Koreckis Daņils

Krimināllietu izmeklētājs ar iesauku Vecais

DANILS KORECKIS

Krimināllietu Izmeklētājs Ar Iesauku Vecais

.

Aizturēšana

Novele

1

Tuvāk nomalei pilsētas ugunis kļuva retākas. Lidostas rajonā no vienlaidus elektriskās mirgas palika atsevišķas, tumšajā fonā iekliedētas, uguntiņas: spilgtāk bija redzama dzīvsudraba gaismas ķermeņu ķēdīte paralēli lidmašīnu skrejceļam, pa kuru cēlās lidmašīnas pār Austrumu šoseju, kas šķēla plašo zaļās zonas loku un izbeidzās pie tradicionālā skārda plakāta ar uzrakstu — «Laimīgu ceļu».

Šeit Tihodonsku atstājošās mašīnas ieslēdza tālās gaismas un ar atļautajiem četrdesmit kilometriem stundā brauca gar VAI stacionāro posteni, lai, atrodoties melnajā renē, kas norobežota ar stādīto koku joslu, pierastajā ātrumā, beidzot, ieurbtos atsperīgajā, blīvajā gaisā.

Pašreiz virs zemes augstu paceltā stikla būdiņa bija tukša. Vadītāji, kas nezināja par nakts dežūru obligātumu, atviegloti spiežot akseleratorus, tam nepiešķīra nozīmi. Nepievērsa uzmanību arī tai pašā virzienā aizslīdošajām radiofi- cētām mašīnām ar vienādiem sērijas numuriem.

No nepiederīgo acīm slēptie tās nakts notikumi kļuva atklāti tikai pēc astoņpadsmit kilometriem. Tajā vietā pusi trases norobežoja dzelteni zils VĀZ ar ieslēgtu mirgojošu bāciņu. Ņirbēja baltās kaskas un portupejas.

Daudz pieredzējušais, ar ziņkārību neslimojošais tālbraucējs, pierasti klausot spīdošā zižļa mājienam, vadīja furgonu uz pretējā virziena joslu, apbraucot spilgto gaismas plankumu, kurā, garām braucot, ievēroja slīpi pret apmali stāvošo vēl viena neattapīgā privātīpašnieka «sešnieku», kas uz savas ādas pārliecinājās, ka nakts brauciens slēpj daudz vairāk nepatikšanu nekā priekšrocību. Bet citi neattapīgie privātīpašnieki, ieraugot bezpalīdzīgi durvis pavērušo vieglo mašīnu, iedomājās sevi tās vietā un līdz minimumam samazināja ātrumu, veroties ar bālām, satrauktām sejām uz dienesta mašīnu daudzumu un darbu, ko veica cilvēki uniformās un civilajos apģērbos. Asi zižļu mājieni un melnajās formās iespīlēto ceļa inspektoru uzkliedzieni tos rosināja gremdēt gāzes pedāļus un aizpildīt visu neredzēto ar pieņēmumiem, starp kuriem bija arī nomierinoši, par notiekošā uzņemšanu filmai.

Patiesi, mazie, teatrālie sofiti un lielie, spilgtie prožektori astoņpadsmitajā kilometrā bija un, pieslēgti pie speciālo mašīnu ģeneratoriem, apžilbinoši izgaismoja baltā, drūpošā stikla pulveri uz treknā, melnā gudrona, tajā iespiestos nogludinātos grants oļus, mazuta traipus, akmentiņus un spīdošus vara cilindrīšus, no kuriem katru Sizovs atzīmēja ar akurāti uzzīmētiem cipariem sanumurētiem trafaretiem. Arī filmēšana patiesībā notika, tikai ne ar kinokameru, bet ar trīs fotoaparātiem un videokameru.

Knakš, knakš… Pie pašas trases apmales aizripojušais regulētāja zizlis, tieši tāds pats kā tie, ar kuriem vicinās puiši no aizturēšanas grupas un kurus neviens negrasās fotografēt. Rikošeta pēdas uz spīdošā asfalta, plēsts metāla gabaliņš ar dzeltenas automobiļa krāsas atliekām, melni, ar fonu saplūstoši plankumi.

— Šurp vēl vienu lampu! Tuvu zemei un pagriezt zem asa leņķa! Knakš, knakš…

Apkārtējās tumsas izspiestie odu un knišļu miljardi, negaidītās gaismas jūrā hipnotizēti, lidoja baros, koda, manījās ielīst degunā, ausīs, acīs. Kad Sizovs nolika pēdējo tra- faretiņu, aklā masa nolipināja seju, iegrauzās lūpās un plakstiņos. Atbrīvojis rokas, viņš strauji iztaisnojās, iesita sev pa vaigiem, izsmērējot glumos, asins piesūkušos kamoliņus un ar riebumu sāka taustīties pēc kabatlakata.

Knakš — čaulīte pie kaligrāfiski uzrakstītā numura septiņpadsmit, knakš — nesaprotams robiņš. Knakš, knakš…

Zibspuldžu uzliesmojumi trāpīja pa tūkstošvatīgo lampu apžilbinātajām, asarojošām acīm, pastiprinot aizkaitinājumu. Viņš aizsedzās ar plaukstu, atkāpās ēnā, aizgriezās pret šalcošo meža joslu un, neko neredzot, raudzījās tumsā.

No atvērtās, kā uz sekciju galda, mašīnas bija dzirdamas Trembicka rējienam līdzīgās komandas:

—  Kameru — tuvāk! Doktor, maisu… Seju — tuvplānā! Ņem kaklu!

Uzņemto materiālu ieraudzīs ierobežots cilvēku skaits, beigu beigās tas uz mūžiem nogulsies arhīva putekļos blakus piebriedušām kartona mapēm, kuras iezīmētas ar draudīgi sarkanu birku — NS. Sizovs vēl nezināja, cik ietilpīga būs šī lieta, cik uzvārdus rakstīs uz vāka, bet ļoti uzskatāmi iedomājās labā augšējā stūrī papīra standartizēto kvadrātiņu, kura neikdienišķais, kancelejiskais izskats neatbilda tam ārkārtējam, kas nozīmē — nāves sods. Agrāk rakstīja ASM — augstākais soda mērs, bet jēgu jau tas nemainīja.

—  Ko mēģiniet birzī saskatīt? — Mišujevs pienāca kā vienmēr, negaidīti. — Vai visas čaulas sameklējāt?

—   Septiņpadsmit. — Sizovs, acis miedzot, pagriezās. — No rīta redzēsim — visas vai nē.

—   Paskaties uz šosejas apmales — tur var būt vēl…

Pieredzējis cilvēks, pat neieskatoties pamestā «sešnieka»

bagāžas nodalījumā un nezinot, kas guļ šosejas malā zem brezenta, varēja paredzēt indīgi sarkano birku darba beigās, kurš tikai tagad sākās astoņpadsmitajā kilometrā.

Par šīs lietas nozīmīgumu liecināja vairākas ārējās pazīmes. Ne velti ir tik daudz mašīnu, ne velti sapulcējās visa apgabala prokuratūras un iekšlietu daļas vadība, ne velti īpaši smago noziegumu izmeklēšanas daļas priekšnieks personīgi dod norādījumus, bet vecākais operatīvais pilnvarotais pašrocīgi meklē un numurē čaulītes.

Sizovs nolamājās.

Tiek uzskatīts —ja visi ir sacelti ar trauksmes signālu, priekšniecība personīgi piedalās un kontrolē, tad tā arī ir augstākā darba organizācija.

Tikai viens cilvēks notikuma vietā bija citos uzskatos. Viņš domāja, ka lieta būtu daudz derīgāka, ja vairums no klātesošiem mierīgi gulētu savās gultās, krājot spēkus rītdienai: situācijas novērtēšanai, faktu analīzei, loģiskiem slēdzieniem, globāli stratēģiskiem vadības lēmumiem.

Šajā brīdī: informācija — nulle, pierādījumi izkliedēti… Savākt tos, nofiksēt, nostiprināt — šauru speciālistu darbs, un viņi ar to nodarbojās: apgabala prokuratūras īpaši svarīgu lietu izmeklētājs Trembickis, tiesu medicīnas eksperts, divi kriminālisti. Ar ko viņiem var palīdzēt daudzskaitlīgā priekšniecība? Tikai pēdas nomīņā!

Rīt no rīta no drusciņām atjaunotā notikušā aina nokļūs izziņās un atskaitēs, no kurām tas pats apgabala prokurors iegūs nesalīdzināmi vairāk derīgas informācijas nekā no paša fragmentārajiem un nesistemātiskajiem novērojumiem. Bet meklēt čaulītes varēja arījauniņš seržants. Šim darbam nav vajadzīgas zināšanas un pieredze, kuru ieguvis izmeklētājs divdesmit operatīvā darba gados.

Tā domāja majors Sizovs, ar spēcīgā luktura staru izgaismojot ar zāli noaugušo apmali un velti sasprindzinot nogurušās acis. Starp citu, draugi uzskatīja, ka viņam ir smags raksturs.

Kārtējais automobilis, kas tuvojās pa trasi, nereaģēja uz aizturēšanas darbinieku ugunīgiem mājieniem un piebrauca tuvu. Tātad — savējie. Vai tad kāda te vēl nav?

Sizovs izslējās un, citiem neredzot, masēja notirpušo jostasvietu. Numuru viņš saskatīt nevarēja, bet pēc kustības prokuratūras un milicijas priekšnieku vidū, viņš saprata, kas ieradies astoņpadsmitajā kilometrā vēl pirms tam, kad smagnējais Sergejs Anatoļjevičs izrausās no mašīnas. Lūk, kam pats Dievs ļāva gulēt un atpūsties! Informētību, kas ir pietiekama kopējai vadībai, sniegs diennakts notikumu apkopojums, bet sīkumos iedziļināties administratīvo orgānu kuratoram nebija nepieciešams. Taču nē — nonievāja neērtības,iegrima pašās notikuma dzīlēs, strādā līdz ar visiem. Tiesa — jēgas… Liels vēl ir inerces spēks! Vai, cik liels!

—   Atlikt nepiedienīgo ironiju! — Sizovs gandrīz izdzirdēja Mišujeva iemīļoto teicienu. Tiesa, viņu pašu apsaukt līdz šim priekšnieks izvairījās. Bet, šķiet, ka drīz sāks.

Kaut kur no sāniem parādījās Veselovskis.

- Redzējāt? — viņš pamāja uz no šīs vietas neredzamā brezenta paugura virzienā.

—   Gaļasmašīna!

Sizovs paraustīja plecus: attālums — gandrīz kilometrs, jauda — atbilstoša. Bet šeit — no desmit metriem… — Un bez jebkādas pārejas jautāja: — Acis nesāp?

—     Kas viņām ko sāpēt? — Veselovskis izbrīnījās.

—   Esmu kā gurķītis, pat miegs pārgāja.

—    Varbūt tevi arī odi negrauž? — Sizovs jautāja ar riebumu, kasot sūrstošo vaigu.

—   Grauž, nelieši, glābiņa nav! Gandrīz visas asinis izdzēruši.

—   Nu tā gan, — it kā pamācoši norūca Sizovs un pamēģināja nemiegt acis.

—  Vai mūsējos var vest projām? —jautāja gandrīz blakus esošais apgabala VAI priekšnieks.

—   Vēl drusciņ, — Trembickis atbildēja. — Doktors gribēja paskatīties izejas…

Izmeklētāja siluets atgādināja vilku, kas pacēlies uz pakaļkājām.

—     Sveiks, Vadim! — Sizovs uzsauca. — Vai drīz beidzam?

—   Kas tur? — nokliedza svarīgais izmeklētājs un, mēģinot kaut ko .tumsā saredzēt, paspēra dažus soļus uz priekšu:

—    Tu, Ignat? — un turpināja parastā balsī. — Sveiks! Domāju, ka stundā iekļaušos. Atstāšu ielenkumu. Gaismā vajag vēl reizi visu apskatīt. Tagad ne velna nevar redzēt un gulēt gribas. Vēl tie nolādētie odi…

Nepabeidzis frāzi, Trembickis aizsteidzās turp, kur pārvietojās prožektori un mazās gaismas un tiesu medicīnas eksperts jau atsedza brezentu. Pārskrēja vēsa vēja pūsma, stiprāk sāka šalkt birzs, un Sizovs nodomāja, ka, vienam šeit atrodoties, šalkoņa izliktos draudoša.

Starp kokiem iemirgojās gaisma. Dzeltens aplis izpeldēja uz šosejas apmales, sev līdz velkot divas tumšas figūras.

—   Mums radās versija, ka varēja šaut no slēpņa meža aizsargjoslā…

Figūras tuvojās. Mišujevs ar akumulatora uzpildītu smagu lukturi rokā vadāja pa notikuma vietu Sergeju Anatoļje- viču un centīgi tēloja zinošu, kompetentu un aktīvu vadītāju.

Reizēm šī loma viņam izdevās, it īpaši, ja skatītāji nebija profesionāļi. Apgaismojis Sizovu, apakšpulkvedis jautāja:

—   Vai jūs atradāt čaulas uz apmales?

—   Nevienu.

—   No rīta vajadzēs visu rūpīgi pārmeklēt.

Mišujevs paskatījās visapkārt.

—   Iesim, Sergej Anatoļjevič, apskatīsim mašīnu! — Sizovs saprata, ka Mišujevs izvēlas maršrutu tādējādi, lai nesastaptos ar Trembieki. Izmeklētājs vadīja apskati un necieta, ja kāds par to aizmirsa.

Priekšniecība mīņājās pie savām mašīnām, gaiņāja ar zariem odus, pusbalsī sarunājās. Sizovs piegāja pie maliņā stāvošajiem detektīviem, ieskatījās cigarešu uguntiņās, ar dažu labu sasveicinājās.

—   Vai ir kaut kas?

—   Liekas, ka nav.

Fomenko pastiepa šķipsniņu saulespuķu sēkliņu. Sizovs pakratīja galvu. Fomenko ievilka galvu plecos un atskatījās.

—   Sajūtams, ja? Es taču vakarā mājās, gultā zem segas, — viņš čukstus ātri nobēra. — Kas varēja zināt, ka naktī izcels…

—  Un ko tad tu šeit sastrādāji? — ar skaidri uztveramu nicinājumu Sizovs jautāja.

—  Viss normāli, es palīdzēju, nēsāju prožektoru, vadus garināju…

—    Pilnīga nulle, — ne pie viena nevēršoties noteica Vcselovskis un acis novērsis skatījās uz atvērtā «sešnieka» pusi. — Varbūt mūsu priekšnieks kaut ko tūlīt atradīs…

Mišujevs pieveda Sergeju Anatoļjeviču pie atvērtā bagāžas nodalījuma, paspīdināja tajā, sāka kaut ko skaidrot, bet Sergejs Anatoļjevičs negaidīti atlēca sāņus, ar roku aizspieda muti un, strauji pagriezies, metās tumsā. Mišujevs apmulsis apklusa, paskatījās turp, kur atradās pārvaldes priekšnieks, pamīņājās un ne īsti pārliecināti aizgāja uz to pašu pusi.

—   Pārcentās, — Fomenko teica. — Kāpēc nepieradušam cilvēkam kaut ko tādu rādīt?

—   It kā nezinātu kāpēc, — noteica Sizovs un nospļāvās.

Pēc kāda laika Mišujevs un Sergejs Anatoļjevičs pievienojās vadītāju grupai. Mišujevs kaut ko skaļi un uzbudināti runāja, pēc tam devās pie savas nodaļas darbiniekiem.

—   Smēķējat? Cita darba nav?

Bija jūtams, ka aktivitātes uzliesmojumam vajadzēja nolīdzināt pieļauto neveiklību.

—  Kāpēc noziedznieki pameta mašīnu? Neviens nezina! Bet, starp citu, tā ir svarīga detaļa. Tātad kas?

Apakšpulkvedis prasīgi skatījās uz Veselovski, tad pievērsa skatienu Fomenko.

—  Tātad, vajag noskaidrot, kāds ir automobiļa tehniskais stāvoklis, vai tas var kustēties un tā tālāk.

—   Rīt ar to nodarbosies speciālisti, — Sizovs noguris teica.

Mišujevs nievājoši atmeta ar roku.

—   Kas gaida — nevienu nenoķers! Fomenko, izdariet visu sistēmu pārbaudi: vai dzinēju var iedarbināt, vai ir gaita un tamlīdzīgi…

Izdarīgais Fomenko, pierasti šņaukājot degunu, nometa dzirksteļojošo izsmēķi. Tad izslējās un aizpogāja žaketi, tā demonstrējot savu gatavību tūlītējai darbībai.

— Atstās kabīnē pēdas, noslaucīs pirkstu nospiedumus, — neslēpjot saērcinātību, Sizovs teica. — Pēc tam vajadzēs pašam daktiloskopēties un skaidroties. Bez tam — mašīna ir aizslēgta, bet atslēga ir pie Trembicka.

Šķita, ka Mišujevs dzirdējis tikai pēdējo frāzi.

—   Labi, ar prokuratūru nestrīdēsimies. Citādi, ja kaut kas būs ne tā, tad uzgāzīs mums. Vai tā, Ignat Fiļipovič?

Priekšnieka tonis bija gandrīz draudzīgs un viegli līdzjūtīgs, it kā Trembickis vienmēr gāztu Sizovam virsū visādus nepatiesus apvainojumus, bet tagad viņš, Mišujevs, tam pretojas.

Sergejs Anatoļjevičs aizbrauca pirmais, gandrīz tūlīt aizdrāzās apgabala prokurora un ģenerāļa mašīnas, pēc tam aizbrauca vietnieki, nodaļu priekšnieki.

—   Dodu jums laiku stundu izgulēties, bet desmitos — visi pie manis! — Mišujevs nokomandēja, un mašīnas durvis aizcirtās.

Astoņpadsmitais kilometrs kļuva tukšāks. Viena pēc otras tumsā nozuda sarkanās gabarītu uguntiņas. Mīkstās, personālās «divdesmit ceturtās» saudzīgi veda uz Tihodonsku katrā mašīnā pa vienam pasažierim. Dauzītie un benzīna tvaikus piesūkušies «rafiki» un «žiguļi» uzņēma sevī tik daudz cilvēku, cik prata iespiesties.

Pie pilsētas robežas, pirms plakāta «Laipni lūdzam», šoseju aizšķērsoja aizsargbarjera, un mirgojošs, sarkans luksofors dzina mašīnas garā kontroles koridorā, kura sākumu un beigas modri sargāja līdz vajadzīgajam brīdim zem zemes paslēptais speciālas sistēmas «ezis» — tērauda dzelkšņi. Pastiprinātā, ar automātiem apbruņotā vienība pārbaudīja vadītāju dokumentus, reizēm ieskatījās bagāžas nodalījumos. Darbojās «Pārtveršanas operācijas» mehānisms. Speciālās mašīnas nepārbaudīja, un viņi bez apstāšanās izbrauca starp metāla barjerām gar VAI stacionāro posteni. Blāvi apgaismotajā akvārijā, kā tam ir jābūt, atradās abi ceļa uzraudzības inspektori. Viņu sejas saskatīt, protams, nevarēja.

2

Aizturēšanas pasākumu rezultātā izliktajos tīklos iekrita divi mašīnu aizdzinēji, tālbraucējs, kas savu furgonu bija piekrāvis ar «kreisām» vīnogām, astoņi piedzērušies, vadītājs bez mašīnas dokumentiem un ar pilnvaru, kurai beidzies derīguma termiņš.

«Centra rajona nodaļas dežūrdaļā nogādāts divdesmit sešus gadus vecais «Emaljēto trauku» strādnieks Sivuhins, kurš, būdams stiprā reibuma pakāpē, draudēja ar automātu apšaut restorāna «Zivis» orķestri.»

«Austrumu šosejas un Maskavas trases sazarojumā taksometrs «Volga» lielā ātrumā pabrauca garām pārvietojamam aizturēšanas postenim, neievērojot signālu apstāties. Leitnants Netraba izšāva četrus šāvienus ar automātu, ievainojot vadītāju apakšējā žoklī. Pasažieri nav cietuši. Sākta dienesta izmeklēšana, vai dienesta ierocis ir lietots likumīgi.»

No rīta, kad informācija par pagājušās nakts notikumiem iekļāvās diennakts notikumu atspoguļojumā, varēja teikt, ka meklēšana «pa karstām pēdām» nav devusi rezultātus: personas, kas ir saistītas ar notikumu astoņpadsmitajā kilometrā, nav noteiktas, aizdzītā VAI automašīna nav atrasta. Operatīvā sanāksme pie Mišujeva sākās tikai pulksten vienpadsmitos. Gaidot priekšnieku, īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas darbinieki izvietojās viņa plašajā, nesen izremontētajā kabinetā, kas viss bija noklāts ar gaišu pulējumu. Agrāk šīs telpas ievērības cienīga lieta bija milzīgs, vēl no pirmsrevolūcijas laikiem saglabājies, Francijā izgatavots ugunsdrošs skapis ar patentētiem aizslēgiem, slepeniem bloķētājiem un pulksteņa mehānismu, kas garantēja aizsardzību no pašiem kvalificētākajiem seifu uzlauzējiem — «lāčiem». Jaunajā interjerā bruņotais monstrs neiekļāvās. Izpildot Mišujeva pavēli, divi desmiti uz piecpadsmit diennaktīm nosodīto klusi, bet izteiksmīgi lamājoties, skapi aizvilka uz pagrabu, kur tas gaidīja labākajā gadījumā mūžīgu aizmirstību, bet sliktākajā — asās, sadalošās autogēna liesmas. Unikālā seifa vietu ieņēma tipveida skapis, «metālisks, kancelejisks», kas veiksmīgi ievietojās starp sienas mēbelēm apģērbam un grāmatu plauktiem ar klasiķu darbu tradicionālajiem kopotiem rakstiem.

Sizovs, kas drošību un pamatīgumu vērtēja nesalīdzināmi augstāk par pārejošiem modes skaistumiem, nekad nebūtu izdarījis līdzīgu maiņu. Viņš sēdēja galda galā un, nedaudz pieliecis galvu, skatījās uz uzbudinātajiem Guba- revu un Fomenko, kas apsprieda vakardienas notikumu. Ilgajos operatīvā darbagados iegūtā spēja uztvert galveno cilvēka ārējā izskatā, uzvedības manierēs un apzīmēt viņa būtību ar daiļrunīgu pseidonīmu, kas atspoguļo bezvārda figūras individualitāti, apziņā izgaismoja piemērotus pseidonīmus — Dienvidu karalis un Čaulīte. Pirmā iemesls bija mūžīgā Fomenko vainas sajūta: pielabinošā ātrruna, izvairīšanās no ik viena strīda, vistām raksturīgais pieradums — ievilkt galvu plecos. Tiesa, tā viņš izturējās saskarsmē ar priekšniecību, reizēm — ar kolēģiem, bet, kad satikās ar noziedzīgās pasaules pārstāvjiem, viņa uzvedības stereotips strauji mainījās un raksturojās ar izteiktu bezkaunību, straujām, draudīgām kustībām un bagātīgu žargonu.

Kāpēc Gubarevs asociējās ar čaulīti, Sizovs nevarētu paskaidrot. Droši vien tā bija plato plecu un zināma ķermeņa apaļīguma, kas solīja uz četrdesmit gadiem jau vieglu resnu- miņu, ietekme.

Pats Sizovs, kalsns, kaulains, ar rievu izvagotu, iedegušu seju, knābjveidīgu degunu un mazo, dzeltenīgo acu stingro, tverošo skatienu atgādināja plēsīgu putnu un būtu pilnīgi vietā, ja viņš saņemtu pseidonīmu — Grifs, ja viņam nebūtu citas iesaukas. Divas minūtes pirms apspriedes sākuma kabinetā iedrāzās aizelsies Veselovskis — stiprs, smagnējs un caurtriecošs kā metamais veseris. Viņam veicās: Mišujevs necieta nokavēšanos un nepateicību, bet viņš bija apvienojis šos grēkus, neprotot samierināties ar papildus atpūtas stundu.

—   Kas jauns? — Veselovskis jautāja, smagi apsēžoties.

Taču atbildi nesaņēma, jo beidzot ieradās kabineta saimnieks.

—  Neatvainojos par kavējumu — visa vadības sēde bija veltīta vakardienas notikumam, — ejot viņš paziņoja un norūpējies, apejot pieliekamo galdu, atlaidās savā krēslā. — Jūs visi esat iekļauti operatīvajā meklēšanas grupā…

Frāzes iznāca nozīmīgas un svarīgas — izpaudās ilggadīgs treniņš. Kopējam iespaidam Mišujevs piešķīra lielu nozīmi. Jebkurā karstumā viņš staigāja uzvalkā ar kaklasaiti, tā pasvītrojot savu piederību vadītāju klanam, kam ir savi kabineti ar gaisa kondicionēšanu. Izturējās vaļīgi, bez steigas un ļoti pārliecināti. Tiesa, seja bija vienkārša: mazs, ass de- guntiņš, izbalējušas lokveida uzacis, acis kā urbīši, plānas lūpas. Bet no tā laka, kad vadītājus pārstāja šķirtot kā īpašu šķiru, licejos un slēgtajos korpusos ar vienkāršu seju vairs nevienu nepārsteigsi.

—   Tūlīt es izklāstīšu lietas apstākļus, kurus apsprieda sanāksmē pie ģenerāļa…

Nodaļas priekšnieks runāja labi nostādītā balsī, uzstājīgi un enerģiski. Pēc Sizova domām, prasme pārliecinoši ziņot un skaisti uzstāties sapulcēs bija viņa veiksmīgās karjeras galvenais faktors. Tikai nespēja analizēt apstākļus un izvairīties no stereotipa stājas traucēja viņam kļūt par patiesu detektīvu darbu vadītāju. Sizovs varēja būt subjektīvs, bet tagad Mišujevs patiesi tērēja laiku veltīgi — līdzstrādnieki jau bija lasījuši apkopojumā visu, par ko viņš stāstīja. Apakšpulkvedis runāja tikai Veselovskim, kurš ar interesi sekoja, kā astoņpadsmitā kilometra notikuma mozaīka veidojās par noslēgtu attēlu. Bet tieši šī interese arī viņu nodeva, taču Mišujeva neprasme saprast, kas ir šīs ieinteresētības pamatā, apstiprināja Sizova uzskatus. Noslēdzis savu spriedumu ķēdi, Ignats Fiļipovičs Sizovs, pazīstams kriminālajā pasaulē ar iesauku Vecais, apmierināts atmetās pret krēsla atzveltni.

—    VAI darbinieki darbojās profesionāli nemākulīgi: viņu uzmanībai paslīdēja garām stabilā nevēlēšanās apstāties, izmisīgie mēģinājumi izvairīties no vajātājiem, viņi turpināja domāt, ka sastapušies ar parastiem pārkāpējiem un neiedarbināja aizsardzības pasākumu līdzekļus…

Šķita, ka Mišujevs tūlīt ieteiks uzlikt disciplinārus sodus nogalinātajiem.

—  Un, lūk, rezultāts! Merzlovs nošauts uzreiz, izkāpjot no mašīnas, Tjapkins saņēma nāvīgu ievainojumu, bet prata atiet līdz apmalei un divreiz izšaut. Izskatās, ka garām… — Mišujevs apklusa, aplūkoja visus pēc kārtas — vai klausās uzmanīgi. — Noziedznieki sagrāba patruļas mašīnu un nozuda. Notikuma vietā atrastas septiņpadsmit čaulītes no Kalašņikova automāta. Parastās mašīnas bagāžas nodalījumā atklāts nezināma vīrieša līķis ar naža durtu brūci mugurā.

Mišujevs pielēja no maza noberzta termosa pusi glāzes ar tēju un ar baudu to iemalkoja.

—    Manā mūžā tā vel nav bijis, — Veselovskis teica. — Tas nu gan! Automāts, divi nogalināti līdzstrādnieki, trešais līķis bagāžniekā… Kā Sicīlijā…

Mišujevs nolika glāzi.

—Nu ko? Pēc Veselovska ieteikuma nosauksim šo meklēšanas lietu — «Sicīlieši». Bet es gaidu nojums vairāk derīgu ideju.

Mišujevs atkal pārskatīja sanākušos.

Fomenko pastiprināti rauca pieri un kaut ko rakstīja lielā bloknotā ar noplēšamām lapām. Veselovskis saspringti klauvēja ar pirkstiem pa galdu. Gubarevs apskatīja jaunu, Japānā ražotu pildspalvu. Sizovs turpināja sēdēt iepriekšējā pozā, nekādi neizpaužot savu nodarbību.

—  Noziegums ir neparasti smags, izaicinošs, tas uzlikts uz kontroles tur… — Mišujevs norādīja ar pirkstu uz augšu, kur atradās augstie bēniņi ar šauriem arkveidīgiem lodziņiem un kur, kā tas ir skaidri zināms, neviens neko nevarēja uzlikt uz kontroles tādēļ, ka ar dzelzi apsistās bēniņu durvis bija vienmēr aizslēgtas ar milzīgu atslēgu. Sizovs garlaikojās un gaidīja brīdi, kad katrs saņems savu darba uzdevumu un varēs izklīst pa kabinetiem.

—   Mums tas jāatklāj par katru cenu tuvākajā laikā. Un es gribu, lai visi to saprastu.

Priekšnieks vērsās pārsvarā pie nekā nedarošā Sizova, it kā zinot, par ko domā vecākais operatīvais izmeklētājs, sadzīve saukts — Opers. Bet Vecais domāja par to, ka pēc diviem mēnešiem Mišujevam jādodas uz mācībām akadēmijā ar tālākas izaugsmes perspektīvu. Un, protams, lai arī nekāds noziegums, pat pats smagākais, visplašāko ī^zonansi sabiedrībā izsaucošais, teorētiski nav traucējošs, bet reālajā situācijā pie neatrisinātiem «sicīliešiem» ģenerālis viņu neatlaidīs. Tātad — gads aizies sunim zem astes, bet, kā viss izveidosies pēc gada, tas nevienam arī nav zināms… Kautgan tieši otrādi — ir zināms! Viņam taču ir četrdesmit viens — galējais vecumu ierobežojošais gads. Pēdējā iespēja!

—   Vairāk par mēnesi laika mums neviens nedos! — nodaļas priekšnieks asi kā ar cirvi nocirta.

Sizovs pasmīnēja. Tiešām vajag atklāt mēneša laikā. Bet, ja neatklās?…

—   Kas šeit ir smieklīgs, Ignat Fiļipovič?

—    Es to tā… Uz mācību gada sākumu varam arī nepaspēt…

Mišujevs paklusēja, tad indīgi pasmaidīja:

—   Lai tik līdz pensijai paspētu.

Sizovs atzīmēja, ka pēdējo gadu laikā apakšpulkvedis ir iemācījies savaldīties. Bet, kad pirms piecpadsmit gadiem zaļknābis leitnants Mišujevs pie viņa stažējās, tad sarka un sāka kliegt katra sīkuma dēļ. Arī pēc tam nesavaldība tika minēta viņa atestācijās nc vienu reizi vien.

—    Pārejam pie pienākumu sadales. — Mišujeva balss bija mierīga. — Veselovskis nodarbojas ar pamesto automobili — tas, spriežot pēc numuriem, ir no Krasnodaras ap-gabala, un strādā ar pēdām notikuma vietā. Fomenko strādā aizdzītās VAI mašīnas meklēšanā. Sizovs apstrādā bagāžas nodalījumā atrasto līķi. Noteikt personību, pārbaudīt dzīves-veidu, nodarbību loku, noskaidrot paradumus…

Šķiet, ka viņam sagādāja baudu izskaidrot savam bijušajam audzinātājam elementāras lietas, taču Sizovs neizturēja:

—    Biedri apakšpulkvedi, jūs mani tik sīki instruējat tādēļ, ka esmu pats jaunākais? Vai mazāk pieredzējušais?

Mišujevs notēloja pārsteigumu:

—  Apžēlojieties, Ignat Fiļipovič! Mēs cienām jūsu pieredzi, taču runa ir par nopietnu darbu. Kāpēc gan demonstrēt ambīcijas? Bet, ja jūs uzskatāt sevi par pašu gudrāko…

Mišujevs apvainoti paraustīja plecus.

—  Gubarevs meklē aculieciniekus — varbūt kāds braucis tai laikā pa trasi, stāvējis uz apmales, remontējies… Saprotu, ka cerību ir maz, bet jāizmanto visas iespējas.

Apakšpulkvedis noskatīja līdzstrādniekus vēlreiz.

—    Vai ir jautājumi? Nē. Pēc stundas uzrādiet darba plānu. Tagad visi brīvi. Veselovski, jūs pakavējaties…

Fomenko pirmais iznesās pa dubultīgajām pulētajām durvīm, drudžaini aizsmēķēja un lēni, pārējos gaidot, gāja pa ozola plākšņu noklāto koridoru.

—  Kas gan tā apstādina aizdomīgos? — ejot sašutis teica Gubarevs. — Vajadzēja sagatavot ieroci. Viens pie mašīnas, otrs piesedz…

—    Vai tu domā, ka viņi sekoja noziedzniekiem? — parastajā ātrumā jautāja Fomenko, ar sparu izpūšot tabakas dūmus pa saviebto lūpu kaktiņu. —Viņi desmitnieku ķēra! Pareizi, Ignat Fiļipovič?

Satrūcinātais, nervozais Fomenko bija slavens ar to, ka divdesmit izmeklēšanā nostrādāto gadu laikā patstāvīgi nebija atklājis nevienu noziegumu. Viņš to izskaidroja ar neveiksmi un senu galvaskausa traumu. Trauma, patiesi, bija, pie tam — sakarā ar dienestu, atbilstošs ieraksts dienesta lapā izpildīja indulgences lomu. Starp citu, arī priekšniecībai viņš bija ērts.

—   Nezinu, — Sizovs atbildēja un veikli paņēma lielo bloku ar noplēšamām lapām. — Labāk parādi, ko tu tik rūpīgi pierakstīj i!

Lapā bija ielikts zīmulis, stūraini uzzīmēta mašīna, divi automāti, bet figūriņas bija savienotas ar punktiņiem. Bez tā — reizes divdesmit uzrakstīts vārds: «muļ-ķī-ši».

—  Jā, es to tāpat, — pierasti sašķiebis lūpas, Fomenko paskaidroja. — Lai šefs nepiesietos. Ko rakstīt? Lieta ir skaidra! Ja viņš vēl pateiktu, kur meklēt šo mašīnu!

—   Pēc pāris stundām nokāp uz dežūrdaļu un uzzināsi.

—  Domājat, atradīs? Nu gan jūs fleitējat, Ignat Fiļipovič! Ja atkal uzminēsiet, būšu pudeli parādā! Uzrakstīšu plānu un viss!

Intīmas, «dvēseliskas» sarunas Fomenko risināja īpašā balsī ar aizsmakuma pieskaņu, čukstus, iespējami tuvinot seju savam sarunu biedram.

Gubarevs atslēdza pulētās durvis. Aiz tām ozola paneļu lieliskums beidzās. Uzskatīja, ka spīdumu operatīvo darbinieku kabinetos ieviesīs otrajā kārtā, tas ir, nenoteikti tuvā nākotnē. Izbalējuši sienu paneļi, saplaisājuši griesti, nomācoši pelēcīgās kancelejiskās mēbeles ar inventāra birkām no balta skārda, neiztrūkstošie seifi un restes logā. Tādu vienādi bezpersonisku istabu Tihodonskas apgabalā varēja saskaitīt ap trīs simtiem, valstī — tūkstošiem. Viņas veido vienotu tīklu, izdzēšot vienu cilvēku nelaimes un sāpes, bet citu — viltīgumu un nežēlību. Stāsti, kurus šeit nācās noklausīties, neveicināja sapņošanu un sentimentus, tādēļ to iemītnieki^ atšķīrās ar asumu, apņēmību, cietumu un parupju tiešumu. Šīs īpašības, kuras tik centīgi retušē grāmatās un filmās par detektīviem, ļāva viņiem sekmīgi nostāties pret tiem, kas sadomāja primitīvi asiņainas lietas piespļaudītos ūķos vai uz cietumu nārām, kas pina viltīgus, aizdomīgus plānus savrupmājās, kas nopirktas par zagļu kopējās kases līdzekļiem, īsāk — pret visu pagaidām oficiāli neatzīto, bet tādēļ ne mazāk bīstamo noziedzīgo pasauli — no sīkām kriminālām putām līdz autoritatīviem «likumīgiem zagļiem».

Sizovs aizgāja pie sava galda, apsēdās un no kalendāra paliktņa apakšas izvilka tīru papīra lapu.

—  Uzreiz pie plāna? — ar cieņu jautāja Fomenko, izvietojies uz palodzes. — Es beigšu smēķēt un arī iešu…

Taču iet strādāt viņam negribējās, un viņš norūpējies painteresējās pie domās iegrimušā Sizova:

—  Kā tad jūs viņu noteiksiet? Pēc roku pirkstu nospiedumiem? Bet, ja nu kartotēkā nekā nav?

—     Viņi nekā nav sapratuši, — Sizovs nodomāja.

—   Gubarevam ir maz pieredzes, Fomenko — dēļ muļķības. Varbūt tikai Veselovskis… Arī— diez vai. Bet viņam šefs izskaidros, kas un kā…

—    Ko tur noteikt, — Sizovs skaļi noteica. — Tas ir mašīnas saimnieks, — viņš pacēla telefona klausuli.

Gubarevs pārstāja seifa pārcilāt kartona mapes ar operatīviem materiāliem.

—  Kāpēc? Varbūt mašīnas saimnieks sēdēja pie stūres? Varbūt mašīna ir aizdzīta, bet līķis — nejaušs?

—   Ja saimnieks sēdētu pie stūres, viņi nebūtu tūlīt šāvuši, bet no sākuma censtos sarunāt. Un līķis ir kails, ielikts speciālā maisā, pie kājām piesiets akmens — tātad gatavojās noslīcināt un — gali ūdenī.

—   Tiešām pareizi, — Fomenko enerģiski sāka čukstēt.

—   Viss sakrīt…

Gubarevs paraustīja plecus.

—  Ja tā, tad kāpēc priekšnieks jums uzdeva tik vienkāršu posmu?

«Malacis, puisis, pašā centrā,» Sizovs nodomāja. «Tādēļ, ka ir pienācis laiks parādīt — Sizovs izstrādājies un nekam vairs nav derīgs.»

—   Nezinu, — viņš atbildēja, uzgriežot Krasnogorskas kodu.

Kad Veselovskis palika ar Mišujevu divatā, tas ar žestu uzaicināja sēsties tuvāk, smagi nopūtās un atslābināja kaklasaites mezglu.

—    Aleksandr Pavlovič, šai izmeklēšanā es pilnīgi uz jums paļaujos.

Veselovskis apjuka.

—   Uz mani? Es, protams… Bet kāpēc?

—    Paskaidroju. Fomenko trūkst sīkstuma un neatlaidības. Gubarevs ir jauns, apgabala aparātā strādā nesen. Kas paliek? — Mišujevs skatījās nogaidoši un bija jūtams, ka viņš zina, kāda būs atbilde.

—   Kā — kas? Sizovs!

Mišujevs atkal nopūtās un noplātīja rokas.

—    Jā, Sizovs… Skaļas lietas, spīdoši rezultāti, fenomenālas spējas paredzēt notikumu attīstību, neprasme pieļaut kļūdas. Pārvaldē viņu nosaukuši par «meklēšanas mašīnu», viņa vārds ir tā apaudzis ar leģendām, ka aiz tām saskatīt realitāti ir diezgan grūti.

Mišujevs piecēlās, apgāja galdu un apsēdās Veselovskim pretim, tā radot nepiespiestu biedriskas sarunas atmosfēru.

—   Bet šī realitāte ir diezgan bēdīga. Sizovam ir piecdesmit trīs, pensija—degungalā, bet viss, kas bijis — pagātnē. Viņš labi strādāja, viņš saņēma Milzi, likvidēja Šebaļina bandu, bet tā jau ir vēsture. Jā, es biju zaļš jauneklis, kad pie viņa stažējos pirms piecpadsmit gadiem, bet tagad — es esmu nodaļas priekšnieks, apakšpulkvedis, bet viņš — tā arī palicis vecākais operatīvais pilnvarotais, majors. Bet kāpēc? Izveicības trūkums, neprasme veidot attiecības ar priekšniecību, negudra ironizēšana. Un, lūk, rezultāts — vilciens aizgājis. Starp citu, arī iepriekšējo rezultātu pēdējos gados nav.

—   Bet Roveņkas krājkase?

Mišujevs atmeta ar roku.

—  Tur vairāk darīja puiši no rajona nodaļas. Vienā vārdā — Sizovs savu resursu ir izsmēlis. Tādēļ arī iedalīju viņam vieglu meklēšanas līniju, lai mierīgi pavada laiku līdz pensijai. Mums taču ir jāsargā veterāni. — Mišujevs atkal piecēlās un atgriezās savā vietā. — Pati perspektīvākā līnija ir jums. Ja pacentīsieties^noteikti iegūsiet labu rezultātu. Bet panākums jūs pacels pakāpienu augstāk par citiem. Sakarā ar manu aizbraukšanu uz akadēmiju ir gaidāmas dažas pārmaiņas. Es domāju jūs rekomendēt par nodaļas priekšnie-ku. — Mišujevs piecēlās un pārgāja uz uzticības pilnu toni.

—      Jūs tāpat kā es esat ieinteresēts šīs lietas ātrākā izbeigšanā. Un tas, ka mūsu intereses saskan ar dienesta interesēm, nav nekas slikts, drīzāk — otrādi. Vai jūs man piekrītat?

Veselovskis pārsteigts klusēja, pēc tam attapies pameta ar galvu.

—   Piekrītu. Pacentīšos attaisnot uzticību.

Balss viņam bija nedaudz apjukusi, bet Mišujevs tam nepievērsa uzmanību.

—   Tad lieliski. Bet tagad pierakstiet rezervei slepenu gājienu. Rakstiet, rakstiet! — Apakšpulkvedis labvēlīgi pamudināja aizkavējušos līdzstrādnieku. Viņš redzēja, ka izteiktais priekšlikumus ir izsitis Vesclovski no sliedēm un bija par to priecīgs. Tādu ēsmu ierijis un tagad ēdīs zemi…

Veselovskis sagatavoja piezīmju grāmatiņu.

—   Sivuhins, Aleksejs Ivanovičs, — nesteidzīgi Mišujevs nodiktēja. — «Emaljēto trauku» strādnieks. Pirms dažām dienām draudēja ar automātu apšaut orķestrantus restorānā «Zivis». Dzērumā, protams. Bet, kas prātā ir nedzērušam… Varbūt, ka viņam ir no kā šaut?

Veselovskis pierakstīja, bet viņa sejā bija skaidri lasāmas šaubas.

—   Es uzdevu Centra rajona nodaļai vākt materiālu un noformēt viņu pēc divi simti otrā panta (ļaundabīgs huligānisms). Pasekojiet! Bet pēc tam mēs ar viņu pastrādāsim pie «sicīliešu» varianta…

Šaubas Veselovska sejā neizgaisa. Vai patiesi šefam nav skaidrs, ka tas ir redzami lieks darbs? Vai maz ir tādu, kas muld, kad piedzeras! Bet no otras puses — Mišujevs nekad neko velti nedara… Tātad, viņam ir savi iemesli. Nu ko — priekšniecībai labāk redzams!

—   Sapratu, — viņš lēni teica un skaļi bez vilcināšanās atkāroja. — Viss ir saprotams, biedri apakšpulkvedi!

—   Ņem vērā, ka rajona nodaļai tas ir sīkums, var negribēt ķēpāties, bet viņiem kārtis atklāt es negribu. Tādēļ kontrolē personīgi, ja vajag, tad pievienojies pats, taču noved lietu līdz galam. Pārbaudi, kā uzvedas dzīvesvietā, arī restorānā. Viņš nejau pirmo reizi skandalē… Vispār, vajag savākt visu, ko var! Bet tas ir rezerves gājiens. Galvenais, protams, mašīna un nozieguma vieta. Strādā kontaktā ar Trembicki, ja vajag — dod uzdevumus Fomenko. Pratīsi izcelties — iecelšu par grupas vecāko. Skaidrs?

Veselovskis piecēlās un nostājās miera stājā. Agrāk viņš tā nekad nedarīja.

—   Viss ir skaidrs, biedri apakšpulkvedi! Atļausiet iet?

—   Ejiet!

Veselovskis strikti kā soļošanas skatē pagriezās caur kreiso plecu un gandrīz parādes solī gāja uz durvīm. Mišujevs viņu pavadīja ar uzmanīgi vērojošu skatu.

3

Sizova paredzējumi piepildījās. VAI mašīnu atklāja tajā pat dienā. Tā bija pamesta rajona dzelzceļu mezgla stacijā simts kilometru attālumā no Tihodonskas. Bet «sešnieka» bagāžas nodalījumā atradās tās īpašnieks Seroštanovs — oficiants vienā no Krasnogorskas restorāniem.

—   Nu gan dod Ignats Fiļipovičs! Kā izzīlē, tā arī iznāk! — krimināli čukstot, izpauda savu sajūmu Fomenko. — Algā lieku pudeli, kā solīju!

Sizovs aizbrauca uz Krasnogorsku, iegāja kādreiz modernajā, bet tagad panīkušajā restorānā, kas atradās uz salas, kur ik dienas kautiņu skaits pārspēja ēdienu skaitu, izprašņāja nosistā kolēģus, pēc tam parunāja ar viņa kaimiņiem, radiniekiem, iegāja pilsētas nodaļā. Pirms prombraukšanas nopirka divas žāvētās desas stangas. Šeit apgāde bija labāka.

Tihodonska viņu sagaidīja ar vasarā parastajām putekļu vētrām un jaunumu trūkumu. Plānā protokolu paciņā, kuru atveda Sizovs daudz pieredzējušā ādas mapē, arī nebija nekas interesants. Un, lai arī tā ir parasta situācija pirmajā meklēšanas posmā, fakts paliek fakts. Izpildot visu, kas pienākas, vecākais operatīvais izmeklētājs Sizovs pierādījumus nebija ieguvis un tātad atradās strupceļā. Nevienu neinteresē, ka vieta strupceļā ir noteikta jau pašā viņam piešķirtajā meklēšanas līnijas sākumā un attaisnoties, uz to atsaucoties, ir muļķīgi. Iznāks tā, ka «sliktam dejotājam vienmēr kaut kas traucē». Bet Sizovs nekad neattaisnojās. Un nekad nepalika tajā situācijā, kuru viņam noteica sveša griba. Sēžot pie sava galda, Sizovs melanholiski gremoja sviestmaizi ar atvesto desu un cauri restēm skatījās uz pārvaldes iekšējo pagalmiņu, kur stāvēja sudrabains «Mercedes», atņemts lielam darbonim, kas vadīja nelegālu kažokādu cehu. Gubarevs. kas veikli tiesāja sviestmaizes un vienlaicīgi ar elektrisko sildītāju karsēja ūdeni tējai tieši glāzēs, uzskatīja, ka vecākais biedrs apdomā viltīgus «sicīliešu» noķeršanas plānus.

Patiesībā Sizovs domāja, ka kaut kāds nelietis noplēsis no «mersedesa» niķelētos firmas knibuļus, bet tā kā nepiederīgie šeit nemēdz būt, tad tas ir pašu, milicijas neliešu, precīzāk, radījumu, kas ar milicijas formas tērpu maskējas savām vajadzībām, rokudarbs. Visticamāk, ka kāda dežurējošās maiņas seržanta darbs.

Būtu labi to nekrietneli pieķert, sasist purnu un, protams, no «orgāniem» ar troksni ārā. Bet par to neatlaidīs. Sak' sīkums… Bet, kas par sīkumu, ja dvēsele puvusi?

Izdzēris tēju, Sizovs uzrakstīja uz kalendāra lapiņas dažas adreses un uzvārdus un pasniedza Gubarevam.

— Parunā ar viņiem akurāti. Saprati? Akurāti! Sākumā pasveicini no manis. Tas ir obligāti! Tā un tā, Ignats Fiļi- povičs, Vecais, par dzīvi un veselību interesējas… Bet pēc tam par automātiem pajautā. Kur, kas, pie kā, kādas runas dzirdamas? Baumas, domas… Un bez jebkādiem pierakstiem. Cilvēkiem tas nepatīk. Bet lapiņu pēc tam atdosi. Vai saprati?

Gubarevs pamāja, palielījis sevi par neseno asredzību.

—    Ko tad tu saprati? — ar zināmu īdzlgumu Sizovs jautāja.

—   Ka jānostrādā ļoti akurāti, — rāmi, kā tas pienākas centīgam skolniekam, Gubarevs atbildēja, tā nolīdzinot izklaidīgo sava klusējošā mājiena nevērību.

Sizovs pasmīnēja:

—   Nu labi, ejam!

Noskrējuši pa platajām marmora kāpnēm un atspieduši smagās, ar bronzas vairogiem un zobeniem izgreznotās durvis, viņi ienira blīvajā dažādu krāsu un trokšņu pilnajā gājēju plūsmā. Darbadienas karstumā pa pilsētas ielām vienmēr plūda nesteidzīgu ļaužu pūļi, stāvēja rindās pie kinoteātriem, nebija brīvu vietu kafejnīcās un restorānos. Iedzīvotāji Tiho- donskā, pilsētā, kas kalpoja par vārtiem Ziemeļkaukāzam un Aizkaukāzam, bija pieraduši pie tādas pilsētas dzīves īpatnības, bet atbraucēji par to vienmēr brīnījās.

Sizovs un Gubarevs nogāja divus kvartālus pa galveno ielu līdz krustojumam, kur ļaužu piltuve tos iesūca zem zemes, flīzēm izklātā koridorā, kura sienas greznoja panno ar vēsturisku tematiku. Bagātīgi izrotātās pazemes pārejas bija vēl viena Tihodonskas īpatnība. Šeit Sizovs, kas pastāvīgi kontrolēja situāciju visapkārt, strauji devās uz priekšu, kur uz aukstās grīdas pie cepures ar dažām vara naudiņām sēdēja smagnējs cilvēks rūtainā kovboju kreklā, kura piedurknes bija uzlocītas, lai būtu redzami spīļveidīgi roku stumbeņi. No sapampušās sejas šķirbām skatījās pret visu vienaldzīgas acis, bet, kad Sizovs piegāja cieši klāt un, nostājies kājas plecu platumā, iebāza rokas kabatā, invalīda skatiens ieguva apjēgu un asumu.

—  Pasniedziet, Kristus dēļ, priekšnieciņ, — viņš pierasti sāka murmulēt.

Gubarevs centās atcerēties pantu, kas soda par ubagošanu sabiedriskās vietās un apsvēra, kā būtu ērtāk iznest pārkāpēju, bet Sizovs, parakājies pa kabatām, cepurē iemeta dažas monētas un, asi pagriezies, devās uz izeju no pārejas.

—   Paglāb, Dievs, jūs no naža, lodes, slikta cilvēka, — atviegloti skanēja invalīda balss. Leitnants Sizovu noķēra jau uz trepēm.

—   Vai viņš jūs pazīst, vai?

Sizovs pakratīja galvu.

—   Jūt. Sadzēries…

Pie universālveikala detektīvi izšķīrās. Gubarevs devās uz tramvaja pieturu, bet Sizovs iekāpa trolejbusā un pēc desmit minūtēm gāja caur nelielu skvēru, kuru neoficiāli sauca par «klīniku», jo tas cieši piekļāvās Medicīnas institūtam.

Kādreiz skvērs bija pavisam citāds — pilnīgi aizaudzis ar nezālēm, dadžiem, krūmājiem, starp kokiem ložņājošiem vīnogulājiem, līdz necaurejamībai piemēslotām alejām un rūpīgi sadauzītiem lukturiem. Zem augstās ķieģeļu ēkas, kas norobežoja Medicīnas institūtu, bija savilkti soli no visas «klīnikas». Vakaros necaurredzamā tumsā skanēja skumjā vivārija suņu gaudu un ņipra džeza ritmu pavadībā, kas nāca no kaimiņos esošā Pirmā Maija vārdā nosauktā parka, bet— īsuma dēļ — to dēvēja par Maija parku. Uz šiem soliņiem notika piesātināta dzīve, kuras dēļ tos arī vilka, elsojot un lādoties, uz pašu nomaļāko un grūti pieejamo vietu. Tad nebija bāru un diskotēku, peldošās bufetes «Skifs» un videosalonu, traka nauda bija nedaudziem un tika tērēta speciālās vietās. Tikumi vēl nebija paspējuši sabojāties, un vecais simtnieka papīrītis kabatlakatiņa lielumā nevarēja kalpot par universālu atslēgu, kas atver jebkuras durvis. Izpriecas bija vienkāršākas un centrējās ap «zvēru dārzu» — ar augstu režģi apjoztu apaļu betona laukumiņu. Uz tā, samaksājot pēc šīs dienas mērauklas smieklīgu summu—trijnieku vecajā naudā, varēja nodejot «šiku» tango un «izlaidīgo» fokstrotu, bet, ja modīgie, savu marku augstu turošie džeki uzklausīja vispārgalvīgāko puišu lūgumus un riskēja nospēlēt kaut ko no «turienes», tad varēja paraustīties aizliegtajos ritmos, asi izjūtot apbrīnas pilnos skatienus no aizžogojuma otrā pusē sablīvējušās publikas.

Bet uz šiem soliņiem «pie blīvā žoga aiz biezajiem krūmiem» pirms dejām «drosmei» iedzēra vermutu vai portvīnu, retāk — degvīnu. Turp arī gāja papildināties, kad reibums sāka izgaist, ko deva dejās un apskāvienos sakarsētās partneres, ar kurām izdevās sarunāt, arī uz «izskaidrošanos» gāja turp. Te sveces trīcošajā gaismā sita kārtis — «acīti» vai «buru», šeit arī dūrās tad vēl retie morfija lietotāji. Vārda «narkomāns» to gadu leksikā nebija.

«Zvēru dārzs» Maija parkā un «klīnikas» rajonā tika uzskatīts par noziedzību perēkli, lai arī ievainojumi no naža dūrieniem gadījās ne biežāk par divām trim reizēm gadā, bet par cietsirdīgām beziemeslu slepkavībām pat nebija dzirdēts. Tādēļ gandrīz katru vakaru «klīnikā» tarkšķēja motocikli, krūmos lūkojās no akumulatoriem barotu smago lukturu gaismas stari, ar nosacītiem trilleriem sazinājās miliču svilpes.

Sizovs — jauns, ar atsperīgiem muskuļiem un elpu, kuras ritmu nekas nevarēja iespaidot, savu dienestu sāka tieši šeit, un viņu pārņēmušo atmiņu nostalģiskais raksturs bija izskaidrojams ar ilgām pēc neatgriezeniski aizgājušajiem laikiem, kad nekur nekas nesāpēja, priekšā vēl bija visa dzīve ar panākumiem, veiksmes brīžiem un uzvarām…

Piecdesmitgadīgais Sizovs, kura dzīve bija gandrīz nodzīvota, bet panākumu, veiksmju un uzvaru tajā izrādījās daudz mazāk nekā bija gaidīts, ar gribas piepūli pārtrauca atmiņu lenti. «Klīnika» bija sen iztīrīta, alejas — asfaltētas, apgaismotas ar oriģināliem, senatni atgādinošiem lukturiem. Nebija vairs blīvā žoga. Tieši pret skvēru bija pavērsta institūta jaunā administratīvā korpusa fasāde, izgreznota ar visu laikmetu un tautu izcilo dziednieku metāla statujām. Cenšoties pārslēgties uz patīkamākām atmiņām, Sizovs nelaikā atcerējās, ka tad, kad cēla administratīvo korpusu, pagrabā bija notikusi slepkavība… Tiesa, to izdevās atklāt divu dienu laikā.

Tiesu medicīnas katedra izvietojās vecā, bet stiprā celtnē no sarkaniem ķieģeļiem ar augstiem, šauriem logiem. Ceļā nostājās jauns garmatains puisis saburzītā baltā virsvalkā.

— Kurp dodamies? — viņš familiāri jautāja, liekot saprast, ka bez viņa atļaujas nokļūt iekšpusē ir pilnīgi neiespējami.

—  Man vajadzīgs kāds no ekspertiem, — nomurmināja savās domās iegrimušais Sizovs.

—  Nu, es esmu eksperts, — diezgan nekaunīgi paziņoja puisis, un viņa netaktiskums kļuva redzams katram zinošam cilvēkam, bet, protams, ne drūmām domām apgrūtinātam lūdzējam, par kādu viņš bija uztvēris Sizovu.

Vecais pacēla galvu:

—   Bet izskaties līdzīgs sargam vai sanitāram. Ej, vāri savas ziepes, citādi piespiedīšu dot slēdzienu par kriminālu līķi.

Puisis ne pārāk apjuka.

—   Šodien dežurē Fjodors Stepanovičs, ejiet taisni pie viņa, — it kā nekas nebūtu bijis, viņš izteica un slinki pavirzījās sāņus. Neizdevās radīt iespaidu un nevajag arī. Citu reizi… Morga sanitāru pašcieņa ir augsta. Tam ir iemesls — augstā peļņa. Aizgājēju noskūt, piemēram, maksā trīsdesmit rubļu. Apmazgāt, pārģērbt, noņemt zelta tiltiņus — pussimts vai vairāk… Tie ir tikai legālie ienākumi. Bet, kas slēpti tiek darīts aiz smagajām tērauda durvīm — kas tam izsekos… Ļidka — sanitāre, tiesa, izpelnījās rājieniņu par šinjonam nogrieztu bizi, bet bize — sīkums.

Sizovs nokāpa pagraba stāvā, kur atradās tiesu medicīniskās ekspertīzes birojs, aizgāja pa vēso koridoru līdz pelēkām tērauda durvīm ar maziem, apaļiem lodziņiem, kas visu diennakti spīdēja ar blāvu un kaut kādu ļaunu vēstošu gaismu un neklauvējot iegāja mazā, šaurā kā penālis, ka- binetiņā.

Fjodors Bakajevs bija viens no vadošajiem ekspertiem un pēc neoficiālās pienākumu sadales izpildīja biroja pārvaldnieka vietnieka funkcijas, lai arī štatu sarakstā tāds amats nebija paredzēts. Neliela auguma, ar smalkiem sejas vaibstiem, akurātu bārdiņu, viņš varētu filmā tēlot tālu lauku iecirkņa ārstu. Ilgus gadus Bakajevs strādāja pie disertācijas, bet tur kaut kas nesanāca, un viņam jau izvairījās jautāt par iespējamās aizstāvēšanas termiņiem. Detektīvs un eksperts sasveicinājās.

—    Vai tu par līķi bagāžas nodalījumā? Kā viņu… Seroštanovs?

—   Precīzi. Kā uzminēji?

—   Vairāk nekā tev noderīga mums nav.

—   Un paldies Dievam. Kas viņu apstrādāja?

—  Es arī apstrādāju. Šodien nodrukāju aktu, Trembickis jau divas reizes zvanīja.

Bakajevs parakājās pa papīriem un pasniedza dažas ar saspraudīti saspraustas lapas. Sizovs, pierasti uztverot galveno, ar acīm pārskrēja pār bālo, grūti salasāmo tekstu.

—   Tātad viens žņaudza ar striķi, bet otrs iedūra ar nazi?

Bakajevs pamāja, koncentrēti iededzot spirta sildītāju.

—   Kafiju dzersi?

Sizovs atteicās. Viņš nebija izvēlīgs vai pārāk iespaidojams, bet tas, kas atradās tepat blakus blāvi apgaismotajās morga telpās, viņu ietekmēja nomācoši. No tā brīža, kad viņš nokāpa pagraba stāvā, apziņā uzpeldēja vairākkārt redzētais: balta, flīzēta grīda, baltas, llīzētas sienas, pelēki akmens galdi un galvenais tas, kādēļ tad viss pastāvēja: balti, zilgani, violeti, tukši vīriešu, sieviešu, bērnu un veču, klaidoņu un priekšnieku apveidi, vienādoti ar to, ka nav apģērba, bet ir vienādas sekciju šuves, vienādi pūšanas procesi, pazemojošais pētīšanas procesa objekta stāvoklis, kurus sakrauj uz ledus kameras plauktiem un uz grīdas. Tam ir grūti noticēt, ka dažus cilvēkus nāves atmosfēra pievelk. Biroja vadību sasniedza baumas, bet Sizovs to zināja droši, ka naktīs pie sanitāriem nāca pārgalvīgi paziņas un eksaltētas draudzenes, priecājās, dzēra degvīnu vai medicīnisko spirtu, nodarbojās ar seksu, un pierastā dzeršana un sekss uz morga sliekšņa tika uztverti pavisam savādāk, līķu tuvums deva asumu un garšu šīm nodarbēm.

Bakajevs uzlika uz zilajām liesmiņām karstumizturīgu kolbu. Kabinetā izplatījās kafijas aromāts. Sizovam šķita, ka tas apvienojas ar citu smaržu, kas sūcas cauri smagajām tērauda durvīm, piesūcina sienas, mēbeles, apģērbu, ienirst porās… Nepacietīgi gribējās iziet svaigā gaisā.

—   Kur ir viņa apģērbs? — Sizovs bezkaislīgi jautāja.

—  Trembickis paņēma, — eksperts nosmīnēja. —Viņš arī zina, kur jāmeklē audumu šķiedras.

—   Zemnagu saturs?

—   Nav nekā.

Bakajevs pārleja kafiju menzūriņā un norija mazu malciņu.

—   Kā saka — arī par to paldies. Lai gan es cerēju aiz kaut kā aizķerties.

—   Karsta. — Eksperts nolika menzūriņu un uzmanīgi paskatījās, tad novērsa skatienu. — Man ir noriebušies izsmiekls un zobgalības, — viņš negaidīti teica. — Bet, ja tevi interesē nezinātniski neveiksmīga disertanta meklējumi, tad varu pasviest interesi izraisošu faktu… — Bakajevs nebūt ne jautri pasmīnēja. — Protams, viņu neietver ekspertīzes oficiālais slēdziens.

—   Dod tik šurpu, — tikpat bezkaislīgi teica Sizovs un apsēdās.

Eksperts izspiedās cauri spraugai starp galdu un stikla skapi ar nesimpātiska izskata instrumentiem un sakņupa stūrī pār plakanu metāla kasti. Stērķelētais virsvalks piegūla mugurai, un Sizovs pirmo reizi ievēroja, ka eksperts ir stipri sakumpis.

—    Lūk, viņi… — Bakajevs atgriezās savā vietā, bet muguras salīkums palika. Šķita, ka viņu nospiež kaut kas, kas saistīts ar rokā sažņaugtajām kartona lapām.

Sizovs neizrādīja nekādas ziņkāres pazīmes. Bakajevs viņa pasniedza kartoniņus. Katram vidū bija pielīmēta fotopapīra lapa.

—   Vai ir līdzīgi?

Sizovs nesteidzīgi paņēma dzeltenīgo kartonu un uzmanīgi apskatīja uz fotopapīra attēloto izstiepto četrstūri ar riņ- ķīšiem galā. Tikpat uzmanīgi viņš izpētīja fotoattēlu uz otrā kartoniņa.

—   Manuprāt, vienādi:

—   Es tik kategoriski neteiktu, bet tas, ka ir līdzīgi — fakts.

Bakajevs paņēma kartoniņus un nometa uz galda.

—   Nestiep gumiju!

Detektīvam bi ja apnikusi atsvešinātās vienaldzības maska, bet tikai tas, kas viņu sen pazina, varēja atklāt, ka eksperta paziņojums Sizovu ir ieinteresējis.

—  Tie ir slepkavības ieroča nospiedumi uz cietušā ādas ap rētu. Viens nospiedums — no Seroštanova līķa, kuru es pētīju aizvakar. Otrs — no Fedosova līķa, kuru nosita pirms septiņiem gadiem Jabloņevkā.

—   Ko? Nu dod paskatīt vēlreiz…

Tagad jau, emocijas neslēpjot, Sizovs paķēra no galda elektrogrāfiskos nospiedumus.

4

Tās pašas dienas vakarā Mišujevs vadīja kārtējo operatīvo apspriedi. Pirmais parasti ziņoja Sizovs. Tagad ierastā kārtība bija pārkāpta—priekšnieks deva vārdu Veselovskim.

—  Viņiem nedega lukturi, tas tad droši vien arī piesaistīja patruļnieku uzmanību. Šis bojājums attaisno VAI automobiļa sagrābšanu — bez gaismas uz šosejas naktī pārāk neskriesi.

—   Loģiski, — apakšpulkvedis pamāja.

—  Zem paklājiņa atrasti divi «Malboro» cigarešu izsmē- ķi. siekalas atbilst pirmās grupas asinīm.

Mišujevs atzīmēja savā blokā.

—    Tas ir ļoti svarīgs pierādījums. Tikai… vajag pārbaudīt, kādas cigaretes smēķēja nosistais.

—  «Malboro», — ne pārāk skaļi teica Sizovs. — Viņam bija pirmās grupas asinis.

Mišujevs asi atstūma bloknotu.

—   Turpiniet, Aleksandr Pavlovič.

Veselovskis dziļi nopūtās un pārskatīja klātesošos.

—  Identifikācijai derīgu pirkstu nospiedumi pirmajā apskatē netika atklāti. Mēs ar izmeklētāju noorganizējām atkārtotu apskati, piesaistījām ekspertus, salonā izpētījām katru centimetru. Un uz spogulīša atradām pusi no īkšķa nospieduma.

—   No Seroštanova, — Mišujevs atdzīvojās.

—  Nē. Pārbaudījām pēc mūsu kartotēkas — bez rezultātiem. Nosūtījām uz centrālo.

—  Tas jau ir kaut kas, — Mišujevs atkal atzīmēja bloknotā.

Sizovs pie sevis iesmējās. Atkārtoto apskati veica Trembickis, meklēt nospiedumus — izmeklētāja un ekspertu pienākums. Bet Veselovskis ap viņiem pagrozījās un piesmērējās pie rezultātiem. Nu, nu!

—    Slikti, ka nospiedums nav pilnīgs, — Veselovskis turpināja. — Mašīnas meklējumus nevar noformulēt, nāksies visu arhīvu pārskatīt tāpat. Tas var ievilkties…

—   Vilcināties mēs nedrīkstam! — Mišujevs satraucās. — Nepieķeraties tikai pirkstu nospiedumiem, meklējiet citus ceļus!

—  Varbūt ievietosim sludinājumu televīzijā? — Sizovs ierunājās.

—  Bet kā to cilvēki uzņems? — apakšpulkvedis jautāja.

—   Tā arī uzņems — noticis noziegums, milicija vēršas pie iedzīvotājiem pēc palīdzības. Būs mazāk absurdu domu. Var gadīties, ka kaut ko pasaka…

—  Apgabala partijas komiteja tādu avantūru neakceptēs, pārmetīs politisko tuvredzību. Un viņiem būs taisnība, — pakratīja galvu Mišujevs.

—   Ne jau viņi ir atbildīgi par atklāšanu. Un viņi nav speciālisti meklēšanā, — Sizovs norūca.

Fomenko pieliecās pie Gubareva un skaļi nočukstēja:

—  Nodod! Man trīs gadi līdz izdienas beigām, es neko neesmu dzirdējis…

—   Jautājumus ir jāuzdod profesionālim. Arī uzstāt, izskaidrot, pārliecināt, — Sizovs savu līniju turpināja aizstāvēt.

—   Es negribu gūt demagoga slavu, — Mišujevs sausi teica. — Pietiek celt gaisa pilis, runāsim konkrēti par lietu.

Viņš pagriezās pret Veselovski.

—   Kas vēl jums ir?

—    Automātu čaulītes arī ir nosūtītas uz centrālo ložu un čaulīšu krātuvi kopā ar pieprasījumu par ieroču pazušanas faktiem. Man tas ir pagaidām viss.

—    Labi! — pārspīlēti ņipri Mišujevs izteica. — Veselovskis rāda neatlaidīga, mērķtiecīga, bet galvenokārt prasmīga darba piemēru. Kad es biju rajona nodaļas kriminālās meklēšanas priekšnieks, visi man padotie strādāja tā kā viņš. Un atklāšanas procents bija gandrīz simts procentu! 'Iagad lietas ir sliktākas… Fomenko un Gubareva rezultāti, spriežot pēc atskaitēm, ir nulle, viņiem nav ko ziņot. Tiesa, varbūt Sizovam ir kaut kas, atskaitot prožektus? Vai kāds ir redzējis, kā noziedznieki iekāpj Seroštanova mašīnā? Vai viņš ir stāstījis, ko grasās vest?

Sizovs jau saprata, kurp viņš velk. Tātad priekšnieks izceļ Veselovski un gremdē viņu. Nu ko, ieceres loģiskā attīstība.

—   Par nožēlošanu tā vienmēr nemēdz būt. Seroštanovs, Krasnogorskas restorāna oficiants, satikās ar spekulantiem, arī—sīkiem, pats nav iekritis. Nodarbojās ar individuāliem pārvadājumiem, specializējas uz starppilsētu reisiem. Ko veda šoreiz, neizdevās noskaidrot.

—    Žēl, ka pašam pieredzējušākam mūsu līdzstrādniekam ir tāds pat nulles rezultāts, — valdot smaidu, teica apakšpulkvedis. — Domāju, ka patreizējā situācijā visiem jāpārslēdzas uz Veselovska perspektīvo līniju. Bet Aleksandrs Pavlovičs vadīs darbu un noteiks karam uzdevumus.

—   Vai atļausiet turpināt? — Sizovs aukstasinīgi jautāja.

—   Vai tad jums ir vēl kaut kas sakāms? — Mišujevs izbrīnījās. — Turpiniet, mēs jūs uzmanīgi klausāmies.

Viņš patiesi izbrīnījās. Ko var pastāstīt cilvēks, kas nokļuvis strupceļā? Tikai sapūst miglu.

—   Es satikos ar tiesu medicīnisko ekspertu Badujevu. Viņš strādā pie disertācijas par elektrogrāfiskās ievainojumu pētīšanas iespējām, lai noteiktu to ieroču formas un īpatnības, ar kuriem veikti ievainojumi. Seroštanovam nāvīgais ievainojums izdarīts ar vienpusēji asinātu asmeni, garums — divpadsmit ar pus centimetru, platums — pusotra. Uz ādas eksperts atklājis norobežotāju raksturojošas formas nospiedumu ar lodītēm galos.

—    Kāpēc tas nav medicīniskās apsekošanas aktā? — kļuva uzmanīgs Mišujevs. — Un ko tas nozīmē?

—  Ieroča pazīmes atļauj noteikt viņa tipu — automātisks firmas nazis, kuram norobežotājs atveras vienlaikus ar asme- ņa izmešanu. Mūsu apstākļos diezgan reti sastopama lieta. Man, piemēram, nav gadījusies ne reizi.

—   Nu ko, tas var nospēlēt zināmu lomu…

Mišujevs pagriezās pret Veselovski:

—    Aleksandr Pavlovič, atzīmējiet slepkavības ieroča īpatnības, varbūt kaut kas uzpeld…

Mišujevs aprāvās pusvārdā.

—    Naža neparastums pievērsa Bakajeva uzmanību, viņam likās, ka tādu jau ir redzējis. Pārskatīja savu kartotēku — viņam ir turpat tūkstoš elektrogrāfisku nospiedumu. Un atrada! Pirms septiņiem gadiem Bakajevs veica ekspertīzi par Fedosova slepkavību Jabloņevkas vasarnīcā. Visi naža parametri sakrīt!

—   Tas nu gan! Ne velti Sizovu dēvē par «Meklēšanas mašīnu»! — Fomenko sakarsis čukstēja.

—    Jā, Ignats Fiļipovičs no zemes apakšas izraks pierādījumus, — Gubarevs apmierināti pamāja.

—    Runa var būt par kopējo pazīmju sakritību, bet ne par pilnīgu identiskumu, — Veselovskis teica vienaldzīgi. — Vai maz ir līdzīgu nažu!

—   Tur jau ir tā lieta, ka maz! — pilnā balsī noteica Fomenko.

—   Tas nav arguments! — atmeta Veselovskis.

Viņa tonī parādījās jaunas notis.

Mišujevs kādu laiku vienaldzīgi vēroja strīdu, tad piesita ar atslēgu saišķi pa galdu. Kad iestājās klusums, pievērsās Sizovam.

—   Vai lietu pacēlāt?'

—   Vēl nepaspēju.

—  Un velti nepūlieties! — apakšpulkvedis paaugstināja balsi. — Es personīgi atklāju to slepkavību! Tad vēl biju vecākais operatīvais pilnvarotais rajonā, divas diennaktis ne ēdu, ne gulēju, bet trešajā — saņēmu kādu Batņjacki. Liels nelietis, starp mums runājot. Viņam iedeva, ja nekļūdos, divpadsmit gadus.

—    Te nu ir rets nazis! — nosmīnēja Veselovskis. — Atraduši argumentu… Vai maz dzīvē ir sakritību!

—  Noskaidrojām! — Mišujevs uzsita ar plaukstu savam blociņam. — Kapteinis Veselovskis uzdod katram uzdevumus un — uz priekšu! Mēs nedrīkstam zaudēt laiku!

—   Jā, gandrīz aizmirsu, — teica priekšnieks, kad visi jau bija piecēlušies. — Zvanīja no kaujas sagatavošanas nodaļas — rīt majoram Sizovam jāvada nodarbības speciālo uzdevumu rotā. Aleksandr Pavlovič, nosakot mūsu veterānam mazāka apjoma uzdevumu, ņemiet to vērā.

—    Sapratu! — Veselovskis atsaucās. — Tūlīt visi savācamies pie manis — sadalīsim darbu.

Vēl viņš izvairījās pasvītrot savu vadošo lomu, bet pieredzējušais Fomenko koridorā aiz rokas pieturēja Gu- barevu.

—   Redzēji, kas notiek? — viņš sazvērnieciski nočukstēja. — Valdība mainās, Veselovskis jau ir galvenāks par Fiļipoviču… Redzams, ka patiesi viņu drīz… pensijā. Tā kā domā…

—   Kas man ko domāt? — Gubarevs atvirzoties auksti jautāja.

—   Bet tas? — atkal tuvāk pievirzījās Fomenko. — Tu ar viņu gan pusdienas kopā, gan no darba. Priekšniecībai tas nepatīk.

—   Vai tu nopietni? — Gubarevs pirmo reizi uzrunāja vecāko kolēģi uz «tu», un viņa balsī bija dzirdama nicinoša neizpratne, kuru Fomenko sajuta.

—   Tu ne tā saprati, — viņš sāka runāt ātri. — Vai es kaut kāds nelietis? Vai Fiļipovičam ļaunu gribu? Es taču par tevi domāju! Tu esi jauns, dzīvi vēl nepazīsti. Viņš aizies, bet tev jāstrādā…

Gubarevs nelāgi nolamājās un izrāva roku.

5

Speciālā rota slīpēja operāciju «Taifūns» pēc trešā varianta — apbruņotu pretinieku saņemšana, kuri slēpjas nomaļā ēkā.

Ēkas makets — apbružāta divstāvu celtne no sarkaniem nestandarta ķieģeļiem, bija poligona malā. Ārēji ēka praktiski neatšķīrās no vairākums namiem pilsētas centrālajā daļā un varēja viegli iekļauties panīkušo vecā fonda celtņu vidū uz jebkuras ielas — Darba, Sociālistiskās, Sarkangvardes. Pat ložu izknābāto fasādi dzīvokļu komunālās varas pierasti izskaidrotu ar Tihodonskas atbrīvošanu bargajā 1942. gadā un līdzekļu trūkumu tekošajam un kapitālajam remontam visos turpmākajos gados. Tagad daudzpieredzējusī siena nemeta asus, dzirkstošus sarkano drupu pušķīšus un neatsita ļauni svelpjošās lodes. Parasto distancēti vadāmo pretinieku figūru vietā noziedzniekus tēloja brīvprātīgie no pirmā vada, tādēļ šāva ar tukšām patronām. Neraugoties uz to, visiem zem maskēšanās kombinezoniem bija bruņuvestes un bruņu- cepures, kas bija apvilktas ar kamuflējošu audumu — viss kā īstā kaujas operācijā. Tikai speciālās rotas komandieris majors Ļeskovs palika pārgalvīgi ielocītā melnā beretē. Viņš stāvēja uz uzbrukuma robežas aiz ķieģeļu brustvēra, kas tam sniedzās līdz krūtīm un novēroja, kā saņemšanas grupas locekļi, ar bruņu vairogiem piesedzot galvas un centīgi pie- plokot zemei, savilka loku ap aplenkto māju, kā aizsega grupa mainīja pozīciju pret izdevīgāku, kā izretinājās rezerves grupa, gaidot komandu.

Laiku pa laikam viņš plaktin pieplaka binoklim un apskatīja ar koka vairogiem, dēļiem un citādām grabažām aiz- barikādētās logu ailes, no kurām apslāpēti dudināja automātu kārtas.

— Beidzot noķēri? — azarti sašķobīja muti majors, neatraujot acis no binokļa.

Sēdot uz ātrumā salocīta maskēšanās kombinezona, Sizovs ieraudzīja, kā nespodri iespīdējās plastmasa un kronīša tērauds un atcerējās, kādā situācijā Ļeskovs zaudēja trīs zobus.

—   Nav ne velna! — atsaucās snaiperis, kas stāvēja uz viena ceļa pa labi no komandiera, kur brustvērs ar pakāpieniem pazeminājās līdz metra augstumam. Tievais kara- bīnes stobrs ar optisko mērķēkli atgādināja oda dzeloni.

—  Divi logi pa kreisi un malējais labais pēc kārtas. Viņi viens otru nomaina. Skaties uzmanīgāk, tie tev nav mērķi uz striķīšiem.

Klusi nodziedāja izsaukuma signāls.

—   «Pirmais», es — «trešais», viņi ir divi. Uztvere.

Majors Ļeskovs pacēla no ķieģeļu sienas izsmalcinātu

kā rotaļlietu dāņu uztverošo raidītāju ar īsu, gumijas apvilktu antenu. Atskaitot speciālo rotu, tādu par valūtu pirktu lietiņu nebija nevienā apakšvienībā.

—   Saņemsi — saskaitīsi. Ziņo par gatavību. Uztvere.

—  Gatavība — trīs minūtes. Pēc minūtes «čerjomuha», pēc divām — DŠP (dūmu šokējošā pakete) un uzreiz — suņi. Man viss.

—   «Piektais», pie manis, — Ļeskovs mikrofonā nokomandēja. — «Septītais», gatavojiet Diānu un Krēzu, pēc sprādziena — laidiet!

—   Ir. Jūs sapratu, — dažādās balsīs atbildēja rācija.

Gandrīz tūlīt no aizmugures pieskrēja vēl viens snaiperis

un nokrita blakus savam kolēģim.

—  Sagatavoties, — viņam teica Ļeskovs, vērojot sekunžu rādītāju. — Augšējais stāvs — malējie logi pa kreisi un labi. Un apakšējais, katram gadījumam, vidū.

Otrais snaiperis sagatavojās. Speciālās karabīnes stobrs ar savu resnumu atgādināja pusotrcollīgu ūdensvada cauruli.

—   Uguni! — Ļeskovs asi nokomandēja.

Karabīne nodārdēja kā medību šautene, snaiperis ar kreiso roku parāva slideno aizslēgu. Izlidoja kartona čaulīte. Vēlreiz šāviena dārds, atkal aizslēga rāviens. Kūpošā čaulīte nokrita blakus Sizovam, un viņš steidzīgi to atmeta sāņus. Iesita trešais šāviens.

—    Augšējos pielādēju abus, bet apakšējam aizšāvu garām.

Rotas komandieris nolaida binokli un atkal skatījās pulkstenī. No augšējiem logiem gāzās asaru gāzes mākoņi.

—    Viņi vienkārši uzlikuši vairogu, garām aizšaut es nevarēju… — centās skaidrot otrais snaiperis, bet Ļeskovs neklausījās.

—  Uzmanību visiem! Sargāt acis! — sauca majors rācijā un pietupās aiz brustvēra.

Pie aplenktās mājas atskanēja ass sprādziens un, kā to zināja sānus aizgriezies Sizovs, atmirdzēja apžilbinošs uzliesmojums. Tūdaļ arī sāka darboties piesegšanas grupas automāti.

Operācija iegāja noslēdzošajā fāzē un, lai arī dūmu aizsegs slēpa uzbrukuma ainu, Sizovs labi zināja, kas tur notiek.

Drīzumā no izklīst sākušiem dūmiem aizturēšanas grupas kaujinieki izvilka trīs rokudzelžos saslēgtos «noziedzniekus» un, akurāti tos salikuši rindiņā uz zāles, atviegloti ņēma nost gāzmaskas.

—   Es viņu divas reizes cauri logam noķēru.

—  Diana aiz bikšu staras sagrāba. Labi, ka paspēju kāju atraut…

—   Vajadzēja bez «čerjomuhas», tāpat nekur nepaliktu.

Uzbudināti runāja uzvarētāji, kaut ko neapmierināti zem

gumijas maskām bubināja aizturētie. Beidzot viņiem noņēma gāzmaskas un atbrīvoja no rokudzelžiem.

—   Koļka galvu piesedza, bet dibenu izslēja — domāja, ka tur lode neliek iekšā…

—   Ar aplenkumu ievilkāt, mēs varējām pa aizmugures durvīm aiziet…

—   Peķka, velns, nākošo reizi tu būsi bandīts, es tev tāpat rokas izgriezīšu…

Kinologs ar neitralizējošu šķidrumu mazgāja acis smilkstošajiem suņiem.

—  Biedri major, kāpēc dzīvniekus «čerjomuhā» dzīt?— neapmierināts viņš uzrunāja Ļeskovu. — Domājiet, ka viņiem nesāp? Nu, ja tas ir vajadzīgs! Bet tagad?

—   Labi, nerūc, — komandieris viņam uzsita pa plecu. — Gadās, ka nesanāk arī cilvēkus žēlot. Bet taviem suņiem ātri sadzīs! Labāk pasaki, vai Šmeļovu neredzēji!

—   Es šeit! — kaut kur no sāniem iznira ņiprs, spēcīgs puisis ar sodrējiem nosmērētu seju.

—   Nu saskaitīji? — izsmējīgi majors jautāja. — Cik tad viņu ir — divi vai trīs?

—  Bet viņi — viltīgi! Viens nešāva! — Puisis ar kombinezona piedurkni noberzēja zodu un vaigus — Bet, kad saņēmām, kļūda izlabojās. — Viņš apmierināti iesmējās un pamirkšķināja Sizovam. — Nu ko teiksiet, Ignat Fiļipovič? Manuprāt — norma!

—  Ņemot vērā to, ka objekti ir speciāli sagatavoti… Arī gāzmaskas… — Sizovs pamāja. — Bet tas, ka trešajam variantam tavs snaiperis mazkalibreni paņēma SVD (pašlā- dējošās Degtjareva snaiperu šautene) vietā, arī ir norma?

—Nebradā mani, komandier! Sīkumus sarakāt var vienmēr, bet galvenajā — tur ir kārtībā! Bet snaiperi — audzināsim.

—    Labi, analīzi veiksim vēlāk, — joprojām lietišķi noteica Ļeskovs, — nostādi cilvēkus. — Un, pagriezies pret Sizovu, nopūtās: — Un tādu nevīžu es ieliku sev par vietnieku!

Tonis, kādā šī frāze tika izteikta, pārsvītroja iepriekšējo bargumu un komandiera prasīgumu pret padoto. Tieši otrādi — atklāja, ka starp viņiem pastāv senas, neoficiālas attieksmes. Starp citu, arī tāpat Sizovs zināja, ka Viķka Ļeskovs un Jurka Šmejovs ir bērnības draugi.

Plankumainie kombinezoni sastājās ierindā. Majors Ļeskovs iepazistināja ar Sizovu un nodeva viņam komandēšanu. Tas nostādīja kaujiniekus puslokā ar seju pret māju, paņēma no rotas komandiera un viņa vietnieka pistoles un pavēlēja izlikt mērķi otrā stāva logā.

—   Uzbrūkot celtnei vai jebkuram citam aizsegam, lai likvidētu aizturēto objektu atklāto uguni un viņus demoralizētu, darām tā… — Vecais sažņaudza katrā rokā uzvilktu pistoli. — Ar kreiso uzturam uzmanību novirzošu uguni — var uz augšu, var virs galvām, var uz pretinieka pusi. Nekoncentrējoties uz mērķešanu, kustamies pretinieka virzienā, bet labo roku turam gatavu šaušanai, lai iznīcinātu objektu. Rādu…

Ar negaidītu ātrumu Vecais metās uz namu, pacēlis kreiso roku un izšaujot aptveri tīrajās debesīs. Kad aizslēgs iestrēga galējā stāvoklī, atsedzot pusi no īstā stobra, viņš vienu reizi izšāva ar labās rokas pistoli un mērķis loga ailē nozuda.

—   Lūk, tā, — slēpjot aizelšanos, Vecais atgriezās pie ierindas. — Kas atkārtos?

Pēc tam viņš parādīja tieši tādu pat paņēmienu, bet ar automātiem, kuru laidnes tika iespiestas padusēs. Skats bija efektīgs, bet tā, kas atkārtotu vingrinājumu, neatradās.

—   Tiesa, tikt ar viņiem galā ir sarežģītāk, — Vecais piekrita, — bet iemācīties var. Tikai ilgi jāstrādā ar tukšām patronām, citādi pats sakropļosies, arī citus var nogalināt. Skatieties, rādu vēlreiz…

Speciālās nozīmes rota sajūsmā rēca.

Vecais nodemonstrēja šaušanu no gurna, paņēmienus, kā aiziet no pretinieka šāviena līnijas, mērķa šaušanu ar pistoli.

—  Tas, kas ir rakstīts instrukcijās, ir noderīgi šautuvēm, bet ne ielām. Kad lode lido paralēli zemei krūšu augstumā, tad par mērķēšanu vertikālē nav ko domāt. Paliek horizontālā novirze. Ja turi pistoli ar abām rokām, ienaidnieku novāc ātrāk un drošāk.

Vecais pietupās ar plati izliktām kājām un, pieturot ar kreiso roku PPM rokturi, vairākas reizes izšāva.

—   Ko tas atgādina? Rietumu bojevikus? Pareizi, amerikāņu policisti tieši tā šauj. Starp citu, — viņš vērsās pie Ļeskova, — finiera mērķi nedod pareizu mērķa uztveri. Mērķim ir jābūt telpiskam. Uztaisiet maisus ar smiltīm vai zāģu skaidām, tad būs labāk jūtama distance, arī lodi tad jūti, var kontrolēt, ja esi aizšāvis garām, veikt labojumus.

—     Izdarīsim, Ignat Fiļipovič, — majors pamāja.

—   Biedēkļus izgatavosim. Apģērbā lai būtu viss naturāli. — Viņš pagriezās pret kaujiniekiem. — Vai patīk tāda stunda?

—   Klase! — atsaucās plankumainie kombinezoni, bet liels, rūsgans puisis desantnieka krekliņā, kuru varēja redzēt pie atpogātās krādziņas, izkliedza:

—   Tas ir mūsu darbs, to arī vajag mācīties! Bet visas tās lekcijas par starptautisko stāvokli… Lai tās politiskā darba vietnieki klausās…

—  To tu atmet, Borisov! Tu taču neesi stekam, bruņu vestei un automātam! Te jāstrādā ar sevi, jāattīstās, jāceļ savas kultūras un politiskais līmenis, — garlaicīgā balsī teica komandieris.

—  Tam ir avīzes, radio, televizors, — bezkaunīgi iebilda rūsganais.

—    Mierā! — iekliedzās Ļeskovs. — Uz pirmo otro skaitīt! Pirmie numuri, divus soļus uz priekšu! Solis pa kreisi! Riņķī griezties! Brīvā cīņa — desmit minūtes. Sagatavoties!

Plankumainie kombinezoni, tagad būdami pāros ar sejām viens pret otru, pierasti ieņēma cīņas stāju.

—   Sākam! — majors ar roku pārcirta gaisu.

—   ī-jā! — asi atskanēja pār stepi, un plankumainās rindas saskārās.

Sitiens, bloks, pretsitiens, tvēriens, metiens…

~ī-jā!

Biedejošiem kliedzieniem jademoralize pretinieks un jāceļ cīņas spars uzbrucējam. Roka, kāja, pārtvēriens, kūlenis ar iziešanu uz rokām, kājas aizlikšana…

—  Tīģeri, — apmierināts teica Ļeskovs, smaidot ar kreiso mutes pusi, to, kurā bija izsistie zobi. Tuvumā bija labi saskatāma rēta, kas šķērsoja lūpas un pārgāja uz zodu. Tas komandiera sejai piešķīra biedējošu izteiksmi.

No viņiem «džeki» baidās vairāk nekā no patruļniekiem. Nesen pie «Vēža» aplenca patruļmašīnu, gandrīz apgāza, gribēja aizturēto atsist… Bet mūsējie piebrauca, un viņi aizskrēja uz visām pusēm. Tādēļ, ka zina…

Rotas komandieris atskatījās un pieklusināja balsi:

—  Bet Borisovam vispār ir taisnība. Mēs ar Juri palielinājām dienesta un kaujas sagatavošanu uz politmācību rēķina, protams, politiskai daļai nezinot.

—   Saprotama lieta, — Sizovs atsaucās. — Bet, ja uzzinās, dabūsi pēc nopelniem.

—   Laikam jau tā, — majors piekrita. — Bet pagaidām ir apmierināti. Kā ir kāda ekskursija, delegācija, žurnālisti, deputāti, ārzemju viesi — visus pie mums! Es jau esmu sagatavojis kaut ko līdzīgu koncertprogrammai: numur viens— noziedznieku notveršana, divi —paņēmienus pret nazi, trīs— pret pistoli, četri — lēciens pāri vairākiem cilvēkiem ar izeju stājā, piektais — tas pats ar koka mērķa caurduršanu ar durkli… Nu tas kopumā arī ir viss. Vēl darbs ar stekiem, ātrā šaušana. Tagad demonstrēsim šo jūsu joku ar automātiem — tā būs programmas nagla. Bet pagaidām mums kroņa numurs ir šāds — liekam uz paliktņiem ķieģeļus, aplejam tos ar benzīnu un aizdedzinām. Izvēlamies cilvēkus, kādus piecus, un tie pēc komandas ar pliku roku tieši liesmās un ķieģeļi — druskās. Degošas šķembas uz visām pusēm! Bet pēc tam Borisovs, šis rūsganais klucis, nāk ar divām pudelēm un ar zvērīgu kliedzienu sasit tās pret savu galvu vienu pēc otras! Un ar robainajiem, asajiem pudeļu kakliņiem cīnās ar «ēnu». Viņš dienēja «specnazā», tur to joku arī iemācījies. Bet ciemiņi — stāvā sajūsmā.

Ļeskovs ieskatījās pulkstenī.

—   Vēl minūte.

—    Dotu nu atsaukumu! Viņi taču darbojas ar pilnu spēku.

Sizovs arī paskatījās pulkstenī.

—   Man vajag uz pilsētu. Vai mašīna ir?

—  Atradīsim, — majors pamāja. — Bet par atsaukumu — speciālās rotas kaujinieks nedrīkst nogurt. Tieši otrādi, būs labāka apetīte. Starp citu, arī jūs nelaidīsim pusdienas nepaēdušu. Vēl jo vairāk — visur sākas pārtraukums. Nav kur steigties!

