas tādas detaļas? Lai tās pēta JKF štābā! Padomei šāds mērogs ir par sīku! Solīdie vīri sāka sarunāties un kaut ko skrīpstināt savos bloknotos.

Juzdams dalībnieku noskaņojumu, Voloviks atļāvās atdzīvināt ziņojumu.

-   Izlūklidmašīnas aparatūra ir tik pilnīga, ka tā ļāva izdarīt gluži unikālu fotouzņēmumu, kurš, protams, izraisa interesi ne vien no etnogrāfijas viedokļa, bet arī kā ilustrācija mūsu izlūkošanas iespējām…

Ekrānā parādījās attēls, kurā bija redzami no liela augstuma nofotografēti džungļi. Tas ātri palielinājās, itin kā kamera trauktos lejup. Vienlaidu zaļums tuvojās, pašķīrās, atklādams uz akmens noguldītu balto cilvēku, pār kuru bija noliekušies divi melni stāvi.

Zālē iestājās nāves klusums.

-   Kas tas ir? - kāds neizpratnē ievaicājās.

-   Kāds pirmatnējais rituāls…

Voloviks iespējami palielināja uzņēmumu, tā ka melnajā rokā varēja saskatīt kaut ko līdzīgu nazim, kas graizīja baltās, ar tumšu šķidrumu nolijušās krūtis.

-   Izskatās, ka viņi griež tam laukā sirdi…

-   M-jā-ā-ā…

Citā auditorijā reakcija būtu daudz vētraināka, taču šeit bija salasījušies valstsvīri, kuri raduši apvaldīt savas emocijas, bet galvenais - ir pārliecināti, ka ar viņiem nekas tamlīdzīgs nemūžam nevarētu atgadīties.

-   Mežoņi paliek mežoņi! - sēdes vadītājs filozofiski rezumēja. - Taču ar mūsu problēmu tam nav itin nekāda sakara… Daudz lielāku interesi izraisa amerikāņu aviācijas bāzes kuģis!

-   Jā, protams, - Voloviks steidza piekrist un no jauna parādīja ekrānā Atlantijas okeāna Āfrikas piekrasti.

-   Aviācijas bāzes kuģis «Holiday» atrodas plānotā reisā, tomēr tas nedaudz izmainīja paredzēto kursu… Lūk, skatieties, tas atzīmēts ar punktēto līniju… Taču jaunais kurss iziet ārpus raķetes palaišanas kursa…

-   Tātad arī tas neattiecas uz mūsu jautājumu, - sekretārs atviegloti uzelpoja. - Tikai līdz palaišanai vēl ir desmit dienu. Aina droši vien mainīsies…

Padzīvojušais ministrs sakustējās tikpat daudz, cik varētu sakustēties monumentāla akmens statuja.

-   Protams, mainīsies, - viņš basā noducināja. - Tikai mēs sūtīsim vēl izlūkus. Vienu reizi, divas, trīs… Cik vajadzēs, tik arī lidos…

-   Tad ir cita lieta, - sēdes vadītājs pamāja. - Tagad uzklausīsim Ārējās izlūkošanas dienesta direktoru.

Kārtīga izskata cilvēks ar sirmiem deniņiem piecēlās, noraustīdams pelēko, neuzkrītošo uzvalku.

-   Varu teikt tikai vienu - mēs veicām veselu rindu sarežģītu un atbildīgu pasākumu. Tie, zināms, nav tik vērienīgi kā «Tu-95» lidojums, toties ir krietni vien slepenāki. Un es esmu pārliecināts, ka izvirzītais uzdevums tiks izpildīts!

Aizsardzības ministrs, piesedzies ar plaukstu, sarkastiski nosmīnēja. Turpretī sēdes vadītājs palika apmierināts.

-   Lieliska atbilde! Ļoti ietilpīga, lakoniska un optimistiska…

Aiz loga lidinājās dzeltenas lapas. Operatīvā sanāksme turpinājās.

9 dienas pirms X dienas.

Borshanas džungļi.

Ngvamu cilts ciemats

Nākamajā dienā pēc Pilnmēness svētkiem sākās jaunā dieva totēma izgatavošana. Būdams šīs nozares speciālists, es vispirms uzzīmēju to putekļainajā laukumiņā virsaiša būdas priekšā. Pats Tvala un četri ļoti cienījama vecuma aborigēni uzmanīgi sekoja maniem pūliņiem.

-   Skatieties - te ir viena galva, virs tās otra, bet virs tās vēl trešā un ceturtā. Tālāk seko piektā, lūk, tā… Un katra no tām smaida, jo Jūdžins ir labsirdīgs dievs!

Mākslinieki un kokgriezēji ņēmās kaut ko bažīgi apspriest, tad vērsās pēc paskaidrojumiem pie virsaiša. Arī Tvala šķita nedaudz apmulsis.

-   Kā galva var izaugt no citas galvas, nevis no kakla? Un kāpēc no tās neaug vis mati, bet nākamā galva? Un kāpēc ir tik daudz galvu?

Es sajutos kā mācīts teologs, kura misija ir neizglītotai, bet zinātkārai draudzei atklāt Svēto rakstu noslēpumus. Pareizāk - kā viltvārdis, kurš uzdodas par mācītu teologu.

-   Tāpēc, ka tieši tāds izskatās Jūdžins! (Piedod man, kolēģi!) Viena galva raugās, lai ngvamiem izaugtu bagātīga raža, otra - lai būtu veiksmīgas medības, trešā atgaiņā negaisus un vētras, ceturtā aizsargā no plēsīgiem zvēriem, piektā… Un piektā gādā, lai dzimtu daudz veselīgu bērnu, kas izaugs par labiem kareivjiem!

Tvala apmierināti māja, pārtulkoja visu teikto, un radošā inteliģence atplauka apskaidrotā smaidā. Kāds sirmgalvis kaut ko nočāpstināja, atklādams gandrīz bezzobainu muti.

-   Viņi grib izveidot vēl vienu galvu, - Tvala paskaidroja. - Lai tā aizsargā pret zemestrīcēm!

Es mirkli padomāju. Tā jau var nonākt arī pie desmit galvām un divdesmit. Bet laiks bija ierobežots.

-   Ar to nodarbosies trešā galva. Tā aizgaiņā gan zemestrīces, gan cunami, gan lietavas. Bet te, apakšā, vajag atstāt garu kāju. Un ierakt to dziļi zemē, lai Jūdžins stāvētu stingri un ilgi!

-   Tu ļoti labi pārzini totēmus, - virsaitis godbijīgi sacīja un nolieca galvu atnācēja gudrības priekšā. Radošā inteliģence sekoja viņa paraugam.

Es pieņēmu cienīgu izskatu. Viegli gan pie vienkāršām tautām iemantot mācīta vīra slavu. Jo visas manas zināšanas bija gūtas, apmeklējot restorānu «Totēms» Parīzē. Tur pie ieejas stāv garum garš - metru astoņdesmit - stabs, kas sastāv no vairākiem desmitiem galvu ar jautrām, bēdīgām un draudīgām sejām. Es šo ideju biju tikai aizguvis un maķenīt vienkāršojis. Starp citu, ko šajā restorānā cēla galdā, to es neatceros.

Un darbs sāka kūsāt. Meistariem palīgos tika norīkoti desmit spēcīgi vīri, es devos ar viņiem uz mežu, izrau- dzījos piemērotu koku un iebadīju tam ar pirkstu. Tūdaļ rakstā sāka klaudzēt akmens cirvji un tērauda mačetes. Un jau pret vakaru resnais, līdzeni notēstais baļķis gulēja laukumiņā augstajā upes krastā, no kurienes pavērās lielisks skats uz okeānu.

Pēc tam sākās Varenā Jūdžina noslēpumainā darināšana. Visas cilts acu priekšā es pats personiski novilku apkārt laukumiņam maģisko līniju. Pastāvot nāves draudiem, to pārkāpt drīkstēja kokgriezēji, mākslinieki, es un vēl tie, kuriem es būšu atļāvis. Šis aizliegums, tāpat kā ikviens tabu, tika pildīts bez ierunām. Lai cik dīvaini, taču pat cūkas un putni, kas brīvi klaiņāja pļaviņā, nešķērsoja aizliegto līniju.

No agra rīta un līdz pat vēlam vakaram te klaudzēja cirvji, pēc tam bija kārta smalkākiem darbiem - lietā tika likti akmens naži, komplicētas formas kalti un urbji no zvēru un haizivju zobiem.

Pamazām totēms pieņēma vajadzīgās aprises - vispirms parādījās viena smaidoša galva ar plaši atvērtām acīm, tad otra, trešā… Tās ar kaut ko atgādināja Lieldienu salu gigantiskās izstieptās galvas. Es nebiju gaidījis no vecīgajiem aborigēniem diez kādus mākslinieciskos sasniegumus, bet izrādījās - velti. Kamēr kokgriezēji greba ceturto un piekto galvu, mākslinieki apdarināja jau gatavās. Sejas izkrāsoja dzeltenā, sārtā, zaļā, sarkanā un baltā krāsā. Dzeltenās sejas acu dobumos iesprauda zaļus akmentiņus, pārējās - ar pamatkrāsu kontrastējošus - dzeltenus, sarkanus, zilus akmeņus un perlamutra gliemežvākus. Smaidošās lūpas apvilka ar sarkanu un baltu krāsu. Izmantotas tika vienīgi labvēlīgās krāsas, tāpēc totēms izskatījās spilgts un dzīvespriecīgs.

Pēc nedēļas darbi bija pabeigti. Atlika pats sarežģītākais un riskantākais - iedvest Varenajam Jūdžinam dvēseli. To izdarīt varēja tikai viens cilvēks - Bezbailīgais Atnācējs, Labsirdīgais ngvamu tautas aizstāvis un Varenā Jūdžina draugs - Lielais Bobons. Šajā nolūkā viņš viens pats palika maģiskā apļa iekšienē visu nakti. Skanēja dīvainas dziesmas, kādas apkārtējās klintis nekad nebija dzirdējušas, ugunskura atblāzmā locījās Prasmīgā maga ēna, reizēm ieklaudzējās āmurs. Bet ngvamu tauta šajā bīstamajā naktī aizvērtām acīm un aizbāztām ausīm slēpās savās būdās. Tikai kad svīda gaisma, pieci dūšīgi mācekļi ar aizžmiegtām acīm piesardzīgi tuvojās aizliegtajai līnijai. Taču Lielais Bobons atļāva viņiem nākt tuvāk un uzticēja uzsliet Vareno Jūdžinu. Spēkavīri iestutēja totēmu dziļā bedrē un stingri pieblietēja ar zemi un sadauzītiem akmeņiem, tā ka tagad Jūdžins stāvēja nesatricināmi kā klints.

Līdz ar pirmajiem saules stariem ngvamu tauta ieradās, lai sveiktu jauno dievu. Vispirms tālumā, pārspējot vēja gaudas un koku šalkoņu, ierībējās tamtami, tad pļaviņā bailīgi iznāca aborigēni - spilgtā svētku krāsojumā, smagi apkrāvušies ar dāvanām Varenajam Jūdžinam. Vieni stiepa uz resniem koka iesmiem uzdurtus cūku liemeņus, otri - noplūktu putnu virtenes, trešie - grozus ar banāniem, ananasiem un citiem augļiem. Priekšgalā soļoja virsaitis Tvala.

Bungas apklusa. Visa cilts sastinga pie maģiskās līnijas, kā apburta raudzīdamās jaunajā elkā. Gāztais Makumba nebija salīdzināms ar Jūdžinu. Pretīgo, biedējošo monstra ģīmi bija nomainījušas labsirdīgas sejas. Piecas pastieptas galvas cita virs citas slējās vairāk nekā trīs metru augstu. Un katra no tām smaidīja. Jūdžins bija skaists un laipns, dzīvās krāsas, kas spilgtumā varēja mēroties ar šejienes putnu krāšņajām spalvām, laistījās saulē, acis izstaroja mirdzumu.

-    O-o-o! - atskanēja stiepts apbrīnas dvesiens, un ngvami noslīga ceļos.

Iestājās klusums. Vienīgi zem kraujas šalca straujā un ledainā upe. Šis bija īsti piemērots brīdis ideoloģiskai apstrādei. Es pacēlu roku.

-   Klausies manī, ngvamu tauta! Es ierados pie jums, lai padzītu ļauno un netaisno Makumbu. Jūs visi redzējāt, kā es to izdarīju. Tagad viņš vairs nekādi nevarēs jums kaitēt. Viņa vairs nav! Šis ir jūsu jaunais aizstāvis - varenais un labsirdīgais Jūdžins!

Virsaitis Tvala veikli iztulkoja.

-   O-o-o! Aku-aku! - aborigēni priecājās.

-   Bet ielāgojiet - Jūdžinu nedrīkst aiztikt ar rokām. Tas ir tabu!

-   Tabu! Tabu! - bargi iesaucās virsaitis, un ngvami nostiepās gar zemi.

-    Tagad jūs drīkstat nest Varenajam Jūdžinam savas veltes un svinēt viņa parādīšanos! - es visžēlīgi atļāvu. - Maģiskās līnijas vara ir beigusies.

Un sākās gaviles. Laukumiņā uzburzguļoja sajūsminātais pūlis. Manā priekšā krita ceļos, bučoja rokas virsaitim, ap totēmu lēca neprātīgā dejā. Jūdžinam priekšā bija sagāzts vesels augļu kalns. Visu dienu cilts pielūdza savu jauno dievību, virs ugunskuriem cepās cūkas un putni. Ngvamu tauta atkal ēda pilnu vēderu. Un tā bija īsta laime!

Totēma maiņa, manuprāt, bija nedaudz pārvērtusi ngvamu tautu. Vīru sejas bija kļuvušas laipnākas, un sievietes vairs nelikās tik atbaidošas. Protams, var gadīties, ka cēlonis nav meklējams totēmā, - mana paaudze atšķirībā no tagadējās no degvīna, kaut arī palmu, nekļūst dumja, bet labsirdīga. Tāpat kā tas notiek ar aborigēniem.

-   Kāpēc jūs nokāvāt cūkas un putnus? - es pavaicāju virsaitim. - Ko ēdīsit rīt, parīt, līdz nākamajam pilnmēnesim?

Virsaiti Tvalu jautājums izbrīnīja.

-   Par mums taču rūpēsies Jūdžins! Pirmā galva sūtīs mums bagātu batātu un augļu ražu, otrā - prāvu medījumu!

Ak tādas tās lietas… Ir gan apbrīnojama tauta! Ngvami pieprasīja, lai pierādu, ka esmu tuvs paziņa ASV prezidentam, bet uz vārda noticēja, ka bāka ir amulets… Viņi patiesi pielūdza Makumbu, bet tagad vēl patiesāk loka ceļus Jūdžina priekšā un svēti tic, ka viņš nodrošinās tiem pārticīgu nākotni! Citiem vārdiem - viņi ir bažīgi un aizdomīgi, kad runa ir par racionālām norisēm, turpretī bez ierunām uzticas visam iracionālajam!

Diena gāja uz beigām. Paēdusī un laimīgā ngvamu tauta vēl dejoja ap ugunskuriem - spriežot pēc malkas krājumiem, viņi tā lēkās visu cauru nakti. Tādas izpriecas manā vecumā vairs nebija pa spēkam. Un es nemanāmi atstāju ngvamu cilts lielos svētkus.

Saule kā milzīgs gaisa balons slīdēja pret horizontu. Es ieslēdzu rāciju un izsaucu Koloskovu.

-   Savāc mani rīt no rīta sešos trīsdesmit. Es aizdegšu ugunskuru starp Kupolu un Dvīni…

-   Bet… Kā ir ar kaujas sadursmes iespējamību? - viņš norūpējies pavaicāja.