Ļeskovs vēlreiz uzmeta skatu ciparnīcai.

—    Uzmanību! — viņš iekliedzās, — pārtraukt cīņu! Atpūta — desmit minūtes.

Trakais, virpuļojošais tuvcīņas rats momentāni apstājās. Figūras maskējošos kombinezonos atlaidās zālē. Bijajūtams, ka Ļeskova «tīģeri» tomēr ir noguruši.

—    Atkal nenoturējies? — izsmejoši jautāja Ļeskovs. — Tu taču tagad esi vadītājs, tavs uzdevums — vērot, kontrolēt, pielabot. Bet, tu, tāpat kā agrāk iesaisties treniņā!

—  Uzdevumu sarežģīju, — smaidot atbildēja Šmejovs, un bija redzams, ka viņš gandrīz nav aizelsies. — Ja kāds ir vājāks — stājos viņa pusē. Arī pats pamēģināju pret dažiem… Divus pārus turēju… — Šmeļovs apmierināti nolaizīja pār- kaltušās lūpas. —Ūdeni nepaņēmām, žēl… Nu jau tūlīt būs autobuss.

Drīzumā atveda pusdienas. Speciālā rota, sēdot kā turki, zibenīgi nokopa no alumīnija bļodiņām biezputru, kotletes ar kartupeļu biezeni un izstrēba dažus kompota spaiņus.

Sizovs piemetās uz tukšas sprāgstošo pakešu kastes. Uz kailās zemes viņam sēdēt negribējās, arī kājas vairs nelocījās kā agrāk. Iespējams, ka puslotosa pozā viņš vairs neapsēstos.

Blakus atpūtās Ļeskovs un Šmeļovs. Skatoties uz viņu sejām, Sizovs nodomāja, ka diez vai kādam huligānam ienāks prātā pat dzērumā piesieties Viktoram vai Jurim. Arī vēlīns gājējs tumšā šķērsielā nepriecātos, ja kāds no viņiem gadītos pretī. Viņš nosmīnēja.

—  Par ko jūs, Fiļipič? — Ļeskovs jautāja. Sizovs kavējās atbildēt.

—   Tā, lūk, skatos uz taviem puišiem. Zini ko tas viss man atgādina? — Sizovs norādīja ar roku visapkārt.

Plankumainie kombinezoni atkal bija piepildīti ar spēku. Daži spēlējās ar nažiem, citi pa jokam cīnījās. Kāds mēģināja biedram izgriezt kāju, kāds rādīja, kā ar izplestiem pirkstiem var trāpīt kaimiņa acīs, bet tika noķerts aiz delnas un saliekts kā auna rags, kāds trenēja plaukstas malu pret zemi.

—   Interesanti, — teica Ļeskovs.

—   Kizeterinskas audzētava, — vēl reizi Sizovs nosmīnēja un tūdaļ piebilda: — Tikai neapvainojaties.

Kizeterinskā atradās dienesta meklēšanas suņu skola.

—  Kas te ko apvainoties,—rotas komandieris paraustīja plecus. — Katram dienestam ir savs uzdevums. Mums — dzīties, ķert, nelaist, kauties, padarīt nekaitīgu. Arī aitu suņiem ir, piemēram, tas pats…

—  Tikai šaut viņi neprot, — Šmeļovs iesmējās. — Un gāzmasku nevar uzvilkt. Nu un vispār mūsu puisis ar vairākiem aitu suņiem tiks galā.

Abu reakcija nebija uzspēlēta — apvainošanās viņiem nebija pat prātā.

Rudais Borisovs no autobusa atnesa ģitāru, izņēma to no apvalka. Plankumainie kombinezoni piesēdās tuvāk.

—  Drīz mums būs bruņutransportieris, — Ļeskovs turpināja. — Tagad to varam pie karavīriem aizņemties, bet labāk, ja ir savējais. Arī helikopteru gribam savu.

—    Ko spēlēsim? — skaņojot instrumentu, Borisovs jautāja.

—  «Svešos parādus», «Rekviēmu kājniekiem», «Par īstiem vīriešiem», — atskanēja no visām pusēm.

—   Lai būtu «Nolemtā desanta dziesma». Ļeskova balsi pāršalca čalas.

—  Priekšnieka vēlme, paši ziniet — likums padotaj iem. Rudais stiprinieks piesita stīgām, tās izmēģinot. Troksnis noklusa.

Lecam mēs naktī no rēcošām zilgmēm Tuksnesī, džungļos, pret klintīm un mežu. Naži pa rokai un automāts — Pār zemi vēl lido mūsu «specnazs».

Ir tuvs mums gaiss, kas blīvs kā svins, Un cīņa, viens līdzīgs, kad ir pret trim. Pat sniegā bez telts — esam vīri bez sirds, Un šujam mēs tā kā nespēj neviens. Sakiet par to tām beretēm zaļām — Lai zina, kas viņām nākotnē draud: Kur ledi bez gala, kur meži vai lauks — It visur, kur nāve pret nāvi sauks.

—     Piedzied visi! — Šmeļovs pamāja ar roku.

Lai komandas dotas azarta kvēlē, Pār diplomātu pārāks ir atoma bieds. Mēs — smagākās bultas asmeņa smaile, Tā zīmēta kartē, kas likteņus spriež. Pēc dažu desmitu jauno balsu rēciena Borisova balss, likās, skanēja klusi un skumji:

Mēs — upuri pirmie, ja pielaista kļūda, Un — vēlākās maiņas mūs neskars. Mēs — stratēģiem lieliem ik karā tik «peškas», Kaut, protams, pat karaļus nogāzt mēs varam.

Arī ģenerāļi reizēm kļūdās — Zilās bultas gumija dzēš… Mēs jau gaisā zem debesīm esam, Izdotās kārtis vairs neceļam…

—  Nu gan dod! — Šmeļovs parādīja dziedonim paceltu īkšķi, bet tas nekādi nereaģēja. Skats viņam bija pavisam atsvešināts.

Ministrs raudās: tā kļūda bij… Un vainīgais saņems sodu… Lai sūtnis brauc mājās… Bet zeme tuvojās mums…

Borisovs pārstāja, iestājās pauze, apdauzītie pirksti uzmanīgi piekārās stīgām, tad viņš pēkšņi strauji paātrināja ritmu.

Un krītam mēs klusējot krāsotām sejām, Simts metrus no zemes gredzens mums mīļš. Mēs zinām, ko darīt, viss skaidrs jau sen, Bet jūsējās kļūdas nav vaina mums!

Speciālā rota draudzīgi uzsāka piedziedājumu.

—   Nu kā? — Ļeskovs jautāja. — Arī tas ir politiski audzinošais darbs.

—   Labi, — Vecais pamāja, — tikai neticu, ka politiskā daļa par to būs sajūsmā.

—   Ta nē! — Šmeļovs iejaucās. — Tur tagad ir normāli puiši. Pie tam — saprot mūsu specifiku.

—  Man ir laiks, — Sizovs piecēlās ar nepatiku, sajūtot, ka notirpušas kāļas.

Ļeskovs un Šmeļovs viņu pavadīja līdz autobusam.

—    Aizvedīsi biedru, kur viņam vajag, pēc tam — uz rotu, — majors vadītājam pavēlēja.

—    Mani — uz Centra rajona tautas tiesu, — Sizovs precizēja. — Bet jūs šeit — ilgi?

—   Uz pāris stundām, — atbildēja komandieris. — Vēl dažas dziesmas, tad šķēršļu josla. Pēc nedēļas — vai atkārtosim nodarbību?

Spiežot pasniegtās rokas, Sizovs pamāja. Autobuss apgriezās un brauca ārā no poligona. Sizovs skatījās pa logu. Speciālā rota pagaidām dziedāja dziesmas…

6

Dežūrdaļai līdzās esošā istabā, kur pratināja Centra rajona iekšlietu daļas aizturētos, Fomenko «spieda» Sivuhinu— huligānu no «Zivs».

—   Cilvēki uz restorānu iet atpūsties, bet tu—savu muļķību rādīt? — klusi kā čūska Fomenko čukstēja. Un viņa lūpas ļauni sķobījās. — Kam gribēšu — pa purnu došu, kas iepatiksies — to nolamāšu… Vai tā?

Viņš atvēzējās un, kad Sivuhins izvairījās, uzsita ar kulaku pa galdu.

—   Baidies, kuņa! Bet tur — nebaidījies! Tur biji drosmīgs, visiem liki kopā ar piedevām. — Operatīvais izmeklētājs pieliecās galdam kā zvērs pirms lēciena un no lejas ar hipnotizējošu skatu ieurbās pratināmā šaudīgajās ačtelēs. — Un cerēji vienmēr tik laimīgi brīvībā kaifot… Jā?

Fomenko atkal atvēzējās. Viņš pats sevi «uzkurināja», un tagad viņa trakums kļuva gandrīz neuzspēlēts. Mutes drebošajos kaktiņos krājās putas, acu zīlītes maniakāli paplašinājās.

—  Es taču tevi miltos samalšu, sprāgoņa nolādētais! Tu man zobus visu dzīvi rokās nēsāsi!

Viņš pārliecās pār galdu un iedunkāja ar kulaku huligāna fizionomijā, bet tas atkal izvairījās, un sitiens neizdevās stiprs.

—   Nu ko jūs, patiesi, — raudošā balsī Sivuhins sāka dīkt un pastiprināti berzēt vaigakaulu, tā demonstrējot, ka sadauzītā vieta ļoti sāp. — Ko es esmu izdarījis tik īpašu? Nu ko? Sakiet, es atvainošos…

—  Nu tu esi malacis! — Fomenko iztaisnojās. Viņa seja atguva parasto izteiksmi, un viņš pat labvēlīgi pasmaidīja.

—    Es zināju, ka mēs atradīsim kopēju valodu. Tu nemaz neesi tik muļķīgs puisis. Ja jau esi iekritis, vajag nožēlot un visu izstāstīt. Uzsmēķē…

Viņš laipni pasniedza atplēstu «Prīmas» paciņu, pagaidīja, kamēr aizturētā drebošie pirksti izķeksē cigareti, apgāja galdu un aizdedza sērkociņu.

Saspringti skatoties uz Fomenko, Sivuhins aizsmēķēja.

—   Kas tad man ir ko stāstīt? — Pēc dažām minūtēm viņš atslābinājās, un balsī atgriezās parastā bezkaunība.

—   Divas diennaktis uz lažām! Par ko? Kaut ar pirkstu būtu kādu aizskāris…

—      Tātad neatceries? — Fomenko piesēdās uz galda malas, tā būdams augstāk pār pratināmo, un tam bija jājūtas neērti. Pie tam, kad galva jātur uz augšu, nogurst un tirpst kakls, nogurst mugura, ļoti gribas mainīt pozu.

—Nu tad es tev izstāstīšu… — Fomenko arī aizsmēķēja, bet no citas paciņas — ne lēto «Prīmu», bet firmīgo «Tiho- donsk». — Divdesmit sestajā februārī tu «Zivī» piesūcies līdz nemaņai, ar lamu vārdiem pagodināji pilsoni Kostenko, kurš pildīja dienesta uzdevumu, līdi ar ciniskiem priekšlikumiem pie pilsones Timohinas un iesisti viņai pa seju.

Fomenko iepūta dūmus Sivuhina sejā.

—     Tāda tev ir epizode numur viens. Ļaunprātīgs huligānisms, pants — divi simti sestais, otrā daļa. Līdz pieciem gadiem…

—   Tak nekā tāda nebija! — Sivuhins sašutumā norāva balsi un iekliedzās falsetā. —Nepazīstu nevienu Kostenko un tādu Timohinu neesmu pat redzējis! Kāds ir melus par mani palaidis. Kādus, pie velna, dienesta uzdevumus?

—  Bet vai šveicaru Vasju neatceries? — iejūtīgi jautāja Fomenko un atkal mērķtiecīgi izpūta dūmus.

—   To klibo vai? — satraucās aizturētais. — Viņš mani no bāra izgrūda un tādus belzienus sadeva… Arī es viņu kādu reizīti pasūtīju.

—   Lūk, lūk! Bet cilvēks ir valsts dienestā!

Sivuhins saviebās.

—Zinām, zinām. Trīsdesmitnieks par pudeli! Bet Timo- hina—tā laikam ir Ļidka? Tas ir — es viņai būtu uzbāzies? Viņu taču visi pazīst, viņai pat iesauka ir—«Vaigs». Trīnīša nebija, un viņa lauzās!

—   Tātad pirmā epizode ir pilnībā atzīta. — Fomenko apmierināti pasmaidīja. — Bet viņas ir tieši astoņas. Tieši piecītis tev arī sanāks.

Šķita, ka mazajā kabinetiņā gaisa vairs nebija palicis— tikai pelēks, noslāņojies tabakas dūmu smārds. Cauri tam vāji spīdēja blāvā spuldzīte zem sen nebalsinātiem griestiem. Indīgi rūgtais mākonis ievēra cilvēku figūras — sēdošo, uz grīdai pieskrūvēto tabureti, Sivuhinu un, atbalstījušos pret saskrāpēto, ar tinti notraipīto galdu, Fomenko. Figūras gaisa, zaudēja aprišu noteiktību, likās, ka restu kvadrāti logā ir redzami ne cauri matētajam stiklam, bet cauri blāvai, lipīgai masai, kas slāpē dežuranta murmināšanu aiz finiera aizžogojuma. Sabiezējušies dūmi sitās degunā, kaklā, plaušās, koda acīs.

—    Tu ko, ievāci ienākumus? — Melna roka izstiepās no tabakas dūmu mākoņa, ieķērās pie krūtīm kreklā, dažas reizes papurināja.

Sivuhins atguvās.

—   Plāns tu esi, plāns! — apmierināti noteica Fomenko. — Drusciņ piespiedīšu, pārlūzīsi kā mēslains skals.

—    Par ko piecīti? — Sivuhins ar grūtībām izteica.

—   Visi taču tā dara! Gan klibo lamā, viens ar otru rejas un «Vaigu» dauza. Ko tad jums no manis vajag?

—  Nu tu gan esi āmurs! — Fomenko pieliecās pavisam tuvu. — Atdod automātu un viss! Es tev ierašanos ar nožēlu noformēšu, staigā tad uz visām četrām debesu pusēm.

Sivuhinam atkārās žoklis.

—   Kā? Kādu automātu?

—   To pašu, ar kuru draudēji apšaut visu orķestri, — ikdienišķā balsī paskaidroja Fomenko. — Mūsējos aizvakar uz trases nogāza. Esi dzirdējis? Bet tu — izpļāpājies par savu mašīnīti. Pats vainīgs! Tagad — atdod. Ja apstiprināsies, ka ne no viņa — kārtībā. Bet glabāšanu, lai nu būtu, es tev piedošu…

—  Nav man nekāda automāta! — saspirinājās aizturētais. — Vai maz ko dzērumā sarunā! Duncis bija, pats taisīju, mājās ir nazis…

—    Tu man te nepūt miglu! — Fomenko iekliedzās.

—   Nazis jau ir pie mums, bet kur ir automāts? Runā, kuce!

Viņš ar atvēzienu, bet apdomīgi, lai neatstātu pēdas, iesita huligānam pa pakausi.

—  Vai nesaproti, ka par mūsu darbiniekiem atlaide nebūs! Es tev viņu kopā ar aknām atņemšu!

Indīgais mākonis pratināšanas telpā kļuva arvien blīvāks.

Speciālas rotas autobuss Sizovu atveda gandrīz līdz Centra rajona tautas tiesai. Viņš nogāja pusi kvartāla, pārgāja pāri ielai un ienira veca un bezcerīgi noplukuša nama mitruma piesūcinātā kāpņu telpā. Šeit bija tikai viena apspriežu zāle, kuras griesti uzskatāmi liecināja, ka otrā stāva kanalizācijas caurules jau sen ir kļuvušas nederīgas. Sīkas lietas nācās izspriest tieši kabinetos, kuri vairāk atgādināja būrīšus. Tiesneši un piesēdētāji spiedās pie viena galda, prokurors un advokāts sēdēja plecu pie pleca starp seifu un logu, sekretārs protokolēja uz palodzes, bet liecinieks mīņājās pie durvīm un pēc pratināšanas atkāpās koridorā, kur zem plakāta «Tiesneši ir neatkarīgi un pakļaujas tikai likumam» nīka tiesājamā radinieki un citi liecinieki.

Sizovs izspraucās līdz melnu dermatīnu apsistām durvīm un, nepievēršot uzmanību plāksnītei ar pieņemšanas laiku norādījumu, iegāja kancelejā. Aiz apmeklētāju vēderiem un elkoņiem nopulētās barjeras sēdēja, nepieejamas savā nozīmīguma apziņā, jaunas meitenes. Dažas Sizovu pazina, tādēļ bargās sejiņas atmaiga un arhivāre piekrita, neskatoties uz to, ka nav pieņemšanas laiks, vajadzīgo lietu sameklēt.

—   Tikai novīzējiet pieprasījumu pie Pjotra Ivanoviča, jo tagad pie mums ar to ir stingri…

Pieprasījuma lietas saņemšanai Sizovam nebija. Viņš apsēdās pie gara galda un uz oficiālas veidlapas uzrakstīja: «Tihodonskas Centra rajona Tautas tiesas priekšsēdētājam Gromakovam P. I.

Sakarā ar operatīvu nepieciešamību, lūdzu izsniegt iepazīšanās nolūkā vec. op. izm. majoram Sizovam arhīva krimināllietu Batņjacka apsūdzībā.

Tihodonskas apgabala izpildkomitejas kriminālizmek- lēšanas iekšlietu daļas nodaļas priekšnieks Mišujevs.»

Ievilcis pirms vārda «priekšnieks» vertikālu svītriņu, kas nozīmēja, ka dokumentu paraksta cita persona, Sizovs asi uzšvīkāja savu parakstu.

Pie priekšsēdētaja durvīm majors apstājās, pieklauvēja, sagaidīja atbildi un tikai tad iegāja. Viņš zināja, ka rajona priekšniecība ir ļoti jūtīga pret viņu autoritātes ievērošanas zīmēm.

—  Kas jums? — Gromakovs pacēla galvu no papīriem. Kādreiz viņš strādāja par prokuratūras izmeklētāju, pāris reizes viņi bija tikušies notikumu vietās un pazina viens otru. Bet tagad nekādas pazīmes, ka pazītu ienācēju, viņš neizrādīja.

—   Vajag paskatīties lietu arhīvā. — Sizovs pasniedza pieprasījumu.

—    Dodiet! — Gromakovs nolika sev priekšā papīru, pacēla pildspalvu, lai uzrakstītu rezolūciju, bet to apturēja, ar acīm lasot tekstu. Pauze ievilkās. Gromakovs nolika pildspalvu un lēni pārlasīja dokumentu vēlreiz.

—    Bet kāpēc jums jārakājas arhīva lietās? — viņš negaidīti jautāja, nepaceļot acis no pieprasījuma. — Šīm vajadzībām ir augstāk stāvoša tiesa, prokuratūra. Kāds sakars ir kriminālizmeklēšanai?

Majors ar pārsteigumu atzina, ka Gromakovam rūpēja tieši šis papīrs, kuru viņš nupat, neko nedomājot, grasījās parakstīt.

—    Un kas tas par pieprasījumu? — arvienu vairāk uzbudinoties, priekšsēdētājs turpināja. — Kas viņu parakstīja? Kas tie vispār par ķeksīšiem un svītriņām?

—   Kas ar jums? Pēdējā kvartālā es reizes sešas esmu saņēmis lietas tieši ar šādiem pierasījumiem. Starp citu, arī jūsu tiesā, — Sizovs mierīgi teica.

Par to, ka reizēm meitenes vispār neprasīja nekādus papīrus, viņš nolēma noklusēt.

—   Maz kas bija agrāk… — Gromakovs beidzot pacēla galvu un paskatījās sarunu biedram sejā.

—   Vajag taču kādreiz ieviest kārtību! Lai katrs nodarbojas ar savām lietām — kriminālā meklēšana meklē noziedzniekus, bet prokuratūra — pārbauda tiesu lietas!

Gromakovs sāka agri apvelties un zaudēt matus. Viņam bija apaļi vaidziņi, apaļīgi īsi pirkstiņi, kuri nervozi bungāja pa īsta koka gatavotu rakstāmpiederumu paliktni, bet, ja viņam novilktu žaketi un kreklu, tad, visticamāk, atklātos tīri apaļīgs vēders.

Šaurajā juridiskajā pasaulē, kur vienam par otru zināms vairāk nekā jebkurā citā profesionālā vidē, zināja, ka Gromakovs bija paklausīgs izmeklētājs. Tieši šīīpašība iegūlās viņa karjeras pamatos un solīja viņam arī turpmāko virzību pa dienesta kāpnēm. Ir tā, ka paklausība — ļoti vērtīga īpašība to acīs, kas nodarbojās ar kadru izvietošanu. Aparāta valodā to sauc par «briedumu» un «prasmi orientēties situācijā».

Sizovam bija savs ieskats, kā vērtēt «paklausīgos», bet pat, ņemot to vērā, viņš nesaprata, kas gan tā satraucis jauno un perspektīvo Tautas tiesas priekšsēdētāju, kāpēc viņam nervozi iedrebas lūpas un nemiers mētājas skatienā.

—    Bet, ja kaut ko ievajagās kriminālai izmeklēšanai, tad visu vajag pēc formas arī noformēt, ka tā nav nekāda pašdarbība, — pamācoši runāja Gromakovs un māja ar nelaimīgo pieprasījumu, kuru turēja ar diviem pirkstiem.

—   Šādi papīreļi mums nav vajadzīgi…

—   Jūs sakiet — pie ģenerāļa? — Sizovs pārtrauca.

—   Labi, parakstīšu pie ģenerāļa. Kaut pie sava, kaut pie jūsu — viņš ir tuvāk.

Sizovs parādīja caur logu uz blakus esošo tiesa nama celtni.

—   Jūs pagaidām dodiet rīkojumu, lai meitenes atrod lietu, tā veltīgi zaudēsim laiku, bet es tūlīt atgriezīšos.

Pieliecies, majors izņēma no apmulsušā priekšsēdētāja rokām savu pieprasījumu un ātri izgāja.

Pēc stundas ceturkšņa viņš atkal nolika uz galda dokumentu ar apgabala tiesas priekšsēdētāja rezolūciju: «B. Gro- makov! Izsniegt! Un nevajag kultivēt birokrātiju!»

Tautas tiesas priekšsēdētāja seja saviebās skābā grimasē.

—   Nu kāpēc jūs mani tā nolikāt? — viņš žēli novilka.

—    Paša Ivana Fjodoroviča priekšā par birokrātu nolikāt… Vai tad es pats nebūtu jautājumu atrisinājis?

Pārmetoši runādams, Gromakovs parakstīja iesniegumu ar tādu pat vienaldzību, kā to bija gatavs dant pirmajā minūtē. Tas, kas pievērsa viņa uzmanību dokumentā, mirklī bija izspiests ar priekšniecības neapmierinātību, lai arī tā izpaudās paša vieglākajā formā. Sizovs pažēloja Gromakova padotos, bet vēl vairāk pažēloja taisno tiesu.

Pēc desmit minūtēm Vecais atvēra lietu no arhīva. Kā ikviena izmeklēšanas darbība, tā sākās ar lēmumu par kriminālās lietas ierosināšanu.

«Tihodonskas Centra rajona izmeklētājs, III klases jurists Gromakovs, izskatot materiālus par pils. Fedosova līķa, kam ir nedabīgas nāves pazīmes, atklāšanu nolēma…»

Sizovs ieskatījās izmeklēšanas materiālu nobeigumā. Apvainojošo slēdzienu arī bija rakstījis Gromakovs. Tātad viņš vadīja izmeklēšanu no sākuma līdz beigām. Un tagad izsargājās no sveša skatiena. Interesanti… Sizovs sagatavoja rakstāmo, papīra lapu un pāršķīra lietas pirmo lapaspusi.

«Tihodonskas Centra rajona iekšlietu daļai. Raports. Sakarā ar aizdomām par pils. Fedosova slepkavību esmu aizturējis agrāk sodīto Batņjacki. Lūdzu atļauju līdz rītam to turēt dežūrdaļā… Vec. op. pilnv. krim. mekl. nod. kapteinis Mišujevs.» Slīpa rezolūcija — «Atļauju.»

Sizovs pasmīnēja. Patiesi, laiki ir mainījušies. Tagad tādi joki nevienam pat prātā neienāk. Bet tad šķita normāli. Kaut kur te jābūt — «ierašanās ar nožēlu». Viņš pāršķīra vēl vienu lapu. Patiesi!

«Es, Batņjackis E. F. gribu palīdzēt izmeklēšanai un godīgi atzīstos nejaušā slepkavībā, kuru izdarīju dzērumā.»

Sizovs salīdzināja datus un radās pirmais izraksts.

Gromakovs ilgi nepārdzīvoja sadursmi ar Sizovu. Viņš attapās atrast pieņemamu iemeslu, piezvanīja apgabala tiesas priekšsēdētājam un nedzirdēja piezīmi par birokrātisma veicināšanu. Ivans Fjodorovičs runāja labvēlīgi un pat atļāvās pajokot. Tātad bargā rezolūcija bija domāta šim uzmācīgajam milicim.

«Ko viņam tomēr vajag?» — atkal sakustējās nemierīga doma, un Gromakovs atvēra dienesta telefonu izziņu grāmatu.

Pēc dažām minūtēm Mišujeva kabinetā atskanēja telefona zvans.

Apakšpulkvedis strauji pacēla klausuli.

—    Mišujevs! — viņš sausi iemeta mikrofonā. Taču uzriez viņa seja atslāba, viņš brīvi atlaidās krēslā, tonis kļuva neoficiāls. — Sveicināti, sveicināti, biedri Gromakov! Jā pagaidām tepat… Principā ir izlemts, bet tu jau zini, ka pārtraukt var jebkurā brīdī, vēl jo vairāk — ir iemesls… Tā kā… Nekas, atklāšu! Tikai tā! Labāk pastāsti par sevi — vai tu jau esi tiesas priekšsēdētājs vai vēl izpildi pienākumus? Nu apsveicu! Tā kā tu, brāl, arī audz, es vēl atceros zaļu izmeklētāju, kurš baidījās tuvoties līķim! Kāda sagadīšanās! Nē, nevienu nesūtīju. Sizovs? — Mišujevs sadrūma.

—   Ko viņš gribēja? Atceros, Jabloņevkas vasarnīcā… Bet ko tu? Pareizi! Nav vajadzības viņam pa arhīvu lietām ošņāt!

Mišujevs krēslā strauji izslējās un saspringts pamira, rokā nervozi grozot zīmuli.

—  Savu panākt viņš prot, jebkurās durvīs ieies. Un kādu rīkojumu deva Fiļipovs? Saprotams… Izdevi? Tā ir, nekur nespruksi. Un viņš ko? Saki uzmanīgi? Un daudz izraksta?

Mišujevs salauza zīmuli, iemeta gabaliņus stūrī, atslābināja kaklasaites mezglu. Viņas balss saglabāja mierīgumu.

—  Nu, lai izraksta! Sizovam ir radusies sava versija par «sicīliešiem», tad viņš arī meklē vecās lietas, kur pieķerties. Nekas neparasts! Bet ko viņš var izrakt? Batņjackis ir atzinies, spriedums stājies spēkā likumīgi! Tu taču pats vadīji izmeklēšanu un zini visus apstākļus. Bet kurā lietā nav neprecizitāšu!

Tas, ko Mišujevs dzirdēja, viņam stipri nepatika. Viņa balss kļuva asa un auksta.

—    To tu aizmirsti! Ko nozīmē — uzticējies? Nebiji mazais bērns, bet prokuratūras izmeklētājs! Svarīga procesuāla figūra, kas pieņem patstāvīgus lēmumus! Un, starp citu, pieņēmi pareizu lēmumu, ja jau Batņjackis ir notiesāt uz divpadsmit gadiem!

Apakšpulkvedis novaibstījās, nolika klausuli sāņus, pēc tam atkal pielika pie auss un draudzīgā tonī turpināja:

—Nevajag celt paniku! Sizovs ir kriminālās meklēšanas darbinieks, bet ne prokurors, kas pārbauda tavu pirms septiņiem gadiem vadīto izmeklēšanu! —viņš māksloti iesmējās. — Un viņa uzdevumā neietilpst bojāt tavu karjeru. Lūk, tā būs labāk! Uz redzēšanos!

Nolicis klausuli, Mišujevs no kabatas izņēma lakatiņu, noslaucīja pieri, piecēlās un norūpējies sāka soļot pa kabinetu turp un atpakaļ. Atcerējies uzlasīja zīmuļa atlūzas, atgriezās savā vietā, parakājās pa atvilktni, atrada automātisku nazi, kādus desmitiem atņem kratīšanās un tie, neietilpstot lietā, ieguļas operatīvo darbinieku un izmeklētāju galdos. Knak- šķis — no roktura izlēca mirdzošs asmens. Mišujevs sāka uzasināt zīmuļa atlieku, pēc tam viņa uzmanība pārslēdzās uz nazi. Viņš vairākas reizes to savāza un atkal izšāva asmeni, tad pēkšņi iemeta asināt nepabeigto zīmuli urnā, un pieliecās pie selektora.

—   Veselovski, ienāciet pie manis!

Mišujevs palaboja kaklasaiti, izņēma no mapes «Ziņojumiem» kārtējo dokumentu un sāka lasīt. Negaidīti pievilka telefonu un ātri uzgrieza numuru.

—  Tas atkal esmu es. Kas parakstīja pieprasījumu? Nu to tavu gaisa burbuli! Ahā… Tu viņu ieliec konvertā un atsūti man. Norunāts? Labi…

Nolicis klausuli uz aparāta, Mišujevs iegrima pārdomās.

īsi pieklauvējis, kabinetā ienāca Veselovskis.

—   Atļaujiet, biedri apakšpulkvedi?

—  Ar ko patreiz nodarbojas Sizovs? — stingri noprasīja nodaļas priekšnieks.

—  Aizbrauca uz tiesu izstudēt vecu lietu, kurā figurēja līdzīgs nazis, — pasvītroti precīzi Veselovskis noziņoja.

—   Atcerieties, viņš par to runāja.

—   Bet ko tur studēt? Situācija ir maksimāli skaidra. Vai jūs noteicāt viņa darba virzienu?

—    Jā, Sizovs izpilda uzdevumu, bet ar savu versiju nodarbojas paralēli.

—   Tātad nenoslogojāt, atstājāt laiku niekiem. Vadītājam ir jābūt precīzam mērķim un jāvada padotie tā īstenošanai, — apakšpulkvedis apklusa daudznozīmīgā pauzē.

—    Kad es biju kriminālās meklēšanas priekšnieks rajona nodaļā, mani detektīvi neniekojās ar «savām» versijām. Visi sita pa vienu punktu. Un noziegumu atklājumu procents bija tuvu simtam. Tādēļ arī mani izvirzīja uz apgabala aparātu! Četrpadsmit gadu laikā es nogāju ceļu no operatīvā pilnvarotā līdz apgabala kriminālās meklēšanas nodaļas vadītājam. Liekas, ka to jau esmu teicis.

—  Šķiet, ka ne, — ne visai pārliecinoši Veselovskis atbildēja.

—   Teicu. Bet atkārtojos ne jau lielības dēļ. Gribu, lai jūs izdarītu slēdzienus — no šīs operācijas panākumiem ir atkarīga jūsu virzīšanas pa dienesta kāpnēm. Skaidrs?

Veselovskis klusēdams pamāja.

—  Es jums uzdevu vadīt visu pārējo darbu, izmantojiet iespēju! Jūsu līnija ir visdaudzsološākā, neviens par to nešaubās, atskaitot varbūt tikai Sizovu. Nemulstiet, noslogojiet viņu līdz pēdējam, lai velk kopējo vezumu uz priekšu, bet— lai neļaujas uz sāniem! Viņa veltīgā pašdarbība nevienam nav vajadzīga!

Mišujevs apklusa, nenovēršot ciešo skatienu no padotā sejas. Pirms daudziem gadiem tā skatījās Vecais, kad nebija apmierināts ar stažieri, un tad tas jutās diezgan neērti. Kļuvis par priekšnieku, Mišujevs speciāli trenēja auksto, caururbjošo skatienu un sevi pārliecināja, ka mērķi ir sasniedzis, lai arī dvēseles dzīlēs mājoja šaubas.

—  Atļausiet iet? — it kā nekas nebūtu noticis, Veselovskis jautāja. Kļuva skaidrs, ka nekādu neērtību viņš nesajuta.

—   Pagaidiet! — apakšpulkvedis norādīja uz krēslu pie pieliekamā galdiņa. — Piesēdieties! — Stingrums balsī nozuda. — Es taču mācu jūsu pašu labumam. Pieradinieties vadīt cilvēkus! Kas jums ir jauns par «sicīliešiem»?

Veselovskis apsēdās, atbīdīja krēslu, ierīkojoties ērtāk, izvilka no žaketes iekšējās kabatas uzblīdušu piezīmju grāmatiņu.

—   Speciāli izpētīju akmeni no maisa.

Mišujevs, nezin kāpēc, nodomāja, ka Sizovs nekad neteiktu «izpētīja akmeni». Apskatīja un punkts.

—  Tas ir gliemežakmens, tiīs karjeri ir tuvu trasei Krano- gorska—Tihodonska. Puiši aizbrauca pēc paraugiem, mēģināsim piesaistīt pēc ķīmiskā sastāva un zāģēšanas pēdām.

Mišujevs atzīmēja savā bloknotā.

—   Un kas ir ar to, — Mišujevs ieskatījās kalendārā, — Sivuhins?

—   Fomenko viņam uzraka astoņas huligānisma epizodes. Vēl — kratīšanā mājās atrada dunci un nazi. Tos nēsāja līdzi, rādīja saviešiem, kādu arī baidīja, ir liecinieki… Tā kā — neaizmuks!

Mišujevs nievājoši pamāja ar roku.

—  Tā nav liela uzvara! Ja pieķer, tad visus šos šmurguļus var sasēdināt, tikai laika nav. Nu un vēl — kas viņu vietā strādās? Kā ar galveno?

Veselovskis apmulsa.

—  Fomenko nupat atgriezās, atnesa protokolu. Viņš atzina, ka ņēmis it kā no kaut kāda Vasjas Čižika vecus PPŠ pārdošanai, bet nav izdevies — atdevis atpakaļ. Kā piedzērušam tas ienācis prātā? Tad arī piedraudējis ar automātu. Vispār, it kā kaut kas ir bijis, bet nekā konkrēta nav. Un vispār … — Veselovskis sastomījās un novērsa skatu.

—  Manuprāt, tas viss ir nieki! Fomenko uzspieda, viņš arī sāka liet, lai saglabātos…

—  Nu, nu! — apakšpulkvedis piešķīra sejai pārsteiguma izteiksmi. — Kāds ir tādu paredzējumu pamatojums?

—  Viņš ir sīka niecība! Kādi tur automāti… No sākuma muldēja dzērumā, bet pēc tam — lai liktu mierā. Piepina kaut kādu Vasjku, ne uzvārda, ne adreses, ne jēdzīgu pazīmju. Meklē nu vēju laukā…

—  Bet vai tad nav vērts meklēt automātu, pat ja tas nav saistīts ar «sicīliešu» lietu? — nodaļas priekšnieks uzsvērti jautāja.

—  Nu kāpēc nē? Ir vērts! — Veselovskis atkal skatījās tieši, gatavs jebkura darba izpildei.

—    Arī es tā domāju, — Mišujevs pamācoši teica. — Pat tad, ja izrādīsies, ka šis PPŠ vispār nav, izsekot Sivu- hina sakarus būs derīgi. Zādzības, laupīšanas… Vai mums maz ir neatklātu lietu? Skaties — kaut kas arī atklāsies.

Viņš uzsita ar plaukstu pa dokumentu mapi, it kā pabeidzot sarunu.

—   Bet Fomenko nestrādā slikti, — pēkšņi piezīmēja apakšpulkvedis. — Lūk, ko nozīmē — ļaut cilvēkam sevi izpaust. Starp citu, viņa dienesta lapā pēdējos piecos gados nav nevienas atzinības. Toties — visvairāk pateicību ir Sizovam.

Mišujevs uzmeta skatu pulkstenim.

—  Tūlīt būs operatīvā sanāksme pie Pavļicka. Es noziņošu, kas un kā strādā. Laiks pārskatīt attieksmi pret cilvēkiem, pietiks izcelt mīlulīšus. Un vispār ir pienācis laiks būtiski mainīt vadības stilu…

Pēdējā frāze nekļūdīgi norādīja apakšpulkveža vietu patreizējā aparāta grupējumu vidū. Par būtiskām pārmaiņām un revolucionāriem uzlabojumiem patika runāt jaunajam iekšlietu daļas vietniekam pulkvedim Krutiļinam. Viņš bija «varjags» — komandēja kriminālo meklēšanu kaut kur Ziemeļos, pēc akadēmijas pabeigšanas saņēma norīkojumu uz Tihodonsku. Līdzīgi izteikumu kopā ar asām, uzņēmīgām darbībām radīja baumas, ka viņam ir spēcīgs atbalsts Maskavā un viņš ir atsūtīts ne tikai tāpat, bet mērķēts uz ģenerāļa vietu.

7

Savācis papīrus caurspīdīga plastikāta mapē, Mišujevs aizslēdza kabineta durvis un nesteidzīgi, cienīgi gāja pa koridoru. Nejau katrs nodaļās priekšnieks piedalās operatīvajās sanāksmēs pie ģenerāļa. Vietnieki, pārvalžu priekšnieki — zemāk pārstāvniecības līmenis praktiski nenoslīd. Principā viņam, Mišujevam, nodaļas darba rezultāti ir jāziņo kriminālās meklēšanas priekšnieka vietniekam, tam — savam priekšniekam, bet tas savukārt informē ģenerāļa vietnieku operatīvajā darbā un ziņo apspriedē.

Taču pēdējos pusotros gados ierastā kārtība tika bieži pārkāpta. Kriminālās meklēšanas pārvaldes priekšnieks pulkvedis Silantjevs slimoja ar nierakmeņiem un ilgi gulēja hospitālī, viņa vietnieks Ignatovs vienmēr baidījās pieņemt lēmumus un tagad, pirms pensijas, centās nerādīties priekšniecības redzeslokā. Tādēļ Mišujevs ziņoja tieši operatīvajās sanāksmēs to, kas attiecas uz cīņu ar sevišķi bīstamiem noziegumiem un reizēm bija arī priekšsēdētāja lomā no kriminālās meklēšanas vadības puses. Viņu pašu tāds stāvoklis apmierināja: kad cilvēks ir redzams — pie viņa pierod, bet viņš pa to laiku iegūs akadēmijas diplomu un atgriezīsies vienlaicīgi ar vakances atbrīvošanos. Tfu, tfu… Grūti ir tādos jautājumos minēt. Situācija mainās, arī tas pats Krutiļins ar savām aparāta atjaunošanas idejām. Ignatovs jau teica, lai gatavojoties, tikai skaties, ka Silantjevu neaizsūta pensijā slimības dēļ. Vai maz ņipru puišu!

Mišujevs sajuta pieaugušu nemieru un saprata, ka tas ir saistīts ar neseno Gromakova zvanu. Sizova aktivitāte arhīva lietu revīzijā ir pilnīgi nelaikā. Lieta pasliktinās arī tādēļ, ka šai vella «meklēšanas mašīnai» nevar atrast pavadu. Viņš viegli apiet visus hierarhistiskos pakāpienus un ieiet tieši pie ģenerāļa… Runā, ka tas ir sācis pie viņa kā stažieris. Var jau būt… Kad Krutiļins ziņoja par Ignatovu, Pavļickis viņa vietā piedāvāja Sizovu. Tas tik vēl trūka! Varbūt tādēļ viņš arī tā zemi rok? Starp citu, Krutiļins nemainīs vienu nākošo pensionāru pret otru, pie tam — Pavļicka cilvēku. Jā, protams, viņš būs tas, ka izlemj. Un vai tas būs viņš? Lai cik varena roka viņam ir ministrijā, bet apgabala komiteja stipri atbalsta Pavļicki. Nav zināms, kurp nosvērsies svaru kausi…

Pa platajām marmorā kāpnēm Mišujevs nokāpa uz otro stāvu, kur izvietojās vadības kabineti. Pie augstām, ozolkoka apstrādātām durvīm viņš aizkavējās, pāršķirstīja, it kā pārbaudot, dokumentus caurspīdīgajā mapē. Tad iegāja pieņemšanas telpā, sasveicinājās ar jauno sekretāri, kas uzskatāmi demonstrēja aparāta atjaunošanas principu, un caur tumšo telpu starp dubultajām, pulētajām durvīm iegāja Krutiļina kabinetā.

Pulkvedis bijajauns gan savai pakāpei, gan savam amatam — viņš nesen kļuva četrdesmit gadus vecs. Cietie, melnie, ar redzamu sirmuma klātbūtni mati, ieapaļīgā piere, gaišās, nedaudz izspiestās acis, masīvais, taisnais deguns, kas dominēja pār augšējo lūpu, apaļie vaigi un bērnišķīgais, ar bedrīti, zods.

Stāvot zem smagā skatiena gandrīz miera stājā, Mišujevs noziņoja darba rezultātus «sicīliešu» lietā. Noziņoja veiksmīgi: ne reizes neieskatījās papīros un nenojuka.

— Kāpēc uz operatīvo sanāksmi pie pārvaldes priekšnieka ejiet jūs, bet ne kriminālās meklēšanas vadība? — dobjā, rūcošā balsījautāja Krutiļins un nicinoši izspieda apakšējo lūpu.

—  Pulkvedis Silantjevs ir slims, — Mišujevs ātri atbildēja un, nedaudz kavējies, turpināja: — Ignatovs… Ignatovs nosūtīja mani.

—  Saprotami… — ar to pašu nicinošo izteiksmi novilka Krutiļins. — Viņam ir svarīgākas lietas… Labi! Paskatīsimies, kā viņš aizies: pēc izdienas vai dienesta neatbilstības!

Mišujevu it kā aukstums pārņēma. «Ir gan šerps vīrs! Pareizi runā — ne vienu vien ādu novilks!»

—  Un ar ko jūs ejiet uz operatīvo sanāksmi pie pārvaldes priekšnieka? — pulkvedis turpināja balsī, kas neko labu nesolīja. — Ar šitiem mēsliem?

Viņš pamāja uz plastikāta mapi, un Mišujevs to instinktīvi aizlika aiz muguras.

—   Akmens analīze, karjera identifikācija, — Krutiļins nomēdīja. — Un kas tālāk? Noskaidrojāt — akmens ir no tā šķēluma. Nu? Viņu kopā ar pasi izsniedza, iereģistrējot grāmatā? Kam jūs pūderējat smadzenes? Ir vajadzīgs izsekojamo cilvēku loks, pierādījumi, pazīmes, sakari! Vajadzīga informācija no kriminālās pasaules: rokraksts, iesaukas, «melnie» automāti — tāds ir detektīvu darbs. Bet akmeni izmeklētājs kopā ar ekspertiem izpētīs, jums vispār tur nav ko meklēt.

Krutiļins strauji piecēlās no ērtā krēsla ar augsto aizmuguri tā, ka tas, metāla ritenīšiem džinkstot, aizbrauca līdz sienai, piegāja cieši klāt pie sevišķi smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieka, it kā gribot iesist. Mišujevs neviļus atkāpās.

—  Bet, ja negribiet strādāt vai nesanāk, tad vajag godīgi pateikt un iet uz tautas saimniecību. Mēs jūs atbalstīsim, — jau citā, negaidīti miermīlīgā balsī turpināja pulkvedis. — Un nevajag nekādas akadēmijas, nevajag tērēt naudu…

Krutiļinam patika iedvest bailes, un viņš to prata darīt. Viņš atraisīja mēles viscietākiem bandītiem, ar to arī bija slavens visos ziemeļu cietumos, kolonijās un pārsūtīšanas blokos. Salaužot svešu gribu, viņš pārgāja uz mīkstu, labvēlīgu toni, kurš krasi neatbilda sakāmā saturam un upuri galīgi demoralizēja.

Arī šoreiz viņam izdevās sasniegt mērķi. Mišujevs sajuta sevi par bezformīgu plastilīna kluci, pār kuru pacēlies granīta kulaks. v

—   Žēl, ka manis pilsētā nebija, es notikuma vietā būtu konstatējis pēdas, — tikpat mīksti, pat ar zināmu līdzjūtības piedevu, runāja pulkvedis. — Bēdīgi, ka jums nav profesionāļu… Varbūt tikai Sizovs… Es pārskatīju visas nodaļas atskaites. Vienīgi viņš darbojas kā īsts profesionālis.

Pēc ciešā Krutiļina skata Mišujevs saprata, ka tam ir lieliski zināms par viņa attieksmi pret bijušo darbaudzi- nātāju.

—  Es vēl ne visu esmu noziņojis, — viņš centās uzlabot stāvokli, bet Krutiļins izvairījās.

—   Sanāksmē noziņosiet! Tur arī paklausīsimies un nolemsim, kas uz ko ir spējīgs. Ja grūti strādāt, netiekat galā— rakstiet raportu. Ko veltīgi gaisu jaukt!

Pēdējo frāzi pulkvedis pateica gandrīz draudzīgi.

Atlikušās brīvās desmit minūtes Mišujevs nervozi smēķēja ielokā uz trepju laukumiņa mājas sētaspusē.

«Nu, viņas pie velna, tādas operatīvās! — smagnēji prātoja apakšpulkvedis, jūtot, ka pakāpeniski nožūst sasvī- dusī mugura. — Lai Ignatovs iet, viņš par to saņem naudu. Te jau autoritāti nopelnīsi, bet galvu pazaudēsi. Kā ar viņu strādāt? Zvērs! Iespējams, ka viņš Pavļicki aprīs. Noteikti aprīs! Un visus viņa cilvēkus — piedevām. Un tas, kas stāvēja malā, noteikti… Ak, kas par kautiņu būs! Nē, jāraujas uz Maskavu. Nosēdēšu divus gadus, lai viss beidzas, nostā- vās… Tikai liekas, ka ar šo ideju nekas nesanāks. Kamēr neatklāsim «sicīliešus», viņš pat ieminēties par mācībām neļaus…»

Ar ģenerāļa kabinetu savienotajā sēžu zālē Mišujevs iegāja visdrūmākajā noskaņā.

Pārvaldes priekšnieks ģenerālmajors Pavļickis ieņēma savu vietu galda galā tieši pulksten sešpadsmitos, kā tas arī bija nozīmēts. Izskats viņam nebija tāds, kādu uzskata ģenerālim piedienīgu. Viņš pastāvīgi valkāja formastērpu un to pieprasīja arī padotajiem. Tādēļ arī divpadsmit cilvēki abpus garajam, pulētajam galdam bija tērpti valsts armijas pelēkā aizsargkrāsas audumā. Tikai trīspadsmitais bija atļāvies ierasties gaišā importa, brīvi piegrieztā uzvalkā un apsēdās ne tā kā visi, bet ģenerālim pretī otrā galda galā, tā iegūstot iespēju bez ceremonijām visus sanākušos apskatīt ar savām izspiestajām, ledainajām acīm. Viņam bija valdonīgs izskats, ievērojam figūra, pārliecinošas manieres un, ja nepiederīgs cilvēks ienāktu zālē, viņš nevarētu uzreiz noteikt, kurā pusē atrodas galda saimnieks un kas vada operatīvo sanāksmi.

Ar tādu efektu Krutiļins bija rēķinājies. Bija jūtams, ka viņš ir mobilizējies un gatavs sevi aizstāvēt, ja priekšnieks mēģinās viņu nolikt pie vietas, bet ģenerālis sāka sanāksmi tā, it kā nekas nenotiktu, un, lai arī virsnieku sejās nekas neizpaudās, varēja pārliecināti teikt, ka šis fakts noteikti kļūs par kuluāru apspriežu centrālo tēmu un izdarītie secinājumi nebūs par labu Pavļickim.

Kā pirmo noklausījās labošanas iestāžu pārvaldes priekšnieka ziņojumu par nekārtībām sestajā kolonijā, pēc tam ziņoja Mišujevs. Šoreiz galveno uzmanību viņš koncentrēja ar Alekseju Sivuhinu kā perspektīvu figūru turpmākajā darbā. Par gliemežakmeni un karjera meklējumiem Mišujevs minēja tikai starp citu, toties izstāstīja par pasākumiem autoostā, ar kuru nodarbojās Sizovs.

Ziņojums izskanēja labi, pat Krutiļins uz beigām pārstāja nicinoši viebties. Ģenerālis uzdeva dažus jautājumus par Sivuhinu, un Mišujevs prasmīgi atbildēja.

— Ir priekšlikums atzīt darbu, kuru veic nodaļa, un ieteikt aktivizēt meklēšanu, lai atrastu noziedznieku izmantoto automātu.

Iebildumu nebija. Mišujevs apsēdās un atvilka elpu. Sivuhins, protams, ir pūslis, kurš agri vai vēlu pārplīsīs. Bet šodien Mišujevs viņu noturēja virs ūdens, un tas ir ļoti svarīgi — nenoslīkt šajā mirklī, jo rīt būs cita situācija, citi pierādījumi, citi apstākļi. Apakšpulkvedis ne pārāk uzmanīgi ieklausījās Sociālistiskā īpašuma sargāšanas un spekulācijas apkarošanas pārvaldes priekšnieka ziņojumā, pilnīgi neklausījās vietnieku saimnieciskajā darbā, kurš bija sašutis par autotransporta neracionālu izmantošanu un saausījās tika tad, kad sāka runāt Krutiļins.

—    Es piekrītu iepriekšējam ziņojumam. — Pulkvedis pārkārās pār galdu, atspiežoties pret to ar nobālējušiem pirkstiem. — Mašīnas jāizmanto noziegumu atklāšanai, izmeklēšanai un citu dienesta konkrēto vajadzību izpildei. Uz darbu un no darba uz mājām var braukt ar sabiedrisko transportu. Tādēļ savu mašīnu es nododu noziegumu atklāšanas operatīvajam sektoram lietošanā un aicinu citus darīt to pašu. Tas ir viens.

Pulkveži, apakšpulkveži un viens majors neapmierināti sakustējās.

—   Otrais, — nepievēršot uzmanību uz radušos kustību, neapmulsis Krutiļins turpināja. — Atzīmēju, ka kriminālās meklēšanas nodaļas vadībai ir zems izpilddisciplīnas līmenis. Es strādāju jau pusotrus mēnešus. Šai laikā Silantjevs nav bijis darbā slimības dēļ, bet Ignatovs ir pats distancējies no dienesta vadības sakarā ar to, ka gatavojas iet pensijā. Ierosinu: nākošajā operatīvajā sanāksmē noklausīties Igna- tovu un izlemt jautājumu par viņa atbilstību dienestam, bet negatīva atrisinājuma gadījumā — mainīt atvaļināšanas pamatojumu ar atbilstošu pensijas samazināšanu…

Klātesošo savstarpējās sarunas pārvērtās kopējā dunoņā. Pensija, kas izpelnīta ar divdesmit piecus gadus ilgu dienestu, ir pats svētākais, kas ir virsniekam, kuru atvaļina. Vēl jo vairāk — ikviens var viegli iedomāties sevi apvainotā vietā.

—   Trešais, — pulkvedis pacēla balsi, — šādā situācijā ir pilnīgi nepārdomāta Mišujeva nosūtīšana uz akadēmiju. Mācīties, protams, vajag un, ja viņš saņems «sicīliešus» vai, vismaz, tuvosies tiem, viņu varēs atlaist, bet neatstājot bez vadības kriminālo izmeklēšanu! Tātad — vajag atjaunot aparātu, it īpaši — nodaļu un pārvalžu priekšniekus…

Tālāk Mišujevs neklausījās. Tātad ne viss vēl ir zaudēts…

Krutiļins apsēdās, skatoties tieši savā priekšā. Iznāca tā, ka viņš skatās uz ģenerāli.

—    Vai jūs beidzāt, biedri pulkvedi? — ļoti pieklājīgi jautāja Pavļickis.

—   Beidzu.

—  Rezumēsim, — teica ģenerālis, nepieceļoties. — Par pirmo punktu. Jūs pieņēmāt lēmumu, kas pilnībā ietilpst jūsu kompetencē. Atteikšanos no personīgās mašīnas lietošanas var apsveikt. Ceru, ka citi vadītāji sekos jūsu piemēram… Bet, ja nē, iespējams, ka es pats izdošu atbilstošu pavēli…

Neapmierināts troksnītis atkal pāršalca garo, pulēto galdu.

—  Varbūt, patiesi, visiem ir mērķtiecīgi pāriet uz pilsētas transportu? Vēl jo vairāk — man ir zināms, ka jūs tajā aizturiet kabatzagļus. Jūsu rēķinā ir četrpadsmit aizturēšanas iepriekšējā darbavietā un astoņas — Maskavas metro mācību laikā. Vai es nekļūdos?

Krutiļins ļoti uzmanīgi paskatījās uz ģenerāli.

—   Nē, biedri ģenerāli, nekļūdāties. Viss ir precīzi.

—    Tad ir labi, — Pavļickis pamāja. — Varbūt, ka transportā nodibināsies kārtība, kaut gan es personīgi uzskatu, ka apgabala milicijas vadītājiem ir iespēja ar efektīgākām metodēm cīnīties pret noziedzību.

Krutiļins, sakumpis kā bullis, no ģenerāļa nenovērsa savu uzmanīgo skatu.

—  Par otro un trešo punktu, — ģenerālis monotoni turpināja. — Jūs esiet operatīvo dienestu kurators un atbildiet par kriminālās meklēšanas darbu. Tādēļ jums ir atvērts plašs darbības lauks. Darbojieties! Lemjiet savas kompetences ietvaros, sniedziet priekšlikumus, ja jautājums pārsniedz tās robežas. Kuru atvaļināt, kuru sūtīt mācīties, kuru iecelt amatā— to, atvainojiet, izlemšu es. Pazemināt pensiju es nevienam negrasos. Vajag būt cilvēkam un saprast. Atņemt to, ko padzīvojis cilvēks visu dzīvi ir pelnījis, vienkārši netaisnīgi…

—  Pareizi, Semjon Pavlovič! — no visas sirds izkliedza vienas pārvaldes vadītājs, un visi atbalstoši sāka trokšņot, raidot greizus skatienus uz Krutiļinu. Tas vēl vairāk sakumpa kā bokseris, kas slēpj zodu no nokautējošā sitiena.

—  Un pēdējais. Pastāv kārtība, subordinācija, disciplīna. Es uzstājīgi lūdzu nākt pie pārvaldes priekšnieka formas tērpos.

Ģenerālis ieturēja pauzi un, labsirdīgi pasmaidījis, piebilda:

—   Bet tramvajā variet braukt civilā. Ko tu padarīsi, ja jums ir tāds vaļasprieks.

Vienpadsmit virsnieki sāka smieties. Mišujevs pasmaidīja ar vienu mutes pusi, ar to, kas bija vērsta pret ģenerāli. Krutiļina seja palika nesatricināmi mierīga.

—   Visi brīvi, — Pavļickis pasludināja un piecēlās.

Atskanēja atgrūžamo krēslu troksnis. Pie platajām durvīm, kurām bija verama tikai viena puse, uz brīdi radās drūzmēšanās.

—  Nu gan Semjons Pavlovičs nodrātēja to gaili, — ne īpaši pazeminot balsi, teica informatīvā centra priekšnieks. — Sausā izčakarēja. Pie tam — kulturāli.

Dienesta priekšnieki, kurus vadīja Krutiļins, atklāti izteikties izvairījās, bet sačukstējās. «Varjaga» sakāve bija skaidra visiem, atskaitot viņu pašu.

—    Noziņoji ne slikti, — viņš garāmejot Mišujevam norūca. — Labāk nekā pie manis kabinetā. Spied to tipu! Viņš acīmredzot vēl nav pilnīgi izlicies. Un pasaki savējiem, lai nemālē muļķus. Ādu noraušu!

Pārvaldes koridoros bija rosīgi. Šodien maksāja algu, tādēļ darbadienas beigās visi nāca uz dienestu. Šajā dienā plānoja arī atgriešanos no komandējumiem.

Ejot uz savu kabinetu, Mišujevs pašķielēja uz durvīm ar ciparu 78, gribēja ieiet, taču pārdomāja. Lai nāk pats — nav nekāds kungs.

Aiz 78. kabineta durvīm Gubarevs un Sizovs beidza ēst Krasnogorskas desu, dzēra tēju un klusi sarunājās.

—   Es, saka, vispār esmu atgājis, sakarus pazaudējis, ļaujiet mierīgi dzīvot, — Gubarevs atstāstīja.

Sizovs pasmīnēja.

—   Nu, nu…

—  Bet šis, pēdējais: «Ar visu dvēselei un cieņu, bet nekā tāda nav padomā, pat ar ausu galu neesmu dzirdējis…»

Vecais pabeidza ēst sviestmaizi.

—  Tātad vienu naganu noķēri? Nu, nu… Mums tak viņš nav vajadzīgs, uzraksti raportu un atdod Piekrastes rajona nodaļai, lai nodarbojas.

Gubarevs sagatavoja papīra lapu un tūlīt lādoties to pacēla no galda — apakšējā daļā izplūda slapjš pusloks.

—  Glāzi nenoslaucīju. Šodien Centra dežurants uz gatava protokola kafiju uzlēja. Jā, starp citu, tur Fomenko grozījās, ieraudzīja mani — gribēja paslēpties. Jautāju, ko dara— neatbildēja… Kaut kā savādi…

Sizovs, klusēdams pacēla klausuli, uzgrieza iekšējā telefona četrus ciparus.

—  Labdien, biedri Krilov. Kā dzīve paiet? Visiem ātri… Klausies Saša, ko tur šodien pie jums Fomenko darīja? Ar ko strādāja? Kam viņam tas huligāns vajadzīgs? Nu un kā? Sāka dziedāt? Tu ko? Ā, lūk, kā… Bet kam tas viņiem abiem? Nu ar to ir skaidrs — sašķēlās un viss… Bet mūsējais? Kā komanda? Lūk, tā… Jā? Labi, paldies. Līdz nākamajai reizei.

Sizovs nolika klausuli.

—  Nu kas? — prasīja Gubarevs, bet Sizovs nepaspēja atbildēt, jo kabinetā bez klauvēšanas ienāca Fomenko.

—   Sveiki, vīri! — viņš steidzīgi katram pagrūda roku un ātri to atrāva atpakaļ. — Algu dabūjāt? Nu tad ir klase! Slēdziet ciet durvis…

Viņš pavēra žaketi un parādīja aiz jostas aizbāzto degvīna pudeli.

—  Kā jau solīju! Atcerieties, Ignat Fiļipovič? Fomenko vārdus vējā nekaisa…

—  Ko tu tur darīji Centrā tik slepeni? — Sizovs jautāja. — Savu darbu tev maz? Nolēmi rajonam palīdzēt?

Fomenko riebumā saviebās.

—Tas par «sicīliešiem»… Izeju uz automātiem, meklēju. Priekšnieks teica, lai nepļāpājot…

—   Tā ir viņa ideja, vai?

—   Nūjā… — Fomenko nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. — Pietiks par darbu, Ignat Fiļipovič, viņš jau tā sēž aknās… Vaļek, sagriez uzkožamos!

No sānu kabatas viņš izvilka kausēto sieriņu ar spilgti zaļu etiķeti.

—    Uzkožamie tev vienmēr ir bagātīgi, — Gubarevs piezīmēja. — Ignat Fiļipovič, vai tur desa nepalika? Man vēl ir puse batona un paslēpta sautētas gaļas bundžiņa.

Sizovs parakājās pa seifu, izvilka saburzītu ietinamo papīru, kurā atradās neliels desas gabals ar šņorītes astīti.

—  Klase, vīri, — Fomenko, rosīgs, ar avīzi apklāja galdu. — Tūlīt noklāsim, būs kā restorānā…

Sizovs domīgi norāva striķīti, nez kāpēc paoda desu un nolika uz galda. Kā vairums kriminālās meklēšanas darbinieku, viņš prata iedzert un vēl atcerējās laikus, kad darba beigās operatīvie darbinieki, pirms izklīst pa mājām, atklāti izdzēra dažas pudeles degvīna ar necilu uzkodu, lai noņemtu spriedzi un aizmirstu asinis, netīrumus, cilvēcisko cietsirdību, nelietību un viltību, ar kuru bija cieši saskārušies pagājušajā maiņā.

Laiki mainās — jau nenopirksi, izskrienot uz dažām minūtēm līdz kaimiņu veikalam, puskilogramu iecienīto desu un vēl atsevišķi pa trīssimts gramiem Šveices un Holandes siera, kura pārdevēja akurāti sagriež plānās šķēlītēs, degvīnu, ja tu neieiesi no sētas ieejas, nenopirksi bez rindas, lai arī viņš, indeve, ir kļuvis četras reizes dārgāks.

Bet galvenokārt ir manījusies attieksme. Skrūves piegrieza, un tagad tās ir piegrieztas līdz pēdējam. Jauni laiki! Bet cilvēka asinis un smadzenes izskatās tāpat kā agrāk, un līķa smaržas ir tās pašas, arī morgā nav kļuvis jautrāk… Bet, kad pret šaujamo vai nazi ir jāiet, sirds vēl stiprāk dauzās un spiediens augstāk palecas nekā agrāk. Gadu skaitsv ir palielinājies! Bet pretstresu preparāti nav izgudroti. Paliek vecais, pārbaudītais līdzeklis, vēl jo vairāk — arī izveidojies zināms pieradums, nekur no tā neslēpsies… Katram tas ir dažādā pakāpē. Lūk, Fomenko pat dreb nepacietībā, bet Gu- barevam ir vienkārši ziņkārība — vēl jauns… Lai arī Veselovskis ir jauns, nevienu iespēju nelaiž garām.

Vecais ieklausījās savās sajūtās. Viņš zināja, ka Mišujevs ir viņu meklējis, arī pats gatavojās iet pie priekšnieka ar ziņojumu, taču atslābināties, patiesi, nebūtu lieki. Pie apakšpulkveža var ieiet rīt no rīta.

Bet, skatoties uz draudzīgo, saimniecisko Gubareva un Fomenko gatavošanos, viņš, nez kāpēc, nejuta nomierinā- jumu un nenoskaņojās uz kopējo priekšā stāvošo mazo galda svētku sajūtu.

—  Gatavs! — Fomenko prasīgi pārskatīja uz avīzes izliktās balta papīra lapas šķīvju vietā, sagrieztās maizes kaudzītes, sieriņu, desu, atvērto konservu bundžu. — Tūlīt, vēl tikai izmazgāšu glāzes.

Viņš traucās uz durvīm.

—   Vai tu Veselovski nesauci? — Sizovs pajautāja.

Fomenko apstājās un nolika glāzes.

—   Es viņu kaut kā nesapratu, Ignat Fiļipovič. — Viņš paplēta rokas, tā rādot izbrīna augstāko pakāpi. — Rādīju pudeli — viņš nopriecājās, saberzēja rokas, man, saka, ir sviestmaizes… Es saku, ka ejam pie puišiem, ka Ignatam Fiļipovičam solījos. Bet viņš padomāja, padomāja un atteicās. Sak, darba daudz… — domāju, ka viņš jau jūtas kā priekšnieks un negrib, ka visi kopā… — Fomenko piemiedza ar aci. — Nu, un labi. Mums vairāk paliks. Es ātri!

Ar plecu atspieda durvis un izgāja koridorā.

Sizovs, klusējot pasēdēja, un tad pasmīnēja.

—   Nu, nu…

Piecēlās, izņēma no atvilktnes savu ziņojumu.

—  Paklau, Vaļek, dzert ir kaitīgi—pamērcē lūpas kopējam iespaidam, uzturi kompāniju. Es — pie Mišujeva. — Viņš devās uz durvīm, bet pie sliekšņa apstājās. — Un vēl! Kad iesi projām — pieskati viņu. Ja ies pa centrālām kāpnēm — nelaid. Noved pa rezerves kāpnēm uz sētu, bet ārā lai iet caur «pilsētu».

Apgabala iekšlietu daļas celtnei bija kopīgs pagalms ar pilsētas nama pagalmu, un tie saskārās. Fasādes un atbilstošas ieejas bija no dažādām ielām.

—   Kādēļ tā? — Gubarevs izbrīnījās.

—   Vēlāk pateikšu.

Koridorā Sizovs sadūrās ar starojošo Fomenko.

—  Nu? Aiziet, — viņš iesāka un aprāvās. — Uz kurieni jūs, Ignat Fiļipovič?

—   Priekšnieks izsauca.

Fomenko seja apdzisa.

—   Mēs pagaidīsim…

—   Ta nē, paši sāciet. Darīšanas, šķiet, uz ilgu…

—   Žēl… — Fomenko atkal atdzīvojās. — Nu, Dievs dos, ne pēdējo reizi.

Viņš ienira 78. kabineta durvīs, atskanēja atslēgas knakšķis. Sizovs devās uz Mišujeva kabinetu.

īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieks bija ļoti uzbudināts. Analizējot Krutiļina izlēcienu pret sevi un negaidīto ģenerāļa aizstāvību, viņš saprata, ka atrodas starp āmuru un laktu. Pārvērsties par figūru, uz kuras priekšnieki viens otram kaut ko pierādīs — to pat ienaidniekam nenovēlēsi. Ikviena tava kļūda kļūst par trumpi svešā spēlē. Bet kas gan strādā bez kļūdām?

Sizovs ienāca bez klauvēšanas:

—   Vai saucāt?

Mišujevs raudzījās uz padoto ar smagu skatienu, atdarinot Krutiļinu, bet tūlīt pat sajuta, ka šai gadījumā līdzība var būt tikai parodējoša. Saērcinātība pastiprinājās.

—   Ar jums ir ļoti neapmierināts pārvaldes priekšnieks.

Mišujevs ieturēja pauzi, vērojot Sizova reakciju, bet tas

neizpauda pat mazāko nemieru vai vismaz ieinteresētību.

—  Viņam zvanīja apgabala tiesas priekšsēdētājs, izklāstīja par jūsu vizīti, ģenerālis man prasa, bet es neko nezinu. Nācās noklausīties par padoto nedisciplinētību, subordi- nācijas pārkāpumiem, aktīvas darbības imitēšanu, kaitējot pamatdarbam.

Sizovs paspēra soli uz priekšu un nolika nodaļas priekšniekam uz galda aprakstītu papīra lapu. Mišujevs ātri pārskatīja dokumentu, pēc tam izlasīja vēlreiz uzmanīgāk, apjucis ar plaukstu nobraucīja pieri.

—   Nekā nesaprotu. Vai jūs revidējat lietas? Un kāpēc braukt tūkstošiem kilometru pārbaudīt, vai spriedums ir pareizs?

—   Tas nav mans uzdevums, — Sizovs vienaldzīgi atbildēja. — Lai gan pārbaude šeit nebūtu lieka.

—   Par ko jūs domājat?

Aizkaitinājums, kas bija uz brīdi atkāpies, uzliesmoja ar jaunu spēku.

—  To, ko es pateicu. Lieta būvēta uz puņķiem. Atskaitot apvainotā atzīšanos, nekā cita nav. Arī atzīšanās ir savāda: vasarnīcu viņš tikko atradis, slepkavības motīvu jēdzīgi izskaidro, nazi apraksta aptuveni, kurp izmetis — nevarēja parādīt. Lūk, tad arī es gribu uzzināt, vai viņš vispār to nazi ir turējis rokās…

—    Par ko jūs sevi uzskatāt? Par Augstākās tiesas locekli?! Jūsu pienākums — atrast «sicīliešus», — Mišujevs nesavaldījās, sāka kliegt, bet tūlīt apvaldījās un turpināja mierīgāk: — Izmetiet no galvas nepamatotas fantāzijas un pievienojieties tam darbam, kuru sekmīgi vada Veselovskis. Jums ir jārāda jaunajiem un mazāk pieredzējušākiem biedriem piemērs. Nevar pakļaut kopējo darbu personīgām ambīcijām.

—    Jūs atsakāt man komandējumu? —joprojām nesatricināmi mierīgi jautāja Sizovs.

—  Neapšaubāmi! Nav vajadzīgs pa tukšo tērēt laiku un izlietot valsts naudu.

Apakšpulkvedis uzsita ar kulaku pa galdu, liekot saprast, ka vairāk nav par ko runāt.

—   Uzlieciet uz raporta rezolūciju. Es sūdzēšu jūsu rīcību vadībai. Pie reizes ziņošu par iemesliem, kas piespieda mani pievērsties arhīva lietām.

Sizovs runāja stingri oficiāli, un Mišujevam kļuva skaidrs, ka tieši tūlīt viņš dosies pie Krutiļina vai Pavļicka un sarunās tur tādas lietas, ka nodaļas priekšniekam būs grūti izskaidrot, kādēļ viņš bremzē līdzstrādnieka apsveicamu iniciatīvu. Bet, ka Krutiļins ieķersies šajā vecajā lietā…

Mišujevs pievilka raportu tuvāk, izvilka no galda kalendāra pildspalvu, pacēla to virs papīra.

—    Labi, izdarīsim eksperimentu. Nolēmāt nopratināt sen notiesāto Batņjacki? Uzskatāt, ka tas būtu lietai derīgi? Darbojieties!

Mišujevs uz raporta uzrakstīja: «Uzskatu par mērķtiecīgu» un plaši parakstījās.

—   Tikai es domāju, ka šis brauciens neko nedos. Atskaitot ļaunumu. Tādēļ, ka jūs samaziniet savu darbalauku un pārliekat to uz kolēģu pleciem. Jūs velti tērējat laiku un naudu. Paskatīsimies, kam izrādīsies taisnība —jums vai man. Starp citu, ziņojiet, ar ko jūs nodarbojāties visu šo dienu.

Noklausījies ziņojumu, apakšpulkvedis Sizovu atlaida. Kad durvis aiz operatīvā darbinieka aizvērās, Mišujevs sašļuka, atspieda galvu rokās un iegrima pārdomās. Viņš bija izgājis no izveidojušās situācijas vienīgā iespējamā veidā un pat atstāja sev pēdējo vārdu. Bet — ko tālāk?

78. kabinetā sasārtušais Fomenko mācīja Gubarevu dzīvot.

—    Lai tak viņa deg zilās liesmās, šī milicija! Vai tu nenopelnīsi savus divus simtus civilajā? Laidies, kamēr vēl esi jauns! Pēc tam — ievelk: pielikums par izdienu, stāžs pensijai… Bet, ja paklūpi, atlaiž pirms termiņa, ar to pašu arī pensija lido. — Viņš paņēma aiz galda stūra nolikto par trīs ceturtdaļām iztukšoto pudeli un ar nožēlu saskaloja tās saturu. — Vajadzēja paņemt divas… Dod glāzi!

—   Man vēl ir, — Gubarevs parādīja, ka glāzi nav izdzēris sausu.

—   Kā gribi, — Fomenko degvīna atliekas ielēja savā glāzē, pievilka tuvāk karafi ar ūdeni, sagatavoja desas šķēlīti.

—  Iedzersim par to, lai es nodienētu līdz pilnai izdienai! Bet tu—lai nekropļotos šai nolādētajā dienestā. Citādi iedos vēl pa ķobi kā man… Labi, lai iet! — Viņš vienā malkā izdzēra degvīnu, drudžaini iešļāca ūdeni no karafes, uzdzēra un sāka gremot desu. — Līdz šim laikam ķobis sāp, plīst pušu, it īpaši rudeņos un pavasaros. Joprojām baidos, ka gadīsies, trāpīs viņam vēl — tad ir vāks… Līdzko novilkšu līdz izdienai — uzreiz aiziešu. Citādi vēl, velns viņu zina, kas iznāks. Redzi, kāda putra vārās? Krutiļins ar ģenerāli spēkojas, Mišujevs nez kāpēc uz Veco uzēdies… Bet man neko nevajag, lai tikai neaiztiek. Arī par Veco brīnos. Viņam jau sen ir izdiena, bet prom iet pat nedomā… Kaut gan — viņš ir īsts detektīvs, viņam dzīves nav, ja neskrien pa pēdām, neizspēlē kombinācijas…

Otrā stāva laukumiņā Sizovs novilka un pārmeta pār plecu žaketi, atslābinājās, pabīdīja uz sāniem kaklasaites mezglu un vaļīgā gaitā gāja pa trepēm lejup. Vestibilā stāvēja garais, slimīgi bālais Busīgins, personāla inspekcijas pats pretīgākais darbinieks, blakus — Šarovs no politiskās nodaļas, dežūrtelpas durvīs saspringti sastindzis bija atbildīgais — majors Semjonovs.

—   Biedri major, vai var jūs uz brīdi? — Busīgins pievērsās Sizovam. Un, kad tas piegāja, jautāja: — Kāpēc jūs esat tik neparastā izskatā?

—  Karsti, — neskaidri noņurdēja Sizovs, pavērsis sāņus seju. Viņš redzēja, kā Semjonovs īgni pamāj ar roku un nozūd aiz durvīm. Busīgins atdzīvojās:

—   Karsti? Bet kas no jums dvako?

—  Nezinu,—tik pat neskaidri Vecais atbildēja. — Pilienus iedzēru sirdij.

—   Ak pilienus! — Busīgins pavisam atplauka. — Tad palūgšu uz sekundīti ieiet dežūrdaļā. — Viņš norādīja ar roku, it kā Vecais nezinātu, kurp jāiet. — Lūdzu!

Sizovs ejot uzvilka žaketi, sakārtoja kaklasaiti un pirmais iegāja dežūrtelpā. Semjonovs jau sēdēja pie pults, bet stūrī, zem patruļu posteņa darba uzdevumu shēmas, uz taburetes bija izvietojies feldšeris no Medicīnas institūta.

—   Sveiks, Andrej! — Sizovs pasniedza Semjonovam roku. — Vai tev ir akts par reibumu? Te Busīgins sarīkojis kaut kādu cirku, vajadzētu viņu pārbaudīt. Tieši veiksmīgi — arī doktors ir šeit, un skaidrības indikatoram jābūt kaut kur tuvumā. Noformē!

Semjonovs sāka sirsnīgi smieties, jūtu uzplūdā iegāza ar kulaku pa krēsla rokturi:

—    Sadomāja kucēns vecu vilku noķert… Nu pamēģināsim, kurš nojums ir…

Šarovs arī nevarēja novaldīt smaidu, bet līdz Busīginam izpratne gāja lēni. Viņš skatījās uz Sizovu, un viņa seja pakāpeniski ieguva parasto skābo izteiksmi.

—   Kas te smieklīgs? Bija signāls, mūsu pienākums to pārbaudīt, — viņš drūmi noteica.

—    Sak' signāls? — Sizovs turpināja uzjautrināties.

—   Kāds tad ne tādus signālus dod? Jūs tagad no šī signalizētāja arī paprasiet!

—   Pa telefonu… Kā te paprasīsi…

Busīgins strauji pagriezās un gandrīz skriešus atstāja dežūrtelpu.

Atnācis mājās, Sizovs piezvanīja Gubarevam. — Kā klājas, Valentīn?

—    Nekas, iztikām, — Gubarevs nokrekšķinājās.

—    Fomenko centās iziet caur centrālo vestibilu, tikko atvilku. Bet tur inspekcija piedzērušos ķēra… Kā jūs to uzzinājāt, Ignat Fiļipovič?

—   Uzzināju… Tātad — tiecās?… Nu labi, pagaidām!

Nenoliekot klausuli, Vecais uzgrieza Veselovska numuru. — Kā dzīve, Aleksandr Pavlovič?

—   Kas tur? — tas ātri jautāja.

—   Vai patiesi nepazini?

Dažas sekundes telefonā klusēja.

—   Ā-ā-ā, sveicināti, Ignat Fiļipovič!

Pārspīlēti ņiprais tonis nevarēja noslēpt balss saspring- tību.

—   Busīgins sūta tev sveicienu.

Atkal pauze.

—   Bet es… Kāds man ar to sakars? Es neko. Ko Busīgins?

Sizovs nolika klausuli.

8

Līdz Maskavai Sizovs aizlidoja trīs stundās, pēc tam veselu diennakti pavadīja vilciena Maskava—Vorkuta vagonā. Piespiestā bezdarbība pretēji gaidītam viņu nenospieda, kaut bija pierasts pie ikdienišķo, steidzīgo uzdevumu, neatliekamo lietu un visneiespējamāko rūpju danča. Pusi ceļa viņš nogulēja, bet pēc tam nedomājot skatījās logā, atteicies spēlēt kārtis un iedzert kopā ar trīs vidējā ranga saimnieciskiem darboņiem, kas galvaspilsētā bija sekmīgi atrisinājuši kādu jautājumu. Viņam nepatika nejaušas pazīšanās, un viņš izvairījās no dīkas iztaujāšanas, kas tik parasta ceļā.

Mikuņā viņš izkāpa no vagona, ziņkārīgo ceļabiedru skatienu pavadīts — režīma zona. Šeit valdīja meža koloniju pārvalde, un te kāpa ārā galvenokārt tikai cilvēki iekšlietu dienesta formās. Civilo objektu tuvumā nebija.

Pa viensliežu ceļu pirmsplūdu laika lokomotīve vilka īso sastāvu taigas dziļumā, un pēc dažām stundām Sizovs spēra soļus uz mazas stacijas perona, kura, šķiet, iznira no četrdesmito gadu sākuma: no sarkaniem ķieģeļiem būvēta, maza, rotaļlietai līdzīga stacija, no baļķiem celta piebūve— «Bufete», sen aizmirstie vara krāni un norāde — «Vārošs ūdens», arī patruļa, kas nekļūdoties pie viņa pienāca. Starp vagona pasažieriem viņš bija vienīgais cilvēks civilajā apģērbā.

— Pilsoni, jūsu dokumentus un atbraukšanas mērķis,— sveicināja vecākais leitnants ar roku, ap kuru bija sarkans apsējs ar kādreiz baltiem burtiem, kas veidoja nezinošam nesaprotamu abreviatūru — KPDP (kolonijas priekšnieka dežūrējošais palīgs). Diviem staltiem, uzmanīgiem prapor- ščikiem uz roku apsējiem bija citi burti — APK (armijas pat-ruļas kontrolieris).

Sizovs uzrādīja apliecību un izjautāja, kā nokļūt «Komi- ļesā». Pārvalde atradās blakus stacijai— jaunā četrstāvu mājā, kas arī bija celta no sarkaniem ķieģeļiem. Ikvienam atbraucējam atklājās slēptā sakarība starp staciju un pārvaldi. Visā ciematā tikai šīs divas celtnes bija uzbūvētas no meža novadam netipiska materiāla. Tikai cilvēkam, kas zināja «Komiļesa» un vietējās izpildkomitejas budžetu attiecības, bija skaidrs, kas kam sniedzis saimniecisku «šefības palīdzību».

Operatīvā režīma nodaļas priekšnieks — ņiprs, jauns kapteinis, pieradis jautājumus uztvert ātri un tūlīt arī atrisināt, Sizovam veltīja piecas minūtes.

—    Batņjackis? Uzvārds neko neizteic. Tātad nav izcēlies. Kāda iestāde? Trijnieks? Tad — ātri…

Viņš nospieda selektora taustiņu, izsaucot dežurantu.

—   Vai Lezvins vēl nav aizbraucis? Pie tevis? Atri pie manis!

Un paskaidroja.

—  Celtniecības priekšnieks. Viņu nupat kā nostrostēja, pa ceļam noteikti jums žēlosies. Sagatavojieties! Toties vakarā droši vien…

Viņš skanīgi iesita sev pa kaklu knipi un pamirkšķināja.

—   Tā kā — var paciesties. Pareizi?

Sizovs noklusēja. Viņam nepatika familitāte.

—   A, lūk, arī Lezvins! Iepazīstieties!

Kabinetā ienāca majors, pusmūža gados un ar neveiksminieka seju. Starp citu, Sizovs nodomāja, ka ar pulkveža uzplečiem viņš neizskatītos tik vecs un nešķistu neveiksminieks, bet tikai drūms, noguris piecdesmit gadus vecs vīrs.

Gandrīz visu ceļu viņš klusēja. UAZ ātri devās taigas dziļumos. Abās pusēs betona plāksnēm noklāto ceļu ietvēra dobji šalcoša zaļa siena. No meža stipri vilka mitrums. Ar katru kilometru knišļu mākonis virs betona ceļa kļuva blīvāks.

Sizovs iedomājās, kā šeit ir ziemā. Aukstums, ciets kā galoda, sniegs, nav cilvēku.

—  Vai sniegu daudz sapūš? — viņš iejautājās, lai iesāktu sarunu.

Lezvins droši vadīja mašīnu. No sākuma Sizovu pārsteidza, ka viņš iztiek bez šofera, bet, spriežot pēc braukšanas manierēm, kolonijas priekšnieks bieži ir sēdējis pie stūres.

—   Sniegs? — viņš atsaucās. — Drīz parādīšu…

Sizovs nesaprata, ko viņam vēlas parādīt: bija silts un neiespējami iedomāties, ka kaut kur biezoknī būtu saglabājies sniegs.

Betona plātnes beidzās, mašīna sāka kratīties pa baļķu noklājumu. Lezvins samazināja ātrumu.

—   Lūk! Pa labi redziet?

Cauri retāk kļuvušai meža sienai varēja redzēt plašu izcirtumu. Acīs dūrās viena savdabība — augstie, līdz pusotram metram, celmi.

—    Lūk! Tik daudz saputina! — Lezvins nolamājās. — Par to es pagājušā gadā rājienu saņēmu.

—   Par sniegu? — Sizovs atkal nesaprata.

—   Nē, ne par sniegu, — Lezvins īgni teica. — Par saviem sū… Viņiem pirms zāģēšanas ir jānomīda sniegs līdz zemei, lai virs saknes paliktu tikai desmit centimetri. Bet tas nav viegls darbs un plānā neietilpst. Tad arī griež tur, kur sniegs beidzas.

—   Ir taču brigadieris, meistars…

—    Tādi pat sū…, — Lezvins atkārtoja ar iepriekšējo īgnumu — Tie tāpat ir ieinteresēti kubikmetros. Bez tam uzreiz tas acīs nekrīt, bet, kad sniegs nokūst, meža inspekcija ceļ troksni… Sodi, ziņojumi, protokoli. Kas vainīgs? Zekiem paiku neatņemsi, bet priekšniekam — īstā reize stingro iegriezt.

Lezvins piebremzēja, maigi pārbraucot pāri sapuvušam baļķim.

—   Bet mežinieki neatstājās. Izdariet meža sanitāro tīrīšanu un viss! Nozāģējiet līdz noliktajam līmenim un basta! Bet kas šo kankāļu dēļ cilvēkstundas tērēs?

—   Tad šodien par tiem? — Sizovs painteresējās.

—   Nē. Divreiz par vienu un to pašu nemēdz sist. Divi virsnieki grib atvaļināties. Iesniedza raportus…

Lezvins smagi nopūtās.

—   Viņus arī var saprast. Dienestu pabeiguši, grib atpūsties, bet es viņus sūtu guļbaļķu ceļu labot. Protams, nepatīk. Bet kas mani sapratīs? Baļķi gan pūst, gan purvā noslīkst, ja neremontesi, tad sezonas laika pazaudēsi ceļu. Uz piekto koku sagatavošanas iecirkni tagad var nokļūt tikai ar «visurgājēju».

—   Bet kapec virsniekus? Notiesāto brigādi nolikt un viss.

—   Bet kas dos kubikus? Pie mums ik dienas piecos ir selektors, un, vai zini, ko ģenerālis prasa? Ne par operatīvu situāciju, ne par politiski audzinošo darbu, ne par sagatavošanos atbrīvošanai. Viens jautājums — plāns izpildīts? Un, nedod Dievs, pateikt «nē». Tā kā — zekus šiem darbiem nevar pielikt. Kas paliek? Apstākļi mani spiež, bet es — virsniekus. Rezultātā — «neprasme strādāt ar personālsastāvu» un kārtējais rājiens!

Lezvins atkal nolamājās.

—   Es esmu majors jau divdesmit gadus, desmit šeit pulkveža amatā. Redzams — kā majors arī nosprāgšu.

Priekšā kļuva redzami sardzes torņi.

—   Atbraucām, — noguris teica Lezvins. — Tūlīt nopērsimies! Pirtiņai jau jābūt gatavai un — uz vakariņām. Pārgulēsiet pie manis, sieva—jau pusgads kā aizbraukusi.

Pēc pirts Lezvins nedaudz sagura. Bija jūtams, ka iekšējais spriegums ir pārgājis. Veikls seržants uzklāja galdu tipveida dzīvokļa mazajā virtuvē. Ja neskatītos pa logu, tad varētu iedomāties, ka atrodies jaunajā Sverdlovskas, Maskavas vai Tihodonskas mikrorajonā. Tikai bagātīga sēņu izvēle uz galda — ceptas, marinētas, sālītas, mērcētu brūkleņu burka un tetera gaļa nodeva, kur atradās stingrā režīma labošanas darbu meža kolonijas dzīvojamais bloks.

Lezvins atlaida seržantu, vērtējoši noskatīja Veco un nolika uz galda divas pudeles degvīna un slīpētās glāzītes.

Ceļā sagurušais un veselu dienu neēdušais Sizovs uzreiz apreiba un sāka pastiprināti uzkost. Lezvins tikai uzdūra uz dakšiņas slīdīgās, marinētās sēnes.

—   Pēc diviem gadiem — pensija, tad braukšu uz Taš- kentu. Vai tur neesat bijuši? Žēl, iztaujātu… Tiesa, runā, ka nedrīkst strauji mainīt klimatu. No mīnus piecdesmit uz plus piecdesmit — pat čuguna katliņš saplaisās. Bet organisms— tas ir pieradis pa desmit gadiem.

Lezvins uzsita ar plaukstu pa galdu.

—   Desmit gadu. Termiņš. Viņi tur, — viņš norādīja ar roku uz sienu, — mēs šeit. Tā arī ir visa starpība. Sals, tāla nomale, visapkārt mežs — tas ir kopīgais. Vai par to neesat domājis?

—  Pārspīlējat, esiet laikam piekusis, — ar piebāztu muti atbildēja Sizovs.

—   Piekusis, protams… Nepievērs uzmanību. Ar jaunu cilvēku vienmēr gribas papļāpāt, arī laiks uz vecumu velk. Bet te kā? Sēžu viens, nav pat ar ko kopā sadzert. Ar padotajiem tas nav iespējams, vajag distanci ieturēt. Vienam — baisi. Viens, divi—un gatavs. Pats nepamanīsi, kā nojūgsies. Taču pēdējā laikā — atļaujos.

Lezvins, stipri piespiežot, pārbrauca plaukstu pār seju un atkal piepildīja glāzes.

—   Sieva, tiesa, solījās atgriezties, izcietīs divus trīs gadus. Bet vienam te ir vāks. Lai iet!

Dobji noskanēja biezais stikls.

—    Ar brūklenēm pamēģini. Piekod, — elpu atvilcis, Lezvins ieteica. Un bez kādas pārejas noteica: — Arī tu tāds pat… — Viņš apklusa, piemeklējot vārdus, bet tā arī neatrada īstos. — No kāda gada tu esi? Vecāks tātad par mani… un arī — majors. Un sievas, redzu, nav.

—   Kā tu to zini? — Vecais izbrīnījās.

—  Redzu. Es taču arī esmu detektīvs. Sāku kā operatīvās daļas inspektors, tā arī izstaigāju visu trepīti — līdz priekšniekam.

Lezvins viltīgi pasmaidīja.

—    Teiksi, iežogotā zonā ir vieglāk ķert noziedznieku nekā pa visu valsti? Un par kondensētā piena bundžu man jebkuru noziegumu atklās?

Sizovs noklusēja. Visi argumenti mūžsenā strīdā starp labošanas darbu koloniju operatīvajiem un kriminālās meklēšanas detektīviem viņam bija labi zināmi, un paša pozīcija noteikta maksimāli precīzi. Pāri darīt miermīlīgajam saimniekam negribējās.

—    Tas tikai no pirmā skata ir vienkārši, — iekarsis Lezvins turpināja. — Tu strādā ar normāliem cilvēkiem — liecinieki, cietušie, visi apkārt. Bet šeit kāds kontingents? Nav gaiša pleķīša.

Lezvins attaisīja otru pudeli.

—   Esi šķīries? — viņš negaidīti atgriezās pie iepriekšējās tēmas.

—   Aha… — Sizovs piebīdīja glāzi tuvāk, — nelabais sajauca prātu, jauniņu apprecēju…

Viņi atkal iedzēra. Lezvins jūtami apreiba un sāka stāstīt par savu dzīvi. Vecajam tas nepatika, bet šoreiz viņš aizkaitinājumu nejuta. Tumsā aiz loga šņāca neredzama taiga. No apsargājamās zonas aizmugures puses reizēm bija dzirdama sargkareivju sakliegšanās. Tihodonska bija palikusi kaut kur tālu, tālu, un visas rūpes bez pēdām kaut kur pazudušas. Viņš sajuta patīkamu gurdenumu un mieru, kādu nebija sajutis jau ļoti ilgi.

Lezvins viņu pamodināja sešos no rīta. Viņš bija spirgts, iznesīgs un oficiāls. Tīri noskūti vaigi, laba odekolona smarža, izgludināta forma.

Pēc četrdesmit minūtēm, pabrokastojuši vakariņu paliekas un padzēruši stipru, Lezvina sagatavotu tēju, viņi bija kolonijas priekšnieka kabinetā.

—   Sākumā gribētu saņemt orientējošu informāciju par Batņjacki, — teica Sizovs, apsēdies uz cietā krēsla pie galdiņa. — Kas viņš ir, ko domā, kā uzvedās un tā tālāk…

—  Pazīstam tādu,—teica Lezvins, pieejot pie kartotēkas un izvelkot kastīti ar uzlīmētu «B» burtu. — Es viņus visus pazīstu. Tūlīt atradīsim…

Pēc dažām minūtēm Lezvins izvilka četrstūrainu cieta papīra kartīti.

—    Tā. Lūk, viņš! Tiesāts par huligānismu uz diviem gadiem, nosēdējis gadu. Otro reizi — smagu miesas bojājumu izdarīšana, kas izsaukusi cietušā nāvi — divpadsmit gadi. Viņam palicis… tūlīt pateikšu… pieci gadi seši mēneši un septiņpadsmit dienas. Atzinības, sodi…

Lezvins pasniedza kartiņu Sizovam. Tas ātri pārskatīja sīko rakstu.

—  Pateicība par kārtīgu ārējo izskatu, rājiens par smēķēšanu neatļautā vietā… Necils mērogs.

—  Pareizi ievērojāt, — Lezvins pamāja. — No sākuma tēloja rūdītu noziedznieku — žargons, stāsti gar skaļām lietām… Tikai — putns ir redzams lidojumā. Seit viņu žigli pārkoda, noklusa. Noliedzēji neatzina, aktīvā neiekļāvās, tā arī mētājas pa vidu. Viņa pants ir nopietns, ar to lepojas, pēc viņu, izdzimteņu, saprašanas tas ir kā institūta diploms. Saimnieciskie vīri atnāk — viņš to priekšā izplēš asti, zagļu «likumus» māca. Arī ar priekšniecību cenšas nestrīdēties, īsāk — gan mums, gan jums.