-   Izslēgta!

-   Es tāpat vien pajautāju, kārtības labad… - pulkvedis atdzīvojās. - Skaidra lieta, ķitvainazīt, es te visu sagatavošu…

-   Sagatavo uzreiz lidojumu caur Luandu uz Maskavu. Nav laika. Viss.

Caur mājas muti graciozi ieslīdēja Begime un viņai līdzi - vēl trīs jaunas meitenes un vecāka sieviete ar krūtīm, kas atgādināja neaizlīmētas pasta aplokšņu pārlo- ces, un bez priekšzobiem.

-    Iedzer šo, Lielais Bobon! - Sieviete pastiepa man trauku ar orahnu.

Taču es atstūmu viņas roku. Katru vakaru man pasniedza šādu mazu ķirbīti, un ik nakts ievēlās tumšā nemaņas bezdibenī. Es neko neatcerējos un, sastopot iztapīgos, atzinīgos un sajūsminātos sieviešu smaidus, lauzīju galvu, ar ko esmu izpelnījies šādu attieksmi. Kas īsti notiek naktīs? Diez vai, tikai uzlūkojot vien manu personu, aborigēnītes justu tādu svētlaimi… Beidzamā nakts ciltī - īsti piemērots brīdis, lai rastu mīklai atminējumu!

-   Nē, šovakar es to nedzeršu! Un tev tagad jādodas pie Varenā Jūdžina un jāsaliek ugunskurs, kuru es aizdegšu rītausmā!

Nepaklausīt sieviete nedrīkstēja, taču man šķita, ka viņas sejā pazibēja vilšanās. Viņa taču devās kalpot Varenajam Jūdžinam! Ko gan viņa zaudēja?

Begime un viņas draudzenes apstāja Lielo Bobonu. Viņam nekas cits neatlika, kā vien ķerties pie Borshanas

nakšu noslēpuma atminēšanas.

* * *

Sešos no rīta, kad ausmas skartajās zilajās debesīs vēl vīdēja milzīgs izbalējis mēness, kas tagad atgādināja gluži parastu siera rituli, es, noguris, taču apmierināts, aizdedzu ugunskuru un beidzamo reizi vadīju rīta lūgšanu.

-  Paldies tev, Vareno Jūdžin! Pieņem manas pieticīgās dāvanas…

Virsaitis Tvala un viņa cilts locekļi bija nometušies ceļos un atkārtoja man pakaļ katru vārdu. Arī man gribējās noslīgt uz ceļiem - kājas ļodzījās, nebija spēka. Taču nedrīkstēju ar vājuma izrādīšanu likt aborigēniem vilties. Viņi bija atnesuši banānus, kokosus un citus augļus - gaļas ziedojumus jaunais Diženais gars nepieņēma. Un vēl viņš kategoriski aizliedza kanibālismu un nāvessodus. Vienīgais izņēmums bija tie, kuri ar savu pieskaršanos būs aptraipījuši Vareno Jūdžinu.

-   Sūti mums veiksmi medībās, stiprus un veselus bērnus, sargi no visām briesmām, visuvarenais Jūdžin!

Tieši sešos trīsdesmit aiz kalnu grēdām iznira klabošs helikopters. Orientēdamies uz melno dūmu stabu, «putniņš» apmeta plašu loku, lēnām piepeldēja klāt un uzmanīgi nosēdās pļaviņā starp Jūdžinu un krauju. No helikoptera izlēca nepazīstams melns pilots. Viņš bija jauns, kalsns un turēja gatavībā vecu, bet uzticamu PPS.

Redzēdams, kā mežoņi uz rokām nes mani no milzīgā totēma uz helikopteru, viņš iemeta automātu kabīnē un sāka sist plaukstas. Bet aborigēni tik stiepa augļus, ceptu un kūpinātu gaļu, kokosus, ķirbjus, pilnus ar palmu degvīnu, vītinātas zivis, kaltētu ārstniecības lapu saišķus… Laipni smaidīdams, pilots atkal ielēca savā lidaparātā un drudžaini sāka kraut tajā veltes. Pēdējais helikoptera dzīlēs pazuda varenā baltā svešinieka amulets - garš cilindrs zaļā brezenta pārvalkā.

-    Atgriezies, Lielais Bobon! - mani apstājušas, smiedamās un vaikstīdamās klaigāja jaunās sievietes. Begime sevišķi neizcēlās viņu vidū. Viņa bija tāda pati kā pārējās. Daļiņa no aizmirstās mežonīgās pasaules. Es pamāju aborigēnītēm ar roku. Skūpstīties atvadoties te nebija pieņemts.

Virsaitim Tvalam es iedāvināju sapieru lāpstiņu. Laimīgi smaidīdams, viņš glāstīja gludo rokturi, izmēģināja asumu. Kā bērns!

-   Paliec uz visiem laikiem, Lielais Bobon! - viņš jau kuro reizi aicināja. - Tu būsi mans padomnieks un baudīsi visas ngvamu tautas mīlestību un cieņu! Tev būs daudz bērnu, pārtikas un varas. Kur vēl tev tas viss tiks dots?

Mani bērni… M-jā… Es skaidri zinu, ka viņi nebūs lēnprātīgi padotie. Vēl vairāk - viņi droši vien cīnīsies par varu ciltī. Un tad visi dabūs trūkties…

Tiesa, tā vairs nebūs virsaiša Tvalas, bet viņa dēla vai mazdēla problēma.

-   Pateicos tev, diženo virsaiti! Iespējams, kādreiz es atgriezīšos…

-   Apdomā, kas tevi gaida tur, tavā pasaulē… - Tvala skumīgi pasmaidīja.

Es ielēcu kabīnē, ar troksni aizcirtu durvis, apklusinādams dziesmu, kas slavināja atbrīvotāju no Makumbas. Ierēcās motors. Propelleris sāka griezties, ātri uzņēma ātrumu un atrāva lidaparātu no zemes. Ngvami pašķīda uz visām pusēm un, paskrējuši nostāk, krita ceļos, stiepdami man pakaļ rokas.

Es jutos kā dievība, kas uzbrauc debesīs. Koka Jūdžins nesatricināmi noraudzījās man pakaļ.

Kad helikopters pacēlās pāri Dvīņu kupola virsotnei, iluminatoros ielauzās spoži saules stari un maigi noglāstīja manu seju, it kā vaicādami:

-   Kā jūties, Dima?

Es uz mirkli pievēru plakstus, it kā ieklausīdamies sevī, tad plaši atvēru acis un skaļi atbildēju:

-   Var iztikt. Arī šoreiz izgāju sveikā…

Pilots, domādams, ka runāju ar viņu, pagriezās krēslā un pasniedza man iekšējo sakaru aparatūru. Šis puisis man patika daudz labāk par iepriekšējo, viņš bija laipns un labsirdīgs. Es uzliku austiņas, nostiprināju uz kakla laringofonu.

-   Kur ir tas tips, kurš mani atveda?

-   Muabs uzsprāga, - helikoptera pilots skumīgi atbildēja. - Neuzmanīga apiešanās ar granātu. Viņu saraustīja gabalu gabalos. Un izmētāja pa visu šaujamlauku…

Hm… Tad lūk, kā…

Kādu brīdi es sēdēju klusēdams, pūloties izprast savu attieksmi pret notikušo. Un nācu pie secinājuma, ka sods bijis pārlieku bargs. Augstākais, ko es būtu vēlējies izdarīt, - sadot viņam pa mūli.

Pēc pusstundas lidojuma es atvēru lūku un, pārvarēdams gaisa plūsmu, svilpšanu un dārdoņu, izmetu brezenta pārvalku virs džungļiem. Tas bija kļuvis manāmi vieglāks. Lai ngvamu cilts paliek tajās domās, ka visas savas lietas esmu paņēmis līdzi. Pilots uzmanīgi pār plecu vēroja manas manipulācijas, taču neiebilda un neko nejautāja. Iespējams, bija ko mācījies no sava priekšgājēja bēdīgā likteņa.

Bāzē mani sagaidīja Koloskovs un «īpašais» Indimovs. Jāteic, ka arī viņi kautrīgo meteorologu Kovaļovu uzlūkoja kā no debesīm nolaidušos dievību. Vienu mirkli pat radās iespaids, ka esmu atgriezies ngvamu ciltī. Taču tas drīz vien izgaisa - stipri pēc sviedriem un sīvā dvakojo- šais Koloskovs ņēmās apkampties un spēcīgi sist pa pleciem. Ngvami tā neuzvedās.

-   Dritvaikociņ! Tu nu gan laid, Vitāli k! Neapēda, ko? To vajag nosvinēt! Tev gan pakaļ ir atsūtīts personālais helikopters… Taču pa blašķei izdzert pagūsim!

-   Sveiks, brāl, sit saujā! - Es atvirzīdamies sniedzu roku, bet rokas spiediena brīdī ar kreiso grābju pat caur formas tērpa biksēm jūtami karstajā kājstarpē.

-   Iekriti gan, Moisej Izraiļjevič? - Es piespiedu sevi skaļi iesmieties. - Uzmanies, citādi paliksi bez olām!

Apjukušais Koloskovs sāpēs saviebjas.

-   Kas tev lēcies? Mežoņu jociņus esi samācījies?

-   Neņem galvā! Vai palmu šņabi esi dzēris? Kūpinātu pitonu esi garšojis? Še, ņem, tas viss ir tev! Šo pārkraujiet manā mašīnā, es lidoju projām. Nav laika, piedošanu!

Neatskatīdamies uz apstulbušo pulkvedi, es devos uz netālu stāvošo Krievijas helikopteru. Mani panāca Ha- musums ar manu somu. Tad viņš atstiepa divus ķirbjus ar šņabi, vairākus milzīgus gaļas gabalus, zivju saišķi un mazu termosu ar savu burvīgo kafiju - to jau no sevis personīgi. Es paspiedu viņam roku un atvadījos. Jāteic, ka šajā komandējumā aborigēni izturējās pret mani ļoti pieklājīgi.

Pēc divām stundām es jau biju Luandā. Te mēs visnotaļ sirsnīgi pasēdējām ar mūsu lidoņiem, bagātīgi apslakot tikšanos ar palmu degvīnu un šķiežoties ar eksotiskajām džungļu veltēm.

-   Puiši, vai satelīttelefons jums ir? - es atslābinājies vaicāju, kad mielasts jau gāja uz beigām.

-  Ir, - pamāja kārtīgais majors-helikoptera pilots, kurš mani bija nogādājis Angolas galvaspilsētā. - Vienīgi konts ir patukšs…

-   Nekas, es daudz nerunāšu…

Jūdžins Volless, vai kā nu viņam tur patiesībā ir vārdā, atsaucās uzreiz.

-   Vai tu man pieminekli uzcēli? - es kā ar āmuru pa pieri jautāju.

-   Kur tu atrodies, Sergej? Vai ar tevi viss kārtībā?

-  Jā. Tad tu uzcēli man pieminekli vai ne?

-   Kādu pieminekli? - neizpratnē nosēcās amerikāņu rezidents.

-   To, ko tiki solījis toreiz Berlīnē. Atceries?

-   Hm… Atceros, - valdonīgajā balsī varēja saklausīt mulsumu. - To es tiku teicis pārnestā nozīmē…

-   Toties es tev uzcēlu, lai gan netiku solījis! Vesela tauta vairākas reizes dienā pielūgs Vareno Jūdžinu! Un nesīs viņam veltes!

Rezidents uzelpoja.

-   Redzu, ka ar tevi viss ir kārtībā. Tu esi jautrs, nedaudz iemetis, es tevi tādu atceros…

-   Jā, draudziņ. Ar mani tiešām viss ir kārtībā. Paldies. Bet par to pieminekli es nejokoju.

-   Kur tu esi?

-   Drošā vietā.

-   Es nedomāju tādā ziņā. Cerams, tu esi atstājis manas darbības zonu?

-   Protams, draugs. Esmu Maskavā.

Volless vēlreiz uzelpoja, šoreiz - atvieglojumā.

-   Vai es tiešām toreiz Berlīnē nesamu Īdēju ko lieku?

-    Pilnīgi droši, Jūdžin. Pilnīgi droši. Cerams, mēs kādreiz satiksimies?

Jūdžins iesmējās.

-   Pat drīzāk, nekā tu domā. Es tuvākajā laikā ieradīšos Maskavā.

-   Lai būtu, draugs. Es tevi gaidu!

Vakarā aeroflotes «Tu-154» vizināja mani uz mājām.

Es izrādījos vienīgais pasažieris pirmās klases salonā. Klusums, miers, komforts. Smuidrās, gaišmatainās stjuartes būtu varējušas piedalīties ikvienā skaistuma konkursā. Stilīgais zilais formas tērps izceļ figūras daiļumu. Bet tīras miesas un smaržu aromāts… Un nefrīta vārti, kaut arī daudzkārt virināti, tomēr nav barbarisku rituālu izķēmoti… Nē, es pareizi darīju, ka nepaliku pie ngvamiem!

Lai gan, iespējams, nenoteikto solījumu atgriezties nāksies izpildīt. Pēc visnotaļ noteikta laika - septiņiem gadiem. Tieši tāds laika sprīdis paredzēts bākas apkalpošanai. Labāk, protams, ja sūtītu kādu citu, taču tas ir maz ticams. Parasti sūta to, kurš vislabāk pārzina situāciju. Un tas būšu es. Taču tas vēl nebūs tik drīz, pēc veselas mūžības. Kā tur tika teicis Hodža Nasredins? Vai nu šahs, vai ēzelis, vai es… Nemanot pārņēma nogurums, plaksti liptin lipa ciet.

Es atlaidos ērtajā krēslā, pagriezos pret iluminatoru un uz tumšzilo debesu fona ieraudzīju stiklā savu atspulgu. Un vienā no miega robežas pusēm sadzirdēju virsaiša Tvalas balsi:

- Apdomā! Kas tevi tur gaida?…

Piektā nodaļa

ATGRIEŠANĀS LIELAJĀ PASAULĒ

3 dienas pirms X dienas.

Maskava.

IelD štāba mītne

Tur gaidīja iekšējā pretizlūkošana.

-   Jūs veicāt tetovēšanas procedūru, kas atklāj īpaši svarīga uzdevuma izpildes vietu. Kādā nolūkā jūs to darījāt?

Apakšpulkveža Linceva seja ir šaura un kaulaina, acis piemiegtas kā snaiperim, skatiens izurbjas cauri un apdedzina. Var jau būt, ka šādu uztveri izraisījis viņa amats un reputācija, taču no tā man vieglāk nekļūst.

-  Es jau ziņojumā rakstīju - tetovēšanas rituāls notika piespiedu kārtā! Nebija izvēles, citādi es tiktu vienkārši apēsts!

-   Es to saprotu, - labvēlīgi māj Lincevs un kaut ko piezīmē viņam priekšā uz galda gulošā papīra lapā. - Tomēr instruktāžā jūs tikāt brīdināts, ka nedrīkstat atstāt jel- kādas pēdas par savu uzturēšanos Borshanā. Taču jūs ar raksturīgu tetovējumu atklājāt savu uzturēšanās vietu. Un līdz ar to izpaudāt mūsu militāri politisko klātbūtni Āfrikas kontinentā! Kādā nolūkā?

Apakšpulkvedis jau bija atmaskojis trīs nodevējus. Un viņam gribas atmaskot ceturto, pēc tam piekto… Tas ir visnotaļ saprotami - cipars «pieci» ir apaļāks un nobeig- tāks nekā «trīs». Taču arī mani var saprast - man nepavisam negribas kļūt par ceturto! Lai gan arī iepriekšējiem trim droši vien negribējās kuplināt spiegu mednieka nopelnu sarakstu. Taču viņu viedoklī neviens neklausījās…

-    Nekādu pēdu es Borshanā neatstāju. (Bet ja arī atstāju - aizbrauc un pārbaudi!) Tā ir Borshana, kas atstājusi pēdas uz mana ķermeņa. Kādā nolūkā - to varat pajautāt cilvēkēdāju ngvamu ciltij!