Reiz pierakstījās uz pieņemšanu un jautāja, ko darīt, ja izmeklēšanā un tiesā teicis nepatiesību. Viņiem visiem tā mēdz būt — psiholoģiskā krīze — nevar vairs nosēdēt, un viss! Te nu jāskatās abām acīm. Viegli var cilpā ielīst vai aizliegtajā zonā zem lodes nokļūt, vai aiziet džungļos. Kaut gan — kurp te bēgt… Biežāk sāk labot biogrāfiju, uz visām pusēm rakstīt, sak' uzņēmos cita vainu vai ienaidnieki pierunāja.

Raksta, gaida atbildes, saņem, lasa, atkal raksta, bet laiks rit, skaties — krīze pārgājusi. Tāpat arī ar Batņjacki — izskaidroju viņam lietas pārskatīšanas kārtību, tikai viņš, šķiet, arī neko neiesniedza.

Lezvins paskatījās pulkstenī.

—  Pēc pusstundas viņus izved uz meža iecirkni. Ja gribiet ar viņu tagad parunāt, es došu komandu. Bet, ja vēl vajag kaut ko papildināt, varbūt palasīt spriedumu, tad līdz vakaram, kad atgriezīsies.

—   Spriedumu es lasīju. Ķersimies uzreiz pie lietas.

Sizovs sagatavoja savus papīrus.

Lezvins uzgrieza divus ciparus uz veca telefona aparāta diska un asi pateica klausulē:

—    Batņjacki no otrās vienības — pie manis! — Un, pagriezies pret Sizovu, citā tonī teica: — Jums būs konfidenciālas sarunas, tā kā jūs netraucēšu. Sēstieties manā vietā. Viņš vispār ir mierīgs, bet, ja kas — šeit ir patruļas izsaukuma poga.

Sizovs pasmīnēja. Pagaidījis, kamēr aiz Lezvina aizvērās durvis, viņš kā saimnieks ieņēma priekšnieka vietu un iejutās. Kabinets atgādināja lauku klubu: plaša patukša telpa, kailas sienas, logi bez aizkariem, gar sienām vecu krēslu rinda ar nobružāta dermatīna sēdekļiem. Tikai seifs, kartotēkas skapis un restes aiz logiem atklāja telpas specifisko uzdevumu.

Pie durvīm klusi pieklauvēja un pār slieksni pārkāpa neliels, tērpts melnā, pie pleciem nospeķotā darbatērpā, cilvēks.

—   Notiesātais Batņjackis, otrā vienība, simt astotais, otrā daļa, termiņš — divpadsmit gadi, ierodas pēc kolonijas priekšnieka pavēles. Bet kur tad viņš?

Ienācējs, apkārt raudzīdamies, grozīja apcirpto, bumbu- ļaino galvu uz īsā kakla.

—  Sēstieties, Batņjacki. Majors Lezvins jūs izsauca pēc mana lūguma, — Sizovs teica, uzmanīgi aplūkodams notiesāto. Neizteiksmīga seja, gaļīgas lūpas, piemiegtas acis.

Batņjackis apsēdās, atspiedās pret galdu un apmierināti pasmaidīja, atklājot divas tērauda zobu rindas.

—   Pa ko priecājies?

—   Skaidrs par ko! Vienību aizveda uz darbu, bet mani šurp. Kas ir labāk — gāzt mežu vai runāt runas? Tad arī priecājos.

Viņš atskatījās uz durvīm un saberzēja rokas. Uz katra pirksta bija uztetovēts gredzens, plaukstas iekšējo pusi rotāja tradicionālā saule un uzraksts «Ziemeļi».

—   Bet par ko esi sagatavojies runāt?

—   Ko pajautāsiet — kam ir kārtis, kas vāra čefTru, kam ir spalva? Kas jums ir interesanti, to arī pastāstīšu. Varu arī uzrakstīt. Man ir labs rokraksts, salasāms.

Batņjackis apklusa, vērojot sarunas biedru, un saprotoši pašūpoja galvu.

—  Uzreiz nepazinu, lai arī jutu, ka kaut kas nav tā. Mūsējiem purni ir sarkani, norepējuši, acis — no vēja un sniega iekaisušas… Bet jūs — no tālienes, varbūt pat no Maskavas? Čefīrs jūs tātad neinteresē… Nu, bet es par visu zinu, sen jau sēžu, varu, ja vajag, arī par mūsu priekšniecību — vai viņi ir modri, kā dienē. Kāda jums būtu dienesta pakāpe?

—   Es esmu no Tihodonskas kriminālās izmeklēšanas, majors Sizovs.

Batņjackis sarāvās, it kā būtu saņēmis sitienu.

—   Uz dullo? Vai savu sarkano grāmatiņu arī parādīsi?

Sizovs izvilka apliecību, atvēra un, no rokām neizlaižot,

parādīja to notiesātajam. Batņjackis piecēlās no vietas, ilgi lasīja, pēc tam smagi atsēdās uz krēsla. Viņa acis nemierīgi šaudījās.

—   īsta?

Bija redzams, ka viņš izmeta pirmo, kas ieskrēja prātā, cenšoties iegūt laiku.

—    Skatos, ka tu esi pavisam slikts puisis, — Sizovs noglabāja dokumentu. — Kāpēc sāki raustīties? Spoku ieraudzīji?

Batņjackis pakasīja pakausi.

—   Var uzskatīt, ka tā. Vakar ar Izgudrotāju bija saruna par Sizovu, šodien viņš uz galvas uzkrita. Personīgi — no septiņu tūkstošu verstu attāluma.

—  Bet ko par mani runāt? Es taču neesmu apžēlošanas komisijas priekšsēdētājs.

—  Pļāpājam par meklētajiem un izmeklētājiem, tad viņš tevi arī atcerējās. Saka: «Mehānisks suns.»

Sizovs pavīpsnāja.

—  Nu, nu. Mīlēt mani viņam nav par ko, bet, liekas, arī neapvainojās.

—  Jūs mani pareizi sapratāt! — Batņjackis steidzīgi ierunājās. — Viņš — labā nozīmē! Vienā grāmatelē izlasījis: bijis mehānisks suns, viņam cilvēka smaku iedod, palaiž un — amba! Meklē nedēļu, mēnesi, gadu, pāri upēm, pāri kalniem— nekur no viņa nevar paslēpties.

—   Interesanti. Un kur cilvēki tādas grāmatas atrod?

—  Viņš kādas simts ir izlasījis, — lepni teica notiesātais. — Ziniet, kā viņam galva strādā?

—   Zinu. Tikai žēl, ka vienā virzienā — krājkases, seifi.

Sizovs ieturēja pauzi, uzmanīgi raugoties Batņjackī.

—  Arī tev galva labi nostrādāja, kā man zobus apvārdot un savu pārbīli noslēpt. Bet pa to laiku ritenīši griežas — kāpēc es esmu vajadzīgs operām no Tihodonskas?

Batņjackis paraustīja plecus.

—    Kas man par daļu no kurienes! Un ko tur minēt? Paši pateiksiet!

—   Čefīrs mani neinteresē tāpat kā citi tavi iesmakušie fakti. To tu sava vārgā prāta dēļ, sak' nosvīdīšu no darbiem, operām sapūtīšu miglu un vēl pa viņu pasmiešos ar drauģeļiem, paziņām.

Operatīvā darbinieka balsī ieskanējās metāls. Batņjackis uz krēsla sāka grozīties.

—    Es taču sākumā neattapos… Domāju, ka kabineta pūslis atbraucis kaut ko pārbaudīt, — viņš notēloja apmulsumu, bet tas neizdevās ticami.

—   Nu, tagad mēs ar tevi iepazināmies un izstāsti bez visādām muļķībām savu lietu, — majors precīzi pateica, tieši skatoties uz Batņjacki.

Tas novērsās pret logu.

—   Ko tad tik pēkšņi… Puslaiks novilkts, esmu jau aizmirsis, par ko sēžu.

—   Slepkavības neaizmirstas. Naktīs moca, neļauj gulēt, reizēm atņem saprātu. Bet tev viss tik viegli — bijis un izbijis.

—Nevis slepkavības, bet smags ievainojums. Te ir divas lielas starpības. Es taču neesmu vainīgs, ka viņš nomira! — Batņjackis apsēdās puspagriezienā starp logu un Sizovu un skatījās tieši savā priekšā.

—   Bet kas vainīgs?

—   Jūs nepiesienaties pie vārdiem. Es negribēju nosist. Tā skaidroju arī tiesā…

—  Neko tu neskaidroji. Ne to, kā nokļuvi vasarnīcā, ne to — kā atgriezies, ne to, kāpēc nositi, — Sizovs runāja klusi un monotoni.

—   Dzērumā… Vai visu var atcerēties? — apsūdzētais pārtrauca.

—Ne to, kas tevi ir redzējis pirms vai pēc, ne to, no kurienes ņēmi nazi, ne to, kur viņu liki, — it kā nebūtu dzirdējis, majors turpināja.

—   Biju piedzēries. Visa atmiņa zudusi. — Batņjackis atkārtoja. — Ko no piedzēruša var prasīt?

Sizovs lēni, uzsvērti sāka pārcilāt uz galda esošos papīrus. Batņjackis saspringti vēroja viņa roku kustības.

—   Kam piederēja pūdera kārbiņa, kas pie līķa mētājās uz zemes? —jautājums izskanēja asi kā šāviens.

—   Par to es, vispār, neko nezinu. Varbūt to saimnieki pazaudēja…

Sizovs izlika uz galda fotogrāfijas. Parasts nazis «lapsiņa», saliecamais mednieku, atsperīgais.

—   Paskaties tuvāk!

Batņjackis piecēlās, paskatījās, neapmierināts atgriezās savā vietā.

—    Kurš ir līdzīgs? Kaut vai tuvināti? — operatīvais darbinieks bija saspringts.

—  Ko jūs gribiet? Atzinos, pastāstīju, parādīju, termiņu dabūju, sēžu! Ko vēl vajag? — žēlā balsī noīdēja pratināmais. — Ko vēl nervus pluciniet?

—  Kāds? Lai arī piedzēries izņēmi, bet kabatā taču liki skaidrā? Tad parādi!

Batņjackis pagrūda roku pret mednieku saliekamo nazi.

—   Apmēram tāds, tikai rokturis — cits.

Sizovs atslābinājās un salasīja fotogrāfijas.

—   Stipri garām, puisīt.

—   Interesants kino! Pirms septiņiem gadiem viss, ko saku, der, kapteinis Mišujevs uzreiz visu driķē protokolā! Bet tagad sākuši galu pie gala likt! Kas tad ir noticis?

—  Tas, ka tavs nazis atkal parādījies. Blakus trim līķiem. Divi — milicijas darbinieki.

Batņjackis izbailēs sarāvās, bet uzreiz atkal saņēma sevi rokās.

—   Kāpēc par šo spalvu esmu mūžīgais atbildētājs? Izmetu un lieta beidzās. Kā es varu zināt, kas to pacēla un ko ar to izdarīja?

Sizovs nelāgi pasmīnēja.

—   Saki, izmeti? Nu, nu…

Viņš cieši skatījās uz notiesāto, līdz tas nolaida acis.

—   Kāpēc uzņēmies svešu lietu?

Batņjackis klusēja, operatīvais darbinieks gaidīja atbildi. Kabinetā iestājās klusums. Aiz loga dūca izgriežoties koku vedējs.

—  Tukši pūliņi, priekšniek, — viņš dobji teica. — Viss pateikts un aizmirsts. Velti pari visai valstij braucāt, varējāt spriedumu izlasīt.

—    Lasīju. Bet pats gribēju pārliecināties, — Sizovs šķībi, nievājoši smaidīja.

—   Par ko? — Batņjackis nervozi noraustīja kaklu un kārtējo reizi atskatījās uz durvīm.

—   Par to, ka tu esi tāds muļķis, — majors vienaldzīgi izmeta.

—   Protams… Zeks vienmēr ir muļķis.

—   Nejau par baltu velti zonā ielīdi. Tas ir skaidrs, ka sasmērējies biji līdz ausīm, bet divpadsmit gadus vilkt onkuļu vietā…

Batņjackis uzmeta ātru skatienu majoram un atkal nolieca galvu.

Sizovs turpināja domāt skaļi: «Slapjo» uzņēmies autoritātes dēļ kaut kāda pretekļa vietā, par kuru savējie uzreiz noliktu par «sešnieku». Visticamāk, muki no simts septiņpadsmitā…

—   Skaidrs! — ļauni atņirdzās dzelzs zobi. — Mišujevs pilnu izklāstu iedeva, bet tu, priekšniek, tēlo gaišreģi! Ko jums tagad no manis vajag? Vai intereses mainījušās? Ko plosi dvēseli?!

—    Histēriju nespēlē, tukšs numurs! — Sizovs pacēla balsi. — Bet, ka esi muļķis, fakts. Es taču tavu dzīvi uzmanīgi izstudēju. Parasti puišeļi grib kļūt par lidotājiem, čempioniem, bet tu par ko sapņoji? No četrpadsmit gadiem noteto- vējies, visādus dzelzīšus nēsāji kabatās, cietumnieku dziesmas mācījies, lielījies ar neizdarītām zādzībām. Gribējās, lai par «savieti» uzskatītu, lai baidītos, pielabinātos… Taču nē — paplāns esi, pats arī apkalpoji īstos kriminālos. Par ko pirmo reizi iesēdies? Piedzēries smirdināji uz ielas. Bet lielījies — kautiņš ar nažiem, divus sabojāji… Lēta spēle!

Batņjackis iekoda lūpā.

—   No malas skatoties, viegli ir visu izlikt pa plauktiņiem! N. muļķojas jaunībā — vai tādu ir maz? Bet mani vienmēr centās zemēm iedzīt. Iekritu pirmo reizi, iznācupirms termiņa, viss normāli. Un atkal nevedās! Iepazinos dejās ar vienu muļķi, pamaigojāmies. Es pudeli paņēmu — nulle astoņi. Izdzērām. Ko vēl vajag? Domāju, vienosimies, bet viņa sāka klīrēties… Es drusciņ piežņaudzu. Pēc tam tas opers, Mišujevs, saka, ka viņa ir mazgadīga. Kā tā? Veselīga ķēve! Bet viņš rāda pantu — līdz piecpadsmit! Un negods — zagļi kājas slaucīs, par grīdaslupatu pārvērtīs.

Batņjackim pēkšņi aizsmaka balss, viņš sausi nokāsējās. No duļķainās karafes Sizovs ielēja pusi glāzes dzeltenīgu ūdeni ar nosēdām. Batņjackis to kari izdzēra, dzelzs sitās pret stiklu. Nolicis glāzi, viņš ar plaukstu noslaucīja lūpas.

—   Opers dvēseliskas sarunas uzsāk, par Jabloņevkas vasarnīcu jautā, un it kā pats no sevis veidojas tā, ka, ja es tur esmu bijis, tad ķēvītes iesniegums nozūd. Nu, saprotams, par «slapjo» ir vieglāk sēdēt… Tā es arī pacēlu svešo lietu. Pēc tam tikai attapu — aptina droši vien ap pirkstu. Tā ķēve bija pieaugusi un nekādus iesniegumus vispār nebija rakstījusi…

—   Vēl nav apnicis kokus gāzt?

—  Ar manu raksturu brīvībā nenoturēties, zona — dzimtās mājas. Tā kā viss vienalga… Vecie ciena, neliela autoritāte ir, ēdamo dod. Dzīvot var, tikai klimats un mežs pie zemes spiež. Nekas — pēc gada pārvedīs uz nometināšanu, izdzīvosim. — Batņjacka lūpas savilkās izsmejošā smīnā. — Pažēlojāt? Protokolam neko neteikšu, nepūlaties. Kurjūs agrāk bijāt ar savu līdzjūtību?

«Ir gan nelietis», — Vecais nodomāja.

—  Es vienmēr biju savā vietā. Kā tad, tā tagad. Bet žēlot tevi — nav par ko. Bez tam es jūsu brālim esmu ne sevišķi žēlīgs. Man vairāk ir cilvēkus žēl, kurus jūs laupāt, kropļojat, nositiet. Tā kā netrāpies man ceļā! — Sizovs to teica klusi, bet saspringti un vienu reizi pat nočirkstināja zobus.

Detektīvs savāca fotogrāfijas, dokumentus, ielika mapē, noknakšķināja aizslēgu. Batņjackis neatraujoties sekoja katrai viņa kustībai.

—  Jūs pret mani kaut kā ar ļaunumu, priekšniek, ne ar labu. Bet ko es esmu izdarījis, ja tā visu pārliek?

—  Neko derīgu un labu tu savā nelāgajā dzīvē neesi izdarījis! Toties badītiem palīdzēji — iesēdies viņu vietā, lai vēl cilvēkus paslepkavo! Bet mums palīdzēt negribi, grozi asti, pat vilnas kumšķa no tevis nav! Tēlo apvainoto! Mēs tās maitas, vienalga, atradīsim. Tas ir laika jautājums. Sargies, ja viņi vēl kaut kur ko paspēs izdarīt! Stipri sargies!

Apcirptais cilvēks melnajā darbatērpā ar taisnstūra uz- šuvi krūšu labajā pusē — «Batņjackis, otrā vienība», sāka nemierīgi dīdīties.

—   Kāda no manis varētu būt palīdzība? Ko es zinu? — jautājoši viņš sāka dīkt.

—   Nu, dzirdēju pa ausu galam, ka vasarnīcās vietējie puiši lutaušus tīrīja — meitenīti izmantoja par ēsmu un ņēma uz ponta… Bet kas, kā — nav jēgas. Par ko tad uz mani atspēlēties?

—   Atceries, kas un ko par to stāstīja, — majors viņu pārrauca, taču neizrādot īpašu interesi.

—    Lai es mūžam neredzu brīvību — neatceros… Tā pļāpāja… Meiča, teica, skaista, restorānu piedeva… Vairāk, godīgi, nezinu. Es taču, kad «nokāpšu», nejau uz Ameriku braukšu, bet uz Tihodonsku. Kāds man labums jūs kaitināt?

Sizovs piespieda pogu, un stingrs seržants aizveda notiesāto. Gandrīz tūlīt arī kabinetā atgriezās Lezvins. Viņš bija labā garastāvoklī.

—   Kā apstrādājāt? Sekmīgi? — smaidot jautāja kolonijas priekšnieks.

—  Pagaidām ir grūti teikt, — Sizovs koncentrējies kaut ko piezīmēja savā bloknotā.

—   Kaut ko, šķiet, aizķēru.

Viņš beidza rakstīt un aizvēra bloknotu.

—   Bet jums, redzu, ir labas ziņas.

Lezvins pamāja.

—No piektā iecirkņa divi koku vedēji izbrauca, un puiši savus raportus paņēma atpakaļ. Normāli!

Pēc stundas pusmūža praporščiks veda Tihodonskas detektīvu uz ciematu. Tajā vietā, kur Lezvins vakar piebremzēja pirms sapuvušā baļķa, divi leitnanti remontēja baļķu klājienu. Ticis uz betona plātnēm, «vaziks» palielināja ātrumu.

Knišļu bari sarkanmelnām šļakatām klāja priekšējo stiklu. Praporščiks nolamājās un ieslēdza stikla tīrītājus.

9

Tihodonska Sizovu sagaidīja ar vasarā parastajām putekļu vētrām un jaunumiem. Pa asfaltu virpuļojošie izsmēķi, cigarešu paciņas, no pārvietojamo kiosku letēm norautās avīžu driskas, cilvēki, kas sargāja acis no smiltīm un bagātīgi piesātinātā vēja brāzmām—to visu Sizovs ieraudzīja, līdzko iznāca no lidostas. Jaunumus viņš uzzināja, kad ieradās pārvaldē, tieši uz nodaļas operatīvo sanāksmi.

—   Sabiedrisks, jautrs, iepazinās kā seržanta novadnieks, pacienāja ar pīrādziņiem, īsāk, — ieguva uzticību. Laiks tuvojās pusdienām, šis Saša visus aicināja uz restorānvagonu. Divi aizgāja, trešais, dienēja pirmo gadu, palika, sēž uz ieroču kastes, sargā.—Veselovskis ziņoja pamatīgi un solīdi. Arī viņš bija paspējis aizbraukt komandējumā, un Sizovs nešaubījās, ka viņu komandējumu rezultātus Mišujevs salīdzinās īpaši rūpīgi. — Pēkšņi atskrien Saša, izpūris, uztraucies: «Ātrāk, puišus sit!» Nu, tad arī trešais aizskrēja. Nekāda kautiņa, biedri mierīgi strebj boršču. Saša kaut kur nozuda. Atgriežas — kaste tukša, bet ceļabiedrs no sānu plaukta ir pazudis. Redzams, līdzdalībnieks…

—    Lēti atdeva ieročus, — Mišujevs pamācoši teica.

—   Un, lūk, rezultāts — paši uz tribunālu, desmitiem dzīvību — apdraudētas! Nevērības sekas! Sakiet, Aleksandr Pavlovič, — viņš pasvītroti cienīgi vērsās pie Veselovska,

—   vai izdevās stobrus identificēt?

—  Tūkstošiem čaulīšu izsijājām šautuvē, atradām atbilstošas mūsējām. Tātad vismaz viens no nozagtajiem automātiem — pie «sicīliešiem». Ar pietiekamu varbūtības daļu var teikt, ka arī otrs ir pie viņiem. Tie vairs nav kaili minējumi.

Nodaļas priekšnieks atzinīgi māja ar galvu.

—Kas vēl ir padarīts?

—   Orientējošus aprakstus ar pazīmēm un fotorobotus biedri no Magadanas izsūtīja pa visu valsti. Rezultātu pagaidām nav, — kautrīgi paskaidroja Veselovskis.

Viņš izvairījās skatīties uz Veco. Bet tas, tieši pretēji, uzmanīgi vēroja kapteini un secināja, ka viņš atgādina Mi- šujevu jaunībā. Lai arī ārēji viņi nebija līdzīgi.

—   Skaidrs, — teica apakšpulkvedis, — tagad klausīsimies biedru Sizovu.

Viņš nezināja, ko dzirdēs, tādēļ uz brīdi zaudēja savu neapmulsināmo vaļīgumu.

—    Klausīties īpaši nav ko — protokolam Batņjackis neko neteica. Ir tikai orientējoša informācija un personīgie iespaidi.

Mišujevs atvilka elpu.

—   Savilksim galus. Sizovs izbraukājis trejdeviņas zemes pa tukšo, Gubarevs nokļuvis strupceļā. Veselovskis un viņa vadībā Fomenko jūtami pavirzījuši lietu uz priekšu! Es rekomendēju viņus kā piemēru.

Sizovs aizkaitināti pastūma krēslu.

—   Vēl jo vairāk, ka Seroštanova līniju majors Sizovs nav izstrādājis. Noziegums izdarīts astoņpadsmitajā kilometrā uz starppilsētu autotrases. Bet mēs tā arī nezinām, kur un kāpēc cietušais iesēdināja «sicīliešus» mašīnā, kurp veda, kurp un kāpēc viņu nosita.

—   Lai to uzzinātu, ir jāatklāj noziegums, — ierunājās Vecais.

—  Kas arī ir mūsu tiešais uzdevums! — Mišujevs atsita. — Un tādēļ Sizovam jādarbojas ar privātajiem, kas nodarbojas ar pārvadāšanu starp pilsētām. Apstaigājiet viņu pulcēšanās vietas: lidostu, autostaciju, dzelzceļa staciju un pacentieties atrast aculieciniekus. Tos, kuri redzējuši, kā Serošta- novs uzņem pasažierus. Jums palīgā tiek dots Gubarevs. Veselovskis un Fomenko strādā pēc sava plāna. Vai jautājumi ir? Visi ir brīvi!

Veselovskis, Fomenko un Gubarevs izgāja no kabineta, Sizovs palika.

—   Kas jums? — priekšnieks nedraudzīgi jautāja.

—   Privāto apstrāde man liekas neperspektīva.

—   Darba apjoms ir liels, bet to vajag darīt.

Apakšpulkvedis skatījās bargi un prasīgi.

—    Runa nav par darba apjomu. Sai publikai nepatīk būt par lieciniekiem. Pat tad, ja kaut ko zina, uzskata par labāku noklusēt. Pie tam, pēc manām ziņām, Seroštanovs reti meklēja klientus stacijās, bet tos vadāja saskaņā ar iepriekšējām norunām.

—    Ko jūs piedāvājat? — Mišujevs atvēra mapi ar papīriem un sāka darīt savus darbus, tā liekot saprast, ka tikai delikātums neatļauj viņam izlikt bijušo audzinātāju koridorā.

—   Parakāties pagātnē. Pameklēt naža saimnieku, kuru pirms septiņiem gadiem tā arī neatrada, — majors redzami nenovērtēja priekšnieka labvēlīgo attieksmi.

Mišujevs strauji atstūma mapi.

—    Atkal par Jabloņevkas vasarnīcu? Jūs uzstājāt par braucienu pie Batņjacka, un ko viņš jums pateica?

—   Ka paņēmis svešu lietu.

—  Nelietis! — apakšpulkvedim izspruka, bet viņš tūlīt arī attapās. — Viņi visi tā runā, kad piedeg. — Un stingri piebilda: — Kāpēc par to neziņojāt apspriedē?

—    Teikts bez protokola, un tā kā situācija veidojas kutelīga…

—    Kas par mājieniem? — Mišujevs pārtrauca. — Iz- sakieties skaidrāk un ņemiet vērā — es no kutināšanas nebaidos!

—   Pagaidām man ir skaidrs tikai viens — uz «sicīlie- šiem» vajag iziet caur veco lietu. Lūdzu atļauju strādāt šai virzienā. Stacijas un lidostas var apstrādāt Gubarevs un rajona nodaļas savās teritorijās.

—  Neredzu iemeslu mainīt uzdevumu, — apakšpulkvedis cieti teica. — Sāciet izpildīt un katru vakaru ziņojiet par rezultātiem.

—  Jūs sapratu, — neatbilstoši reglamentam Sizovs teica un izgāja no kabineta.

Nākošajās dienās majors Sizovs strādāja stacijās un lidostā. Dabīgi, ka vietējie «burvji» nemeklēja kontaktus ar miliciju un nekvēloja vēlmē palīdzēt meklēšanā. Vecais fiksēja viņu uzvārdus un automašīnu numurus, izraisot paniku un neapmierinātību, kura, starp citu, izpaudās tad, kad viņš aizgāja pietiekoši tālu. Uzvārdi viņam bija vajadzīgi ziņojumiem par padarīto darbu, kurus viņš rakstīja ļoti sīki un akurāti. Tos lasot, priekšnieks varēja būt pārliecināts, ka Sizovs no rīta līdz vakaram izpilda viņam uzdoto uzdevumu, kurš formāli atbilda meklēšanas pasākumu plānam, bet reāli katrs, kaut cik meklēšanu izprotošs cilvēks, to lieliski saprata, tas neko nevarēja dot.

Pie tāda darba apjoma majoram nevarēja atlikt laika visādām muļķībām, kas saistītas pagājušo gadu lietā. Laika arī neatlika. Astoņos no rīta Sizovs sāka «ķemmēt» autostaciju. «Burvju» šai laikā praktiski nebija, un viņš runāja ar starppilsētu reisu vadītājiem, dispečeriem, kontrolieriem, platformu tīrītājiem. Pēc pāris stundām, piemeties uz rietumiem braucošā «ikarusa» kāpnēm, aizbrauca līdz dzelzceļa stacijai, kur mainīja dekorāciju — sūtīja savā vietā Gubare- vu, bet pats turpināja viņa darbu: «purināja» sētniekus, nesējus, kasierus un citus darbiniekus, kuru logi bija vērsti pret stacijas laukumu. Ap dienas vidu parādījās privātie, kas nodarbojās ar tāliem pārvadājumiem. Viņš pārslēdzās uz tiem. Pēc tam, izmantojot vienu no viņiem, pārvācās uz lidostu. Tur, pamaisījies starp vietējiem pārvadātājiem, atkal iebrauca autostacijā un, aizsūtījis Gubarevu uz lidostu, beidza darba oficiālo daļu. Strādājot ar «četrām rokām», viņi blīvi piesedza visus pilsētas vārtus.

Pret vakaru detektīvu saraksts papildinājās ar tik lielu uzvārdu skaitu, ka tos pilnīgi mierīgi varētu izkliedēt pa trīs ziņojumiem, tā sev izbrīvējot pāris dienas, bet tādā gadījumā nebija izslēgta iespēja arī nejaušībai: ja, piemēram, «burvis» nokļūst avārijā, tad visa «ķīmija» nekavējoties tiktu atklāta. Lai aiī šādu neatbilstību iespēja bija ļoti neliela, Sizovs negribēja aiz sevis atstāt vārīgās vietas un iekļāva visus uzvārdus vienas dienas ziņojumā. Ēda viņš, kā parasti, bufetēs un ēdnīcās, reizēm atcerējās agrākos gados pazīstama darboņa frāzi: «Saki man, ko tu ēd, un es pateikšu, kā tu dzīvo.» Tas darbonis, ja vadītos pēc viņa paša aforisma, dzīvoja lieliski. Sizovs piedalījās kratīšanā un atcerējās dziļo, sauso pagrabu stingri celtajā mājā, kas bija piebāzts uz āķiem uzkarinātiem aromātiskiem kūpinājumiem, delikatešu konservu kaudzēm, neredzētiem vīniem un konjakiem un vēl citiem ēdamiem deficītiem.

Ja ar tādu pat mērauklu mērītu majora Sizova dzīvi, tad tās simbols būtu milzīgs, slikti izcepts pīrādziņš un katls ar šķidru suslu, kuru sabiedriskajā ēdināšanā sauca par «kafiju», un kuņģa rentgenogramma, uz kuras gastrīts nupat, nupat draud pārvērsties par čūlu. Tiesa, bezmaksas ceļazīmes uz sanatorijām pagaidām ļāva attālināt šī drauda piepildīšanos. Bet darbonim, kuru Sizovs pēc dažiem gadiem satika Jūrmalā nākam no piesūcinātas ar ļoti lielu kukuļu smaku «šikas» viesnīcas, čūla jau bija, kas apstiprināja Vecā uzskatu par pilnīgu viņa izdomātā aforisma bezjēdzību. Ziņojumu par dienā padarīto darbu Sizovs ar Gubarevu nodeva pārvaldē, pēc tam ienira Centra rajona nodaļā, kur studēja septiņus astoņus gadus vecas pārtrauktās un atliktās lietas.

Arhīvs darbadienas beigās tika slēgts, bet operatīvā darbinieka paziņas iestiepa tukšajā kabinetā plāno mapju, kartona vai papīra vākos ar auklu sasietās pakas, un Vecais, palicis viens pierastajā dienesta atmosfērā, nesteidzīgi raisīja ciešos mezglus un iegrima laimīgu atradumu, negaidītu atklājumu un nejaušu sakritību apbrīnojamā pasaulē. Lūk, pilsonis ziņo par cepuri, norautu no galvas, bet pēc pāris dienām atzīstas, ka to pazaudējis dzērumā. Cits paziņo par piekaušanu, bet drīzumā raksta: «Miesas bojājumus ieguvu, krītot pagrabā.» Šodien cilvēks norūpējies par portfeļa pazaudēšanu, bet rīt atrod portfeli uz trepēm. Vakar prasa apvainotāju saukt pie atbildības, bet tagad apgalvo, ka viņam pret to nav nekādu pretenziju. Nekas pārsteidzošs — noziegumu atklāšana tajos gados bija tuvu simts procentiem.

Reizēm cietušie iespītējas un negribēja «atrast» pazudušo, dziedēt sasitumus vai atzīties, ka ir «kļūdījušies», bet tas lietu nemainīja… «Ņemot vērā to, ka pils. Somovs motociklu atstāja bez uzraudzības neapsargājamā stāvvietā un bez tam nebija aprīkojis ar pretaizdzīšanas ierīci, viņš pats ir vainīgs notikušajā aizdzīšanā»… «Pils. Petrovas iesniegumu par viņas mēteļa zādzību neviens nav apstiprinājis, tādēļ nav iemesla ierosināt krimināllietu…» «Tā kā miesas bojājumi saskaņā ar tiesu medicīnas ekspertu slēdzienu attiecināmi uz viegliem veselības traucējumiem, rekomendēt cietušajai griezties Tautas tiesā ar civilo prasību…»

Majors ātri lauzās cauri dažādos rokrakstos rakstīto papīru kalniem, meklējot tās laupītāju grupas pēdas, par kuru ieminējās Batņjackis. Reizēm atlika kaut kādu materiālu sāņus, lai pēc tam to vēlreiz pārskatītu ar svaigu skatu, bet no rīta, pāris stundas pagulējis uz atbīdītiem krēsliem vai uz grīdas nomestā šineļa, pēc papildus studēšanas atlika mapi vietā.

Kad lejā sāka šķindēt spaiņi apkopēju lomas izpildītājiem— notiesātajiem uz piecpadsmit diennaktīm — Sizovs sēja arhīvu materiālus ar cieto šņori, aizslēdza kabinetu un, iebraucis pārvaldē noskūties, devās uz autostaciju.

Ceturtajā tādas dzīves dienā Gubarevs sastapa majoru kabinetā pulksten astoņos no rīta. Sizovs vēl kaut ko izrakstīja no saburzītas mapes ar zilu apvākojumu.

—  Es jau esmu atradis redzēt jūs pie galda, — Gubarevs teica un norādīja uz aprakstīto lapiņu. — Kaut ko aizķērāt?

—    Liekas, ka jā, — kā vienmēr, neizrādot emocijas, Vecais atbildēja, un, atmeties pret krēsla atzveltni, kauliem krakšķot, izstiepās.

—   Un ko tad?

—  Nekā īpaša, — Vecais piemiedza acis. — Kāds pilsonis Kalmikovs iesniedzis ziņojumu par laupīšanas mēģinājumu. Pēc tam uzrakstīja, ka kļūdījies, sajaucis, pārspīlējis.

—   Mēdz būt…

—  Mēdz jau, visādi mēdz būt, — domīgi noteica Sizovs.

—  Tikai notika tas Jabloņevkas viesnīcā desmit dienas pirms Fedosova slepkavības.

—   Interesanti. Bet kas ar to nodarbojās?

Sizovs paskatījās sarunu biedram acīs.

—  Mūsu priekšnieks, tad vēl kapteinis, bet tagad apakšpulkvedis Mišujevs.

—  Tas nu gan ir! — apjucis noteica Gubarevs. Fomenko būtu teicis: «Es neko neesmu dzirdējis!»

—   Un ko tu teiksi? — Sizovs novērsa skatu.

—   Kā ko? Vajag aprunāties ar Kalmikovu.

—  Mūsu uzskati sakrīt. — Majors pasniedza pāriniekam lapiņu. — Šeit viņa identifikācijas dati. Pārbaudi, vai nav mainījusies adrese, izsauc uz pulksten deviņpadsmitiem. Bet es pagaidām sabīdīšu krēslus un pāris stundas nosnaudīšos. Un lai tā autostacija iet pie paša vella mātes!

Tajā laikā, kad majors Sizovs piemetās uz sabīdītiem krēsliem, lai iegrimtu modrā pussnaudā, īpaši svarīgo noziegumu daļas priekšnieks Mišujevs skaidrojās ar Krutiļinu.

—   Cilvēki strādā, — cenšoties izskatīties pārliecināts, viņš teica. — Automātu līnija joprojām karājas gaisā , magadanieši jau sen ir izsūtījuši fotorobotus — rezultātu nav. Ko Veselovskis var? Pārslēdzas, sāk no jauna — no virves, ar kuru bija sasiets Seroštanovs. Pārbauda preču stacijas, upju ostu…

Izspiestās, aukstās pulkveža acis pauda bezgalīgu garlaicību. Viņš, patiesi, bija atdevis operatīvajiem darbiniekiem personālo mašīnu, brauca ar pilsētas transportu, iejaucās konfliktos uz ielas un Poplavskim uz rajona nodaļu bija personīgi nogādājis divus huligānus. Pieredzējušākie vadītāji viņu uzskatīja par augstprātīgu izlēcēju, kas meklē lētu popularitāti, jaunie operatīvie darbinieki — «par īstu mentu» un «normālu vīru». Vienā pārliecībā viņi tomēr bija vienoti — saskarsmē viņš ir nepatīkams cilvēks.

—  Kā gan jūs varat to nesaprast,—Krutiļins maigi teica.

—     Striķis ir bleķis! Viņā var tikai pakārties tas nodaļas priekšnieks, kurš neprot organizēt darbu. Virves ar apzīmētu vārdu nemēdz būt, un tādēļ pie «sicīliešiem» striķis jūs nenovedīs. Vismaz — tieši. Lai ar to nodarbojas rajonu iecirkņu inspektori. — Pulkveža tonis un līdzjūtīgā izteiksme, kādā viņš skaidroja savu domu būtu vietā, ja viņš saskartos ar garīgi atpalikušu bērnu. — Bet jūs ziņojiet, kā gatavojieties lietu uzlabot. Un kad dosiet rezultātu? Kriminālās meklēšanas uzdevums — veikt aizturēšanu. Tātad ir vajadzīgi konkrēti dati — kas ir noziedznieki un kur viņi atrodas.

Mišujevs apmulsis klusēja, asi izjūtot savu personīgo bezspēcību. Ja tādus jautājumus viņam būtu uzdevuši pašā karjeras sākumā, tad viņš līdz pat šim laikam būtu ierindas operatīvais pilnvarotais rajonā. Pamatā viss slēpjas vienkāršā faktā — Mišujevam bija pilnīgi sveša operatīvās domas loģika.

Šahists, kam nav dabas dotu spēju, var izspēlēt mehāniski iemācītas partijas, bet viņš nekad nekļūs par meistaru. Toties, izvirzījies kā organizators, trešās kategorijas spēlētājs pratīs pietiekami sekmīgi vadīt lielmeistarus. Sapratis, ka no dzīvi veidojošām miljoniem cēloņu — seku saitēm, viņš nespēj pārliecināti izvēlēties to, kura savieno notikuma vietu ar noziedznieku, iesācējs, operatīvais darbinieks Mišujevs, iegrima sabiedriskajā darbībā. Pēc gada viņu labi pazina rajona komitejā, viņš kļuva par visu iespējamo komjaunatnes aktīvu un konferenču dalībnieku, dežurējošu un diezgan daiļrunīgu organizatoru. Panākumu vilnis varēja viņu iemest ideoloģiskā darba sfērā, bet tālredzīgais Mišujevs tam pretojās, baidoties pazust starp standartizētiem patīkama izskata jauniem cilvēkiem ar veiklām mēlēm, kas blīvi apdzīvoja šo jomu. Viņš izsprieda, ka sabiedriskā aktivitāte viņujūtami izcels tieši iepriekšējā dienestā, kur vienmēr norūpējušies, noskrējušies un sanervozētie operatīvie darbinieki tikai priecājās, ja atradās kāds, kas vēlas uzstāties sapulcē vai piedalīties kārtējā pasākumā. Tai pat laikā vajadzēja «dot procentu». Arī to viņš darīja, izmantojot dažus ne pārāk viltīgus paņēmienus, kas tajā laikā bija plaši izplatīti. Atšķirībā no lielā apjoma lietu nogurdinātiem kolēģiem, viņš regulāri la- sījajuridiskos žurnālus un specializētus krājumus. Uzdūries uz izstrādātu slepkavas meklēšanas procesa modeļiem, kurus noteica notikuma vietas specifika, Mišujevs pieredzes apmaiņas apspriedē nesen atklāto noziegumu pasniedza kā jaunāko zinātnes sasniegumu praktisku pielietojumu — tas ģenerāli sajūsmināja.

Un viss gāja labi. Bija ATBALSTS, bija padoto uzrakstītie meklēšanas plāni, bija prasme sevi PARĀDĪT, bija priekšniecības labvēlīga attieksme. Noziegumus vai nu atklāja, vai neatklāja. Pirmajā gadījumā tas bija Mišujeva nopelns, otrajā — jebkurā darbā neizbēgamie zaudējumi, kas nemazināja Mišujeva izdarītā darba vērtību.

—    Kādus visperspektīvākos pasākumus jūs plānojat vispirms? — Krutiļins jautāja, slinki šķirstot meklēšanas lietu.

No trešās kategorijas spēlētāja prasīja lielmeistara spēli.

—   Sizovs un Gubarevs meklē lieciniekus autostacijā,— uz labu laimi Mišujevs pateica.

Pulkvedis aizcirta lietas vākus un niknumā izvalbīja acis.

—   Es nevaru saprast, kā jūs vadāt nodaļu, — viņš ļauni, starp zobiem, klusi noteica. — Manuprāt, jūs meklēšanā neko nejēdzat!

Mišujevam iekšās kļuva auksti. Tā tas arī bija. Bet tas, ka Krutiļins to ir atminējis, draudēja ar katastrofu.

—  Jums ir vienīgā trumpja kārts — pirksta nospiedums. Tā ir jāizspēlē vispirms.

—    Tur taču ir jāmeklē ar rokām, — sajutis zemi zem kājām, Mišujevs atguvās. — Ministrs pavēlēja salasīt no visas valsts divsimts ekspertu. Sēž, šķirsta kartotēku.

—   Divi simti ekspertu? Bet cik no viņiem ir atbraukuši? Vai jūs nezināt, kā atlaiž speciālistus? Labi, ja sadabūju trešo daļu! Vispār tā — komandējiet cilvēku uz centrālo kartotēku, lai paskatās, kā tiek izpildīta ministra pavēle, ja kaut kas nav tā — celiet troksni! Lai krīt priekšniecībai acīs, dzenā visus, līdz nesaņem atbildi!

—   Labi, es aizsūtīšu Veselovski. Viņš ir veikls puisis, ar iniciatīvu.

—   Sūtiet, kuru uzskatāt par vajadzīgu, — mīksti teica Krutiļins, — bet es tuvākajās dienās parunāšos ar Sizovu, padomāšu. Varbūt, ka drīzumā jūs viņam nodosiet lietas.

Kalmikovs, izrādās, bija milzīgs puisis ar sarkanu seju un lāpstveidīgām rokām. Rūtaino «kovboja» kreklu pie kakla nevarēja aizpogāt.

—  Te man ir izsaukums, — viņš paziņoja jau pie durvīm. — Pie Sizova. Vai tas esat jūs?

—   Es, — majors norādīja uz krēslu. — Sēdieties!

—  Paldies, es jau sēdēju, — liecinieks dimdoši iesmējās un paskaidroja: — Tas ir tāds joks.

Paraudzījis krēslu ar roku, varenais vīrs nosēdās un paskatījās visapkārt.

—   Atnesa pavēsti. Domāju, ka par avāriju uz Oktobra šosejas, bet, izrādās, nevis pie VAI, bet pie kriminālajiem. Kāpēc tā?

—    Tātad — dzīve rit kā plānots. Autoskolu sekmīgi pabeidzāt, piesēdāties pie stūres… — Sizovs it kā turpināja sarunu.

—   Pirmās klases šoferis! — liecinieks apmierināti paziņoja.

—   Vai tā, kā jūs gribējāt —jaudīgs pašizkrāvējs?

—   Refrižerators, — Kalmikovs aizķērās, — pag, bet no kurienes tas ir zināms? Par plāniem, darbu… Autoskolu atcerējāties—tas taču kad bija… Var teikt—pirms septiņiem gadiem.

—   Ieskaiti par tehnisko daļu nolikāt teicami, nolēmāt to atzīmēt un aizgājāt uz kafejnīcu «Ziemeļi». Lūk, no šīs vietas izstāstiet visu sīki pēc kārtas.

—  Neko nesaprotu! — vadītājs neizprotoši teica, — es jau esmu aizmirsis par to gadījumu… Bet jūs, tā iznāk, joprojām rociet? Brīnumi! Man likās, ka kapteinis gribēja lietu noslēgt.

—  Pēc kārtas, — Sizovs bija neapmulsināms. — Atnācāt uz kafejnīcu… Ar ko?

—   Biju viens. Gribēju uzprišināties un ieņemt gramus simts ar «piekabi». Bet te trāpījās tā Tamāra. — Viņš pārsteigts piesita plaukstas pie ceļiem. — Skat, cik gadu ir pagājuši, bet vārdu atceros! Citreiz paiet nedēļa un aizmirstu uz visiem laikiem, bet šeit — pats izspruka!

—   Kā viņa trāpījās?

—  Pienāca naudu mainīt — divdesmitpiecnieku. Bufetē, saka, nav ko izdot, bet viņai ir vajadzīgas cigaretes. Lūdzu, samainīju, tad vēl nodomāju: «Muļķi, meitēns smuks, ko mulsti…» Bet viņa atkal pienāk — lūdz piesmēķēt. Nu, tad arī es — uzlūdzu pie galda, paņēmu vīnu, konfektes un tā arī aizgāja — dejas, dejiņas, anekdotiņi… Laiks jau pie slēgšanas, es — tīri jautrs, viņa arī… Varbūt, saku, turpināsim? Piekrīt. Saka, ka Jabloņevkā ir tukša vasarnīca un tur ir, ko iedzert un piekost arī. Patālu, protams… — Kalmikovs izteiksmīgi nopauzēja. — Taču ļoti vilinoši… Un aizbraucu, sev par nelaimi! Iegājām pagalmā, ejam pa taciņu uz māju, bet pretim vīrietis… «Atvedi», saka un nazīti stiepj, bet no aizmugures krūmiem — otrs…

Spēcīgais vīrs nervozi iesmējās.

—  Mēs tā nebijām norunājuši — metos atpakaļ, notriecu to otro. Tik vien viņi mani arī redzēja! Labi, ka neapjuku! Atceroties — vēl tagad šermuļi pār muguru skrien…

—   Iesniegumā par nazi nekas nav teikts. Kāpēc?

—   Kapteinis prasa: «Vai tu nazi redzēji?» Nē — tumšs taču, bet noknakšķēja kā izmetamais nazis un it kā paspīdēja… Kas gan cits, atskaitot izmetamo nazi? Bet viņš atkal: «Ja neredzēji, tātad — minējums, bet protokolam ir vajadzīgi fakti. Vai tev varēja izlikties? Varēja. Lūk, tā!»

—   Bet tālāk?

—  Braucām kopā ar viņu uz vasarnīcu, es ilgi meklēju, tikko atradu. Izrādījās, saimnieki ir aizbraukuši, māja aiznaglota, vārtiņu atslēga — salauzta. Var iet iekšā visi, kas grib. Kapteinim tas apnika, saka: «Vai tu tos vīrus varēsi atpazīt?» Kur nu! Redzēju tikai ēnas. «Kāpēc nospriedi, ka grib aplaupīt?» Bet ko — izsniegt? Bet viņš dusmojās: «Atkal minējumi! Varbūt viņi tavam skuķēnam brāļi? Vai vīrs ar draugu? Varbūt, ka gribēja āzi apmācīt svešos dārzos kāpt?» Kalmikovs nopūtās un paplēta rokas. —Noskaitos es un uzrakstīju, ka nekas nebija. Kāpēc staigāt kā muļķim? No tā laka milicijai kvartāla attālumā metu līkumu.

Liecinieks apvainots apklusa.

—    Kā tā Tamāra izskatījās?_— neizrādot redzamu interesi, izmeklētājs jautāja. — Ārējais izskats, apģērbs, izturēšanās?

—    Simpātiska. Figūra, melni mati līdz pleciem. Apģērbta… Visa sarkanā: kleita, tāda plata josta, it kā no vaskadrānas, kurpes, somiņa… Bet zeķes—melnas! — Kalmikovs azartiski uzsita sev pa celi. — Laba indeve! Taču redzams, ka skuķis — nepareizs. Daudz smēķēja… Jā! — viņš nozīmīgi pacēla pirkstu. — Kad no vīna atmaiga, izpļāpāja, ka patīkot krogi, «Sputņikā» mēdzot būt gandrīz katru dienu. Es vēl nodomāju: «Par kādu naudu? Vai arī ik dienas maina kavalierus?» Nepatika man tas viss…

—   Vai pazītu? — Sizovs īsi izmeta galveno jautājumu.

—  Ja tādā pašā apģērbā… Sieva pamanāma! Bet kāpēc? Man nav nekādu pretenziju.

—   Tātad nav, — detektīvs piekrītoši māja. — Bet, ja jūs būtu dabūjis ar nazi aknās? Vai tad būtu?

—    Saprotama lieta! Bet, ja izspruku, ko tad vēl atcerēties?

—   Bet viņi pastaigājas brīvi, un izmetamo nazīti nēsā līdzi… Vai tas jums neizsauc pretenzijas? Ja nu pēkšņi atkal satiekaties?

—   Jūs uz mani savas lietas nepārlieciet! — apvainoti teica Kalmikovs. — Jums maksā par vienu darbu, man — par citu. Bet sevi aizstāvēt es protu, nesatraucaties!

Sizovs uzrakstīja paskaidrojumu un pasniedza to autovadītājam. Tas uzmanīgi izlasīja un parakstījās.

—   Vai var iet prom?

Vecais pamāja.

—  Taču vēl būsiet vajadzīgs. Mums pret jūsu paziņām ir nopietnas pretenzijas.

Vadītājs izgāja koridorā un gandrīz tieši sadūrās ar Mišujevu.

—  Sveicināti,—viņš īsi noburkšķēja un, apakšpulkvedi apejot, sāka kāpt lejā pa trepēm.

—   Sveicināti, — nesaprotoši atbildēja nodaļas priekšnieks un atskatījies pavadīja krietno vīru ar domīgu skatu. Pēc tam atgrūda 78. kabineta durvis.

—   Kas nupat bija pie jums? — viņš jautāja Sizovam. — Ļoti pazīstama seja.

—  Pirmās klases šoferis, kurš uzskata, ka cīņa ar noziedzību ir milicijas darbs un viņu tas neskar, — majors pietiekami nenoteikti atbildēja.

Mišujevs ievēroja, ka Sizovs nepiecēlās un nekādi neparādīja cieņu ienākušajam priekšniekam.

«Varbūt, ka viņam jau ir zināmi Krutiļina plāni?» apakšpulkvedis nodomāja, bet skaļi teica:

—  Nu ir gan tauta! Nekāda apzinīguma. Kur gan es esmu redzējis šo fizionomiju?

Viņš kā saimnieks apsēdās uz krēsla, izņēma cigaretes un, Sizovam nepiedāvājot, aizsmēķēja.

—  Tātad izprašņājat vadītājus, — Mišujevs miermīlīgi konstatēja. — Un kādi ir rezultāti?

Sizovs paraustīja plecus.

—    Kādus arī var gaidīt. Jūs taču man uzdevāt pašu neperspektīvāko līniju. Derīgas informācijas ieguvums — nulle. Un slēdziens—Vecais izstrādājies, ir laiks viņu nosūtīt atpūtā. Tas arī ir galvenais rezultāts. Vismaz jums tas šķiet tieši tā.

—  Nav neperspektīvu līniju, ir neperspektīvi darbinieki. — Mišujevs noreaģēja pēc mazas pauzes. — Lūk, piemēram, Veselovskis—iniciatīvs, attapīgs! Jāsaka, ka viņš cerības attaisno.

—   Ar attaisnotu cerību palīdzību «sicīliešus» kamerā nevar iesēdināt, — Sizovs pasmīnēja.

Nepievēršot uzmanību replikai, apakšpulkvedis izmeta pārbaudes akmeni:

—   Bet jūs, kā man ir zināms, turpināt savus pagrīdes pētījumus, kaitējot saņemtajam uzdevumam. Tādēļ arī nav pozitīvu rezultātu.

Sizovs atkal pasmīnēja:

—   Uzdevumu es izpildu, un jūs par to zināt — katru vakaru saņemat ziņojumu. Bet — par pārējo man ir sava versija, ar to nodarbojos personiskajā laikā atbilstoši likumam un dienesta disciplīnai. Vai uzskatāt par iespējamu to aizliegt?

Mišujevs neatbildēja.

—   Aizliegt var daudz, gandrīz visu, — Vecais pieklusināja balsi. — Tikai neviens velns mani netraucēs sameklēt «sicīliešus» un ieķerties viņiem rīklē!

—    Manuprāt, jūs esat pārpūlējies, — Mišujevs sausi teica. — Vai, patiesi, jūs uzskatāt, ka es lieku šķēršļus noziedznieku meklēšanai?

Viņš piecēlās un klusējot izgāja no kabineta. Atnācis savā kabinetā, Mišujevs izsauca Veselovski, pavēlēja lidot uz Maskavu un neatgriezties bez pirkstu nospieduma ekspertīzes rezultātiem.

—    Bet kādu uzdevumu noteikt Fomenko darbā ar Sivuhinu? — Veselovskis painteresējās.

—    Tad lieciet viņu, pie velna mātītes, mierā! — apakšpulkvedis saviebās.

—  Atdodiet visu materiālu rajona nodaļai, lai atbild par huligānismu!

Veselovskis tikko manāmi pasmaidīja, un Mišujevs pasteidzās nogludināt nekonsekvenci:

—   Noteiktā posmā mūsu interese par viņu bija attaisnota, bet tagad ir skaidrs, ka pie «sicīliešiem» viņš «nesienas».

Veselovskis nodomāja, ka šī interese Sivuhinam izmaksās trīs četrus gadus sēdēšanu cietumā — par biedinājumu vietējiem un mikrorajona likumā noteiktās kārtības uzlabošanas nolūkos. Ja apakšpulkvedis tādu rezultātu bija paredzējis jau no paša sākuma, tad tas nozīmē, ka viņš ir gudrāks nekā par viņu domā.

—   Jā, vēl kas… — Mišujevs koncentrēti savilka uzacis. — Kāda ir noskaņa nodaļā? Garastāvoklis, attieksmes…

—    It kā normāli… Bet, kas to zina… Dvēselē katram nevar ieskatīties… Es vairāk kontaktējos ar Fomenko.

—   Bet kāpēc? — apakšpulkvedis ātri pajautāja.

—   Nu tā… Viņš no debesīm zvaigznes negrābsta, bet dienestu ievēro. Un viņam nav fantāziju. Atļausiet iet?

Mišujevs pamāja. Tas, ka padotais neko neteica par Sizovu un Gubarevu, pats par sevi arī bija atbilde.

Pēc sarunas ar Krutiļinu Mišujevs bija apmulsis. Nejau tas, ka viņš būtu noticējis pulkveža izteiktajiem draudiem— nodaļas priekšnieka nomaiņa nav nemaz tik vienkārša un, diezin, vai ir pa spēkam šim Buldogam, taču skaidrā un prognozējamā perspektīva turpmākajam dienestam tagad izskatījās izplūdusi un nenoteikta. Tādēļ ir tik svarīga stabilitāte nodaļā. Apakšpulkvedis jau nožēloja, ka sāka Sizovu virzīt uz godpilno atvaļinājumu no dienesta. Patiesībā arī vizīte 78. kabinetā bija domāta ne tikai vecākā līdzstrādnieka noskaņu un nodomu «zondēšanai», bet arī samierināšanās iespēju demonstrēšanai. Bet — kur nu! Vecais stūrgalvis ir kategoriski noskaņots… Nu, velns ar viņu, ja tikai viņš nerakātos pa vecām lietām…

Mišujevam kļuva vēsi. Viņš pēkšņi atcerējās, no kurienes pazīst vareno šoferi, kas iznāca no 78. kabineta.

Bet 78. kabinetā Gubarevs beidza rakstīt ziņojumu… «Izjautāti trīs dispečeri, astoņi perona kontrolieri, divpadsmit vadītāji. Pozitīvus rezultātus iegūt neizdevās…»

—  Vai rīt atkal uz stacijām? — viņš, noliekot spalvaskātu un samierinājies ar neizbēgamo, jautāja.

—   Nē, rīt tevi gaida restorāni, bāri un skaistas sievietes, — Sizovs paziņoja smaidot.

Gubarevs nolādējās.

—   Vai patiesi atkal sūta uz antisanitāro apskati? Šaut klaiņojošus suņus, grābstīt atkritumu izgāztuves, spiest māju īpašniekiem sētas krāsot? Vai varbūt vēl kaut ko izdomājuši?

Sizovs no sirds iesmējās, kas gadījās ļoti reti:

—   Nē, šoreiz bez krāpšanās. Skaties!

Majors izvilka no atvilktnes apjomīgu albumu noberztā kalikona iesējumā un uz labu laimi atvēra. Uz dažāda formāta sanumurētām fotogrāfijām bija fiksētas jaunas sievietes, albuma beigās katram numuram atbilda uzvārdi, vārdi, adreses, bet dažām — iesaukas.

—  No rīta parādi šos putniņus Kalmikovam, ja nevienu neatpazīs, tu dosies uz «Sputņiku» un pastrādāsi, vadoties pēc kādas Tamāras pazīmēm.

Sizovs pabīdīja pa galdu nelielu lapiņu.

—   Kaitīga ražošana! — Gubarevs teica, kļuvis mundrāks pēc sīkā raksta izlasīšanas. — Viņas taču var mēģināt laupīt manu tikumību.

—  Sīkums! Vai velti tavā atestācijā ir rakstīts — «morāli noturīgs»? — Vecais ar plaukstu aizslaucīja smaidu. — Un zini ko? Strādā akurāti, bez reklāmas. Tagad pārvaldē ir tāda situācija, ka ir vajadzīgs grēkāzis. Izskatās, ka mūsu vadītājs šai lomai gatavo mani. Bet es gribu aiziet tīrs. Paņemšu «sicīliešus» — iesniegšu raportu!

10

Nojautas Veco nekad nepievīla. Viņa spējām paredzēt notikumus piemita kaut kas mistisks. Starp citu, paredzēšanas spēju var izskaidrot pilnīgi reāli — liela pieredze kontaktā ar cilvēkiem plus attīstīta intuīcija.

Lai kā arī tas būtu, viņš uzminēja nodaļas priekšnieka nodomus, kaut gan nezināja, ka tie realizējas plānas kartona mapes veidolā, kurā Mišujevs ieliks no Gromakova saņemto pieprasījumu Batņjacka arhīva lietai un pašrocīgi rakstītā ziņojuma melnrakstu ģenerālim. Ziņojumā bija teikts, ka vecākais operatīvais pilnvarotais Sizovs pārkāpj subordi- nāciju un dienesta disciplīnu, kas izpaužas nodaļas priekšnieka paraksta viltošanā un bezjēdzīgā komandējumā, kurš nav devis nekādus rezultātus. Protams, kompromitējošie materiāli nav nekādi dižie, bet ļaudis, kas ar tiem ir saskārušies, labi zina, ka iesākta lieta pieaug ļoti ātri.

Sizovs tāpat nojauta, ka Kalmikovs fotoalbumā nevienu neatpazīs, jo tur bija sakopotas tikai profesionāles, kuras milicija labi pazina. Arī gājiens uz «Sputņiku» septiņus gadus vecās lietas pēdās nevainagosies ar panākumiem. Gubarevam vienkārši vajadzēja izpildīt līdzīgiem gadījumiem obligāto programmu, pēc tam šī meklēšanas līnija automātiski, neatkarigi no rezultāta, tiek uzskatīta par pabeigtu. Ievērojot vispāratzītās metodikas, citu ceļu atklāt Tamāru — nav.

Bet «Meklēšanas mašīnai» bija savas metodes. Sajo- dzītā, grabošā tramvajā Sizovs aizbrauca līdz Berberovkai. Bijušais ciematiņš bija pārvērties par mikrorajonu. Starp citu, jūtamas pārmaiņas nebija notikušas — tikai agrāko baraku vietā uzradušies no blokiem celti piecstāvīgi nami pie netīrām, izdangātām, visu gadu neizbraucamām ielām.

Sizovs iegāja netīrā priekštelpā, uzkāpa pēdējā stāvā un piezvanīja pie nulle kā krāsotām durvīm. Pie tām roktura nebija, palicis vienīgi deguma kvēpu notecējums.

—   Sveiks, Ignat!

Cilvēks izbalojušā un gaisīgā triko atvēra durvis tā, it kā būtu gaidījis viņa atnākšanu.

—  Redzi, ko nelieši dara? — viņš norādīja uz kvēpu atliekām. — Es krāsoju, bet viņi dedzina. Eh, noķeršu!

—   Beidz karot, Polikarpič, — Sizovs iespraucās koridorā. — Vai nav apnicis?

—  Bet ko lai daru? Nekā cita jau arī neprotu. Polikarpičs pieklibodams iegāja virtuvē un smagi atsēdās uz taburetes.

—   Ja visu dzīvi kož un rej, tad pensijā pats sevi sāc grauzt. Tev, šķiet, arī drīz?

Pēdējos gados Polikarpičs bija stipri sakrities. Piepampusi seja, salīcis, novājējis. Sizovs pēkšņi ieraudzīja sevi un viņam kļuva bail.

—   Pietiek raudāt!

Sizovs ieskatījās — logs bez aizkara, kailas sienas, galds, kas čīkst. Uz grīdas turpat desmit burkas ar ūdeni.

—   Ūdens joprojām pēc grafika?

—   No rīta un vakarā no sešiem līdz desmitiem. Kaut viņi nosprāgtu! Iedzert.gribi?

Vecais noliedzoši pašūpoja galvu.

—   Vēl jāatgriežas.

—   Man jau arī nekā nav, — rūgtuma pilns atsmaidīja Polikarpičs. — Mājās tikai maize un kartupeļi. Darbadienās laiž mašīnrūpnīcā — tur ir labs ēstūzītis… Ko tad tu iesaki?

Sizovam iegribējās ātrāk iet projām. Polikarpičam vienmēr bija slikts raksturs, bet nejau tik ļoti.

—   Es pie tevis atnācu lietišķi.

—   Skaidrs, saprotami, — saimnieks norūca, — citādi jau tu šajā ūķī nelīstu…

—   Pirms septiņiem gadiem «Sputņikā» klīda glīta brunete ar gariem matiem — Tamāra. Visa sarkanā, plata josta… Vai tādu atceries?

—  Tamāra? — Polikarpičs nočāpstināja lūpas. — Bija viena Tamāra — maza, vāja svilpaste, taču tā bija gaiša, ar pārskābi balinājās. Bet citu — neatceros.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, saimnieks apklusa. Viņa izskats bija citādāks nekā pirms dažām minūtēm, it kā neredzams kompresors būtu piedzinis gaisu pa pusei nosēdinātai riepai. Polikarpičs iztaisnojās, šķita — kļuvis stingrāks, bet varbūt tā likās tādēļ, ka acīs parādījās jauna izteiksme.

Sizovs pēc pauzes teica:

—Nu, parakņājies, parakņājies savos slēptajos… Tu taču katru pierakstīji?

Polikarpičs piecēlās un devās uz pieliekamo.

—   Paskatīšos, ja neesmu izmetis…

Sizovs apvaldīja smaidu.

Pēc piecām minūtēm atvaļinātais un vēl darbojošais detektīvs caurskatīja stipri apbružātās piezīmju grāmatiņas ar grūti salasāmiem ierakstiem, pārmija īsas frāzes un saskatījās. Viņi viens otru saprata no pusvārda.

—  Bet zini ko? — raugoties ar neredzošu skatu, Polikarpičs teica pēc tam, kad viņa mājas arhīva pēdēja lappuse bija aizšķirta. — Pēc pazīmēm viņa ir līdzīga Statuetei. Arī vieta saskan — «Sputņiks». Un apģērbs. Tikai viņa ir Vera, bet ne Tamāra.

Viņš pašķirstīja bloku pretējā virzienā.

—  Lūk! — tumšais nags ar asins izplūdumu pie pamatnes pasvītroja vienu no pierakstiem, — Vera Sergejevna Strojeva, Puškina bulvāris 87, dzīvoklis 14.

Vecais gaidīja turpinājumu.

—   Nav profesionāle, skandālos negadījās, uz miliciju nav vesta. Bet gandrīz katru dienu krogā mētājās. Pāris reizes ar viņu runājos — profilaksei… Pēc tam viņa kaut kā pēkšņi pazuda, varbūt apprecējās… Bet nesen nejauši viņu satiku pie «Lokona» — bija virsvalkā izskrējusi padzert ūdeni. Protams, nepazina.

Vecais pierakstīja uzvārdu, iesauku, adresi. Polikarpičs apmierināti pamāja.

—   Vai vēl ir labums no atvaļināta pēdu dzinēja? Varbūt vēl nav laiks mūs norakstīt?

No vārda «mūs» Vecajam kļuva šķērmi.

—   Es tev teikšu tā: lai arī mums nebija izglītības, taču atklāšanas bija! Un īstas — nevis uzpūstas!

—   Visādas…

—   Taču ne tā, kā ir tagad.

—- Tu esi atpalicis. Tagad viss ir savādāk.

—    Zinu jau, zinu! Bet šie jaunie puiši neprot strādāt. Un negrib! Kurš no viņiem kaut vienu reizi ir atnācis? Prasa informācijas centram, kartotēkai. Ja tur nav, iet mājās atpūsties. Mūsu paaudze pat tādu vārdu nepazina — «atpūsties»! Tagad saka: «Dzērām, sitām…» Bet zinājām taču saviešus, jebkurā ūķī mierīgi iegājām, bet lai kāds pret operatīvo paceltu roku… Es pat nesaku — ķerties pēc spalvas…

—   Bet kā Fomenko pa ķobi iedeva? Aizmirsi?

Polikarpičs atmeta ar roku.

—   Kad tevi izliks, arī tu daudz ko aizmirsīsi. Bet es izmetīšu visu šo makulatūru, — viņš papurināja vienu no piezīmju grāmatiņām. — Tā vai tā, bet viņa nevienam nebūs vajadzīga.

11

Nākamajā dienā modernā sieviešu friziere Vera Strojeva ceļā uz darbu divas reizes pagāja garām necilam jaunam cilvēkam, kuram nepievērsa ne mazākās vērības un neiedomājās, ka viņš slēpti fotografē. Vēl pēc dienas liecinieks Kalmikovs no vairākiem viņam uzrādītiem fotouzņēmumiem pārliecinoši izvēlējās Strojevas fotogrāfiju, paskaidrojot, ka tieši par viņu agrāk ir devis liecību un saucis par Tamāru. Vakarā kurjers meitenei aiznesa izsaukumu. Divas stundas pirms viņas atnākšanas Sizovs iegāja apgabala prokuratūrā.

Nokāpis pagraba stāvā, viņš bez klauvēšanas iegāja mazā kabinetā ar aizrestotu logu. Pie galda sēdošais garš, vājš vīrietis zibenīgi apgrieza viņa priekšā esošo dokumentu ar tekstu uz leju un viesi sagaidīja ar tādu skatienu, no kura nesagatavotam cilvēkam gribējās atkāpties.

—   Sveiks, Vadim!

—   Ā, tas esi tu… Sveiks!

Skatiens kļuva mīkstāks, bet ne stipri. Pēdējos piecpadsmit gadus Trembickis strādāja ar slepkavībām un tas uz viņu bija atstājis iespaidu. Ass, mazrunīgs, viņš nevienam neuzticējās, pastāvīgi staigāja ar ieroci un bija gatavs jebkurām nejaušībām. Dažas reizes skandalozu lietu izmeklēšanas gaitā ļaužu mēles viņu kopā ar ģimeni jau bija apglabājušas.

Pret Sizovu viņš izturējās labi, tomēr apgrieztā papīra lapa palika iepriekšējā stāvoklī.

—  Vai atradi «sicīliešus»? — neīsti pajokoja izmeklētājs.

—   Vēl nē. Un tu?

Trembickis apvērsto lapu piesedza ar rokām, uzmanīgi pārvilka pār galdu un ielika atvilktnē, kuru tūlīt aizstūma ciet. Veicis šo procedūru, viņš, redzami atvieglots, izstiepās.

—   Ir viens āķītis. No automātiem…

Trembickis apklusa, un Sizovs saprata, ka vairāk viņš neko neteiks. Par izmeklēšanas gaitu sevišķi svarīgu lietu izmek-lētājs informēja tikai vienu cilvēku — apgabala prokuroru. Un arī tikai tajos ietvaros, kādos uzskatīja par nepieciešamu.

—   Bet es mēģinu variantu ar vecu lietu, — Vecais teica, — un man katram gadījumam ir vajadzīgs aizsegs.

Apgabala iekšlietu daļas 78. kabinetā Sizovs un Gubarevs gatavojās sagaidīt Strojevu.

—  Lūk, cigaretes, — Gubarevs no kabatas izņēma spilgtu paciņu, rūpīgi to noslaucīja ar kabatlakatu un nolika uz galda.

—    «Kents»! Tas, kas ir vajadzīgs. Tikai ņem akurāti, aiz stūrīšiem.

—   Apvainojat…

—   Uzreiz pēc salīdzināšanas ienāc un pasaki. Tikai tā, lai viņa nesaprastu. Apmēram: «Jums zvanīja!»

Gubarevs pamāja, paskatījās pulkstenī un klusējot izgāja no kabineta. Pēc dažām minūtēm durvis pavērās.

—   Man vajag pie Sizova…

Uz sliekšņa stāvēja efektīga brunete modernā pieguļošā kleitā, kas izcēla viņas figūras izcilības.

—  Nāciet iekšā, apsēžaties, — majors uzaicināja, nolūkojoties apmeklētājā. Izskatās gadus divdesmit piecus veca, gluds porcelāna ģīmītis, mērena makijāža, koptas rokas. Gandrīz neuztraucās.

Strojeva apsēdās uz krēsla maliņas.

—   Milicijā vēl neesmu bijusi. Tautas kontrole izsauca, biedru tiesas sprieda—nevienas bezkvīts apkalpošanas, bet viņa tik raksta un raksta! Tā tik ir skaudīga muļķe! Viņai vieta ir nevis mūsu salonā, bet gan stacijas frizētavā! Ka tik cilvēkam nervus bojāt…

Sizovs līdzjūtīgi pamāja.

—    Mēs jau sapulcē viņu klausījāmies, bijām arodbiedrībā… Sakiet, cik tad var?

Strojevas sejā emocijas neatspoguļojās, tikai cilājās uzacu pusloki un veidojās dziļas krunciņas uz pieres. Viņa palūkojās uz cigaretēm.

—   Vai drīkstu uzsmēķēt? Es savas esmu aizmirsusi.

—    Smēķējiet, smēķējiet, — majors pamāja, neatraujoties no papīriem.

Strojeva atplēsa paciņu, ar saviem manikirētajiem nadziņiem veikli aizķēra cigareti, ar tievajiem pirkstiņiem to paviļāja.

—   Firma! Labi dzīvojat, — viņa pasmaidīja.

—    Ne slikti, — Sizovs piekrita, pacēlis galvu. Viņš ievēroja, ka meitenei ir savāds smaids — augšējai lūpai paceļoties, atklājas līdzeni zobi un rozā smaganas, bet apakšējā lūpa palika uz vietas. Ne smaids, bet ņirga.

Strojeva pielika cigareti pie lūpām, gaidoši skatoties uz Sizovu, bet tas pauda neizpratni. Tad viņa no nelielās ādas somiņas izvilka šķiltavas, aizsmēķēja, atmetās pret krēsla atzveltni un pārlika vienu kāju pāri otrai.

—   Manuprāt, tas ir nepareizi. Raksta visādi, kam vien nav slinkums, bet milicija tūlīt sūta izsaukumu… Cik tad var!

—   Noskaidrosim, Tamāra Sergej evna, — nomierinoši teica majors.

—   Vera Sergejevna! — vēl nesaprotot, Strojeva automātiski pārlaboja.

—  Ak jā, atvainojiet! Par Tamāru jūs nosaucāties dažiem saviem paziņām.

Strojeva ar dūmiem aizrijās.

—  Kad? Es nevienam neesmu citā vārdā saukusies! Man ir savs vārds!

Sizovs klusējot skatījās uz sarunu biedreni. Viņa atkal sastinga neērtā pozā uz krēsla maliņas. Uz pieres bija redza- mas_sviedru lāsītes.

īsi pieklauvējis, kabinetā ienāca Gubarevs.

—   Ignat Fiļipovič, vai ar cigaretīti neizlīdzēsiet?

—   Ņem, bet atnes atpakaļ.

Gubarevs akurāti pacēla cigarešu paciņu un izgāja.

Sizovs turpināja apskatīt Strojevu.

—   Kāpēc jūs klusējat? — viņa kļuva nemierīga, — un kas tie par mājieniem?

—  Jums nāksies atcerēties un pastāstīt vienu savas dzīves epizodi. Pirms septiņiem gadiem vakarā kafejnīcā «Sput- ņiks» jūs piegājāt pie vientuļa jauna cilvēka un palūdzāt viņam samainīt divdesmit piecus rubļus.

—   Tas nav bijis! Es nekad neeju pie vīriešiem!

—  Jūs izskatījāties ļoti efektīgi: spilgta brunete sarkanā kleitā ar platu sarkanu jostu, melnas zeķes. Vai jums bija tāds apģērbs?

Strojeva saspringti domāja.

—   Es… neatceros.

—   To ir viegli precizēt. Var pajautāt draudzenēm kopmītnē, var…

—  Liekas, es patiesi valkāju sarkanu kleitu ar jostu. Nu, bet zeķes — vai to maz var atcerēties…

—    Tas jaunais cilvēks jūs atpazina pēc fotokartītes, atpazīs arī personīgi satiekot, bet tiešā konfrontācijā apstiprinās savu liecību.

—  Viņš vienkārši ir gļēvulis un mīkstmiesis! — Strojeva dusmīgi izkliedza. — Mums uzbruka laupītāji, un viņš aizbēga, bet mani atstāja saplosīšanai.

Viņa sāka raudāt. Sizovs nesatricināmi nogaidīja. Pamazām Strojeva nomierinājās, izņēma kabatlakatiņu un uzmanīgi, lai neizsmērētu tušu, nosusināja acis.

—  Milicijai jūs, protams, neziņojāt, pazīmes neatcerējāties, — majors iepriekšējā tonī turpināja, — vai tā?

—  Bet kāda jēga ziņot? Vai man no tā kļūs vieglāk? Un kā viņus atcerēties, ja ir tumšs?

Viņa nervozi pavandījās pa somiņu, skatienam pārslīdot pār galdu.

—   Jūsu biedrs tā arī neatnesa cigaretes.

—   Paciņa ir pie ekspertiem, — operatīvais darbinieks paskaidroja. —Viņi pēta jūsu pirkstu nospiedumus.

—  Kāpēc? — Strojeva nobijusies salēcās,—vai es esmu zagle?

—   Drusciņ vēlāk paskaidrošu, — Sizovs nenolaida no pratināmās vērīgu skatienu.

—    Bet pagaidām pastāstiet, kas notika vasarnīcā pēc desmit dienām, kad jūs turp aizvedāt jaunu paziņu.

Statuete sastinga.

—  Kas par desmit dienām?! Kāds jauns paziņa? Neko nezinu! Jūs man te bumbas nekariniet! Es… es sūdzēšos! Iešu tieši pie prokurora!

Pēdējos vārdus viņa izkliedza spalgā, gandrīz spiedzošā balsī.

—  Kāpēc tāda histērija? Jajau vairāk nebijāt vasarnīcā, tad tā arī sakiet, — majors noteica pasvītroti klusā balsī.

—   Izsauc, nervus bojā… Nekad un nevienu uz turieni neesmu vedusi! Pietika ar vienu reizi, lai Jabloņevku sāktu apiet ar līkumu!

Viņa dziļi ievilka elpu un sāka klepot, tad izberzēja acis.

—  Vai pūdernīcu nenozaudējāt? —joprojām klusi jautāja Sizovs.

—   Kad tie divi tipi uzbruka, visu somiņu izgāza! Labi vēl, ka galva palika,—nenoņemot pirkstus no acīm, Strojeva dobjā balsī teica.

—   Mēs runājam par dažādām dienām. Pēc tās, kuru atceraties, jūs, notikuma vieta tika ļoti rūpīgi apskatīta, taču nekas netika atrasts. Bet pēc desmit dienām, kad jūsu kārtējais pavadonis nepaspēja aizbēgt, atrada pūdernīcu. Tā atradās trīs metru attālumā no līķa.

—   Neko nezinu! Jūs mani savās lietās nejauciet! — Strojeva sāka kliegt, ar naidu skatoties uz majoru, bet tas vienmērīgi turpināja:

—  No pūdernīcas noņēma pirkstu nospiedumus, un tagad eksperti tos salīdzina ar jūsu, kurus atstājāt uz cigarešu paciņas. Nedaudz pagaidīsim un es jums uzdošu vēl dažus jautājumus.

Strojevas seja kļuva tumši sarkana, un sviedri spiedās ne tikai uz pieres, bet arī uz vaigiem, deguna un zoda tā, it kā meitene būtu «šikas» saunas sutinātavā, tikai kosmētika bija pilnīgi nevietā.

—  Es vairāk nevēlos atbildēt ne uz kādiem jautājumiem! Es esmu darba pirmrindniece, sadzīves pakalpojumu teicamniece! Man ir Goda raksti!

—  Tie būs vainu mīkstinošie apstākļi. Atklāta atzīšanās arī ir tiem pieskaitāma. Iesaku ņemt vērā.

—   Vai tad jūs mani vēlaties sodīt, vai?

Skaistās lūpas sīki drebēja, un Sizovs zināja, kas notiks pēc dažām minūtēm.

—  Es gatavojos nodot materiālu izmeklētājam. Viņš jūsu argumentus rūpīgi pārbaudīs un, visticamāk, tos pilnībā apgāzīs. Bet pēc tam lietu nodos tiesā.

—  Par ko mani tiesāt? — Strojeva centās vēl piepūsties, taču tas ne visai izdevās, bija jūtams, ka viņa ir tuvu histērijai.

—    Par līdzdalību laupīšanas uzbrukumos. Viss ir atkarīgs no jūsu lomas — var arī būt tā, ka par piedalīšanos slepkavībā. Ceru, ka pie jūsu paziņu pēdējiem darbiem neesat piederīga.

—   Kādi vēl pēdējie darbi?

Aizsmakusi balss nodeva, ka viņa ar pēdējiem spēkiem pūlas saglabāt pašsavaldību.

Un Sizovs deva izšķirošo triecienu.

—Trīs slepkavības. Divi cietušie—milicijas darbinieki.

Kontrastējot ar detektīva ikdienišķo toni, izteiktā jēga bija vēl drausmīgāka.

—   A-ā-ā! — satvērusi galvu, Strojeva vaidot šūpojās uz krēsla. Porcelāna sejiņa bija saplaisājusi, kļuvusi neglīta un nožēlojama.

—   Tie ir zvēri, īsti zvēri. Viņi mani pārbaidīja, iepina mani… Es taču biju meitenīte — nupat deviņpadsmit gadu palika. Nu, patika bāri, dejas, izklaidēties… Zobs piedāvāja dīkdieņus aptīrīt. Es atteicos. Viņš piedraudēja. Zobs ir psihisks, un nazis viņam vienmēr ir kabatā. Kas man vēl atlika? Kad tas plecīgais aizskrēja, Zobs mani piekāva par to, ka tik raženu biju atvedusi.

Viņa runāja, asaras rijot, un viņas balss skanēja neskaidri, taču Vecā saasinātā dzirde uztvēra jēgu.

—   Bet kā tas otrais tikko bilda vārdu, tā Zobs viņu ar nazi… Vai tad es zināju, ka viņš ko tādu darīs? No tā laika es no viņiem attālinājos. Pēdējos gadus, vispār, neesmu redzējusi. Domāju, ka iesēdināti. Bet viņi, lūk, ko…

—  Kas tas tāds — Zobs? — Sizovs valdonīgi pārtrauca, zinot, kā caursist atsvešinātības sienu…

—   Anatolijs Zubovs, bet vājajam vārds ir Sergejs, uzvārdu neatceros, — kā hipnotizēta Strojeva paklausīgi atbildēja.

Kad Gubarevs atgriezās kabinetā, Strojeva sēdējā, ļengani atspiedusies pret seifa auksto tēraudu, bet Vecais ātri rakstīja protokolu. Durvīm nočīkstot, viņš pacēla galvu un ar jautājošu skatu vērsās pieienācēja. Gubarevs minstinājās.

—   Nu?

—   Vai jums nezvanīja?

Sizovs pārsteigts apklusa.

—   Patiesi?

—   Ne visai. — Gubarevs mīņājās no vienas kājas uz otru. — Kā to labāk paskaidrot… Slikta dzirdamība, nav iespējams saprast, kas zvana un kam.

Sizovs kaut ko pie sevis noteica, tikai lūpas pakustējās.

—  Labi, noskaidrosim. Organizē mašīnu un pieaicinātos lieciniekus. Mēs kopā ar Veru Sergejevnu pavizināsimies pa pilsētu un aizbrauksim uz Jabloņevkas vasarnīcu.

Majors pievērsās Strojevai:

—    Pasēdiet pāris minūtes koridorā. Mums jāapspriež viens mazs jautājums.

Kad Strojeva izgāja, majors uzklupajaunajam kolēģim:

—   Ko tu mels? Kas par dzirdamību?

—    Vai atceraties? Aizpagājušajā gadā pārplīsa apkures caurules. Arhīvu appludināja, daktiloskopu pieraksti kļuva mitri, nospiedumi no pūdernīcas ir izplūduši un tos nav iespējams identificēt.

Sizovs ar kulaku uzsita pa galdu un klusu nolamājās.

—   Atvaino… — viņš brīdi padomāja. — Labi! Kas ir, tas ir! Es tagad pārbaudīšu liecības notikuma vietā, bet tu padarbojies ar šo. — Sizovs pasniedza Gubarevam lapiņu ar pierakstiem. — Tikai ļoti uzmanīgi. Noskaidro, kas tie ir pa cilvēkiem, kur viņi ir pašreiz. Un viss! Vakarā aprunāsimies.

Nākamajā dienā nodaļas priekšnieks noklausījās Fomenko atskaiti. Mišujevam patika, ka viņš padotajam iedveš redzamu cieņu un jūtamas bailes, tādēļ ziņojuma saraus- tījums novirzījās otrajā plānā un īpaši nenervozēja.

—    Vai maz ir to vietu, kur varēja nokļūt šis striķis! Numura uz tā nav, norakstīt to nenoraksta… — kā allaž, skatoties sāņus, Fomenko ņurdēja. — Piecus gadus var strādāt un sekmīgi atskaitīties, bet jēgas tur nebūs. Es par biedru Veselovski neko sliktu negribu teikt, bet viņš to lieliski saprot.

—   Ko tu piedāvā? — Mišujevs labvēlīgi painteresējās.

—  Biedri apakšpulkvedi, jūs mani pazīstiet — es esmu izpildītājs. Zvaigznes no debesīm neķeru, priekšniekos netiecos. Ko uzticēs — izpildīšu punkts punktā. Bet piedāvāt — to gan neprotu. Sizovam ir daudz izdomas, viņš var uz visām pusēm pa zemēm rakties. Bet tas, ka arhīvu ar karstu ūdeni appludinās, arī viņš neparedzēja.

—   Paga, paga, — pulkvedis pārtrauca, — kāds sakars šeit ir ar arhīvu?

—  Viņš taču tajā vecajā lietā rakājas, — par priekšnieka uzmanību priecīgais Fomenko sāka bērt. — Vakar pie viņa kabinetā raudāja «šika» dāmīte, Gubarevs skrēja pie ekspertiem. Tad arī es painteresējos. Izrādās, ka viņa ir iejaukta slepkavībā, pat pūdernīcu notikuma vietā pazaudējusi. — Fomenko nezin kāpēc atskatījās un kā parasti pārgāja uz čukstiem: — Sizovs grasījās ar pirkstu nospiedumiem uz tās pūdernīcas dāmīti pilnībā pie lietas «piešūt», bet izrādījās, ka daktiloskopiskie materiāli ir sabojāti. Lūk, neveiksme! Kas to varēja iedomāties?

—   Nu un tad? — Mišujevs nepacietīgi jautāja.

Fomenko sajūsmā ar plaukstu cirta pa gaisu.

—   Sizovs viņu tāpat atraisīja! Ir teikts — «meklēšanas mašīna»!

Attapies, viņš noklusināja sajūsmu balsī:

—   īsāk — dāmīte atzinās visos punktos!

Mišujevs nedaudz padomāja un pasmīnēja.

—    Cik tad ir vērta piespiesta atzīšanās, kas nav apstiprināta ar objektīviem pierādījumiem! Kā jūs uzskatāt?

—   Kāpēc «piespiesta»? — nesapratnē Fomenko acis kļuva apaļas.

—   Sacīji — raudāja! Tātad spieda, iebaidīja. Pats zini…

—   Tā viņi visi raud, sevi žēlo, — operatīvais nicinoši teica.

Mišujevs piecēlās, apgāja ap galdu un apsēdās pretim padotajam, tā radot uzticības pilnu sarunas atmosfēru.

—   Vakar atzinās, bet rīt atteiksies un vēl pasūdzēsies par neatļautām izmeklēšanas metodēm! Vai mazums ir tādu gadījumu?

—   Cik tik uziet, — nosodoši izdvesa Fomenko.

—  Nu lūk! Un nāksies nevis sajūsmināties par Sizovu, bet viņu sodīt. Vai tā?

Fomenko paraustīja plecus. Mišujevs neapmierināts atkārtoja šo kustību.

—Nē, samiernieciska pozīcija šeit neder. Mēs nevaram samierināties ar pilsoņu likumīgo tiesību pārkāpšanu! Vai šajā gadījumā bija ievērotas liecinieces tiesības sniegt tās liecības, kuras, pēc viņas uzskatiem, ir jāsniedz?

Fomenko atkal paraustīja plecus, redzami nesaprotot, kurp priekšnieks virza.

—   Nezinu, nejautāju.

—   Tad pajautājiet. Zināt, kur viņu atrast?

—    Friziere «Lokonā», kam viņu meklēt, — drūmi noteica operatīvais izmeklētājs.

—   Jo labāk, — Mišujevs pamāja. — Parunājiet ar šo sievieti, uzziniet, kāpēc viņa bez objektīviem pierādījumiem sniegusi sevis kompromitējošas liecības. Ja viņa gribēs sūdzēties par Sizovu, par viņa varas pārsniegšanu — pieņemiet iesniegumu!

Fomenko sakoda žokļus, turpinot drūmi skatīties sāņus.

—    Labāk būs, ja es viņu pie jums atvedīšu, tad arī pajautāsiet, — viņš caur zobiem izteica. — Priekšniekam tas ir ērtāk. Arī inspekcija šādiem gadījumiem ir.

—   Es labāk zinu, kas ir jādara priekšniekam un kas — padotajam, — auksti teica apakšpulkvedis. — Jūs man liekat vilties, biedri Fomenko. Priekšlikumu šai lietā jums nav, iniciatīvu nekad neparādiet, apgalvojat, ka esat labs izpildītājs. Nu ko, tādi cilvēki arī ir vajadzīgi. Taču, kad dodu pavēli, jūs tās izpildīšanu aizstājat ar rediģēšanu! Tātad arī kā izpildītājs jūs esat necils. Man tā negribētos domāt. Kāpēc vispār jūs turēt dienestā?

—    Ko tad es? Es neiebilstu. Vajag — tātad vajag, — Fomenko pavērsa pret priekšnieku savu šaudīgo skatienu. — Ja ir pavēlēts, izdarīšu.

—    Ir svarīgi ne tikai pavēli izpildīt, svarīgi ir iegūt vajadzīgo rezultātu. — Pēc brīža Mišujevs ar uzsvaru atkārtoja: — Saprotiet, vajadzīgs rezultāts, kuru no jums gaida. Vai skaidrs?

—  Skaidrs, biedri apakšpulkvedi, — operatīvais pierasti ievilka puņķus un pamāja. Viņa izskats vairs nebija drūms, bet vienkārši — sanīcis kā parasti.

Taču, atrodoties uz ielas, viņš atkal sadrūma, pamazām palēnināja soļus un apstājās, redzami negribēdams iet turp, kur bija sūtīts. Garām plūda blīva ļaužu straume, viņu grūstīja gan mugurā, gan sānos, sita pa kājām ar smagajām somām.

—   Ko stāvi? Aizmidzis esi, vai?

—   Redzams, pilnā…

Dzīves saērcināto līdzpilsoņu nelabvēlība nepārsteidza — Fomenko bija Tihodonskas pamatiedzīvotājs. Domas ievirzījās noteiktā gultnē, un viņš sāka soļot mērķtiecīgi, jo mocošās domas no galvas izspieda paša noteiktais uzdevums. Pēc dažām minūtēm viņš nogriezās no galvenās ielas, ienira caurstaigājamā pagalmā un nonāca pie paplukušā sakņu kioska sētas pusē. Pieklauvēja norunātajā veidā un tika ielaists.

Resna pārdevēja, netīri pelēkā, bet priekšpusē — melnā virsvalkā, veikli aizšāva aizbīdni, izvilka no slēptuvītes aizsāktu degvīna pudeli, aizgāja pēc glāzes, paķerot pa ceļam ābolu un lielu burkānu.

—   Kas es tev — trusis, vai?

Fomenko vienā elpas vilcienā izdzēra glāzi, ar netīru kabatlakatu apslaucīja lūpas un iekodās ābolā. Parakņājies pa kabatām, viņš izvilka saņurcītu piecīti.

—   Nevajag. Kāpēc? Vai tādēļ es nabaga kļūšu?

Pārdevēja sāka māt ar rokām, bet viņš bargi atcirta:

— Kriminālā meklēšana par velti nedzer.

Izgājis svaigā gaisā, viņš piebeidza ābolu jūtot, kā pa ķermeni izplatās patīkams siltums un ne skaļi, bet pārsteigti teica:

—Nu tas gan dod! Ar viena līdzstrādnieka rokām savāc kompromitējošo materiālu par otro, sarīda viņus vienu pret otru, bet pats paliek maliņā.

Fomenko aizmeta tālumā apgrauzto ābola serdi un nodomāja: «Nu ko, katrs par sevi. Man ir trīs gadi līdz izdienai. Tā kā — kas nav paslēpies, es neesmu vainīgs!»

Neprātojot par visādām muļķībām, Fomenko nokļuva līdz firmīgajam kosmētikas salonam «Lokons», taču Stroje- vas darbā nebija. Administratore paskaidroja, ka viņa ir slima. Ieskatījies piezīmju grāmatiņā, viņš devās pie Strojevas uz mājām.

Šajā laika Vera Strojeva, sēdot mikstaja un dziļaja krēsla, runāja pa telefonu.

—   Nevaru neko darīt… Rokas, kājas trīc, nāves garlaicība… Nē! Kāda slimības lapa? Vienkārši sarunāju. Ļudka tikai priecāsies — pārķers manus klientus. Zini, cik es katru dienu zaudēju? Jā, tas ir pareizi… Nauda—iegūstama lieta, bet nervu šūnas neatjaunojas. Un vispār perspektīvā — cietums.

Viņa histēriski iesmējās.

—   Jā, veda mani pie advokāta, pat pie diviem. Viens tāds, viscaur pareizs, saka: «Salasiet raksturojumus! Veca lieta! Cīnīsimies par nosacītu tiesāšanu.»

Viņa pārlika sarkano klausuli ar ciparu numeratoru baltajiem taustiņiem kreisajā rokā, bet ar labo — ielēja glāzītē konjaku no pustukšotas pudeles, kas stāvēja blakus uz žurnāla galdiņa.

—  Iedomājies, visu netīro veļu izgriezīs! Gan Sofka paklausīsies, gan Mišelis, gan pārvaldnieks. Bet otrs, piekasīgs kukainis, ieteica no visa atteikties. Es ne, un nams nav mans!

Strojeva uzmanīgi, lai neizšļakstītos, pielika glāzīti pie lūpām, izdzēra dažus mazus malciņus.

—  Tur jau ir tā lieta — gan protokolu parakstīju, gan tai nolādētajā vasarnīcā visu parādīju, gan mani fotografēja no visām pusēm. Bet viņš saka: «Uzspļaujiet! Pati par viņiem sūdzieties, sak' piespieda, piekrāpa…»

Viņa lēni izdzēra konjaku, ieinteresēta pieplaka klausulei.

—  Tu arī tā iesaki? Bet kas viņš ir tas tavs paziņa? Ak, lūk, kā… Divas reizes, saki? Bet par ko? Viņi labāk par juristiem zina — viss taču uz pašu ādas. Tikai kāpēc viņš no savas sīkās neatteicās, ja ir tik gudrs? A, lūk, kas! Visi gudri, kamēr nepiežmiedz asti.

Strojeva vīlusies saviebās un gatavojās vēlreiz piepildīt glāzīti, taču pie durvīm piezvanīja.

—  Kāds ir atnācis, iešu atvērt. Nezinu. Varbūt Mišelis. Es viņam neko neteicu un nezinu, no kurienes… Nu labi, pagaidām!

Viņa ieskatījās spogulī, pārvilka ar suku pār matiem un atvēra durvis. Uz sliekšņa, patīkami smaidot, stāvēja Fomenko. Viņš piespiesti pasmaidīja, jo tāda bija parastā maska, ieejot kādā dzīvoklī pēc tās reizes, kad viņš gandrīz līdz ģībonim nobaidīja saimnieci, kas domāja, ka viņš ir noziedznieks.

—   Pie kājās?

—    Labdien, Vera Sergejevna! Kriminālā meklēšana, kapteinis Fomenko, — tāpat cukursaldi smaidot, operatīvais darbinieks tuvināja apliecību Veras Sergejevnas sejai. Viņa atkāpās istabā un bezspēcīgi apsēdās uz dīvāna. Aizcirtis durvis, Fomenko iegāja nopakaļ.

—   Es taču visu izstāstīju. Kāpēc jūs gribat mani atkal mocīt? Tas jūsu Sizovs man visus nervus sabojāja.

Viņa sāka raudāt.

—    Esmu slima, guļu gultā… Es sev vēnas pārgriezīšu… Nu ko tu smaidi kā idiots?

Bezspēcīgā niknumā Strojeva piesita kāju.

—    Ko tu kliedz kā aizkauta, — Fomenko uz brīdi aizmirsās, bet tūdaļ arī viņa acis piemiedzās, āda uz pieres savilkās, lūpas sašķiebās un balss patvaļīgi mainījās.

—   Tev grib palīdzēt.

Strojeva skaļi nožagojās, bet viņš jau savaldījās un aizdzina atpakaļ savieša masku, kas tik neuzmanīgi bija uzklājusies ieinteresēti koncentrētai kriminālās izmeklēšanas darbinieka sejai. Starp citu, viņš bieži aizmirsa, kāda ir viņa īstā seja un kāda ir tās maska.

—    Es taču esmu uzdevumā… Priekšnieks redzēja, kā jūs raudājāt un uzdeva jums pajautāt, vai Sizovs nelietoja neatļautas metodes. Varbūt viņš jūs nobaidīja vai neiedeva izlasīt protokolu?

Strojeva momentāni pārstāja raudāt.

—   Vai tad jūs savu izmeklētāju pārbaudāt?

—   Nu ja, — Fomenko atkal pasmaidīja savu salkano smaidiņu. — Jūs neizskatāties pēc noziedznieces, labi strādājat — es redzēju fotogrāfiju uz Goda plāksnes. Pārjums nekādu atmaskojošu pierādījumu nav. Priekšnieks nodomāja, ka Sizovs jūs ir piespiedis atzīties par to, ko neesat darījusi. Nu, un mani atsūtīja noskaidrot.

—  Nu, nu! — friziere novilka, sataustot uz galdiņa cigaretes. — Protams, baidīja.

Viņa noknakšķināja šķiltavas un aizsmēķēja.

—    Tiesai, saka, nodošu. Ar cigaretēm šantažēja… — Statuete nervozi nometa paciņu. — It kā pirkstu nospiedumus no tās noņēma.

Fomenko pārstāja smaidīt, saspringti ieturot neitrālu sejas izteiksmi.

—   Pirkstu nospiedumi patiesi tika fiksēti, taču nebija, ar ko salīdzināt — tie, kas bija uz pūdernīcas, izrādījās nozaudēti.

Strojeva strauji uzlēca no dīvāna un sāka ātri staigāt pa istabu.

—   Tātad noķēra kā muļķi! — viņa dziļi ievilka dūmus.

—    Bet es, aita, noticēju. Es tādu sūdzību… Es līdz pašai augšai aiziešu. Nav vairs tie laiki!

«Nu gan maita!» nodomāja operatīvais. «Tīru vietu neatrast, bet viņa savas tiesības krata!». Bet skaļi noteica:

—   Priekšnieks man uzdeva no jums pieņemt sūdzību, tā kā jums nekur nav jāiet. Tūlīt varat to uzrakstīt.

—   Un uzrakstīšu! — Statuete atriebīgi apsolīja. — Es tā uzrakstīšu. Vai papīrs ir?

Fomenko izņēma no mapes papīru, spalvu, nolika uz galdiņa blakus pudelei un norija siekalas.

—   Bet kā tad rakstīt?

—   Kā lai es to zinu? — negaidīti rupji teica operatīvais.

—   Kā bija, tā arī rakstiet.

«Tā tik vēl trūka, lai es diktētu par savu biedru!» pazibēja nikna doma. «Kas man, pilnīgi vairs nav sirdsapziņas?»

Strojeva sāka lēni rakstīt, rūpīgi pārdomāja katru frāzi. Fomenko piegāja pie loga.

«Daudz nepatīkama ir nācies darīt šajā dzinējsuņa darbā, bet tik pretīgi vēl nav bijis,» — viņš nodomāja. «Lai gan, ja tā padomā, nekas sevišķs. Viņa tā vai tā atteiktos un sāktu sūdzēties, ja ne šodien, tad rīt. Labi ļaudis iedos padomu… Kāda starpība, vai es pie viņas esmu atnācis, vai kāds cits… Atsūtītu Veselovski — būtu vēl sliktāk. Viņš tai tādu papīru uzrakstītu! Bet es? Lai raksta savu smērējumu! Viņi visi raksta. Sizovam tas viss kā zosij ūdens…»

Aiz loga uz balkona virves vējā plandījās ar mežģīnēm apdarinātā saimnieces veļa. Citā reizē Fomenko domas parasti ievirzītos pilnīgi noteiktā virzienā, taču tagad tas nenotika. Operatīvā darbinieka dvēselē kustējās vai nu nezināma, vai sen aizmirsta jūta:

«Bet Sizovs taču neietu vākt par biedru kompromitējošu materiālu… Un viņam neviens ari nepiedāvātu neko tamlīdzīgu!… Un tūlīt pats sev iebilda: «Tādēļ, ka ir autoritāte. Pats ģenerālis kādreiz pie viņa stažējies. Protams, tad ir viegli būt principiālam. Bet, ja Mišujevs būtu pavēlējis Guba- revam…»

Neprasot atļauju, viņš aizsmēķēja.

«Gubarevs arī neietu celt troksni, rakstītu raportu. Tādēļ, ka vēl ir puikiņš, dzīvi nepazīst, cepts gailis vēl viņu nav knābājis. Tagad uzklausa Sizovu, dzīvo ar viņa prātu…»

Aizmugurē ieskanējās stikla piesitiens pie kristāla.

«Kuce! Nevar paciesties. Labi, katrs savā vietā, bet es neatbildu par visiem. Vai drīz tā maita beigs?»

Viņš neatskatījās tik ilgi, līdz aiz muguras neatskanēja lietišķs jautājums.

—   Kā parakstīties?

—   Vārds, tēva vārds, uzvārds. Darbavieta, adrese, datums, — ar riebumu viņš noskaldīja. — Viss!

Statuete kļuva jūtami jautrāka. Parakstījusi papīru, viņa kārtējo reizi piepildīja glāzīti un izstaipījās.

—Vai gribat iedzert, kapteini ? — pilnīgās lūpas savilkās sološā smaidā, — tagad var arī atslābināties.

Pat bez grima, vienkāršā mājas virsvalkā viņa izskatījās diezgan efektīgi. Ari apaļie, ne cieši saspiestie celīši… Fomenko norija staignās siekalas.

— Milicija darbalaikā nedzer, pilsone Strojeva, — ar grūtībām viņš izspieda, cenšoties izskatīties nicinošs un nevērīgs. — Nemaz nerunājot par visādām «atslābināšanām».

Pēdējo vārdu izdevās izteikt ar jūtamu izsmieklu. Stroje- vu tas aizvainoja.

Ja šodien no rīta kāds būtu teicis, ka tik izdevīgā situācijā viņš izteiks tādu frāzi un saviebsies tā, it kā būtu atklājis pusdienu šķīvī gabaliņu no kaķa mēsliem, kapteinis Fomenko tam nebūtu ticējis. Aizejot viņš stipri aizcirta durvis.

Ienesot Strojevas iesniegumu nodaļas priekšniekam, Fomenko, aizbildinoties ar izdomātu iemeslu, atstāja pārvaldi un, pārnācis mājās, smagi piedzērās. Starp citu, tā bija gadījies arī agrāk, tiesa, ne pārāk bieži.

12

Istaba bija krietni pieaugusi ar sūnu un zirnekļu tīkliem. Vecais, kurš šeit faktiski tikai pārgulēja, jau vairākus mēnešus atlika ģenerālo tīrīšanu uz vēlāku laiku, bet Polikarpiča midzeņa apmeklējums viņu piespieda paņemt slotu un lupatu. Negribējās pat kaut cik līdzināties par zvēru kļuvušajam kolēģim. Bijušajam kolēģim, atvaļinātam kolēģim… Sizovs it kā izgaršoja šo vārdkopu un neviļus to piemēroja sev. Atvaļināts… Viņš taču palika detektīvs, nenodzērās, nenolaidās un darbu nav aizmirsis. Palīdzēja.

Ignats Fiļipovičs izgrieza lupatu, nospiežot netīro ūdeni. Vārdi… Bijušais arī ir — bijušais. Norakstīts medību suns. Prot iet pa pēdām, pacelt zvēru, to dzīt, pārvarēt pretestību un, ieķeroties rīklē, novājinātu spiest pie zemes. Citam nekam nederīgs, var tikai skumji ilgoties un grauzt savu asti nolaistajā bloka istabiņā.

Doma par aiziešanu no dienesta, kas pēdējā laikā tik bieži Sizovu urdīja, ka viņš jau sāka samierināties, tagad patiesi nospieda. Varbūt tādēļ, ka pēc šīsdienas sarunas ar Mišujevu, turpmākā dienesta perspektīva izgaismojās pietiekami reljefi.

Noda|as priekšnieks viņu izsauca ar sekretāres starpniecību — tā bija droša pazīme tam, ka saruna būs nepatīkama.

—     Iepazīstieties… — ar plašu kustību apakšpulkvedis nometa uz galda Strojevas iesniegumu. Apsēsties viņam nepiedāvāja. Kad ar vēsu uzņemšanu apmulsinātais cilvēks, stāvot kājās, lasa sūdzību par sevi, viņam noteikti jājūtas vainīgam.

Sizovs arī labi pārzināja operatīvo psiholoģiju. Pasvītroti nesteidzīgi viņš izvilka krēslu, pamatīgi apsēdās, tik pat nesteidzīgi no žaketes iekšējās kabatas izņēma brilles, kuras lietoja, kad bija ilgi jāstrādā ar dokumentiem, notīrīja stiklus, uzlika tās un tikai tad pievilka sev tuvāk iesniegumu.

Mišujevs uzmanīgi vēroja viņa seju. Taču Vecais vēl no arodskolas bērnības saglabāja likumu—nekad neizrādīt sāpes, apmulsumu, bailes. It īpaši tā acu priekšā, kurš cenšas tev tās sagādāt. Sitiens, kas neizsauc vaidu, asaras vai vismaz sāpīgu grimasi, visiem liekas, tai skaitā arī pašam sitējam, divreiz vājāks nekā patiesībā. Un ar to jau ir iedragāta ienaidnieka pārliecība par savu pārākumu un tātad ir pazeminājusies arī viņa uzvaras iespēja, un ir laiks izdarīt atbildes gājienu.

Kādreiz pilsonis Prišķepa, ar iesauku Skelets, izmantojot brīdi, iedūra viņam zem rokas sānos ar resnu īlenu, ar kuru pirms tam jau bija nodūris tris cilvēkus, un, izrāvis to, atlēca sāņus un ar kāru skatu iesūcās neieredzamā operatīvā portretā. Neredzot sagaidāmās smagā ievainojuma pazīmes, krita panikā un nesaprotoši raudzījās uz apļo asmeni, kas bija asiņains un noklāts ar brūniem aknu audiem, nokavēja un palaida garām brīdi, kad Vecais kabatā knibinājās ar tik pēkšņi stingru kļuvušo drošinātāju. Tikai knakšķis pamodināja sastingušo Skeletu — viņš spēra soli uz priekšu, bet par vēlu. Spēka izvilkt roku no kabatas nebija, un Vecais izšāva tieši cauri lietusmētelim…

Beidzis lasīt ziņojumu, Sizovs vienaldzīgi to nolika atpakaļ.

—   Ko teiksiet? — Mišujevs uzbrūkoši jautāja.

—   Tās ir viņas tiesības. Tādos gadījumos katrs otrais sūdzas.

Arī majora atbilde izskanēja vienaldzīgi. Tas Mišujevu nedaudz izsita no sliedēm, bet, sekojot inercei, viņš turpināja tik pat uzstājīgi:

—  Velti jūs tik vieglprātīgi pret to izturaties. Uzrakstiet sīku paskaidrojumu, un es nosūtīšu materiālu inspekcijai, lai to rūpīgi pārbaudītu, — un, kaut ko sevī pārvarējis, pēc gandrīz nemanāmas pauzes piebilda: — Bet pagaidām nāksies jūs no lietas atstādināt.

Sizovs paraustīja plecus.

—Nesmīdiniet ļaudis, biedri priekšniek! Strojeva mums nodeva aizdomās turamos — Zubovu un Jermaku. Viņi jau mēnesi nerādās mājās. Ir ziņas, ka abi slēpjas pilsētā. Gubarevs strādā ar viņu sakariem. Uzskatu par vajadzīgu viņam palīgā pieslēgt Fomenko.

Mišujevs sajuta, ka zaudē iniciatīvu.

—    Tā ir cita tēma. Bet, ko jūs tomēr varat teikt par sūdzību?

—    Strojeva sniedza sīku, detalizētu liecību — tas ir viens. Visu parādīja notikuma vietā — divi. Pūdernīcu atpazina viņas māte un draudzene — tas ir trīs. Kalmikovs atmaskoja tiešā konfrontācijā — četri…

—   Pareizi, Kalmikovs! — Mišujevs uz krēsla palēcās.

—   Es atcerējos šo šoferi, tikai uzvārds bija aizmirsies! Bet kā Strojeva ar pūdernīcu, tā arī Kalmikovs ir tālā pagātnē. Vai viņiem ir kāds sakars ar «sicīliešiem»? Ja atmetam jūsu fantāzijas — nekāds. Toties ar mani viss ir vistiešākajā sakarā. Arī laiks ir izvēlēts veiksmīgi! — apakšpulkvedis runāja vēl mierīgi, taču bija jūtams, ka tas viņam izdodas ar grūtībām.

—   Nesapratu… — Vecā lūpas sakniebās ciešā līnijā.

—   Tagad man pilnīgi nav vajadzīgi sarežģījumi. Bet te

—    sīka grabināšanās ar vecām lietām, kļūdu un nolaidību meklēšana… Bijušais darbaudzinātājs grib mani nopietni iegāzt.

—   Jūs pats sevi iegāzāt, lai gan par to nedomājāt, — majors noguris atteica, — bet tagad vecie fakti uzpeldēja, un no tiem nekur nevar aizbēgt.

—    Fakti? Kur tad viņi ir? — Mišujevs ļauni jautāja.

—   Kur ir Batņjacka pratināšanas protokols? Ak, oficiāli viņš neko neteica? Un neteiks! Zagļu likuma priekšā kā klaunam atklāties? Nekā nebija, uzreiz ausis nogriezīs! Turpinās sēdēt kā slepkava? Un tālāk? Strojeva? Pretrunīgas liecības, sūdzība par nelikumīgām ietekmēšanas metodēm. Pūdernīca? Parunās ar advokātu un paziņos, ka to ir nozaudējusi nedēļu pirms slepkavības. Kalmikovs? Viņš ir vesels un dzīvs, nobijās nezin no kā, par Fedosova slepkavību nav informēts. Kas paliek? Tikai jūsu dokumenti.

—  Paliek Zubovs un Jermaks. Kad mēs viņus saņemsim, pat jūs nevarēsiet faktus nosaukt par izdomājumiem!

Sizovs, acis piemiedzis, tieši apskatīja apakšpulkvedi, un tas uz brīdi sevi sajuta par nejēgu, par lietu nesaprotošu stažieri, kas pieļāvis kārtējo izgāšanos. Uz selektora importētās pults iedegās sarkana lampiņa, un melodisks signāls atskaņoja izsaukumu. Mišujevs pacēla klausuli, ar pirkstu piespieda pogu, kas savienoja ar dežūrdaļu, un tūlīt saspringti sastinga.

—  Kad viņš to paziņoja? Vai kāds iepazinās ar telefono- grammu? Kā nē, ja puse pārvaldes par to zina! — Mišujevs sāka kliegt, ļaujot vaļu saērcinātībai, kuru tik ilgi bija slēpis.

—   Šie uzvārdi man ir uz galda! Ne velna neievēro slepenības režīmu! Sodīsim! — Viņš ar spēku nometa klausuli un asi pagriezās pret Sizovu. — Pirms dažām stundām Veselovskis paziņoja pa VC (augstfrekvences sakaru kanāls), ka pirkstu nospiedumus mašīnā atstājis Zubovs. Bet Jermaks — viņa tuvākais draugs un pastāvīgs palīgs. Ja jūs to uzzinājāt ātrāk par mani, dežurants tiks sodīts par nolaidību un bezatbildību. Tik un tā nav saprotami, kāpēc te iesaistāmi Strojeva un Kalmikovs. Vai patiesi ir tik liela vēlme aprakt tiešo priekšnieku?

Mišujevs pasmaidīja neslēptā izsmieklā.

—  Ai, ai, ai, bijušais darbaudzinātāj, tā nav labi! Mācījāt man taču pavisam ko citu…

Sizovs brīdi klusēja, joprojām ar piemiegtām acīm vērojot apakšpulkvedi.

—   Žēl, ka neko tā arī neesmu iemācījis. Tikumību un godīgumu nevar iepotēt, bet arī elementāro situācijas novērtēšanu neiemācīju. Kāda gan starpība, kas atklājis «sicīliešus»? Galvenais, ka viņi izstāstīs par Jabloņevkas vasarnīcu un tu iekritīsi tajā bedrē, kuru pats sev arī izraki.

Lai arī Mišujevs nepievērsa uzmanību Sizova uzrunai uz «tu», viņš jau nejutās kā stažieris.

—   Ja pastāstīs…

Nākošās dienas rītā Sizovu izsauca Krutiļins. Pieņemšanas telpā viņš saskrējās ar Veselovski — tas jau nāca no pulkveža kabineta, un viņam bija uzvarētāja izskats.

—  Kā dzīvojat, Ignat Fiļipovič? — vieglā nevērībā viņš jautāja. — Drīz ņemsim «sicīliešus», gatavojieties!

Ja tas bija joks, tad ar nopietnu zemtekstu.

Pie Krutiļina bija Mišujevs un pirkstos nervozi grozīja importa pildspalvu ar elektronisko pulksteni.

Pulkvedis caurskatīja papīrus, kas bija iespiesti ātršuvējā ar zilu kartona apvākojumu. Pacēlis galvu, pamāja ienācējam, norādīja uz krēslu un pāršķīra kārtējo lapu. Sizovs apsēdās pretī Mi šuj evam, savā priekšā noliekot apdilušu mapi, uz kuru apakšpulkvedis pašķielēja ar zināmu trauksmi. Dažas minūtes kabinetā valdīja klusums. Beidzot Krutiļins pāršķīra pēdējo dosjē lappusi.

—  Tā, — viņš pacēla galvu un pārlaida smago skatienu no Sizova uz Mišujevu un atpakaļ, — paraksta viltojums — tas ir pilnīgi… — viņš noturējās, — pilnīgs sīkums. Arī brauciens bez rezultātiem. No ziņojuma redzams, ka zināma informācija ir iegūta, lai arī oficiālu liecību šīs, kā viņu… nedeva. Frizieres sūdzība… Labi, par to vēlāk. Bet tagad sakiet man, major, uz kāda pamata jūs strādājiet ar cilvēkiem, kuru lietas jau izbeigtas? Izsaucat viņus, pratināt, atjaunojat liecības notikumu vietās!

Mišujevs centīgi sāka māt.

—   Viņi taču nekādi neiekļaujas «sicīliešu» meklēšanā. Tātad jūsu darbības ir nelikumīgas.

Sizovs atvilka saļurkāto rāvējslēdzēju, parakājās mapes ādas iekšpusē. Mišujeva uzmanīgo skatu pavadīts, sameklēja apgabala prokuratūras veidlapu ar nodrukāto tekstu un plašo Trembicka parakstu un pasniedza to pulkvedim.

—  Te ir izmeklētāja rakstisks rīkojums, kuru es izpildīju. Krutiļins uzmanīgi izlasīja dokumentu un paskatījās uz

Mišujevu.

—    Kāpēc es neko nezinu? — tas saērcināti jautāja. — Es nekādus izmeklētāju uzdevumus neesmu vīzējis.

—    Šai gadījumā jūsu vīza nav vajadzīga, — Sizovs mierīgi paskaidroja. —Es ietilpstu operatīvajā izmeklēšanas grupā, kas izveidota ar apgabala prokurora un ģenerāļa pavēli. Trembickis ir grupas vadītājs un dod uzdevumus tieši brigādes locekļiem.

Mišujevs attaisīja muti, tad to aizvēra. Krutiļins uz viņu paskatījās, pasmīnēja un aizsita dosjē.

—   Tagad par sūdzības būtību un jūsu darba rezultātu. Sizova roka atkal ieslīdēja mapē un gaismā tika izcelti

uzreiz tris dokumenti Vecais tos pa vienam izlika priekšā Krutiļinam.

—  Ziņojums. Noteikšanas dati meklējamām personām. Operatīvo meklēšanas pasākumu plāns,—majors īsi komentēja, nepaskatoties uz īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas vadītāju. — Bet par sūdzību — ko tur runāt, tāpat jau skaidrs.

Uz Krutiļina akmens cietās sejas pazibēja intereses ēna. Viņš paņēma papīrus, uzmanīgi paskatījās uz Sizovu, pēc tam ne mazāk uzmanīgi uz Mišujevu. Tas nenovērsa acis no automātiskās pildspalvas, it kā skaitītu uz elektroniskās ciparnīcas izlēcošās sekundes.

Pulkvedis iegrima lasīšanā. Kabinetā iestājās klusums. Beidzis lasīt, Krutiļins Vecajam uzdeva dažus jautājumus, kuri liecināja par viņa profesionalitāti, kas pamatīgi pārzina detektīva amatu, atzīmēja kaut ko kalendārā, pasvārstīja rokā Mišujeva ātršuvēja vākus.

—   Vai Hemingveju esat lasījuši? — viņš negaidīti jautāja, — par korridu.

Apakšpulkvedis pārsteigumā sāka kodīt lūpas.

—  Kas tur ir galvenais? — Krutiļins viegli pacilāja zilo mapi, it kā liekot noprast, ka tajā arī slēpjas atbilde.

Mišujevs drūmi pakratīja galvu.

—   Neatceros. Sen tas bija…

—  Galvenais — pēdējais dūriens! — Izspiestās ledainās acis azartā iemirdzējās. — Viss pārējais — dejas vērša acu priekšā, pīķīši skaustā, mājieni ar apmetni — tā ir sagatavošanās. Bez noslēdzošā izklupiena parasts balagāns, kuram ir graša vērtība.

Mišujevs neapmierināti noraustīja zodu.

—   Kāds te sakars ar korridu?

—    Bet tāds! — pulkvedis vēl dažas reizes plaukstā pašūpoja mapi, tad nometa uz galda un uzsita tai ar roku. — Var plānot, ziņot, atskaitīties, visam tam ir graša vērtība. Vajag aizturēt noziedznieku, un tad kļūst skaidrs, kam ir taisnība, kas ir vainīgs, kas ir gudrs, kas ir muļķis, kas strādāja pareizi, kurš pārkāpa, kas ara un kas pļāpāja… Lūk, šeit, — pulkvedis tikpat nevērīgi piebāza pirkstu pie ziliem ātršuvēja vākiem,—nav nekā par to, kā saņemt «sicīliešus». Bet šeit — viss tieši par to. — Viņš aiz stūrīša pacēla ar saspraudīti saspraustās Vecā lapiņas. — Saskaņā ar to rodasjau- tājums par divām pieejām, par divām darba metodēm, — Krutiļins turpināja.

Mišujevs atkal skaitīja sekundes.

—   Starp citu, vai jūs nemainījāt domas par meklēšanas darba turpmāko organizāciju? — pulkveža balss kļuva bīstami mīksta.

—  Nē! Lai Veselovskis pabeidz savu darbu, — neatraujoties no elektroniskās ciparnīcas, Mišujevs teica. Viņš zināja, ko saka, un gaidīja uzliesmojumu, bet negaidīti Kruti- ļina acīs parādījās jauna izteiksme.

—   Nu ko, tas ir pat interesanti…

Pulkvedis atmetās pret krēsla atzveltni, balss tonalitāte mainījās un kļuva parasta.

—  Veiksim eksperimentu un noskaidrosim, kāda pieeja ir pareizāka… Un izdarīsim atbilstošus secinājumus. Lai neviens mums nepārmestu subjektīvismu, — Krutiļins skaļi domāja. — Darbojieties, biedri apakšpulkvedi, vadiet perspektīvos līdzstrādniekus — biedrus Veselovski un Fomenko.

Mišujevs saprata, ka Krutiļins ņirgājas, lai gan ne viņa balsī, ne skatienā tas neizpaudās.

—  Bet jūs, major, strādājiet pēc sava plāna, — Krutiļins pievērsās Vecajam. — Ziņojiet tieši man. Ja rodas problēmas — pie manis. īsāk — sadarbosimies. Lūk, tādu tad arī sarīkosim sacensību.

Pulkvedis uzsmaidīja Mišujevam, aicinot to atbildes smaidam.

—  Kas pirmais iespiedīs šiem rāpuļiem asti… Bet aizturēšanu jebkurā gadījumā vadīšu es. Norunāts?

Smaids momentāni nodzisa.

—   Jautājumi ir? Nē? Strādājiet!

Kad meklējamie ir zināmi, viņus agri vai vēlu atrod. Pieņemts uzskatīt —jo ātrāk, jo labāk. Taču šajā gadījumā Mišujevam bija pretēji uzskati.

Mišujeva sniegto informāciju Silantjevs noziņoja operatīvajā sanāksmē kā lielu operatīvās — īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas panākumu — «sicīliešu» personības ir noteiktas, izcēlušies Veselovskis un, protams, nodaļas priekšnieks. Pats par sevi saprotams, ka slavas atblāzma krita arī uz kriminālās meklēšanas vadītājiem, tādēļ arī Silantjevs saņēma ģenerāļa uzslavu.

Pēc esošajām ziņām Zubovs un Jermaks atradās pilsētā. Dažas reizes viņi bija redzēti gan vienā, gan otrā ūķī. «Sicīlie- šus» izsludināja vietējā meklēšanā. Visas apgabala iekšlietu daļas un nodaļas saņēma viņu fotogrāfijas un atbilstošus orientējošus aprakstus. Jebkurā brīdī VAI inspektors vai iecirkņa milicis, operatīvais vai sardzes darbinieks, patruļu dienests vai kabatas zagļu ķērāju «vada» jaunākais inspektors varēja atklāt un atpazīt noziedzniekus. Apgabala kriminālajai meklēšanai šī lieta bija faktiski pabeigta. Mišujevs ar cieņu saņēma apsveikumus no kolēģiem un gaidīja pavēli par komandējumu uz mācībām.

Un, lai gan «sicīliešu» aizturēšanas operācija būtu loģisks noslēgums, Mišujevs šo bridi nesteidzināja, gluži otrādi — cerēja, ka «pēdējais dūriens» notiks jau viņa prombūtnes laikā. Tā būtu mierīgāk arī tad, ja šie «suņi» sāktu pļāpāt par Jabloņevku… Ja nebūsi tuvumā karstākajā brīdī, var gadīties izkļūt sveikā, bet dažu gadu laikā viss aizmirsīsies… Tiesa, Maskava nav uz citas planētas, ja gribēs — sasniegs arī tur. Cita lieta — vai gribēs sasniegt pa īstam?

Ir vienkāršāk par vienkāršu tricināt gaisu, noraidīt dažus zibeņus uz klātneesošo un ari ar to apmierināties. Formāli — neviens neko nepiesies… Silantjevs tā arī izdarīs. Ari Pavļickis nav asinskārīgs vīrs, pie tam skandalozi atmaskojumi apgabala aparātā viņam ir pilnīgi lieki. Vienīgi — šis Buldogs un nolādētā «Meklēšanas mašīna»…

Patiesībā īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļa bija it kā pāršķelta uz pu-sēm. Veselovskis un Fomenko negāja 78. kabinetā, Sizovs un Gubarevs gāja ar līkumu viņu 83. kabinetam. Satiekoties Veselovskis sveicināja auksti un nedaudz no augšas, bet Fomenko vaibstījās, izmocot sveicinājuma vārdus. Bez tam viņa seja bija ciešanu pilna, un acu skatiens klīda kaut kur malā.

Informācijas apmaiņa starp detektīvu pāriem faktiski nenotika. Veselovskis savāktās ziņas nodeva Mišujevam, kurš, izpildot pavēli, ziņoja tālāk Krutiļinam. Pulkvedis informēja Veco. Savukārt Vecais ar iegūto informāciju sākumā iepazīstināja Krutiļinu un tikai pēc tam to nodeva nodaļas priekšniekam.

Apkopojošo izziņu par «sicīliešu» personībām majors arī atnesa Krutiļinam.

«Zubovs Anatolijs, trīsdesmit viens gads, divas sodāmības — dzīvokļa apzagšana un huligānisms, nosēdējis četrus gadus, ļaunprātīgi pārkāpa ieslodzījuma režīmu, pret administrācijas pārstāvjiem izturējās naidīgi, nav labojies,» pulkvedis skaļi lasīja. «Pēc atbrīvošanas vairākas reizes figurēja krimināllietās, kuras pārtrauktas pierādījumu trūkuma dēļ. Vainu nekad neatzīst, aizturēšanā pretojas. Bezkaunīgs, agresīvs. Ir nosliece bēgt konvojēšanas laikā.»

Krutiļins pacēla no papīra smago skatienu.

—   Nav dāvana!

Un turpināja lasīt:

«Jermaks, trīsdesmit gadu, noziegumus izdarīja kopā ar Zuvbovu, nosēdējis trīs gadus. Melīgs, pakļaujas citu iespaidam, histērisks… Dodoties uz darbu 7. labošanas darbu kolonijā, demonstratīvi sev pārgrieza vēnas. Bezkaunīgs, ļauns, atriebīgs, iesauka — Psihs. Uzvedība — grūti paredzama…» Pulkvedis izstiepa zodu, pārbrauca pār to ar plaukstu, it kā pārbaudot, vai nav pa dienu apaudzis ar bārdu. — Viens otra vērts… Bet viņi taču nepadosies. Kā jūs domājat, Ignat Fiļipovič?

—   Skatoties, kas viņus ņems, — Vecais šķībi pasmaidīja, un Krutiļins atbildēja ar tieši tādu pašu smaidu.

—   Bet Vecais un Buldogs viņus nograuzīs kopā ar visiem kauliem. Kā tu domā?

Sizovs pirmo reizi izdzirdēja savu iesauku oficiālā vidē. Un pirmo reizi pulkvedis izpauda zināšanu par to, kā aiz muguras sauc viņu pašu.

—   Protams, nograuzīsim, — noraustījis vaigu, majors atbildēja.

—   Tātad divatā arī iesim, — domīgi noteica Krutiļins. —Vienīgi Ļeskovu noliksim piesegšanai — visādam gadīj u- mam… Viņš arī ir asais zēns!

Pulkvedis atdzīvojās.

—   Vai zini, ko viņš nostrādājis? Politnodarbību vietā māca nažu mešanu! Protams, izpelnījās rājienu.

Krutiļins iesmējās. Pirmo reizi Vecais redzēja, kā pulkvedis smejas patiesi no sirds.

13

Nākamā nedēļa sākās ar pārsteigumiem. Notika ārkārtējs notikums ar Krutiļinu. Vēlu vakarā viņš atgriezās mājās, trolejbusā izteica piezīmi trīs piedzērušiem huligāniem. Tie, kā paraduši, izkāpa, lai «veci pārmācītu».

Pulkvedis nogāza vienu no viņiem, aizlauza aiz muguras roku otrajam, bet trešais iebakstīja viņam sānos nazi. Parasts gadījums, atskaitot to, ka cietušais izrādījās Iekšlietu pārvaldes priekšnieka vietnieks. Starp citu, amats, pat pats augstākais, nespēj aizsargāt to, kas bez dienesta mašīnas un pierastās apsardzes riskē ceļot pa naksnīgu pilsētu. Taču aukstais asmens iedūrās nevis vienkāršā kabineta vadītāja ķermenī, bet rūdīta detektīva, kurš visā operatīvo priekšnieku vidē ieviesa pastāvīgu ieroču nēsāšanu, bet brīvajā laikā savas dvēseles apmierinājumam ķēra kabatzagļus un savu personīgo īpašību dēļ tika godāts ar iesauku Buldogs. Tas ari noteica notikuma rezultātu.

Ar rāvienu salauzis satverto roku, Krutiļins nometa nejūtīgo ķermeni zemē, nepārkāpjot instrukciju, aprēķināti iešāva kājā apbruņotajam, sašķaidot druskās ceļa locītavu, uzgāzās uz pirmā, kas jau saka atgūties un, piespiedis vēl karsto stobru tam pie žokļa, kaut ko viņam stāstīja tik ilgi, līdz atbrauca patruļas mašīna. Ko īsti viņš huligānam teica, palika noslēpums, bet tas, ka huligāns apslapinājās—patiess fakts, kuru apstiprināja patruļas seržanti.

Aizspiežot pulsējošo brūci, Krutiļins nodeva dažus rīkojumus un uzlika ierocim drošinātāju. Pēc tam patruļas grupas vecākajam nodeva pistoli un saglabāja samaņu līdz pašai operācijas telpai.

Buldoga novākšanā Mišujevs saskatīja likteņa roku. Vadītāja vietnieka pienākumus nodeva Silantjevam, bet tas bija apmierināts ar īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļu un tās vadītāju. Tātad — notikumu attīstība atkal kļuva plānojama un iepriekš nosakāma. Taču uzkrita vēl viens pārsteigums — zvans uz dežūrdaļu, uz 02.

—  Zobs ar Pšihu ir pie māsas Oktobra ielā 47, — ātri norunāja vīrieša balss. — Viņiem ir sarkans «sešnieks», tūlīt aties, ātrāk…

Klausulē noknakšķēja un atskanēja īsi signāli. Dežurants nekavējoties nodeva informāciju Silantjevam, kurš pa selek- toru noziņoja ģenerālim, vienlaicīgi nospiežot taustiņu, tā pievienojoties Mišujeva kabinetam, lai saruna būtu dzirdama arī viņam. Uztvēris notiekošā būtību, Mišujevs trīs reizes nospieda taustiņu ar uzrakstītu numuru — 83. Tas bija norunāts signāls — steidzīga pulcēšanās. Silantjevs vēl nebija pabeidzis pirmo frāzi, kad īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieka kabinetā ieskrēja Veselovskis. Pēc dažām sekundēm neveikli ienāca Fomenko, norūpējies pielabojot savā padusē kaut ko smagu. Abi sastinga, ieklausoties dobjajā balsī, kura skanēja no sakaru pults dekoratīvo restīšu dziļumiem.

—   Tur tiešām dzīvo Zubova māsa…

Silantjevs adresi bija nosaucis vispirms, tādēļ Mišujevs to uzrakstīja uz papīra lapiņas. Veselovska seja pauda gatavību apņēmīgai ncībai. Fomenko bozās un nošļucis šņaukāja degunu.

Apakšpulkvedis pasniedza lapiņu Veselovskim.

—   Ņemiet mašīnu. Pescovs ir lejā pagalmā. Un ieroci turēt gatavībā un lietot drosmīgi.

Operatīvie izskrēja koridorā.

—   Sarunu pārtraucu, tādēļ viņa personība nav zināma… Beidzis ziņojumu, uzmanīgais Silantjevs piebilda: — Tāpat kā paziņotās informācijas ticamība.

—   Darbības plāns? — Pavļickis asi jautāja.

Silantjevs ar atbildi kavējās.

—   Vai Mišujevs ir informēts? — tikpat asi jautāja ģenerālis.

īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieks iekļāvās sarunā.

—   Es jau nosūtīju grupu, biedri ģenerāli, — mierīgā balsī viņš paziņoja, — par rezultātiem nekavējoties ziņošu.

Ģenerālim patika īsums un lietišķums.

—   Kas izbrauca? — Pavļicka balss kļuva mīkstāka.

—   Veselovskis, Fomenko, Pescovs. Vecākais — Veselovskis.

—   Vai tiks galā? — ar šaubām jautāja ģenerālis.

—   Noteikti, — nekavējoši atbildēja Mišujevs. Viņš zināja, ka ģenerālis nevar ciest šaubas, nedrošību un svārs- tīšanos.

—   Bet kur ir Sizovs? Kāpēc viņu neiesaistījāt?

Tagad saminstinājās Mišujevs, bet tikai uz īsu brīdi.

—  Veselovskis sekmīgi vadīja šo meklēšanu, lai viņš to arī pabeidz, biedri ģenerāli. Sizova vecums un vispār… Vajag taču arī veterāniem maiņu.

Pavļickis neapmierināti nokrekstējās.

—Ņemiet vērā — operācijas iznākumu prasīšu nojums personīgi! Lai nesalaistu grīstē! Vistiešākajā veidā iesaistiet aizturēšanā Sizovu! Viņš arī savos gados aizvietos…

Ģenerālis kaut ko neskaidri nomurmināja un novērsās.

—  Nebaidies, — ierunājās Silantjevs, — Veselovskis ir saprātīgs zēns, arī mēs ar tevi pasmadzeņosim, ja kas…

Viņš apklusa.

—   Bet Sizovu piesaisti… Viņam ir pieredze, pats zini. Un redz uz priekšu. Vēl jo vairāk — ģenerālis pavēlēja. Viņš taču, ja kaut kas nebūs, uzreiz tev galvu noraus.

Silantjevs arī novērsās. Mišujevs palaida vaļīgāk kaklasaiti, noslaucīja nosvīdušo pieri.

Krutiļina nav, pārvaldes kriminālās meklēšanas priekšnieks pagāja sāņus, atstājot viņu vienu uzbrukuma smailē. No vienas puses — tas ir labi, nevajadzēs dalīt slavu. Bet no otras —nav ar ko dalīt atbildību. Pie uzvaras tāpat pie- sliesies daudzi, bet neveiksmes gadījumā nāksies atbildēt pilnībā. Neveiksmi ģenerālis pasniegs kā Krutiļina līnijas izgāšanos. Ķēra lētu autoritāti, brauca ar trolejbusu, ķēra kabatzagļus, uzdūrās nazim. Bet kriminālo meklēšanu nevadīja, darbu izgāza, sajauca padotajiem prātus ar kļūdainu tēzi par pieredzējuši kadru ignorēšanu, kuras mērķis — tā saucamā «atjaunināšanās». Un rezultāts—redzams. Jāveido organizatoriski slēdzieni. Liela galva viena nekrīt, kompānijas pēc jācērt nost arī dažas mazas. Un Silantjevs lika apjaust, kas šajā kompānijā iekļūs.

Mišujevs sapurinājās. Vēl par agru pielaisties. Visticamāk, ka Veselovskis šos tipus nositīs kā mušas. Rokas viņam ir brīvas. Sāks raustīties — apšaus, un gali būs ūdenī. Starp citu, pati labākā izeja no tās senās lietas Jabloņevkā… Bet nodrošināties nebūtu par skādi, tādēļ Sizovu pieaicināsim piedalīties. Kāpēc gan neieklausīties veterānā?

Vecais kāpa no kartotēkas uz savu kabinetu un trepēs sastapās ar lejā skrienošajiem kolēģiem no 83. kabineta. Veselovska žakete bija vaļā un atklāja aiz jostas aizbāzto pistoli. Viņi izskrēja iekšējā pagalmā, pēc tam Fomenko atgriezās, pieskrēja pie sardzes, ieskatījās dežūrdaļā.

—  Kur ir Pescovs? Vai Pescovu neredzējāt? Kādas cigaretes, kad jābrauc? Uz kādu kiosku? Uz stūra?

Viņš izskrēja uz ielas.

Sizovs iegāja dežūrtelpā.

—   Kas noticis?

Norūpējies Kotovs pacēla galvu no reģistrācijas žurnāla.

—  Piezvanīja nepazīstams, teica, ka «sicīlieši» ir vienā vietā. Jūsējie brauc pārbaudīt — varbūt tā ir muldēšana…

—   Nē, nav muldēšana.

Vecais, nezin kāpēc, palūkojās pulkstenī un pie sevis nolamājās. Vajadzēja arī viņam atiet! Viņš zināja, kas zvanīja, un informācija bija domāta viņam. «02» bija rezerves variants.

Fomenko Pescovu atrada pie tabakas kioska. Tas nebija sajūsmināts par braukšanu, it īpaši tad, kad uzzināja par brauciena mērķi. Taču pagalmā satracinātais Veselovskis sagrāba vadītāju pie krūtīm un apsolīja sadauzīt purnu. Pēc tam Pescovs negribīgi apsēdās pie stūres. Ar divpadsmit minūšu aizkavēšanos «Volga» izbrauca uz ielas.

—  Ātrāk! — izmeta no satraukuma sārtais Veselovskis.

Ceļi bija pieblīvēti ar transportu, krustojumos nemitīgi

veidojās sastrēgumi.

—   Ieslēdz sirēnu! Ar pilnu gāzi!

«Volga» izbrauca uz ass līnijas. Itāļu sirēnas griezīgā skaņa izdzenāja pa ceļu braucošās mašīnas. Pārbraucot kru- tojumu pie sarkanās gaismas, Pescovs laimīgi izvairījās no trieciena sānos — kaut kāds «Moskvičs» gari nočīkstināja bremzes un, slīdot pa asfaltu, pagriezās.

Izskrējusi cauri pilsētas centram, mašīna nogriezās uz Kamenogorskas prospektu.

—   Izslēdz! — Veselovskis nokomandēja, kārtējo reizi uzmetot skatienu pulkstenim.

Viņi bija braukuši astoņas minūtes. Trīs kvartālus tālāk sākās Oktobra iela, pēc diviem… aiz viena. Pescovs samazināja ātrumu. Kriminālās meklēšanas «Volga» iekļāvās kopējā transporta plūsmā. Operatīvie saspringti skatījās uz nepāra numuru ielas pusi.

—   Velns, cilvēku daudz…

—    Lūk, viņi, — Veselovskis teica. Kvartāla beigās cilvēks krāva čemodānus sarkanas «ladas» bagāžas nodalījumā.

Cilvēks aizcirta bagāžas nodalījumu, apgāja ap mašīnu un apsēdās blakus vadītājam. «Sešnieks» sāka braukt.

—  Samazini distanci! — Veselovskis pavēlēja. — Tikai akurāti. Paslēpies aiz, lūk, tā furgona! — Viņš tai pašā laikā pacēla smago rācijas klausuli un miniatūro radiotelefona klausuli. — «Elbruss», es — «sešpadsmitais», klausos, — Veselovskis izsauca dežūrdaļu, vienlaicīgi spiežot podziņas un zvanot Mišujevam.

—    «Sešpadsmitais», es — «Elbruss», jūs klausos, — raidīja rācija. Pēc sekundes miniatūrajā klausulītē atsaucās nodaļas priekšnieka balss.

—  Atrodos uz Oktobra ielas, nupat no četrdesmit septītā nama aizbrauca sarkana «nulle sestā», — Veselovskis runāja abos mikrofonos reizē. — Valsts numurs… G 27—44 TD. Tajā ir vadītājs un pasažieris. Mūsu acupriekšā iekrāva divus čemodānus. Brauc pa Oktobra ielu. Turpinu novērot.

—   Jūs sapratu, — dežurants atsaucās.

—   Kas ir mašīnā? — Mišujevs jautāja.

—   Pagaidām nav redzams…

Sarkanais «žigulis» nogriezās uz Industriālo ielu. Pie trešā luksofora tieši viņiem priekšā noslāpa smagā automašīna.

—    Nu ko, velns viņus rāvis, ņemam? — joprojām aizsmacis, jautāja Fomenko un noknakšķināja drošinātāju.

—   Tu — no labās, es — no kreisās, bet Pescovs piesegs…

—    Visapkārt ir cilvēki, — Veselovskis caur zobiem izšņāca. — Arī nepiekļūsim.

«Sešnieka» vadītājs izgrieza stūri, gāzēja un izmisīgi signalizēja. Pasažieris žestikulēja un kaut ko kliedza. Veltīgi

—   neviens neļāva viņiem izbraukt no rindas, neviens nedeva ceļu.

«Volga» piebrauca pavisam blakus.

—  Nu?! — Fomenko izelpoja.

—   Viņi! Zubovs pie stūres, Psihs — blakus, — Veselovskis pateica abos mikrofonos.

—   «Četrdesmit piektais», es — «Elbruss», — no rācijas atskanēja. — Pierakstiet adresi jūsu kvartālā: Stepes, simts pieci, Marcijevs — automašīnas īpašnieks, sarkanās krāsas «Žigulis», numurs G 27—44 TD. Pārbaudiet, kur ir viņš pats un kur ir viņa mašīna. Kā sapratāt?

—   «Elbruss», jūs sapratu, — atsaucās «četrdesmit piektā» rupjā balss.

—   Ziņot nekavējoties! Vai «sešpadsmitais» dzird?

—  Dzirdu, — teica Veselovskis un nepagriežoties sacīja Fomenko: — Uzliec drošinātāju, citādi iesēdināsi man mugurā. Bet tu samazini ātrumu, lai apdzen, — viņš pavēlēja Pescovam.

Veselovskis it kā skatījās no malas un acīmredzami pats sev patika. Bailes bija pārgājušas, palika tikai zināma sa- springtība, bet domas skaidras, uzdevums saprotams. Un galvenais ir azarts, no kura visam ķermenim kļūst viegli. Viņš prasmīgi komandēja un sajuta, ka tas izdodas. Tiesa, slikti jautās pats atrisinājums, bet svarigi ir iekļauties. Tad jau redzēs.

—   Lūk, viņi, nelieši, — Fomenko nočukstēja.

«Sicīliešu» mašīna paslīdēja garām un nogriezās uz

Dienvidu šosejas pusi.

—   Turies astē, bet ne pārāk tuvu, — pārliecinoši nokomandēja Veselovskis un pielika pie lūpām smalko radiotelefona klausuli. — Viņi iet uz dienvidiem, biedri apakšpulkvedi, raujas ārā no pilsētas. VAI kontrolpostenī viņus aizturēšu. Dodiet komandu, lai tur noliek šķērsli. Ari rezerves grupu vajadzētu nosūtīt.

—  Tūlīt noorganizēsim, — Mišujevs teica. — Jūs tur— skatieties… Tādus zvērus jums vēl nav gadījies ņemt. Esiet gatavi lietot ieročus. Un — uzmanīgi. Bēru mums jau tāpat pietiek!

Pescovs kaut ko teica, bet viņam neviens nepievērsa uzmanību. «Sicīliešu» mašīna pa pārslogotajām ielām lauzās uz Tihodonskas dienvidu izeju. Apmēram septiņdesmit metrus aiz viņiem turējās kriminālas meklēšanas «volga». Blīvajā automobiļu plūsmā tā ne ar ko neizcēlās.

īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieka kabinetā bija karsti. Starp citu, varbūt, ka Mišujevam tā tikai likās. Viņš novilka un nolika uz krēsla atzveltnes žaketi, atlaida, bet pēc tam vispār norāva kaklasaiti un atpogāja krekla apkaklītes pogas. To bija neērti darīt — vajadzēja darboties ar vienu roku, jo otrajā bija selektora sakaru klausule.

—    Pārslēdz ēteri uz mani, — viņš teica Kotovam. — Bet tagad savieno ar Dienvidu šosejas VAI kontrol- posteni.

Klausulē noknakstēja.

—   Dienvidu, leitnants Serikovs!

—   Vai tu zini, ka uz jums iziet «sicīlieši»?

īpaši smago noziegumu meklēšanas nodaļas priekšnieka nekad neredzētais Serikovs pāris sekundes elsa mikrofonā.

—  Noteikti, nē, biedri apakšpulkvedi! — attapies viņš ziņoja. — Dežurants noraidīja aizturēt mašīnu 27—44 sarkanā krāsā. Bet, kas viņi ir sicīlieši vai armēņi — dežurants nepateica…

Mišujevs zaudēja savaldīšanos. īsi, bet kodolīgi viņš ceļu uzraudzības inspektoram paskaidroja, kas viņš tāds ir, kādu vietu ieņem iekšlietu sistēmā, kādu labumu no viņa var sagaidīt cīņā ar noziedzību un kādas ir viņa dienesta turpmākās perspektīvas.

—  Tie ir viņi, kas nosita Merzlovu un Tjapkinu, — bļāva apakšpulkvedis, nedomājot par to, ka viņu klausās dežurējošā maiņa. — Arī tevi… ar tādu sagatavotību novāks minūtes laikā!

—Noteikti nē… — Serikovs atkārtoja. Viņš vēl nezināja, ka, pateicoties skaļajai translācijai kļuvis slavens visā pārvaldē. — Mēs jau «ežus» pārbaudījām, sagatavojām KAMAZ ar smiltīm, divas patruļmašīnas… Neaizies, nelieši! — Un, nolēmis pilnīgi attaisnoties, piebilda: — Tikai to, kāda ir viņu tautība, nezinājām. Tā ir mūsu kļūda.

Mišujevs īsi iesmējās un apturēja vārdus, kas bija sagatavoti. Dusmas bija pārgājušas.

—  Cik jūs esiet? Seši? Ieroči ir visiem? Esiet gatavi! Ja kas — šauj iet! Lai neatkārtotos astoņpadsmitais kilometrs…

—  «Elbruss», es — «četrdesmit piektais», — selektora sakaru skaļrunī ielauzās kopējais ēters. — Saimnieks nav mājās. Sieva teica, ka pirms divām dienām ar mašīnu aizbrauca uz apgabalu pie brāļa. Vakar vajadzēja atgriezties, līdz šim laikam vēl nav. Brāļa adresi pierakstījām…

—   Dzirdējāt, biedri apakšpulkvedi? — pieslēdzās Ko- tovs.

—    «Sešpadsmitais», dzirdējāt? — Mišujevs savukārt jautāja, — kā tur pie jums?

—    Dzirdējām, — Veselovskis atsaucās. — Redzams, ka viņš ir turpat, kur Seroštanovs. Pie mums — bez pārmaiņām. Ejam pa Industriālo ielu uz tilta pusi. Pagaidām — atslēdzos.

Mišujevs atgāzās krēslā un atslābinājās. Kaut ko viņš grasījās darīt… Kabinetā vairs nebija tik karsti. Izlāde notika pēc sarunas ar nesaprātīgo, bet, spriežot pēc izturēšanās, savu dienestu zinošo Serikovu.

Pagaidām viss gāja labi, lieta tuvojās noslēgumam. Un visdrīzāk, ka septiņus gadus veco mezglu atraisīs PM lodes.

Mišujevs nomierinājās. Viņš juta, ka pārvalda situāciju. Tātad ir iemācījies, neraugoties uz kāda skepsi… Viņš atcerējās, ko gatavojās izdarīt, un pasniedzās līdz sakartaustiņam ar 78. kabinetu. Taču nepaspēja to nospiest, kā Sizovs bez klauvēšanas atvēra pulētās durvis.

«Velns parāvis, vai patiesi viņš ir gaišreģis?» apakšpulkvedis nodomāja, bet skaļi teica.:

—    Lieta ir padarīta! Veselovskis atklāja «sicīliešus», viņiem seko un tūlīt, tūlīt pieliks punktu!

Sizova sejas izteiksme nemainījās. Mišujevam šķita, ka viņš visu zina. Pazibēja pat nepatīkama doma, ka «meklēšanas mašīna» zina, kas notiks tālāk.

—   Vai «sicīlieši» ir ar automātiem? — Sizovs uzreiz jautāja, un nodaļas priekšnieka pārliecība, ka viņš kontrolē situāciju, acumirklī pazuda. Mišujevs sevi atkal sajuta par nejēgu un mazperspektīvu stažieri.

—   Pagaidām nav noskaidrots.

Ar toni viņš lika saprast, ka visi nepieciešamie pasākumi šajā virzienā ir veikti.

—   Protams, tā ir otršķirīga lieta, — Sizovs pasmīnēja un kā naglu iedzina nākamo jautājumu: — Kur viņš domā veikt aizturēšanu?

—  Dienvidu šosejas VAI kontrolpostenī. Tur viss jau ir gatavs — gan pašizgāzējs, gan «ezis»…

Sizovs īgni atmeta ar roku.

—   Neveiksmīga vieta!

—   Kāpēc tā?

—   Ceļš ir taisns, iet lejup, viss redzams kā uz delnas. «Sicīlieši» nav muļķi — ņems un nogriezīsies uz Loku. Pašizgāzēju jāpārdzen uz piekto kilometru — tur ir dubult- pagrieziens un ass ceļa sašaurinājums.

—  Nesarežģījiet! Veselovskis zina, ko dara. Pēc dažām minūtēm viņš ziņos par operācijas pabeigšanu.

Mišujeva kabinetā sīki iepīkstējās radiotelefona zum- mers, uz pults iedegās sarkana lampiņa. Nodrebējis, viņš satvēra klausuli.

—    Klausos! Jā! Velns parāvis!… Ko domā darīt? Nu, rīkojies pēc apstākļiem! Ziņo!

Viņš pārslēdza pulti un asi nokomandēja:

—   Pārsegt Loka šoseju pie preču stacijas! Pievilkt patruļu mašīnas no centra! Aplenkt rajonu, novākt gājējus!

Sizovs piecēlās no krēsla.

—    Pārtveršanai bija jāsagatavo pastiprināta rezerves grupa.

—  Rezerves grupa atradas izeja no pilsētas, — saērcinati teica priekšnieks. — Kas varēja iedomāties, ka viņi nogriezīsies uz Loka šoseju?

Apakšpulkvedis aprāvās.

—   Vai patiesi jūs esat gaišreģis?

—Nē. Prognozes balstās uz cilvēku un dzīves situāciju pazīšanu. Bet šajā gadījumā viss ir elementāri.

—   Pravieši! — Mišujevs ļauni samiedza acis. — Cik to praviešu kļuvis daudz! Taču ar vieniem paredzējumiem ir par maz. Vajag dot arī savu ieguldījumu kopējā darbā. Viegli bakstīt citu kļūdās. Veselovska nolaidība ir arī jūsu misēklis — nepateicāt, nenoorentējāt… Kad es biju operatīvais, bet tad — kriminālās meklēšanas priekšnieks…

Sizovs piecēlās.

—    Jūs izdarījāt visu, lai tagad mēs ķertu «sicīliešus». Visu dzīvi jūs labojāt īstenību, dzināties pēc atklāšanas procentiem. Deviņdesmit astoņi, maz! — Viņš aizlieca vienu pirkstu, otru, trešo. —' Simts! Un ar šo uzpūsto procentu veidojāt karjeru, saņēmāt pateicības un ārpuskārtas pakāpes!

—   Netēlojiet svēto! — apakšpulkvedis atmeta ar roku. — Tajā laikā visi spēlējās ar cipariem. Jāziņo bija to, ko no tevis gaida, bet ne to, kā lietas ir patiesībā. Arī jūs «devāt procentus».

—  Devu! Bija! Kā nu ne? Slēpu zādzības, huligānismu. Bet slepkavas es nekad nelaidu vaļā.

Vecais saviebās tā, it kā sāpētu zobi.

—    Jūs vienkārši to negribējāt zināt! Noslēpuši laupīšanas uzbrukumu Kalmikovam, jūs ar nodomu atstājāt brīvībā Zubovu un Jermaku, kuri jau bija spēruši pirmo soli, lai pārvērstos par «sicīliešiem»! Un Fedosova slepkavību norakstījāt uz šo palaisto pusmuļķi!

—   Ko tad, es sev pats ienaidnieks? — Mišujevs bija mierīgs un iecietīgs.

—     Tieši otrādi, tajā periodā jūs kļuvāt par kriminālās meklēšanas priekšnieku, bet pēc tam aizgājat ar paaugstinājumu uz apgabalu. Ienaidnieks jūs bijāt attiecībā pret cilvēkiem, starp kuriem jūs atstājāt nesodītus, samaitātus slepkavas!

—   Interesants spriedums! Iznāk, ka tikai ienaidniekus izvirza dienestā! Interesanti… Tātad — Pavļickis, Krutiļins, nodaļu priekšnieki — ienaidnieki vienkāršajiem padomju cilvēkiem? Par to arī viņus izvirzīja? Vai tā iznāk?

—Liecies mierā! — majors nicinoši teica. — Šo sasmakušo provokāciju laiks sen jau pagājis. Un nevajag slēpties aiz svešām mugurām. Tie, kurus nosauci — profesionāļi. Bet tu nezini darbu, meklēšanas spēju tev nav, tikai uz acu aizmālēšanu esi balstījies.

—   Kā izrunājaties! Vai karceri esat sagribēj is? — klusā, draudošā balsī teica Mišujevs.

Sizovs savaldījās.

—   Priekšniecība izspriedīs, kur kuro. Pienācis brīdis, kad pa tumšo neizbrauksi. «Sicīliešu» saņemšanas operācija nav izplānota, tagad tā jau vairs nav kontrolējama. Un nav zināms, ar ko tā beigsies Veselovskim un citiem puišiem… Bet, ka uz «tu» uzrunāju — atvainojos.

Atkal atskanēja radiotelefona zummers.

—   Viņi aizgāja no Loka šosejas, — kabinetā ielauzās satrauktā Veselovska balss, — pārbrauca sliedes pirms barjeras, kustas Austrumu šosejas virzienā.

Mišujevs apmulsis klusēja. Viss juka. Trešās kategorijas spēlētājs sastinga pie dēļa, uz kura negaidīti sarežģījās situācija. Viņš jautājoši skatījās uz Sizovu. Vecā lūpas sakustējās.

—   Nogrieziet viņus no Austrumu šosejas un pilsētas centra.

Mišujevs nodublēja komandu dežurantam. Dažas minūtes skaļrunis klusēja.

—  Viņi apstājās uz izejas no dzelzcelņieku ciemata, — joprojām uzbudināti ziņoja Veselovskis.

—   Tad nošaujiet viņus! — apakšpulkvedis neizturēja.

—   Netuvoties! — vienlaicīgi izkliedza Vecais.

—   Nesapratu, atkārtojiet, — prasīja «sešpadsmitais».

Mišujevs skatījās uz Sizovu. Tas klusēja. Pauze ievilkās.

—   Stāvu simts metru attālumā no «sicīliešiem». Gaidu norādījumus, — atskanēja no skaļruņa.

—  Turpiniet novērošanu. Netuvoties! — Mišujevs noguris teica.

Sizovs ātri pārgāja turp un atpakaļ pa kabinetu. Tā mētājās aizžogojumā iesprostots dzinējsuns.

—   Sēdieties, — apakšpulkvedis izmeta. Vecais apsēdās.

—  Viņi kustas uz ūdenstorni. Eju aiz viņiem, — Veselovskis noziņoja un pēc pauzes turpināja: — Priekšā redzu patruļas mašīnu. Sekoju. Sakarus pārtraucu.

Sarkanais «sešnieks» brauca, palēkdamies uz grambām, saceļot brūnus putekļu mākoņus. Viņam ceļu šķērsoja dzeltenais «uaziks» ar ieslēgtām signālugunīm. Spalgi kauca sirēna.

Fomenko skaļi atklepoja.

—   Malači, spiež uz nerviem… Sāksim arī mēs?

Veselovskis pamāja.

—   Un ieslēdz lukturus!

Pescovs izpildīja komandu. Itāļu signāla spalgā skaņa klajās pār pašu zemes signāla dobjo kaucienu. Operatīvā «volga» ar iedegtiem lukturiem un patruļas «uaziks» spieda «sicīliešu» mašīnu spīlēs.

Izsaukumu uguntiņas uz Mišujeva pults samirkšķinājās — viena nodzisa — tūlīt iedegās otra.

Tagad ātri vārdus izrunāja Veselovskis:

—   Viņi pameta mašīnu un paslēpās ceļu apgaitnieka mājā! Māja ir veca, avārijas stāvoklī, viņā neviens nedzīvo.

Atrodas tieši pie dzelzceļa uzbēruma. Divi logi ir fasādes sienā, viens — galā. Jā, vēl vēdināšanas logs bēniņos…

Mišujevs paskatījās uz Sizovu. Tas klusēja. Likās, ka viņš sastindzis.

—  Gaidu norādījumus, — no skaļruņa nervozi izskanēja satraukta balss.

Mišujevs pacēla roku pie krekla krādziņa, bet sataustīja jau atpogātās pogas. Viņam izlikās, ka Sizovs izsmējīgi smaida, bet ar gribas piepūli valda šo smaidu.

—  Vajag vairāk iniciatīvas! Dzināt, dzināt, iedzināt aizsegā un gaidiet norādījumus! Vai tad tā notiek kaujas operācija?! — apakšpulkvedis sāka kliegt. Tad jau mierigāk turpināja: — Māju aplenkt, novērot… Tūdaļ atsūtīšu patruļas mašīnas no Loka šosejas un grupu no rajona nodaļas. Operācijas vadība joprojām ir jūsu rokās! Viss!

Sizova lūpas sakustējās.

—   Ieroči?

—  Vai ieročus neredz? — Mišujevs paklausīgi atkārtoja.

—   Nē, — teica Veselovskis un apklusa. — Varbūt ka zem apģērba? Vai somā… liela, sportiska ar sarkanām rūtiņām. Ko viņi to sev līdzi staipa?

—   Mazāk fantazējiet, balstieties uz faktiem! Ko gatavojieties darīt?

Veselovskis atkal klusēja.

—   Bloķējiet māju!

—   Ar skaļruni piedāvāšu viņiem padoties.

—    Piedāvā… Tikai diezin vai… Agresīvi psihopāti ar neparedzamu uzvedību. Viņi ar nagiem skrāpēs, ar zobiem plēsīs. Vai tiksi galā?

—   Gan jau, — bez īpašas pārliecības Veselovskis teica.

—    Atceraties — ieročus turēt gatavībā un lietot apņēmīgi.

—   Atceros.

Uguntiņa uz pults nodzisa. Sizovs atguvās no dziļām pārdomām.

—   Vajag izsludināt «Taifūnu».

—  Kāpēc? Atradām, izsekojām, iedzinām lamatās, aplencām! — ar pārspīlētu ņiprumu Mišujevs teica. — Bet tagad satracināt visu pilsētu, sacelt troksni, apjukumu, atdot mūsu rezultātus speciālajai rotai? Nē, biedri major, jābūt stratēģim! Mēs izdarīsim tā…

Daudznozīmīgi pamājis, it kā aicinot nedaudz piedalīties vienīgi pareizajā problēmas risinājumā, apakšpulkvedis piespieda vajadzīgo taustiņu, pagaidīja savienojumu un, pacēlis klausuli, atslēdza skaļo translāciju.

—  Sveiciens Piekrastes rajona nodaļai un viņas priekšniekam! Lietas iet kā smērētas. «Sicīlieši» ir tavā rajonā, biedri Petrov, bet tu pat neklepo! Nejokoju. Mēs viņus iedzinām ceļa apgaitnieka mājā pretī ūdenstornim. Veselovskis. Jā, jā…

Viņš paklausijas neredzamo sarunas biedru, paraustīja plecus.

—    «Taifūnu»? Varam arī izsludināt, ja tu ar saviem spēkiem netiksi galā. Taču es nelaistu garām iespēju saņemt «sicīliešus»! Te ir gan ordenis, gan ārpuskārtas pakāpe, — apakšpulkveža tonis bija vienlaicīgi gan nopietns, gan jokošos, — saproti tā kā vēlies. Instrukcija pati par sevi, bet dzīve koriģē, vispār skaties pats. Jāpaņem pāris automātu visādam gadījumam… Arī pareizi, risks — cēla lieta, veiksme mīl drošos. Iekļūsi vēsturē. Nē, ģenerālim pats ziņošu. Darbojies! Veiksmi!

Nolicis klausuli, Mišujevs sazvērnieciski piemiedza ar aci Sizovam.

—   Vadība — sarežģīta zinātne!

Saslējies un aizpogājis kreklu, viņš nospieda sakaru pults pirmo taustiņu, kas atšķirībā no citiem zaļajiem, bija nokrāsots sarkans.

—  Biedri ģenerāli, ziņoju, ka «sicīlieši» ir bloķēti pamestā mājā aiz dzelzceļnieku ciemata. Rajons ir aplenkts, Veselovskis novēro. Viņam palīgos tiek nosūtīta grupa no Piekrastes rajona nodaļas Petrova vadībā.

Nolicis klausuli, Mišujevs saērcināts metās virsū Sizovam.

—   Ko jūs smīniet? Kas šeit notiek smieklīgs?

Vecais skumji pašūpoja galvu.

—  Pārsteidzoši! Labu jūs neiemācījāties, bet no kā brīdināju — apguvāt pilnībā.

—   Ko jūs ar to domājiet?

—  Ziņojumu priekšniecībai. Iznāk tā, ka jūs ne uz brīdi neesat zaudējis kontroli par operāciju un jūsu prasmīgā vadība, secīgā un mērķtiecīgā darbība ir devusi pozitīvu rezultātu. Lai gan patiesībā — ne vadības, ne rezultāta. Ir tikai nejaušību un zaudējumu virkne, par kuru vēl nav zināms, kā tā beigsies.

—    Kāpēc nav zināms? — gari velkot vārdus, teica apakšpulkvedis, — ar noziedznieku aizturēšanu, Veselovska un Petrova apbalvošanu.

—   Pēc nāves? Pats jaunākais līdzstrādnieks zina— lai neitralizētu apbruņotus noziedzniekus, rīko visu pilsētu aptverošu operāciju «Taifūns» ar speciālu spēku un līdzekļu pielietojumu, aizsardzības aprīkojumu un tehniku, lai līdz minimumam samazinātu risku personālsastāvam.

—   Konkrētu aizturēšanas veidu izvēlas operācijas vadītājs. Ja jau viņš uzskata, ka var iztikt ar saviem spēkiem…

—  «Sicīliešus» nevar salīdzināt ar parastiem traču rīkotājiem, kas dzērumā paņēmuši medību ieroci! — Sizovs pārtrauca nodaļas priekšnieka gludo runāšanu.

Mišujevs nievājoši pamāja.

—  Neceliet paniku! Pagaidām mums nav ziņu, ka viņi ir apbruņoti. Tie ir tikai jūsu minējumi.

Sizovs klusējot piecēlās un devās uz durvīm, bet pusceļā pārdomāja un atgriezās.

—   Visbīstamākais ir tad, kad meli izskatās pēc patiesības. Pirms septiņiem gadiem jūs Kalmikovam teicāt, ka protokolā raksta faktus, nevis minējumus. Arī tā ir patiesība, bet — ne visa. Tādēļ, ka saprātīgus minējumus vajag arī ņemt vērā. Bet Kalmikovs to nezināja. Toties tagad — visi operācijas dalībnieki ir pārliecināti, ka «sicīlieši» ir apbruņoti. Bet jūs radāt izskatu, ka šaubieties. Vai pateikt — kāpēc? Lai būtu formāls iemesls neizsludināt «Taifūnu».

Mišujevs piemiedza aci.

—   Kam man tas?

—   Tādēļ, kajums nav vajadzīgi dzīvi un liecināt spējīgi «sicīlieši»! — Vecais pacēla balsi kā pirms daudziem gadiem, kad strostēja zaļknābi Mišujevu par kārtējo izgāšanos.

—  Es nejautāju, vai jums ir žēl padotos, jo zinu atbildi. Mani interesē cits: vai var mainīt, jūsuprāt, karjeru pret, teiksim, Veselovska dzīvi?

Vecais strauji pagriezās un izgāja no kabineta. Koridorā viņš saskrējās ar Gubarevu.

—   Nu kas tur? — Gubarevs pamāja uz pulēto durvju pusi, —jābrauc uz…

—   Nestreb karstu, — Vecais ejot izmeta. — Ko tu vai es varam mainīt, būdami tur? Tagad viss risināsies šeit. No vadošo risinājuma ir atkarīgs daudz vairāk nekā no mūsu pistolēm.

—    Ko tad viņš stiepj gumiju? Arī balss telefonā tāda savāda… It kā saslimis…

—    Apmēram. Pārliecinoši un droši soļoja uz priekšu, kāpa arvien augstāk un augstāk, šķita, nupat satvers Dievu pie bārdas, bet pēkšņi visneizdevīgākajā brīdī — ar purnu pret sienu. Strupceļš! —Vecais strauji apstājās un pagriezās pret savu ceļabiedru. Acu zīlītes viņam bija paplašinātas.

—   Un izrādās— visu dzīvi ir gājis uz šo strupceļu! Tā var saslimt! Drudžaini domā, raustās, nesaprot, nevar, negrib saprast, kas ir noticis.

Sizovs atkal sāka iet uz priekšu, bet turpināja runāt ar viņam neparastu iekarsumu.

—    Cer — kārtējais šķērslis, kādu dzīvē ir bijis daudz, vajag tikai ieskrieties, triekt ar visu ķermeni — un ceļš būs brivs. Tikai — ne pats triec, bet sevi aizvietojis ar Veselovski un Petrovu! Lokāla operācija, sajukums, nenovēršama šaudīšanās. Deviņi pret vienu, ka «sicīlieši» būs beigti. Un viss— gali ūdenī. Un prāta izdzīvojušā naidīgā Sizova minējumi, kuram jau sen ir laiks iet pensijā, nav šķērslis. Nē, nav šķērslis!

—   Jā-ā, — Gubarevs novilka.

Viņi stāvēja pie augstajām, ar ozolkoka saplākšņiem apšūtajām durvīm pie ģenerāļa pieņemšanas telpas.

—   Bet viņš pats, kā jūs domājat, ko darīs?

—  Pats noriskēs — turp aizbrauks un vadīs uzbrukumu. Likties taču nav kur! Vēl pacentīsies sevi nodrošināt kā vien var, šaus vairāk par visiem… Bet pēc tam — vai nu «uzvarētāju netiesā», vai «ņemot vērā personīgo varonību»… Labi, pagaidi…

Sizovs iegāja pieņemšanas telpā.

Klajumā pie dzelzceļa uzbēruma trīs patruļu «uaziki» un operatīvā «volga» bloķēja divstāvīgo sarkano ķieģeļu māju ar tukšiem, bez rāmjiem, logiem, kas atgādināja ambra- zūras.

—   Zubov un Jermak, rajons ir aplenkts, nepasliktiniet savu stāvokli, — rēca skaļrunis uz vidējā «Uazika» jumta. Skaņas vilnis sitās pret tumši sarkano, saplaisājušo mājas fasādi, atbalsojās un, sadalīts nesaprotamos fragmentos, mētājās pa klajumu

Apakšpulkvedis Petrovs nolaida mikrofonu. Viņš bija neveikli piemeties vadītāja vietā, saspiests ar brezentu apvilktām titāna plāksnītēm un svīda cieši aizpogātajā formas virsvalkā, kas bija par diviem izmēriem lielāks nekā parasti. Ar brīvo roku viņš pieturēja no ceļiem slīdošo pielādēto automātu. Vienīgā sajūta, kuru viņš patreiz juta, bija stipra saērcinātība.

Vēl divi virsnieki nedabīgi lielos lietusmēteļos ar automātiem, īpaši neslēpjoties, stāvēja aiz mašīnas kravas kastes. Tik nejēdzīgiem lietusmēteļiem šai sausajā vasaras dienā vajadzēja nomaskēt bruņuvestes, jo milicijas līdzstrādnieku sagatavotība varēja noziedzniekus ierosināt veikt šāvienus. Teorētiskie pareizie spriedumi, kas attiecas uz aizturēšanas psiholoģiju, tagad likās nevajadzīgi kā lietusmēteļi no svešas garderobes. Tādēļ saērcinātību izjuta ne tikai Petrovs. Pie tam bīstamības realitāte likās maz ticama. Cik daudz jau tādas aizturēšanas ir veiktas tādos pat parastos, piemēslotos

klajumos, bet ārkārtējos notikumus var pārskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, un tie gadās parasti kādam citam. Visticamāk, ka draudīgo «sicīliešu» vietā pamestajā mājā ir iedzīti kaut kādi pļēguri, kas tur sēž, klausoties megafona bļāvienus, baidoties izbāzt degunus, vai pat jau aizslīdējuši pa aizmugures logiem… Kāpēc rīkot izrādi?

Visnopietnāk situāciju uztvēra īpaši svarīgo noziegumu meklēšanas nodaļas darbinieki.

— Zubov un Jermak, padodieties! Jums nav citas izejas, — Veselovska saspringtajā balsī sāka runāt skaļrunis zem «volgas» kapota. — Māja ir aplenkta. Iespējamie atiešanas ceļi ir slēgti.

Kabīnē atradās tikai Veselovskis un Fomenko. Pescovs pieteicās atgaiņāt no klajuma iespējamos gājējus, bet, tā kā viņš bija slavens ar savu slinkumu, varēja secināt, ka viņš nopietni arī izturās pret iespējamām briesmām.

—   Ko viņi klusē? — nervozi trinoties pa sēdekli, nošņācās Fomeko. — Dod, es pateikšu…

Veselovskis atstūma viņa roku un sāka spiest radiotelefona numerāciju, lai piezvanītu nodaļas priekšniekam. Vienlaicīgi viņš jau kuro reizi atkārtoja uzsaukumu «sicī- liešiem»:

—  Zubov un Jermak, pretošanās ir bezjēdzīga, iznāciet pa vienam…

Pēc Sizova aiziešanas Mišujevs dažas minūtes sēdēja pilnīgi apstulbis — kā bokseris pēc nokdauna. Nolādētā «meklēšanas mašīna» redzēja viņu visu! Ja operācija noritēs tā, kā viņš domāja, tad — nospļauties. Minējumi ir tikai minējumi… Bet ja notikumi ievirzīsies citā gultnē? Redz, kā viņš pagrieza, sak, Mišujevs novāc ar svešām rokām nevajadzīgos lieciniekus un piede\Hn neattaisnoti noliek līdzstrādniekus zem lodēm… Ja nu pēkšņi kaut kas gadās… Diezin vai Krutiļins, kā tikai apārstēs ievainojumu, iejutīsies viņa stāvoklī. Arī agrāk viņš neiejutās… Bet ģenerālis…

Radiotelefona zummers pārtrauca Mišujeva pārdomas.

—   Uz priekšlikumiem padoties «sicīlieši» nereaģē, — Veselovskis lietišķi paziņoja. — Ieslēpušies un sēž kā žurkas. Pamēģināsim ieiet mājā…

—  Pagaidiet, — Mišujevs pārtrauca un, nedaudz padomājis, ieslēdza sakaru kanālu ar dežūrdaļu. — Uzskatiet, ka viņi ir apbruņoti! Ievērojiet maksimālu piesardzību! Atkārtoju: uzskatiet, ka «sicīlieši» ir apbruņoti. Saņemšanu nesāciet līdz manai atbraukšanai. Kā sapratāt?

—   Sapratu, — ar jūtamu izbrīnu Veselovskis atsaucās un atslēdzās.

—   Vai dzirdējāt? — nodaļas priekšnieks jautāja selek- torā.

—   Dzirdēju, — dežurants teica.

—   Tad darbojieties! Mašīnu pie durvīm! Sagatavojiet manu bruņucepuri, bruņuvesti, automātu!

Desmit minūtes pēc tam, kad Sizovs iegāja pie ģenerāļa, tika izsludināta visas pilsētas operācija «Taifūns». Speciālo rotu pacēla trauksmē, patruļu automašīnas no visām pilsētas pusēm devās uz klajumu pie dzelzceļnieku ciemata. Pēc senas tradīcijas uz notikuma vietu devās arī pārvaldes speciālās aizturēšanas grupa.

Mikroautobusa pārpildītajā salonā bija karsti un blīvi, smirdēja benzīns. Neviens nerunāja.

«Pazaudējām tempu, — domāja pie suņu nodaļas restēm piespiestais Vecais, baidoties no sava paredzējuma, un dzina projām ainas, kuras veidoja iztēle… Nebūtu Krutiļins uzdūries nazim, mana informācija būtu pie manis ari nokļuvusi, tad es izskrietu un viņus «noēstu», pirms viņi būtu attapušies… Bet tagad ieslēdza, aizkaitināja, piešķīra laiku, lai varētu visu izlemt un pārdomāt…»

Ambrazūrai līdzīgā logā kaut kas pazibēja.

—   Nav aizgājuši..^— Petrovs norūca un atgriezās pie pārtrauktās sarunas ai^pienākušo Veselovski. — Bet man teica it kā esot bez ieročiem… Nesaprotami. Ko tad galvu lauzīt? Pacelt speciālo rotu — un lieta darīta! Kāda jēga viņa atbraukšanai? Gaidām, laiku zaudējam… Kas mainīsies?

Otrajā logā skaidri iezīmējās cilvēka siluets un tūlīt nozuda mājas dziļajā tumsā.

— Ko jūs slēpjaties, nelietīgie vilki! —pēkšņi Fomenko uztraukti sāka kliegt operatīvās mašīnas skaļrunī. — Mūsu puišus nogalināt jums drosmes pietiek? Lieniet ārā, maitas, citādi mēs jūs arī nomušīsim!

Fomenko neviens nebija uzdevis vērsties pie «sicīlie- šiem», pie tam tādā formā, kas pilnīgi pārsvītroja visas rekomendācijas, un Veselovskis metās pie «volgas», lai viņam atņemtu mikrofonu, bet nepaspēja. No aplenktās mājas atskanēja smalks, dzīvniecisks spiedziens, un tai pašā brīdī abās ambrazūrās atskanēja automātu kārtu dārdoņa. Operatīvās mašīnas priekšējo stiklu pārklāja desmit mazi, nekārtīgi izmētāti caurumiņi, ap kuriem uzliesmoja biezs, balts plaisiņu tīkls, kas mirklī pārklāja mirdzošo platformāta «volgas» aci ar vienlaidus baltu kataraktu. Svina kārta caururba kapotu, iesita pa jumtu. īsi iekaucās signāls, mašīna nodrebēja un negaidīti nosēdās uz saplacinātām priekšējām riepām. No šausmām pamirušais Veselovskis saprata, ka nekas dzīvs sašautajā automobilī nevarēja būt un, taustoties ar pamirušo roku pēc pistoles, pagriezās pret Petrovu, lai izkliegtu kaut kādus vajadzīgus vārdus, bet vārdi visi bija no galvas izskrējuši, un viņš mēmi atvēra un aizvēra muti kā zivs, no ūdens izrauta, apdullināta ar gaisu un gaismu. «Uazika» stikls bija sašķīdis druskās. Petrovs, atmeties pret sēdekļa atzveltni, ar izplestām plaukstām aizsedza asiņaino seju. Atri āmuriņi sāka sist pa atvērtajām durvīm ar uzrakstu «milicija», neredzamie žilešu asmeņi caurdūra rajona nodaļas priekšnieka pārlieku lielā lietusmēteļa sānus, iešķindējās titāna plāksnītes. Vienlaikus ar lodes rikošeta svilpienu kaut kas parāva Veselovski aiz kājas un viņš nokrita, sāpīgi atsitoties pret zemi, uz brīdi zaudējot samaņu. Bet pistole bija rokā un šāva bezmērķīgi pati no sevis — lodes atsitās pret ķieģeļu fasādi. Pēc trešā šāviena Veselovskis atguvās un novirzīja stobru uz loga tumšo tukšumu. Tur vairs neviena nebija. Uguns apslāpa, tikai mājas dziļumos skanēja histērisks kaucies, kas mijās ar nekrietnām lamām. Desmit sekunžu laikā «sicīliešu» automāti apkārtējā pasaulē izspļāva sešus desmitus nāvju, un ainava klajumā strauji un briesmīgi izmainījās. Kriminālās meklēšanas «volga» atspiedās ar priekšgalu pret zemi kā uz vietas nošauts zvērs. Patruļu mašīnas stāvēja ar izsistiem stikliem un caur- šautiem sāniem. īpaši stipri bija cietis «uaziks», no kura skaļruņa Petrovs vērsās pie bandītiem.

Pats Petrovs, nogāzies uz zemes, kabatas lakatiņā slaukot ar stiklu un metālu sagraizīto seju un aptaustot bruņu- vesti, centās noskaidrot, vai viņš ir, vai nav ievainots.

Automāta lode varēja caururbt titāna plāksnīti, bet ķermenis nervu satraukumā sāpes nejūt. Taču, par laimi, caur- šāvumu nebija — trāpījumi bijuši slīdoši.

—   Veicas, liekas, ka esmu vesels! — viņš nokliedza Veselovskim. — Kā tev?

—   Kāja… Nevaru piecelties, — tas atsaucās. — Jāņem viņi ciet, pirms ir pārlādējuši.

Petrovs paskatījās visapkārt. Seržanti bija nomukuši no atklātās vietas un slēpās aiz krūmājiem klajuma malā. Oficieri lietusmēteļos sagūluši aiz mašīnas un ar uzvilktiem automātiem mērķēja mājas logos. Vairāk neko viņš nesaskatīja, jo asinis atkal ieplūda acīs.

Desmit sekundēs apstākļu ikdienība zuda. Piemēslotais klajums kļuva par pēdējos gados lielākā ārkārtējā notikuma vietu. Vairs nebija līdzstrādnieku atslābinātā noskaņa, arī skaitliskais pārākums šķita zaudēts.

—   Skalov, paņem kādu un pārbaudi māju no otras puses, — Petrovs teica vienam no virsniekiem. — Ja tur viss ir noslēgts, savienojies ar «Elbrusu» un paprasi palīdzību. Ja nav — paliec un turi aizmugures logu.

Leitnants piecēlās un pieliecoties skrēja uz mājas aizmuguri.

—   Ivanov, aiz manis! — viņš skrejot nokliedza.

—   Kurp «aiz manis»? Bez bruņuvestes un automāta?

Maza auguma seržants tomēr izpildīja pavēli, lai gan

bija redzams, ka viņa cīņas spars ir jūtami iedragāts.

Spēkus zaudējot, Veselovskis nodomāja, ka «sicīliešu» aizturēšanas operācija izgāžas. Tad pēkšņi situācija atkal strauji mainījās. Sirēnu kaucieniem skanot, pie klajuma piebrauca trīs patruļu automašīnas. Veselovskis dažas reizes izšāva gaisā, un tās diezgan tālu apstājās. Tur arī nobremzēja kriminālās meklēšanas «volga» un dežūrdaļas «rafs». Pēc dažām minūtēm piebrauca speciālās rotas segtā kravas mašīna.

—Nesaņemsiet, kuņas! —atskanēja histērisks sauciens, un no otrā stāva atkal izšalca uguns, bet sekundi pirms tam pie sašautā «uazika» riteņa gulošais virsnieks izšāva īsu kārtu, un bandītu lodes pārgāja pāri mašīnām, nevienu neskarot.

—  Izretināties! — Mišujevs skaļi nokliedzās. — Mašīnas novākt!

Šī komanda nebija vajadzīga. Pārvaldes darbinieki jau bija atbrīvojuši mikroautobusu, no kravas mašīnas veikli lēca speciālo uzdevumu vīri. Plankumainā, kaujai ērtā forma, atklāti uzvilktās bruņuvestes, bruņucepures, tērauda seju aizsedzoši vairodziņi. Viņi bija gatavi tam, lai uz viņiem šautu un neslēpa, bet demonstrēja šo gatavību. Taču profesionālā precizitāte un darbību saskaņotība liecināja par to, ka viņiem trāpīt nebūt nebūs viegli… īsiem pārskrējieniem kaujas pāri, piesedzot viens otru, izvirzījās uzbrukuma līnijā. Majors Ļeskovs viņus vadīja pa rāciju.

Pārvaldes aizturēšanas grupa palika rezervē vērojot, kā speciālās rotas karavīri ielenca māju. Sizovs klusībā nodomāja, ka viens pret vienu atkārtojās situācija, kuru izspēlēja poligonā. Līdzīga māja, tikai fasāde ir mazāk ložu caururbta, vēl sašautās milicijas mašīnas… Viņš ieraudzīja pie zemes salīkušos cilvēkus un ātri gāja turp.

—  Nolādētie menti, smirdošie āži! — Psihs aizsmacis kliedza. — Visiem lodes pietiks!

«Tu-tu-tu», — sāka klauvēt automāts logā, bet atbildēja ar četriem stobriem un kārta aprāvās. Atkal atskanēja necilvēcīgs kauciens, kurā bija savijies naids, bezizeja un skumjas.

Sizovs piegāja pie ievainotajiem. Viens no speciālās rotas pārsēja Veselovska ievainoto gurnu. Petrovs, atmetis galvu, gaidīja savu kārtu.

—   Vai stipri tika? — Vecais pajautāja.

—   Skrambas, tikai acīs tek, — Petrovs atbildēja.

Veselovskis klusēja.

—   Bet kur ir Fomenko?

Joprojām klusējot, Veselovskis norādīja uz mirušās «Volgas» pusi. Sizovs devās uz turieni.

—   Nu ko, kvēpināsim viņus laukā un ņemsim dzīvus, vai kā? — Ļeskovs jautāja, pienācis pie Mišujeva. Tas bija paspējis ietērpties bruņuvestē, uzvilcis bruņucepuri un sagatavojis automātu kaujai.

—    Vai kā… — Mišujevs atbildēja. — Vai maz viņi mūsējos ir sasituši? Lūk, palūkojies!

Sizovs atvēra «Volgas» durvis un uztvēra izslīdošo Fomenko ķermeni. Brīdi ar viņu padarbojies, Vecais iztaisnojās un bezcerīgi pamāja ar roku.

—   Eh, puiši! — Mišujevs ar rūgtumu teica, vēršoties pie Veselovska. — Es taču brīdināju par uzmanību… — Un cieti pateica Ļeskovam: — Pietiks ar viņiem auklēties!

Speciālās rotas komandieris palaboja smago, sfērisko bruņucepuri un, atsperīgi balstoties uz pirkstgaliem, apskatījās visapkārt.

Plankumainie kombinezoni ieslēdza māju gredzenā. Snaiperis, kas tagad nebija aizmirsis DSŠ, mērķeklī turēja logus. Paretam «sicīlieši» izšāva pa šāvienam, viņiem atbildēja virsnieki nedabīgi lielajos lietusmēteļos, dažas garas kārtas pa logiem izšāva Mišujevs. Speciālā uzdevuma rota nešāva.

Ļeskova uzmanība pievērsās celtniecības laukumam, kas bija simts metru attālumā pa labi. Tur, pie pusnojauktās barakas, stāvēja traktors un buldozers.

—   «Piektais», pie manis! — viņš sauca rācijā.

Divi seržanti uz saāķētām rokām nesa Veselovski uz mašīnu.

—   Turies, Aleksandr Pavlovič, — tēvišķā tonī viņam teica Mišujevs. — Es pats aizbraukšu, parunāšu ar ārstiem. Viss būs augstākā līmenī…

Veselovskis neatbildēja.

Ļeskovs tobrīd pavēlēja «piektajam», rudajam spēkavīram Borisovam, tam, kurš poligonā ģitāras pavadībā dziedāja pārgalvīgas dziesmas.

—  Sapratu… — Borisovs aizskrēja uz celtniecības laukuma pusi.

Pēc dažām minūtēm sāka tarkšķēt dīzelis un buldozers, un, izspļaujot zili pelēkus dūmu mutuļus, sāka rāpot uz uzbrukuma līniju.

—   Es — ar viņu, — teica Mišujevs.

Ļeskovs, mazliet padomājis, pamāja. Viņš nenovērsās no rācijas.

Kad buldozers pietuvojās, Mišujevs iespiedās kabīnē. Turpat iespiedās arī viens speciālās rotas karavīrs. Borisovs pacēla lāpstu, tā piesedzot kabīni un novirzīja buldozeru uz aplenkto māju.

Atkal gari sāka kliegt Psihs. Atkal atskanēja automāti, lodes trāpīja pa biezo, ieliekto lāpstas tēraudu un džinkstot šāvās debesīs.

—   Gatavs! — snaiperis pateica. Viņa šāvienu Vecais nedzirdēja, bet tagad šāva tikai viens «sicīliešu» automāts.

Buldozers piebrauca tieši pie mājas, tā nokļūstot «mirušajā» zonā. Divas plankumainas figūras un viena ar zaļu vesti virs civilā uzvalka metās pie durvīm un nozuda mājā.

—   Uzbrukums! — Ļeskovs teica rācijas mikrofonā.

Kaujas pāri, sedzot viens otru, devās uz priekšu. Speciālās rotas vīri skrēja klusējot, arī māja klusēja.

«Tu-tu-tu» — dobji noskanēja īsa kārta. Ļeskovs pielika rāciju pie auss un tūlīt arī nolaida roku.

—  Viss… — viņš atviegloti izelpoja un, atlaidis siksnu, novilka no galvas divus kilogramus smago sfēru.

—  Bet tavs priekšnieks ir malacis, brašs puisis, — viņš smaidot teica Sizovam. Tas nospļāvās un klusējot devās pie mašīnām.

Mīkstinošie apstakļi

Romāns

Pirmā nodaļa mozaīka

Baumas burtiski žņaudza pilsētu. Tās allaž sekojušas ugunsgrēkiem, avārijām, nelaimes gadījumiem, kļūstot rosīgākas tieši proporcionāli notikuma neparastumam. Tagad tās virmoja kā nekad agrāk — tik ārkārtējs, neparasts bija šis gadījums.

—    Viņiem aiz stūra stāvēja mašīna, bet tajā — trīs milzīgi tēvaiņi…— sačukstējās trolejbusu pieturās.

—  Divi simti tūkstoši, sieva strādā bankā, visu zina…— varēja saklausīt burzmā pie kinoteātra.