Lincevs ir izsists no sliedēm un, lai to slēptu, noliecas pār savu papīra lapu.

Tūlīt viņš kaut ko izdomās. Tas puisis ir ļoti attapīgs! No tiem trim vienīgi Ignatovs patiešām bija spiegs un tika nošauts pelnīti. Taču īpašu Linceva nopelnu tur nav. Ignatovu nodeva mūsu «kurmis» Lenglijā, bet mūsu varonis vienīgi noformēja dienesta izmeklēšanas dokumentus. Bet ar Sišovu un Soninu viņš no tiesas lika lietā visu

» »

savu talantu un spējas.

-   Labi, atstāsim pagaidām mierā tetovējumu. - Izdarījis kārtējās atzīmes, iekšējās pretizlūkošanas darbinieks no jauna sāk svilināt mani ar savu nežēlīgo skatienu. - Un kāpēc jūs netikāt apēsts?

Tiešām gan - kāpēc? To es pats nemaz nezinu. Taču Lincevam tāda atbilde nebūs pa prātam.

-    Tāpēc, ka es izskaidroju apspiestajiem aborigēniem pasaulē visprogresīvāko - marksisma-ļeņinisma ideoloģiju… Viņi atteicās no kanibālisma un sāka celt…

«Stop, tas jau būs šauts pār strīpu!» Es iekodu mēlē.

-   Vispār - atteicās no kanibālisma.

Pretizlūkošanas darbinieka acis noapaļojās. Taču marksisma universālās ietekmes apšaubīšana neveicina karjeras izaugsmi un ilgstošu dienestu.

-   Par to viss būtu skaidrs… Bet kā jūs izskaidrosit…

Visa kapteiņa Sišova vaina bija tā, ka viņš pēc darba

bija braucis ar metro - «Puškina» un «Teātra» stacijas līnijā. Bet nākamajā vilcienā tajā pašā virzienā bija braucis britu vēstniecības padomnieks Bleiks, kurš bija izkāpis iepretī aģentam. Lūk, arī viss noziegums. Savstarpēji kontaktējušies viņi netika, Šišovs ne par ko neatzinās, taču Lincevs uzrakstīja slēdzienu, ka kapteinis, visticamāk, devies uz tikšanos ar Bleiku. Un viss. Sišovu, zināms, nenošāva, tomēr no darba Kantorī atbrīvoja un vēl piecus gadus slepeni veica ar viņu kontroles un profilakses pasākumus, tā ka viņš nevarēja iekārtoties nevienā pieklājīgā darbā.

-   …ka poligrāfs fiksējis pozitīvu reakciju uz jautājumu par jūsu kontaktiem ar citu valstu izlūkdienestiem komandējuma laikā?

Es pavērsu acis pret griestiem.

-   Biedri apakšpulkvedi, kādi džungļos var būt izlūkdienesti?! Tur pat nekādu valstu nav! Tikai mežonīgas pirmatnējās ciltis!

-   To es saprotu. - Lincevs atkal pamāja.

Viņam atkal nākas lauzīt galvu - loģika acīm redzami ir manā pusē.

-   Bet kur lai liek aparāta nopratināšanas atšifrējumu? Tur skaidri un gaiši fiksēta pozitīva reakcija arī uz jautājumu par narkotiku lietošanu…

Starp citu, arī Sišovu viņš tika piežmiedzis ar zigzaga līnijas divdomīgiem atšifrējumiem.

-   Absolūtās blēņas! Parasta aparāta kļūda.

-    Ko lai saka, visādi gadās. Bet kāpēc jautājumā par jūsu homoseksuālajām nosliecēm nav nekādas kļūdas? Pilnīga skaidrība - reakcija nepārprotami negatīva!

-   Paldies, biedri apakšpulkvedi. Arī manī taču jābūt kaut kam labam…

-   Neākstieties, kapteinī Toties poligrāfs ir fiksējis ap trīsdesmit nesankcionētu «W» tipa kontaktu! Tostarp - ar nepilngadīgajām!

Tagad es ne vien pavērsu skatienu augšup, bet pacēlu pret debesīm arī rokas.

-   Tās ir vistīrākās muļķības! Jūs taču pats saprotat, ka tas nav iespējams! Turklāt divu nedēļu laikā…

-   Es jau saprotu… - Lincevs norūpējies nopūšas. - Bet poligrāfs neko negrib saprast. Tas tikai fiksē.

-   Ar to jau atšķiras aparāts no cilvēka!

Zilās acis dedzina ādu uz pieres, gandrīz izurbjoties cauri pieres kaulam. Tāds iespaids, it kā viņš gribētu ielūkoties manās smadzenēs. Par laimi, tas nav iespējams. Sēžu mierīgi, raugos godīgi un uzticīgi, kā pieklājas cilvēkam, kuram nav nekā slēpjama.

- Jūs godam aizstāvaties! - Lincevs beidzot saka. - Pagaidām varat būt brīvs. Uzrakstiet sīkus paskaidrojumus par visiem skartajiem jautājumiem! Mēs ar jums vēl runāsim. Un ne reizi vien!

Beidzamā frāze izskanēja draudīgi.

X diena. Ziemeļatlantija.

250jūdžu no Āfrikas kontinenta

Spoži spīdēja mīlīga saulīte, atvizēdama zilajos, no skata pat siltajos viļņos. Milzum daudz kaiju, iztaisnojušas saspringti izliektos spārnus, lidinājās zemu, zemu, uzmanīgi pētīdamas caurspīdīgos okeāna ūdeņus un laiku pa laikam ar lielākiem vai mazākiem panākumiem piķēdamas pakaļ sīkām vai vidēja lieluma zivtelēm. Saskatīt trīssimt metru dziļumā snaudošo smago raķešu kreiseri «Rossija» tām, protams, nebija pa spēkam. Un tāds laupījums tām arī nebūtu pa zobam.

Pārcelšanās no drēgnās, smacīgās Severomorskas ar ledainajiem vižņiem virs melnā, stindzinošā ūdens uz šo tropisko paradīzi, kas, štāba dokumentu valodā runājot, bija nosaukta par «starta rajonu», aizņēma kādas divas nedēļas. Un jāteic, ka apkalpe nejuta nekādas pārmaiņas - mākslīgais apgaismojums, kondicionētais gaiss, viegla korpusa vibrācija un pastāvīgā reaktora dūkoņa - viss bija tāpat kā iepriekš. Turklāt apkārtnes daba nevienu neinteresēja, tāpat kā ātrvilciena pasažierus neinteresē dzīvokļu cenas garām traucošajās pilsētās.

Situācija kreiserī bija saspringta - gandrīz ik dienas izmēģināja trauksmi un trenēja raķetes mācību startu.

Personālsastāvs strādāja ar pilnu atdevi, bet matrozis Terjohins izcēlās ar to, ka palaikam pārsniedza visus normatīvus. Par viņu pat rakstīja sienas avīzes «Kaujas postenī» īpašajā izlaidumā. Izvirzītā uzdevuma svarīgums nospieda virsnieku, mičmaņu un matrožu plecus. Visi nepacietīgi gaidīja X dienu, un neviens, atskaitot dažus komandierus, nezināja, ka tā jau ir klāt.

11.30 kārtējo reizi iekaucās sirēna, tikai šajā reizē translācijā atskanēja citi vārdi: «Sagatavoties raķetes kaujas startam!»

«Rossija» uzpeldēja līdz piecdesmit metru dziļumam un izlaida divas sakaru bojas.

12.00 pienāca komanda startam, un otrā ranga kapteinis Sergejevs ievietoja savu atslēgu kaujas pults atverē. Vecākais palīgs Poļenovs dublēja viņa darbību ar savu atslēgu. Gatavības lampiņās iedegās zaļā gaisma.

Viss bija normas robežās. Izņemot vienu. Nedarbojās satelītnavigācijas sistēma «Simfonija», arī kosmisko sakaru komplekss «Cunami» bija izgājis no ierindas. Parastos apstākļos tas tēmējuma startu padarīja neiespējamu. Tomēr virsnieku centrālajā vadības postenī bija gatavi šādam notikumu pavērsienam. Viņiem šāda situācija bija normāla, lai gan neviens nezināja, vai tā paliks tāda līdz beigām.

-   Ieslēgt radiobāku! - Sergejevs nervozi nokomandēja. Šie arhaiskie aparāti bija palikuši laivās drīzāk konstruktoru domāšanas inerces, nevis vajadzības dēļ - pēdējos desmit gados tie praktiski nebija tikuši lietoti. Taču tagad centrālais postenis sastinga saspringtās gaidās - radio- bākai vajadzēja darboties kā glābšanas riņķim.

Šķita, ka komandiera pulksteņa sekunžu rādītājs ir apstājies. «Nu, aiziet, aiziet, kusties!» pavēlēja Sergejevs, ar nepacietīgu skatienu hipnotizēdams tievo melno šautriņu.

-   Ir signāls! - ziņoja Poļenovs. Un minūti vēlāk piebilda: - Koordinātas noteiktas!

Sergejevs ar akmens stingu seju, lai neaizbiedētu veiksmi, ievadīja ciparus datorā. Un aizsmakušā balsī nokomandēja:

- Starts!

Komandiera īkšķis nospieda sarkano pogu. Vecākais palīgs savējo nospieda ar rādītājpirkstu. Taču detaļām nebija nozīmes. Starta ķēde bija noslēgusies.

Pirmajā raķešu šahtā ieslēdzās dzinēji «Smerčam», kurš bija iekarināts drošās spailēs. Lūkas vāks nobīdījās sānis. Pārvarot ūdens pretestību, «Smerčs» izlauzās cauri hermētiskajai sašaurinājuma manšetei. Milzīgais, deviņdesmit tonnu smagais cigārs - sešpadsmit metru garumā, divarpus metru diametrā - pameta laivu, šahtā iešļācās ūdens, bet savā vietā atgriezies lūkas vāks pārtrauca šo straumi. Kreiseris sašūpojās.

Speciāli pulvera lādiņi iztvaicēja ūdeni, tā ka «Smer- ču» apņēma tvaika slānis, un tas traucās cauri okeāna dzīlēm kā virzulis labi ieeļļotā cilindrā. Dzelmes tumsā pamazām ielauzās Augšējās pasaules gaisma. Lūk, arī robeža starp okeānu un atmosfēru - plāna spoguļplēve, kas gaismas staru laušanas dēļ kropļoja attēlu.

Kaijas pašķīda uz visām pusēm - zilajos viļņos parādījās kūpošs balts burbulis un tūdaļ pat pārplīsa, dārdot izlaizdams no sevis eksperimentālās raķetes milzeni. At1 stādams aiz sevis ugunīgu stabu, «Smerčs» zibenīgi pārvilka svītru mierīgajai Āfrikas dienai un pazuda debesu zilgmē. No kaiju bara bija atlikušas vien lēni virpuļojošas apsvilušas spalvas.

Kreisera «Rossija» centrālajā postenī valdīja klusums. Saspringums bija nedaudz atslābis, bet starts bija tikai puse darba. Un arī tikai tad, kad paveikta otra. Ja nav precīza trāpījuma, veiksmīgo startu neviens ij nepieminēs. Virsnieki gaidīja rezultātu.

Pēc divdesmit minūtēm no JKF virspavēlnieka tika saņemta Sergejevam adresēta šifrogramma: «Nosacītais mērķis satriekts, novirze bija mazāka par 500 metriem.

Apsveicu jūs un visu apkalpi sakarā ar valstiski svarīga uzdevuma veiksmīgu izpildi. Paldies par dienestu!»

Vispirms Centrālo posteni, bet pēc dažām minūtēm jau visu kuģi satricināja prieka un gaviļu kliedzieni.

Savukārt CIP štāba mītnē gluži pretēji - valdīja drūma noskana. ♦

-   Kā mēs attaisnosim milzīgos tēriņus, ko prasīja šis bezjēdzīgais projekts? - saērcināti vaicāja direktors, mērķēdams ar satraukumā drebošu rādītājpirkstu krievu nodaļas priekšniekam krūtīs.

Fouks nodūra galvu.

-    Viņi izmantoja kādas supermodernas tehnoloģijas, ser! Pilnīgi fantastiskas tehnoloģijas! Mēs pat iedomāties nevarējām, ka viņiem ir tāda aparatūra un tādas iespējas…

Pēc atgriešanās bāzē Sergejevam pirms termiņa tika piešķirta pirmā ranga kapteiņa dienesta pakāpe. Viņš bija ļoti priecīgs, bet vēl vairāk priecājās matrozis-torpē- dists Terjohins par saņemto atvaļinājumu.

Bet ngvamu ciematā izkrāsotais koka elks ar visām piecām galvām smaidīja viņu pielūdzošajiem aborigēniem. Un tā viducī paslēptā radiobāka kārtīgi sūtīja signālus visiem, kuri gribēja un varēja tos saklausīt.

3 dienas pēc X dienas.

Maskava

-   Es zinu, Dima, visu zinu! - Ivans gandrīz nedēļu nebija mani pieņēmis, turpretī tagad gluži vai staroja labsirdībā, draudzīgā iejūtībā un atkalredzēšanās priekā. - Viņi ir vienkārši idioti! Kā nu tā var - dabūt tik stulbus rezultātus un visā nopietnībā tērpināt tevi par sakariem ar papuasu izlūkdienestu! Vai trīsdesmit dzimumaktiem… uz cik ilgu laiku tu tur biji aizbraucis? Uz divām nedēļām?

-   Aizbraucis… Viņi turēja mani gūstā un grasījās noēst…

Ivans sāka skaļi smieties.

-  Nu, ja mūsējie tevi nenoēda, tad papuasiem tas pilnīgi noteikti nav pa spēkam!

Viņš domāja, ka joko, taču patiesībā bija trāpījis desmitniekā.

-   Tātad man vairs nevajag rakstīt paskaidrojumus?

-   Kādus paskaidrojumus! Lincevam sadeva pamatīgu sutu par to, ka viņš tev piesējās ar tādām muļķībām. Tu mums esi varonis! Tava bāka nostrādāja pa pirmo! Izgriezām pogas amerikāņiem! Prezidents ar mums ir apmierināts, izlūkošanas pārvaldi esam apsteiguši… Gaidām ordeņus, medaļas, nosaukumus… Es jau esmu iecelts par nodaļas vadītāju! Un arī tevi neaizmirsīsim!

-   Tikai neskopojieties, labi? Ja dodat prēmiju, tad vismaz tūkstoš rubļu, ne mazāk…

Ivans iesmējās vēl skaļāk.

-   Malacis, tu kā allaž joko, kā allaž pavelc uz zoba! Un par to es tevi mīlu! Vai gribi - iedzersim kādu malku viskija? Man ir tīri labs…

-   Paldies, labāk citreiz. Esmu radis pie orahnas.

-   Kas tā par dziru?

-   Alus. Viņi košļā visādas saknes un mizas un spļauj vienā bundulī, pēc tam to raudzē… Iznāk tīri sakarīgs alus…

Ivans beidzot pārstāja smieties un saviebās. Tajā brīdī es izgāju no kabineta.

Divas nedēļas pēc X dienas.

Maskava

-   Iemetīsim vēl pa vienai, draugs!

-   Lai notiek. Tikai vispirms jāsaka tosts. Cik noprotu, tu kļūsti par Krievijas speciālistu, tāpēc tev jāzina, ka pie mums klusējot nemēdz dzert.