—   Tā arī uzrakstīja: visus — tiesnesi, prokuroru, milicijas priekšnieku…

Jau vairākus mēnešus mietpilsoņu uzurdītā fantāzija centās parādīt savas spējas, kompensējot informācijas nepietiekamību ar izdomu vai pārspīlējumiem. Kāds piepūlas, sagudrojot nez ko, lai tikai nodemonstrētu savu piederību pie ziņām, kas nav pieejamas «vienkāršam» cilvēkam, kāds labticīgi pārstāsta dzirdēto rindās— ir patīkami kaut vai uz dažām minūtēm nokļūt uzmanības centrā, bet vēl kāds cits — vienkārši pļāpā, garlaicības mākts.

—   Un es dzirdēju, ka draudot četrdesmit bērnus nozagt,— noraida tālāk ziņu pie lieveņa uz soliņa sēdošā večiņa.

—   Es savu Igoriņu nelaižu ne solīti atiet…

Valodām ir simts bezpersonisku mēļu. Bet baumu pamatā — pļāpas un nekompetence — īpašības, kas šķirtas nedzīvo.

Ignats Filipa dēls Sizovs — Ignats Fiļipovičs, pēc iesaukas — Vecais, bija pazīstams daudz labiem un vēl lielākam skaitam gluži nelabiem cilvēkiem, zināja to labāk par jebkuru citu. Tādēļ, izdzirdot tukšās runas, viņš dveselē nicīgi smīnēja. Viņa sejā reti atspoguļojās emocijas.

—  Tajā dienā viņa no grāmatiņas noņēma naudu un viņi visu redzēja. Tad to arī izsekoja un caur logu nošāva. Vakar vakarā, es jums zvēru, es tur, pāri pretim, dzīvoju.

Spiežoties tramvaja burzmai cauri uz izeju, Sizovs sanervozēts uzmeta skatu masīvajam runātājas žoklim un biezi nokrāsotajām lūpām, kas pievienoja vēl vienu muļķību pļāpu buķetei par «spokiem». Izkāpis bruģētajā pieturā, viņš dažus kvartālus tālāk sameklēja vajadzīgo adresi, atvēra laikazoba skartos vārtiņus un gāja uz piemēslotā pagalma stūrī esošā un nolaistā nama nošķiebto verandu.

Pēdējo reizi viņš šeit bija sen — pirms gadiem piecpadsmit. Tas bija toreiz decembra naktī, sešdesmit ceturtajā gadā. Mišujevs, tad vēl viņam dīga tikai pūkas virs lūpām, žestam paklausot, nostājās zem loga, bet viņš, strauji pārlēcis pakāpieniem, ieskrējienā izsita durvis. Varbūt, ka šīs pašas — saplaisājušās un daudzkārt lāpītās. Necenšoties klusināt soļus, viņš uzkāpa pa čīkstošajiem pakāpieniem un pieklājīgi pieklauvēja.

Šai pat laikā pilsētas otrā pusē savā kabinetā Mišujevs mācīja kā parasti Krankinu un Gortujevu un arī pieminēja Veco:

—   Nemācieties strādāt no Sizova ! Viņa slava ir stipri pārspīlēta, lai gan kaut kas kādreiz, iespējams, arī bija. Taču tagad viņš ir pārstrādājies un norakstīts. Vienā vārdā — pensionārs. Lai negarlaikotos — nāk, rakņājas sīkumos, nodarbojas ar visādiem niekiem.

Sizovs sēdēja nabadzīgajā, pēc mitruma smaržojošajā istabiņā un sprieda ar diezgan aizdomīga izskata subjektu par kaut kādiem kaķiem un kaķenēm, noskaidrojot, cik tiem ir ūsu un nagu zem ķepām, kā izvietotas astes, vai ir pušķīši uz ausīm. Ja jaunie līdzstrādnieki to redzētu, viņi piekristu Mišujeva teiktajam, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš prata runāt ļoti pārliecinoši.

Bet Aleksandrs Krilovs zināja šīs pārliecināšanas spējas vērtību un tādēļ nekādā gadījumā neatzītu, ka Vecais var nodarboties ar niekiem. Krilovs vispār atļāvās nepiekrist priekšniecībai, bet Mišujevu atklāti necienīja, tādēļ ari tupēja rajonā, lai arī vairākas reizes bija iespēja strādāt apgabala aparātā, līdz ar to saņemot dienesta paaugstinājumu. Reizēm viņš nožēloja, ka nav izmantojis iespējas, arī patreiz bija tieši tāds brīdis — parastie ikdienas rutīnas papīri, sen noriebušies sīkumi… Bet tur, pārvaldē, ir cits darba līmenis, citi mērogi. Tieši tur notiek īsts, galvenais meklēšanas darbs, kuram rajonu nodaļas pievienojas tikai reizēm…

Krilovs melanholiski raudzījās logā, aiz kura, saduroties un savijoties pazemes pārejas virpulī, tika iesūktas blīvās gājēju plūsmas. Ikdienā nogludinātās modes iespaidotas frizūras, apģērbi un apavi visus nolīdzināja. Un tas, kas ir atšķirīgs, katram savs, ir paslēpts dziļumā un izpaužas tikai paradumos, rīcībā, uzvedībā. Ātrumā un reizēm arī uzmanīgi skatoties — to nepamanīt. Tikai konkrētā dzīves situācijā personīgās īpašības sevi izpauž un tad cilvēks atklājas pavisam cits — negaidīts. Krilovam un viņa biedriem līdzīgas pārvērtības bija labi pazīstamas, taču arī viņi pie tām nepierada. Viena lieta, ja padarītā pamatā ir nekontrolējams emociju sprādziens, kaislību uzliesmojums, afekts, bet pavisam cita — nelietīgs aprēķins, miesaskāre, pašlabuma tieksmes.

Sizovs īpaši neieredzēja bailīgumu, divkosību un viltību. Uzskatīja, ka šīs dabas īpašības nekādos apstākļos nevar saprast un izskaidrot. Augstāk par visu cilvēkā Vecais vērtēja pārliecību. Neuzticamība, pēc viņa domām, nebija ne ar ko attaisnojama.

Krilovs, kas vēlējās dzīvot tā kā Vecais, piekrita viņa uzskatiem un centās, lai arī uz viņu varētu pilnīgi paļauties. Līdz šim tas bija izdevies. Viņš nekad nevienu nebija piemānījis pat objektīvu apstākļu spiests, uz kuriem nereti noveļ bezatbildību un nolaidību. Kabinetā vējš iedzina putekļu mākoni, un Krilovs aizcirta logu.

Pēc dažām minūtēm iekšējā telefona zvans viņu aizsūtīs uz kārtējo rajona mēroga notikumu, un tas negaidīti izrādīsies viņa dzīves mezgla punkts — pirmais posms garajā cēloņu un seku virknē, kas ved uz to pašu objektīvo sakarību noteikto neuzticamību, kuru viņš pieļaus pirmo un pēdējo reizi, par kuru tiks maksāts dārgi un kuru viņš nekad sev nevarēs piedot.

Taču tagad Aleksandrs Krilovs par to neko nezināja, viņš turpināja darbu un garastāvoklis pamazām uzlabojās.

Bet Sergeju Elefantovu māca skumjas un trauksme. Viņa sajūtas ievēroja apkārtējie, taču nebrīnījās — Izgudrojumu un atklājumu komitejas kārtējais atteikums jau bija nokļuvis institūtā un kanceleja vēl pirms pusdienām šo ziņu izplatīja pa visiem stāviem.

Orehovs pamodās ar smagu galvu, bet tad oma uzlabojās un viņš, jautri svilpojot, ZIM bagāžniekā iekrāva kasti čehu alus un saišķi voblu — šodien viņš organizēja pirti cienījamiem cilvēkiem. Viens no tiem — Aleksejs Andreja dēls Badajevs — nebija labā noskaņojumā, nervozēja, pat negribēja pērties. Taču Kizirovs ar Platoškinu pierunāja:

— Brauc, viss nokārtosies, nav jau pirmā reize… Kizirovs vakar krietni vinnēja preferansā un bija ar sevi apmierināts, bet Pulkvedis vēl jo vairāk — viņš Elizabetei nopirka sen apsolītos briljanta auskarus. Viņa bija sajūsmā un izdarīja visu, lai Semjons Fedota dēls sajustu sevi kā īsts vīrietis.

Nadežda Tolstošejeva vispār atradās septītajās debesīs— viss veidojās teicami, viss bija tā, kā nākas: labi izbraukāja galvaspilsētu, veiksmīgi iepirkās un izdevīgi iztirgoja; Vladimirs piezvanīja uz veikalu un paziņoja, ka viņiem ar brāli viss ir kārtībā, drīz gaidāms importa apavu sūtījums; Marianna solīja atnest čekus… Arī Galka no vidutāju biroja uzaicināja pie sevis otrdien, iepazīstināšot ar solīdiem cilvēkiem, varbūt atrisināsies arī jautājums par kooperatīvu.

Tikai Nežinska nepaņēma kažokam atlasītās ādas, lai arī solījās no rīta ienākt, bet glabāt preci Natašai nepatika. Vajadzētu to aizlaist — tā pati Marianna lūdza ādiņas, bet nav vērts. Nežinska ir lietišķa sieva ar sakariem — var noderēt.

Vadiks Kolosovs bija vislaimīgākais no visiem. Bērnu spēļu laukumiņā viņš atrada interesantu, pasmagu lietiņu— saplacinātu metāla gabaliņu ar redzamiem ieslīpiem iespiedumiem sānos. Dima tūlīt pat piedāvāja maiņai niķelētu skrūvi, arī citi bērni lūdza atradumu paturēt vai tikai paskatīties. Vadiks mainīties nemainījās, paturēt un paskatīties ļāva, bet pēc tam iebāza atradumu kabatā, kur ievietoja visas vajadzīgās un derīgās lietas. Vakarā, kad viņš gulēja, māte izkratīja no biksēm atkritumu spainī gramus trīssimt visādu sīkumu.

Ja tuvāk lukotu mozaīkas panno sastāvdaļas, neparko nevarētu saprast, kas uz šī panno attēlots. Bet, lai aptvertu visu attēlu, jābūt vismaz nojautai, ka krāsainās drumslas ir savstarpēji saistītas ar noteiktu vienotas ieceres loģiku.

Krilova kabinetā ieskanējas telefons.

Otrā nodaļa notikums

Vissliktākais bija tas, ka neizdevās noteikt šāviena virzienu. Es tomēr pieliecos pie cauruma — it kā bērns būtu izpūtis dūmakainajā stiklā tīru aplīti, un putekļainā plēve tagad netraucēja—varēja redzēt pelēko betona skeletu div- padsmitstāvu «svecei», asās elektrometinātāju uguntiņas, montieru oranžās vestes un brūnās kaskas, netālu esošo torņa celtņa kabīni, kas lepojās ar rāmja svaigo krāsojumu, un nesen ekspluatācijā nodotās mājas balkonus. Bija jāveic liels darbs, jo gan divpadsmitstāvu nama karkass, gan krāns, gan krietns desmits jaunceltnes dzīvokļu varēja būt sakarā ar šo zirnekļa tīkliem līdzīgo radiālo un loka plaisiņu ieskauto caurumu ar robainām malām, caur kura rievaino piltuvi pūta putekļains vējš un varēja sadzirdēt tuvo celtniecības dunu.

Ja ar diegu savienotu trāpījuma punktu ar caurumu un turpinātu iedomāto līniju, tad šī līnija atdurtos vietā, kur atradās šāvējs. Bet šoreiz parastais paņēmiens nederēja, jo ēkai bija eksperimentālais plānojums un logi atradās pretējās sienās: vienmēr svaigs gaiss, istaba sausa, skaists skats. Un iespēja — lodes aizlido tālumā.

Es pagriezos, pagāju dažus soļus pa pūkaino paklāju, kur nepieciešams staigāt bez apaviem, lai tas atsperīgi kutinātu pēdas, pārkāpu pāri četrrāpus ložņājošam Zaicevam un piegāju pie loga, kas vērsts pret dienvidiem.

Lejā ielu krustojumi atgadināja rotaļu, kur vieglās mašīnas izskatijās ka bižmārītes, kas, gaidot signālu, krājās pirms luksofora, bet tad, strauji uzsākot gaitu un uzņēmušas ātrumu, izstiepās virtenē uz Dienvidu mikrorajonu. Līdz septītajam stāvam nonāca blīvā protektoru radītā skaņa un viegli jaušamā izplūdes gāzu smarža. Es paraudzīju loga rāmi ar nelīdzenām atlikušām stikla drumslām. Žēl, ka otra atbalsta punkta, kas tik vajadzīgs vīzēšanai, nebija. Var būt, ka neparastais plānojums veicina caurvējus… Bet visā pārējā eksperiments izdevies: kvadrātiska istaba, daudz saules un gaisa. Stikls, kas aizstāja sienas, radīja plašuma izjūtu. Tas saglabājās arī tagad, kad šeit darbojās seši cilvēki.

Vidējās paaudzes vecuma laulātie — ceturtā stāva iedzīvotāji — vērojot, kā Ivancevs ar mērcirkuli mēra caur- šauto caurumu, zagšus laiku pa laikam pārskatīja telpu. Es daudzreiz esmu ievērojis, ka ļaudis labprāt piekrīt būt par pieaicinātiem lieciniekiem varbūt tādēļ, ka saņem iespēju likumīgi pietuvoties svešas dzīves noslēpumiem. Tagad es pamēģināju paskatīties visapkārt it kā ar viņu acīm.

Solīda importa garnitūra, zemi, atpūsties aicinoši ādas krēsli, blāvi atspīdošs žurnālu galdiņš, atsperīgie, uzkārstie paklāji uz sienas un grīdas — viss rūpīgi saskaņots un savstarpēji harmonisks. Saimniecei ir laba gaume.

—   Interesanti, cik izmaksā šāda kooperatīva ligzdiņas izbūve un iekārtošana? — es nodomāju, dodoties uz priekšnamu, atkal pārkāpjot pāri Zaicevam.

—Neņirbi, Saša, — caur zobiem tas nošņāca. — Labāk ej un parunā ar kaimiņiem.

Izmeklētājs centīgi stiepa mērlenti, kuras vienu galu turēja Gusārs, un pats sev diktēja:

—   Trīs metru divdesmit divu centimetru attālumā no Ziemeļu sienas pie tahtas, kura pārklāta ar palagu, uz paklāja saskatāms tumši rūsgans neregulāras formas plankums septiņpadsmit reiz divpadsmit centimetru liels, kas ar savu izskatu un faktūras struktūru atgādina asinis.

Es noknakšķināju sarežģīto aizslēgu un gandrīz nepaspēju saķert rokturi — nez kur cēlies vējš spēji parāva durvis. Stāva kāpņu telpa izpildīja vilkmes skursteņa lomu.

Trijos kaimiņu dzīvokļos neviena nebija. Es nokāpu uz sesto stāvu, tad uzkāpu astotajā, sirdsapziņas nomierināšanai paskatījos arī devītajā. Bez rezultātiem. Neviens neko nezināja, nebija dzirdējis un redzējis.

Kad atgriezos, Zaicevs, neērti salīcis pie cauršautā loga un aizsedzis kreiso aci ar plaukstu, skatījās cauri satītai papīra trubiņai, kas bija iebāzta caurumiņā. Trubiņa brīvi kustējās pa labi un pa kreisi, uz augšu un leju, taču izmeklētājs stūrgalvīgi centās to noorientēt pēc vienīgā atbalsta punkta. Skaidrs — vēlas kaut vai aptuveni noteikt, no kurienes varēja šaut.

—  Cauruma diametrs — no deviņiem līdz deviņi ar pusi milimetru, — svarīgā tonī paziņoja Gusārs. — Varētu domāt, ka tas ir «PM», bet attālums… Simts metru — revolverim patālu… Visdrīzāk — tā ir kaut kāda no deviņmilimetrīgajām mednieku karabīnēm — «alnis», «lācis»…

—  Stiklā lode rada lielāku caurumu par savu kalibru,— iejaucās Ivanovs. — Tātad šeit nav «devītnieks»…

—  Jūs jau iesākat operatīvo apspriedi?—neapmierināti jautāja Zaicevs, novērsies no savas nodarbes un izteiksmīgi paskatījies uz pieaicinātiem lieciniekiem, kuri ļoti uzmanīgi klausījās. — Labāk, lai Gusārs biedrus iepazīstina ar protokolu.

To paveikt pieteicās Ivakins. Kamēr viņš ar izteiksmi lasīja kancelejisko tekstu, mēs pusbalsī sarunājāmies plašās istabas pretējā stūrī.

—    Vai nu no šīs celtnes augšējiem laukumiņiem, — Zaicevs pamāja ar galvu uz augstceltnes skeleta pusi, — vai no ceļamkrāna kabīnes. Varbūt arī no jaunās mājas malējiem logiem, bet tas — maz ticami.

—   Taču, — Gusāra seja liecināja par pilnīgu nesapratni — pilnīgs itāliešu detektīvs! Un dēļ kā? Skaidrs, ka ne jau greizsirdības dēļ!

—   Kādēļ gan ne, mans jaunais draugs? — Zaicevs painteresējās.

—   Pārāk sarežģīti. Parasti — virtuves nazis, ķieģelis, cirvis, katliņš ar verdošu ūdeni…

—Nu, nu… Jūs redzējāt viņas fotogrāfiju? Te, uz sekcijas, tā bija. Viņš pasniedza mazu taisnstūrīti: garena seja, garš deguns, iekrituši vaigi, zem acīm maisiņi, neveselīgs un samocīts izskats. Es izjutu kaut kādu vilšanos laikam tādēļ, ka pēc asociācijas ar dzīvokļa piepildījumu un iekārtojumu, iedomājos tā saimnieci esam citādu.

—   Ārējais izskats vēl neko neizsaka, — Zaicevs teica.

—   Esi dzirdējis šādu sakāmvārdu? Katrai precei ir savs pircējs, tikai cena dažāda. Bet mīlas apstulbināti ļaudis mēdz pārmaksāt. Tā tas ir. Visbiežāk asiņainas drāmas tiek izspēlētas nejau dēļ skaistulēm.

—    Un vispār jaunekli, izvairieties no kategoriskiem spriedumiem, — pamācoši noteica Zaicevs. — It īpaši, ja tie sasteigti un nav pārdomāti.

Izmeklētājs nožāvājās.

—    Esmu piekusis un gribu ēst. Par «spokiem» ir kas jauns?

Es pakratīju galvu.

Pieaicinātie liecinieki parakstīja protokolu, taču prom iet nesteidzās. Noslēpumi ir labi, kad atminēti.

—    Cik maksā tāds dzīvoklis? — negaidīti ierunājās Gusārs.

Sieviete apvainojās:

—   To jūs mums neprasiet! Mēs piecus gadus ārzemēs strādājām — tropos, ģībām no karstuma. Un rūpnīcā —jau piecpadsmit gadus.

Viņas tonis kļuva indīgs.

—   Tādēļ jūs citiem pajautājiet, par kādu naudu un kā iekļuvuši kooperatīvā… Pie mums pat savējiem atteica!

—   Un ko jūs variet pateikt par Nežinsku? — uzstājīgi turpināja Gusārs.

—    Neko. Reizēm satikāmies kāpņu telpā. Sasveicināmies.

—  Kulturāla dāmīte, — atskanēja vīrieša balss, bet pēc sievas skatiena aprāvās.

—  Zinām mēs šīs kulturālās! Es ar rokām, bet viņasar…

Sieviete apklusa. Es parāvu Gusāru aiz piedurknes, apsteidzot viņa nākošo jautājumu.

—    Liels, biedri, paldies. — Zaicevs, atklāti smaidot, spieda pieaicinātiem lieciniekiem rokas. — Jūs mums ļoti palīdzējāt. Tagad mēs aizzīmogosim dzīvokli un viss —jūs esat brīvi.

Pēc pusstundas es apsekoju jaunceltni. Bez nenorobežo- tiem trepju posmiem un starpstāvu segumiem nekas cits vēl nebija samontēts, tādēļ ceļojums uz divpadsmito stāvu bija stipri iespaidīgs. Grūti bija iedomāties, ka vakara krēslā kāds uzdrošinātos šeit uzkāpt. Strādnieku brigāde metināja dzelzsbetona plākšņu armatūru un pēc montāžas ar javu aizpildīja starpas. Bija jūtama degušu elektrodu un miklā cementa smaka, dzirdami volta loka sprakšķi un montieru skaļā sasaukšanās. Zem kājām kā čūskas vijās melnie vadi ar neizolētiem, mezglotiem vara savienojumiem.

—  Bet ja uz tiem uzkāps? — es ar pirkstu norādīju darbu vadītājam bīstamās vietas.

—  Neuzkāps! — pārspīlēti jautri tas atbildēja, — puiši ar pieredzi, ar stāžu!

—  Saki, ka pieredzējuši? Bet pagājušā mēnesī būvbedrē nepieredzējušu nosita! Kas sēdēs — zini?

Darbu vadītājs noklusa.

—  Tūlīt būs! — un piespiesti iesmējās. — Ja jau dienā te velns kājas salauzīs, tad naktī — pilnīgi droši! Neviens te nav bijis!

Patiesi, strādnieki nebija ievērojuši nepiederīga cilvēka pēdas. Es pārlūkoju laukumiņu. Savdabīgā eksperimentālā kooperatīva «Mājīgums» celtne bija labi redzama gandrīz no visām vietām, bet līdzīgi bezdelīgu ligzdai pielipināto Nežinskas dzīvokli aizsedza gan kāda kolonna, gan metināšanas agregāts, gan betona maisītājs vai arī tas atradās vērumā kopā ar vinčas trosēm. Viena vieta bija piemērota, lai gan te ierocis būtu jātur bez atbalsta, kas izslēdz garantētas trāpīšanas iespēju. Taču ceļamkrāna kabīne šķita izvietota visādā ziņā ērti… Ejot pa trepēm, es ievēroju, ka vads ir droši izolēts.

—  Ja jau teikts — padarīts! — palielījās darbu vadītājs.

—   Kamēr zibens nesper…— es norūcu. — Kas celtni apsargā naktīs?

—  Ir, ir ļaudis! Speciālu štatu uzturam. Kā dienā, tā naktī sargā… v

—   Šonakt negulējāt?

Nenosakāma vecuma neskuvies sargs, bieži mirkšķinot sasarkušos plakstiņus, nedroši pašūpoja galvu.

—   Vai kāds nepiederīgais celtniecībā ir nācis? — Viņš atkal pakratīja galvu.

—   Vai jūs esat mēms?

—    Khm, khm, khm… Kāpēc mēms? Esmu pat ļoti runīgs. Tikai ne ar miliciju. Khm, khm, khm…

Elpot viņš centās uz sāniem, taču viltība nelīdzēja — ilgstošā dzēruma smārds bija jūtams pa gabalu. Bija skaidrs, kā viņš sargāja teritoriju pagājušajā naktī. Ko viņš varēja redzēt?

Es piegāju pie darbu vadītāja, kas netālu ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi nogaidīja.

—   Vai ceļamkrāna kabīne ir aizslēgta?

—  Jābūt. Taču precīzi nepateikšu, bet pajautāt nav kam — krāna mašīnists slimo.

—    Bet tu uzlien, paskaties… khm, khm, — ņirdzīgi izteicās sargs. — Varu piepalīdzēt… khm, khm, khm…

Rāpot augšup negribējās. Kādēļ? Izsaukt krāna vadītāju, uzdot tam pārskatīt savu saimniecību, nopratināt — un lieta darīta! Bet es noskaitos. Ne tik daudz uz dzērušo pusmuļķi, kas nebija spējīgs labi veikt jebkuru darbu un pilnīgi noliedza, ka cits varētu riskēt lietas labā, cik pats uz sevi — par gatavību apstiprināt šo stulbo un primitīvo pārliecību. Nospļāvos un spēru soli uz kāpņu pusi.

Pats galvenais — neskatīties uz leju, bet arī tad sajūti zem kājām apziņā daudzkārt palielināto bezdibeni. Un atnāk doma, ka roka vai kāja var paslīdēt, sarūsējušā skava notrūkt, vēja pūtiens apgāzt celtni…

Kad ikdienā tuvumā redzi daudz avāriju, nelaimes gadījumu un katastrofu, tad ir ļoti viegli iedomāties, kā tas viss var gadīties ar tevi. Un gribas apstāties, bet pēc tam lēni, uzmanīgi nolīst tur, kur ir ciets pamats, pierasti un droši. Kas ko teiks? Bet uz kaut kādu dzērāju… khm, khm — nospļauties…

Taču es nekāpu lejā, bet rāpos augstāk, līdz atdūros pret saskrāpētām, iebuktētām durvīm, kurām bija nolupusi krāsa. Man bija nepieciešama īsa atpūta un, par laimi, kabīne izrādījās neaizslēgta. Iekļuvis iekšā, uzelpoju un smagi apsēdos uz mazā, cietā sēdekļa. Rokas un kājas drebēja. Plaukstas sūrstēja… Viņās dziļi bija ieēdusies rūsa, arī āda vietām bija nobrāzta.

Nežinskas balkons atradās gandrīz tieši pretim un, ja paceltu kabīnes loga rāmi, iznāktu lielisks balsts šautenei. No šejienes šaut ir ļoti ērti. Ērti? Es ar šaubām paraudzījos uz drebošajiem pirkstiem. Sākotnēji ir jānomierinās. Es atslābinājos, aizvēru acis un pēkšņi sajutu… Vai būtu izlicies? Šķiet, ka nē. Pat ne smarža, bet tās vāja atblāzma. Pazīstama, bet ļoti nepiemērota šai vietai. Skābena, asa, neskatoties uz niecīgo koncentrāciju. Tā smaržo šautuvē visu diennakti, ar to ir piesūcināts gaiss, sienas, šautuves galerijas grīda. Sadeguša pulvera smaka.

Noskurinājos un rūpīgi aplūkoju kabīni — iztaustīju grīdu, paskatījos aiz krēsla, pārbaudīju rokturu gropes, pacēlu gumijas paklājiņu. Ko cerēju atrast? Čaulīti? Izsmēķi ar siekalu pēdām un raksturojošu sakodienu? Vizītkarti vai noziedznieka pasi? Nezinu. Vienkārši darīju to, ko biju apguvis ilgajos meklēšanas darbagados ar tā pamatprincipu — nepalaist garām pašu mazāko iespēju iegūt jaunu pierādījumu — pietiekami precīzu materiālu, kas nepieļauj divdomīgus izskaidrojumus. Tajā pat laikā es ne īpaši rēķinājos, ka gūšu panākumus. Brīnumi notiek apbrīnojami reti.

Dažas minūtes es mierīgi pasēdēju metāla, ar saplīsušu dermatīnu apšūtajā krēsliņā, skatījos uz ceļu, kas veda uz Dienvidu mikrorajonu un domāju par lietām, kurām nebija nekāda sakara ar dienestu. Pēc tam sāku kāpt lejup, un tas veicās ievērojami labāk.

Pieskaroties zemei, es atvieglots uzelpoju un apmierināts teicu sargam:

—   Varbūt tev piepalīdzēt? Uzkāpsi, izvēdināsies.

—  Nevajag… khm, khm… Mēs neesam milicija, mums tas nav vajadzīgs.

Ņirdzīgā nots balsī bija zudusi. Es pavīpsnāju.

Kad atgriezos nodaļā, kolēģu kabineti bija tukši. Visi saspringti strādāja ar «Spoku» lietu. Nežinskas lieta uzradās gluži nelaikā un aizņēma turpat vai pusi dienas. Starp citu, jauni notikumi nekad negadās laikā. Es ari ieslēdzos notikumu virpulī: pārbaudīju dažus ziņojumus par aizdomīgām personām, apstaigāju pensionārus, kas agrāk strādājuši kā ārsti. Dienas beigās es sēdēju kabinetā un, raugoties telpā savā priekšā, attālināju brīdi, kad nāksies sākt noformēt savāktos materiālus.

—   Vai jūs esat izmeklētājs Krilovs? — durvis pavēra garš, apaļīgs, sešdesmitgadīgs vīrietis. Sārta seja un sirmi kā «ezītim» cirpti mati.

—  Jajums labpatīk saukt par izmeklētāju kriminālmeklēšanas inspektoru, tad jā.

Viņš paklusēja, cenšoties saprast apzinīgi sarežģīto frāzi, tad atmeta ar roku.

—  Kāda starpība! Es dzīvoju Kamenogorskas prospektā divdesmit divi, un dežurants teica, ka man jārunā ar Krilo- vu! — viņa balsī bija jaušams aizkaitinājums.

—  Viss pareizi. Tā ir mana zona. Es atcerējos vecā tipa četrstāvu namu, kas atradās divu maģistrāļu krustojumā. — Nu un kas ir noticis?

—   Babkovs, Jegors Petrovičs, nama komitejas priekšsēdētājs, — apmeklētājs iepazīstināja ar sevi. — Pie tam arī biedru tiesas priekšsēdētājs un kārtības sargu vienības komandieris. Un, lai Jūs būtu lietas kursā, pagātnē ir bijis atbildīgs darbinieks.

Es gandrīz nemanāmi saviebos.

—  Es jums zvanīju pirms diviem mēnešiem un paziņoju par aizdomīgu faktu. Tagad gribu uzzināt, kas paveikts.

—   Kas par faktu?

—  Vakarā ap desmitiem dzirdu, ka kāds paiet gar manām durvīm. Es dzīvoju ceturtajā stāvā. Mans dzīvoklis atrodas koridora galā, tālāk ir tikai trepes uz bēniņiem. Kas turp var doties? Vēl jo vairāk! Bēniņi taču ir slēgti! —Namu komitejas priekšsēdētājs daudznozīmīgi pacēla pirkstu. — Gaidu, kas būs tālāk. Pusstunda, stunda — klusums. Neguļ viņš taču pie durvīm! Apģērbos, izeju ārā, redzu—bēniņi atvērti! Tātad zagļi! Bet kas gan tur zogams? Eju turp — pretim nāk cilvēks! Mani, lūk, kas pārsteidza: ir silts, sauss, bet viņš tērpts boloņas auduma lietusmētelī, galvā tāda pat berete. Es uzrādu kārtības sarga apliecību, saku:

—   Kas jūs tāds? Ko šeit darāt?

Bet viņš atbild:

—   No rajona dzīvokļu pārvaldes, jumta segumu pārbaudīju.

—   Kāpēc naktī?

—   Dienā,— saka, — laika nav.

—   Tad parādiet dokumentus! Un ko jūs domājat?

Bijušais atbildīgais darbinieks tīri vai piepūtās sašutumā.

—  Viņš mani atgrūž ar smaidiņu sejā: «Liecies vien gulēt, citādi bezmiegu iemantosi!» un aiziet savā nodabā. Es aiz rokas — cap! Viņš izraujas un prom. Tad es tādu kā šķindoņu izdzirdēju… Man jau no sākuma likās, ka kaut kas viņam ir paslēpts zem lietusmēteļa. Skriet viņam pakaļ es neskrēju, gāju piezvanīt, jūsējie atbrauca, apskatīja bēniņus un aizgāja. «Neuztraucieties», saka, «viss kārtībā!» Bet kur gan kārtība? Lūk, jūs man izskaidrojiet! Kas tas bija? Ko gribēja?

—   Varbūt klaidonis? Meklēja naktsguļu vai veļu zagt?

Vīrs šauboties nošūpoja galvu.

—Neizskatījās. Seja, manieres, uzvedība… Nu kāds viņš klaidonis! Es nodomāju, ka viņš patiesi ir no rajona dzīvokļu pārvaldes, aizgāju, painteresējos — nevienu neesot sūtījuši.

Iestājās klusums.

—   Ziniet, ko es domāju?

Prasīgā skatiena priekšā man kļuva neērti par savu ne- attapību.

—    Varbūt viņš ir no tiem bandītiem? — ar ļaunu intonāciju izteica sirmais. — Starp citu, cik cilvēkus viņi nonāvējuši? Pļāpā visādi, bet man tas, lai būtu informēts…

—   Kāpēc jums ir radušās šīs aizdomas?

Milicija bija pārpludinātā ar ziņojumiem par iespējamiem «spokiem». Šiem ziņojumiem nebija absolūti nekāda pamatojuma.

—   Godīgam cilvēkam naktī bēniņos nekas nav darāms. Vai naudu daudz paņēma? Vai patiesi — simts tūkstošus? Un atstāja vizītkarti?

Apmeklētājs bija zaudējis cienīgo stāju. Ziņkārība pārmāca pierasto uzvedības stereotipu.

—   Cik viņu ir? Trīs? Es tomēr esmu sabiedrības pārstāvis!

—    Paldies par signālu. Mēs pārbaudīsim. Ja būs vajadzīgs — darīsim visu iespējamo.

Tas, ka es jautājumus atstāju bez atbildes, aizkaitināja apmeklētāju.

—   Un sniedziet rakstisku atbildi! Lai viss būtu oficiāli!

Durvis aiz Babkova aizvērās.

Ticis galā gandrīz ar visiem papīriem, es izdarīju to, ko sev liedzu jau trīs dienas — uzgriezu pazīstamo numuru un palūdzu Ritu Vladimirovnu.

—    Bet kas jautā? — pēc klusuma brīža interesējās sievietes balss.

Es atbildēju.

—   Rita Vladimirovna ir komandējumā. Zvaniet parīt.

—   Jūs to ne visiem sakiet? Kāpēc tad man jāsaka savs vārds?

Vada otrā galā jautās apjukums.

—  Viņa ir komandējumā, — atskanēja iemācītā atbilde, un telefons atslēdzās.

Es ļoti klusu noliku klausuli.

Ar Ritu iepazinos pirms gada — operācijas «Lēkājošās ēnas» laikā. Pilsētā notika bandītiski uzbrukumi pārīšiem pastaigās laika. Noziedznieku pievilināšanai kā ēsmu sūtījām meklēšanas grupas. Ļošku Vološinu pavadīja gara un vāja kārtības sardze, viņiem piesējās tagad nošautais Tolstihs. Vološinam izdevās bandītu neitralizēt, taču pats guva nopietnus ievainojumus. Kopā ar biedriem gaidījām līdz vieniem naktī neatliekamajā palīdzībā, līdz ķirurgi nepateica, ka bīstamākais jau garām. Ārsti palūdza nogādāt uz mājām pēc nervu šoka nomierināto Ritu. Es aizvedu viņu — klusējošu, nevarīgu, ar ziliem lokiem ap iekritušajām acīm, vēl stipro trankvilizatoru iespaidā. Bet nedēļu vēlāk mēs satikāmies slimnīcā pie Vološina. Ļoška sāka atlabt, un Rita smaidīja, bet tumši zilās ēnas vēl bija saglabājušās un, kad smaids izgaisa, meitene izskatījās nogurusi un skumja.

Iespaids izrādījās mānīgs. Vienkārši tāda ir viņas sejas īpatnība, taču to es uzzināju vēlāk, bet toreiz mēs kopā iz- nācām no slimnīcas, gājām kājām, vakariņojām kafejnīcā, pastaigājāmies krastmalā, raudzījāmies sniegbaltajos mo- torkuģos.

Pastaiga bija izdevusies. Apmainījāmies ar telefonu numuriem un sākām tikties regulāri.

Vienu brīdi man šķita, ka esmu iemīlējies, taču mūsu attiecības veidojās sarežģīti, gaišo joslu nomainīja tumša un, lūk, šis savādais un negaidītais komandējums.

Vai noskaidrot visu kadru daļā — kas ir kas? Es pierasti pacēlu klausuli. Kadru daļas stacija un lidosta, vajadzīgās pilsētas viesnīcas — šī meklēšanas tehnoloģija, kā atrast kriminālās meklēšanas dienestam interesējošo cilvēku, ir izstrādāta pietiekami labi. Es pie sevis nolādējos un nometu klausuli.

Trešā nodaļa izmeklēšana

—   Ja tu nekļūdies, tad jāmeklē šeit…

Zaicevs shēmu bija uzzīmējis kā parasti akurāti, un tievā līnija, novilkta no ceļamkrāna kabīnes cauri Nežinskas dzīvoklim, atdūrās deviņstāvu nama fasādē.

—   … bet atklāsim labākā gadījumā rikošeta pēdas. Un lode varēja aiziet, kurp tā vēlas…

Dažas sekundes viņš sēdēja klusējot.

—  Pie tam, ja ir šauts no mazspējīga ieroča, ne no kaujas šautenes, karabīnes vai automāta, tad lode, zaudējusi enerģiju, vispār nenolidoja līdz sienai, bet nokrita kaut kur šeit…

Viņš norādīja ar zīmuli uz laukumiņu starp majam.

—  Visos gadījumos iespējas to atrast praktiski nav. Taču mēs pamēģināsim…

—   Un ko deva vizīte slimnīcā?

—   Paskaties pats! — Zaicevs pasniedza plānus vākus, — bet cietušo vari pat noklausīties — kasete te iekšā.

Es ar acīm pārskrēju dežurējošā ķirurga nopratināšanas protokolam, meklējot man interesējošos jautājumus. Ahā! Lūk…

—   Ko var teikt par lodes izmēriem, kas radīja ievainojumu?

—   Neko noteiktu. Jūs jau saprotiet, ka man bija cits mērķis. Bet tagad pēc operācijas un rētas sašūšanas to vispār nevar noteikt.

—   Jā, arī šeit nekā! A, vēl kaut kas…

—    Kāpēc jūs uzreiz neziņojāt milicijai par ievesto pacienti ar lodes ievainojumu?

—   Ievainotā teica, ka viņa pati zvanījusi uz 02, tādēļ zvanu dublēt nebija vajadzības, vēl jo vairāk tādēļ, ka sākās gatavošanās operācijai. No rīta nodaļas vadītājs, reģistrācijas žurnālā atklājot, ka nav atzīmes par telefonogrammas nosūtīšanu milicijai, deva norādījumu visu pienācīgi noformēt. Tad arī es piezvanīju vēlreiz.

—   Nu ar to būtu skaidrs. Paklausīsimies ierakstu…

Es ievietoju kaseti daudzpieredzējušajā magnetofonā un nospiedu taustiņu.

Centra rajona prokuratūras izmeklētājs, pirmās klases jurists Zaicevs, šai datumā pilsētas otrās slimnīcas ķirurģiskās nodaļas telpā nopratināja kā liecinieci Mariju Vik- torovnu Nežinsku: krieviete, bezpartejiska, neprecēta, apgādībā septiņus gadus vecs dēls, augstākā tehniskā izglītība, strādā par inženieri Zinātniski pētnieciskā institūtā informācijas pārraides problēmu laboratorijā…

Zaicevs runāja neizteiksmīgi, monotoni, pierasti pārskaitot visu to, ko nepieciešams minēt protokola ievada daļā. Ieraksta kvalitāte nebija augsta — skaņa peldēja, nedaudz bija jūtams fons, laiku pa laikam skanēja čirkstoņa vai skaļi sprakšķi.

…Nežinskai ir pateikts, ka pratinot notiek skaņas ieraksts. Tiek izmantots magnetofons «Vesna», lentes tips — sestais, ātrums — četri un septiņas centimetra desmitdaļas sekundē. Zaicevs ievilka elpu un turpināja parastā tonī:

«Marija Viktorovna, pastāstiet par vakardienas notikumu».

«Pat nezinu, ko stāstīt…»

Klusums. Bija jūtams, ka viņa koncentrējas.

«Es iegāju dušā un gatavojos iet gulēt. Tikko piegāju gultai, uzklāju to, pēkšņi — sitiens. Tā, it kā būtu ar vicu vai, precīzāk, ar sakarsētu stibu… Nesapratu, kas par lietu, pieķēros sānam — asinis…»

Ilgs klusums.

«Turpiniet, lūdzu.»

Pauze.

«Nu tas arī viss… Ko vēl stāstīt?»

«Cikos tas notika?»

«Apmēram pēc desmitiem.»

«Vai šāvienu dzirdējāt?»

«Nē. Es pat nevarēju saprast, kas noticis, kur radušās asinis.»

«Vai šāva no ziemeļu vai dienvidu puses?»

«Goda vārds, nezinu…»

«Kādā stāvoklī jūs atradāties?»

«Kādā? Mēģināšu atcerēties…»

Pauze.

«Noliecos, iztaisnojos, pagriezos… Nē, neatceros…»

«Kas bez jums vēl atradās dzīvoklī?»

«Neviens…» — balsī bija skaidri jaušama neizpratne.

«Divdesmit divos divdesmit atrās palīdzības dispečeriem piezvanīja nezināms vīrietis, kurš pastāstīja par notikušo. Kas tas bija?»

«Ah, lūk, jūs par ko!» Neizpratne izzuda no balss. «Es izskrēju trepju telpā. No augšas nāca cilvēks. Es viņu palūdzu izsaukt ātros…»

Savādi. Mūs interesējošā laikā neviens no dzīvokļiem, kas atrodas astotajā un devītajā stāvā, nav izgājis. Un, ja arī būtu iznācis, tad brauktu ar liftu. Bet bēniņi ir aizslēgti ar atslēgu. Es pārbaudīju. Kas tas varētu būt? Labi, vēlāk. Klausīsimies tālāk…

«Kāpēc jūs neiegājāt pie kaimiņienes? Pa trepēm varēja arī neviens neiet.»

«Tā jau ir. Bet tādā bridi visu jau neizdomāsi…»

«Sakiet, kā tas gadījies, ka asinis palikušas tikai ie- vainošanas vietā? Jajūs izgājāt, tad asins traipiem būtu jābūt ari priekštelpā un uz trepju laukuma.»

Klusums.

«Es taču aizspiedu ievainojumu ar dvieli…»

«Un pilnīgi apturējāt asiņošanu?»

«Nu ne pilnīgi…»

«Jā, istabā ir daudz traipu — starp gultu un galdu. Tomēr nav ne traipiņa ārpus šīs vietas un koridorā, nav arī plankuma trepju laukumiņā.»

Ilgs klusums.

«Ko jūs šai sakarībā varat teikt?»

«Kādā sakarībā? Jūs taču nekā nejautājiet!»

Viltīga! Kāpēc viņa tā lokās?

«Par to, ka asins traipi lokalizēti noteiktā laukumā jūsu dzīvoklī un par to neesamību ārpus tā robežām.»

Ar Zaicevu šādi triki neizdodas. Jo vairāk izvairās pratināmais, jo centīgāk izliekas par muļķīti, jo pacietīgāks un uzmanīgāks kļūst izmeklētājs.

«Vienkārši! Pie tahtas es atrados ilgāk — pārsējos, gaidīju ātros…Bet kāpņu telpā izskrēju tikai uz brīdi…»

«Saprotams…» Zaicevs mirkli klusēja. «Bet kā saplīsa stikli logā un balkona durvīs?»

«Caurvējš. Kad atver ieejas durvis, es tos vienmēr aizveru. Bet šoreiz tam nebija…»

«Arī ar to ir skaidrs», — mierīgi noteica Zaicevs. «Bet uz lauskām ir asins pēdas. Kā tās varēja gadīties, jajūs tai brīdī nebijāt istabā?»

Klusums.

«Nu…, bet tad es atnācu! Bet asinis turpināja tecēt!»

Spriežot pēc balss, viņa patiesi gribēja palīdzēt izmeklētājam noskaidrot viņam neskaidrās lietas.

«Nesen jūs teicāt, ka aizspiedāt ievainojumu ar dvieli un gandrīz apstādinājāt asinis…»

«Jā, bet viņas sūcās, turpināja pilēt…»

«Skaidrs, viss skaidrs…»

Es pietiekami labi pazinu Zaicevu, lai saprastu, ka viņš gatavojas uzdot negaidītu jautājumu.

«Bet kam tās čības, kas stāvēja pie tahtas?»

«Nevienam. Tās uzvelk mani ciemiņi.»

«Šai dienā jums bija ciemiņi?»

«Nē, es taču teicu — nebija neviens.»

«Kāpēc tad mājas čības atradās pie tahtas, nevis priekštelpā?»

«Nezinu. Tas ir tāds sīkums, kam nepievērš uzmanību. Laikam pārvietoju, uzkopjot telpas.»

«Un beidzot galvenais jautājums. Kas varēja uz jums šaut?»

«Nav ne mazākās saprašanas! Visdrīzāk — kads ir kļūdījies… Vai nejaušība…»

«Vai jums ir ienaidnieki?»

«Ko Jūs! Nē! Tieši otrādi — daudz draugu!»

īss klusuma bridis.

«Vēl pēdējais. Kāpēc jūs pateicāt ārstam, ka zvanījāt milicijai?»

«Es teicu?»

Izbrīns bija neuzspēlēts.

«Jā! Jūs!»

«Ak! Patiesi…»

Atcerējās? Tā var būt. Skan pietiekoši dabīgi.

«Es taču palūdzu to vīrieti izsaukt ātros un piezvanīt milicijai. Vai tad viņš to neizdarīja?»

«Vai jūs gribat vēl kaut ko teikt par lietas būtību?»

«Nē, vairāk man nav ko piebilst.»

«Tādā gadījumā piedāvāju jums noklausīties šīs pratināšanas skaņas ierakstu…»

Es izslēdzu magnetofonu.

— Nu, ko teiksi?

Spriežot pēc tik tikko manāmā Zaiceva smaida, viņš bija ne visai noskaņots ticēt cietušās liecībām, vismaz atsevišķām detaļām. Par to liecināja arī shēma, kuru viņš ievēroja pratinot.

Tomēr vēlreiz prātā pārskatot fonogrammas ierakstītā saturu, es nevarēju atrast neko tādu, kas varētu saasināt uzmanību. Nežinska atbildēja pilnīgi mierīgi, rāmi un pārliecināti. Tonis, atsevišķas notis, intonācija — viss bija patiess, bez jebkāda sasprindzinājuma, kas vienmēr ir kopā ar meliem. Vienīgi — tās pauzes dažās vietās… Bet arī tas ir izskaidrojami — domāja, atcerējās… Starp citu, uz asākiem jautājumiem viņa atbildēja bez kaut kādām pārdomām. Nē, nav pie kā pieķerties. Vienīgi varbūt loģikas pārkāpumi?

—   Manuprāt, viņa runā patiesību.

—   Un Tev nekas nešķita savādi?

—    Šķita. Tas, ka viņa neaizsūtīja Tevi tālāk, kad Tu skaidroji visādus niekus par asins traipu atrašanās vietām un mājas čībām tā vietā, lai noskaidrotu, kas ir noziedznieks. Zaicevs iesmējās un, it kā paskaidrojot sakāmo, pacēla pirkstu:

—   Lūk, te jau tas ir. Tātad viņai tas nešķita nieki. Pie tam viņa, liekas, pilnīgi neinteresējās par izmeklēšanas per- spektivitāti.

—   Abi šie apstākļi var tikt izskaidroti gluži vienkārši. Audzināšana viņai neatļauj būt rupjai pret izmeklētāju, bet delikātums — uzdot liekus jautājumus.

Zaicevs kaut kā savādi uz mani skatījās.

—  Var jau būt, var jau būt… Nu, bet kā tad ar to cilvēku uz trepēm?

—  Tā ir visvājākā vieta viņas versijā. Pievilkta aiz ausīm. Pārāk bieži mums piespēlē tādus nejaušus garāmgājējus, kurus nav iespējams noteikt un nopratināt. Bet, raugoties no citas puses…

—    Vai tad ir iespējams pilnīgi izslēgt nejaušības? — Zaicevs palūkojās manī ar to pašu izteiksmi.

—   Atzīsties! Tev gribas viņai ticēt?

—  Es cenšos ticēt katram. Tik ilgi, kamēr mani nepārliecina, ka to nevajag darīt.

—  Liecies mierā, Saša! Tu taču nesniedz interviju avīzei! Mēs ar Tevi esam profesionāļi, nepārtraukti saskaramies ar dažāda veida viltībām, krāpšanu, meliem. Un tas nenovēršami iespaido attieksmi pret to, ko mums stāsta. Rodas kritiska uztvere… Tu lieliski saproti, par ko es runāju. Bez tās mēs nevarētu sekmīgi strādāt — jebkurš aptītu mūs ap pirkstu… Taču ir interesants psiholoģisks fenomens. Es sevi notvēru, ka man gribas Nežinskai ticēt. Un uztvert kā patiesību viņas skaidrojumu visapšaubāmākajiem faktiem! Vakar visu vakaru par to domāju, cenšoties izskaidrot, bet nevarēju… Bet šodien redzu, ka Tu arī esi zaudējis uztveres specifiku! Vai tā?

Un tiešām — Zaicevam ir taisnība! Kas tad iznāk?

—   Tā nu ir… Arī es esmu noskaņots viņai ticēt. Pat ar šo apšaubāmo cilvēku uz trepēm.

—   Nu, lūk!

—   Bet varbūt viņa patiesi runā taisnību! Mes to jutām un viņai ticam, neskatoties uz sīkām nesaskaņotībām. Un tajā pašā laikā brīnāmies par savu lētticību. Tātad mēs esam nevis pārāk lētticīgi, bet pārāk aizdomīgi. Viss nostājas savās vietās, un uztraukumam nav pamata.

—   Pagaidi, Saša, labāk bez jokiem.

Zaicevs izskatījās norūpējies un man kļuva neērti par savu zobošanos.

—    Pretrunu un neprecizitāšu Nežinskas teiktajā — vagons un vēl pilni ratiņi… Es pārbaudīšu visu, neraugoties uz subjektīvām izjūtām, taču nejau par to ir runa. Vai Tev nešķiet, ka mēs esam saskārušies ar ļoti savādu noziegumu?

Es, gaidot turpmāko, neviļus kļuvu ļoti saspringts.

—   Bet kas tajā, starp mums runājot, tāds… savāds?

—    Paskatīsimies. — Zaicevs paņēma pildspalvu un nolika sev priekšā lapiņu piezīmēm. — Neparasts veids: šauts no tāluma septītā stāva logā no vītņu ieroča. Tas — pirmais!

Viņš uzrakstīja treknu vieninieku.

—    Šāviena troksni neviens nav dzirdējis. Tātad slāpētājs?! Divi! Šāviens mērķtiecīgs, precīzs, neskatoties uz attālumu. Trīs!

—   Stop, stop, stop! — es viņu pārtraucu. — Tagad Tu galīgi fantazē! Slāpētājs, mērķēklis! To Gusārs izdomāja! Viņam tas ir piedodami… Vai maz ir iemeslu, kādēļ nav dzirdēts šāviens! Troksnis no ielas, garāmbraucošas mašīnas, vēja aiznesta skaņa — tūkstošiem iemeslu! Nu un — arī tālu. Bet mazkalibra šautene, piemēram, arī maz trokšņo. Kas attiecas uz precizitāti, tad — labs šāvējs iztiks arī bez mērķēkļa.

Zaicevs klausījās, viegli smīnot.

—    Es runāju ar ballistikas ekspertiem. Līdz krānam deviņdesmit divi metri. Tas ir daudz. Tas nozīmē, ka šāva no kaujas ieroča, ne no sīkaļas. Bet tumsā pa mērķi apgaismotā logā pat labs šāvējs bez speciālas ierīces — maz ticami, ka var trāpīt.

—    Tā Tu aizrunāsies līdz infrasarkanam stereomēr- ķēklim!

—   Nav izslēgts.

Zaicevs to pateica tik nopietni, ka man kļuva baisi.

—  Tālāk. Lodes mums nav. Četri! Nejaušu apstākļu sagadīšanās rezultātā stikli sašķaidīti druskās. Pieci! Cietušā neko nezina. Seši! Nav neviena liecinieka. Septiņi! Nav zināms, kas zvanīja ātrajiem. Astoņi! Pretrunas starp notikuma vietas apskates faktiem un Nežinskas liecībām—deviņi! Bet mēs ar tevi esam noskaņoti viņai ticēt. Desmit!

Zaicevs uzzīmēja uz sašvīkātās lapiņas lielu desmitnieku un nometa rakstāmo.

—  Vai nav pārāk daudz neskaidrību, apstākļu sakritību un izmeklēšanu traucējošu sagadīšanos? Vai tev praksē ir bijusi kaut vai viena līdzīga lieta? Lieta, kurā pilnīgi nav pierādījumu, domu par iemesliem un nozieguma motīviem un pat pamatojuma, lai izvirzītu pamatotas versijas. Personīgi man — tādu nav bijis!

Viņš piecēlās, apgāja galdu, paskatījās koridorā un, cieši aizvēris durvis, piegāja pie seifa. Pagrabināja atslēgas, ar žvadzoņu pagrieza tērauda rokturi, izvilka no iekšējās nodaļas papīra lapu un, atgriezies savā vietā, nolika to priekšā ar tekstu pret galdu.

Bet Nežinska, starp citu, strādā Zinātniski pētnieciskā institūta informācijas pārraides problēmu laboratorijā un, par cik tas ir man zināms, grupā, kas izstrādā pilnīgi jaunu perspektīvu metodi! To visu apkopojot japārbauda, lūk, šī versija.

Viņš pasniedza lapu.

—   Izlasi uzmanīgi.

Es lasīju ļoti uzmanīgi, tad vēl reizi un nogrozīju galvu.

—   Esi gan izdomājis!

—    Protams! Viņa ir pilnīgi nepierasta un liekas neiespējama, taču pilnībā aptver visu esošo «nejaušību» virkni. Tādēļ to nevar ignorēt.

—   Taču tas atrodas ārpus mūsu kompetences…

Kas ir šis «tas»? Kaila hipotēze? Es tur zvanīju.

Viņš nenoteikti norādīja pār plecu.

—     Saka, lai pārbaudot, ja būs apstiprinoši fakti — pievienošoties…

—   Un vēl… Esmu bijis šai institūtā…

Zaicevs sarosījās.

—   Kad?

—   Pirms pāris mēnešiem, uzreiz pēc laupīšanas… Viņu inženieris redzēja, kā «spoki» gāja prom, gandrīz viņu saspieduši plakanu… Nu, lūk, sīkumos es neiedziļināšos, bet, liekas, nekādas aizsardzības taktikas viņiem nav.

—    Tagad visu vajag rūpīgi pārbaudīt, ievērojot visas notikušā daudzās savdabības.

—   Nu labi! Pārbaudīsim.

Es apsvēru — iztaujāt vai ne?

Izmeklētājs to sajuta un jautājoši paraudzījās manī.

—   Paklau, Vitālij, kāpēc tu palūkojies koridorā? Ko tu cerēji ieraudzīt? Vai kādu?

Zaicevs iesmējās.

—    Protams, muļķības! Bet, zini, kad padomā, ka tas tiešām var būt tā, — viņš norādīja uz lapu, kuru turēja rokā, — tad, Dieva vārds, kļūst neomulīgi!

—   Manuprāt, tu pārspīlē.

Zaicevs paraustīja plecus.

—   Bet kā jūtas cietusī?

—   Normāli… Ievainojums nav tiešs — paveicies. Lode noslīdējusi gar ribām. Starp citu, — viņš pasmaidīja, — viņa pilnīgi nav līdzīga savai fotogrāfijai.

—   Kad viņu izraksta?

Sola pēc nedēļas. Pa šo laiku izpēti institūtu. Ja nebūs nekādu pieturas punktu, sāc greizsirdības versiju. Izskatīsi viņas sakarus, noteiksi paziņu loku…

—  Savstarpējo saskarsmju raksturu ar apkārtējiem, īpaša uzmanība — bijušajam vīram, — es turpināju.

—   Citiem vārdiem — nemāci vecu runci… Es jūs sapratu.

—   Labi. Pasēdi brīdi.

Zaicevs nodrukāja uz rakstāmmašīnas dažas rindas, parakstīja un iedeva papīru man.

Vēstule rajona nodaļas priekšniekam.

«Sakarā ar krimināllietu par pilsones Nežinskas M. V. slepkavības mēģinājumu lūdzu aktivizēt noziedznieka meklēšanu, tāpat arī— aculiecinieku un citu personu, kas var būt zinoši izmeklēšanā svarīgos jautājumos, personību noskaidrošanu. Saskaņā ar 127. pantu PKFRS KK uzdodu veikt liecinieku nopratināšanu un protokolus nosūtīt uz manu adresi».

—   Viss skaidrs?

—    Skaidrāk nevar būt. — Es attēloju cienīgu pakla- nīšanos. — Atļausiet izpildīt?

—   Izpildiet!

Atspēlējoties man, arī Zaicevs svarīgi pamāja ar roku:

—   Un neaizmirstiet darba gaitā ziņot!

—   Varbūt pavēlēsi ziņot arī par personīgās dzīves gaitu?

Izmeklētājs pasmaidīja.

—  Nav vērts. To atstāj dienasgrāmatām vai memuāriem.

—  Nu pie tā uzdevumu apjoma, kuru tu man dod, memuāri paliks neuzrakstīti — personīgai dzīvei vienkārši nepaliek laika…

Ceturtā nodaļa krilovs

Krilova teiktajā bija krietna daļa patiesības. Kad viņš mācījās skolā, viņa laiks bija strikti sadalīts mācību un atpūtas stundās. Dienas režīms atradās virs galda acu priekšā un tika nelokāmi izpildīts. Stingrais tēvs un valdonīgā māte mājā uzturēja dzelžainu disciplīnu. Iziet pastaigāties laikā no piecpadsmitiem līdz astoņpadsmitiem — laikā, kas nodalīts mājas darbu izpildei, bija tik pat neiespējami kā, piemēram, uzsmēķēt pie ģimenes galda, nospļauties svētdienas pastaigā vai piesiet konservu kārbu kaimiņu kaķa astei.

Toties pulksten astoņpadsmitos iestājās brīvība, kuru varēja izmantot pēc patikas (nepārkāpjot, protams, ģimenē pieņemtos uzvedības principus) ar vienu obligāta noteikuma ievērošanu — atgriezties ne vēlāk par noteikto laiku. Un cik vien Saša atcerējās, šo noteikumu viņš ievēroja jebkuros apstākļos.

Pēc astotās klases vecāki Aleksandru ievietoja tehnikumā, lai viņš iegūtu labu specialitāti, pierastu strādāt un nekļūtu, pasargi, Dievs, par slinku muļķi jau jaunībā. Tehnikums tika izvēlēts ne nejauši, bet prestižs, novirziens — radiotehnika. Programma bija sarežģīta, bez tieksmēm uz precīzām zinātnēm. Aleksandrs mācījās ar lielām grūtībām un tikai izstrādātais pieradums — pakļauties disciplīnai, palīdzēja pārvarēt ne vienreiz vien radušos vēlmi pamest visu un aiziet par strādnieku uz rūpnīcu.

Brīvā laika robežas viņam izpletās līdz divdesmit divām stundām, bet arī šai periodā Sašam neizdevās atbrīvoties no nepatīkamām bažām, ka iekaltās elektrotehniskās formulas līdz rītdienai var izgaist no galvas vai arī, ka kursadarba projekts aprēķināts nepareizi, vai tas, ka šīsdienas matemātikas kontroldarbā iezagusies kļūda un ne viena, bet varbūt arī — vairākas.

Viņš atgriezās mājās agrāk par noteikto laiku, nobijies pārskatīja konspektus un lasīja mācību grāmatas. Vecāki priecājās par dēla uzcītību. Un viņš agri likās gulēt, lai no rīta vēl atkārtotu uzdoto vielu.

Tā tas turpinājās četrus gadus. Aleksandrs sāka labi mācīties un pabeidza tehnikumu gandrīz bez trijniekiem. Vecāki bija apmierināti un uzstāja, lai mācības turpinātos. Radiotehniskais institūts atradās tikai divus kvartālus no mājām — tas bija ļoti ērti. Taču viņš atteicās — pirmais dumpis uz kuģa, kurš izrādījās, lai cik savādi tas arī nebūtu, veiksmīgs. Tēvs saskatīja šai dumpī gribas izpausmi, bet māte — brieduma pazīmes.

Aleksandrs strādāja radiorūpnīcas konstruktoru birojā no astoņiem līdz septiņpadsmitiem, bet pēc tam baudīja brīvo laiku, un beidzot tiešām bija neatkarīgs no nemierīgām domām. Darbs viņu nevilināja, un viņš par to aizmirsa, tikko pārkāpis caurlaides slieksni.

Ja viņa dzīvē censtos atrast priekšnoteikumus pārejai uz miliciju, tas droši vien neizdotos. Pretēji saviem vienaudžiem Saša Krilovs neaizrāvās pat ar detektīvu grāmatiņām.

Taču viņā bija taisnīguma tieksme un naids pret gavilējošo bezkaunību, pret rupju, šķēršļus neatzīstošu spēku. Skolā, bet vēlāk — tehnikumā viņš aizstāvēja vājos, lai arī ne vienmēr tas notika veiksmīgi. Gadījās saņemt zilumus, punus un nobrāzumus, taču tie Sašu neapstādināja. Vairākas reizes Aleksandrs aicināja pie kārtības pārgalvīgus huligānus, pie tam ar pamācošiem vārdiem vien bieži bija par maz. Reiz alkohola apreibināts garmatains jaunietis izvilka nazi. Krilovs tik tikko paspēja pārķert tā roku, kad turpat blakus iečīkstējās patruļas mašīnas bremzes.

Milicijā pārgalvīgais puisis iepatikās. Leitnants Sviri- dovs, kas notikumu dokumentēja, uzaicināja to ienākt biežāk. Aleksandrs ienāca — reizi, otro, trešo. Inspektors bija nedaudz vecāks — par gadiem trim, četriem. Viņi sadraudzējās. Visu brīvo laiku Aleksandrs sāka pavadīt rajona nodaļā, brauca uz notikumu vietām, skaidrojās ar atvestiem cilvēkiem, atlasīja paskaidrojumus, piedalījās kratīšanās un ne pārāk riskantās aizturēšanās.

«Brīvais» laiks viņam kļuva piesātinātāks par darbalaiku, un viņš ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs atrauties no rasēšanas papīra loksnes, kas bija klāta ar sarežģīti krustotām kārtējā radio shēmas līnijām, no lapiņām ar frekvenču raksturojumu aprēķiniem uztveršanas vai raidošajiem blokiem, no bieziem, ciparu virknēm pārpildītiem izziņu krājumiem, lai pilnībā varētu iegrimt cilvēku attieksmju līkuločos, analizēt svešu, nepakļautu izziņu grāmatu koeficientiem, rīcību rezultātus, minot noslēpumus, kuru priekšā ir bezspēcīga pat augstākā matemātika.

Viņam radās jauni draugi, jaunas intereses, jaunas problēmas. Vēlēšanās iestāties juridiskajā fakultātē radās it kā pati no sevis. Vecāki to neatzina — tēvs visu mūžu strādāja par meistaru, vēlāk — mašīnbūves rūpnīcā par iecirkņa priekšnieku, māte strādāja turpat par montētāju. Viņu priekšstatos cieņu pelnīja tikai tāda darbība, kas tieši saistīta ar materiālo ražošanu. Taču pretoties pieaugušā dēla iecerēm viņi nepretojās, jo saprātīgi izdomāja, ka ir maz ticami tas, ka spēs viņu pārliecināt atteikties no nolemtā.

Vienu gadu Aleksandrs mācījās vakara nodaļā, tad pār- formējās uz dienas nodalu, tajā pat laikā uzturot visciešākās saites ar miliciju un, kad pienāca sadales brīdis, jautājums par ārpusštata kriminālās meklēšanas inspektora Krilova likteni atrisinājās kā pats par sevi saprotams.

Viņš dienestu uzsāka ne kā iesācējs, taču atbildības smagums, kurš agrāk netika justs, darbam piešķīra pavisam citu jēgu.

Stažēties Aleksandram nācās pie Vecā, un viņš pēc tam uzskatīja, ka tieši Vecais viņu izveidojis par īstu izmeklētāju. Daļēji tas atbilda patiesībai, lai arī milzīga loma bija darba mīlestībai, apzinīgumam, precizitātei un noteiktībai — īpašībām, kuras viņam tika ieaudzinātas jau ģimenē.

Patstāvīgajā darbā Krilovs uzrādīja labus rezultātus. Tad arī izjuta, ar kādiem zaudējumiem izdodas tos panākt.

Laiks pārstāja dalīties uz to, kas veltīts darbam un to, kas ir tikai personiskām vajadzībām. Jebkurā brīdī viņš varēja atslēgties no parastās, visiem pazīstamās un pierastās pasaules un nokļūt citā — trauksmainā, nervozā, nereti — bīstamā. Reizēm šim nolūkam vajadzēja izmantot durvis rajona nodaļā, dienesta automašīnā, izmeklēšanas izolatorā, slimnīcā vai morgā. Bieži vien pārejas robeža nebija materializētā formā, bet kā neredzama līnija ap notikuma vietu: tikai dažiem zināmas cilvēku adreses, kas ārēji ne ar ko neatšķīrās no apkārtējiem, vai arī kāda noteikta laika robeža, kas viņa dzīvi pēkšņi pāršķēla uz pusēm.

Kad Krilovs atgriezās ikdienas parastajā pasaulē, domas vēl bija tur — aiz līnijas: vai neblefoja nopratināšanā Vaļerka Kotovs, ar iesauku Zilums, kur, atskaitot bagāžas automātiskās glabātuves kameras, varētu būt paslēptas nozagtās lietas no dzīvokļa Sadovajas ielā, kāpēc neizdevās ne ar trali, ne ar magnētu izvilkt no ezera Nikolajeva nazi, vai ir jēga lūgt ūdenslīdēju palīdzību…

Un…vai tad vispār inspektoram Krilovam ir iespējams norobežot dienesta dzīvi no personīgās, ja pat ar Ritu viņš iepazinās sakarā ar «lēkājošo ēnu» — laupītāju Tolstiha un Bratkova meklēšanu!

Un pēc tam… Viņi satikās trīs mēnešus, Rita nelaida viņu tuvāk par to robežu, kuru tā bija sev noteikusi par pieļaujamu. Viņu attieksmēs sāka jausties vēsums un, pēc visa spriežot, viņiem būtu bijis jāšķiras. Pienāca diena, kad Krilovs nolēma — ir laiks, nav jānogaida, kad viņa pati tevi pametīs.

Tas notika vakarā. Smidzināja lietiņš: laiks — draņķīgs, garastāvoklis — riebīgs. Viņš gurdi gāja pa ielu un muļķīgi iejaucās kautiņā, kas iekvēlojās pie šņabja veikala. Divi sita vienu un, kā tas bieži gadās, visi trīs metās virsū nelūgtajam svešajam, kuram pietika nekaunības viņus šķirt. Zīmēties kā milicijas darbiniekam bija par vēlu, situācija veidojās muļķīga. Krilovs negribīgi atgaiņājās — kropļot iereibušos kaušļus viņš negrasījās un centās izdomāt, kā no šī stāvokļa izkulties. Visvienkāršāk būtu — aizbēgt, bet tāds apkaunojošs ceļš nederēja sevi cienošam cilvēkam.

Upura lēnīgums iedvesmoja uzbrucējus. Viņi piespieda Krilovu pie sienas un sāka enerģiskāk dauzīt ar kulakiem, bet zems, šķībplecains subjekts, kuru nupat sita, pacēla tukšu pudeļu kasti un meta to viņam pa galvu.

Krilovs saskaitās. Par laimi viņa pretiniekiem no veikala izskrēja sieviete, kādreiz bijušā baltā virsvalkā, un izmisīgā balsī sāka kliegt:

«Milicija!»

Kompānija nekavējās ne mirkli un metās bēgt.

Glābēja ieveda Krilovu palīgtelpā, sasmērēja skrambas ar šņabi un piedāvāja kādu glāzīti arī iedzert. Viņš atteicās, tā pilnībā iegūstot pārdevējas labvēlību, kas iedzēra uz viņa veselību, lamājot noplīsušos dīkdieņus, kas uzbrūk pieklājīgiem, nedzērušiem cilvēkiem.

Lietus pastiprinājās, galva sāpēja, deguns sapampa, skrā- pējumi uz sejas asiņoja, veikalu slēdza ciet. Uz mājām iet negribējās, lai velti nebaidītu māti. Vispār—negribējās kustēties. Ticis tomēr viņam bija pamatīgi.

Bija tikai viena vieta, kur Krilovam gribējās nokļūt, un, ja viņu tur gaidītu, tas atsvērtu visas šī vakara nepatikšanas. Krilovs izmantoja daudzpieredzējušās pārdevējas padomu, kas uzstājīgi rekomendēja nodrošināties pret saaukstēšanos ar šņabja pudeli, pamāja taksometram un brauca pie Ritas.

«Likteņa pirksts!» — pasmaidīja Krilovs, bet tad nodomāja, ka liktenis tikai novietoja viņa ceļā piedzērušos dauzoņas, bet visu noslēdza asinīs ieēdies paradums — pārtraukt nekārtības neatkarīgi no tā, vai tu atrodies dienestā, vai nē. Un vēlreiz pierādījās, ka dienests un personīgais ir tā savijies inspektora dzīvē, ka reizēm tos grūti atdalīt. Varbūt tikai vienu reizi to izdevās veikt — kad viņš kopā ar Ritu aizbrauca uz nelielu ciemu pie Anapas un pavadīja tur veselu mēnesi. Sadzīves komforta trūkumu kompensēja kilometru platā smilšu pludmale, kas stiepās līdz pat horizontam. Kū- rortnieki koncentrējās mažā placītī ap guļamlāvām un brezenta nojumēm, tālāk pludmale bija nepierasti tukša. Viņi gāja tālāk un, šauru atteku pārbriduši, iekārtojās uz mazas saliņas — viļņu izskalotas strēles. Gulēja uz nedaudz mitrām smiltīm zem viegli kniebjošajiem saules stariem, ēda ar maizi un sāli milzīgos — trīs gabali kilogramā — rozā tomātus, šļakstināja lielas šļakatu šaltis, skraidīja pa seklumu, mīlēja viens otru siltajā, iesāļajā ūdenī, skatījās, kā grimst jūrā rūsganais saules disks, cenšoties noķert laimi nesošo zaļo staru, tad noguruši brida pa dziestošo, irdeno smilti uz tālajām, mazajām mājiņām…

Sis mēnesis pie jūras Krilovam palika kā atmiņa par personīgo dzīvi tīrā formā, pilnīgi atbrīvotai no dienesta rūpēm, bet arī tad diedziņš, kas viņu saistīja ar rajona nodaļu, netika pārrauts — priekšniecība zināja, kur vajadzības gadījumā meklēt inspektoru. Viņš bija gatavs tam, ka jebkurā brīdī vietējais iecirkņa milicis var atnest rīkojumu pārtraukt atvaļinājumu un atgriezties dienesta vietā. Var būt, ka šī gatavība arī bija tā, kas viņam ļāva asāk izjust katras dienas burvību, katras atpūtas stundas vērtību.

Un vispār kā jau Krilovs daudzkārt pārliecinājās, tie, kurus nomāca personīgā laika zudums, neaizkavējās milicijā, bet tie, kas palika, tos šāds stāvoklis nebaidīja. Ja viņi arī sūdzējās, tad vairāk kārtības dēļ, kā to darīja viņš pats, Zai- cevam pārmetot, ka tas atņem viņam personīgo dzīvi. Vēl jo vairāk tādēļ, ka šodienas vakaru inspektors gatavojās veltīt tieši viņai. Viņš ar Ritu gāja ciemos.

Uz satikšanās vietu Rita atnāca kā vienmēr — laikā, svaiga, enerģiska, grezna. Krilovs nevarētu uzreiz atbildēt, kā viņai ir izdevies panākt tādu efektu, ja darbs bija beidzies tikai pirms stundas. Viņi nogāja divus kvartālus un, saīsinot ceļu, nogriezās vecā, šaurā ieliņā, kur bija redzamas noplukušas fasādes, izsistās bedres bruģī, zemas un drūmas vārt- rūmes, kas kā brīnums bija saglabājusies starp mūsdienu apbūves rajoniem.

Krustojumā pie sētas bija piespiedusies asstūraina būdiņa — piecdesmito gadu sākuma paraugs ar sašķiebtu izkārtni — «Pīrādziņi». Krilovs paspieda ceļabiedres elkoni:

—   Pievērs uzmanību.

Rita nesapratnē aplūkoja netīro, vienaldzīgi gremojošo, nenosakāma vecuma sievieti aiz blāvā stikla.

—   Kas viņā sevišķs?

—    0-o! Maņas tante — ūnikums. Ar pīrādziņiem tirgojas turpat četrdesmit gadus un visu laiku — šajā pat vietā. Pārtiek tikai no savas preces, nēsā vienu un to pašu kleitu un lakatu, bet pēc baumām — miljonāre.

—   Miljonāri vienmēr atšķiras ar kautrību un mērenību pārtikā.

—   Netici? Kad man viņu parādīja pirms gadiem piecpadsmit, es arī neticēju. Starp citu, viņa izskatījās tieši tāpat un tāpat ēda pīrādziņu. Šķiet, ka laiks viņu neskar.

—    Nu laiks — lai nu būtu! Bet kāpēc viņu neaiztiek sociālistiskā īpašuma sargātāji? Nejau no viņas niecīgās algas ir sakrāts šis miljons! Un kā viņa ir pamanījusies veikt tādu biznesu ar preci, kuras vērtība ir kapeikas?

—    Neatlaidība un pakāpeniskums — tas arī ir viss noslēpums. Pieej, nopērc pāris pīrādziņu. Pat, ja viņai piedraudēs, ka nogriezīs roku, vienalga viņa neizdos divas vai trīs kapeiku, ja nedraudēsi — apskaitīs par divdesmit kapeikām. No rubļa — vēl jo vairāk! No trijnieka iebērs tev tādu sauju vara kapeiku, ka mūžam nepārskaitīsi. Neviens jau arī neskaita, ieber kabatā un aiziet. Bet tur krāpšana — jau par kapeikām piecdesmit.

Sīkums, protams, novecojusi tante Maša, bet agrāk nesmādēja «kreiso» preci, bija uz vienu roku ar virtuvi — svara zudumi, produktu laupīšana, bet bada laikos par kilogramu miltu zelta gredzenu ar akmentiņu bez runām atdeva… Riskanta lieta, trīs sodāmības. Viņa nekad neatzinās: es, ne es, mans nav mans — tāda bija visa viņas runa. Naudu glabāja pudelēs — kakliņu nolēja ar zīmoglaku un — dažādās vietās zemē iekšā. Sešdesmit astotajā pie viņas veica kratīšanu — visu dārzu pārraka, nomocījās, sešas pudeles atrada. Bet cik to ir vispār? Droši vien pati neatceras…

Pēc tās reizes pieklusa, vāc kapeikas, baidās. Oža viņai kā lapsai. Cik kontroles nav veiktas! Apskaitīšana ir maza, atvainojās, dievojās, ka tā ir gadījies, kļūdījusies bez ļauna nodoma, lasīt neprot, veca, slima, vientuļa — pažēlojiet… Par trim kapeikām netiesā. Ļaunākais — izteiks rājienu, noņems prēmiju. Bet viņa pa dienu divus tūkstošus pīrādziņu pārdod!

—  Kaut kāds murgs! — Rita neviļus atskatījās. — Ārēji— parasta tantiņa… Kā tad tā?

—   Un Tu gribētu, lai viņai augtu ilkņi?

—   Taču nē, bet vispār… Un kam viņai nauda… zemē?

—   Pajautā! Viņa, protams, atklāti nerunās, bet pašai sev viņai izskaidrojums ir, par to tu vari nešaubīties. Un pēc tā iznāk, ka viņa ir gudrāka, viltīgāka un cienījamāka par visiem apkārtnē. Bet to sajust viņai palīdz tās ieraktās pudelītes. Starp citu, zināmās aprindās viņa ir autoritāte, viņas teiktajā ieklausās, prasa padomu. Pāris reižu esmu redzējis — piebrauc kaut kāds frants greznā mašīnā ar tumšiem stikliem un runājas ar tanti Mašu, cienīgi gadās, ka līdz mājai aizved un nebaidās, ka ar taukiem sasmērēs sēdekļus.

—   Nekad nebūtu domājusi…

Šķērsieliņa beidzās. Krilovs ar Ritu izgāja uz gaišo un plato prospektu. Rita nopūtās.

—   Šeit viss ir pavisam citādi. Mans nabaga detektīvs!

—   Kāpēc «nabaga»?

—   Tev lielāko dzīves daļu nākas pavadīt tādos kaktos.

—   Uz skaistām ielām arī ir darbs…

Viņi gāja gar pilsētā modernāko kokteiļbāru. Aiz smagajiem aizkariem mētājās gaismas mūzikas uzliesmojumi, jaudīgo stereopastiprinātāju skaļruņi dārdēja, mutuļoja tabakas dūmi, bet biezie stikli pārliecinoši norobežoja visu iekšā notiekošo no neveiksminiekiem, kas neattapa savlaicīgi iegādāties ieejas biļeti un tagad nīka šeit — nelielā attālumā no intīmās pustumsas, no iekšpuses nedaudz apgaismotā deju plača, no modīgās, ar sarkanu ādu apšūtās letes ar augstiem sēdekļiem un kokteiļiem norasojušās glāzēs. Nogurdinošo nīkšanu pastiprināja spilgtie atspīdumi, kas lauzas cauri aizskaru starpām.

Starp gaidošajiem Krilovam bija daudz pazīstamu. Vairums novērsās vai izlikās, ka nepazīst inspektoru, kurš tiem parasti neizraisīja pozitīvas asociācijas, tieši pretēji — atgādināja par veciem grēkiem, aizmirstiem solījumiem, neizpildītām saistībām, par joprojām nemainīto dzīvi un citām nepatīkamām lietām. Trīs simpātiskas, bez mēra sajūtas kosmētiku lietojušas jaunavas tomēr sasveicinājās, ar redzamu interesi aplūkojot Ritu.

—   Tas tad ir tavs darbs? — viņa sarkastiski jautāja.

—   Tieši tā.

—   Jaunas, skaistas…

—  No attāluma, kas pārsniedz trīs metrus.

—   …apģērbtas tā kā kinodīvas.

—   Un, lūk, tas ir interesanti — apģērba vērtība katrai pārsniedz gada peļņas summu. Bet divas no viņām pēdējā laikā nestrādā.

—   Kā tad tas viņām izdodas?

—    Dažādi. Mango no vecākiem. Tas saucās — «noslaukt senčus», spekulē, nesmādē arī senākās profesijas paņēmienus…

—  Tāds pat pelējums kā tava tante Maša. Tikai firmīgs iepakojums.

—  Arī savi pamatojumi viņām ir—protot skaisti dzīvot, ne tā kā pelēkās pelītes, kas rukā par algu un iekļūst restorānā divas reizes gadā. Viņām katra diena ir svētki: takši, bāri, šampanietis, konjaki. Viņas iziet «medībās», lai pašas izvēlētos sev partneri tā, kā to dara vīrieši. Un sevi iepriecina ar domu, ka tas viņām arī izdodas.

—   Bet vai tad patiesībā tā nav?

—    Apiet dzimumu īpatnības nevar un iedarbojas sensenie dabas likumi — izvēlās tomēr viņas, lai arī viņas ieguvušas zināmu iespēju koriģēt šo izvēli, iespēju, kuru ierobežo pieprasījuma pakāpe piedāvājamai precei. Bet izskatās šīs, atvaino par izteicienu, «medības» stipri zemiskākas par atbilstošo, vīriešu nodarbību un to apzīmē ar vārdu, kam nav cita jēdziena. Viņas to zina un cenšas sevi iztēlot par tādām… brīvām sievietēm, kuras stāv pāri aizspriedumiem… — Krilovs pēkšņi apklusa un nosmīnēja. — Sāku runāt un aizrunājos tā kā lekcijā.

—    Man tas bija interesanti. Tu, izrādās, esi vēl arī filozofs un piedevām vēl sieviešu dvēseļu pazinējs… Nabaga Saška…

—   Atkal «nabaga»! Kāpēc?

—  Nedrīkst būt sievietes dvēseles zinātājs — nenovēršami kļūsi ciniķis vai nelaimīgs, vīlies cilvēks, vai pat nelietis. Jā, jā, nepārtrauc mani! Es zinu, ko runāju. Tā kā neieskaties, lūdzu, manā dvēselē, labi? Un vispār nevienā, ja tas nav dienestā. Tik ilgi, kamēr klaiņo tur, nelabajos tumšajos ieliņu līkločos — ir viena lieta, bet, kad esi iznācis — viss!

—   Tu mani baidi? Vai tavā dvēselē ir kaut kas tāds, ko negribas parādīt?

Krilovs to gribēja pateikt jautri, taču draiskais tonis neizdevās. Viņš bija pieradis panākt skaidrību visā un necieta mājienus, noklusējumus, miglainus izteicienus. Panākt pilnu skaidrību ar Ritu neizdevās. Reizēm viņai garastāvoklis strauji mainījās, un viņš nevarēja saprast — kāpēc? Reiz viņa veselu nedēļu izvairījās, pēc tam viss turpinājās kā iepriekš. Paskaidrot, kas noticis, viņa atteicās. Vispār viņai nepatika stāstīt par savu iepriekšējo dzīvi. Krilovs tā arī neuzzināja, kas bija koptais vīrietis gados, kas reiz sasveicinājās uz ielas ar Ritu, kāpēc viņa neatbildēja un kāpēc viņai sabojājās garastāvoklis visam vakaram. Un ko viņa gribēja pateikt tagad?

—   Vienkārši tevi brīdinu. Tas ir vēl sliktāk nekā mūs idealizēt. Kad tiecies pēc ideāla, tad vienmēr vilies. Es Tevi brīdinu. Nevajag ieskatīties dziļumos, rakņāties jūtās, domās, rīcībā… Nevajag…

Neskaidrības, saistītas ar Ritu, jūtami skāra Krilovu, radīja nemieru. Viņš saprata, ka ir greizsirdīgs, bet tā kā uzskatīja greizsirdību par vājuma pazīmi, dusmojās uz sevi un daļēji arī uz Ritu. Viņš sajuta aizkaitinājumu un neuzskatīja par vajadzīgu to noslēpt.

—   Es neesmu patologanatoms, lai skatītos «iekšā» un, vēl jo vairāk, tur rakātos! Taču tuva cilvēka jūtas analizēt, censties izzināt viņa garīgo pasauli, priekus, šaubas, pārdzīvojumus ir dabīga vajadzība ikvienam. Izslēdzot, protams, muļķus. Un, ja tas Tev ir nepatīkami, ja ir ko slēpt, tad varbūt ir jēga sameklēt man maiņu?

Krilovs apstājās. Rita, pēc inerces paspērusi dažus soļus, pagriezās. Viņi saspringti skatījās viens otrā. Rita necieta asu toni, katrā izdevīgā gadījumā viņai patika pasvītrot savu neatkarību, un Krilovs bija gandrīz pārliecināts, ka tagad viņa uzraus degunu un lēni, sadalot vārdus balsienos, teiks: «Varbūt, ka arī ir.»

Un viss beigsies. Viņš pagriezīsies un aizies, aizmirsīs adresi un telefonu, bet viņa, protams, arī neatnāks un nepiezvanīs. Taču iznāca savādāk. Rita pienāca cieši klāt, paņēma viņu zem rokas, ar lūpām pieskārās vaigam.

—  Labi, atvaino, nevajag… Es to… tā… — Un bez kāda ievada jautāja:

—   Vai tu izmeklē Nežinskas lietu?

Krilovs pārsteigumā pat apjuka. Viņš ar Ritu nekad nerunāja par «dzīvām» lietām, par tām, kas atradās izmeklēšanā, vēl nebija nokļuvušas tiesā un nebija nodotas arhīvā, un tagad, zibenīgi atcerējies agrāk izteikto, mēģināja restaurēt, kur un kā viņš varējis izpļāpāties. Šķiet, ka nekas nav teikts.

—   No kurienes tu zini?

Satiku draudzenes no institūta, viņas arī pastāstīja, ka uz Mariju kāds ir šāvis caur logu. Augstu, septītais stāvs, bet tu stāstīji, ka rāpies augšā uz ceļamkrānu. Jauki? Liekas, ka to sauc par dedukciju!

Rita runāja jautri, atbrīvoti, tā, it kā starp viņiem nebūtu bijusi nekāda ķilda. Ari Krilovs, dzirdētā pārsteigts, momentāni aizmirsa nupat pagājušo incidentu.

—   Vai tu mācījies kopā ar Nežinsku?

—   Vienā kursā. Tikai dažādās grupās.

—   Tā tik ir sagadīšanās! Un kas viņa par cilvēku?

Rita iesmējās.

—   Tagad es iedomājos, kā tu pratini.

Krilovam nepacietībā noraustījās sejas muskulis.

—   Klusa, ne ar ko neizcēlās, mācījās — vidēji, centās būt tāda, kā visas, tomēr bija sevī noslēgta. Meitenes mēdza tenkot — viņa klausījās, bet par sevi nekad nestāstīja.

—   Viņu bieži satiki?

—  Pēc institūta dažas reizes tikāmies pilsētā. «Kā dzīvo, ko satieci?» — papļāpājām un šķīrāmies. Marija pēdējos gados bija mainījusies. Zini, ir sievietes, kuras trīsdesmit gados ir daudz pievilcīgākas nekā sešpadsmit gadu vecumā. Uzplaukusi, grezni ģērbta, redzama, skaista, arī figūra atbilst tagadējai modei — gara, vāja kā zēns — franču tips. Iet pāri ielai — mašīnas piebremzē, signalizē — aicina pavizināties. Viņa, apguvusi jauno lomu, izturas tā, it kā tā tam vajadzētu būt.

—   Varbūt, ka tu runā par citu ar tādu pat uzvārdu? Es redzēju viņas fotogrāfiju. Nekā tamlīdzīga.

—   Bet tu paskaties uz dzīvu. Un pievērs uzmanību apģērbam. Imports, firma, superklase!

—   Par kādu naudu?

—   Lūk, to es nezinu. Ar vīru šķīrusies, dzīvo viena… Es tev tikai teikšu — viņas apģērba vērtība pārsniedz viņas līdzekļus. Pārāk dārgs godīgai sievietei… Labi! Ko mēs runājam par visu ko? Pietiks! Esam atnākuši.

Apejot pie paša lieveņa novietoto masīvo, melno ZIM, viņi uzkāpa otrajā stāvā.

—   Vismaz varētu pateikt, pie kā mēs esam atnākuši un kāds ir iemesls.

Krilovs noskatījās uz dedzinātiem dēļiem apšūtām durvīm, kuru greznoja bronzas plāksnīte ar vijīgu uzrak- stu:«R.Rogaļskis».

—    Galka — skolas draudzene, nebija satikta simts gadus, bet nupat nejauši tikāmies veikalā… — Rita nepabeidza frāzi.

—   Beidzot!

Uz sliekšņa stāvēja simpātiska miniatūra brunete, riskanti dekoltētā kleitā, kustīga, vijīga kā ēsmas zivtiņa, ar kailu muguru.

—   Jau domāju, ka neatnāksiet!

Brīdi vēlāk viņa noskūpstīja Ritu uz abiem vaigiem, cēli pasniedza atslābināto roku Krilovam un, jūtami pārsteigta, ka viņš to tikai paspieda, ieveda atnācējus istabā. Bagātīgi klātā galda galā kalsns vīrietis lieliski šūtā uzvalkā uzsauca tostu. Pārtraukts pusvārdā, viņš neapmierināts pievērsa ienācējiem savu zirgam līdzīgo seju ar dzimumzīmi uz labā vaiga. Šo dzimumzīmi Krilovs jau bija redzējis, bet kad un kur — neatcerējās. Droši vien tas notika kādā no neobligātajām —jau nejaušajām tikšanās reizēm, ar kurām tik bagāts bija viņa liktenis.

—  Draudzene nedaudz aizkavējās, — Gaļina teica tonī, kas pauda atvainošanos, un, ar pirkstu norādot, raiti iepazīstināja ar saspringtajiem, glāzītes pacēlušajiem viesiem. To bija ap desmit. Nepaspējis attapties, Krilovs jau bija nosēdināts starp apaļsejaino Nadeždu, kas izturējās visai saspringti un dārgu smaržu blīvā oreolā ietverto Viku, kas atgādināja mazu tropu putniņu krāšņā spalvojumā.

—   …Taču tagad, Rovik, tev būs sarežģītāks darbs, — turpināja tosta teicējs. — Vairāk atbildības, stingrākas prasības. No parasta darbinieka tu esi pārvērties par vadītāju. Tev ir padoti cilvēki, bet uz pleciem — plāns. No sirds apsveicu, gribu novēlēt panākumus jaunajā amatā un nešaubos, ka tu pratīsi pārvarēt visas grūtības!

Aizkustinātais saimnieks pāri galdam pasniedza garo kā lāpsta un spēcīgo roku. Smalki iešķindējās kristāls.

—   Tu esi jauns, augošs. Lai Dievs dod, ka ne pēdējo reizi mēs dzeram, atzīmējot tavu paaugstināšanu.

Jūtamo intonācijas iecietību Rogaļskis uztvēra kā pašu par sevi saprotamu.

—   Paldies, Ivan Varfolomejevič, liels paldies…

Neparastais tēva vārds izrādījās otrs redzamais iemesls,

un Krilovs atcerējās visu, ieskaitot uzvārdu.

Pirms septiņiem gadiem Kizirovam apzaga vasarnīcu, un viņš visvairāk centās mazināt zuduma apmērus , tā pārsteidzot pie šīs lietas strādājošo Vološinu. Savāds cietušais! Spriežot pēc pārliecinošajām manierēm, oficiāli noslīpēto runu un valdonīgo toni, viņš bija pāraudzis celtniecības pārvaldes darbu vadītāja amatu. Paskat, cik bijīgi viņu uzklausa Rogaļskis, arī citi, atskaitot varbūt Semjonu Fedo- toviču. Tas ar visu savu stāju lika manīt, ka arī ir svarīgs putns…

Krilovs nevarēja ciest nepazīstamas kompānijas. Šurp viņš bija atnācis tikai Ritas dēļ, kuru saimniece nosēdināja starp sevi un pelēcīgu (neveiksmīgi nokrāsojies vai?) To- ļiku. Tagad, apspiežot pieaugošo aizkaitinājumu, Krilovs centās noteikt, kas ir šie ļaudis, kas iedzer, uzkož, smejas un ņipri pļāpā viņam visapkārt.

—   Ak nē, Semjon! Es slikti panesu tropisko klimatu, un tad vēl tās čūskas… Gribu ceļot pa ziemeļu jūrām,— kaprīzi teica atsvešināti skaistā Elizabete, liekot mutē caurspīdīgo un sārto laša šķēlīti.

—   …iemainīju mazo Dalī albumu. Nu tā tik ir manta, es jums saku. Prātu var zaudēt! …dabū, nenožēlosi — visa cara galma dzīve aprakstīta, ministri, komandieri, kā viņu nosita…

—… Aleksejs Andrejevičs atnesa speciālu ekstraktu — no somiem. Kā to tu uzpilini uz akmeņiem, tā smaržo pēc piparmētrām… Nez kāpēc pēdējo reizi viņš nebija? Laikam revīzija vēl nav beigusies…

—   Klusu, biedri!— Semjons Fedotovičs ietekmīgi pateica, pieceļoties ar glāzīti rokā, un troksnis pēkšņi pieklusa.

—  Es piedāvāju pacelt kausus par mūsu draugu Alekseju Andrejeviču Badajevu. Daudzi no klātesošajiem viņu pazīst — tas ir godīgs un kārtīgs cilvēks, kas ir gatavs palīdzēt grūtā bridī. Tagad viņam ir nepatikšanas darbā — ļaunu vēlošo un skaužu intrigas, bet mēs neļausim Aleksejam darīt pāri. Ikviens atradīs pārliecinošus vārdus, lai viņu aizsargātu no sūdzībkaļiem un anonīmu rakstu autoriem.

Par Alekseju Andrejeviču!

Sasprindzināti, skarbi un plēsonīgi, it kā palīdzētu nelaimē nokļuvušajam biedram, izdzēra glāzītes sausas.

Krilovs nolika uz galda tik tikko aizskarto glāzīti, uztvēra nosodošo Kizirova skatienu un to pieņēma, saskatīja pamirgojušo pazīšanas dzirksti, kura gan tūlīt nodzisa. Kas tur liels? Nejauša tikšanas nodaļas koridoros. Vološinu gan viņš pazītu… Un tomēr kaut kas tostu teicēju atturēja no jau sagatavotās piezīmes izteikšanas, un viņš sāka ēst sviestmaizi ar ikriem. Brīža nopietnība beidzās, atkal ēda, labsirdīgi smaidīja, sarunājās.

—   … no mana numura nekas nav redzams, vēl jo vairāk — migla. Es domāju, ka viss velti, atslābinājos, bet viņš tad arī pret mani iznāca…

Puisis ar tieksmi uz apaļumu, attīstītiem uzacu lokiem un bijušā boksera degunu, rādīja, kā paceļ iedomāto ieroci, un šis žests izdevās pārliecinošāks par viņa neseniem spriedelējumiem par Salvatora Dalī sirreālismu.

—… Tu, Oreh, nejau pirmo reizi iemiedz, — iesmējās gorillveidīgais Rogaļskis un pieglaimīgi piebilda: — Labi, ka Ivans Vorfolomejevičs nesnauda — zvērs būtu aizgājis!

—   … nevar pat iedomāties, ka viss no vaska! Šausmu zālē tirpuļi skrien pa kauliem, viena no mūsu grupas gandrīz paģība!

Elizabete pievērsās Ritai, ausī uzliesmoja zili zaļgana dzirksts. Krilovs uztvēra alkstošo Oreha skatu.

—   Vai jūs bijāt Anglijā? Bet — Francijā? Kur tad jūs bijāt? Nu ko jūs! Noteikti brauciet! Parīze, Eifeļa tornis uz fotogrāfijām galīgi nav tas…

—… Zauers «Tris gredzeni» ir labāks, te nu mani neviens nepārliecinās, ka tā nav…

Krilovam likās, ka visas runas ir samākslotas un tām jārada kāds līmenis, kas atbilst sanākušo priekšstatam par augstāko aprindu saskarsmi. Taču visas viņu pūles attēlot, ja ne intelektuālu eliti, tad vismaz pietiekami tai tuvu sabiedrību, bija veltas. Krilovs varēja zvērēt, ka viņi paši to nesaprot un sevi apbrīno — gudri, attīstīti, informēti par lietām, kas nav pieejamas visādām viduvējībām. Bet vai uzpūtīga kaķene var aizstāt tīģeri?

Pirmo reizi esmu iekļuvusi izmeklētā sabiedrībā, visi ir tik gudri, kulturāli.

Uztvērusi Kirilova klusēšanu kā apmulsumu, Nadežda viņā sajuta radniecīgu dvēseli, bet izdzertais konjaks veicināja uzticību un atklātību.

—    Mēs esam vienkārši ļaudis. Es — veikalā, vīrs — atslēdznieks… — Viņa pēkšņi aprāvās, it kā būtu pateikusi ko lieku, acīs pat iemirdzējās izbailes. — Tādās mājās nekad nav būts, tādēļ ari sēžu kā muļķe… Kad ap tevi visi ir nepazīstami un nav ko pateikt, ikviens sevi sajutīs par muļķi. Vai tā nav?

—  Kā tad jūs nokļuvāt pie nepazīstamiem? — negribīgi atbildēja Krilovs, kam saruna nebija pat prātā.

—   Pazīstu Gaļinu, reiz viņai kaut ko izgādāju — zābakus, ādas žaketi…

—  Naģeņka, mīļā, man arī dikti vajag zābakus! — pāri Krilovam pārliecās Vika ar bagātīgi iesmaržinātiem matiem, kutinot viņam seju. — Tūlīt būs ziema, bet es esmu basa. Izdari, mūžam neaizmirsīšu! Visu ko vajag — no manis!

Nadežda iztaisnojās, sajutusi pierasto pamatu zem kājām. Kur pazuda apmulsums?

—   Atnāc uz universālveikalu, piektā sekcija, pajautāsi Tolstošejevu, — viņa pašcieņas pilna teica. — Lai arī mēs neesam priekšniecība, bet kaut ko varam!

—  Samainīsimies vietām? — uzbudinātā Vika palūdza, pārliekot traukus. — Gribu iedzert ar draudzeni. Bet vai mētelis ar lamu tagad ir?

Krilovs pārsēdās un tagad bija blakus Rogaļskim.

—  Visi kliedz: «Ak, kas par izrādi!» Biļetes nevar dabūt, par kvartu pārdod. Nopirku — nieks vien ir…

—  Tev, Romik, nav taisnība, gaumi vajag audzināt, biežāk jāiet uz teātri, pamazām sāksi saprast, — Semjons Fe- dotovičs mēģināja iestāstīt.

Viņš turpināja būt pašapzinīgs. Taču kvēle drīz pāries, gudro vārdu krājums izsīks. Izdzertais alkohols pabeigs iesākto, un saviesīgais vakars kļūs parasts, kur būs skaidri redzams — kas ir kas.

Tā arī iznāca. Pēc minūtēm četrdesmit istabā kļuva trokšņaini, cienīgās galda runas un to sarunu saturs kļuva tuvāks sadzīvei un praksei.

—   … ar lidāzi ir grūti, bet Badaje^am es, protams, pacentīšos…

—… stiklu verandai un šīferi, Ivans Varfolomejevičs ir visu parakstījis, jāpiedzen mašīna un jāizved…

—… piecpadsmit metri virs normas — tas ir ļoti daudz, nāksies apskates aktu pārrakstīt, es pateikšu, kam nākas…

—  …ja pārcels uz bezalkoholiskiem un vēl alu aizliegs — mēs visi būsim trubā…

—… pabeidza inventarizāciju — atkal divi simts rubļu iztrūkums!

Es saku:

—   Katja, ja jau kopā strādājam, tad vajag savstarpēji uzticēties. Bet tu ko dari?

«Brīnišķīgā kompānijā esam nokļuvuši», — Krilovs atkal izjuta saērcinātības vilni, vēl jo vairāk tādēļ, ka Toļiks ar pieredzējuša valdzinātāja manierem apkalpoja Ritu. Kāda velna pēc viņš te nokļuvis? Taču…parasti viņi laiku pavadīja divatā vai šaurā draugu un draudzeņu lokā — ilgstošas attiecības, pierastas attieksmes, pārsteigumi izslēgti. Tagad— pavisam citādi — nepazīstama vide, jaunas pazīšanās, bagātīga iedzeršana, valdzinājumi — skat, kā kaimiņš cenšas, te ir iespējami visādi līkloči, tāds kreisais uzvedības «brīv- gājiens», kad cilvēks atklājas no nepazīstama redzes punkta… Tātad pirmo reizi radusies iespēja paskatīties, kā Rita sevi izteiks vienā vai otrā situācijā. Krilovs aizdzina šo domu kā necienīgu — tā uzradās no tās smadzeņu daļas, kura piesūcināta ar šaubām un neuzticību, taču — ko viņai saka tas spoks? Krilovs sasprindzināja dzirdi.

—   Tādai sievietei noteikti vajag brīvu naudu, lai nedomātu, cik var tērēt…

—   Lupatām? Es pati šuju un lieliski iztieku.

—  Ne tikai. No skaistas sievietes jauki jāsmaržo, tātad — franču smaržas, ziepes par diviem rubļiem…

—  Nav obligāti. Jāmazgājas ik dienas un smarža nebūs sliktāka.

—   Vai var par to pārliecināties? — Toļika balsī bija dzirdama daudznozīmīga intonācija, un viņš tuvināja degunu sarunu biedres kaklam.

—   Protams, — Rita smaidot starp pirkstiem nošūpoja dakšiņu, un Toļiks tikko paspēja atraut galvu. — Pamēģiniet katru dienu mazgāties.

Krilovs iesmējās.

—   Iedzersim par tīrīgiem cilvēkiem! Uz jūsu veselību, Toļik!

Tas skābi pasmaidīja un pacēla glāzīti.

Kompānijā radās zināms apjukums. Neviens nesaprata, kas ierosināja savādo Krilova tostu.

—   Un par labu dzirdi! — zemais Semjona Fedotoviča baritons noskanēja līdzīgi atļaujai.

Glāzītes tika izdzertas, kaut gan diez vai Krilova teiktais kļuva saprotamāks. Bet pats Krilovs noskaidroja divas lietas: pirmā — Semjons Fedotovičs te ir pats galvenais, otrkārt— Semjons uzmanīgi viņu visu vakaru novēro.

—    Pietiks dzerts! — jautri nokliedzās saimniece. — Iesim dejot! Romik, padari!

Saimnieks piegāja pie mirdzošās, niķelētās letes, palielināja skaņas stiprumu līdz maksimumam un blakus istabā apslāpēja gaismu.

—   Seit būs mūsu dejas zāle. Lūdzu! Tikai kristālus neplēsiet.

—  Dejojam? — Ar sauso pirkstu asinssarkanajiem, plēsīgajiem nagiem Vika ieķērās Krilova elkonī, pieliecās tuvāk un gandrīz cieši pietuvināja bālo seju. Paplašinātie redzokļi un nekoncentrētais skats liecināja, ka viņa ir stingri dzērusi.

—  Nākošo deju. — Krilovs atbrīvoja roku un, paspējis atbīdīt pēc neveiksmes ātri atguvušos Toļiku, aizrāva Ritu rozīgajā pustumsā, kur, viens otram cieši piespiedušies un ne pārāk ieklausoties mūzikā, šūpojās daži pāri.

—  Kāpēc tu mani šurp atvedi? — atbīdījis matu šķipsnu un pieskāries ar lūpām austiņas maliņai, viņš jautāja. — Tu vismaz zini, kas tā ir pa publiku?

Pieskaršanās un no Ritas plūstošais mīļais un uzbudinošais aromāts viņu nomierināja, un aizkaitinājums sāka kliedēties.

—  Nedusmojies, Sašiņ, — Rita pārlaida ar plaukstu pār viņa kaklu. — Cilvēki kā cilvēki. Līza — Elizabete — aptiekas pārzine, Galka — strādā dzīvokļu maiņas birojā, Romānu nupat iecēla par pārvaldnieku bārā uz Širokajas ielas. Pārējie arī ir pieklājīgi cilvēki. Kas mums gar viņiem?

«Patiesi, ko es uzkurinos?» Krilovs nodomāja. «Nekas briesmīgs nenotiek. Atnācām ciemos, pasēdējām, padejojām un izklīdām. Draudzēties ar Rogaļsku pāri vai viņu paziņām neviens mani nespiež.»

Taču dvēseles dziļumos Krilovs saprata, ka, sevi šādi mierinot, viņš apzināti neievēro svarīgu lietu — protams, ka nav vienalga, ar ko tu sēsties pie viena galda. Neuzmanība šajā gadījuma pārvēršas par neizvēlību, kas diktē savus uzvedības noteikumus, un tie savukārt rada tik mazus un nenozīmīgus kompromisus pašam ar sevi, ka nekad nenoticēsi, ja droši nezināsi, ka viņi ir spējīgi līdz nepazīšanai pārvērst cilvēku. Cilvēks pat nesapratīs, ka garajā izmaiņu ceļā, piekāpjoties savām vājībām, netikumiem vai rakstura nepilnībām, izšķirošā loma bija tai pašai pirmajai un tik ļoti nekaitīgai neuzmanībai.

—   Un tomēr — iesim projām.

Rita atbildi vilcināja.

—   Uzreiz iet projām būs neveikli. Pabūsim vēl brīdi pieklājības pēc. Labi?

Krilovs negribīgi pamāja.

—   Gudrinieks. — Rita noskūpstīja viņa zodu.

—   Iesim pie citiem, citādi — esam palikuši vieni.

Tiešām, bez viņiem «deju zālē» uz dīvāna burzījās tikai

viens pāris.

Viesi sēdēja pie galda un rosīgi sarunājās. Līdz ar viņu pienākšanu iestājās klusums.

«Atgādina nevis jautru ciemošanos, bet — lietišķu tikšanos», — Krilovs pie sevis nodomaja.

—  Piesēdiet, tūlīt Romiks visiem uztaisīs kokteiļus, — ar apburošu smaidu teica saimniece, uzmanīgi vērojot Krilovu.

—   Tikai ne tādus kā darbā, — nosmīnēja Toļiks.

—  Vienalga, viņi ir labāki par tavām kotletēm, — atmeta Romāns. — Vismaz neviens no viņiem neslimoja ar dizentēriju.

—  Puisēni, nestrīdieties! — iejaucās Gaļina. — Labāk, lai kāds nojums pastāsta ko interesantu.

—   Bet manai paziņai caur logu šāva! — paziņoja piesarkusi Nadežda. Un, izrādījusies uzmanības centrā, ņipri turpināja: — Es viņai reizēm kaut ko dabūju, arī šoreiz sarunājam, bet neatnāca. Izrādās, kaut kādi bandīti nosist gribējuši. Labi, ka aizšāvuši garām, tikai ievainojuši. Tagad viņa ir slimnīcā. Un nevienu nenoķēra…

Krilova sasprindzinājums atslāba — ar tādām ziņām varēja lepoties puse no kvartāla.

—   Un nenoķers! — noteica Toļiks, kura ļenganie, nokarājušies vaigi atgādināja buldogu. — Pat tos, kuri aplaupīja banku, nevar noķert!

—Nevis banku, bet krājkasi, — Orehs palaboja. — Trīs no apsardzes — beigti. Viņiem bija novīlēts ložmetējs. Paņēma divsimt tūkstošus un atstāja vizītkarti — galvaskauss ar kauliem un paraksts: «Spoki».

—  Meli, — Krilovs autoritatīvi pārtrauca. — Ne divsimt tūkstošus, bet — astoņdesmit. Nekādi ložmetēji, nekādas kartiņas. Un nošāva nevis trīs, bet — vienu.

—   Es dzirdēju, ka viņi uz miliciju vēstuli aizsūtījuši: «Jajūs mūs meklēsiet — nositīsim simts cilvēkus.»

—    Kādas šausmas! — Vika satvēra Rogaļska roku. — Vai patiesi nositīs?

—   Arī par vēstuli — meli! Visa pilsēta ir pilna ar visnejēdzīgākajām baumām. Mazāk ticiet tenkām!

—  Ivans Vorfolomejevičs, protams, ir vairāk informēts, bet ļaudis tukšu nerunā, — Rogaļska nepadevās.

—   Nu nelieši! Strādāt viņi negrib, laupa, cilvēkus sit nost! — Romāns sažņaudza lielos kulakus. — Nāksies ieroci pielādēt!

—   Tādi žuļiki var auskarus kopā ar ausīm noraut! — centās sarauties mazāka jau tā nelielā Elizabete. — Kaut nu ātrāk viņus iesēdinātu!

—    Vai tu viņus nodotu, ja zinātu? — Vika ielēja sev kārtējo glāzīti.

—   Kas vēl nebūs! Lai drauģeļi atriebtu?

—  Viņus noķert nemaz nav tik vienkārši, — teica Orehs, miesaskārē piemiedzis acis, raugoties uz Elizabeti. — Viss ievērots, viss pārdomāts. Redzams, ka gudri vīri. Pie tam vēl cīnās par savu dzīvību un arī par lielu naudu. Bet miliči strādā par algu un vēl par medaļiņu… Kam ir lielāka interese?

Elizabete uzmundrinoši pasmaidīja, Semjons Fedoto- vičs sadrūma.

—  Nepareizi, balodīt, tu runā. Atradīs, no pazemes izvilks! Valsts naudu un asinis viņiem nepiedos.

—  Valsts naudu arī bez asinīm nepiedod, — izmeta Kizirovs savu repliku. — Deviņdesmit trešais — prim, sevišķi lielos apmēros — arī pie sienas.

—   Interesanti, kur viņi ir tagad, tieši šajā minūtē? — vēršoties pie visiem, iejautājās bokseris. — Un ko viņi dara?

—   Sēž kaut kādā pagrabā, pārskaita naudu, dzer…

—  Nu viņi, redzams, nepavisam nav no mūsu pilsētas. Vai tad savējie ielaidīsies tādās lietās? — ar sadzīvē gūtu saprātu izsprieda Tolstošejeva. Viņa atkal bija zaudējusi ņiprumu un izturējās saspringti, tāpat kā vakara sākumā. — Droši, ka sen jau aizbraukuši tūkstošiem verstu, noslēpušies kaut kur Ziemeļos…

—   Varbūt šai pat mājā — sēž pagrabā, bēniņos vai dzīvoklī aiz sienas, — viņa piesita sienas tepiķim.

—   Tādi kaimiņi man nav vajadzīgi! Un ieroci es pielādēšu ar lāču renkuļiem!

—   Vai tad ietu viņus medīt?

—   Nu nē, labāk uz cūkām. Tām nav ložmetēju.

—  Arī es negribētu šos puišus ķert. Viņiem taču nav ko zaudēt.

Krilovs sajuta Ritas lepno skatienu.

—   Skatos, šeit nav daudz drosmīgu vīriešu!

—    Cik tad? — Kizirovs painteresējās. — Un ko tad uzskatīt par drosmi?

—   To, kas ir pretējs bailīgumam. Pacelsim, iedzersim par Sašu…

Krilovs neapmierināts saviebās, protestējot pacēla roku, bet viņa neapstājās.

—   Viņš pavisam nesen ir apbalvots ar ordeni…

—  Par darba varonību? Pirmrindnieks? Piecgadi četros gados?

Toļiks kļuva mundrāks, un pat neapmulsināmā Semjo- na Fedotoviča acīs pazibēja intereses ēna.

—   Saša saņēma kaujas Sarkanās Zvaigznes ordeni. — Ritas balsī manāmi jautās privātīpašniecisks apmierinājums.

—   Kas ar viņu, velns parāvis, notiek?

—   Jūs esat militārais? — pajautāja pats Semjons Fe- dotovičs.

—  Lidotājs! — smejoties teica Rita, tā ļaujot Krilovam klusējot viņai piespēlēt un noslēpt profesiju, kura, pēc visa spriežot, starp tiem, kas šeit bija sapulcējušies, nevarēja izraisīt siltu attieksmi. Bet kāpēc vispār viņa to iesāka?

—   Vai jūs, patiesi, esat lidotājs? — saimniece painteresējās.

—   Esmu kriminālās meklēšanas darbinieks, — skaidri pateica Krilovs. Viņa balsī jautās vairāk izaicinājuma nekā viņam būtu gribējies.

—   Kādas šausmas! — ievaidējās Vika. — Tagad mūs visus iesēdinās!

Romāns viņai spēji iebukņīja sānos. Šņabis nošļakstījās uz kleitas.Kompānijā iestājās apjukums.

—   Nu nekas, — nogludinot neērtību, žirgti norunāja saimniece.

—   Milicijā ari ir labi cilvēki. Lūk, viens reiz, kad man nozaga somiņu…

—  Protams, nekas, — tonī, kādā taktiski cilvēki runā ar smagi slimiem, Semjons Fedotovičs atbalstīja Krilovu un atstūma viņam uzbudināti ausī čukstošo Toļiku. — Pie mums ikviens darbs ir goda lieta… Vēl jo vairāk — kriminālā meklēšana… Lūk, sociālistiskā īpašuma sargātāji piekasās, bet kriminālie ķer bandītus, žuļikus.

—   Ir nu gan… — īsi iesmējās Vika un iedzēra. — Bet vai tu vari šim buldogam salauzt roku?

—   Savāc viņu, Roma, — Toļiks apvainojās. — Katru reizi viens un tas pats.

—  Lai nomazgājas! — nodeva rīkojumu Semjons Fedo- tovičs, un Romāns aizstiepa Viku, kas pretojās, uz vannas- istabu.

—  Vai arī jums ir nelabi? — Kizirovs pieliecās pie Na- deždas Tolstošejevas, kura bija nobālusi it kā pirms ģīboņa. Viņa mēģināja ko teikt, bet skaņas nebija.

—  Meitenēm bijis par daudz! — Gaļina māksloti jautri teica un veda Nadeždu uz otru istabu. — Nekas, atgūsies!

—   Jā, dzert — veselību postīt! — Kizirovs bēdīgs pamāja, bez jebkādas pārejas turpinot — Nu kas tur ir ar tiem bandītiem? Ziņas ir visādas, bet kā tad ir patiesībā?

Krilovs paraustīja plecus.

—   Es esmu aizņemts ar citu darbu.

Kizirovs saskatījās ar Semjonu Fedotoviču.

—   Saprotu, saprotu… Dienesta noslēpums, modrība — viss ir pareizi.

Viņš apklusa.

—   Taču paskaidrojiet man kā speciālists Volopasska lietu… Mēs visi viņu pazinām, kārtīgs cilvēks, nebija bandīts. Kā tad viņš varēja nožņaugt to skuķi? Un vēl — dēļ naudas? Kaut kādas muļķības! Tas ir tas pats kas būtu — iedomājieties, ka Semjons Fedotovičs nosistu Elizabeti, lai paņemtu auskarus.

Krilovs atkal paraustīja plecus.

—  Volopasska vaina ir pierādīta, spriedums stājies spēkā pēc likuma. Par ko te vēl runāt?

—   Ivan, neuzbāzies cilvēkam, — norūca Semjons Fedotovičs. — Viņa darbs nav pļāpāšana, tas ir jāsaprot! Iedzersim labāk par cilvēcību…

Pie galda atgriezās Gaļina Rogaļska un, pārlaižot acis viesiem, izklaidīgi paziņoja:

—  Naģkai kļuva vieglāk. Padzēra ūdeni, pastāvēja ārā — atspirga. Es viņu iesēdināju taksometrā.

—   Strādāt var visur, — Semjons Fedotovičs turpināja, — galvenais —jāpaliek cilvēkam.

—  Ko jūs ar to domājat? — Krilovs jau saprata, kā beigsies šis vakars.

—   Lūk, te jūs dzērāt par tīrīgiem cilvēkiem. Arī es — par to pašu. Nav svarīgi, kāda ir tava profesija, ir svarīgi būt kārtīgam, principiālam. Ja tur ir zaglis, bandīts, slepkava — nekādas žēlastības — satin viņu auna ragā! Bet, ja labs cilvēks, darbā nepatikšanas, iekritis, ģimene, bērni — vajag viņam palīdzēt. Tas taču pareizi? Viņam nav ne nazis, ne revolveris, viņš nav nevienam bīstams. Kāpēc gan viņu sēdināt aiz restēm kopā ar noziedzniekiem? Ļaudīm ir savstar- pēji jāpalīdz. Tu viņu grūtā brīdī atbalstīji, arī viņš tevi — visiem labi, visi ir apmierināti. Manuprāt, tā arī vajag. Vai tiesa?

Semjona Fedotoviča teikto visvienkāršāk būtu novērtēt kā aicinājumu individualizēt atbildību, likuma humānismu, pamatīgu un vispusīgu visu lietas apstākļu noskaidrošanu — padomju tiesvedības pamatprincipus, ar kuriem ir solidārs jebkurš jurists.

Vienkāršāk būtu nenoteikti pamāt ar galvu, norūkt kaut ko līdzīgu piekrišanai, kā tas ir pieņemts starp izglītotiem, inteliģentiem cilvēkiem, lai neieslīgtu nevajadzīgā strīdā un nebojātu garastāvokli sev un citiem. Neko tas nemaksāja— izlikties, ka nesaproti, kādu jēgu slēpj draudzīgā galda kaimiņš aiz labiem un pareiziem vārdiem par kārtīgumu, principialitāti, cilvēcību.

Bet pats Semjons Fedotovičs zina, ka tu lieliski saproti zemtekstu, arī pārējie — Toļiks, Gaļina, Elizabete — viņi visi gaida tavu mājienu tādēļ, ka tas tad arī būs tas pats — pirmais, mazais, nevainīgais kompromiss…

—   Vai es pareizi runāju? — Semjonam Fedotovičam nepacietībā gribējās ātrāk gūt apstiprinājumu savai taisnībai.

—   Nesaprotu. Jūs gribat teikt, ka laupītāju un huligānu ir jāsēdina cietumā, bet valsts izlaupītāju un kukuļņē- mēju — atlaist un rēķināties ar viņa pateicību?

Nosaukt lietas īstajos vārdos nav pieņemts pēc spēles noteikumiem, un Semjons Fedotovičs apjucis apklusa. Iestājās īsa pauze. Pēkšņi Gaļina, kura jau vairākas minūtes saspringti kaut ko klausījās, pielēca kājās un metās koridorā. Atvērās vannasistabas durvis, atskanēja ass plīkšķis.

—   Idiote, acis!

Istabā ieskrēja Romāns ar saskrāpētu seju, viens vaigs glabāja sievas plaukstas nospiedumu.

—   Tā tik ir muļķe! Es taču nekā nedarīju!

No vannasistabas atskanēja vēl daži plīkšķi, Elizabete aizsteidzās uz turieni.

—  Labi, sēžam! Vēl pa vienai? Jūsu tosts, Semjon Fedo- tovič! — Krilovs atklāti ņirgājās.

—   Par pienākuma apziņu! — Semjonu Fedotoviču nebija viegli izsist no līdzsvara ar tādu nāvējošu humoru.

—   Bet vai tiešām jums nekad nav piedāvāts?

Krilovs atcerējās nakts ātrvilciena tamburu, netīro dzelzs

grīdu, pa kuru viņš vāļājās kopā ar Gluškovu, kaut kur tālu augšā vājās spuldzītes blāvo gaismu, pretīgo domu par iespējamo nāvi un par to, ka pavadonis slikti slauka — stūrī pie atvērtajām un klabošajām durvīm mētājās izsmēķi. At- cerejas, kā viņam tomēr izdevās pielauzt pretinieku un kā viņš atņēma pistoli. Taču noticēja uzvarai un sajuta prieku par izpildīto uzdevumu tikai tad, kad bandīts sāpēs pārvērstā balsī izspieda: «Kupejā ir čemodāns, tur ir četrdesmit tūkstoši. Paņem sev un šķiramies, es te izlēkšu…»

—   Kāpēc nē? — viņš jautri atteica. — Bija gadījums!

—   Ja jau stāsti, tātad — nepaņēmi. Kāpēc? Nobijies? Tas Semjonu Fedotoviču patiesi interesēja.

Nobijos, — Krilovs pameta ar galvu,—nobijos, ka kādā jaukā dienā viņš var atnākt ne pie tevis, bet pie kāda kārtīga cilvēka.

Viņš paskatījās uz Ritu.

—   Es nezinu, kā jūs, madām, bet es eju projām. Saimniekiem arī bez mums ir daudz darīšanu.

No «deju zāles» bija dzirdami Gaļinas kliedzieni un nomierinošā Romāna murmināšana. Koridorā Krilovs sadūrās ar Elizabeti, kura izveda no vannasistabas ritasvārkos ietīto Viku un, šķiet, pilnīgi skaidrību atguvušu.

—   Vai jūs jau aizejat? — viņa ievaicājās tā, it kā nekas nebūtu bijis.

—    Jā, viss bija ļoti jauki, viss kā labākajos namos. Nododiet sveicienus saimniekiem. Uz redzēšanos!

Uz stūra Krilovs apstājās un paskatījās pulkstenī, nopietni nolēmis negaidīt ilgāk par piecām minūtēm. Rita izskrēja pēc trijām.

—   Kāpēc tu to ievārīji?

Viņa sajuta, kas slēpjas aiz līdzenā jautājuma toņa, taču izlikās, ka to nemana.

—Nu kas tur liels? Vai es pateicu nepatiesību? — Taču, sastapusi Krilova naidīgo skatienu, aprāvās un turpināja tā, it kā atvainotos:

—   Visas sievas lielījās — viena ar briljantiem, otra — ar ārzemēm, trešā — ar kleitu, ceturtā — ar vīru. Nu un es arī palielījos ar tevi. Vai nedrikst?

—   Bet kāpēc vispār tev ar viņiem bija jāmērojas? Un izlikt manu ordeni pret kaut kādiem grabuļiem? Uzskati, ka tās ir salīdzināmas lietas?

—   Tur jau ir tā lieta, ka nē. Ordeņu nevienam nav…

Viņi ilgi strīdējās zem arkas ar spilgtu dzīvsudraba tvaikiem pildītu lampu, ap kuru vijās tikpat bezjēdzīgā kā viņu vārdu pārmaiņa riņķadancī visādi nakts moskīti, līdz beidzot sastrīdējās pamatīgi. Krilovs ar taksometru aizveda Ritu uz mājām, neizkāpjot no mašīnas, vēsi atvadījās, piekusis, nikns un saērcināts aizbrauca mājup.

Tas bija neveiksmīgākais vakars Aleksandra personīgajā dzīvē un, ja kāds censtos uzrakstīt noveli par inspektoru Krilovu, tad viņš nekad nepieminātu šo vakaru.

Piektā nodaļa reids

Speciālā pasākuma sākumu noteica pulksten divdesmit trijos. Kā parasti šai laikā miliciju interesējošās personas jau atgriežās mājās, bet, ja tā nav, tad ilgi arī nav jāgaida.

Vecais Krilovu satika lejā, vestibilā, bet Laskins, jaunais nodaļas priekšnieka vietnieks politiskajā darbā, vēlējās būt klāt instruktāžā. Viņš ievēroja Veco un pasauca Aleksandru malā:

—   Kas tas?

—    Nepazīstat, Nikolaj Fomič? — Krilovs brīnījās.

—    Tas ir Ignats Filipovičs Sizovs. Esiet dzirdējis? Vecais detektīvs — mašīna.

—    A-a-a , — bez īpaša entuziasma novilka Laskins.

—   Un ko viņš šeit dara?

—   Būs pārī kopā ar mani.

—   Pensionārs? Reidā? — politiskais vietnieks saviebās. — Bet, ja ar viņu kaut kas notiks, kas atbildēs?

—  Nu ko jūs, Nikolaj Fomič, — nomierinošā tonī teica Krilovs. — Ignats Filipovičs pats par sevi atbildēs. Un arī par mums abiem, ja būs vajadzība. Pie tam —jūs viņu pilnīgi varējāt arī neredzēt.

Pēdējais arguments iedarbojās — Laskins kaut ko norūca, taču atgāja mala. Krilovs atgriezās pie Sizova.

—   Runāja par mani? — Vecais jautāja. — Sak\ kāda velna pēc veciem āžiem pa zaņķiem šļūkāt, lai mājās skatās televizoru…

—   Apmēram tā, — Krilovs pasmaidīja. — Tikai bez velna, āžiem un televizoriem.

—   Arī labi. Jaunie priekšnieki ir izglītotāki, arī vārdi viņiem ir citi un visu zina. Tikai pasaki, kāpēc noziedzība pieaug, atklāto lietu skaits sarūk, bet viņi izliekas, ka viss ir normāli? Un citiem lej čugunu ausīs?

—   Neiekarstiet, Ignat Fiļipovič, — miermīlīgi teica Krilovs, — varbūt, ka šodien vēl būs iemesls.

Viņi izgāja uz ielas. Pie nodaļas stāvēja pieci mikroautobusi, kurus mobilizēja apavu fabrikā, mehāniskajā rūpnīcā un celtniecības trestā. Krilovs salīdzināja numurus un pierakstu uz protokola strēmeles.

—     Lūk, mūsējais, — viņš norādīja uz daudz pieredzējušu «rafiņu». Tajā bez vadītāja sēdēja divi kārtības sargi — mazāk paredzēti palīdzībai, vairāk — liecinieku lomai.

—   Aleksandr Semjonovič, pagaidiet! — viņus panāca Juris Gusārs.

—   Kas noticis?

—  Nekas. Laskins teica, ka jums nav pāris un atsūtīja…

—   Nu, malacis! — Vecais nopriecājās. — Manis it kā nav, jūs esat divi, viss kā nākas, nekādu noviržu. Tādu domu bez akadēmijas nedzemdēsi. Agrāk domāja, kā atklāt noziegumu, bet tagad — kā savu pakaļu nosargāt.

—  Arī ūdens agrāk bija slapjāks… Brauksim? — Krilovs pāršķirstīja piezīmju grāmatiņu. — Sākumā uz Krasno- gorskas ielu Nr.207.

—   Pie Medūzas? — ar šaubām balsī iejautājās Vecais. — Viņam bija nagans, taču tas noklīda nezin kur. Pēc tam par apzāģētu stroķi nosēdēja. Bet pie «spokiem» viņš droši vien nav piederīgs… Kaut gan, ko tur slienāties…

Sizovs atvēra durtiņas un ņipri ielēca priekšējā sēdeklī blakus vadītājam.

—   Labs vakars! Kāda noskaņa?

—   Kāda noskaņa? — drūmi atjautāja vadītājs. — Šodien pa televizoru futbols, bet es kā ēzelis otro maiņu! Šiem vismaz trīs dienas pie atvaļinājuma pieliks, — viņš ar īkšķi pār plecu norādīja uz kārtībassargiem,—bet man—kas? Direktors pateica: «Brauc,» — un lietas darītas.

—   Labi, neraudi, — Krilovs uzsita vadītājam pa plecu.

—   Ja kas, es par tevi ceļu inspektoriem aizlikšu kādu vārdu.

—   Mēs paši… Gan ar benzīnu, gan piecīti, gan desmitnieku… Kur tad brauksim?

Krilovs nosauca adresi. «Rafiņš» negaidīti strauji uzrāva no vietas, pārskrēja gaiši apgaismoto prospektu un nogriezās šķērsieliņā. Šeit lukturi nedega. Vadītājs ieslēdza gaismas un samazināja ātrumu.

—  Kā nost no ceļa, tā bedre pie bedres. Saimnieki! Bet pa Krasnogorskas ielu ūdens jau desmit gadus plūst. Rudenī, pavasarī — dubļi, ziemā — ledus. Vienā un tai pašā vietā. Bet krānā — ūdens nav, tikai pēc grafika: divas stundas no rīta, trīs — vakarā. Vai tā ir kārtība? Bet milicija darbarūķus ņem ciet un atskurbtuvē iekšā, bet šoferus strāpē. Un visi darbojas…

Bija jūtams, ka šoferis jau nomierinājies un tagad murmina vairāk pēc paraduma atmaskot esošo kārtību un izteikt pamācības.

—  Arī tagad droši vien kādu nebūt darbarūķi saņemsiet! Pie mums jau tā — kā notiek reids, tā ķer no vietas. Ķeksītim! Arī mani vienreiz…

—   Es tev rādīšu šo «darbarūķi»! — vadītāju pārtrauca Gusārs. — Iesim abi un parādīšu. Iesauka — Medūza, sver ap simts divdesmit, vaļas prieks — šaujamieroči. Ļoti patīk uz vēdera nēsāt naganu un kādu pie gadījuma pabaidīt…

—   Un mums… arī vajag iet? — pajautāja kārtības sargs.

—   Kā vēlaties.

—    Kāpēc mums jāiet, pasēdēsim mašīnā, — norūca vadītājs un apklusa.

«Rafiņš» lēkāja pa ceļa grambām, un uz atsperīgās kājiņas šūpojās ar gumijas knupīti pie priekšējā stikla pielīmētais termometrs globusa formā. Šis termometrs un pieminējums par Medūzas naganu atmodināja Vecā apziņā asociatīvo ķēdīti, un viņš, kā jau tas bija bijis sirdslēkmju laikā, it kā reāli ieraudzīja lielu skolas globusu ar caurskrē- jušas lodes pēdām.

Globusu cauršāva Pērkons — tādu bargu pseidonīmu sev bija izvēlējies mazais un vājais Vasja Simkins. Viņu nodarbības notika parastā skolas klasē ar tradicionālo globusu un skeletu, kuram visās Padomju Savienības skolās noteikti lika starp žokļiem papirosu. Arī plakāti gar sienām karājās tradicionālie: Mendeļejeva tabula, šņāceņu pareizrakstības likumi, bet virs tiem bija uzmesti citi — granāta F-l šķērsgriezumā, kājnieku mīnu izvietošanas shēma, tanka vārīgās vietas… Bet skeleta žokļos cigaretes vietā bija redzams ass nazis ar pastiprināti smagu, melnu rokturi, bet vienu acs dobumu aizklāja pārsējs — marles saite no individuālās paketes — arī Pērkona darbs. Redzams, ka arī skolā tolaik viņš nebija nekāda dāvana, un skolotājiem no viņa tika, tiesa, tad viņam nebija nagana.

Deram? Iesēdināšu tieši fašisma midzenī!

Viņš nervozi grozīja globusu, taču arī visi pārējie nervozēja vairāk vai mazāk jūtami — līdz reida sākumam bija palikušas dažas stundas.

—    Beidz muļķoties, — Vecais atsaucās, bet Gjurza pakacināja:

—   Ne mūžam netrāpīsi, it īpaši —ja griezīsies!

—    Redzēsim! — kašķīgi atsaucās Pērkons, ielūkojās aptverē un atvilka gaili. — Ar vienu piegājienu!

—  Vanags sāniski, it kā vajadzības pēc virzījās uz durvīm. Ātrais arī piecēlās un izgāja.

Pērkons pavadīja viņus ar skatienu, padomāja un pārnesa globusu uz stūri, lai tas nebūtu vienā līnijā ar galveno portretu, pēc tam bez steigas iegrieza globusu, ātri atgāja pie tālās sienas un pacēla roku. Ba-bah! Slēgtajā telpā nagana troksnis bija kā deviņmilimetrīgam valteram.

—   Tagad paskatīsimies.

Pērkons bija riskējošs puisis, taču tuvojās dzelteni zilajai lodei piesardzīgi —ja nu trāpīts ne tur, tad, kas to zina, kā var iegriezties, var arī neņemt vērā, ka vakarā ir pārgājiens. Ne jau velti Vanags un Ātrais negribēja būt starp lieciniekiem. Laimīgi, ieejas caurums izrādījās nevienam nezināmas Grenlandes centrā, bet izejas — Klusajā okeānā.

—   Garām! — Pērkons atviegloti nopūtās. — Spirts no manis.

—   Labāk šokolādi, — Gjurza palūdza. — Divas plāksnītes.

—   Lai iet! — Simkins paslēpa naganu galife kabatā un nolika vietā globusu. — Pirms reida neizdevās vinnēt. Varbūt tur veiksies…

Toreiz visai grupai patiesi veicās. Vakarā pārģērbās civilajā apģērbā, nostājās ierindā gar vientuļu sētu — visai raiba kompānija: it kā mednieki vai zvejnieki, tikai div- stobreņu un spiningu vietā — pistoles, tai laikā vēl retie automāti un ļoti smagās mugursomas, pildītas ar sprāgstvielām. Divas grupas — divdesmit astoņi cilvēki. Pirmajai — komandieris — Ātrais, komisārs — Vecais. Otro — komandē Drosmīgais un Nagla. Intervāls, pārejot fronti, viena diennakts.

Jūsu pamatuzdevums — radīt paniku ienaidnieka teritorijā.

Speciālās nozīmes diversijas vienības komandieris Gri- zobojevs gāja tuvu ierindai uzmanīgi, kā hipnotizējot ieskatoties acīs.

—  Ja katrs no jums uzspridzinās vienu mašīnu un nositīs piecus vāciešus, mērķis būs sasniegts! Atcerieties, jūs esat parādā tiem, kas no pirmās dienas cīnās priekšējās līnijās, kas jau ir kritis vai sakropļots. Tādēļ — esiet gatavi cienīgi nomirt. Jebkuru baiļu izpausmi soda ar nāvi. Komandierim un komisāram ir pienākums nekavējoties nošaut gļēvuli un to, kas ceļ paniku. Grizobojevs apstājās pie Ātrā.

—  Arījebkuram karavīram ir pienākums nošaut gļēvuli, neatkarīgi no viņa amata un pakāpes, — viņš daudznozīmīgi turpināja, gandrīz piespiedies pie pirmās grupas komandiera sejas.

Stipri oda pēc laba odekolona. Pašķielējis ar acīm, Vecais ieraudzīja izvalbītu aci, tīri noskūtu vaigu un dažus tieši zem deguna izspūrušus un augošus, cietus sarus.

—   Gūsts ir izslēgts! — Grozobojevs pārvietojās tālāk un hipnotizēja Veco. — Ja kaut viens cilvēks nokļūs gūstā, es komisāram ādu novilkšu.

Šķita, ka nedabīgi paplašinātie redzokļi ieskatās tieši dvēselē, un Vecais sajuta bailes no tā, ka vienības komandieris saskatījis viņam pašam nezināmās dvēselēs dzīlēs kaut ko ļauni kaitīgu, svešu, kopējai lietai bīstamu, jo citādāk nevarēja izskaidrot šajās acīs kvēlojošo niknumu.

—   Es nesaku — padosies gūstā. Lai kādā veidā mūsu cīnītājs nokļūtu vāciešu rokās — apdullināts, ievainots, kontuzēts, pa pusei miris, vienalga — tā ir nodevība, kurai nav piedošanas un žēlastības!

Beidzot Grizobojevs spēra soli sāņus, un Vecais izjuta atvieglojumu, it kā patiesi būtu izvairījies no iespējamas atmaskošanas.

—   Pārejot pār upi, ir iespēja iekrist āliņģī, plaisā, 1ās- menī. Šajā gadījumā — slīkt klusējot, lai neatklātu grupu. Jā, nav maskēšanās virsvalku, bet viņi jums arī nav vajadzīgi— nejau slēpties jūs ejiet! Lai fašisti nojums slēpjas!

Grizobojevs atgāja no ierindas parasto divu metru attālumā. Spriegums viņa balsī sāka kristies.

Un pēdējais. Jūs apguvāt speciālu sagatavošanos. Jūsu dēļ ir izlietots daudz naudas, produktu, munīcijas. Jums ir izsniegti jaunākie ieroči. Lai visu to attaisnotu, ir jāstrādā pietiekami ilgi. Aiziet bojā uzreiz ir pats vienkāršākais, bet tas ir izdevīgi tikai fašistiem.

Grizobojevs pasmaidīja kā stingrs, bet rūpīgs un taisnīgs tēvs — komandieris.

Tādēļ visiem ir jāatgriežas dzīviem. Šis reids ir tikai spēku pārbaude. Galvenais jums vēl priekšā! Vēlu veiksmi!

«Jā, viņš nav slikts vīrs, — Vecais nodomāja. «Bet tas, ka niknas acis — tagad nav īstais brīdis labvēlībai.»

Pirmā grupa sakāpa vecā, izļodzītā autobusā. Palicēji raudzījās klusējot, daži uzmundrinoši smaidīja. Gjurza pamirkšķināja Vecajam un pamāja ar roku. Viņš novērsās.

Čīkstot un drebot autobuss pārvarēja astoņus kilometrus pa iebrauktu sniegotu ceļu un apklusa pie krauja krasta, blakus siena kaudzei.

—    Lūk, viņš — mūsu orientieris, — teica Ātrais. — Izkāpt!

Dienā šeit veica rekogniscēšanu, orientējoties pēc ugunskuru dūmiem viņā pusē. Pretī siena kaudzei sargposteņu, šķiet, nebija.

Izstiepušies ķēdītē, viņi iesāka kustību pa ledu. Uz baltā, atklātā klajuma četrpadsmit ēnas varēja kļūt par labiem mērķiem — ikviens no viņiem izjuta savu nolemtību. Vecais, kas vēl nebija pārliecinājies par to, ka var izvairīties no lodēm un aizsprostot ienaidnieka stobrus ar atbildes ugunsstrūklu, bija gatavs jebkurā brīdī klusējot noiet zem ledus vai saņemt nāvīgo svina gabalu. Nolemtību sajūtot, bailes izzūd.

Tikai tad, kad nokļuva otrā krastā un iegāja no aukstuma sprakstošajā mežā, nolemtības sajūta pārgāja. Atgriezās vēlēšanās dzīvot un kopā arto arī bailes. Paklaiņoja, meklējot piemērotu laukumiņu, izvietojās uz izgāztiem baļķiem, bet pēc stundas saprata, ka bez uguns neiztikt — sals bija ap trīsdesmit. Uzkūra mazītiņu ugunskuru un ap to saspiedās, gaidot rītausmu. Vecais pat iesnaudās, precīzāk, iegrima sastingumā, taču nepārtrauca klausīties, kas notiek visapkārt. Iečirkstējās sniegs — kāds atgāja no ugunskura. Ātrais satraucās:

—   No grupas neatiet! Kas tur pastaigājas?!

Atbildēja tikai zaru sprakšķēšana.

—  Kas?! — Vecais parāva vaļā maksti. Ātrais arī stāvēja ar pistoli rokā, pārskaitot kareivjus.

—   Visi ir vietā… Vai tu arī dzirdēji? Varbūt — vilks? Pērkon, paskati sniegu!

Izveicīgais Pērkons, lukturīti spīdinot, metās tumsā un tūdaļ arī atgriezās ar saspringtu seju.

—   Pēdas! Pazolēts filcs, vācu!

Netālu, metrus četrdesmit aiz kokiem, atskanēja šāviens. Vēl viens, trešais. Ložu svilpoņa nebija dzirdama.

—   Ko tagad darīsim? — nervozi plūkādams seju, iejautājās Pērkons.

Ātrais klusēja. Vecais apmulsināts domāja. «Iekļauties kaujā!» — tāda bija pirmā doma, bet tad tās fonā radās izpratne par nakts kaujas pilnīgo bezperspektivitāti pie upes piespiestai grupai.

Bez trokšņa pacēlās sarkana raķete, tad vēl viena… Tālumā sāka šaut automāts.

Kaujinieku skati bija vērsti pret komandieri un komisāru. Vecajam radās bezizejas sajūta.

—   Atejam! — Ātrais beidzot nokomandēja.

Grupa metās uz upi. Kaujinieki lēca no kraujas un iekļuva ledainajā ūdenī. Lāsmenis!

—  Atri! Citādi apmētās ar granātām! Sargāt ieročus un sprāgstvielas!

Pēc pusstundas grupa bija savā pusē. Virs pretējā krasta uguņoja apgaismošanas raķetes, pa upi ložņāja automātu trasējošo ložu kārtas.

—   Vai visi ir veseli? Pārskaitīties! — aizsmacis teica otrais. — Tas tik ir sākums!

Apģērbs pārklājās ar ledus kārtu un kustoties sprakšķēja. Vecais izjuta nepatiku un neapmierinātību ar sevi. Ātrais vismaz vadīja grupu, bet viņš, komisārs, nepieņēma nevienu lēmumu.

—    Redzams, ka šis vācietis no sākuma uztvēris mūs par savējiem, — lēkājot un berzējot rokas, teica Pērkons. — Pēc tam ieskatījās, apmulsa un devās atpakaļ celt trauksmi. Labi, ka viņam nebija granātas.

—  Ari bez granātām varēja trīs četrus nogāzt, — Vecais drūmi teica. — Mums paveicās, ka trāpījās bailīgs. Viegli tikām cauri.

Stop! — viņu pārtrauca Ātrais. —Nesaki: «Tikām cauri!» Uzdevums nav izpildits, varam nokļūt ari zem tribunāla. Komandierim un komisāram — pa lodei, bet pārējiem — soda bataljons!

Viņš bija uzminējis. Grizobojevs bija drūmāks par negaisu.

—   Smerdeļi, neizpildījāt uzdevumu! Vajadzētu jūs nošaut ierindas priekšā, taču mēs jau esam ziņojuši Centram, ka grupas sākušas darbu! — viņš ļauni izrunāja cauri zobiem.

—Tā kā jums vēl ir iespēja—šodien atkārtot pārgājienu un savu vainu izpirkt. Skaidrs?!

Vecais gribēja pateikt, ka pēc peldes ledainajā ūdenī cilvēkiem nepieciešama kaut vai īsa atpūta, taču Grizobojevs, nikni izbolījis acis, pateica ātrāk:

—  Bet, ja kāds saslims, tas tiks novērtēts kā dezertēšana un tiešs atbalsts ienaidniekam. Un tad es jūs pašrocīgi nošaušu! Skaidrs?!

Pārsteidzoši, bet neviens nedabūja pat iesnas. Pārģērbās, iedzēra spirtu, paēda, dienu gulēja, bet vakarā viņus iekļāva Drosmīgā grupā, un tagad jau divdesmit astoņi cilvēki pārgāja uz ienaidnieka krastu. Par komandieri nozīmēja Drosmīgo, par komisāru — Naglu.

—    Es jums, smerdeļiem, neticu, — atvadoties teica Grizobojevs. — Jūsu padotie šaudās pa globusiem, no vāciešiem bēguļo. Neprotiet uzturēt disciplīnu. Vai arī negribiet? Gan mēs vēl visu noskaidrosim!

Vecais jutās kā noziedznieks.

Rūgtās pieredzes mācīts, Vecais izlika kaujas apsardzes posteņus. Nakts pagāja mierigi, bet no rīta pastiprinātā diversiju grupa devās ienaidnieka sagrābtās teritorijas dziļumā. Taču izrādījās, ka pagājušās diennakts laikā situācija ir mainījusies — izlīdzinot frontes līniju, vācieši atgāja astoņus kilometrus, bet šeit, uz Sosnovkas sādžas robežas, izvirzījās pēdējā mēnesī krietni papluinītā otrā triecienu divīzija.

Sals atslāba, saule spoži spīdēja, cīnītājos valdošais sasprindzinājums nomainījās pret miermīlīgu atslābumu.

—  Atpūtīsimies, komandier? — ieteicās Nagla. — Šeit ir virtuves, pabarosim cilvēkus ar siltu ēdienu, saistīsimies ar vienību, ziņosim…

—   Un ko tad tu ziņosi? — drūmi jautāja Drosmīgais — Ka mēs šeit pūšamies un velti zaudējam laiku? Jāiet pāri frontes līnijai, tad arī ziņosim. Vai tā, biedri? — Drosmīgais vērsās pret Atro un Veco. *

—    Tikai tā! — cieti atbildēja Ātrais. Vecais pamāja. Viņam nagi niezēja padarīt neizdarīto.

Uzmetuši plecos ieročus, kaujinieki pārgāja Sosnovkas nomali un iegāja retajā mežiņā.

—  Novadniek, iedodiet uzsmēķēt! — Pie Vecā pienāca padzīvojis seržants, maisam līdzīgā apdegušā šinelī. No pārgrieztās piedurknes spiedās ārā marļu un vates murskulis.

—  Fricis pats atgāja. Varbūt tā arī ļepatos līdz robežai? Komisārs teica, ka pie viņiem strādnieki sacēlušies pret Hitleru. Neesi dzirdējis?

—   Nē.

Vecais norūpējies iebēra pastieptajā plaukstā mahorku. Ja vācieši patiesi atkāpjas, tad viņi nevarēs izpildīt uzdevumu un tad gan Grizobojevs viņiem ādu pār acīm pārvilks.

—   Satin man smēķi, — seržants palūdza un, parādījis pārsieto kulaku, paskaidroja: — Nesu pudeles ar degošo un viena tad arī saplīsa. Bet jūs droši vien esat diversanti?

—   Aha! — Vecais salipināja smēķi. — Nu velc tagad, papucīt, veseļojies.

Viņš gribēja skriešus panākt savējos, bet tajā brīdī atskanēja sprādziens, grupas centrā iemirdzējās uzliesmojums, melnās figūriņas aizlidoja uz visām pusēm, pacēlās dūmu stabs.

—   Gaiss! — aizrautīgi iebrēcās seržants un, ar veselo roku apklājis galvu, pietupās, bet tūlīt aptvēra savu kļūdu un nokaunējies nolamājās. — Laikam mīna… šķiet, ka to nebija…

Atguvies no īsā apstulbuma, Vecais metās uz priekšu. «Nevar būt, nevar būt» — apziņā pulsēja idiotiska doma. Dažas figūriņas kustējās uz zemes, dažas pat piecēlās kājās, taču vairums gulēja nekustīgi. Puskilometru tālāk sākās mežs. Tur kustējās kaut kāda izplūdusi masa. Sāka tarkšķēt un lēni nokrita koks, izplūda uz leju pelēkzili dūmi.

—  Tanks, kuce, tanks! — Pērkons no automāta izlaida garu kārtu. — Vai tu saproti? Tanks! Slēpnī atstājuši, nelieši!

Uz viņa lūpām bija putas.

—  Nekliedz, smadzenes sāp. — Ātrais sēdēja uz zemes, ar abām rokām aptvēris galvu, un šūpojās no vienas puses uz otru.

—  Celmam uztrieca… Pārbaudiet, vai rācijas ir veselas…

—   Es tevi, mēslu vaboli! — atāķējis granātu, Pērkons metās uz meža pusi.

Apdedzinātais seržants čakli ložņāja starp gulošajiem, veikli ar vienu roku tos grozīdams, reizēm atpogāja apģērbu un klausījās sirdi.

—    Pieci ir gatavi, — viņš, visus apgājis, paziņoja.

—   Viena vispār druskās, kopā ar rāciju.

Rācijas bija Kaijai un Ģjurzai. Vecais paskatījās — Gjurza sēja marli ap roku. Žēl Marinku. Viņš piegāja pie dzīvas palikušās radistes:

—   Nu kā?

—   Caurejoša. Bet rācija ar šķembu sabojāta.

Vecais sameklēja Drosmīgo un Naglu. Abi bija miruši. Naglam izārdīta krūts, bet Drosmīgajam šķemba aizrāvusi pusi rokas.

—  Aizgāja, gnīda! — Pērkons smagi elsoja. Nobālējušā rokā viņš bija saspiedis granātu ar izrautu drošinātāju.

—   Ko tagad darīsim?

—  Ieliec drošinātāju. Ķerts esi, vai? Ar «efku» pret tanku? — Vecais automātiski norūca. Viņš nezināja, ko darīt

—   Ātrais nedaudz atspirgs, apspriedīsimies.

Ātrais gulēja uz muguras. Seržants, ceļos nometies, pielika ausi pie krūtīm.

—   Arī gatavs. Sestais!

—  Kā — gatavs?! — Vecais nolamājās. — Ko tu muldi? Paej nost, palaid — es pats… — Viņš atgrūda seržantu un piespiedās pie komandiera krūtīm. Ķermenis bija silts, sirds nepukstēja.

—   Viņam taču netrāpīja… Nupat viņš runāja…

—   Bet vai tad tu tādas lietas neesi redzējis? Un vēl — diversants! — seržants aizpogāja Ātrajam mēteli. — Cilvēks — maigs radījums. Nav piemērots tam, lai ar galvu — pret zemi. Cik jau neesmu redzējis — blakus sprāgst, šķembas — garām, bet viņš — beigts. Ar triecienvilni nosists. Lūk, uts! To pamēģini… Nenospiedīsi, līdz nesaspiedīsi starp nagiem… Utis tevi laikam arī vēl nav ēdušas? — seržants krekšķinot piecēlās.

—   Iešu, pasaukšu puišus.

Pusstundu vēlāk vienā no Sosnovkas mājas istabām Vecais domās uzskaitīja rezultātus. Seši mirušie, divpadsmit ievainoto. Līķus sakrāva ēnā pie sētas, apsedza ar brezentu. Septiņus smagi ievainotos aizsūtīja uz sanitāro bataljonu. Pie garā koka galda sēdēja piecpadsmit cilvēki, klusējot ēda karstos kartupeļus ar gaļas sautējumu, kuru bija dabūjis Pērkons, un desu no sausās pārtikas devas. Viņiem, lai kā tas arī nebūtu, bija jāizpilda uzdotais uzdevums. Atgriezties nodaļā — droša un kaunpilna nāve. Varbūt ievainotie, ja gribēs…

—   Par puišiem! — Lapsa pacēla alumīnija glāzīti ar spirtu.

Klusējot arī izdzēra. Pēc kāda laika visus smacējošais sastingums sāka atkāpties.

—   Nepaveicās! — teica Vanags. Viņš bija ievainots labajā rokā, bet ar karoti viegli tika galā arī ar kreiso.

—  Vēl neesam tikuši pāri frontes līnijai, bet jau, skaties, puse grupas vairs nav!

—  Cik žēl, ka tanku palaidu! —jau kuro reizi nolamājās Pērkons.

Istabas durvis nočīkstēja, nupat sākusies saruna pārtrūka. Pāri slieksnim saliecies ienāca glīts, jauns leitnants — garš, stingrs, sārts, jaunā šinelī ar stingri piejoztu portupeju.

—   Kas ir komandieris? — viņš prasīja Pērkonam, kas sēdēja vistuvāk.

Tas paskatījās uz Veco, pret Veco pagrieza galvas arī pārējie kaujinieki. Tikai tagad Vecais skaidri apzinājās, ka palicis vienīgais atbildīgais grupas vadītājs.

—   Es esmu komandieris.

—    Divīzijas komandieris izsauc, — teica leitnants. — Teikts — pavadīt.

Vecais piecēlās.

—    Pag, leitnant, kādēļ karstu strēbt? — kā savējam pajautāja Pērkons. — Piesēdi kopā ar mums, iedzer par biedriem, kas krituši.

—   Nedzeru, — tas auksti atbildēja. — It īpaši, kad divīzijas komandieris gaida.

—   Nu mēs gan iedzersim, — Pērkons pasniedzās pēc glāzītes.

—   Par uzvaru!

Leitnants nosmīnēja:

—   Iedzert — nav liela prasme. Pat — par uzvaru. Bet automātu jums ir vairāk nekā mūsu divīzijā. Vai šauj arī?

Viņš asi pagriezās un izgāja.

«Interesanti, kāpēc es divīzijas komandierim esmu ievajadzējies,» — Vecais domāja, soļojot aiz sava pavadoņa. «Varbūt grib piedāvāt kaut kādu palīdzību?»

Šis vienīgais prātā ienākušais pieņēmums šķita šaubīgs. Viņš vēl nebija uzkrājis pieredzi, lai pārliecinātos, ka priekšniecība nekad nepiedāvā palīdzību, vēl jo vairāk pēc savas iniciatīvas, bet taisni otrādi—cenšas no tevis izspiest visu, ko vien var, bet bieži arī to, ko nevar. Arī izskats glītajam leitnantam bija ne īpaši draudzīgs, bet tas netieši liecināja par divīzijas komandiera garastāvokli.

Štābs bija izvietojies necilā mājā ar, nez kāpēc, aizvērtiem slēģiem. Pie sienas tarkšķēja dīzelis, melns kabelis līda svaigajā plaisā starp baļķiem. Sargkareivis uz lievenīša neatzinīgi noskatīja Veco un gribēja aizšķērsot ceļu, taču tad, uzlūkojis leitnantu, paspēra soli sāņus. Vecais un pavadonis izgāja cauri plašajam priekšnamam, kur čīkstēja rācija un pulcējās štāba virsnieki, istabai, kurā neskūts kapteinis ar apaļām brillēm kaut ko aprēķināja uz liela mēroga kartes. Beidzot leitnants pieklauvēja, atvēra pēdējās durvis un īsi paziņoja:

—   Atvedu, biedri divīzijas komandieri! — un palaida Veco sev pa priekšu

Divīzijas komandieris saburzītā, uz pleciem uzmestā šinelī sēdēja pie galda un, acīmredzami nejūtot garšu, strēba ar koka karoti boršču no dziļa porcelāna šķīvja. Viņam bija nāvīgi noguruša un vienaldzīga cilvēka izskats.

—    NKVD PSRS atsevišķās nodaļas speciālās grupas komandieris, valsts drošības seržants Sizovs!

Vecajam likās, ka leitnants aiz muguras īsi iesmejas. Speciālās pakāpes Valsts Drošībā bija par trīs pakāpēm augstākas nekā armijā, un armijas cilvēki pret to izturējās ar skaudību, lai gan parastos apstākļos to nekad neteica.

—  Paņemiet pusotrtonnīgo un kapteiņa Petrova vadībā pēc trīsdesmit minūtēm izbrauksiet uz operāciju, — neatraujoties no boršča, klusā, monotonā balsī teica divīzijas komandieris. — Kaujas uzdevums — atbrīvot no fašistiem Svetlovskas pilsētu. Izpildiet!

Vecajam izlikās, ka vai nu viņš pats, vai divīzijas komandieris ir nojūdzies.

—   Grupā ir palikuši desmit karavīri… Pārējie…

—  Nespriedelēt! — norēcās divīzijas komandieris. Un iepriekšējā monotonā balsī piebilda: — Ieročus, ievainotos un kritušos nodot atbildīgajam par kaujas darbībām.

Vecais izvērsa plecus. Sirds apvidū sarosījās sajūta, kura vēlāk viņu meta pret dzeloņdrātīm, mīnu laukiem, durkļiem, automātu un pistoļu stobriem ar nesalaužamu negantumu, kas vienmēr līdzēja sasniegt vajadzīgo mērķi.

—  Mana grupa izpilda speciālu uzdevumu un ir pakļauta tikai NKVD PSRS!

Divīzijas komandieris pacēla galvu. Viņa acis joprojām bija neizteiksmīgas, it kā viņš būtu miris.

—  Nošaut! — viņš neizteiksmīgi teica un atkal pieliecās pie šķīvja.

Ir! — atskanēja precīza atbilde aizmugurē un tūdaļ sekoja uzkliedziens:

—   Aiziet!

Glītais leitnants saķēra Veco aiz apkakles un ar rāvienu izrāva no istabas. Ja tas būtu noticis četrdesmit ceturtajā vai pat četrdesmit trešajā, Vecais visticamāk būtu ticis galā kā ar leitnantu, tā ar divīzijas komandieri, arī ar ikvienu, kas nostātos ceļā — impulsīvi, neko neapsverot un nedomājot par sekām. Bet tagad šī sajūta, kas viņu padarīs par slaveno Veco, bet vēlāk — par «meklēšanas mašīnu», vēl nebija paspējusi nobriest un aprepēt, tādēļ viņš pakļāvās un gāja uz izeju, cauri mētelim jūtot mugurā iespiedušos nagana stobra apveidus.

—   Paklau, brāl, uz kurieni… — viņš mēģināja pagriezties, taču tērauda gabals sāpīgi iesita viņam starp lāpstiņām.

—    Vai tu nedzirdēji, vai? — ļauni atcirta leitnants.

—    Pietiks jums aiz mūsu mugurām sēdēt! Mēs vācieti dzenam, bet viņi rij spirtu! Ērti iekārtojušies! Nē, negribi karot — pie sienas!

—   Ko, jucis esi vai? Kur ir komisārs?

Viņi gāja cauri cilvēku piepildītam priekšnamam, un šis kliedziens tika sadzirdēts.

—    Kas par lietu? — galvu pacēla neskūts, izspūris cilvēks šinelī bez atšķirības zīmēm. — Es esmu komisārs. Kas jūs esiet?

Vecais juceklīgi izstāstīja savu stāstāmo un jautāja, kam viņš var pasūdzēties par divīzijas komandiera patvaļu. Komisārs viņā uzmanīgi noklausījās un it kā ar līdzjūtību reizēm piekrītoši māja ar galvu, bet beigās novērsa skatienu.

—   Kam gan te sūdzēties? …Šeit pats galvenais priekšnieks — divīzijas komandieris. Ja viņš teicis — nošaut, tad arī nošaus…

—   Tā ir! — leitnants apstiprināja. Viņš nebija paslēpis naganu makstī, bet tikai pievērsis stobru grīdai. — Tūlīt nostādīsim komendanta vadu un — gatavs!

—   Ko tad darīt? — apjucis ievaicājās Vecais.

—    Izpildīt pavēli! — komisārs pieglauda matus.

—   Ieņemt Svetlovsku, parādīt vīrišķību un varonību, citiem vārdiem, izpirkt vainu!

Pēc trīsdesmit minūtēm desmit ierindā palikušie speciālās grupas karavīri otrās trieciendivīzijas pusotrtonnīgās mašīnas kravas kastē brauca atbrīvot no fašistiem Svetlovskas pilsētu. Ievainotos Vecais, pats uzņemoties atbildību, bija atlaidis, jo nolēma, ka viņi nenospēlēs izšķirošo lomu skaitā nezināmā vācu garnizona sagrāvē. Viņu vietā grupu pastiprināja padzīvojis ierindnieks — šoferis un, pārņēmušais komandēšanu, kapteinis Petrovs — tas pats neskūtais briļļainītis, kurš štābā būrās pie kartes. Pirms izbraukšanas viņus enerģiski uzrunāja komisārs:

—    Pats galvenais — uzņēmība un drosme! Neļaujiet viņiem attapties! Nekavējoties ielauzieties pilsētā! Fašisti neiztur negaidītu spiedienu! Nostiprināsieties — dodiet signālu ar zaļo raķeti.

Kravas mašīna pietiekami raiti ripoja pa noblietēto sniegu. Ceļam bija mierīgs pirmskara izskats. Krustojumā akurāta zīme liecināja: «Svetlovska — 6 km». Pabrauca garām nelielai viensētai. Dažas sievietes izskrēja uz ceļa:

—   Uz kurieni? Tur — vācieši, griezieties atpakaļ!

Viena, mājot ar rokām, skrēja nopakaļ, nelabi kliegdama.

—   Nedrīkst, vācieši! Vācieši ir Svetlovskā!

Tuvojoties pilsētai, viņus apšaudīja no mīnmetēja.

Acīmredzot ceļš bija labi piešauts — sprādzienu rinda sasniedza pašu mašīnas priekšgalu, iedžinkstējās stikls, kāds iekliedzās. Vadītājs strauji izgrieza stūri, pusotrtonnīgā mašīna noskrēja ceļa malā un iestrēga kupenā. Visi iegula krūmājā. Kapteinis Petrovs bija ievainots rokā. Krēsloja. Vairāk uz viņiem nešāva.

Kad kļuva tumšs, Petrovs nodeva komandēšanu Vecajam:

—   Es esmu ievainots, iešu uz sanitāro bataljonu. Te ir raķešu pistole ar zaļo raķeti. Kad nostiprināsieties pilsētā— dodiet signālu.

Petrovs novērsās un izlamājās.

—    Bet man ko? — noprasīja vadītājs. — Ko es bez mašīnas? Varbūt man arī atgriezties? Pēc papildspēkiem?

—   Labi, papucīt, atgriezies, — Vecais atļāva.

Minūtes desmit grupa vēl gulēja sniegā. Pie Vecā pietuvojās Pērkons ar savu mūžīgo jautājumu:

—   Nu ko tagad darīsim?

—  Pildīsim savu uzdevumu. — Vecais noberzēja ar sniegu jutību zaudēt sākušu seju. — Tikai tagad mums nāksies sargāties arī no savējiem. Iekritīsim — nošaus par dezertē- šanu un pavēles neizpildīšanu.

Šajā naktī grupa beidzot pārgāja frontes līniju. Divas nedēļas viņi, pēc Vecā izteiciena, «gānījās» uz ceļiem, spridzināja mašīnas, apšaudīja kolonnas, mīnēja transporta mezglus. Lai cik tas nebūtu savādi, ienaidnieka teritorijā grupai zaudējumu nebija. Vācieši baidījās iedziļināties mežos un neorganizēja nopietnu sekošanu.

Kad grupa atgriezās vienībā, Grizobojeva tur vairs nebija — aizgāja paaugstinājumā uz Tautas Komisariātu. Jaunais komandieris — Valsts Drošības leitnants Guskovs — jauns, jautrs vīrs ar pelēkām, uzmanīgām acīm, silti apsveica visus ar izpildīto uzdevumu un teica:

—  Tas, zēni, bija rūdījums, spēku pārbaude. Tagad visi, kas bija tur, pamācīsies šo to un sāks darboties ar svarīgāku un sarežģītāku darbu.

Tā arī iznāca.

—  Šeit, vai?—jautāja drūmais vadītājs, un Vecais iznira no nāvīgās četrdesmit pirmā gada ziemas.

Pa ūdens pielieto Krasnogorskas ielu «rafiks» piebrauca pie lielas ķieģeļu mājas, kuru bija cēlis Tihodonskā pazīstams tabakas fabrikants vēl pirms revolūcijas un, pēc visa spriežot, no tā laika ne reizi nebija remontēta.

—  Brauc sētā, — Krilovs teica un pirmais izlēca pie vidējās trepju telpas durvīm.

—   Kā iesim? — Gusārs atpogāja žaketi un piesita sev pa padusi. Viņš Medūzu pazina tikai pēc fotogrāfijas, bet tas uz foto izskatījās patiesi bargs.

—    Pastāvi zem loga — drošībai, bet mēs ieiesim, — klusināta balsī teica Krilovs.

Reids bija sācies.

Sestā nodaļa izmeklēšana

Māju apstaigāšana pa dzīvokļiem nedeva neko. Praktiski visi saimnieki apgalvoja, ka mūs interesējošā laikā atradās mājās un nodarbojās ar izteikti miermīlīgām lietām: dzēra tēju, skatījās televizoru, spēlēja loto u.c. Iespējams, ka kāds arī meloja, bet reāla pamata tā domāt nebija.

Viens dzīvoklis izraisīja aizdomas — saimnieks aizbraucis komandējumā, bet atslēgu aizdeva pazīstamam. Taču turpmākā pārbaudē atklājās, ka tas, ar ko viņš tajā nodarbojās, varēja interesēt tikai viņa personīgo sievu un vēl tikumības policiju, ja tāda pie mums būtu.

Es sāku nodarboties ar cietušās draudzenēm, viņas māte nosauca trīs, un es parunājos ar katru.

Marta Jerjomina — krāsota blondīne, kas centās, un ne bez panākumiem, būt skaista, eleganta. Ja nebūtu vāji jūtamā manieru frivolitāte, kas šad tad izlauzās cauri ārējā spīduma bruņām, viņa būtu radījusi gluži ne sliktu iespaidu.

Šura Jakovļeva—viņa izskatījās ne tik efektīgi. Kļuvusi smagnēja, zaudējusi figūru, agras grumbas, neseko savai ārienei, apģērbta ari vienkāršāk, izturas mazāk pārliecināti, taču liekas patiesa, kaut gan… kas zina…

Vera Ugoļņikova — atklāti vulgāra, manierīga, bet ar pretenzijām, lai gan neprasme izteikt savas domas un ierobežotais vārdu krājums neatļāva saglabāt par viņu kaut vai vājas ilūzijas. Sarunas laikā mani mulsināja viena lieta — detaļa, kas ir viegli izskaidrojama, ja manā priekšā sēdētu vīrietis, vēl jo vairāk — no mūsu pastāvīgā kontingenta, taču pilnīgi neiederīga konkrētajā situācijā un tādēļ kaitinoša, tāpat kā jebkura nedrošība, par savu sajūtu pareizību. No-rādot, kur ir jāparaksta protokols, es pārliecos pār galdu un pāliecinājos, ka neesmu kļūdījies — no Ugoļņikovas viegli jūtami dvakoja spirtotā smarža.

Liecinieces nenoskaidroja Nežinskas lietu — drīzāk pievienoja jautājumu: kas saista tik dažādus cilvēkus ar cietušo?

Jerjomina un Ugoļņikova ir šķirtas, Jakovļeva nav bijusi precējusies… Vienīgā kopīgā pazīme? Nē, vēl kas. Visas trīs neizstāstīja praktiski neko par Nežinsku — ar vīru šķīrusies, audzina dēlu, strādā — tas arī viss, ko labākās draudzenes zina, precīzāk — ko viņas stāsta. Bet zina viņas, protams, daudz vairāk. Tas ir raksturīgi cilvēkiem, kas saistīti ar savstarpēju galvojumu — pārlieku atklātība jebkuram no viņiem neizbēgami atsauksies pret to, kas bijis atklāts. «Omerta — klusēšanas likums.» Kāpēc atmiņā tik negaidīti uzplaiksnīja sen lasītas grāmatiņas nosaukums? Asociatīvo saišu zemapziņas procesi savienoja neiespējamo Zaiceva hipotēzi ar liecinieču pozīciju un izsniedza galarezultātu. Nu ko, vēl pāris reizes nostrādāt pa tukšo bez pierādījumiem un izmeklēšanas neveiksmju rinda sasniegs pietiekamu garumu, lai sāktu uztvert nopietni jebkuru versiju!

Mēs nostrādājām pa tukšo trīs reizes.

Ugunsdzēsēji, balansējot uz garās un no skata šausminoši trauslās trepes, rūpīgi apskatīja deviņstāvu mājas fasādi vietā, kur varēja trāpīt lode, taču rikošeta pēdas neatrada. Meklējumi laukumiņā starp namiem, kuros iesaistīja ap divdesmit kārtības sargu im ārpusštata līdzstrādnieku, arī nevainagojās panākumiem. Šiem mēģinājumiem atrast «adatu siena kaudzē» loģiski vajadzēja palikt bez rezultātiem, bet no cietušās bijušā vīra nopratināšanas es cerēju iegūt daudz. Taču…

Izrādījās, ka Mihails Nežinskis pirms pusotra gada ir gājis bojā — noslīcis, peldoties upē. Prokuratūras arhīvā Zaicevs atrada krimināllietu, kas bija ierosināta sakarā ar viņa nāvi.

Es skatījos uz simpātiskā puiša, ar skumjām acīm, fotogrāfiju, lasīju raksturojumus, kurus bija devuši cilvēki, kas viņu pazina. Inženieris, raksturots pozitīvi. Noslēgts, reizēm — karstasinīgs. Ļoti smagi pārdzīvoja šķiršanos — slimoja, skuma, sāka pat dzert, bet tas viņu neaizrāva. Labi peldēja, uz ūdens jutās drošs. Starp rindiņām bija skaidri sajūtama neviena tieši neizteiktā doma par pašnāvību.

Nopratināta citu vidū arī kā lieciniece, Nežinska uz jautājumu par iespējamo pašnāvību skaidri neatbildēja, taču paskaidroja, ka vīrs sirdzis ar nervu sabrukumu un no viņa varēja visu ko sagaidīt.

Izmeklēšanas mehānisms jau nedēļu malās pa tukšo. Kaut kas tāds manā praksē vēl nebija bijis.

Par zemo efektivitāti izmeklēšanā ieminējās ari Frolovs pēc selektora rīta apspriedes:

—   Garlaikojies? Aizbrauc ar Širokovu uz aizturēšanu, palīdzi cīnītājiem ar saimnieciskiem noziegumiem un pie reizes izvēdinies, citādi — galīgi ar sūnu apaugsi!

Dežūrtelpā saņēmām ieročus. Izlaupītāji ir mierīgi ļaudis, ne tādi kā mūsu kopjamie, un tomēr — acis jātur vaļā arī ar viņiem: pārāk daudz viņi zaudē paspēlējot un tad var būt bīstami. Nekas viņus nevar apturēt — tad tie ir bīstamāki par huligānu vai laupītāju! Širokovs, redzams, arī par to domāja, mašīnā braucot, un jautāja:

—   Vai atceries Čiginu?

—   Atceros.

Direktora vietnieks, apaļīgs, labsirdīgs. Apzagās nopietni. Kad pēc viņa atnāca, operatīvos sagaidīja kā dārgus viesus — nosēdināja viesistabā uz dīvāna, bez maz ar tēju dzirdīja, bet pats sāka kopties. Noskuvās, salika portfeli, pēc tam iegāja guļamistabā, pārģērbās, ielika kabatā pasi ar svešu vārdu, paciņu naudas, abus nošāva un — meklē tagad vēju laukā. Zēni bija jauni, iesācēji, atslābinājās…

Sens stāsts. Jau pagājuši gadi desmit, kopš nošāva šo Čiginu, bet, redz kā atceras, neaizmirstas. Uz laikiem iegājis šis gadījums operatīvā darba vēstures anālēs kā šādu nepieļaujamu kļūdu piemērs.

—   Un Kosovolokovu atceries?

Širokovs pasmaidīja.

—   Nupat par to iedomājos.

Ari sens piemērs un ari paliks atmiņā. Vecene, kandžas tecinātāja, kratīšanas laikā ar verdošu ūdeni aplēja iecirkņa milici.

—  Par vienu un to pašu, vecīt, domāju. Tomēr — ir te- lepātija!

Širokovs nebija noskaņots sarunām, gulēja, izmeties uz sēdekļa, acis pievēris — domā. Tas arī ir saprotams — man ir tīri tehniska, nodrošināšanas funkcija — pats nākošais darbs pilnībā jādara viņam.

Kad mēs atbraucām, trikotāžas fabrikā notika sapulce. Tēma — sociālistiskā īpašuma saglabāšana. Tieši tad uzstājās direktors — Badajevs Aleksejs Andrējevičs un strostēja izlaupītāju grupu, kas šeit bija darbojusies vairākus gadus. Ieraugot Širokovu, viņš dubultoja savu enerģiju, apzīmogoja ar negodu visus, kas pavirši izturējās pret tautas mantas saglabāšanu, arī sevi neaizmirsa — nožēloja, ka bij is labsirdīgs, lētticīgs, bet tūdaļ arī nozvērējās, ka ar to ir izbeigts. Ar dzelžainu tvērienu nodibināsim kārtību, personīga kontrole… un tā tālāk. Zāle aplaudēja.

Pēc tam mēs trijatā aizgājām pie Badajeva uz kabinetu. Širokovs nolika viņa priekšā lēmumu par arestu, aptaustīja kabatas, apskatīja seifu un galda atvilktnes.

No sākuma Aleksejs Andrejevičs sašuta, metās pie telefona, baidīja ar skanīgiem vadītāju uzvārdiem, pēc tam sabruka, it kā no viņa būtu izvilkts serdenis.

—     Aprunājuši, nelieši, — aizsmacis viņš izteica. — Tikai te es neesmu pie vainas, paši pārliecināsities…

No kabineta iznākot, viņš jau bija cits cilvēks, ne tas, kas kabinetā iegāja pirms četrdesmit minūtēm.

No fabrikas braucām pie Badajeva uz vasarnīcu un, kad no dobes izrakām divas litrīgas burkas, cieši piebāztas ar lielām naudas zīmēm, ar viņu notika vēl viena pārvērtība— acu priekšā novecoja, sažuva, pat augumā kļuva mazāks.

—  Apmelojuši, piespēlējuši, — viņš murmināja monotoni kā automāts, neiedziļinoties teiktā jēgā. — Vadītājs vienmēr atbild par visiem…

Pēc tam mēs aizvedām Badajevu uz prokuratūru. Es nostājos pie loga, Širokovs — aiz pratināmā krēsla, kā tas paredzēts, bet Badajevs vēl jūtas kā direktors. Nesaprotoši šķielēja, bet viņa domās bija haoss. Acis bija nemierīgas, apmulsušas, un visu viņš redzēja ne tā kā mēs — gan standarta, pēc iestādes smakojošo kabinetu, gan zaļās lapas aiz loga, gan izmeklētāju — vēl jauno, bet neatlaidīgu otrās klases juristu ar trīs zvaigznītēm uz zīmotnēm, kas īsi Bada- jevam pastāstīja, kāds ir viņa lietas stāvoklis.

Bet šis stāvoklis bija nelāgs. Viņa vietnieks izrādījās glums un tālredzīgs — saglabāja visas zīmītes, dokumentus par «kreiso» preci ar Badajeva parakstu un vēl norakstīja naudas zīmju numurus, pirms direktoram atdeva viņa daļu. Bet, kad pienāca laiks atbildēt, viņš visu to izvilka dienas gaismā—skatieties, lūk, nejau es šeit esmu galvenais, mani tiešais priekšnieks ievilka, no viņa tad ari prasiet atbildību. Pretīga šī publika, nelietīga, bet draugi — izlaupītāji.

Badajevam nebija, kur sprukt, bet viņš no visa atsacījās, pat no pašrocīgiem parakstiem un tikai atkārtoja, ka viss ir ienaidnieku intrigas, ka vispār iepīt, ar dubļiem apmētat var kuru katru.

Mašīnā Badajevs sāka raudāt.

—  Kā tad tā? Tik daudz gadu vadošajā darbā, goda raksti, prēmijas. Un viss — kaķim zem astes? Izrādās, ka es — zaglis, noziedznieks… Jā, kur tad ir taisnība?

Smaga aina. Zagļi, krāpnieki, laupītāji arī grib taisnīgumu, pat pieprasa. Tikai taisnīgums viņiem nozīmē to, lai varētu zagt un laupīt, cik vēlas jebkurā diennakts laikā katru, kuru sadomās aplaupīt, un tai pat laikā palikt nesodītiem. Bet tā, par laimi, gandrīz nekad nemēdz būt.

Kad mēs nodevām arestēto izmeklēšanas izolatorā un atgriezāmies atpakaļ, Širokovs negaidīti pajautāja:

—   Bet tev taču kļuva Badajeva žēl?

—   Varbūt. Kad aizturi slepkavu vai izvarotāju — viss ir savā vietā. Bet te — it kā pieklājīgs cilvēks…

—    Respektabls izskats — somu uzvalciņš, stērķelēts krekls, izgludināta šlipse. Bet kā viņš noskūts! Bārdas dzenamais viņam ir «Brauns» — no «Berjozkas». — Širokovs lēni turpināja.—Ja būtu tikai tas! Autoritatīvs vadītājs, labs ģimenes cilvēks, vesela kaudze ar pateicībām. Organizēja sapulces, saistības uzņēmās, kvēlas runas teica! Ar visu sirdi dzīvoja ražošanai, fondus rekonstrukcijai izplēsa, darbagaldu parku atjaunoja! Lūk, tas ir briesmīgi! Savā kabinetā pie tā paša galda cehu priekšniekus, apsardzi instruēja par kontroli, modrību, bet pēc tam ar bandu savas netīrās lietiņas apsprieda. Ar to pašu pildspalvu rakstīja pateicības ražošanas pirmrindniekiem un viltus darba uzdevumus parakstīja. Nu, lai būtu! Kabinets, galds, pildspalva — sīkums. Bet viņš pats! Te sēž prezidijā, te — par kreisās preces noietu runā, te — no tribīnes runā pareizus vārdus, te — palīgtelpas nostūrī, zagto naudu saņem. Zini, cik vien strādāju, tik nevaru un nevaru pie tā pierast. Reizēm domāju, ja varētu atrast viņa smadzenēs to vietiņu, no kurienes tas viss nāk, apstarot to ar rentgenu, ultraskaņu, izgriezt, pie velna mātītes beidzot un gatavs. Cilvēks izveseļojas.

— Vai tad viņš, tavuprāt, slims, vai?

Širokovs skumji pasmīnēja:

—Nav, protams, ļaunu darošā posma smadzenēs. Ir divējādas dabas: viena — visiem, otra — pašam sev un tādiem pašiem kā pats, no kuriem nav kauna. Vilkači! Zini, kas ir interesanti? Tādi kā badajevi vienmēr sākumā visu noliedz. Pēc inerces. Kauns. Cer, ka līdz viņu otrai dabai nenokļūs, apstāsies. Pēc tam — konfrontācijas, ekspertīzes, revīzijas. Visi mēsli uzpeld. Izmeklētājam tu esi kā zem stikla, noliegt visu ir muļķīgi, vajag ieslodzījuma gadus īsināt, un tad sāksies «vaļsirdīgas» atzīšanās un «dvēseliskas» sarunas. Tad, kad izmeklētājs jau tā zina daudz, arī atzīties ir vieglāk… Bet tiesā viss apgriežas otrādi. Tur nav sarunas divatā, bet gan tiesneši, prokurors, advokāti, publika zālē— kaimiņi, draugi, darbabiedri. Tad nākas atklāti savu netīro veļu parādīt — jā, lūk, zaglis esmu, riebeklis, nelietis… Kauns. Un filmu sāk tīt atpakaļ — es neesmu es, māja nav mana, izmeklētājs piespieda, baidīja, bet es rakstīju, protokolus nelasot, nu tu jau zini — parastā parādība. Bet process turpinās. Kauna pilna apakšveļa! Kur no tās paslēpsies? Visi ir redzējuši, visi visu dzirdējuši, iepazinuši tavu otro dabu, bet, ja jau tā — ko tad kaunēties? Atkal vajag nožēlot. Kad ir pieradums liekuļot, tad nav grūti sevi apgriezt otrādi — atzinos, atteicos, atkal atzinos. Kas ir izdevīgi, tas arī ir patiesība, kas nav izdevīgi, tas — meli. Nē, ne jau smadzeņu posmiņš! Viņiem katra smadzeņu šūniņa ir saindēta. Tur ne ultraskaņa, ne skalpelis nelīdzēs…

—   Tu man tik pamatīgi par to otro dabu izstāstīji, ka varētu domāt, mani laupītāji mežos dzīvo, bet naktīs uz lielceļa nāk ar paštaisītiem duramiem.

—   Ko tu! To es tā — karstumā, — Širokovs atmeta ar roku. — Tavējie arī spēlē normālus cilvēkus. Tikai zini, ka izlaupītāji, kukuļņēmēji daudz vairāk baidās, lai par viņu otro dabu ļaudis neuzzinātu. Vai vari noformulēt, kāpēc tā ir?

—   Kāpēc gan nē? Es Vaņku Krjuku divas nedēļas dzenāju, beidzot noķēru kaut kādā caurstaigājamā sētā un pirmais, ko viņš man teica, bija: «Es tikai vienu veikalu, vairāk neko man nesieniet.» Bet tu savu Badajevu saņēmi tieši kabinetā, un viņš tev dziedāja pavisam ko citu: «Esmu vadītājs, apmeloja…» Lūk, te tā starpība! Vienam ir jākrīt no bēniņiem uz nārām, otram — no debesīm uz pazemi. Arī maskēšanās viņiem ir dažāda: Krjuks tēlo «ne zagli,» bet tavs Badajevs — kārtīgu cilvēku.

—    Lūk, tas ir īpaši pretīgi. Rīt viņš, protams, sāks «dziedāt» un noteikti atradīs sev kaut ko attaisnojošu. Vai nu viņu apmānījuši, vai ievilkuši, vai iekārdinājuši, vai iebiedējuši… Bet viņš pats — labs, ne tāds kā citi…

—   Vai tu vispār esi redzējis kaut vienu noziedznieku, kurš sevi uzskatītu sliktāku par citiem un neattaisnotu to, ko ir padarījis? Personīgi es neesmu redzējis. Pat pēdējā paklīdusī dzērājdvēsele — zaglis, klaidonis — ari viņš atrod kādu vēl nožēlojamāku, netīrāku un smirdīgāku, tādu, kam vēl stiprāk trīc rokas, kas izdarījis vēl pretīgāku nelietību un uz to tad arī var nicinoši norādīt ar pirkstu no augšas uz leju! Vai kāds no viņiem tiesā sevi pilnvērtīgi?

— Bet Volopasskis? — jautājums izskanēja negaidīti un sajauca man domu. Tiešām Volopasskis…

Viņu pazinu kā es, tā Širokovs — slaidu, stingru, impozantu vīrieti ar bieziem, sākušiem nedaudz sirmot, kupliem matiem. Pastāvīgs restorānu apmeklētājs, zirgu sacīkšu cienītājs, pārliecināts, uzstājīgs, prasmīgs strīdos, bet, ja vajadzīgs, tad arī kautiņā prata sevi aizstāvēt. Ar skanīgu un neparastu vārdu — Cēzars.

Kādreiz viņš mācījās juridiskajā, bet viņu atskaitīja par kavējumiem un nesekmību, pēc tam atkal atjaunoja, un neviens vairs neatcerējās, vai viņš beigu beigās saņēma diplomu vai nē.

Pēdējos gados Cēzars vadīja brīvo celtnieku brigādes, kas strādāja pēc līgumdarbiem apgabala kolhozos. Viņa «haltūristi» cēla lopu kūtis, asfaltēja graudu novietnes, slēja pārsegus pār tehnikas glabātuvēm. Strādāja uz akorda — no gaismas līdz tumsai. Neiztika arī bez pierakstiem, uz kuriem tādos gadījumos pasūtītāji skatās caur pirkstiem — lai tikai gatavo objektu saņemtu laikā. Pats Volopasskis instrumentus rokās neņēma, reizēm nedēļām ilgi vispār nerādījās objektā. Viņam bija citas funkcijas, kuras tas sauca par «vadoši organizējošām.» Ar solīdu ādas mapi, piestūķētu ar kolhozu rekomendācijas vēstulēm, rajonu organizāciju lūgumiem, tīrām apzīmogotām veidlapām, uz kurām dažu minūšu laikā varēja uzrakstīt situācijai vajadzīgo vēstuli, Cēzars Volopasskis darbojās apgabala iestādēs, saņemot ne visai likumīgi tehniku, fondus, celtniecības materiālus.

Jautrs, asprātīgs un pievilcīgs, viņš ātri sapratās ar cilvēkiem, atstāja patīkamu iespaidu, un tur, kur Volopasskis reizi pabija, pēc tam viņu sagaidīja kā labu paziņu.

Cēzars nemitīgi paplašināja paziņu loku, un to darīja, pirmkārt, savas sabiedriskās dabas vadīts, un tikai, otrkārt, ar aprēķinu, ka nākotnē katra pazīšanās var izrādīties derīga. Viņš neaizmirsa savus vienaudžus — daži jau bija atbildīgos amatos un bijušā skolasbiedra nenoteiktais nodarbošanās veids nemulsināja, jo galu galā viņš nenodarbojās ar neko nelikumīgu. Ar lūgumiem nenāca, liekas pūles neradīja, taisni otrādi — lieliski organizēja zveju ar zivju zupu, varēja dabūt licenci kuiļa medībām, zināja bezgala daudz tostus, lieliski vadīja sabiedrību pie galda. Kāpēc gan nepakļauties vecai draudzībai?

Zvejnieku un mednieku kompānijās Cēzars satikās ar savu vienaudžu draugiem — arī dažādu līmeņu vadītājiem un pēc tam varēja iet kabinetos bez klauvēšanas. Viņš nekad nelūdza sev personīgi, bet pūlējās kolhoza «Gaisma» vai «Ausma» labā. Uzrādīja vajadzīgos dokumentus, viss bija likumīgi un oficiāli — bija nepieciešama tikai neliela piedalīšanās, vēlme palīdzēt. Un to viņš arī ieguva kopā ar vīzām, parakstiem, rezolūcijām.

Saimniecībām Cēzars Volopasskis bija zelta vērtē, jo vienā piegājienā atrisināja pašus bezcerīgākos jautājumus, par ko gadiem bija klusēts. Viņš pārauga «haltūristu» brigadiera lomu un pārvērtās par saimniecisko lietu organizētāju. Brigāžu vadīšana bija tikai oficiālā sakaru forma ar kolhoziem — pasūtītājiem un iespēja saņemt atalgojumu par pūlēm.

Norēķini ar celtniekiem notika ar Volopasska roku starpniecību, brigāžu locekļi saņēma līdz tūkstotim mēnesī. Pats Cēzars neaizrāvās — sarakstos parakstījās par pusotru tūkstoti.

Tāda darbība nemēdza būt bez grēka. Notikumu loģika prasīja, lai par Volopasski agri vai vēlu ieinteresētos sociālistisko īpašumu sargājošie dienesti. Taču notika citādi. Cēzars bija dzīves baudītājs. Garšīgas pusdienas, marķēti vīni, dārgi konjaki, hipodroma azarts… Ap viņu vienmēr virmoja paziņas, viņš nebija sīkumains, un to visi zināja — burleska, jautrība, šokolāde, šampanietis, spilgtas lupatas… Kā knišļi uz liesmu pie Volopasska tiecās noteiktas šķiras jaunavas. Attiecības veidojās viegli, vienkārši un bezrūpīgi. Tikpat viegli kā bija radušās — ira, taču jebkurā brīdī varēja atjaunoties.