Mēs sēžam istabā pie svinīgajam gadījumam par godu novietota galdiņa, kas reizē ir arī skapītis. Sākumā es ievedu amerikāni mājīgā astoņu kvadrātmetru virtuvītē, kur parasti uzņem viesus savdabīgajā Krievijā, kas nemaz nelīdzinās citām valstīm. Taču Jūdžinam Vollesam tur nepatika - šauri un smacīgi. Atklāti sakot, tas biju es, kas, tikko atvēris durvis, čukstus devu mājienu, lai viņam nepatīk virtuvē.

-   Saki tostu, draugs!

-   Uz ve-se-lī-bu! - Jūdžins saka ar spēcīgu akcentu un skaļi smejas.

Jā, es angliski runāju daudz labāk nekā viņš krieviski. Saprot viņš gandrīz visu, taču runāt tā arī nav iemācījies… Maz ticams, ka viņu norīkos par rezidentu Maskavā. Visdrīzāk, Ivana minējumiem nav nekāda pamata. Starp citu, viņš aizvien izvirza visneticamākās un primitīvākās versijas.

-   Kur tu rāvi, ka es būšu Krievijas speciālists? - Jūdžins pāriet uz angļu valodu.

Mēs neesam tikušies piecus gadus. Pa šo laiku viņš par kādiem desmit kilogramiem ir pieņēmies svarā, kļuvis būdīgāks plecos, novecojis. Žoklis un skatiens ir kļuvis smagnējāks, sarkanās sejas vaibsti - vēl skarbāki, dziļāk rievas iezīmējas ap degunu un muti. Prāvais smailais deguns vēl joprojām bija nošķiebts uz kreiso pusi - Jūdžins tā arī nebija uztaisījis plastisko operāciju.

-   Nu… tu taču esi atbraucis uz Maskavu…

Viņš pavīpsnāja.

-   Tam nav sakara ar specializāciju.

-   Ar ko tad? Ar gidu apmācību?

Es atveru otru «Krievu standarta» pudeli, no jauna piepildu kristāla glāzītes. Uz baltā galdauta stāv skābēti kāposti, mucā sālīti tomāti, marinētas sēnītes, speķis, liela panna ar ceptām olām un desu. Mēs labi sēžam, kā arī pieklājas seniem biedriem, kuri ilgi nav tikušies.

Tiesa, draudzīgā pasēdēšana ir tikai šķietamība, aizsegs, kas slēpj notiekošā būtību. Patiesībā norisinās divu izlūkdienestu operācija vienam pret otru. Es uzrakstīju ziņojumu, lūdzot sankcionēt šo tikšanos, un saņēmu atļauju ar norādījumu: «Noskaidrot Vollesa ierašanās mērķi Maskavā. Pārbaudīt iespēju viņa pārkvalificēšanai uz «krievu jautājumiem».» Piedevām virs virtuves galda tika ierīkots superjutīgs mikrofons…

Droši vien Jūdžins ir uzrakstījis tādu pašu ziņojumu un saņēmis analoģisku uzdevumu.

Simtprocentīgi drošs, ka zem viņa žaketes atrodas tāds pats mikrofons. Un tikai no mums atkarīgs - godprātīgi pildīt vadības norādījumus vai gūt baudu no savstarpējās sarunas un pasēdēšanas. Mēs ar vienlīdz labiem panākumiem varam imitēt gan draudzīgu iedzeršanu, gan izlūkošanas darbību.

-  Par draudzību! - saka Jūdžins, paceldams glāzīti. Uz manu jautājumu viņš neatbildēja.

-   Par draudzību! - es tikpat sirsnīgi atsaucos.

Mēs saskandinām.

-   Starp citu, es painteresējos… Neviens helikopters sa- fari laikā manas darbības zonā pēdējos piecpadsmit gados nav avarējis…

Jūdžins garšīgi uzkož kāpostus un vērīgi, nedaudz piemiegtām acīm lūkojas man sejā.

Labi, ka istabā nav attapuši uzstādīt mikrofonus. Lai gan tādā gadījumā Jūdžins varētu palūgt atļauju ieiet vannas istabā - krievi ar cieņu izturas pret aizokeāna viesu dīvainībām.

-   Ko īsti tu darīji Borshanā?

Atbildes vietā delikāti noklunkšķ ļoti auksts degvīns.

-   Par draudzību!

-   Par draudzību!

Dzidri noskan kristāls. Ja tosti īstenotos dzīvē, tad visi būtu veseli, skaisti, bagāti un no vienas vietas draudzētos savā starpā. Un vispār - visi nelieši sen būtu pazuduši no pasaules, atliktu vienīgi cēlsirdīgi un kārtīgi ļaudis.

-  Vai degvīns ir krievu nacionālais izdomājums? - jautā Jūdžins.

Viņš apziež speķa kumosiņu ar niknajām krievu sinepēm, iemet mutē un svētlaimīgi smaida.

-   Man tas patīk…

-   Degvīns, speķis vai izdomājums?

-   Viss kopā!

Jūdžinam ir milzīgas plaukstas, platas plaukstu locītavas, vareni pirksti. Droši vien viņš ir daudz stiprāks par aristokrātisko Dmitriju Poļanski. Taču izglābu es viņu, nevis viņš mani. Protams, arī viņš mani izglāba, tikai citādi, neriskēdams ar savu galvu…

Es arī uzduru speķi.

-   Jā-ā-ā… Tas vis nav viskijs ar riekstiņiem, ko katrs vienatnē sūc savā mājīgajā kaktiņā. Šņabim vajadzīga gaisma, jautra kompānija, labas uzkodas, sirsnīga, atklāta saruna. Pārcelies pie mums, draugs!

Viņš apdullinoši smejas.

-   Labāk tu pie mums. Es personiski apgādāšu tevi ar šņabi un visu, kas nepieciešams tavai noslēpumainajai krievu dvēselei!

Es arī smejos, lai gan ne tik skaļi.

-   Diemžēl, Jūdžin, tā, kas vajadzīgs manai dvēselei, pie jums nav!

Televīzijā kārtējo stulbo reklāmu nomainīja ziņu izlaidums. Mēs pārstājām smieties. Oficiāli tērpts diktors stingrā balsī lasīja oficiālu tekstu:

-   Atbilstoši plānam, kas priekšlaikus tika darīts zināms ieinteresētajām valstīm, Krievijas zemūdens raķeš- nesējs Atlantijas okeānā palaidis jaunas paaudzes ballistisko raķeti, kas sasniegusi paredzēto rajonu un trāpījusi mērķī. Kā ziņo Krievijas Federācijas Aizsardzības ministrija, ASV militārais kosmiskais aparāts centies startu izjaukt, taču mēģinājums bijis neveiksmīgs. KF Ārlietu ministrija vērsusies pie ANO Drošības komitejas ar priekšlikumu uzklausīt ASV paskaidrojumus par starptautisko tiesību rupjo pārkāpumu. Taču daudz svarīgāks ir kas cits - veiksmīgais starts uzskatāmi ir demonstrējis amerikāņu «Zvaigžņu karu» programmas bezjēdzību, kurai tiek tērēti miljardiem dolāru nodokļu maksātāju naudas…

Mēs ar Jūdžinu saskatījāmies.

-   Atkal pasliktinās attiecības, - viņš noteica. - Labi, ka uz mums tas neattiecas.

-   Jā, labi gan, - es piekritu, saliedams atlikušo degvīnu. - Iedzersim par draudzību!

-   Lai iet…

Taču amerikāņa varenā roka apstājās pusceļā un glāzīte palika karājamies gaisā.

-   Tātad Atlantijas okeānā… Tu man tā arī nepateici, ko darīji Borshanā, draugs…

Jūdžins Volless acumirklī iznira no alkohola mākoņa. Mazās, dziļi iegrimušās acis ar sarkano dzīslojumu raudzījās ar absolūti skaidru skatienu. Turklāt aizdomīgu. Tas bija smags un ne visai draudzīgs skatiens. Viņš pārstāja smaidīt, seja sadrūma.

-  Atslābsti, draugs! Vai tu seko asinsspiedienam? Šķiet, tev tas ir paaugstināts…

-   Jā, mazliet. Tātad - ko tu darīji manas atbildības zonā?

Viņa acīs atspoguļojās ar okeru krāsotais elks, kas bija nosaukts viņa vārdā.

Man aukstas tirpas pārskrēja pār muguru. Tagad milzīga nozīme bija katram vārdam. Ko nu par vārdu - skatienam, žestam, intonācijai, tonim… Ja viņa aizdomas netiks kliedētas, tad ngvamu cilts ciematā pēkšņi uzradīsies ceļojošs pravietis, vēl viens misionārs vai vienkārši ceļinieks - nav svarīgi, kas, tikai pēc pāris dienām visa cilts izmirs no nepazīstamas slimības vai izsmalci- natas indes, bet koka totēms sadegs kopa ar tā saturu… Vai arī atkal atlidos lidmašīnas, kas šoreiz bumbos trā- pīgāk…

Piedzērušais un tāpēc bezrūpīgais Dmitrijs Poļanskis labsirdīgi pasmaidīja.

-   Lūko izzināt kara noslēpumus? Lai notiek, mēs taču esam draugi! Bet tikai dots pret dotu. Es pastāstu, ko darīju Borshanā, bet tu pastāsti, kāpēc esi ieradies Maskavā. Iet tā lieta?

-   Iet. - Jūdžins nepasmaidīja pretī. Gluži otrādi - viņš bija ļoti nopietns.

-  Tad vispirms iedzersim! Nu! Ko sastingi? Kas ar tevi notiek, draugs?

-   Nē, nekas, viss kārtībā.

Mēs kārtējo reizi iedzērām, bet nu jau citādi. Ne tik dabiski kā pirms desmit minūtēm. Ne tik dvēseliski, vai…

-   Nu! - Jūdžins paģēroši mudināja. Viņš nejokoja.

-   Ko «nu»? - Poļanskis nevērīgi atmeta ar roku. - Mēs pārbāzējamies, un es izlūkoju vietu Angolas bāzei. Tie arī visi noslēpumi…

-   To, ka jūs aizejat no Angolas, es zinu, - lēni, kā izsvērdams dzirdēto, novilka Volless, pētīgi vērdamies man sejā. Atklātā sejā, kas pieder godīgam un kārtīgam cilvēkam, kuram var ticēt. Kurš turklāt vēl bija pamatīgi sadzēries, zaudējis modrību un spēju glabāt noslēpumus. Un no kā lai tos glabātu? No drauga Jūdžina?

-   Un nu, draugs, klāj vaļā tu - kāpēc esi ieradies Maskavā?

Jūdžins Volless pacēla iztukšoto pudeli, pielieca, pakratīja, nožēlā paklakšķināja mēli. Drūmums bija izgaisis, acis atkal klāja reibuma migliņa. Viņš bija man noticējis!

-   Mani pārceļ uz Eiropu. Piedāvāja divas pilsētas - Parīzi un Maskavu, lai izvēlos. Pie jums es nekad nebiju bijis. Tad nu atbraucu, apskatījos…

-   Vai izvēlējies?

-    Izvēlējos, draugs. Neņem ļaunā, es negribēju aizskart tavas patriotiskās jūtas… Vai ir vēl šņabis?

-   Kāda runa, draugs! Šņabis mums ir vienmēr…

Pāris stundu laikā mēs bijām bezmaz vai pievārējuši

trešo pudeli.

-   Kur tev ir mikroviļņu krāsns? - Jūdžins pēkšņi vaicāja, paceldams šķīvi ar neapēsto olas dzeltenumu. - Gribu uzsildīt…

-   Kāpēc, draugs? Tūlīt uzcepsim jaunas olas!

-   Nevajag pūlēties, man pilnīgi pietiks ar šo pašu.

-   Kā vēlies…

Nedrošā solī mēs devāmies uz virtuvi. Amerikānis ievietoja šķīvi ar olām mikroviļņu krāsnī un pats to ieslēdza. Atskanēja parastā dūkoņa, šķīvis sāka griezties. Vērīgi raudzīdamies man acīs, Jūdžins izņēma no iekškabatas kompaktu digitālo diktofonu un smaidīdams uzlika to virsū. Malacis! Zibatmiņa atmagnetizēsies, un CIP priekšnieki domās, ka viltīgie krievi ierīkojuši durvīs magnēta rāmi un izdzēsuši ierakstu…

Pēc tam mēs atgriezāmies pie galda, iedzērām kārtējo glāzīti, apkampāmies un samutējāmies. Šķita, ka iepriekšējās - uzticamās un atklātās - divu draugu attiecības ir pilnībā atjaunojušās.

-   Paklau, draugs, bet kā tev patiesībā ir vārds? - mans amerikāņu draugs pēkšņi iejautājās un visu sabojāja, at- sviezdams mūs atpakaļ ierastajā izsmalcināto melu atmosfērā.

-   Man? Serjoža! Tu taču zini… Un tev?

-   Man - Jūdžins. Aizmirsis esi, vai? - Viņš iesmējās. Un es arī. Tad ielēju pēdējo glāzīti.

-    Un tagad saki man, draugs, - absolūti piedzēruša cilvēka balsī nošļupstēja Jūdžins. - Vai toreiz, Berlīnē, tu izmantoji manu pļāpību?

-   Un kā tu domā? - es uz jautājumu atbildēju ar pretjautājumu.

Iestājās ilgs klusums. Bija dzirdama vienīgi Jūdžina smagā elpa.

- Tu esi maita, Serjoža! Viltīgs maita! - viņš beidzot ierunājās. - Un arī es esmu maita. Taču mēs tur neesam vainojami. Tāds darbs…

Un šķiet, ka viņam bija taisnība.

Rostova pie Donas 2008. gads

SATURS

Krievu ziema Vīnē……………………………………………….. 3

Pirmā nodaļa. Nezināmais ienaidnieks……………………… 6

Otrā nodaļa. Atdzīvojies bruņinieks………………………… 25

Trešā nodaļa. Slepenā izmeklēšana…………………………. 50

Ceturtā nodaļa. Kronburgas pils noslēpumi………………. 63

Piektā nodaļa. Nelegālais tīkls……………………………….. 85

Sestā nodaļa. Neroc otram bedri…………………………… 107

Septītā nodaļa. Alpu strēlnieks…………………………….. 122

Borshanas bāka……………………………………………….. 149

Pirmā nodaļa. Komandējums akmens laikmetā……….. 150

Otrā nodaļa. Apēst pusnaktī…………………………………. 185

Trešā nodaļa. Virsaiša meita………………………………… 219

Ceturtā nodaļa. Pilnmēness svētki………………………… 267

Piektā nodaļa. Atgriešanās Lielajā pasaulē……………… 289

[1] «iniciatīvnieks» - cilvēks, kurš piedāvā savus pakalpojumus ārzemju izlūkdienestam (prof. slengs).

Content

Koreckis Daņils Krievu ziema Vīnē Borshanas bāka

Pirmā nodaļa NEZINĀMAIS IENAIDNIEKS

Otrā nodala ATDZĪVOJIES BRUNINIEKS

Treša nodaļa SLEPENĀ IZMEKLĒŠANA

Ceturta nodaļa KRONBURGAS PILS NOSLĒPUMI

Piektā nodaļa NELEGĀLAIS TĪKLS

Sestā nodaļa NEROC OTRAM BEDRI

Septītā nodaļa ALPU STRĒLNIEKS

BORSHANAS BĀKA

Pirmā nodaļa KOMANDĒJUMS AKMENS LAIKMETĀ 1993. gads.

Otrā nodaļa APĒST PUSNAKTĪ

Trešā nodaļa VIRSAIŠA MEITA

Ceturtā nodaļa PILNMĒNESS SVĒTKI

Piektā nodaļa ATGRIEŠANĀS LIELAJĀ PASAULĒ

SATURS