Volopasskis bija devīgs ar dāvanām, draudzenes vizināja ar taksometriem, veda uz jūru, palīdzēja sadzīvē. Pat pēc notikušā visas viņa bijušās mīļākās bija vienotas uzskatos, ka viņš bija labs, labestīgs un atsaucīgs cilvēks.

Taņa Linņika īrēja mītni pie svešiem un palūdza, lai Cēzars viņai palīdz saņemt dzīvokli. Viņš apsolīja. Volo- passkim patika sevi izcelt kā iespaidīgu cilvēku. Viņš ieteica savākt vajadzīgos dokumentus un iestāties dzīvokļu rindā.

Pa to laiku haltūras druvā notika nopietnas izmaiņas. Viss sākās ar dažu algoto brigāžu atmaskošanu, kuru brigadieri, vienojoties ar saimniecību vadītājiem, izzaga simtiem tūkstošiem rubļu. Notika skaļas tiesas prāvas, tika uzrakstīti papildus spriedumi, uzstājās prese. Apgabala Izpildkomiteja aizliedza kolhoziem izmantot neorganizēto celtnieku pakalpojumus, lauksaimniecības pārvalde rīkoja nepārtrauktas štatu un finansu disciplīnas pārbaudes, savus krēslus zaudēja daudzi Volopasska paziņas, bet viņš pats palika bez darba.

Zaudējis ierasto dienu ritmu, Volopasskis apjuka. Nauda izbeidzās ļoti ātri. Viņš nezināja, kurp iet strādāt, jo parastā mēnešalga varēja nodrošināt viņam pierasto dzīvi ne vairāk kā divām trim dienām.

Cēzars devās uz kolhoziem, atceroties kur, kad un cik viņam vēl nav samaksājuši, bet no šīs ieceres nekas neiznāca.

Tuvojās svētki. Viņš sievai bija solījis pievilcīgu braucienu. Nācās drudžaini melot, ka tūlīt viņam samaksās lielu summu, vajag tikai nedaudz, pavisam nedaudz pagaidīt.

Bet pie horizonta atkal parādījās Taņa Linņika ar savu lūgumu. Volopasskis aizveda viņu uz lielu celtniecības trestu, nosēdināja pieņemamajā telpā, bet pats iegāja pie pārvaldnieka— pie viena no tiem nejaušiem paziņām, ar kuru kopā reiz bija ķēruši zivis. Desmit minūtes papļāpāja, pažēlojās par grūtajiem laikiem, pajautāja, vai viņam neatrastos vieta juridiskajā birojā vai sagādes nodaļā. Pēc tam iznāca pie Taņas Linņikas un paziņoja, ka viss ir kārtībā. Taņu iekļaus izslēgtā kooperatīva biedra vietā, māju nodod nākošajā kvartālā, jāpabeidz formalitātes un jāiemaksā paja.

Taņa Linņika izņēma no krājkases naudu, aiznesa uz lombardu ziemas apģērbu un zelta rotaslietas, aizņēmās no paziņām. Kad viņa nākošajā reizē satikās ar Volopasski, viņas somiņā bija četri tūkstoši rubļu.

Tagad Volopasskis viņu aizveda uz Izpildu komiteju un nozuda aiz iespaidīgām ar ādu apvilktām durvīm. Tur strādāja studiju biedrs, un Cēzars viņam izstāstīja plānu — sapulcināt studiju biedrus, lai atzīmētu izlaiduma divdesmito gadadienu. Organizēšanas rūpes viņš, protams, uzņemas pats.

Kamēr bijušie studenti runājās, atcerējās jaunības gadus, Taņa Linņika izmisīgi uztraucās. Taču beidzot durvis uz pieņemamo istabu atvērās un mirdzošais Volopasskis lepni pavicināja kaut kādus papīrus:

— Kārtībā, lieta padarīta. Brauksim, apslacīsim.

Piepilsētas šašliku ēstūzī iedzēra par nākošo dzīvokli. Tad Volopasskis ieteica izstaigāties pa birzīti. Tur arī nākošajā dienā atrada nožņaugto Taņu Linņiku.

Noziegumu atklāt nebija grūti. Lai arī Volpasskis bija brīdinājis, lai viņa nevienam nestāsta, kurp un ar ko dodas, taču, redzams, Linņika jutusi no «labā un atsaucīgā cilvēka» izstarojošo bīstamību un tādēļ mājās atstājusi zīmīti: «Ja es neatgriežos, meklējiet Cēzaru».

Cēzaru Volopasski atrada galvaspilsētas viesnīcā, kur viņš ar sev piemītošo un pierasto vērienu svinēja svētkus.

Vārdu, kas bija dots sievai, viņš turēja. Atpūsties izdevās godam — «luksa» numurs, jautri braucieni ar taksometru, restorāni, trokšņainas jaunu draugu kompānijas — vienā vārdā — viss kā parasti. Sievai viņš teica, ka viens no kolhoziem — parādniekiem beidzot izmaksājis apaļu summu. Nauda bija pavirši sabāzta žaketes kabatās — bija palikuši gandrīz trīs tūkstoši.

Visi, kas pazina Volopasski, negribēja notikušajam ticēt: «Cēzars nav no tiem cilvēkiem. Kas tad ir tie četri tūkstoši? Vai maz naudas gājis caur viņa rokām? Viņš taču ir lietišķs vīrs, nu—kāda nebūt afēra, izlaupīšana—to vēl viņš varētu, bet sevi sasmērēt ar slepkavību — atvainojiet! Te nu gan kaut kas nerīmējas!»

Viņš atzinās uzreiz pirmajās nopratināšanās, tikai pašlabuma motivāciju noliedza — it kā Linņika viņam nodevusi naudu glabāšanā, lai būtu drošāk, pēc tam viņi sastrīdējušies, viņš kļuvis nikns, bet, kad attapies, bijis jau par vēlu…

Varēja šķist, ka Volopasskis izlocās, cenšas izvairīties no augstākā sodamēra, bet, kad viņam deva pēdējo vārdu, viņš aizsmokot skaidri izteica: «Esmu slepkava. Lūdzu mani nošaut. Negribu dzīvot».

Viņam piesprieda piecpadsmit gadus. Pēc tiesas Cēzars mēģināja izdarīt pašnāvību.

—   Nu ko tad tu teiksi par Volopasski?

—  Volopasskis nav izņēmums. Slepkavība viņu salauza, vairs negribēja dzīvot, palūdza nošaušanu—tas ir pietiekami neparasti. Bet pārējā? Sevi nosodīja, nošausminājās, centās notīrīties? Nē, parasts stāsts: «Sevi neapjēdzu, kā viss iznāca — nezinu, naudu nejauši paņēmu». It kā nav pat īpaši vainīgs. Pašnāvība neizdevās — un… nekas, dzīvo. Ed ar apetīti, cieši guļ, klubā skatās kino, paciņas saņem. Iespējams, stāsta, ka iekļuvis nejauši.

Bet te vēl cits stāsts — nupat iereibušais ar nazi iedūra garāmgājējam. Ne par ko. Un arī — tāpat: «To visu viņš — iedotu man uzsmēķēt, nekas tad arī nebūtu». Kur tad ir starpība starp viņu un Cēzaru? Viens — noplucis klaidonis, otrs — sabiedrības lauva. Taču arī viņā bija kaut kas tāds. Ne jau velti Linņika zīmīti atstāja… Bet pārējā — pilnīga līdzība.

Un tā ir vienmēr — katrs atrod sev mīkstinošus apstākļus, Lai arī aiz ausīm pievilktus, muļķīgus, lai arī to absurds apkārtējiem ir acīmredzams. Tas nekas! Derēs pašam, draudziņiem, radiniekiem, kaimiņiem — visiem, kas grib, lai tie būtu.

Atgriezies no pusdienām, es pierasti pārskatīju stāvu. Garais, tukšais koridors atdūrās pret logu. Spilgtie saules stari mirdzināja gaisā peldošos neskaitāmos putekļus. Ierēd- nieciskie krēsli gar sienām, cieti, ar izberzētiem sēdekļiem, meta garas ēnas.

Pie loga ar muguru pret mani stāvēja sieviete — gara, slaida. Es nodomāju, ka tā ir Rita, bet tūdaļ sapratu, ka esmu kļūdījies. Kad noklikšķēja atslēga, viņa pagriezās, bet pret sauli viņas seja nebija saskatāma, tikai mati izgaismojās gaišā oreolā kā nimbs kādai nebūt Dievmātei senā ikonā. Droši vien — skaista. Interesanti, ko viņa gaida?

Izrādījās — mani. Kad viņa, neklauvējot atvēra durvis un nolika uz galda izsaukumu, es ātri atmiņā pārskatīju, kādēļ un kādā statusā pie manis varētu nākt šāda dāma.

Kalsna, smalki sejas panti, skaistas domīgas acis, maza galviņa uz gara kakla. Pasvītroti taisna mugura, pleci platāki par gurniem, garas, tievas kājas. Neraugoties uz augumu — augsti papēži, nevainojami piegulošs, dārgs velūra kostīms, kādu brīvā tirdzniecībā nevar nopirkt. Bildīte no franču modes žurnāla.

Pagājušajā gadā, kad apzaga pilsētas modes namu, pie manis nāca daudzas liecinieces — spilgti, eksotiski putniņi — modelētāji, manekenes ar standarta figūrām, kliedzoši ultramūsdienīgiem tērpiem, un tas rosināja kolēģus dāsni izteikt vienveidīgus un ne pārāk asprātīgus jokus. Taču tagad manā darba somā nebija neviena tamlīdzīga materiāla.

Apmeklētājas apskatīšana ieilga, un viņas lūpas nodrebēja tikko jaušamā smaidā. Es pievērsu skatu uzaicinājumam un gandrīz vai iesvilpos:

—   Tā esat jūs — Nežinska?

Smaids kļuva reāls.

—    Jā, Marija Viktorovna Nežinska. Kādēļ tas jūs pārsteidz?

Es dabūju vajadzīgo mapi un izkratīju mazu fotogrāfiju.

—   Jūsu fotogrāfu jāsauc pie kriminālās atbildības par šādu fotogrāfiju!

Nežinska sāka smieties. Viņa nerunāja līdzīgos gadījumos parastos vārdus par savu nefotogenitāti, bet vienkārši pieņēma komplimentu kā pašu par sevi saprotamu, tāpat arī — savas tiesības bez klauvēšanas atvērt jebkuras durvis. Bet es taču negrasījos izteikt viņai komplimentus! Taču izrādās — esmu teicis. Starp citu, drīzāk viņa ar savu reakciju pārvērta neitrālu frāzi par komplimentu. Jābūt ļoti uzmanīgam!

—   Sēdieties!

—   Paldies!

Viņa apsēdās akurāti uz krēsla maliņas un nolika izsmalcināto somiņu uz cieši saliktiem ceļiem.

—    Jums laikam ir daudz darba, kā tas ir filmās par izmeklētājiem?

Nežinska izturējās brīvi, pirmā pat iesāka sarunu, tā pārvēršot nopratināšanu par sarunāšanos.

—   Es neesmu izmeklētājs.

Viņa jautājoši pacēla uzacis, gaidot paskaidrojumus, taču es pārtvēru iniciatīvu ne jau tādēļ, lai izskaidrotu starpību starp izmeklētāju un kriminālās meklēšanas daļas inspektoru.

—   Un kā jums darbā?

Viņa pasmaidīja:

—   Darbs kā jau darbs

—   Kā jūs jūtaties?

—   Gandrīz normāli.

Smaids viņai piestāvēja, un viņa to zināja, tādēļ bija izstrādājusi veidu, kā runājot smaidīt.

—   Strauji pakustoties, ievainojums ir sāpīgs, bet tas drīz pāries. Ārsts teica, ka man ir veicies.

Viņa atkal valdzinoši pasmaidīja.

—   Tādēļ, ka uz jums izšāva?

Jūtot manu saērcinātību, viņa kļuva nopietna.

—   Ko jūs? Tādēļ, ka netrāpīja.

—   Bet kas varēja uz jums šaut?

—    To man jau jautāja. — Nežinska paraustīja plecus tāpat kā būtu darījusi maza meitene. — Bet es nezinu. Te ir kaut kāda kļūda.

Viņa saviebās — redzams, ka pakustināja ievainojumu, un man kļuva viņas žēl, uzreiz pazuda piesardzība un vēlme viņu ķert uz sīkām neprecizitātēm un pretrunām iepriekšējās liecībās. Es tomēr mēģināju piekļūt gan no vienas, gan otras puses, taču dzirdēju tikai vienu un to pašu — nezinu, nevaru iedomāties, nav ne mazākās sapratnes.

Par to, kas neskāra notikušo, Nežinska bija runīgāka, nepiespiesti uzturēja sarunu. Pēc savas iniciatīvas pārstāstīja dažas pilsētas baumas, atcerējās jocīgu atgadījumu no studentu dzīves.

Viņa bija patīkama sarunu biedre un vispār radīja patīkamu iespaidu.

Bija jūtams, ka viņa ir paradusi būt uzmanības centrā un prot šo uzmanību veicināt. Tas varēja neko nenozīmēt, bet varēja arī nozīmēt ļoti daudz.

Saruna ieilga. Mēs norunājām gandrīz stundu, lai gan protokols izrādījās īss — nepilna speciālā veidlapa.

Kad Nežinska parakstījās par liecību, es ievēroju, ka viņai ir palielas plaukstas, stipri izteiktas pirkstu locītavas un krunkaina roku āda. Jāsaka, ka kopējo iespaidu šie trūkumi nebojāja un tika kompensēti ar koptiem mandeļ- veidīgiem nagiem, kas bija klāti ar perlamutra krāsas laku. Ar tādu manikīru nav ērti mazgāt veļu un grīdu, gatavot ēst.

—    Kad jūs izrakstīja no slimnīcas? — es jautāju, tā aizpildot klusumu starp nopratināšanu un atvadām.

—   Aizvakar. Vēl nedēļu — ambulatoriska ārstēšanās. Šausmīgi apnicis. Šis gads man ir neveiksmīgs — trešo reizi pie ārstiem. Injekcijas, zāles…

—   Kāpēc — trešo?

—   Kas?

Viņa pilnīgi dabiski pārjautāja, bet — ko te pārjautāt?

—  Kāpēc trešo reizi vēršaties pie ārstiem? Kas ar jums notika pirmajās divās reizēs?

—   Ā, lūk, jūs par ko.

Nežinska nedaudz pielaboja frizūru. Vai speciāla pauze?

—Ne tik sen iekļuvu avārijā. Gāju pāri ielai. Uz Fonār- najas ielas, pretī rūpniecības preču veikalam, tur stāvēja rinda. Deva kaut kādu skaistu audumu, domāju — paskatīšos. Nu un patrāpījos zem mašīnas. Labi, ka vadītājs paspēja piebremzēt — nobrāzumi, zilumi, viegls smadzeņu satricinājums. Novāļājos klīnikā gandrīz mēnesi. Un tagad — atkal.

—   Bet otro reizi?

Nežinska nesaprotoši uz mani paskatījās.

—   Sakarā ar ko jūs otro reizi nokļuvāt pie ārstiem?

—  Nu… Pēc avārijas mani aizveda uz traumpunktu, no turienes es aizgāju mājās, bet tad man palika sliktāk, nācās iegulties slimnīcā. Tā arī es skaitu — divas reizes.

Manī atkal radās nepārliecinošā sajūta — tāda pat, kā noklausoties fonogrammu.

Nežinska raugās atklāti, balss ir patiesa, pārliecinoša, bet skaidrojums ir tāds — nevarīgs un atklāti neatbilstošs patiesībai. Tā varētu atbildēt sešpadsmit gadus veca meitene, bet viņa nemaz nav līdzīga naivai vientiesei, drīzāk—otrādi. Marijā Viktorovnā jaušama zināma izsmalcinātība.

Ja cilvēks melo, viņš iekrīt ar sīkumiem, otršķirīgām detaļām. Bet tagad ir runa ne par otršķirīgo, bet pavisam neitrālu lietu, kurai nav sakaru ar šo notikumu — oficiālais protokols jau ir uzrakstīts un parakstīts… Nesaprotami.

Atvadoties Nežinska vēl reizi pasmaidīja, un es viņu pavadīju līdz durvīm, kaut gan man nav tāda paraduma, un arī tagad es negatavojos to darīt.

Velns parāvis, kā viņai izdodas šādi gājieni? Kaut kādi fluīdi, biostrāvas, neatvairāma pievilcība?

Nežinska, nav vārdam vietas, izraisīja simpātijas. Ko gan es viņai piesējos ar visādiem muļķīgiem jautājumiem? Cik reizes viņa nokļuvusi slimnīcā, kā ārstējās, kāda avārija… Starp citu!

Ja man pajautātu, es nez vai varētu paskaidrot, kāpēc piezvanīju uz VAI un pieprasīju datus par uzbraukšanu gājējam pie rūpniecības preču veikala. Taču to es izdarīju un saņēmu atbildi, ka šajā gadā neviens līdzīgs gadījums uz Fonārnajas ielas nav reģistrēts.

Vai tiešām būtu samelojusi? Kāpēc?

Es uzgriezu traumpunkta numuru. Šeit apstiprinaja, ka pirms trim mēnešiem no negadījuma uz ceļa ievesta pilsone Nežinska. Viņai sniegta pirmās palīdzība un izrakstīts nosūtījums uz stacionāru.

Savādi. Ja jau cietusī hospitalizēta, tad avārija nevarēja nenokļūt notikumu pārskatā un VAI uzskaitē. Radušos pretrunu vajadzēja atšķetināt.

«Bet vai vajag?» — es jautāju pats sev. «Kāda mana daļa par šo avāriju, par valsts autoinspekcijas uzskaites pilnību, par pretrunām, kas neattiecas uz šāvienu Nežinskas dzīvokļa logā. Tā var ierakties līdz ausīm un visā dzīves laikā nespēt sagremot liekās informācijas pārbagāto straumi.»

Vēl jo vairāk — mums derīgo datu praktiski nav. Es pāršķirstīju lietu. Jā, kaut kas tāds man vēl nebija gadījies. Nu labi, saprotams, neveiksmes, mīņāšanās uz vietas, nepatīkamas, reizēm attaisnojamas kļūdas — tās, protams, gadās. Bet tā, ka galīgi nekas… Kaudze slidenu, noapaļotu, no rokām slīdošu atsevišķu faktiņu, kam nav tiešas saskarsmes ar lietu. Pietiekami uzpūsta mape un — tikpat kā tukša.

Paliek cerība, ka Nežinskas darbavietā izdosies noteikt kaut kādus jaunus apstākļus. Bet, runājot godīgi, es uz to ne sevišķi paļāvos.

Septītā nodaļa institūts

Informācijas pārraides problēmu zinātniskais pētniecības institūts bija izvietojies jaunā kubiskas formas ēkā. Ieejot vestibilā, uzreiz varēja noteikt, ka ar aizsardzības problēmu tematiku šeit nav nekāda sakara: ne virpuļstangu norobežotas ieejas, ne apsardzes ar revolveru makstīm, bet tikai parastā koka lenteris, aiz kura pusakls sargs mierīgi lasa avīzi. Viss tāpat kā bija pirms diviem mēnešiem.

Direktora vietnieks zinātniskajā darbā paskaidroja, ka ar slēgta rakstura darbību institūts nenodarbojas un tuvākajos divdesmit gados acīmredzot nenodarbosies.

Tad es jautāju, kāda perspektīva metode šais sienās tiek izstrādāta pašreiz. Ar tādiem pat panākumiem Kabarginam varēja ielaist aiz apkakles saniknotu biti. Viņš burtiski palēcās savā mīkstajā, dziļajā krēslā, pārklājās ar sarkaniem plankumiem un pat sašutumā piepūtās.

—   Perspektīva metode!? Ha-ha-ha! Bleķis, bet ne metode! Tā ir tikai Elefantova pašreklāma!

—   Elefantova? — pārsteigts es pārjautāju. Tieši viņš arī paziņoja par «spokiem».

—  Jūs arī par viņu esat dzirdējis? Tad tādas tās lietiņas! Nodarbojas ar muļķībām, bet taču prot sevi pasniegt — zvana, raksta, brauc pieredzē! Būtu tas manā varā — sen jau būtu ticis no viņa vaļā. Ja nebūtu direktora… Lai arī es brīdināju Iļju Vasiļjeviču — apšaubāmas nodarbības. No tām pa gabalu smird pēc mistikas, viltus zinātnes, ja kas — nepatikšanām gala nebūs. Par idejiskām kļūdām vadītāju pa spalvai neglaudīs…

Man ar grūtībām izdevās Kabarginu pārtraukt. Kad viņš mazliet nomierinājās, tad pastāstīja, ka Elefantovs ar direktora atļauju nodarbojas ar tēmu, kā pārraidīt domas no attāluma, pieņēmis visādus šarlatānus un apgalvo, ka ir sasniedzis zināmus panākumus. Vēl vairāk — raksta par saviem «darbiem». Kabargins nicinoši izcēla šo vārdu — «raksta». Dažus «rakstus» pat iemānījis nopietnos zinātniskos žurnālos, uzstājas konferencēs un pilnīgi nepamatoti plūc laurus.

—  Kaut kādu aparātu izdomājis, tikai tas viss ir blefs— jauns mūžīgā dzinēja variants!

Sīkumi mani neinteresēja, un nākošo jautājumu es uzdevu, kā saka, priekš sevis:

—  Bet kāpēc jūs vispār ierunājāties par Elefantovu? Es taču jautāju par perspektīvām metodēm, bet ne par šarlatāniem.

Kabargins paklusēja, apsverot jautājumu un tajā meklējot apslēptu jēgu, pēc tam — saprata un nosarka. Tagad es kļuvu viņa nelabvēlis — tāda veida acīgumu nepiedod.

Nākošajā dienā vienu pēc otra izsaucu septiņus Nežinskas darbabiedrus.

Elefantovs, Spiridonovs, Gromovs, Zeļinskis, Trifono- va, Signalova, Kuzina.

Viņi visi neko nezināja par notikumiem ar Nežinsku. Viņas prombūtni izskaidroja ar traumas, kas iegūta nesenajā avārijā, saasināšanos. Nebija nekādu domu par to, kam varētu būt vajadzība uz viņu šaut.

Garais, kaulainais, mazliet salīkušais Elefantovs, tāpat kā pirmo reizi tiekoties, atstāja patīkamu iespaidu. Gudras acis, augsta, ar palielinātiem atkailinājumiem domātāja piere, inteliģentas manieres.

— Bandītus nenoķērāt? — viņš slinki painteresējās. — Kaut nu ātrāk — tik daudz nieku pļāpā mietpilsoņi…

Pa šo laiku viņš bija mainījies: sanīcis, zaudējis optimismu un dzīvesprieku, uz jautājumiem atbildēja negribīgi, it kā spiests. Arī ārēji — sašļucis, riņķi zem acīm… Slimo? Vai nodzinuši? Pārdedzis? Ja tā — žēl! Netiks viņam lauru vainags!

Spiridonovs. Bezgaumīgi ģērbts, lai arī ar pretenzijām, sapampušas acis, tievas, nupat sākušas izspiesties dzīsliņas uz kartupelim līdzīgā deguna. Dzer? Izskatās… Cenšas runāt nozīmīgi, lai radītu iespaidu. Man šķita, ka viņš vēlas darīt zināmu, ka ir daudz vairāk informēts par notikušo. Visticamāk — tēlo, lai gūtu «autoritāti».

Gromovs — pedantisks, akurāts, brillēs. Ilgi domā, pirms kaut ko teikt, nedaudz uzmanīgs, nervozē. Kāpēc? Lai gan — kam ir patīkami saņemt izsaukumu uz pratināšanu. Atbild vienbalsīgi, izvairās no paplašinātām atbildēm. Kad sākās runas par darbu — kļuva dzīvāks, runīgāks, taču ne uz ilgu laiku. Ikdienā viņš acīmredzot ir ne zivs, ne gaļa.

Zeļinskis — garš, skaists, grezns, sasmaržots. Akurāti apgrieztas ūsiņas, lakatiņš krūšu kabatā. Izturas nepiespiesti, labprāt kontaktējas. No spriedumiem nebaidās. Par darbu (interesants, taču nav perspektīvas, maz maksā), par kolēģiem (Elefantovs ir malacis — uzracis dzīslu un rok, nebūtu tik tukša), par priekšniekiem (Kuročkins — mazizglītots, spirgtu domu gatavs nožņaugt, tiesa, par līdzautoru neuzaicinās). Viss — ar krietnu sarkasma piedevu. Sievietes viņu, šķiet, mīl.

Sievietes bija līdzīgas. Pat kleitas—vienādas. Trifonova un Signalova smēķēja, Kuzina — nē, toties krāsoja nagus ar zaļu laku. Viņām bija vienādas balsis, manieres, vārdi un frāzes, vienāds pasaules uzskats. Man palika sajūta, ka zinātnē visas trīs zvaigznes nemeklē un vēl — Nežinsku viņas nemīl un pie tējas tases bez pieraksta izstāstītu daudz vairāk nekā protokolam. Nu ko, parasts gadījums.

Jau atvadoties Kuzina nevērīgi izmeta:

—   Mūsu Marija Viktorovna it kā kaut kādu atklājumu veikusi, nopietnā zinātnē laužas. Varbūt tādēļ arī uz viņu izšāva.

Viņa neslēpa ironiju, pat atklātu ņirgu.

—   Kādu atklājumu?

—   Kur nu mums to saprast! Ģeniālu rakstu uzrakstījusi, bet, kas šai rakstā — ne katrs sapratīs. Painteresējieties pie priekšniecības, ja ir patika.

Godīgi runājot, nekādas patikas nodarboties ar blakus jautājumiem man nebija.

Es noziņoju par visu vadībai, pastāstīju par darba rezultātiem Zaicevam, atdevu viņam arī visus nopratināšanas protokolus. Beidzot pienācās izteikt savas domas, un es to izdarīju, objektīvi izgaismojot nepievilcīgo ainu. Viss, ko nākas darīt — ir izdarīts. Izstudējot meklēšanas un izmeklēšanas pasākumu plānus, iepazīstoties ar uzbriedušo kriminālās lietas materiālu sējumu, neviens, pat pats kaitīgākais pārbaudītājs neatradīs, kur piesieties. Izmeklēšana novadīta kvalitatīvi, dokumenti ir pilnīgā kārtībā. Ir tikai viens maziņš sīkumiņš, nieciņš, kas nav pat uzmanības vērts — noziedznieks nav atrasts un neviens no tradicionāliem jautājumiem: «Kas? Kādēļ? Ar ko?» — tā arī nav atbildēts.

Bet iespējas paplašināt liecinieku loku un sameklēt jaunus pierādījumus ir izsmeltas. Tas ir ļoti līdzīgi tam strupceļam, no kura lietas ar lēmumu par meklēšanas pārtraukšanu tādēļ, ka nav personas, kuras pakļautas kriminālajai atbildībai, tiek nosūtītas uz arhīva putekļainajiem plauktiem.

Ar to arī beidzu izklāstīt savas domas priekšniecībai, bet Zaicevs pievienoja vēl kaut ko. Ka lietā ir daži aizdomīgi elementi, bet tādi, kas nav pakļauti pierastai fiksācijai — sadeguša pulvera smaka ceļamkrāna kabīnē, savādās Nežinskas pārteikšanās, neatbilstības viņas liecinājumos, neizprotamie Kuzinas mājieni.

—   Ko gan viņa ar to gribēja teikt? —jautāja izmeklētājs.

—    Manuprāt, viņa vienkārši ņirgājās par Nežinsku. Precīzāk — par viņas spējām strādāt zinātnisku darbu.

Un tomēr — kas tas par rakstu? Kas tā par Elefantova metodi? Vai tā ir perspektīva? Kas par cilvēku ir pats Elefantovs un viņa kolēģi? Kādas ir viņu attiecības ar Nežinsku? Kāpēc viņa mūs mulsina nenozīmīgās detaļās? Kas tās par neatbilstībām sakarā ar avāriju? Vai tu vari atbildēt?

—   Nē.

—   Un tas tevi nemulsina?

—   Nemaz. Ir tāda paruna: viens muļķis var uzdot tik daudz jautājumu, ka uz tiem pat simts gudrie nevar atbildēt.

—   Un tomēr! — Zaicevs nosodoši nogrozīja galvu.

—   Es, protams, nedomāju tieši par tevi, bet drīzāk apstākļus, kuri visus šos jautājumus piespēlē. Taču tie, grozies kā gribi, neattiecas uz šāvienu!

—  Tieši neattiecas, bet var attiekties netieši. Un, uz tiem atbildot, var atrisināt ari citas atbildes. Un arī pats to tu lieliski zini! Esmu pārliecināts, ka tava vadība tev pateica to pašu. Vai tā?

It kā viņš būtu ūdenī skatījies — man tika piedāvāts rūpīgi pastrādāt institūtā, ieslīgt tur valdošajā atmosfērā, izpētīt Nežinskas attiecības ar kolēģiem un pacensties iegūt datus, kuri veicinātu citu versiju izvirzīšanu. Tā es atkal atrados ZPI.

Istabas daļa, kas bija norobežota ar nekrāsotu finieri no grīdas līdz griestiem, atgādināja penāli. Kafijas tasītes, izsmēķi ar lūpu krāsas pēdām liecināja, ka šeit atmosfēra ir diezgan brīva.

Pie tālākās sienas uz baltas laboratorijas taburetes sēdēja garš cilvēks ar novārgušu seju. Acis viņam bija puspievērtas, bet rokas noliktas uz ceļiem. Roku smalkie pirksti iedrebējās saskaņā ar šautru kādā nevērīgi samontētajā aparātā, kam visa iekšējā shēma atradas ārpusē, uz kuru skatīties mani rekomendēja Elefantovs.

—  Jevgeņij Petrovič, stiprāk, lūdzu, divus maksimumus, ja var. — Elefantova tonis bija atklāti lūdzošs.

Cilvēks uz taburetes saviebās. Bultiņa asi — līdz skalas vidum — nošūpojās uz labo pusi, pēc tam — vēl reizi.

—   Viss. Pietiks! Man tas jau noriebies. — Cilvēks ar rāvienu piecēlās, nervozi noknakšķināja pirkstus. — Vēl jo vairāk — tavam viesim tas nav interesanti. Viņam galvā kaut kādas mīklas, viņš meklē… pats nezina, ko meklēt, gandrīz tāpat kā tu.

Porejevs iebēra tasītē šķīstošo kafiju, cukuru, iepilināja ūdeni un ar karoti sāka putot.

—    Šiem seansiem Jevgeņijam Petrovičam iztērējas daudz nervu enerģijas, tādēļ viņš mēdz būt saērcināts. Iedzersim arī mēs kafiju ar putām.

Elefantovs centās nogludināt Porejeva asumu, bet tas to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Bija jūtams, ka tāda ir viņu savstarpējo attiecību maniere.

—    Lūk, tā mēs arī strādājam. — Elefantovs rūpīgi maisīja maisījumu, kas acu priekšā kļuva gaišāks. — Telpā ekranējuma praktiski nav — tikai plāna svina loksne pa perimetru un viss. Induktors — kaprīzs entuziasts. Ja viņš strādātu par samaksu, tad uzvestos mierīgāk. Pašdarbība!

Viņš ielēja tasītēs vārošu ūdeni. Pacēlās biezas, baltas putas.

—    Tas, kas ir vajadzīgs! Bet rezultāts, starp citu, redzams. Paši redzējāt — smadzeņu enerģija fiksējās no attāluma, neskatoties uz traucējumiem.

—   Un kāda ir praktiskā izeja no jūsu darba? Neskaitot to, ka jūs esat iemācījušies gatavot garšīgu kafiju? — frāzes otrā daļa palika neizteikta.

Porejevs nosmīkņāja

—  Induktors var nodot vajadzīgo informāciju. Pagaidām ar Morzes ābeces signāliem vai bināro kodu. Te mums ir vesela kaudze ar lentēm, bet pēc tam tieši ar tēliem — redzes vai jēgas. Tas, protams, nav šīsdienas darbs…

—   Tātad šodien darbs pēc sava rakstura ir abstrakts?

—Nu kāpēc tā? Bet kafija, detektīva kungs! — ņirdzīgi

piezīmēja Porejevs.

Es atcerējos, ka viņam neteica, kas es esmu un kāpēc atnācu.

—   Nevis abstrakts, bet teorētisks.

Elefantovs neapmierināts pašķielēja uz Porejevu.

—   Viss atduras pret vienu lietu — mans aparāts fiksē tikai jaudīgu bioloģisko lauku, kas sastopams tikai ļoti nedaudziem cilvēkiem. Cienījamais Jevgēņijs Petrovičs — viens no viņiem, tādēļ arī es paciešu viņa nelāgo raksturu. Bet, ja jūs, piemēram, vai vēl kāds cits apsēdīsies tai vietā,— Elefantovs pamāja uz baltā ķebļa pusi, — bultiņa neizkustēsies no savas vietas.

—    Par mūsu viesi tu kļūdies, — ar smīniņu noteica Porejevs. — Pamēģini un pārliecināsies — viņam ir jaudīgs biopotenciāls. Kaut gan, protams, ar manējo nav salīdzināms.

Elefantovs mani nosēdināja uz taburetes, noknakšķināja slēdzi.

—   Neticami.

—   Apmēram divas reizes mazāks par manējo, — Porejeva balsī jaudās neslēpts pašapmierinājums.

—    Sasprindzinieties! Pamēģiniet izsviest domu enerģiju! A, velis, ne tā!

Es piecēlos.

—   Paldies par kafiju. Atzīstos, pirmo reizi dzīvē mani padara par laboratorijas izmēģinājumu objektu. Taču ļoti žēl, diezin vai varēšu jums noderēt šajā jomā.

Elefantovs nodzisa tikpat ātri, kā bija iededzies.

—   Atvainojiet, es iekarsu…

—  Kur nu iekārsi, — Porejevs pacēla pirkstu pret griestiem — Ja biedrs detektīvs tev būtu gadījies pirms pusgada, tu viņu no šejienes neizlaistu. Pat tad, ja nāktos viņa rokas un kājas sasiet un uzsēdināt mani viņam uz galvas. Bet tagad tu esi kaut kāds citāds, pārrāvies vai…

—   Jums nepatiktu uz manas galvas, — diezgan nelabvēlīgi es pārtraucu Porejevu. — Starp citu, kur jūs ķērāt, ka esmu detektīvs?

—    Redzu, — viņš atkal pašapmierināti pasmaidīja. — Jūs viss esat man uz delnas. Vai gribat, es pateikšu, par ko domājat?

Lai arī pēc tam man tas bija smieklīgi, tajā bridīes patiesi noticēju tam, ka viņš prot lasīt domas, un steidzīgi aizgāju ar nepatīkamu sajūtu, ka esmu nokļuvis muļķīgā situācijā.

Varbūt viņi paši ir nenormāli? Es uzreiz sapratu, ka šāda domiņa ir vienkāršākā aizsargreakcija un pacentos to aizdzīt. Taču, saskaroties ar citiem institūta līdzstrādniekiem, es vairākkārt dzirdēju, ka Elefantovs — šarlatāns, piedevām — ar dīvainībām, bet Porejevs — patiesi garīgi slims. Starp citu, tādus uzskatus pauda tie, kas netiecās pēc atklājumiem, klusi sildījās zinātnes paspārnē un to regulāri slauca divas reizes mēnesī. Tādus cilvēkus var pazīt pa gabalu.

—  Viņš pārāk augstu sevi vērtē, šis Elefantovs! Pārāk! — miedzot apaļās acis aiz biezajiem briļļu stikliem un naidīgi vicinot rokas, izteicās Bezdikovs — projekta galvenais inženieris. — Un redzami nostāda sevi pret kolektīvu! Redzami! Ko?… Vēlaties piemēru? Lūdzu! Mēs saņēmām uzdevumu — steidzīgu, svarīgu, atbildīgu — aprēķināt parametrus eksperimentālai uztverošai — raidošai lāzera iekārtai mūsu poligonam. Sapulcējam ļaudis, apspriežam, izsakāmies, nosakām termiņus, uzņemamies saistības — visi ir ieinteresēti, visi piedalās, bet viņš sēž, lasa žurnālu. Kārtība? Nav kārtības! Es viņu pieceļu:

—   Vai jūs, biedri Elefantov, neinteresē mums priekšā stāvošais darbs?

Bet viņš mierigi atbild:

—   Es to taču jau esmu padarījis.

—   Vai jūs varat iedomāties?! Aprēķina brigādei nedēļu jāsēž, bet šeit — tik pašpārliecināts apgalvojums! Es pat, teikšu godīgi, apjuku. Sacēlās troksnis, runas — kā, kad paspējis, tas nevar būt! Bet viņš atkal ar savu smaidiņu:

—   Brīvdienās nebija ko darīt, tad ari parēķināju pēc savas metodes.

—  Un lapiņas ar rezultātiem — bah, man uz galda! Kas tad iznāk? Iznāk, ka visi ir muļķi, bet viņš vienīgais gudrs? Vai tas labi? Nē, tas ir slikti! Kas bija pēc tam? Es šai avantūrā, protams, neiekritu un sadalīju uzdevumus. Kolektīvs lietas svarīgumu saprata, nedēļas beigās visu pabeidza. Lūk, tā! Vai sakrita? Neviens jau arī nesalīdzināja ar viņa aprēķiniem. Vai maz kādus murgus viņš uzrakstīs! Lūk, aizdomājies — domas pārraidīt! Vai tad tas ir zinātnieks? Zinātniekam ir skaidrāks par skaidru: pati perspektīvākā informācijas apmaiņas metode — lāzeru sakari. Tūkstoš kanālu vienā starā, augsta līmeņa aizsardzība pret trokšņiem. Eh, ko tur runāt! Bet viņš gandrīz līdz alķīmijai aizgājis! Un citus pievilina. Pēc viņa mūzikas Nežinska uzrakstīja rakstu! Nezinu, sliktu vai labu. Tas viss vispār ārpus plāna, pašdarbība ar priekšniecības atļauju.

Atšķirībā no pierādījumus saturošās, orientējošo informāciju oficiāli fiksēt nav obligāti. Vēl jo vairāk tādēļ, ka cilvēkiem nepatīk, ja viņu vārdus pieraksta. Tādēļ es ar visiem runāju bez papīra un rakstāmā, bet vēlāk, izbrīvējis laiku, īsi uzmetu, lai neaizmirstu, sarunas saturu kabatas blociņā. Tas bija pierakstīts gandrīz pilnībā, kad es nokļuvu pie ZPI direktora.

Zinātņu doktors, zinātniskās padomes priekšsēdētājs, delegāts, deputāts — figūra! Taču mani uzņēma vienkārši un draudzīgi, bez tās augstprātīgās iecietības, kuru citi vadītāji sauc par «demokrātisku».

—   Elefantovu es atmānīju no Automātikas un sakaru ZPI, perspektīvs puisis, galva viņam laba, prot tālu redzēt un, pats galvenais, nebaidās no neparastā un nestandartizētā. Zinātne, par nožēlošanu, bet varbūt — par laimi, ir ortodoksāla un pietiekami stipri pakļauta inercei. No vienas puses tas apgrūtina zinātnē iekļūt visādām viltus mācībām, bet no otras — apgrūtina jaunā ieviešanu, it īpaši, ja šo jauno grūti eksperimentāli apstiprināt. Bet, ja ideja ir sakompromitēta, un tai ir piekārta birka…

Bistrovs atmeta ar roku.

—    …Lieta kļūst pilnīgi bezcerīga. Tiesa, dzīve plūst, mainās iekārta, uzskati un atbilstoši… Cik jums ir gadu? Arī jūs droši vien neatceraties, kā kibernētiku un ģenētiku apsaukāja par reakcionārām viltus zinātnēm? Redziet! Bet telepātiju, telekinēzi vēl pavisam nesen uzskatīja par šarlatānismu. Bet kails noliegums nav arguments, arī birku laiks ir pagājis, sāka pētīt — kaut kas ir! Bet kas tas ir? Ekstrasensi, bioloģiskais lauks, aura—termini, kas gandrīz ienākuši sadzīvē, lai gan — kas aiz tiem — nezina neviens. Kāda šī fenomena fiziskā daba, kvalitatīvie un skaitliskie raksturojumi, izplatība? Ir nepieciešami mērķtiecīgi pētījumi, metodiku izstrāde, zinātnisks meklējums.

Bet pretinieku ir pietiekami daudz. Ap neparasto pulcējas tik daudz blēdīšu un šarlatānu, ka jebkuras lietas reputāciju var samaitāt. Taču tās ir pupu mizas, kas ar laiku atkritīs, bet galvenais ir kodols, parādība, kas ir jāizzina.

Rodas jautājums — kā? Nav speciālas tehnikas, pamatā viss balstās uz subjektīvām sajūtām. Tiesa, vēl palīdz pārbaudīta aparatūra: magnetometri, fotoaparāti, ampērmetri. Bet Elefantovs uztaisīja ierīci, kas fiksē pietiekami jaudīgu bioloģisko lauku. Jau par to vien var doktora nosaukumu piešķirt! Bet… Ir nepieciešams iegūt oficiālu izgudrojuma atzīšanu, tad būs viss — fondi, speciāla laboratorija, cilvēki. Bet, lai visu pamatotu, kā tas ir nolikts, un panāktu atzīšanu, Elefantovam jau tagad ir vajadzīga mērķa tēma, fondi, personāls, noslēgts loks.

Es, kad aicināju pie sevis Elefantovu, zelta kalnus sasolīju — nodaļu, iespējas, bet nejau no manis vien tas ir atkarīgs: tēmu bieži izslēdz no plāna. Atļāvu viņam darboties ārpus plāna, cenšos palīdzēt, atbalstīt. Bez tā viņš sen būtu nograuzts. Mans vietnieks, piemēram, viņu ciest nevar, Bez- dikovs — arī. Vai gribat zināt kāpēc? Tās ir, tā saucamās, zinātnes okeāna zemūdens straumes, kuluāru rifi, sēkļi, atvari. Kuročkins — «aukstais» profesors — saņēma nosaukumu bez doktora grāda, tā teikt, par nopelniem. Drīzāk gan par pakalpojumiem, paklausību un uzcītību. Bezdiko- vam — ap desmit publicēti raksti, visi par blakus jautājumiem kā līdzautoram. Bet šeit — kaut kāds Elefantovs uz kardinālām problēmām ieskatījies, problēmu pamatus veidojošus rakstus publicē, un vēl — solīdos izdevumos. Nākas vai nu atzīt viņu par galvastiesu pārāku, vai izmantot tās pašas birkas — izlēcējs, diletants, nu un tā tālāk… Pelēcība vispār necieš talantīgus cilvēkus. Starp citu, Elefantovam jau tagad aizgāja sērijā aparāts — encefalogrāfs, tikai — divas reizes mazāks par parasto, divreiz jūtīgāks un, pats galvenais, uz pacienta galvas nekādus kontaktus nevajag likt.

Es viņam piedāvāju noformēt materiālu un aizstāvēties. Tēma ir disertabla, bet, kad kļūsi kandidāts, ari savu pamatideju būs vieglāk izsist. Bet viņš smejas — priekš kam uz blakusproduktu izšķiest spēkus! Entuziasts! Un citus aizrauj sev līdzi. Es tagad rediģēju institūta izdevumu, bet tur — Nežinskas raksts. Viņa nekad nav zinātnē izcēlusies, un pēkšņi — saturīgs, drosmīgs darbs, lai arī redzami jūtama Elefantova ideju ietekme. Tātad rodas sekotāji, varbūt dzimst skola — katram pētniekam tas ir glaimojoši. Nē, nekādas praktiskas nozīmes Elefantova darbiem šodien vēl nav, bet par aizsardzībai nozīmīgo vispār nav ko runāt. Pastrādās tikpat intensīvi vēl piecus gadus — būs ari praktiski rezultāti, taču — ierobežota pārraižu jauda, uztveres specifika… Nē, kara mērķiem tas nav izmantojams.

Bistrovs apklusa, un es nodomāju, ka saruna beigusies, bet viņš domīgi izteica vēl dažas frāzes:

— Un vispār nezinu, vai Elefantovam kaut kas iznāks. Pēdējā laikā viņš ir mainījies — kaut kā sašļucis, zaudējis interesi par darbu. Neko nelūdz, necīnās par komandējumiem uz Maskavu. Pārdedzis, piekusis? Bet varbūt vēl sliktāk — izlādējies? Arī tā mēdz būt.

Ejot projām no Bistrova, es atcerējos, ka kaut ko līdzīgu par Elefantovu teica Porejevs. Kā viņš izteicās? Pārstiepies…

Nu ko! Pēc tā, ko es biju dzirdējis, nav grūti noticēt ari tādam noslēgumam.

Pārlasot un grupējot pierakstus blociņā, es atklāju, ka pretrunīgas domas izsaucis tikai Elefantovs. Spriedumi par viņa darbabiedriem bija visiem aptautātājiem vienādi. Nežinska — pieklājīga, patīkama, laipna, labs darbinieks… Spiridonovs — kulturāls, labvēlīgs, zinošs speciālists… Ze- ļinskis — izglītots inženieris, aktīvs sabiedriskajā darbā. Un tā tālāk.

Tajā brīdi es droši zināju, ka Spiridonovs ir dzērājs. Bailīgs, kluss, no konfliktiem izvairāsī, ievēro likumus, bet — dzērājs. Ir tāda cilvēku kategorija, kas rūpīgi, lai arī bez panākumiem, slēpj savu aizraušanos. Viņi centīgi noglabā pudeles portfelī un sainīšos, sasprindzinoties, līdzenā gaitā iet garām kaimiņiem, elpo uz sāniem, sūdzas par bezmiegu un neveselību, no kuras piepampst seja un sārtojas acis, slepus nodod tukšo taru un paši sevi pārliecina, ka viņu naivās viltības ir spējīgas maldināt līdzās esošos cilvēkus.

Taču dzeršana — pats uzskatāmākais un redzamākais no cilvēka netikumiem. Iecirkņa inspektors, kas bija Spiri- donova mājā, divdesmit minūtēs ievāca izsmeļošu informāciju par viņa dzīvesveidu. Uzskatīt, ka apkārtējie cilvēki ir pilnīgi akli tādēļ, ka neviens no tiem neiebilda par kolēģa tieksmēm, protams, nedrīkstēja.

Kad es uzdevu tiešu jautājumu laboratorijas arodbiedrības grupas vadītājai — pakalpīgai un runīgai sievietei, viņa izpleta acis tā, it kā es būtu jautājis kaut ko nepieklājīgu.

—  Atvainojiet, kā tad es varu par to runāt? Atskurbtuvē un milicijā viņš nav bijis, sūdzības no kaimiņiem nav saņemtas — nav nekādu oficiālu materiālu. Bet bez dokumentiem — vai tad var? Maz ko kāds kur redz, kāds, kas visu zina…

Pēc tādas atbildes kļuva skaidrs, ka likt lielas cerības uz blociņā ievākto informāciju nav vērts. Bet uz ko var likt lielas cerības izmeklēšanas gaitā? Bieži pats dzelžainākais fakts, izrādās, ir apaļa nulle. Toties institūts ir pārbaudīts, uzdevums — izpildīts. Zaiceva versija ir pārbaudīta un, šķiet, neapstiprinās…

Tā, sevi mierinot, es iegāju laboratorijā atvadīties.

Atvadas ieilga. Elefantovs tomēr mani pierunāja izmērīt biolauku, un šoreiz smadzeņu aktivitātes uzplaiksnījumi viņu sajūsmināja.

—  Spīdoša dinamika! Jajūs vēl patrenētos… Ziniet, es lūgšu, lai jūs izbrīvētu man kādu reizi pusi dienas. Tas var būt arī brīvdienā. Tas ir ļoti svarīgi!

Elefantovs atdzīvojās, kļuva straujš, ņiprs un darbīgs. Porejevs melanholiski skatījās uz negaidīti parādījušos konkurentu, mehāniski maisot kafiju.

—   Pēdējā laikā, Pelēkais, es tevi tādu neesmu redzējis. Un tonuss ir pakāpies, un, manuprāt… Nu ej, pats apsēdies, pamēģināsim… Paskatāties, biedri major, uz bultiņu! Nokustējās? Nē? Žēl.

No kurienes viņš zina manu pakāpi?

Porejevs ielēja tasītē verdošu ūdeni, ātri apmaisīja, dabūja plakanu konjaka pudelīti un aicinoši pacēla pret mani. Pēc tam pagriezās pret Elefantovu.

—   Majoram nepiedāvāju. Zinu, ka viņš atbildēs: «Dienestā nedzeru», bet mēs ar tevi varam ieņemt pa simts gramiem, vēl jo vairāk tādēļ, ka tuvojas darbadienas beigas.

Tieši ar tādiem vārdiem es gatavojos atteikties. Vai patiesi viņš lasa domas?

Elefantovs dzert negribēja, atmeta ar roku, kaut ko rakstot biezā laboratorijas žurnālā.

—Ņem, ņem, uzprišinies! Arī biopotenciāls celsies. Atceries? Tev jau reiz tā bija. Bultiņa novirzījās par četrām iedaļām — es savām acīm nenoticēju! Tātad ir arī šai lietai dopings. Kāpēc šai jautājumā tu neesi ziņkārīgs?

Elefantovs aizkaitināts nometa pildspalvu.

—   Pietiek tarkšķēt! Un novāc pudeli — neesi jau krogā!

Porejevs ielēja kafijas tasītē konjaku.

—   Pavēlēt man tu nevari. Es neesmu tavs padotais un šeit neatrodos darbā. Tiesa gan, spirtotā lietošana sabiedriskā vietā nav atļauta, bet tu vari paprasīt majoram, vai daudzi ir sodīti par to, ka viņi dzēruši kafiju ar konjaku neatļautā vietā?

Uz ielas mēs izgājām trijatā. Porejevs apreiba un muldēja nepārtraukti.

—   Ir gan šarlatāns!

Elefantovam joprojām bija slikts garastāvoklis.

—   Meitenes no kadru daļas pļāpāja par jaunu majoru, bet tu izliecies, ka esi domas izlasījis.

—  Vai maz ko kāds pļāpā! Es tāpat visu par visiem zinu. Bet, ja tu man dari pāri — es eju projām.

Viņš nogriezās pirmajā šķērsielā, kas gadījās pa ceļam. Elefantovs tikai nogrozīja galvu.

—  Cilvēks — ūnikums, bet ar dīvainībām. Milzīgs biopotenciāls, prasme koncentrēti izstarot smadzeņu enerģiju, bet kam tas vajadzīgs! Cenšas parādīt sevi kā kādu super- cilvēku, visu zinošu un varošu. Viņš ir ļoti jūtīgs. Pēc veģetatīvajām reakcijām — skata nekontrolējamām muskuļu kustībām, plakstiņu trīsām var aptuveni noteikt sarunu biedra domugaitu, pieļauju, ka pat nesarežģītas domas, bet viņam tas ir par maz. Mēdz būt tā, ka netieši izzina visu iespējamo par cilvēku, bet tad pēkšņi apstulbina: pirms trim gadiem jūs stipri slimojāt, bija pat operācija. Pareizi! Jums izgrieza žultspūsli un tā tālāk. Tāda dižošanās kompromitē pašu ideju, bet tā jau ari bez tā… Bet ko darīt? Nākas pieciest — viņa tipa cilvēki gadās reti, to atlases metodikas nav, uzdūros nejauši, pateicoties liktenim. Tiesa, mēģinājums ar jums man ierosināja interesantu domu…

Elefantovs runāja lēni, monotoni. Nesenais mundrums bija izgaisis bez pēdām. Blāvas kā apdullinātai zivij, neko neizsakošas acis. Šķita, ka viņu kaut kas nospiež. Un tai pat laikā šis situācijai neadekvātais aizkaitinājuma uzliesmojums…

—   Vai jums ir nācies aizturēt noziedzniekus?

—   Daudzas reizes.

—   Es domāju — nopietnus, bīstamus, apbruņotus.

—   Arī tā ir bijis, par laimi, ne pārāk bieži.

—   Bet vai jūs varat pastāstīt?

Kas gan viņu pamudināja šai virzienā?

—   Tūlīt es paskaidrošu.

Nepavisam nav obligāti prast lasīt domas, lai atbildētu uz neuzdotu jautājumu.

—  Saprotiet,—vairums cilvēku izpilda parastu darbu— laikā atnācis, piestājies pie darbagalda, apsēdies pie galda, izdarījis to, kas tev nolikts, un — uz mājām. Pateicoties dzīves veidam, viņš nav piemērots enerģiskai darbībai. Bet pie jums — pavisam citādi. Konfrontācija ar ienaidnieku, gatavība riskēt, iekļauties divcīņā, baiļu pārvarēšana un, dabīgi, pašsaglabāšanās jūtas. Nav izslēgts, ka viss tas veicina biopotenciāla pieaugumu, un es gribu tuvāk iepazīties ar darbīgiem cilvēkiem, izmērīt…

Tieši tas pietrūka mūsu puišiem — kļūt par laboratorijas izmēģinājumu objektiem! Es nosmīnēju un tūdaļ pat izjutu neveiklību, kuru nekavējoši centos nogludināt.

—    Pats lielākais «darbīgais cilvēks», kuru es zinu, ir Vecais. Izmēriet viņu un, ja nebūs rezultātu, varat savu ideju atmest.

—   Bet kas viņš ir?

—    Mūsu līdzstrādnieks, patlaban — pensijā. Kad es atnācu uz orgāniem, tad pie Vecā stažējos.

—   Vai viņš jau tad bija vecs?

—  Nē. Tas ir pseidonīms vēl no kara laikiem. Komandēja diversijas grupu speciālu uzdevumu izpildei, puišiem tad bija pa divdesmit, divdesmit diviem, bet viņam — divdesmit pieci gadi. Lūk, tādēļ — Vecais.

—   Negribat stāstīt par sevi — pastāstiet par viņu.

Par Veco var ilgi stāstīt, pat uzrakstīt grāmatu. Es to reiz arī piedāvāju rakstniekam, kuram apzaga dzīvokli. Taču tas atbildēja, ka dokumentālisms ir žurnālistu lauciņā, bet mākslinieciskus tēlus jārada fantāzijai, jo tad tie, lai cik tas arī nebūtu savādi, iznāk spilgtāki un telpiskāki.

Es Elefantovam pastāstīju, kā pirmo reizi ieraudzīju Veco darbībā. Tas notika pirms divpadsmit gadiem. Es strādāju tikai otro dienu, un Vecais paņēma mani līdzi zonas apgaitā. Parādīja apsargājamos objektus, caurstaigājamos pagalmus, telefonu izvietojumu, sargu posteņus, iepazīstināja ar mūsu palīgiem no vietējo iedzīvotāju vidus, izvadāja pa uzskaitē esošo elementu pulcēšanās vietām. Mēs pārbaudījām dažus dzīvokļus, kuru saimnieki bija kriminālajai meklēšanai interesanti.

Par Veco stāstīja leģendas, un es nenolaidu no viņa acis, uzsūcot katru viņa kustību, žestu, uzvedības manieri, kā izturēties un runāt ar cilvēkiem, pārņemot viņa toni, frāzes, vārdus, kas iesāk un nobeidz sarunu. Nekādas īpašas gudrības es neuztvēru. Viņš izturējās mierīgi, pieklājīgi, labvēlīgi, lai gan šī labvēlība tomēr nebija tāda, kas ļautu uzsist uz pleca vai vienkārši pirmajam pasniegt roku.

Jau krēsloja. Kājas bija piekusušas, gribējās ēst. Mēs gājām pa veciem kvartāliem — tie bija sen nojaukti, un tagad, pastaigājoties pilsētas dārzā, kur atrodas kinoteātris, kafejnīcas, atrakcijas ar mākslīgajā ezerā peldošajiem gulbjiem, ir grūti iztēloties līkās, šaurās ieliņas šai «Sanhajā», nožēlojamās, šķībās mājeles, netīrumu bedres zem satrunējušām sētām.

Pēdējā adrese izrādījās maza māja, celta no ķieģeļu atlūzām, nomelnējušiem dēļiem, ar melnu papi klātu jumtu. Tajā atradās jautra, liela un diezgan raiba kompānija. Kad es paskatījos sanākušo sejās — man gribējās atkāpties. Vecais sasveicinājās, mierīgi apsēdās pie galda, nobīdīja sāņus kārtis, izņēma no kāda elkoņapakšas dunci melnā futrālī, pacēla no grīdas aizsāktu šņabja pudeli. Pēc tam, norādot ar pirkstu, pārskaitīja klātesošos.

—   Divpadsmit. Ej, piezvani, lai atsūta autobusu.

Vecais izturējās tā, ka bija skaidri redzams, kas ir situācijas saimnieks. Gandrīz visi klātesošie viņu pazina un uzvedās klusi, taču viens izrādījās iebraucējs. Viņam sāka raustīties lūpa un strauji pieplūda asinis smalkajā, žiletes asmeņa grieztajā rētā uz kreisā vaiga.

—   Kas tas par biedēkli? Vācies ārā, citādi parpalas nesavāksi!

Kompānija atdzīvojās, dzērāju sejās parādījās redzami draudi, rokas slīdēja kabatās, pazuda zem galda pie tukšajām pudelēm. Atmosfēra momentāni nokaisa. Tagad pietiktu ar vienu vārdu, lai iedarbotos pūļa instinkts un piedzēries, nedomājot par sekām, sāktu sist, mīdīt, kropļot, nosist.

Es sevi vēl neuzskatīju par īstu milicijas darbinieku, taču faktiski tāds biju, un vēl līdz šim laikam man ir kauns atcerēties bailes, kas mani pārņēma, un bezpalīdzības sajūtas tuvojošos briesmu priekšā. Bet Vecais klusējot ieslidināja roku aiz žaketes atloka, tik nesteidzīgi, pat slinki, ka man pat radās doma, ka viņš grib pakasīt padusi, izvilka savu dāvāto TT — pienākošos dienesta ieroci viņš nekad nenēsāja — un izšāva. Mazās istabas slēgtajā telpā spēcīgās patronas rībiens sāpīgi iesita pa bungādiņām tā, ka visiem aizkrita ausis. Lode izgāza sienas gabalu divu kulaku lielumā pusmetru attālumā virs cilvēka ar rētu vaigā. Tas nobāla, un rēta kļuva vēl spilgtāka, bet Vecais jau bija paslēpis pistoli un mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, man teica, turpinot pārtraukto domu:

—   Tā arī dežurantam paskaidro — «Gazikā» visi aizturētie neietilps. Ir vajadzīga «bulta» vai kas cits no tā, kas ir pa rokai.

Incidents bija izsmelts. No šī brīža Vecais kļuva mans elks.

Izstāstītais Elefantovā atstāja spēcīgu iespaidu, un viņš jautāja, vai es nevarētu viņu iepazīstināt ar Veco. Atbildēju, ka varu, un, ja mēs viņu sastapsim, tad tieši tūlīt.

Vecais, izrādījās, bija mājās. Sarunas raisījās nepiespiesti. Elefantovs izstāstīja, kas viņu interesē. Vecais izjautāja par jauno aparātu un, man par pārsteigumu, viegli piekrita pakļauties mērījumiem.

Pēc tam Vecais mūs pacienāja ar stipru tēju ar skaldīto cukuru un sausiņiem. Elefantovs palūdza pastāstīt par karu. Vecais nosmīnēja, sak, par to var runāt veselu nedēļu. Tad Elefantovs precizēja:

—   Kas bija visgrūtākais un palicis atmiņā visspilgtāk?

—   Man pats grūtākais pārbaudījums bija pārticība.

—   Ko, ko? — Elefantovs nesaprata.

—   Būt pārtikušam starp tiem, kas ir badā — pats pretīgākais, kas vien var būt, — Vecais turpināja. — Mūs gatavoja uzdevumam. īpašs uzdevums, īpaša sagatavošana. Pastiprināts racions: olbaltums, tauki, ogļūdeņraži — viss pēc zinātniskām tabulām, pēc formulām. Gribi vai negribi — ēd! Es trijos mēnešos pieņēmos par diviem kilogramiem un tas — nogurdinoši trenējoties. Bija tāds aprēķins — nostiprināt organismu, radīt uzkrājumus nākotnei. Bet pāri laukam aiz mūsu nometnes — badā mirstoša sādžiņa. Bērneļi, sievietes sasalušajā zemē urbinās, meklē kartupeļus, no kokiem plēš mizas… Kauli un āda, tikko uz kājām turas, vējš viņus šūpo. Katru otro dienu — bēres. Bet pie mums — cukurs, sviests, gaļa, konservi, šokolāde… Atvaļinājumu mums nebija, viņi arī tik tuvu nenāca — aizliegtā zona, neko nenodosi… Puiši skatījās ar binokli un grieza zobus — kauns, gabals kaklā spriežas.

Bet bija viens grupā—Koršuns. Veselīgs sarkanvaidzis, mundrulis, rija par trijiem, vēl teica:

—  Mūs velti nebaro, zemādas tauki palīdzēs uzdevumu izpildīt, tādēļ — ēdiet, ja tā ir likts, jo tā ir valstiska lieta.

Visu runāja pareizi. Vēlāk mēs nedēļām badojāmies, trīs dienas gulējām zem sniega, pa simts kilometriem diennakti gājām. Tikai Koršuns nebija kopā ar mums. Pirms pašas pārsūtīšanas viņš kāju izmežģīja. Varbūt, tiesa, tas nebija tīšām, bet man pret viņu uzticība — ne par grasi! Ja cilvēks nekaunas māgu piedzīt tad, kad visapkārt ir bads, tad viņš ir mēsls un nekas cits!

Vecais nospļāvās pelnutraukā. Viņš vienmēr mierīgi stāstīja par kauju gaitu, taču stipri uztraucās, kad bija jārunā par bailīgumu, nodevību, pašlabumu.

—   Starp savējiem tāds nelietis maskējas, bet, lūk, okupētajā zonā viņus uzreiz var redzēt! Gan apģērbs nav tāds, gan smēķis, gan rijamais. It īpaši tas redzams pie sievietēm. Viena—nomocīta, vatenī un zābakos, cita—kopta, grezna, zīda zeķītes, kurpītes, franču smaržas. Un, lai arī viņu neredz kopā ar vāciešiem automobilī vai pie galdiņa varietē, tomēr — viss ir skaidrs! — Vecā balsī parādījās cietums.

—  Bet vai kādu gadījumu jūs varat pastāstīt? — Elefantovs diezgan neuzmanīgi pārtrauca Veco, it kā gribētu mainīt sarunas tēmu.

—   Gadījumu? Visādu gadījumu bija diezgan.

Vecajam patika atcerēties bijušo, taču viņa stāsti bija līdzīgi mozaīkas gabaliņiem, no kuriem nevarēja salikt vienotu attēlu.

Kad atbrīvojām Poliju, mēs četratā ar «Gaziku» iebraucām mazā pilsētiņā. Nu kāda pilsētiņa? Tikai drupas. Vācieši aizgājuši, mūsējie vēl nav atnākuši — tukšs. Ielas aizgāztas ar gruvešiem, kaut kur kaut kas deg, neviena nav, klusums tāds, ka metas drausmi. Meklējam pretizlūkošanai telpas, nekā īpaši derīga: visas mājas stipri bojātas. Beidzot redzam — vesels nams, tikai stikli izsisti. Sētā — salauzti soli, globuss, visādas mulāžas — skola. Es saku Saškam Burcevam:

—Iešu paskatīt, kā tur—iekšā, bet jūs—brauciet tālāk. Varbūt, ka atradīsiet kaut ko labāku.

Iegāju, apskatījos, uzkāpu augstāk. Der — trepes ir kārtībā, pārsegumi stipri, grīdas veselas, tikai vajag sakopt. Daudz gružu, papīru, salauztu mēbeļu. Dzirdu — darbojas motors, nodomāju — ātri atgriezušies. Durtiņas aizcirtās, un mašīna aizbrauca. Neko nesaprotu. Bet uz trepēm — soļi. Domāju, ka Burcevs, bet kurp gan viņš pārējos aizsūtījis? Pagriežos ap stūri, bet manā priekšā, metrus piecus no manis — esesiešu virsnieks! Es stāvu un uz viņu skatos, bet viņš — blenž uz mani. Abi esam kā sastinguši, pēc tam — vienlaicīgi — pie makstīm. Laiks it kā apstājies. Viņa roka lēni maksti atpogā, arī man slēdzītis neļaujas. Beidzot izvelkam šaujamos, es nometos uz ceļa, bet viņš arī nav ar pirkstu darināts — aizlec aiz kolonnas, īsāk—abi aizšāvām garām. Pēc tam sākās apšaudīšanās, kā tas ir kinofilmās, tikai muļķīgāk un ne tik skaisti. Skraidām viens aiz otra, šaujam, netrāpām. Beidzot! Novaktēju es viņu sporta zālē. Tur, viducī, kaudzē visādu grabažu: zirgs, āzis, līdztekas, kaudze paklāju. Noslēpos aiz tiem. Viņš nāk pa otrām durvīm. Bah — gatavs!

Vecais pāršķēla ar roku gaisu. Roka viņam bija smaga, pirksti it kā sažņaugti un nedaudz saliekti, īkšķis piespiests pie plaukstas. Ja nokļūsi zem tāda sitiena — laimīgs nebūsi.

— Pie viņa atradu svarīgus papīrus un, lūk, šo te noņēmu no jostas. — Vecais parakājās atvilknē un nolika uz galda nazi ādas makstī ar skaistu kaula rokturi. — Japāņu, priekš harakiri. Goda simbols, nāves nicināšana. Esesieši arī it kā uzskatīja sevi par samurajiem, tad, lūk, tādus nēsāja sev līdzi, lai izrādītos.

Elefantovs noņēma maksti un savaldzināts apskatīja blāvo asmeni, bet es skatījos uz Veco. Parasti visus apbūra nāvi nesošie dzelži: pistole ar nelīdzeni iegravētu apbalvošanas tekstu uz aizslēga, eksotiska trofeja, kas iegūta apšaudē, induktora rokturis, kura pagrieziens aizsūtīja uz viņpasauli dažus simtus fašistu, vēl citi materiāli priekšmeti, kas tieši sasaista šodienu ar to bargo laiku, par kuru stāstīja Vecais un apstiprināja ikvienu viņa vārdu. Priekšmeti no «turienes» krasi atšķīrās no ikdienišķiem priekšmetiem pierastajā pasaulē. No tiem dvesa bīstamība, pulveris, degums, asinis. Viņi hipnotizēja, izraisīja satraucošu, trauksmainu piederības sajūtu pie sen pagājušiem varonīgiem notikumiem. Bet pats stāstītājs tika atbīdīts otrajā plānā, atgāja ēnā. Viņā nebija nekādas eksotikas — parasts cilvēks, tāds pats kā visi apkārtējie.

Vecajam no skata nevarēja dot viņa sešdesmit trīs gadus: sauss, enerģisks, stingrs, vienmēr iededzis, tikai dziļās rievas ap muti un acīm, krunkas pierē un baltie mati stāstīja par to, ka cilvēks ir daudz savā mūžā pieredzējis. Plānais, āķveidīgais deguns viņam piešķīra līdzību ar plēsīgu putnu, un bija brīži, kad šo līdzību pastiprināja sejas izteiksme, skats un acu piemiegums nenovēršamā mērķtiecībā.

Nē, Vecais nebija parasts cilvēks. Viņš bija valstisks cilvēks. Savā laikā viņam uzticēja ļoti daudz, un no viņa sprieduma bija atkarīgs ne mazums. Viņa smadzenēs slēpās ne mazāk noslēpumu kā speciālu arhīvu bruņotajos seifos, un šīs ziņas nenāca ārā — piemēram, es, daudzkārt dzirdējušais viņa biogrāfijas atsevišķas epizodes, tā arī nevarēju iedomāties, kā tas saistās savā starpā un ar plašākiem notikumiem, nezināju, ar ko Vecais nodarbojās visu kara laiku un kādus uzdevumus viņš pildīja.

Taču es precīzi zināju, ka Vecais ir absolūti uzticams, dzelzs cilvēks. Viņu nevar nopirkt, izsist no sliedēm, apmānīt, izmānīt vai spīdzinot izraut to, ko viņš neuzskatīja par vajadzīgu izpaust. Pat nosist viņu nevarēja. Daudzi to centās izdarīt un nevarēja. Četras lodes atradās Vecā ķermenī, visas — no pistolēm. Viņš bija ļoti tuvu nāvei un, šķiet, tā viņam nedarīja sliktu, pat rētas aizauga un kļuva gandrīz nemanāmas.

Manuprāt, viņam neveicās un tādēļ viņš saņēma mazāk par pelnīto. Runa ir ne jau par atšķirības zīmēm. Apbalvojumi bija viņam pietiekoši daudz, ne tikai mūsējo — arī poļu krusti, ungāru ordeņi un personīgais ierocis, kuru ari tajos laikos reti piešķīra, bet glabāt mājās atļāva tikai atsevišķos gadījumos. Vecā liktenis veidojās kaut kā neadekvāti. It kā viss ritēja labi — izpildīja uzdevumus, atgriezās dzīvs, pakāpes nāca ātri, kapteiņos viņš nestaigāja vispār, ielēca ienaidnieka aizmugurē kā vecākais leitnants, bet atgriezās — majors. Bet pēc tam viss sāka iet šķērsām. Kas tur bija — nezinu, lai arī esmu pārliecināts, ka Vecā vainas tur nebija, vienkārši — ciets laiks un dienests, kas neklausās attaisnošanos. Viņš gandrīz nokļuva zem tribunāla, taču tika vaļā, pazemināts par leitnantu.

Pēc kara trīsdesmit gadus nokalpoja milicijā, strādāja fanātiski, savādāk nevarēja. Prata kļūt par augstu profesionāli, noziedzīgās pasaules pazinēju, precīzāk — tās pasaules, kas vēl bija palikusi, kuras paražas, tradīcijas un valodu sargāja izmirstošie «pahani» — vecā kaluma zagļi, kas bija reti kā sumbri pat stingra režīma kolonijās.

Viņš dienas un naktis pavadīja savā zonā, visus kriminālos pazina kā vienas vistas cāļus, un tie arī viņu pazina, baidījās, savā veidā — cienīja. Vecajam neatklātu noziegumu tikpat kā nebija, pratinot viņš varēja atraisīt mēli jebkuram, pat pašiem rūdītākajiem zagļiem prata atrast pieeju.

Bet visus trīsdesmit gadus Vecais palika izpildītājs. Augstāk par vecāko inspektoru un majora pakāpi viņš tā arī netika tādēļ, ka izglītības viņam nebija, priekšniecību necienīja, sevi «pasniegt» — neprata. Katrs no šiem trūkumiem atsevišķi, iespējams, nenospēlētu lielu lomu, bet visi kopā tie kalpoja par drošu bremzi tad, kad izšķīrās jautājums par Vecā izvirzīšanu.

Visu dzīvi, atskaitot dažus gadus neveiksmīgajam laulības dzīves mēģinājumam, Vecais nodzīvoja kopmītnē, tikai pirms pašas pensijas saņēma dzīvokli resoru mājā un nevar teikt, ka būtu bijis par to ļoti priecīgs. Viņš vienmēr bija augstāk par sadzīves rūpēm, nedomāja par to un arī par sevi.

Karš kā ar lingu viņu iemeta pašā svelmē tur, kur vajag acumirklī orientēties, pieņemt vienīgos pareizos lēmumus, ātri šaut un izvairīties no šāvieniem, kontaktēties ar cilvēkiem, nosakot, kas ir draugs, kas — ienaidnieks, riskēt ar savu un citu dzīvībām, paredzēt pretinieka rīcību un to apsteigt, slēpties, maskēties, uzbrukt, kur viss ir pakļauts vienam mērķim — uzdevuma izpildei un kur tieši tas ir dzīves jēga, bet ēdiens, atpūta, apģērbs, naktsguļas vieta—pārvērsti par otršķirīgām detaļām, bez kurām, ja tā vajadzīgs, var iztikt.

Tādu pat attieksmi pret sadzīvi Vecais saglabāja arī milicijā, tādēļ viņš nekad necentās iegūt ceļazīmi uz sanatoriju, dzīvokli, dārziņu, tādēļ arī viņš nepievērsās institūtam, lai arī nebija dumjāks par tiem, kas pie viņa mācījās detektīvu ābeci, bet, saņēmuši diplomus, raudzījās uz viņu jau nedaudz no augšas.

Piecus gadus Vecais ir pensijā, taču no lietām nav attālinājies — stažēja iesācējus, mācīja jaunos, konsultēja pieredzējušos, palīdzēja meistariem. Bija gadījumi, kad diplomēti detektīvi nokļuva strupceļā, un viņiem nevarēja līdzēt ne izziņu kartotēkas, ne informatīvi meklējošā sistēma, ne mašīnu atmiņa. Tad viņi gāja pie Vecā—ne nu gluži paklanīties, bet it kā vienkārši pastāstīt, aprunāties, jo, sak, viena galva ir laba, bet divas — labāk. Un Vecais ķērās pie lietas, rakājās pa savu atmiņu, tina viņam vien zināmus diedziņus, atrada sen aizmirstus, zinošus cilvēkus, un, raugi — rezultāts sasniegts.

Atvaļinājums neko nemainīja. Vecais turpināja dzīvot tāpat kā agrāk bija pieradis. Un nekādu vērību nepiegrieza komfortam un materiālam labumam.

Jā, Vecais nebija parasts cilvēks, tāds kā citi visapkārt. Par nožēlošanu. Ja visi būtu tādi kā viņš… Bet! Es ar visiem spēkiem centos līdzināties Vecajam, bet šaubījos, vai man tas izdodas.

Tiesa, nakts vilcienā, kad iekšējā balss, pamatojoties uz pašsaglabāšanās instinktu, pārliecināja, ka pret tambura durvīm novērsies cilvēks ar cigareti nav Gluškovs un vienam viņu pārbaudīt nav nekādas vajadzības, vismaz tagad es samēroju sevi ar Veco un paprasīju smēķējošajam dokumentus.

Arī Elefantovu, kurš patreiz rokās groza samuraju nazi, kuru pirms trīsdesmit septiņiem gadiem Vecais noņēma no pašrocīgi nošautā esesiešu virsnieka, aizraujoši stāsti interesē ne paši par sevi. Viņš taču nav desmitgadīgs puisēns. Un ne jau zinātniska interese viņu dzen, lai arī varbūt tā spēlē kādu lomu, taču ne galveno, bet svarīgākais, kas daudzsološo zinātnieku satrauc — tagad to var redzēt ar neapbruņotu aci— vai viņš pats spētu tukšā pilsētā iziet viens pret vienu ar ienaidnieku? Vai varētu uzvarēt un no vēl siltā ienaidnieka ķermeņa noņemt dokumentus un trofeju?

Galīgi nezinu, kas noticis šim puisim — simpātisks, talantīgs, perspektīvs, bet, lūk, sagrābušas šaubas, sak\ cik esmu vērts, un cenšas tās atrisināt — ieskatās «darbīgos cilvēkos», sev piemēro to ricību, meklē sevī atšķirīgo, kas nav tāds kā «viņiem».

Jā, atšķirīgā ir ļoti daudz. Ne es, ne Vecais dzīvē neizgudros nekādu aparātu un neaizdomāsies pat līdz desmitajai daļai to lietu, ko tu izdomāji, toties piedzērušajam atņemt nazi, izsist pistoli, uzlikt rokudzelžus, naktī ieiet migā — tas mums izdodas labāk. Katram savs. Un mēs par savu neprasmi un nezināšanu neciešam, bet tu par savējo, šķiet, slimīgi pārdzīvo. Tādēļ ka vēl akmens laikmetā izsekot, nosist un izķidāt medījumu tika uzskatīts par īstu vīriešu darbu un tādēļ — par cienījamu, bet skatīt zvaigznes, kurt uguni, uz sienām zīmēt varēja it kā ikviens, kam nebija slinkums. Un, lai gan mednieki nodrošināja šo dienu, bet vērotāji un zīmētāji — nākošo dienu, tagad visiem ir skaidrs, ka gēnos tik un tā ir saglabājies dalījums vīriešu amatā un visādā citā.

Bet, lai iznāktu šis dziļi noslēptais ārpusē, lai šaubas sāktu mocīt, ir vajadzīgs kāds satricinājums, kaut kāds sprādziens ir vajadzīgs, un vēl — piedevām, lai tas sakļautos ar senu dvēseles aizlūzumu, šaubām par sevi, slēptām, aizār- stētām, it kā apglabātām, bet, izrādās, dzīvām. Un atminējums j āmeklē tavā pagātnē —j aunībā, varbūt ari—bērnībā…

Krilova intuitīvā nojauta bija pareiza. Lai saprastu Elefantova specifiskās rakstura īpašības, kas nospēlēja zināmu lomu vēstāmā notikumā, vajadzēja atskatīties trīsdesmit gadus atpakaļ.

Astotā nodaļa elefantovs

Sergejs Elefantovs auga kā vienīgais bērns ģimenē un, ja balstās uz stereotipiem priekšstatiem, viņu vajadzēja nesamērīgi lutināt. Visā dzīvē viņam iedvesa, ka tieši tā tas arī ir bijis, par piemēru minot neparastos, utenī par lielu naudu pirktos ratus, tirgū pirktos apelsīnus un vienmēr piepildīto vāzīti ar konfektēm uz pusdienu galda. Pats Sergejs no tā neko neatcerējās. Ģimenes hronika bija saglabājusi jaunpiedzimušā ierašanās faktu pie ģimenes pavarda — laimīgā māte neveikli aizsitusi taksometra durvis, iespiežot viņam roku. Par laimi, gumijas blīve mīkstināja triecienu, bet kompreses un zāļu šķīdumi panāca, ka sapampusī un zila kļuvusī plauksta atguva normālu izskatu. Sergejs to neatcerējās, taču gadījums tika daudzkārt pārstāstīts kā amizants kuriozs, un tikai daudzus gadus vēlāk, sažņaudzot roku kulakā un atlaižot to vaļīgi, viņš varēja novērtēt patieso humoru senajā notikumā.

Atcerēties sevi apkārtējā pasaulē Sergejs sāka no trīs gadu vecuma, lai gan vēlāk vecāki tam neticēja, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņa atmiņā nogulsnējās notikumi, kurus viņi paši, protams, bija sen aizmirsuši. Piemēram, mēģinājums izsaukt lielu sniegu. Tēvs teica, ka sniegs rodas no cilvēku elpošanas, un Sergejs, guļot satīts ragaviņās, visu pastaigas laiku centīgi izelpoja caur muti gaisu tieši uz debesīm.

Nākošajā dienā pamodies, viņš metās pie loga, cerot ieraudzīt kupenas līdz pat palodzei, un izjuta savā dzīvē pirmo vilšanos.

Otra vilšanās ir saistīta ar pieaugušo attieksmi pret patiesību, kuru viņi mācīja viņam teikt visur un vienmēr.

Bija svētki, ciemiņi sēdēja pie galda. Sergejs iznāca no guļamistabas, kur pie spoguļa māte kārtojās, un uz jautri izteikto jautājumu, ko tur tava mamma dara, nopietni atbildēja: «Ar lūpukrāsu krāso vaigus.»

Viesi sāka smieties. Parādījās māte, skābi smaidot, sasarkusi tā, ka krāsojumu vairs nevarēja manīt, jautri teica, ka viņš visu esot sajaucis, bet vēlāk virtuvē viņam krietni iesita pa pakausi.

Kāda vilšanās bija trešā, Sergejs neatcerējās. Vai tā bija tā, kad vecākie puišeļi, aizbildinoties ar drosmes un rakstīt- prasmes pārbaudi, viņu piespieda uz vārtrūmes cementa grīdas uzrakstīt nepieklājīgu vārdu, bet pēc tam, kamēr divi viņu turēja aiz rokām, lai rakstīto nenodzēstu, trešais pasauca vecākus: «Paskatieties, ko jūsu Serjoža uzrakstīja,» vai arī tā, kad Moisejs, izteicis visbriesmīgākos zvērestus, ka atdos, paņēma apskatīt brīnišķīgo, no melnas plastmasas — liels retums tajos laikos — vecmāmiņas dāvināto revolveri un negaidīti aizbēga kopā ar iemīļoto rotaļlietu, vai arī…

Vilšanos nācās pārdzīvot arvien vairāk un vairāk, Sergejs pārstāja tās skaitīt. Citas pagāja bez sāpēm, citas radīja dziļas rētas. Kļuvis pieaudzis, viņš saprata, ka pats drošākais veids, kā no tām izvairīties vispār — necerēt, un noslēdzās skepses un sarkasma bruņās, it kā paredzot, ka pati rūgtākā, visu viņa dzīvi sajaucošā vilšanās vēl priekšā.

Līdz septiņiem gadiem Elefantova pasaule dalījās divās nevienādās daļās. Pirmā norobežojās ar ļoti augstām, noklātām ar zelta un sudrabainu spīdumu, saplaisājušām sienām, noberztu, dzeltenu parketu un brūniem, ar milzīgiem ciļņiem rotātiem griestiem. Divdesmit astoņi dzīves platības kvadrāti tika daudzkārt pakļauti pārbūvei, un par dzīvokļa pagātni varēja spriest pēc aizklātām un tad atkal izsistajām durvīm, plānošanas gaitā iegūtajām neērtībām un neiznīcināmo komunālā dzīvokļa smaku.

Šeit nebija vietas, kur spēlēties un slēpties — dzīvoja saspiesti, stūri un sienas bija cieši aizkrauti ar visdažādākajām nobružātām mēbelēm, pieliekamajā izvietojās fotolaboratorija. Tajā pat ieskatīties Sergejam bija uz visstingrāko aizliegts. Aizliegumi vispār caurstrāvoja visu Elefantova bērnību, traucēja attīstīties un draiskoties daudz lielākā mērā nekā blīvums un saspiestība. Aizliegumi un pastāvīgi ģimenē valdošā spriedzes atmosfēra. Sergeja māte bija beigusi Veterināro institūtu. Viņa dzimšana saikrita ar sadales biīdi, un daudzus gadus vēlāk, savienojot šos apstākļus, Sergejs secināja, ka par savu parādīšanos pasaulē viņš var pateikties savas mātes riebumam pret tāliem laukiem un bailēm no jebkuriem dzīvniekiem, kas ir lielāki par kaķi. Vai viņam ir, vai nav taisnība — pateikt ir grūti, taču fakts paliek fakts. Asja Petrovna, laimīgi izvairījusies no sadales, palika katedrā par asistenti, loloja domas par aspirantūru, bet, kad noskaidrojās, ka zinātnes takas viņai nepārvarēt, nācās iekārtoties nozares laboratorijā, kuras pētījumu efektivitāte stipri atgādināja «ragu un nagu» kantora pētījumu efektivitāti. Tur viņa visu dzīvi gatavoja tabulas, rasēja lielo ragulopu epizoo- tijas diagrammas un redzēja badīgas govis, aunus, kas kož, un sperošus zirgus tikai uz krāsainiem plakātiem, kuri tos galvenokārt rādīja šķērsgriezumā.

Reiz, tiesa, Asjai Petrovnai nācās divas nedēļas pavadīt īstu dzīvnieku tiešā tuvumā, un vēl divus gadus viņa par to atcerējās ar šausmām.

Bet notika tā: katedra pētīja jaunas vaktTnas efektivitāti, un Asju Petrovnu nosūtīja uz tāliem laukiem vākt materiālu. Viņa tālredzīgi paņēma sev līdzi piecgadīgo Sergeju, un viņam dzīve šajā sādžā uz visiem laikiem iespiedās atmiņā ar spilgtām, krāsainām iespaidu drumslām.

…Vakarā no ganībām dzen govis. Sievietes gaidot sastājas gar ielu — drīzāk tā ir nodeva tradīcijai, bet ne nepieciešamība—dzīvnieki lieliski pazīst savas mājas, nekļūdīgi nogriežas uz vajadzīgajiem vārtiem, ar pieri atver vārtiņus un paši ienāk pagalmā.

Rosība, troksnis, rejas, zvārguļu šķinda, maurošana… Solīdi dodas zosu bariņš. Viņu izskats ir bargs un, lai zosis nenodomātu, ka viņš ir nobijies, Sergejs met vadonim ar akmeni. Zostēviņš izpleš spārnus, draudīgi izstiepj kaklu, šņācot atver knābi un dzenas viņam pakaļ. Nākas bēgt uz glābjošo pagalmu, taču zostēviņš nepārtrauc sekošanu. Sirds nokļūst papēžos. Sergejs ieskrien priekšnamā un aizver durvju apakšējo daļu, baidoties, ka metru augstais šķērslis neapturēs sadusmoto putnu. Taču zostēviņš apmierināti sakļauj spārnus un gāzelēdamies svarīgi attālinās.

Divričos piebrauc māte, atvadās no Kļavas tantes, tā noplikšķina grožus. Asja Petrovna redz, ka Sergejs ēd nupat izrautu, vēl nenobriedušu sīpolu ar biezi apsālītu maizi — pašas garšīgākās vakariņas uz zemes, taču tas ir krimināls. Mājās būtu neizbēgams skandāls, bet šeit viss ir citādi. Ņuras tantes, saimnieces, bērni ēd to pašu, un māte smaidot nošmaukstina Sergejam uz galviņas…

…Karsta pusdiena, aklie dunduri, mātes nav, Sergejs niķojas, Ņuras tante viņam novērš uzmanību: —Skaties, vectēvs aizgāja garām. Sergejs nospriež, ka vectēva vārds ir Aizgāja. Gribas ar viņu iepazīties, vectēvs dzīvo drausmīgi tālu — aiz divām mājām, Ņuras tante atļauj:

—Aizej, tas tepat blakus, vectēvs ir labs. Sergejam sirds stingst. Viņš soļo pa putekļaino ceļu, bailīgi atskatās, pieiet pie mājas, nedroši ieskatās pa žoga caurumu sētā. Vectēvs Aizgāja aicina viņu sētā, cienā ar tomātiem no dobes. Sergejs atsakās — nemazgātus nedrīkst ēst, saslims. Vectēvs smejas un iekož tomātā: —Redzi, es neslimoju.

Viņi sadraudzējās, vectēvs Aizgāja brīnījās, ka Sergejs zina no galvas daudz dzejoļu, prot stāstīt pasakas, ka viņš staigā sandalēs:

—Ar basām kājām vajag, tā ir labāk — un nēsā platmaļu cepurīti pret sauli.

Reiz izgāja pļavā — zaļā, bezgalīgā, sādžiņa paslēpās aiz paugura, visapkārt tikai viļņojošs zaļums un spilgta saule. Sergejs sajuta kādu vēl nepazīstamu saviļņojumu un tikai vēlāk, pēc daudziem gadiem, saprata — tā ir brīva plašuma sajūta. Gribējās skriet ar milzīgiem, plūstošiem lēcieniem, pusē — skrējiens, pusē — lidojums, dzīties uz priekšu turp, kur acis rāda, skriet ilgi — līdz pašam zilajam horizontam. Pamēģināja, bet lauks tikai izskatījās līdzens. Zem zaļuma slēpās bedrītes, grambas, susliku alas. Sergejs nokrita. Izgaisa brīvības sajūta, lai vēlāk sapņos atgrieztos, arī tad, kad nesapņoja — kad dvēselē bija miers un ļoti labi — Sergejs strauji nesās pa bezgalīgo, atsperīgo dimanta pārsegu, un tas bija patīkami atsperīgs zem kājām.

Ari nepatīkamas sajūtas palika pēc dzīves sādžā — Sergejs un vectētiņš Aizgāja uzdūrās mirstošam zirgam. Sergejs stipri pārdzīvoja, bet Aizgāja, ar saimnieku parunājis, satriekts šūpoja galvu:

—  Dzērumā nodzinis, zirdziņam pārplīsušas aknas. Viņiem sirds ir stipra, bet aknas — vājākas. Kā tik kas — trah un uz pusēm!

…Sergejam likās, ka viņš dzīvo sādžā ļoti ilgi. Ņuras tantes vīrs uztaisīja viņam paēnā traktoru no kluča un salauztas kastes, un viņš stingri nolēma kļūt par traktoristu. Tas vectētiņu Aizgāja un tanti Ņuru uzjautrināja. Radās draugi — daži kaimiņu puišeļi, baskāji, saskrāpēti, netīri, nesaprotoši, kāpēc Sergejs neēd no zemes paceltos ābolus un bumbierus.

Bet reiz Asja Petrovna Sergeju atveda uz kabinetu pie stingras sievietes ar sirmiem matiem. Nosēdināja sev blakus uz cieta, ar melnu vaskadrānu apvilkta krēsla, un viņš, pakļaujoties neveiksmīgam mēģinājumam izvilkt, aizķerot aiz lielās, spīdošās galviņas kaut vai vienu vēl neredzēto naglu, pa ausu galam dzirdēja vārdus: pilsētas zēns, cits barības racions, pastāvīga kopšana, kļuvis par diviem kilogramiem vājāks…

Pēc tam viņi kopā ar māti gāja uz «pasažieri» — autobusu ar izvirzītu purnu — radiatoru un vienām priekšējām durvīm, kuras vadītājs atvēra ar garu, spīdošu rokturi. Tante Kļava nesa čemodānu, žēloja Sergeju un solīja izdarīt visas nepieciešamās analīzes un izsūtīt rezultātus.

—  Galvenais — ievērot metodiku, — norūpējusies viņa Asju Petrovnu pamācīja.

Stacijā, gaidot vilcienu, māte kļuva jautra, nopirka saldējumu un sapņaini teica:

—  Tagad mēs iekāpsim vagonā. Tū-tū — un vairāk mūs šai caurumā neiedzīs.

Sergejs painteresējās, kas un kādā caurumā grib viņus iedzīt. Māte atbildot pastāstīja pasaku par tanti—profesori, kura rok dažādās tālās vietās dziļas bedres un tajās slēpj nepaklausīgus bērnus, reizēm kopā ar vecākiem.

Uz Sergeju pasaka atstāja nospiedošu iespaidu — kad vilciens sakustējās, viņš satraukti skatījās pa logu, vai nopakaļ neskrien ļaunā tante — profesore.

Taču izrādījās, ka profesore māti gaidīja pilsētā, centās padzīt no darba, un, pilna intrigu, nolēma iznīdēt, bet Asja Petrovna prata izvairīties no visām briesmām un pārcēlās uz istabu ar govs un zirga mulāžām, samazinātiem līdz vienai sestajai daļai no to patiesā lieluma, pie cipariem un grafikiem.

Pārmaiņas netraucēja Asjai Petrovnai uzskatīt sevi par augsti izglītotu un cieši piederošu nopietnai zinātnei, un tas, ka viņa nav veikusi spīdošu zinātnisku karjeru, noticis tikai tādēļ, ka iedarbojās mazāk talantīgu, bet glumāku skauģu intrigas.

Vīrs šim uzskatam piekrita un pilnībā atbalstīja. Nikolajs Sergejevičs Elefantovs nebija izglītots, strādāja līgumdarbus kā fotogrāfs, bieži izbrauca uz lauku rajoniem, līdz vēlai naktij darbojās fotolaboratorijā, reizēm veica «kreisos» darbus vai fotografēšanu mājās. Sergejs nesaprata, ar ko «kreisie» darbi atšķiras no «labajiem», taču zināja, ka ir jāsargājas no kaut kādiem «finiem», kuri var aplikt ar nodokļiem, tādēļ nedrīkst runāt ar nepazīstamiem cilvēkiem un stāstīt par tēva nodarbošanos, vest uz mājām draugus un pat pašam atgriezties mājās tad, kad tēvam ir klients.

Pēdējais liegums bija pats neērtākais. Cik reizes Sergejs, skraidot sakarsis, bija spiests ciest slāpes tad, kad citiem puišeļiem neko nemaksāja ieskriet mājā un padzerties. Bet reiz, kad viņš vairs nespēja turēt un nokārtojās stūri aiz šķūnīšiem, viņu ieraudzīja sētniece un sāka kliegt pa visu sētu. Viņš gandrīz nosmaka aiz kauna un savu negodu atcerējās ilgus gadus, taču joprojām ievēroja aizliegumu, kuru pārkāpa tikai vienu reizi — tad, kad sagrieza kāju ar pudeles lausku un noasiņodams sāka dauzīties pie savām durvīm nelaikā. Viņam ilgi neatvēra — tēvs slēpa fotokameru un novāca sofitus, bet viņš klauvēja arvien stiprāk. Pašsaglabāšanās instinkts izrādījās stiprāks par bailēm no vecāku dusmām, pie tam — apziņas dziļumos slēpās doma, ka ar viņu notikusī nelaime ir svarīgāka par visiem Elefantova vecākā «kreisajiem» un «labajiem» darbiem.

Beidzot tēvs ar pārvērstu seju un trakām acīm izskrēja uz sliekšņa, ieraudzīja bērnu un troksni dzirdējušo, tādēļ sanākušo kaimiņu piepildīto laukumiņu. Viņš sagrāba Sergeju aiz krūtīm, ievilka mājā, no visa spēka aizcirta durvis un sāka bļaut, tā izgāžot dusmas par pārciestām izbailēm. Tai pat laikā viņš dēlam palīdzēja — mazgāja ievainojumu, apstādināja asinis, pārsēja, taču Sergejs raudāja — jau ne no sāpēm vai bailēm, bet no pārestības un domāja, ka labāk būtu bijis palikt sētā, aizslēpties aiz šķūņiem un nomirt no asiņu zaudēšanas.

Tēvs vienmēr bija nervozs, saspringts, ļoti aizdomīgs un vairākkārtīgi pārspīlēja savu nodarbību bīstamību un riskantumu. Finansu pārkāpumi, kurus viņš pieļāva, nekādi nebija samērojami ar to vērienu, kādā darbojās viņa kolēģis Ivaničs Krasņjanskis, Napoleons. Taču baidījās viņš stiprāk, nekā viņi visi kopā ņemot. Divdesmit piecus gadus vēlāk, aplūkojot garo un balto rētu uz kājas, Elefantovs tēvu pažēloja, kas domāja, ka viņu ir izsekojuši un notvēruši ar pierādījumiem, un bija sagatavojies aiz durvīm ieraudzīt veselu «finu» un miliču brigādi. Bet tas, ka trūka līdzjūtības, ar kuru viņam bija tiesības rēķināties, sešgadīgo Sergeju iegrūda izmisuma bezdibenī. Vakarā viņš gultā, apsedzies ar segu, raudāja un viņam likās, ka nekā laba, priecīga un jautra viņa dzīvē nebūs.

Tiesa, no rīta šī sajūta pazuda. Viņu pažēloja vecāki. Ievainojumu pārsienot, tēvs teica uzmundrinošus vārdus, un nepatīkamās nogulsnes dvēselē izšķīda bez atlikuma.

Taču bērnības pārdzīvojumus Elefantovs neaizmirsa un centās tādus neradīt savam dēlam, bet, ja gadījās karstumā uz Kirilu sakliegt, vēlāk viņš noteikti atvainojās.

Viņam bērnībā neatvainojās, un pat doma par to nevarēja rasties tēva vai mātes galvā. Arī viens otram viņi neatvainojās, lai arī iemeslu bija pietiekami daudz. Ritēja raksturu pieslīpēšanās periods. Process bija sāpīgs, un bieži uzliesmoja skandāli. Tēvs, nostiprinoties ģimenes galvas lomā, kliedza tā, ka drebēja sienas un šķindēja bufetes stikli un nenojauta, ka met bumerangu, kurš dažus desmitus gadus vēlāk trāpīs viņam pašam.

Māte raudāja, Sergejs viņu mierināja un noklausījās tēvam adresētos pārmetumus un apvainojumus, bet tēvs savukārt sūdzējās par sievu. Reizēm konfliktā tika iesaistīti parasti neitrālie vectēvs un vecāmamma (no tēva puses). Tad strīds guva tādus mērogus, ka Sergejs bēga uz savas pasaules otro pusi.

Pagalms ar izejām uz blakusesošajām teritorijām ar vēsām, pēc mitruma smaržojošām ieejām namā, ēnaino dārziņu pie tantes Vaļas logiem, garo šķūnīšu rindu pie tālās sienas, aiz kuriem varēja dedzināt ugunskuru un darboties ar citām tikpat aizliegtām lietām, ar baidoši augstajām ugunsdzēsēju kāpnēm, kokiem, sētiņām, kaķiem un suņiem, pusotra desmita puišeļiem dažādos vecumos Sergeju ievilka līdzīgi atvaram.

Šeit spēlēja kazakus — razboiņikus, pirātus, kāriņus, taisīja pūķus — gan no skaliem, gan vienkāršos. Tumšajos pagrabos stāstīja briesmu stāstus, dedzināja ugunskurus un cepa uz žagariņiem uzdurtus desas gabalus.

Šeit Sergejs saskārās ar vienaudžiem no tā sauktajām «nelabvēlīgajām ģimenēm», kuri viens otra priekšā lielījās ar to, kura tēvs visilgāk «nosēdējis» vai kura brālis pazīst vairāk pašus rūdītākos kriminālās pasaules pārstāvjus. Viņiem bija sava valoda un, atskaitot lamas, Sergejs uzzināja vēl nezināmus vārdus, pārsteigts par savas izglītības robiem. Vasjka Sirovarovs ilgi smējās, atklājis, ka paziņa nezina, kas ir kortelītis, bet Moisejs smējās, vēderu turēdams, kad Sergejs atbildēja, ka «robs» ir ķieģelī izsists robs un ar spalvu raksta burtus.

Viņiem pastāvēja sava vērtību sistēma, pēc kuras tīrīgi apģērbtie un vienkāršas lietas nezinošie Sergejs, Jurka Rogovs un vēl daži bērni tika uzskatīti par memmes dēliņiem, kas ir nederīgi kaut cik nopietnai darbībai. Tam, ka Sergejs varēja stāstīt milzum daudz pasaku, Jurka Rogovs prata runāt angliski, Pavļiks lieliski zīmēja un mācījās spēlēt vijoli, nebija nekādas nozīmes. Šīs vērtības pagalmā neko- tējās, drīzāk otrādi — apliecināja to īpašnieka nepilnvērtību.

Cenšoties izpelnīties viņu labvēlību, Sergejs izbaroja no mājas iznestās sviestmaizes vienmēr badā esošajam Moisejam. Tas atbalstoši sita viņam uz pleca un teica, ka viņi tagad ir uz mūžu drauģeļi. Bet, kad Sirovarovs un vecākie puišeļi samirkšķinoties gāja ar kaimiņu Verķu uz pagrabu «skatīt vistiņu», Moisejs sita Sergejam knipi un dzina projām, piebilstot:

—   Ej, ej, paskaties kaķim zem astes.

Apvainotais Sergejs klaiņāja pa pēkšņi tukšu kļuvušo

pagalmu, izjūtot savu vientulību un nepilnvērtību. Viņš nojauta, ka tas, kas tagad darās pieputējušajā, pēc čurām smaržojošajā pagrabā, ir saistīts ar diezgan populāro, lai arī aizliegto spēli «ārstos», kad zēns un meitene, nošķīrušies nomaļā vietā, ar skaidiņu izdara viens otram dūrienus. Taču tā ir ievaddaļa, pieklājības ievērošana, spēles daļa, bet galvenais, kādēļ noslēpās, notika pēc tam: novilka apakšbiksītes un apskatīja kaunumus, reizēm tos aizskarot ar kociņu it kā ar medicīnisku instrumentu un izjūtot baidošu un patīkamu uzbudinājumu. Taču pagrabā viss, protams, bija interesantāk un, lai gan sīkumus Sergejs nevarēja iedomāties, tomēr viņš juta to pašu aizliegtā sajūtu, kāda būtu, aizskarot ar kociņu balto meitenes ķermeni.

Laiks vilkās lēni. Taču pienāca bridis un saglumējušās pagraba durvis atvērās. Sergejs kāri ieskatījās no gaismas apžilbušajā barā, nesekmīgi meklējot noslēpuma pēdas. īpašu uzmanību piesaistīja Verķa. Un kas bija pārsteidzoši — necila, ne ar ko neizceļoties starp citām meitenēm pagalma spēļu laikā un sarunās vakaros, viņa tagad šķita noslēpumaina un skaista. Taču pēc dažām minūtēm burvība izgaisa. Verai bija asa, kliedzoša balss. Viņa ikdienā lietoja rupjas lamas un ik minūti spļāva caur zobiem.

Moisejs pasvītroti skaļi runāja:

—  Kas ir, puiši, nākošo reizi ari Sergeju paņemsim, viņš ir puisis uz goda!

Bet Sergejam vairs negribējās līst piecūkotajā pagrabā ar vaļīgo un raustīgo Verķu, jo tur nekas labs, interesants un patīkams, jau laikus to varēja paredzēt, nevarēja notikt. Taču viņš nenovērsās, kad Moisejs viņu apskāva, sauca par drauģeli un kvēli čukstēja ausī, lai iznes vēl ko «parīt».

Pagalma autoritātes bija mazjūtīgi un praktiski. Viņiem bija neattīstīta iztēle un vāja emocionalitāte. Reiz Sergejs kļuva par liecinieku drausmīgai ainai — trolejbuss notrieca aklu ubadzi, cietušo aizveda «ātrie», bet uz asfalta palika guļam veca, asinīm notriepta žokejcepure, kuras dibens pat nebija nosegts ar salasīto vara sīknaudu.

Stipri jūtīgais Elefantovs izstāstīja par redzēto pagalmā, bet Vasjka Sirovarovs, plēsīgi nospīdinot acis, tūlīt aizskrēja, bet atgriezies ilgi šķendējās, ka uzbraukuma vietā ir daudz cilvēku un miliču, tādēļ naudu neizdevies paņemt.

Jau tad Sergeju nodarbināja neskaidra, nenoformulē- jusies doma, ka ļaudis iekšēji atšķiras viens no otra daudz vairāk nekā ārēji. Viņu pārsteidza pagalma puišeļu nevērība pret visiem aizliegumiem un ierobežojumiem, jo tos viņš pat domās baidījās pārkāpt. Moisejs, Vasjka un rūsganais Fiļka aiz šķūņiem smēķēja salasītos izsmēķus, ēda ar kaķenēm nošautos un no trīs ķieģeļiem saliktajās mazajās krāsniņās izceptos zvirbuļus, remdēja slāpes ar sniegu vai lāstekām, nekad nemazgāja rokas.

Sergejs par to stāstīja mājās, kad viņam kārtējo reizi solīja plaušu karsoni no tikko jūtamā caurvēja, bet vecākidaudz- nozīmīgi kratīja galvas un ļauni paredzēja aizliegumu pārkāpējiem drīzu un neizbēgamu sodu vēdertīfa, holēras, dizentērijas, meningīta un vēl citu tikpat briesmīgu slimību veidā.

Vecāku autoritātes spēks tajos gados vēl bija liels, un nākošajā dienā Sergejs bažīgi gāja pagalmā, cerot ieraudzīt tieši uz ielas briesmīgās mokās vāļājošos bērnus vai sanitāro mašīnu rindu pie katra priekšnama. Taču viss, izrādījās, bija tāpat kā parasti. Moisejs, Vasjka un Fiļka, jautri un veseli, punktierēja par nākošo spēli, dzēra nevārītu, pie tam — aukstu ūdeni no pagalma sūkņa. Bet pats Sergejs sāka klepot, šņaukāties un viņam bojājās vēders, un tēvs ar māti divās balsīs viņu rāja par nepietiekamo rūpību, mazgājot rokas, un džempera nievāšanu. Galīgi apmulsušais Sergejs atkal centās atsaukties uz Moiseju vai Fiļku, bet māte aizkaitināta teica, ka tiem vienkārši līdz noliktajam laikam veicas, bet tēvs iekarsis, lai arī pietiekami neloģiski, kliedza, lai viņš sevi ar tiem nelīdzinātu, jo viņam līdz tiem vēl tālu. Tā atkal izpaudās motīvs par kaut kādu Sergeja otršķirīgumu.

Lieta bija tāda, ka Sergejs, pats sev par nelaimi, slikti ēda. Kā vecākiem izdevās viņam atsist ikvienam cilvēkam piemītošo tik dabīgo apetīti, palika mīkla pat nobriedušā vecumā. Acīmredzot tā izpaudās nospiedošā nepieciešamība sēsties pie galda stingri noteiktā laikā un apēst visu, ko dod, bez atlikuma. Jebkura atkāpe no mājas reglamenta priekšrakstiem tika uzskatīta par rupjāko kārtības pārkāpumu un stingri sodīta. Māte pārkāpēju ieslēdza tumšajā vannasistabā, pēra ar siksnu, lika kaktā, reiz izlejot neapēsto zupu uz galvas. Pēc tam barošana turpinājās, it kā sodīšana varētu veicināt apetītes parādīšanos.

Neveiksmes pie pusdienu galda Sergejs pārdzīvoja ļoti sāpīgi, vēl jo vairāk tādēļ, ka tās kalpoja par pamatu salīdzinājumiem ar kaimiņu bērniem, un salīdzinājums vienmēr nebija viņa labā. Pat tad, kad runāja par Moiseju, Fiļku, Vasjku Sirovarovu, kurus uzskatīja par bezpajumtniekiem un huligāniem, izrādījās, ka viņiem ir arī tikumi—viņi «labi ēd», tādēļ arī var pagalmā piesist jebkuru, tādēļ ari infekcijas un sasaldēšanās viņus neskar. Vecāku mīlulis bija resnais sārtvaidzis Vovočka Zotovs no kaimiņu kāpņu telpas, kuru izvēlējās par piemēru biežāk par citiem.

Vovočkam bija automašīna ar pedāļiem, velosipēds, elektriskais dzelzceļš un citi «šiki» priekšmeti — pelnīti, kā Sergejam tika iedvests, ar apaļīgajiem vaigiem un jūtamo vēderiņu.

Elefantovs negribēja būt līdzīgs ne kaulainajam, netīrajam Moisejam, ne treknajam Vovočkam. Tādēļ viņš bija greizsirdīgs uz vecākiem, velti cenšoties saprast, kāpēc nepiederīgs puisēns var būt viņiem pievilcīgāks par pašu dēlu.

Kļuvis pieaudzis, viņš saprata, ka vecāki, lai arī ļaunumu nevēlot, bet pedagoģiskas neizglītības un emocionālo jūtu trūkuma dēļ ir darījuši visu, lai izveidotu viņam nepilnvēr- tības kompleksu, un tā nav viņu vaina, ka tas nav izdevies pilnībā.

Sergeju izglāba grāmatas. Viņa iztēli atmodināja pasakas, kuras vecmāmiņa stāstīja, tiklīdz radās brīvs brīdis, bet reizēm arī — neatraujoties no saimnieciskajiem darbiem.

Vecmāmiņa runāja īpašā, pasakainā balsī, un viņš iegrima brašo varoņu pasaulē, labo un slikto burvju kristāla pilīs.

«…Un pārvērtās odze par melnu, skaistu jaunavu, Iva- nuška noliecās noskūpstīt cukursaldās lūpas, te tad būtu arī viņa nāve, bet paglāba krustmāte, neļāva aiziet bojā — ar burvju nūjiņu pamāja un ļaunās burvestības izgaisa. Ivanuška ieraudzīja savā priekšā indīgo čūsku un nocirta tai galvu.»

Šeit Sergejs sāka raudāt. Vecmāmiņa satraucās, ka bērnu sabaidījusi, ilgi mierināja, ap pleciem apņēmusi, un runāja:

— Nu, nebaidies, nebaidies, viss taču labi beidzies…

Bet Sergejs neraudāļa aiz bailēm. Viņš pats nevarētu izteikt jūtas, kuras izjuta. So pasaku viņš atcerējās visu dzīvi. Daudz reizes murgainā sapnī, bet reizēm arī tad, kad bija nospiestā garastāvoklī, redzēja baismo ainu — burvības apstulbināts labais spēkavīrs tiecas ar lūpām pie indi izšļācošās odzes.

Lasīt viņš iemācījās agri — piecos gados. Palīdzēja vēlme pašam bez citu palīdzības nokļūt pasakainajā pasaulē. Pēc gada vai diviem Sergejs lasīja biezas grāmatas, stipri apsteidzot vienaudžus un pārsteidzot rajona bibliotēkas darbiniekus.

Grāmatas viņam palīdzēja saprast, ka prasme «labi ēst» dzīvē nebūt nav galvenā, bet rozā vaidziņi un krunka zem zoda—nebūt nav tie tikumi, par kuriem var cienīt un mīlēt. Vispār viņš jau pats ar bērna prātu un neattīstītu intuīciju to saprata, bet, par cik vecāki apgalvoja pretējo, bija nepieciešams atrast sabiedrotos, un Sergejs tos atrada: onkulis Stjopa, piecpadsmitgadīgais kapteinis, Dons Kihots un Tils Pūcesspieģelis autoritatīvi atbalstīja viņa taisnību.

Un tomēr Elefantova dzīvē reti, bet gadījās brīži, kad no atmiņas dzīlēm iznira pazemojošā savas nepilnvērtības un kaut kādas nabadzības sajūta. Nācās piepūlēties, lai to pārvarētu, visiem apkārtējiem pierādītu, bet, pirmkārt, pašam sev, ka viņš, Sergejs Elefantovs, nebūt nav sliktāks, nav vājāks un bailīgāks par citiem.

To pierādot, viņš nevairījās asumus, meklēja kašķi, iejaucās kautiņos, kad tas nebija nepieciešams, bet no piektās klases nešķīrās no saliekamā naža, rūpīgi veidojot tāda cilvēka tēlu, kas ir spējīgs nazi arī lietot. Vienaudžiem, kas nezināja šādas uzvedības patiesos iemeslus, likās, ka tas izskaidrojams ar īpašu pašpārliecinātību, lai gan — uz ko šī pārliecība balstās vājajam, ar muskuļiem neapgrūtinātajam Sergejam, bija pilnīgi neskaidrs. Kāds tenkoja, ka viņš ir saistīts ar pārdrošu huligānu kompāniju. Tāda versija it kā visu izvietoja pa savām vietām, tādēļ arī tai noticēja.

Sergejs iespēju robežās apstiprināja izveidojušos uzskatus gan ar daudznozīmīgu mājienu, gan arī atzītu ielas autoritāšu iesauku pieminēšanu, gan ar Moiseju un viņa drauģeļu parādīšanos skolas pagalmā.

Viss ritēja labi tik ilgi, līdz astotajā klasē atnāca Jaška Golubevs, kas bija izlaists no speciālās skolas, kur pavadīja divus gadus par aiziešanu no mājām, zādzībām un huligānismu.

Pēc komplekcijas viņš bija tāds pat kā Elefantovs, bet Golubevam piemita dabiska bezkaunība, vaļīgas manieres un bezkrāsainas mazas ačteles, kas bezkaunīgi aplūkoja visus apkārtējos. Pāris reizes aprunājies ar Sergeju, viņš atklāja tā neizpratni par veselu grupu specifiskiem jautājumiem, pēc tam, apsaukājis par «uzpūteni», pateica, ka svētdien atvedīs uz neapdzīvoto klajumu «savus puišus», bet Sergejs lai atved savējos.

Priekšlikums bija vienkāršs un saprotams —ja aiz Sergeja muguras stāvētu reāli «savi puiši»—tikšanās laikā katrā kompānijā atrastos kopēji paziņas un viss beigtos ar mierīgu iedzeršanu, abpusēju apmierinājumu un savstarpēju autoritātes nostiprināšanu. Taču «savu puišu» Sergejam nebija.

Bija tā, ka tad, kad Sergejs sāka iet skolā, viņa pasaule tikai nedaudz paplašinājās. Neapmierinātas godkāres grauzta, Asja Petrovna, visiem dzirdot, pasludināja nodomu «novest savu dēlu līdz teicamniekiem». Acīmredzot nepiepildītā zinātniskā karjera alka kompensāciju. Viņa ar tādu sparu ķērās pie lietas, ka jau pirmajā dienā gandrīz atsita Sergejam jebkādu vēlmi pēc turpmākajām mācībām, piecas reizes liekot pārrakstīt mājas uzdevumu — pusi lapas ar strīpiņām, pusi lapas ar āķīšiem.

Sergejs galīgi apstulba no neparasti ilgās sēdēšanas pie rakstāmgalda. Pirksti, kas bija sažņauguši spalvu, tirpa un sāka drebēt, strīpiņas un āķīši iznāca arvien sliktāki un sliktāki. Asja Petrovna sauca viņu par aitasgalvu un atpalikušu, knieba rokā, zvērot, ka viņš nepiecelsies no galda tik ilgi, līdz visu neuzrakstīs ideāli, lai gan — kā ir ideāli, nevarēja parādīt, jo pati rakstīja līdzīgi vistai, kas, kā zināms, var rakstīt ar kāju.

Acis satumsa. Ar drebošiem pirkstiem uzvilktās strīpiņas un āķīši nebija pat salīdzināmi ar pašu pirmo variantu, kuru Asja Petrovna bija bez žēlastības saplēsusi driskās. Beidzot iejaucās tēvs, un Sergejs, saņēmis atvadām sitienu pa pakausi, tika atlaists uz gultu, kur zem segas ilgi raudāja skumjā bezcerībā, paredzot, ka rīt atkal gaidāms tik pat ilgs murgs, kuru sauc par mācīšanos skolā.

Kvēle mātei drīz pārgāja, un savu mājas pedagoga lomu viņa reducēja līdz sodīšanai par sliktām atzīmēm. Par sliktu atzīmi uzskatīja trijnieku, bet ar sodiem iznāca nesapratne. Pats izplatītākais sods — nelaist ārā — šeit nederēja: bezgalīgie ierobežojumi, Sergeja vajāšana pagalmā panāca to, ka viņš zaudēja interesi par pastaigām un labprātāk pavadīja laiku ar grāmatu. Un Asja Petrovna, izejot no pretējā, izdomāja unikālu soda veidu, no kura vēlāk, kad Sergejs kļuva pieaudzis, viņš ar visiem spēkiem centās tikt vaļā— aizliedza lasīt. Nogrēkojušais Sergejs tika dzīts ārā «elpot svaigu gaisu» un nīka nolikto laiku no logiem redzamā pagalma pleķīti, apsverot, vai izdosies izzagt kaut vai vienu no konfiscētajām grāmatām, lai to daļēji varētu palasīt vannasistabā vai tualetē. Tādas, redzami neveicinošas draugu iegūšanas, «pastaigas», aizliegums ievest puisēnus mājās un Sergeja noslēgtais raksturs izskaidrojams arto, kāpēc mazajam Elefantovam nebija savu uzticamu puišu, uz kuriem varētu paļauties.

Līdz astotajai klasei stāvoklis nebija mainījies. Klasesbiedri, kaimiņi, daži kārtīgi un tīri fdatēlisti — tas arī viss. Nevienu no tiem nevarēja piesaistīt pie tik kutelīgas un zināmā mērā riskantas lietas, kāda bija sadursme ar Goluba kompāniju. Ja būtu Moisejs vai Vasjka… Taču viņi tikai pasmiesies par memmītes dēla puņķaino bezpalīdzību, kuru vienmēr dvēseles dziļumā nievāja.

Vēl palika pieaugušo pasaule — jebkurš no viņiem varēja bez īpašas piepūles atrisināt problēmas, noliekot Go- lubu, kā arī citus, kurus viņš atvedīs, pie vietas. Par mūžīgi steidzīgo, nodzīto un klaigājošo tēvu Sergejs kā par iespējamo aizstāvi pat nedomāja, lai gan vienreiz tam jau nācās šajā lomā uzstāties.

Toreiz notika tā: otrajā vai trešajā klasē Sergejs, vizinoties ar ragutiņām no kalna nogāzes, sastrīdējās ar kādu puisēnu. Tam izrādījās pazīstams stipri vecāks puisis, kas, neielaižoties sarunās, iesita Sergejam pa seju, sadauzot degunu. Valdot bezspēka un pazemojuma asaras, Sergejs pagāja maliņā, berzējot ar sniegu asinis, kas negribēja pārstāt tecēt, un te ieraudzīja tēvu. Atceroties mācību ar celi, viņš bezcerīgi gāja tam pretī, žēli smaidot, lai parādītu, ka nekas briesmīgs nav noticis. Bet, pretēji gaidītajam, tēvs nesāka viņu rāt, kliegt un spārdīties ar kājām.Viņš īsi jautāja:

— Kas?

Sergejs parādīja. Pāridarītājs, paredzot tuvojošās briesmas, steidzīgi noripoja no kalna, bet tēvs, paķēris no Sergeja ragutiņas, aiznesās pakaļ. Negaidītā aizstāvība un pretinieka apkaunojošā bēgšana ielīksmoja Sergeju, viņš izjuta tādu mīlestību un maigumu pret tēvu, kādu nebija jutis ne pirms, ne pēc šī gadījuma.

Taču vakarā tēvs sāka zoboties par viņu tādēļ, ka viņš nolicis savu degunu zem sveša kulaka, un viss nostājās savās vietās. Un Sergejs nozvērējās nevērsties pie tēva ar lūgumu aizsargāt.

Tiesa, Sergejam bija paziņa, kurš ar baudu uzņemtos nokārtot kutelīgo lietu un izdarītu to jautri, spīdoši, ar smēķi, kā darīja visu, ko bija iecerējis. Pagalma bērnu mīlulis Gri- gorijs — vaļīgs un bezrūpīgs vīrs, jaunībā apdedzinājies kā saka, ar pienu, bet tagad pūta dvašu, dzesējot ūdeni. Sieva Grigoriju neizlaida no acīm, vērīgi sekoja, lai viņš neorganizētu kompānijas, taču neiebilda, kad vīrs darbojās ar puišeļiem. Viņš zēniem rādīja fokusus, taisīja pūķus, kopā ar viņiem ložņāja pa bēniņiem, stāstīja, stipri piemelojot, par saviem piedzīvojumiem, veda pa nakti uz Zooloģisko dārzu, kur strādāja par dzīvnieku kopēju.

Grigorijam varēja lūgt visu ko. Viņš prata glabāt noslēpumu un viņam patika būt par arbitru visos pagalma konfliktos. Bez tam viņam bija varena figūra, spalga balss un milzīgi kulaki. Tikai viņa izskats vien izraisīja šausmas un ielaspuiku paniku. Grigorijs bija trumpja kārts, kas solīja garantētu uzvaru jebkurā spēlē. Vajadzēja tikai palūgt.

Bet lūgt Grigorijam Elefantovam negribējās, un iemesls tam bija, šķiet, pilnīgi nenozīmīgs, bet Sergejam diezgan būtisks — reiz Grigorijs viņu nodeva. Ne pats Grigorijs, ne tad klātesošie puišeļi nesaskatīja notikušajā nekādu nodevību — viena no dzīves mācību stundām dāsni un galvenokārt ar patiku—vecākā biedra pasniegta. Bet Sergej s saņemto mācību vērtēja savādāk.

Tad vēl viņš bija pirmklasnieks, un kārtējā gājienā uz Zooloģisko dārzu viņš kā apburts sastinga pie caunas būra. Skaistais kažoks, simpātiskais purniņš, mīkstās, graciozās kustības apbūra puisēnu.

Viņš ilgi priecājās par caunu, nožēloja, ka nevar to paglaudīt, un, kad Grigorijs pēc viņa atgriezās un jautāja, ko viņš te ir apstājies, palūdza iedot paturēt caunu rokās.

— Nu, — pārsteigts teica Grigorijs. — Tu ko? Viņa taču tevi aprīs!

Tāds skaists dzīvnieciņš nevienu nevar aprīt, tas Sergejam bija pilnīgi skaidrs. Viņš ir labs un maigs un, protams, nekādi nav spējīgs darīt pāri dzīvai būtnei, bet Grigorijs, kuru viņš centās par to pārliecināt, saķēra vēderu un smējās.

—Tas taču ir plēsējs, saproti, plēsējs, — Grigorijs centās iestāstīt. — Viņa sīko dzīvībiņu rij, putnus, ligzdas posta — gan olas izdzer, gan putnēnus nokož. Arī tev pirkstu nošņāps, ka ne aci nepaspēsi nomirkšķināt.

Sergejs strīdējās, caunu aizstāvot, un Grigorijam pacietība beidzās.

—   Laba saki? Nevienam nedara pāri? Labi.

Viņš mirkli padomājis, paskatījās pulkstenī.

—   Ja būrītī ielaistu cāļus, kā tu domā — kas notiks?

—    Draudzīgi dzīvos, sāks spēlēties, — Sergejs pārliecināti atbildēja.

Grigorijs sāka smieties, vēlreiz paskatījās pulkstenī un atmeta ar roku.

—   Labi. Lai arī vēl agrs… Pagaidi, es tūlīt.

Viņš iznesa kartona kasti, kurā čabinājās mīlīgi dzelteni cāļi, atgrieza savīto aizvirtņa stiepli.

—   Tātad es atveru durtiņas, bet tu laid. Paskatīsimies, kādas spēles viņa ar tiem sāks spēlēt.

—    Aprīs un lieta darīta, — nosmīnēja dzīvi labi pārzinošais Vasjka Sirovarovs.

—   Gatavs?

Grigorijs atvēra durtiņas, un Sergejs tajās izgāza satraukti čiepstošos cāļus. Cauna pacēla galvu, slinki nožāvājās, atsedzot mazos, asos zobiņus, un Sergeja sirdī uz mirkli iezagās nelāgas šaubas. Bet nekas nenotika. Cāļi ar troksni izklīda pa visu būri. Zvēriņš atkal nolika galvu uz ķepām, tikai acis jau netika aizvērtas un brīžiem nervozi raustījās aste. Sergeja vārdi piepildījās, viņš ar lepnumu pārskatīja gaidās apklusušos puisēnus. Vasjka Sirovarovs nelāgi smaidīja.

Pēc tam cauna piecēlās, nesteidzīgi piegaja pie tuvākā cālēna un to ar ķepu mīksti aizskāra.

Sergejs saprata, ka vientulībā apnikušais zvēriņš grib paspēlēties ar jauniem biedriem.

—   Paēdusi, indeve, — noteica Vasjka.

—   Nekas, tūlīt atraisīsies, — Grigorijs atbildēja.

Viņi runāja, kā runā par nenovēršamo. Viņu pārliecība Sergeju pārsteidza, un viņš draudzīgi skatījās uz gludo, mīksto, spīdošo zvēriņu, kuram bija jāapkauno tik slikti par viņu domājošos Sirovarovu un Grigoriju.

Knauks! Caunas galva šāvās uz priekšu, noknaukšķēja zobi, un Elefantovs, kas viņai bija bezgalīgi uzticējies, nesaprata, kas notiek. Bet zvērs mētājās pa būri, nekļūdīgi notverot dzeltenos kunkuļus. Līdz Sergeja apziņai sāka nokļūt tā šausmīgā jēga, kas nevarēja, kam nevajadzēja notikt, bet pretēji visām viņa gaidām notika tieši Sergeja acupriekšā un vēl vairāk — ar viņa palīdzību.

Viņš aizsedza acis ar plaukstām un sāka raustīties, nesekmīgi aizturot raudas.

—   Vēl nav laiks barošanai, tādēļ arī nebija izbadējusies, —Grigor ij s paskai droj a. — Nonā vēj a un pameta, aprīs pēc tam. Bet tu, Pelēkais, par ko tu raudi?

Sergejam bija kauns puišeļu priekšā. Viņš izberzēja acis, dziļi paelpoja caur degunu un nomierinājās.

Cauna atkal snauda, un viņa atkal izskatījās miermīlīga, pievilcīga, lai arī dzeltenie plankumi, izmētāti pa netīro koka grīdu, nepārprotami liecināja, ka šis iespaids ir mānīgs.

—    Viņa vēlāk tos savāks čupā. Akurāta, indeve, — Grigorijs turpināja puisēnus mācīt dzīvei.

Elefantovs klusēja līdz pat mājai, jūtoties nekaunīgi apmānīts. Kas? Viņš nevarētu atbildēt uz šo jautājumu. Cāļus bija žēl, kurus viņš ar savām rokām nodeva apēšanai skaistai, bet ļaunai un plēsīgai riebeklei. Un bija jūtama trula nepatika pret Grigoriju.

Ar laiku nepatika pārgāja, bet rūgtas nosēdas palika. Sergejs izvairījās no Grigorija, lai arī tas, nedomājot par sīkām dzīves detaļām, neko nenojauta, pērkonīgā balsī teica labdienas, jocīgi māja ar pudu smagiem kulakiem. Un, protams, pilnīgi aizmirsa notikumu Zooloģiskajā dārzā. Nopietni runājot, Sergejam arī vajadzēja to aizmirst. Kā nekā — pagājuši astoņi gadi!

Labi padomājis un sapratis, ka liedz sev vienīgo cerību, Sergejs nolēma pie Grigorija nevērsties. Stāvoklis veidojās bezcerīgs, Sergeju pārņēma skumjas, un kā vienmēr tādos gadījumos viņš instinktīvi ienira izdomātā pasaulē, kas pastāvēja paralēli ar īsto un kalpoja grūtā brīdī par slēptuvi.

Cik reizes mazais Elefantovs nebija bēdzis no pārida- rījumiem un sarūgtinājumiem bezgalīgajās zaļajās pļavās, kur spilgta, dzeltena saule, kas vienmēr mirdz zilajās ar viegliem spalvu mākoņiem debesīs! Šeit, tieši gaisā, bija izkliedēts prieks un miers, vajag tikai atslābināties un tad tie bez šķēršļiem iekļūst domās, izspiežot visu satraucošo, nospiedošo un bēdīgo. Šeit dzīvoja viņa draugi — izlasīto grāmatu varoņi, un šeit noteikta veida grūtības viegli tika pārvarētas ar kolta vai metamā naža, ar kuru bezbailīgais Elefantovs varēja no divdesmit piecu metru attāluma caururbt ļaundara kaklu, palīdzību. Šeit bija, kam viņu aizstāvēt, vajadzīgā brīdī atsteigties palīgā un ar trāpīgu šāvienu vai precīzu laso metienu nosvērt veiksmes svarus, ja tie pēkšņi sāktu svērties viņam par sliktu. Šeit Sergejs piedāvāja Golu- bam šauties kā šaujas meksikāņi: ar pončo trīs soļu attālumā, un tas, protams, nobijās, atvainojās un, pieglaimīgi klanoties, steidzīgi atkāpās.

Šīs brīnišķīgās pasaules vienīgais trūkums bija nepieciešamība atgriezties skarbajā realitātē un no jauna darīt to, ar ko jau veiksmīgi ir tikts galā. Var, protams, neatgriezties, izlikties par slimu, nedēļu nosēdēt mājās, brīdis aizies, un viss aizmirsīsies, bet Sergejs saprata, ka tas ir visdrošākais un īsākais ceļš, lai kļūtu par sliņķi un gļēvuli.

Viņš atgriezās un ceturtdienas vakarā jau zināja, ko vajag darīt — visi jautājumi jāatrisina ar Golubu aci pret aci. Intuitīvi viņš juta, ka tas ir ne visai liels drosminieks un, jaju- tīs briesmas, ātri noplaks. Bet tā bija pēc teorijas — kā tas izpaudīsies praksē? Pabāzt viņam zem deguna koltu vai metamo nazi…

Galda piederumu komplektā Sergejs sameklēja nazi citronu griešanai, jaunu, spīdošu, ar viļņainu asmeni un plastmasas rokturi. Viņš to nekad nelietoja, bet uz roktura uzvilka gumijas caurules gabalu, uz kura uztina izolācijas lenti. Nevainīgajā augļu nazī uzreiz parādījās kaut kas baismīgs.

Piektdien Sergejs Golubu pārtvēra drūmā, mitrā vārt- rūmē. Iznācis no aizdurves ar drebošajām kājām, viņš to sagrāba ar kreiso roku aiz krāga, ar tikpat drebošām rokām vāji parāva. Taču Golubs pakļāvās un izrādījās iespiests tumšā stūrī pie sienas, kā tas arī bija iecerēts. Labajā rokā Sergejs turēja nazi, kuru gatavojās pielikt pie pretinieka kakla, bet nevarēja saņemties un kustināja to pa labi un kreisi pret Go- luba vēderu. Tagad vajadzēja pateikt kaut ko bargu. Atbilstoši vārdi jau bija sagatavoti, bet aizmirsušies, arī kaklu sažņaudza nervu spazma.

Sergejs redzēja sevi no malas, šausminājās, iedomājoties, kā uz vārtrūmi jau skrien apbruņoti miliči ar suņiem, un nazis viņa rokā aizvien stiprāk raustījās. Bet uz Golubu viņa klusēšana un dejojošais asmens, kas it kā meklēja vietu triecienam, atstāja satriecošu iespaidu: viņš nobālēja, izbolīja acis un falsetā izkliedza:

—   Tu ko, Pelēkais, negriez! Es pajokoju!

Vēl neattapies no sastinguma, Sergejs nedaudz nolaida nazi, un Golubs, ātri runājot, apliecināja mūžīgu draudzību, gatavību pakalpot, apsolīja aizvest uz slēptuvi ar ieročiem un uzdāvināt brauniņu. Pretinieka izbīlis Sergejam atdeva līdzsvaru — viņš noslēpa nazi kabatā un teica:

—  Ja kas — skaidroties neiešu un vainīgos nemeklēšu— prasīšu no tevis! — To sakot, daudznozīmīgi uzsita sev pa kabatu.

—  Viss kārtībā, Pelēkais, kāda runa! Es jau tāpat redzēju, ka tu esi savs puika, gribēju tevi uz ponta pārbaudīt, bet tu esi āmurs!

Golubs strauji atguvās, kļuva jautrāks, atguva parastās manieres un leksiku.

—  Parādi spalviņu! Ak tu! Lietot var! Ar tādu māgā — visas ķidas izlīdīs, atpakaļ nesabāzīsi! Pārdod, dodu červoncu!

—   Nepārdodas!

Elefantovs iebāza rokas kabatās, lai nebūtu redzama pirkstu drebēšana, un ar ļenganām kājām gāja mājās.

Nākošajā dienā Golubs skolā visiem izstāstīja, ka Sergejs viņu gandrīz sadūris ar speciālu bandītu dunci, kas atstāj nedzīstošas plēstas brūces, bet tas noticis pārpratuma dēļ un tagad viņi ir lielākie draugi — ar ūdeni neizšķirt.

Viņš patiesi sāka uzmākties Sergejam ar draudzību, iepazīstināja ar saviem paziņām, un Sergejs sajuta pārgalvīga rīkļurāvēja reputācijas otru pusi — viņam sāka tuvoties skolā pazīstami delveri no vecākajām klasēm ar lūgumu «parādīt dunčeli» un ar piedāvājumiem iedzert vīnu tumšajās kāpnēs.

No radušās situācijas izkļūt bija ļoti grūti, taču Sergejs izdomāja, ka dunci ir atņēmusi milicija, viņš pats ir ņemts uzskaitē un, iespējams, viņam seko, tādēļ pašam labi jāuzvedas. Tādu versiju uzņēma ar pilnu sapratni un lika viņam mieru, pat Golubs attālinājās, paskaidrojis, ka negrib nokļūt milicijas uzmanības lokā, jo ar viņa pagātni tas nav vēlams:

— Atvaino, Pelēkais, saproti pats, pagaidām man ir labāk turēties no tevis tālāk.

Sergeju tāds lietas pagrieziens pilnīgi apmierināja.

Analizējot notikušo, viņš izjuta divējas jūtas. Iepriecināja uzvara pār lecīgo un bezkaunīgo Golubu, bet veids, kā tā bija sasniegta, neradīja apmierinājumu.

Pirmkārt, viņš blefoja un patiesībā nekad nevarētu izmantot nazi darbībā, bet šis blefs viņu pielīdzināja treknajam, nevīžīgajam Jurtasikam, kurš jebkurā strīdā ķērās pie dēļa, koka, naglas, ķieģeļa—pie visa, kas gadījās pa rokai, mežonīgi izvalbīja acis un siekalodamies ar pārvērstu ģīmi dzinās pakaļ savam pretiniekam. No Jurtasika baidījās, uzskatīja viņu par pšihu, vēl jo vairāk tādēļ, ka māte viņu periodiski ievietoja nervu klīnikā, tā ķerot divus zaķus reize: skolotāji deva atlaides sakarā ar Jurtasika slimību, un viņš laimīgi pārgāja no klases uz klasi, kas nebūtu viņam izdevies citos apstākļos, bet milicija uz psihiskās nelīdzsvarotības pamata norakstīja daudzas šī subjekta izdarības. Par dažām no tām viņš pilnīgi droši varētu nokļūt kolonijā.

Klases biedri Jurtasiku nicināja, saprotot, ka nekādas nervu slimības viņam nav. Viņš bija vienkārši histēriķis un gļēvulis, kas izvēlējies neparastu aizsardzības formu. Sergejam nekādi negribējās viņam līdzināties.

Bet viņam arī negribējās būt līdzīgam šiem visiem golu- biem, moisejiem — tiem, kam šļūkšana ielās bija visa, puse vai daļa dzīves un kas izmantoja nazi kā argumentu strīdā un spēja to pēc vajadzības likt lietā.

Rezultātā Sergejs nolēma, ka patreizējā situācijā ir pareizi rīkojies, bet turpmākajā — vajag izmantot citas metodes.

Aļiks Orehovs nodarbojās ar boksu, un Sergejs uzprasījās pie viņa sekcijā. Nedēļu piestaigāja, bet tika atskaitīts kā neperspektīvs. Orehovs ieteica trenēties mājās un rūpīgi apmācīja Sergeju sitieniem: taisnais āķis no sāniem, no apakšas… Pēc tam viņš teica:

— Kam tev tas vajadzīgs? Tu taču negatavojies piedalīties sacensībās? Ielas situācijām es tev parādīšu vienu sēriju… Skaties! Ar labo — saules pinumā, ar kreiso — pa žokli. Var arī otrādi, bet pēc tam — vai nu ar celi no apakšas, vai ar abiem kulakiem no augšas. Viens, divi, trīs! Gatavs! Vai arī tā: viens, divi, trīs!

Orehovs ilgi darbojās ar Sergeju un pat uzdāvināja vecu boksa plūmi, paskaidroja, kā ik dienas — rītos un vakaros —vajag šo sēriju «atstrādāt», lai izveidotos automātisms.

Nemanot abi sadraudzējās. Viņiem pievienojās Orehova kaimiņš — Kostja Baturins, mazā auguma dēļ iesaukts par Molekulu, un garais, stingrais Valērijs Lomovs, saukts Lauznis. Tā izveidojās kompānija, ar kuru Sergejs pavadījajaunī- bas gadus.

Elefantovs lasīja vairāk par citiem, daudz zināja, prata paredzēt dzīves situāciju attīstību un, lai gan fiziski bija vājāks par paziņām, pēc būtības bija līderis. Grūtā un sarežģītā vecuma fokusus un novirzes iespaidoja kovbojiski huzāriskā kompānijas atmosfēra — tika bagātīgi lasīta piedzīvojumu literatūra. Viņi spēlēja kārtis uz naudu vai konjaku — Remarka īsto vīriešu dzērienu, kultivēja bruņinieku paražas, un kad reiz Sergejs (viņa iesauka bija Zilonis, jo kompānijas zināšanas angļu valodā beidzot bija pietiekamas, lai pārtulkotu viņa uzvārdu), tagad — Zilonis, stipri sastrīdējās ar Lauzni un nonāca līdz savstarpējiem apvainojumiem, tad jautājumu nolēma atrisināt tā, kā tas pienākas starp dižciltīgiem džentelmeņiem — ar dueli.

Šāvās ar Elefantova pneimatisko šauteni aiz sētas, celtniecības teritorijā, vēlā vakarā blāvo lukturu gaismā.

Sergejam sekundēja Orehovs, Lauznim — Molekula. Vienojās par noteikumiem: attālums — trīspadsmit soļi, šauj pēc kārtas atbilstoši izlozei jebkurā pretinieka ķermeņa daļā. Pretinieks var pagriezt muguru, lai putekļi neiekļūtu acīs.

Lauznis šāva pirmais, viņš mērķēja galvā, bet lodīte nosvilpa līdzās Sergeja ausij — viņš pat izdzirda pāršķeltā gaisa svilpjošo troksni.

Pēc tam izšāva Sergejs. Atskanēja plīkšķis. Lauznis pieķērās pakausim un strauji noliecās, lai asinis nenosmērētu drēbes. Visi kopā aizgāja uz traumpunktu, kur Lauznim izcir- pa matu šķipsnu, uzlika skavu, ieteica akurātāk staigāt pa ielām un nekrist atmuguriski.

Nākošajā dienā duelanti svinīgi salīga mieru un ilgi lepojās ar to, ka izjutuši tāda cilvēka sajūtas, kas stāv stobra priekšā un gaida šāvienu. Neviens viņu apkārtnē ar to nevarēja palielīties.

Desmitajā klasē Elefantovs jau nešaubījās par savu pilnvērtību. Viņš mācījās labāk par daudziem vienaudžiem, zināja vairāk par citiem, pie viņa meklēja padomu, viņu cienīja. Orehs, Lauznis un Molekula klusējot atzina viņa pārākumu kompānijā. Viņš ne reizi vien pierādīja apkārtējiem (bet vēl vairāk — pats sev) savu drosmi un māku riskēt.

Iestājies institūtā, viņš pierakstījās izpletņu lēcēju sekcijā un veica divus lēcienus, dažus gadus nodarbojās ar alpīnismu un ieguva pilnīgu pārliecību par sevi, kaut gan mājās viņu turpināja uzskatīt par tūļu, neprašu un rupekli, un, kad uzliesmoja ģimenes skandāli, bet tie tāpat kā agrāk gadījās bieži, viņš nepalika parādā.

Studenta gadi nomainīja viens otru. Sergejs mācījās viegli, darbojās zinātniskajos pulciņos, joprojām daudz lasīja. Viņš juta sevi pieaugušāku un bieži aizdomājās, kādas pārmaiņas viņu sagaida pēc institūta beigšanas.

Sergejs bieži apsprieda ar vienaudžiem problēmu — kā dzīvot, ar ko nodarboties, uz ko tiekties.

Kursabiedri par to domāja dažādi: kāds gribēja iestāties aspirantūrā, kāds sapņoja par supermūsdienīgas, laiku apsteidzošas radioaparatūras konstruēšanu. Daži nedomāja par nākotni, bet noskaņojās mierīgi ļauties dzīves straumei.

Tīrais un akurātais Vadiks Kabargins bija vienīgais, kas gatavojās kļūt par lielu priekšnieku. Tiesa, šo domu viņš izteica tikai vienreiz kolhozā — pēc pirmā kursa, kad viņi šaurā kompānijā sēdēja pie nakts ugunskura, ēda ceptus kartupeļus un dzēra stipru portvīnu, kuru nopirka speciāli norīkots sūtnis trīs kilometrus attālajā lauku veikalā. Tad Vadiku izsmēja un viņš apklusa, vēl jo vairāk tādēļ, ka pēc otrā semestra viņam palika «aste» vēl par pirmo semestri, un iespēja izvirzīties par nozīmīgu vadītāju, iespējams, viņam pašam likās maz ticama.

Bet pēc tam Kabargins iemācījās virtuozi špikot, prasmīgi izmantot zinošu studentu palīdzību (īpaši bieži viņš vērsās pie Elefantova), aktīvi iekļāvās sabiedriskajā darbā (sienas avīze, mākslinieciskā pašdarbība). Trešajā kursā viņu izvirzīja arodbiedrības komitejā…

Viņam bija vizuāla āriene: garš, pareiza sejas forma, gudrs skats. Kad viņš klusēja un domīgi raudzījās uz pasniedzēju, nevarēja rasties šaubas, ka viņš priekšmetu zina mazāk par «teicami». Sākot runāt, iespaids uzreiz sabojājās, bet pēc inerces pasniedzēji lika aktīvajam studentam četriniekus.

Brīnoties par zinātnē nekā nejēdzošā Vadima panākumiem, Elefantovs arvien biežāk atminējās toreizējās nakts atklātību un sāka domāt, ka varbūt velti viņi smējās par studijubiedra tālejošajiem plāniem.

Reiz pie skolas biedriem mājas ballē, kārtējo reizi spriedelējot par turpmāko dzīvi, Elefantovs izstāstīja par Kabar- gina fenomenu.

—    Puisis prot dzīvot, — Orehs atbalstīja. — Gan redzēsi — izsitīsies priekšniekos. Ja jau ir ķēriens…

—    Vai, tavuprāt, galvenais ir ķēriens? — Elefantovs pajautāja.

—    Protams! Starp citu, vēl ir vajadzīga veiksme, apstākļu sakritība.

—   Bet zināšanas, prasme, spējas?

—   Bez tām var lieliski iztikt. Naudu maksā par amatu, bet kas tev dvēselē — nevienu neinteresē.

—   Es stāšos starptautiskajā, — nožagojies iejaucās Jur- tasiks. — Māte izkārtos.

—   Vai tu, Oreh, nopietni? — Elefantovs nenoticēja.

—   Dzīvē jāprot iekārtoties, atrast ērto, silto vietiņu. Prāts kaut ko nozīmē, taču ne vienmēr. Tas nav galvenais. Tad jau visi muļķi uz pasaules iznīktu, bet viņu ir visapkārt — bez gala. Un lieliski jūtas. Bieži arī gudrais kļūst par muļķi. Tā ir vienkāršāk dzīvot. Un ērtāk.

—    Bet, ja nesanāks — iešu uz kapsētu kapus rakt, — ņurdēja Jurtasiks.—Tur pelna tik, cik profesoram pat sapņos nerādās.

—   Dzirdi? — Elefantovs norādīja uz Jurtasiku, — lūk, tavas domas tālākā attīstība.

Un, vēršoties pie diplomāta vai kaprača kandidāta, jautāja:

—  Ja tev piedāvātu tadu darbiņu: sēdi uz beņķīša, fizio- nomija — lodziņā. Cilvēks iet garām — spļauj, otrs — spļauj, trešais, desmitais, simtais… simts rubļi dienā. Ietu?

—    Vēl kā! — Jurtasiks iekvēlojās. — Nevajag piepūlēties, zemes ārdīt, bet mēnesī tris taukšķi saskrien. Es sēdētu bez brīvdienām!

—   Varbūt arī tu apsēstos pie tāda lodziņa?

—  Un apsēstos arī! — Orehs atbildēja. — Spēcīgs darbs! Kāds gan še zaudējums? Nomazgājies vakarā ar smaržīgām ziepēm, noberzējies ar franču odekolonu. Nav ko žēlot — naudas pietiks — un viss! Ej ar meitenēm uz dejām, restorānu, var mašīnu nopirkt — vizinies, klausies mūziku, vasarā— uz jūru, «šiki» bāri. Skaisti!

—    Bet, ja tajā «šikajā» bārā tu satiksi to, kas spļāva tavā fizionomijā? Skaisti? Skatās uz tevi, ar pirkstu rāda, smejas!

—   Nu un tad? Var sēdēt ari maskā.

—   Nekas briesmīgs — lai, kas man! Un viņš arī nesmiesies, ja uzzinās, cik es pelnu, apskaudīs vēl.

—   Palūgsies, lai ļauj blakus pasēdēt uz pusslodzi! — iesmējās Jurtasiks.

—   Blēņas runājat! — klusi alu sūkdams, nikni izmeta Lauznis.

—  Pagaidi, — viņu piebremzēja Elefantovs. — Kā tad iznāk, Oreh, nauda dzīvē ir pats galvenais?

—  Bet kā tu domāji!? — autoritatīvi atsaucās Jurtasiks, lai gan par viņa uzskatiem neviens neinteresējās.

—  Bet kā tad ir ar godu, cieņu, pašcieņu? — Elefantovs iekarsa. Saruna pārvērtās no parastās pļāpāšanas par kaut ko citu, kas Elefantovam bija svarīgs. — Ko tu stāstīsi dēlam par savu darbu, par ko tevi mīlēs sieva, ko teiksi iepazīstoties?

—    Esmu diplomāts, — žagodamies teica Jurtasiks,

—   vai veikala direktors. Vai tad ir maz, ko var izdomāt?

Orehovs klusēja.

—    Runā, Oreh, — Elefantovu atbalstīja Lomovs.

—   Ko dēls uzrakstīs sacerējumā par savu papiņu?

—   Dēla man pagaidām nav, tātad — ari runāt nav par ko, — asi atteica Orehs. — Bet — gods, cieņa ir tikai vārdi. Dzīvē turpretī bieži nāksies purnu likt zem spļāvieniem, nebūs nekāda lodziņa, un — par velti. Citādi — neizdzīvosi. Vienmēr kāds būs virs tevis, kāds būs stiprāks, galvenāks, no kura tu esi atkarīgs… Tā kā nekur nepaliksi — nāksies paciest.

—    Trāpīts, Oreh, pareizi runā, — Jurtasiks atzinīgi piekrita.

—   Divi ķertie, — Lomovs izteicās.

—   Bet dēļ kā paciest? — Elefantovs nevarēja nomierināties. — Dēļ kā pazemoties, sevi lauzt?

—Nu maz kas… Katram ir savs mērķis. Nauda, karjera, panākumi… Viens par desmitnieku priekšniekam laiza pakaļu, tu to, protams, nedarīsi, bet, ja gadīsies iespēja aizbraukt ārzemju komandējumā uz pāris gadiem vai arī kāds cits nopietns jautājums, tad nāksies paknibināties, par cieņu piemirst…

—    Nekā nebija! Katram sava cena, knibinies vai nē, liliputs arī uz koka kājām paliek liliputs. Bet, ja es esmu kaut ko vērts, tad arī pazemoties nav jēgas!

—    Vārdi ir pareizi, sacerējumus tu vienmēr uz piecniekiem rakstīji, ne tā kā es… Visi salūst. Cits uz šņabja, cits — uz slavas, cits — sievietes… Un, kad esi salūzis, tad visi vārdi — vējā…

—  Es uz šņabja salūzu, — piebilda Jurtasiks. — Nebūtu licis iekšā — o-oho-o!

—    …Arī tu, agri vai vēlu salūzīsi, tikai nezinu kā. Tad arī atcerēsies mani un šo sarunu.

Elefantovs iecietīgi smaidīja. Viņš nezināja, kā izveidosies viņa dzīve, bet bija pārliecināts, ka viņa ricībā ir pietiekams potenciāls, lai sasniegtu jebkuru mērķi, kuru sev izvirzīs, neizmantojot metodes, kas ir pretrunā ar viņa principiem un pārliecību. Un žēloja Orehovu, kurš bija gatavs kapitulēt vēl pirms cīņas.

Elefantovs institūtu beidza ar izcilību, saņēma radio- fiziķa diplomu un iespēju brīvi izvēlēties darbavietu. Šo iespēju viņš izmantoja savādāk, kā tas bija pieņemts — aizbrauca par radistu uz meteoroloģisko staciju Sahalīnas dienvidu daļā. Tur viņš pavadīja gandrīz trīs gadus un aizrāvās ar ekstrasensoro sakaru ideju, kura noteica viņa zinātniskās darbības virzienu turpmākajos gados.

Kā tas bieži mēdz būt, šai idejai viņš uzdūrās nejauši. Četrdesmit kilometrus no meteoroloģiskās stacijas atradās neliels aerodroms, kas pieņēma lidmašīnas ar kravām ģeoloģiskajiem pētījumiem un zivju konservu kombinātam.

Reisi bieži negadījās. Ikviens reiss bija notikums, kas pievērsa mazapdzīvotā rajona iedzīvotāju uzmanību. Elefantovam gadījās būt aerodromā gan vajadzības pēc, gan vienkārši tāpat — paskatīt jaunos atbraucējus, paplašināt saskarsmes loku, kas tālajās un mazapdzīvotajās vietās ir tik pat svarīgi kā vitamīnu un pretcingas preparātu regulāra uzņemšana.

Ar radistu Slavu Martinovu viņš iepazinās sākumā profesionālās interesēs, bet viņi viens otram iepatikās, un pazīšanās pārauga draudzībā. Kontaktējās viņi ne tik daudz personīgi, cik pa rāciju, kad to atļāva laiks un apstākļi. Kad aerodromā gatavojās pieņemt kārtējo reisu, Elefantovs Mar- tinovam pārraidīja prognozi. Viņi apmainījās ar jaunumiem, stāstīja nosacīti jaunas anekdotes, un, izmantojot nejaušos gadījuma sakarus, nodeva viens otram grāmatas un žurnālus.

Laiks tai pusē mainījās ātri. Reiz Elefantovs stundu pēc tam, kad bija nodevis labvēlīgu prognozi, saņēma jaunus datus, ka no Klusā okeāna puses salai tuvojas spēcīgs ciklons. Smagi piekrautā lidmašīna jau bija gaisā. Šoreiz reisu veica no kontinenta, un ļoti driz lidmašīnai bija jābūt virs Tatāru jūras šauruma. Lidmašīnu vajadzēja atgriezt.

Pagaidām nekas briesmīgs nebija noticis. Sakari ar aerodromu tika periodiski uzturēti līdz aprūpējamās lidmašīnas nosēšanās brīdim, un jebkurā mirklī lidojumā varēja veikt vajadzīgo korekciju.

Atmosfēra bija nokaitēta — ne pamata, ne rezerves diapazonā sakarus nodibināt neizdevās. Elefantovs sāka nervozēt.

Viņš nezināja, ka viņa pārraides dati tiek dublēti un precizēti saskaņā ar nosēšanās vietas meteoroloģiskām ziņām, kuras saņem centrālais dispečeru dienests no visas lidojuma trases. Ciklonu savlaicīgi atklāja, un ekipāža jau bija saņēmusi pavēli atgriezties. Martinovs mierīgi dzēra tēju, bet Elefantovs, iedomājoties pretī katastrofai lidojošo lidmašīnu un jūtot sevi par vainīgu tās gaidāmajā bojāejā, drudžaini knakšķināja regulatora pārslēgu.

Viņš atrada diapazonu, kurā, pateicoties laika jokiem, izrādījās mazāk traucējumu, un sāka izsaukt Martinovu, lai arī saprata, ka tam nav ne jausmas, kur meklēt viņa radiostacijas izsaukumu. Elefantovs skaidri iedomājās lidostas radiokabīni, diapazonu pārslēga rokturi Martinova stacijā,

Martinova rokas, kas uzgriež vajadzīgo vilni. Nu ir taču reizi dzīvē brīnumi, kas tik nepieciešami tagad, lai izglābtu cilvēku dzīvības!

Un notika brīnums — Martinovs atbildēja, noklausījās saraustīto Elefantova ziņojumu, mierīgi viņu informēja par esošo lietu stāvokli un atslēdzās.

Sergejs uzreiz saļima, izjuta milzīgu nogurumu, nogulēja divpadsmit stundas pēc kārtas un nelāgi jutās vēl dažas dienas, stacijas ārsts viņam konstatēja nervu pārslodzi.

Pēc tam viss normalizējās, bet pēc pāris nedēļām kāda meteorologa dzimšanas dienā Elefantovs satikās ar Martinovu, un tas izstāstīja, kā intuitīvi sajutis, ka vajag paklausīties tieši to diapazonu, vēl vairāk, sajutis neskaidru, nenoteiktu nemieru, saistītu ar laika maiņu, lai gan klaju iemeslu tam nebija.

Neparastais gadījums kļuva par vispārējas uzmanības centru. Visi atminējās analoģiskus gadījumus, ar kuriem bija saskārušies viņi paši, viņu paziņas, bet biežāk — paziņu paziņas, bet pēc tam sāka pārstāstīt lasīto par noslēpumainām parādībām — telepātiju, sniega cilvēku, kosmiskiem atnācējiem, īsāk — viss pārvērtās par parastu pļāpāšanu pie svētku galda.

Bet Elefantovs sīki piefiksēja notikušo dokumentā, kuru apstiprināja Martinova, viņa paša un vēl divu.aculiecinieku paraksti un iekārtoja pierakstu burtnīcu, uz kuras pirmās lapas uzrakstīja sekojošo: «Nav izslēgts, ka cilvēka smadzenes izstaro mūsdienu zinātnei nezināmus viļņus, kas spēj izplatīties ievērojamos attālumos, un šī spēja pastiprinās ekstrēmos apstākļos…» Tālāk viss apstājās tādēļ, ka pieņēmuma pārbaudei vajadzēja speciālu aparatūru, noslīpētu metodiku un citus nosacījumus, kuru meteoroloģiskā stacijā un arī salā, dabiski, nebija. Un Elefantovs atgriezās kontinentā.

Neraugoties uz telegrammu, viņu neviens nesagaidīja, durvis ilgi neatvēra. Beidzot māte cietējas balsī pajautāja:

— Kas tur ir?

Noskrapstēja atslēga.

No fotolaboratorijas, stipri miedzot acis, iznāca novecojušais tēvs ķimikālijām sasmērētā ķitelī, ilgi berzēja lupatā nodzeltējušos pirkstus un sūdzējās par stipro noslogotību. Pēc tam attapies sāka Sergeju izjautāt par dzīvi — sadzīvi, bet ātri atdzisa un, aizbildinoties ar pasūtījuma steidzamību, atgriezās tumšajā kambarī.

Uz brīdi Sergejs kā tālajā bērnībā sevi sajuta kā pieņemtu bērnu. Bet vakarā pie svētku galda sapulcējās uz svinībām pieaicinātie radinieki un paziņas — Elefantovi atzīmēja dēla atbraukšanu. Kā tam jābūt, vecāki centās, lai «viss būtu tā, kā pie cilvēkiem».

Pirms gadiem divdesmit labais tonis prasīja viesu izklaidi ar bērnu dziedāšanu, un Sergejam nācās, sapostam jaunā matrožu krekliņā un uzkāpušam uz taburetes, izpildīt «Katju- šu». Viņš bija kautrīgs bērns — ar kompleksiem. Pati doma par tādu uzstāšanos iedvesa šausmas, un viņš centās izskaidrot savu stāvokli vecākiem, bet tie bija nepielūdzami.

Pirms ciemiņu atnākšanas tēvs rīkoja mēģinājumu — novietoja Sergeju uz taburetes un, draudot ar siksnu, spieda dziedāt. Viss beidzās ar histēriju, koncerts izjuka, un Sergejs vēl reizi noklausījās, cik viņš ir sliktāks par citiem bērniem.

Tagad sanākušie cēla tostus par Elefantovu ģimeni un draudzīgi vienojās, ka labiem vecākiem arī dēls ir labs. Asja Petrovna, piekrītoši smaidot, iecietīgi lika noprast, ar kuru pūlēm audzināts un nostādīts uz kājām svinību varonis.

Pēc tam sākās ikdiena. Atradis no tēva mājas atmosfēras, Sergejs no jauna brīnījās par vecāku strīdu nepamatotību un viņiem esošo problēmu niecību. Tiesa, izmaiņas spēku izvietojumā, kuras Elefantovs vēroja savas dzīves otrajā pusē, jau bija pilnībā notikušas. Tagad skandāls, kuru sarīkoja Asja Petrovna vīram sakarā ar neizvēdinātu pēc ķimikāliju šķīdināšanas dzīvokli, neatpalika no skandāla, kādu rīkoja Nikolajs Sergejevičs pirms gadiem divdesmit sakarā ar fiksā- žas pārliešanai vajadzīgās piltuves pazušanu.

Nepretojoties, neizdevies ģimenes galva slēpās kambarī vai skrēja iznēsāt pasūtījumus. Asja Petrovna viņu galīgi salauza un sev pilnīgi pakļāva, bet, neapmierinoties ar sasniegto, pastāvīgi pasvītroja savu pārākumu, darot to atriebīgi, izsmalcināti un ļauni. Panākumi, kurus viņa sasniedza laulātā personības apspiešanā, bez šaubām, varēja ieinteresēt psihologus. Un dresētājus.

Nikolajs Sergejevičs pilnīgi aizmirsa prasmi uztvert apkārtējo pasauli. Viņa domas par cilvēkiem, fdmas vērtējumus, ikdienas plānus noteica Asja Petrovna, bet viņš pats to neapzinājās, taisni otrādi — sievas uzskati nekavējoties kļuva par viņa pārliecību, kuru Nikolajs Sergejevičs bija gatavs, neko nežēlojot, aizstāvēt, svēti ticot, ka aizstāv personīgo viedokli.

Viņa dzīves veidu noteica lētas piezīmju grāmatiņas, kurās viņš, neuzticoties savai atmiņai, pierakstīja Asjas Petrovnas norādījumus. Pieraksti tika izpildīti bez izņēmumiem stingri noteiktos laikos. Sergejs bija pārliecināts—ja tiktu ierakstīts grāmatiņā, piemēram, «būt pie ieejas teātra parkā 19.00, tad tēvs noliktajā laikā atskrietu uz parku un pacietīgi gaidītu nezin ko, mulsi mīņājoties uz vietas un jautājoši skatoties apkārt.

Personīgu interešu Nikolajam Sergejevičam nebija, nebija draugu un pat paziņu, nebija aizraušanās. Viņa amata biedri — Krasņjanskis un Ivaničs — izklaidējās, zvejojot zivis, rīkoja jautras savstarpējas sacensības, izbrauca zaļumos ar savām vai citu sievām, bet reizēm — arī ar jaunām meitenēm, kas pēc vecuma tiem derētu par meitām. Solīdais Napoleons aizrāvās ar automobiļiem, burāšanas sportu, atvaļinājumos ceļoja, bieži brauca uz ārzemēm. Pret Nikolaju Sergejeviču kolēģi izturējās kā pret puišeli: viņš strādāja pa vecam, krāsu nebija apguvis, jauno tehniku neatzina, kompānijas neatbalstīja.

—    Iesim, Nikolaj, pasēdēsim restorānā, atcerēsimies jaunību! — Krasņjanskis aicināja. Viņš bija aizsācējs gan pie galda, gan citās jautrās izdarībās.

—    A-ā! — ar roku māja Elefantovs — vecākais. — Tas mani neinteresē. Nav arī laika, vajag skriet — steidzos…

—    Liecies, Koļka, mierā, — Napoleons iejaucās.

—   Visus darbus neapdarīsi, visu naudu nenopelnīsi! Pietiks tev arī skraidīt, laiks sākt braukāt. Gribi? «Trijnieku» noorganizēšu! Tikai četrdesmit tūkstošus noskrējusi, arī atdos ne pārāk dārgi…

—    A-a! — atkal Nikolajs Sergejevičs māja ar roku.

—   Tas viss ir bleķis.

Un skrēja prom tā savādi — sāniski, it kā palecoties, izsmējīgo kolēģu skatienu pavadīts.

Viņš steidzās uz mājām, kur augas dienas pavadīja fotolaboratorijā vai, guļot uz dīvāna, skatījās televizoru. Pēc Sergeja priekšstatiem tā bija jāuzvedas ģimenes cilvēkam. Viņš uzskatīja, ka tēvs ir augstāks par vaļīgiem, bieži iereibušiem, nosliektiem uz apšaubām izpriecām, fotogrāfiem un dusmojās, ka māte nenovērtē pēc nopelniem tēva tieksmi pēc mājas pavarda.

Sergeja prombūtnes laikā Asja Petrovna iejutās slimas sievietes ampluā. Liela nozīme bija viņas paziņai Mūzai Apolonovnai — krietnai, izburbējušai matronai, kuras tērpi un dzīvokļa iekārtojums bija ne mazāk pretenciozi kā viņas vārds un tēva vārds.

Mūza Apolonovna visu dzīvi slimoja. Tas viņai ļāva caurām dienām gulēt gultā, kaprizēties, mājās neko nedarīt un izmantot kalpones pakalpojumus. Tās mainījās viena pēc otras, jo izturēt saimnieces bezgalīgās kaprīzes normāla sieviete nevarēja.

Mūzas Apolonovnas slimība bija noslēpumaina—diagnostikai un ārstēšanai tā nepakļāvās. Zināma loma te bija tam, ka slimā ārstus neatzina, uzskatot tos par nejēgām, kas nav spējīgi izprast tik sarežģītu un smalku uzbūvi, kāds bija viņas deviņdesmitkilogramīgais organisms. Sevi ārstēja viņa pati — izrakstīja sev retas ārzemju zāles, kuru ieguvei tika mobilizēta visa viņas apkārtne. Neskatoties uz slimību, Mūza Apolonovna bija pārdzīvojusi trīs vīrus.

Vīriem bija plašas iespējas. Viņi visi bija vadoši tirdzniecības darbinieki. Ļaunas mēles apgalvoja, ka Mūza pāriet mantojumā kopā ar amatu. Pati sevi viņa uzskatīja par ļoti skaistu, un kādreiz tas atbilda patiesībai, bet, pats galvenais, par gudru. Arī šeit bija daļa patiesības, bet tas atsvēra visu — par zinošu slēptajās ejās — izejās, viltīgajās atsperītēs, vajadzīgajos diedziņos, bez kuriem tirdzniecības pasaulē pastāvēt ir—ai, ai, cik sarežģīti. Arī šeit viņai bija taisnība par visiem simts procentiem, un tieši tas darīja viņu par ideālu sievu vadošam tirdzniecības darbiniekam. Un, lūk, vīru iespējas beigu beigās ļāva viņai iegūt vienkāršam mirstīgajam nepieejamo aizjūras preparātu. Mūza Apolonovna atdzīvojās, lielījās ar spilgto iepakojumu, bet, kad prieks par ieguvumu pārgāja, izrādījās, ka ir vēl vairāk efektīgs un mazāk pieejams līdzeklis, kura iegūšanai ir vērts mobilizēt visus spēkus.

Skaistie iepakojumi krājās sekretāra atvilknē. Viņu saturs novecoja un līdz ar derīguma termiņa izbeigšanos tika klusi izmests, bet pa nezināmiem kanāliem no pašiem tālākajiem pasaules stūrīšiem Mūzai Apolonovnai nāca jaunas deficītas ampulas, pulveri, tabletes, dražejas, kuras arī nevarēja viņu piecelt kājās.

Tiesa, Mūzas Apolonovnas otrā vīra brālis, no medicīnas patāls cilvēks, bet sadzīviski gudrs, dvēseliskā sarunā ar brāli pie divdesmitgadīga konjaka pudeles apņēmās slimo izārstēt divdesmit četrās stundās bez jebkādām importētām, par valūtu iegūstamām zālēm, bet ar vienkārša bambusa koka palīdzību, kurš agrāk kalpoja paklāju izdauzīšanai, bet tagad bez darba mētājās priekštelpā.

Taču Mūza Apolonovna, uz kuras tikumiem attiecās arī augsta modrība, prata sadzirdēt pusčukstus izteikto priekšlikumu un zibenīgi izmeta aiz durvīm neaicināto ārstētāju, uz visiem laikiem aizliedzot tam nākt.

Asjā Petrovnā viņa atrada ieinteresētu un godbijīgu klausītāju, gatavu kļūt par viņas sekotāju, palīdzēja atrast viņā esošās slimības un pat sāka apgādāt ar krāsainiem līdzekļiem no tās pašas atvilknes. Asja Petrovna ar pateicību ņēma brīnumdarītājas zāles, ar prieku tās rādīja pazīstamiem. Taču esošo zināšanu medicīnā viņai pietika, lai nelietotu nezināmus preparātus. Tos ārā mest bija žēl, un, lai labums neietu zudumā, viņa tos izrakstīja vīram. Augstu novērtējis sievas ārstnieciskās spējas, Nikolajs Sergejevičs kārtīgi rija dažādas krāsas tabletes un lielījās aizdomīgajam Napoleonam, ka pēc tām viņš jūtoties pavisam cits cilvēks. Napoleons skauda un pārrakstīja ārzemju vārdus, purpinot, ka kārtējā braucienā aiz robežas noteikti sev atradīs tādas pat zāles.

Asja Petrovna izrādījās cienījama skolniece. Viņa šuva cepurītes un kleitas, kādas bija Mūzai Apolonovnai, kopā ar viņu skatījās modes žurnālus, pavadīja viņu pie šuvējām un komisijas veikaliem, uz kuriem tai bija liela tieksme. Slimās lomu ari izdevās apgūt pietiekoši ātri, tiesa, no sākuma gadījās neveiksmes — reiz viņa pārcentās, un pārbaidītais Nikolajs izsauca «ātro palīdzību». Ārsts izklausīja Asjas Petrovnas sirdi, izmērīja asinsspiedienu un aizejot teica:

— Nekas briesmīgs. Vecuma izmaiņas, hipodinamija un agravitācijas elements.

Asja Petrovna gandrīz izkrita cauri gultas atsperēm, bet Nikolajs Sergejevičs gudros vārdus nesaprata, tikai noprata, ka, ja tiek lietota latīņu valoda, tad ir slikti. Tā ārsta vizīte nospēlēja slimajai par labu, taču, lai izvairītos no nepatikšanām, Asja Petrovna stingri atteicās no šo «zirgu ārstu» pakalpojumiem, paziņojot, ka ārstēs sevi pati.

Ārstēšanās pārsvarā izpaudās tajā faktā, ka Asja Petrovna, uz gultas guļot, stundām ilgi runāja ar paziņām, pamatā — ar Mūzu Apolonovnu. Tā kā ievākt derīgu informāciju tik ilgstošām sarunām nebija iespējams, tad sarunu priekšmets bija neko nenozīmējošas lietas, kuras parasti nevienam neienāk prātā apspriest, piemēram, kā Mūzai Apolonovnai izdevās pastaiga ar mīļoto boloņas šķirnes suneni Čap u, kādu tulznu ar jaunajam kurpēm uzberzusi Asja Petrovna un kādi pasākumi ir lietoti, lai to likvidētu, kā labāk indēt tarakānus, ko par Mūzas Apolonovnas kleitu teica tā bezkauņa Svetka utt.

Sergeju tracināja mātes bezdarbība, viņas draudzeņu niecība, viņu sarunu tukšums, darija niknu viņas augstprātība un bezierunu varmācība attieksmē pret tēvu, kas nepārtraukti cēla tumšajā kabūzī viņas bezrūpīgās pastāvēšanas pamatus. Viņš centās mainīt attiecības ģimenē, pastāstīt par dzīves lielajām problēmām, atcerējās par darba mērogiem Sahalīnā, rāja neko nedarošo Mūzu, iestājās par tēvu, tā izsaucot skaļus skandālus, kuros tēvs pieslējās Asjai Petrovnai. Abi vecāki izteica savus uzskatus par viņu tajos pašos izteicienos, kādi tie bija pirms divdesmit gadiem.

Kad Sergejs apprecējās, apstākļi ģimenē vispār kļuva nepanesami. Sākumā Asja Petrovna sāka par Gaļinu rūpēties, uzskatot, ka Sergeja sieva, protams, ir nekur nederīga saimniece, bet vīramātes vadībā kādreiz iemācīsies vismaz kaut kā uzturēt māju. Tas viss tika teikts skaļi un tieši. Jaunajai sievai lika skaidri saprast, kur ir viņas vieta un, kā tas bija pats par sevi saprotams, ar Asju Petrovnu viņa nekad nevarētu līdzināties.

Taču Gaļina izrādījās centīga, spējīga, prata šūt, mazgāt, tīrīt, gatavot un, pats galvenais, mīlēja Sergeju. Dzīvoja viņi labi, un Asjai Petrovnai, kura iedvesa dēla sievai, ka ģimenes skandāli ir neizbēgami, un liekulīgi apgalvoja, ka skandālu laikā sievietei visā ir jāpiekāpjas vīram, gan piesardzīgi piebilstot, «ja viņam, protams, ir taisnība», tāda idille nepatika. Viņai nepatika arī tas, ka Gaļina ātri un prasmīgi tika galā ar saimniecību — viss viņai izdevās veikli un jautri tai laikā, kad Asja Petrovna visu dzīvi sūdzējās par smago mājas saimniecības slogu un to vilka ar katru gadu lēnāk, bet pēdējā laikā vispār pārstāja ar to nodarboties.

Kad Gaļina piešuva Nikolajam Sergejevičam pogas un salāpīja kabatas, tas tika novērtēts kā mājas pavarda saimnieces autoritātes graušana, sava pārākuma demonstrējums un, Dievs vien zina, kas vēl. Un Asja Petrovna sāka pret vedeklu karu, nejau atklātu, protams, bet slepenu, kurā tiešais kara darbību izpildītājs bija paklausīgais Nikolajs Sergejevičs. Gaļina nesaprata, kas ir izraisījis vīratēva neapmierinātību, un vērsās pēc padoma pie Asjas Petrovnas — tā lamāja vīra smago raksturu, kas nobendējis viņas labākos gadus, bet pēc tam pastāstīja viņam sarunu saturu ar zināmām korekcijām: nedaudz mainīta intonācija, vājināta viena vieta, pastiprināta—cita, izlaists vārds, pielikta frāze—viņa tādās lietiņās bija ļoti prasmīga. Rezultātā Nikolajs Sergejevičs sašutumā lādējās par nepateicīgo vedeklu, kura ir iedrošinājusies sūdzēties, un ar dubultotu enerģiju meklēja iemeslus, lai piesietos Gaļinai.

Sergejs visus šos konfliktus uzskatīja par jauna cilvēka iekļaušanos ģimenē izveidojušos apstākļos, kā pieslīpēšanās rezultātu, un mierināja sievu, apklusināja tēvu, aicināja māti nomierinātājas lomai un brīnījās, ka tā teicās esam pilnīgi nespējīga vīra iespaidošanā. Pēc Kirila piedzimšanas Sergejam atvērās acis. Kad māte kašķīgi pieprasīja taisīt bērniņam klizmas tādēļ, ka mazajiem tas esot derīgi, kad deva pilnīgi nejēdzīgus padomus, kā puisēnu ārstēt, kad pa gabalu, rokas aiz muguras paslēpusi, kliedza, ka Gaļina nepareizi pārtin mazuli, viņš skaidri saprata, ka viņa rūpējas ne par mazo, nevarīgo būtni, bet par savu autoritāti kā pati gudrākā un zinošākā ģimenē, aizstāv savas tiesības dot obligātus norādījumus un apspiest gribu tuvākajā apkārtnē. Izsakot muļķīgus padomus tonī, kas izslēdz pretimrunāšanu, viņa pilnīgi nedomāja, kā tas atsauksies uz mazdēla veselību, jo bija svarīgi parādīt, kas mājā ir īstais saimnieks.

Sergejs saprata, ka arī agrāk mātes uzvedību ģimenē noteica tie paši apsvērumi. Viņš tiem vienkārši nebija piešķīris nozīmi un nekad nebūtu meklējis viņas rīcības patiesos motīvus, ja vien nebūtu jaunās jūtas — nedalīta atbildība par dēlu. Viņš uzņēmīgi uzstājās pret Asju Petrovnu. Tādu sacelšanos mājās viņa nevarēja izturēt, un dzīvoklī sākās īsts ienaids.

Asja Petrovna sarīkoja neciešamas scēnas, histērijas. Nikolajs Sergejevičs saskaņoti piebalsoja savai pavēlniecei, bet tad viņa sāka kliegt: «Arā no manas mājas!» Viņš apmulsa un slēpās savā kabūzī. Reizēm Asja Petrovna, teatrāli pieķeroties savai sirdij, krita uz gultas, nepiemirstot apstādināt vīra tieksmi izsaukt ātro palīdzību. Tad Nikolajs Sergejevičs rosīgi lauzīja rokas un, acis izbolījis, čukstus kliedza Sergejam: «Redzi, ko jūs nodarījāt!» un sašuta par dēla bez- jūtību un cietsirdību, kuru Asjas Petrovnas izspēlētās traģēdijas bija pilnīgi pārstājušas aizkustināt.

Tā turpinājās gandrīz trīs gadus, bet tad kvartālā sākās rekonstrukcija. Māju nojauca, un Elefantovi pārvācās ne tikai uz dažādiem dzīvokļiem, bet arī uz dažādiem namiem. Zināmu laiku viņi vispār viens pie otra negāja. Pēc tam attiecības atjaunojās, bet vēl arvien palika saspīlētas. Elefantovs māti savās mājās redzēja tikai ģimenes svētkos, ari pats bez galējas nepieciešamības pie viņiem neiegāja.

Atgriezies no kontinenta, Elefantovs iestājās par inženieri Automātikas un sakaru ZPI. Šeit viņš ātri izvirzījās — kļuva vecākais inženieris, pēc tam — sektora vadītājs. Noformējās kā reflektants, lai gan ar tēmas apstiprināšanu radās sarežģījumi — ekstrasensorie informācijas pārraides jautājumi vēl nebija zinātnisku meklējumu objekts un, kā izteicās zinātniskās padomes sekretārs, «tā nav disertācijas tēma, bet sensacionāla raksta virsraksts avīzē».

Elefantovs uzstāja, un tēmu viņam apstiprināja. Pieredzējušie padomes locekļi zināja, ka iesācēji ātri zaudē vēlmi sagraut pamatus, nolaižas no sasapņotiem augstumiem uz sadzīves cietzemes un, tā mēdz būt, pārspēj savus audzinātājus prakticismā un uzmanībā. Bet nomainīt tēmu nekad nav par vēlu.

—  Veltīgi tu, Sergej, ar blēņām darbojies, — draudzīgi, bet jau nedaudz no augšas, teica bijušais kursa biedrs Kabargins. — Ar visādām glupībām noskaņosi ļaudis pret sevi, radīsi iespaidu, ka esi izlēcējs. Kāda tam jēga? Tev taču vajag aizstāvēties! Ej uz aspirantūru pie Paltusova, viņa jājamzirdziņš —automātiskā ugunsdzēsības sistēma. Viss ir skaidrs un saprotams, bez tam viņam jau ir iespaids, tātad izsišanas spēks… Pēc trim gadiem — zinātņu kandidāts, un tad, lūdzu, vari būt oriģināls.

Kabargins bija nogājis tādu ceļu, aizstāvējies un tādēļ runāja svarīgi un nozīmīgi, jūtot savas morālās tiesības pamācīt. Protams, ka viņš pilnīgi aizmirsa, kā no Sergeja norakstīja uzdevumu risinājumus radiotehnikā, kā lūdza uztai-sīt diploma projekta aprēķinu daļu, kā eksāmenā gaidīja glābjošo špikeri.

—   Bet vai tu esi sācis būt oriģināls?

—   Nesapratu, — pacēla uzacis Kabargins.

—  Pēc aizstāvēšanās atgriezies pie drosmīgām un interesantām idejām?

Elefantovs Kabarginam, kuram nekad neradās pat pati sīkākā ideja, gribēja nodzīt augstprātību, bet tas neizdevās.

—   Velti tu tā! — augstprātīgi viņš atmeta. — Es pa labam… Man tavas lietas nav vajadzīgas, man ir kārtībā…

Patiesi, Kabargins pārliecinoši virzijās pa administratīvajām kāpnēm un viņa perspektīva bija mirdzoša. Klīda pat runas par galvu reibinošu karjeru, neviens nezināja, cik tas ir patiesi, bet ar viņu strīdēties izvairījās.

Elefantovs nodomāja, ka pēdējās frāzes mērķis—viņam atgādināt par sarunu biedra varenību, un, ja Sergejs noklusēs, Kabargins nospriedīs, ka ir pratis viņu iebaidīt.

Tādēļ viņš atturīgi pasmaidīja un pameta ar galvu.

—  Zinu, protams, lasu tavus rakstus. Tikai, kāpēc tev ir tik daudz līdzautoru, pie tam — visi aspiranti?

Jautājums bija lieks, bez tam Elefantovs negrasījās to uzdot, bet uzdeva tikai sava iesīkstējušā paraduma vadīts— nepieļaut, lai kāds viņu varētu turēt aizdomās par to, ka viņš būtu gļēvulis. Taču vēlāk, kad baumas apstiprinājās un Kabargins, kļuvis direktora vietnieks, katrā izdevīgā gadījumā lika viņam sprunguļus riteņos, Sergejs saprata, ka tam nepatīk pretimrunāšana. Taču nenožēloja par savu izrādīto neatkarību, uzskatot, ka sevi lauzt, lai gūtu priekšniecības labvēlību — viņam nav pieņemams.

Elefantovs visā pilnībā iegrima darbā. Darāmā pārpilnībā sāka likties, ka no pilsētas viņš nekur nav izbraucis un vispār tikko ir beidzis institūtu. Bet, kad viņš atgriezās rekonstruētajā pagalmā ar nojauktajiem šķūnīšiem, iztaisnotām ejām un pazudušajām caurejām, pagājušo gadu pazīmes dūrās acīs no visām pusēm.

Moisejs sēdēja cietumā, bet Vasjka Sirovarovs jau atbrīvojies un iereibis, saticis Sergeju, labpatikā stāstīja, kā viņu vērtē priekšnieks un ciena iecirkņa pilnvarotais. v

Grigorijs kļuvis vēl resnāks, krietni saguris. Žēlojās par sirdi un pārstāstīja žurnāla «Veselība» publikācijas. Elefantovam viņa kļuva žēl, bet Grigorijs pēkšņi novērsās no slimībām un kļuva jautrs:

— Atceries, Pelēkais, kā tu cāļus ar caunu sadraudzēji? Nu tas bija jautri!

Sergejs atcerējās un atkal izjuta pret Grigoriju slēptu nepatiku.

Bērnības gadu piemērs — Vova Zotovs — kļuva par televīzijas meistaru, apprecējās ar televīzijas ateljē kasieri, tādu pat bālu un pliekanu kā makaroni, kurus viņa gatavoja vīram ar pārsteidzošu patstāvību.

Brangs, ļumīgs, ar miltu maisam līdzīgām porām sejā un agru aizdusu, viņš pamanījās saglabāt bērna optimismu un dzīvesprieku, kam, pēc Elefantova domām, nebija nekāda pamata. Par ko, jājautā, ir jāpriecājas, ja tev irpanīkusi sieva, kas no mājas atbaida visus tavus draugus un uzskata tevi par savu īpašumu, līdzīgu mājdzīvniekam, kam ir pienākums par izbarotiem makaroniem izpildīt visus saimnieciskos darbus, kādus vien var izdomāt, ja dienu pēc dienas nākas izpildīt vienmuļo, apmierinājumu nesniedzošo darbu, ja, tuvojoties trīsdesmit gadu vecumam, tev ir vēders līdz ceļiem un reti, bagātīgi izkrītoši mati? Tad taču pakārties var aiz skumjām!

Taču Zotovs acīmredzot domāja savādāk. Sabiedrisks, pārlieku runatnīgs, viņš ietilpa tajā ļaužu kategorijā, kas zina visu par visu. Nebija tāda jautājuma, kuru viņš neuzņemtos atbildēt.

Ja kāds gribētu uzzināt, kā likvidēt ugunsgrēku reaktīvajā iznīcinātājā divpadsmit tūkstoš metru augstumā, kad ir atslēgusies ugunsdzēsības sistēma, Vova tūdaļ dotu vispusīgu padomu. Tiesa, ar viņa palīdzību diezin vai izdotos nodzēst atkritumu spainī gruzdošu lupatu, bet tas jau ir cits jautājums. Galvenais, ka viņš pats jutās kā zinošs cilvēks, kas ir derīgs apkārtējiem.

Sievas uzdevumus Vova uzņēma ļoti nopietni un tos izpildīja ar pilnu atbildību. Ja bija vajadzība izurbt virtuves sienā caurumu, tad tam tika veltīta vesela brīvdiena. Viņš apstaigāja kaimiņus, aizņēmās urbjmašīnu un urbjus, meklēja elektropievada pagarinātāju un vadu iezemēšanai, pēc tam arī gumijas cimdus… Kad darbu varēja sākt, Vova atcerējās, ka ir jaudīgākas urbjmašīnas, atkal staigāja pa dzīvokļiem, pārskatīja instrumentus, salīdzināja. Tai pat laikā piedalījās sarunās, ja aicināja — piesēda pie galda. Vēlu vakarā Zotovu dzīvoklī radās viens caurums vairāk, un Vova ar izpildīta pienākuma sajūtu likās gulēt bez aizdomām, ka līdz nākošajai svētdienai sievas plāni var mainīties, caurumu nāksies urbt citā vietā, bet šīsdienas — rūpīgi aiztaisīt.

Tas viss viņu nemaz neapgrūtināja. Tika uzskatīts, ka viņš dzīvo ne sliktāk par citiem, bet, kad izdevās atļauties mazus prieciņus, piemēram, izrauties no aizgalda ar iemeslu, ka jāaiznes uz laiku aizņemtie instrumenti, tad brīva papļāpāšana stundiņu vai divas ar paziņu pie alus kausa pārvērta dzīvi par svētkiem. Pat gaidāmais ar sievu, kas necieta viņa prombūtni, nebojāja garastāvokli.

Elefantovs kaut kā neiekļāvās pagalma dzīvē. Viņu nevilināja domino uz dēļu galda, alus ar šņabi vīnogulājiem apvītajā lapenē, sarunas par futbolu pie kāpņu telpas un sestdienas pasēdēšanas ar mūziku un dziesmām. Viņa pamat- intereses bija ārpus šīs sfēras. Institūtā viņš iegāja arī brīvdienās.

Eksperimentējot ar jūtīgām mikroviļņus uztverošajām iekārtām, Elefantovs centās atklāt elektromagnētiskos laukus, kuri varētu būt ārpusjūtamās informācijas nesēji. Reiz šautriņa nodrebēja. Sergejs trīskāršoja pūles un pārvietoja šo drebošo kustību pašrakstītāja vilktā līnijā uz lēni izlieno- šas papīra lapas un sajuta pirmatklājēja sajūsmu, kuru nedaudz mazināja doma, ka tik vienkārši lielie atklājumi nenotiek un var arī iekrist tāpat kā circenis pelnos…

Noklusējot par rezultātiem, Elefantovs aiznesa lentes rullīti uz Medicīnas institūtu un palūdza smadzeņu fizioloģijas speciālistus izteikt savas domas par papīrā esošo līniju izcelsmi.

Dvēseles dziļumos viņš tomēr cerēja, ka aparāts ir fiksējis nepazīstamu smadzeņu aktivitātes veidu. Tādēļ liela bija viņa vilšanās sajūta par atbildi — parastā encefalo- gramma, pie tam — ļoti nekvalitatīva.

Elefantova sarūgtinājums bija redzams. Arī ārsti painteresējās, kas par lietu. Sergejs izstāstīja. Speciālistu garastāvoklis strauji uzlabojās.

—   Jaunais cilvēk, jums taču vajag dejot! — katedras vadītājs, sārts docents ar modernu bārdiņu, tikai nedaudz vecāks par Elefantovu, atkal jau ieinteresēti sāka apskatīt lenti. — Parastos apstākļos ir jāpievieno kontakti pie pacienta galvaskausa, bet jūsu aparāts ļauj bez visa tā iztikt! Zemā kvalitāte ir izskaidrojama ar to, ka jums vispār nav saprašanas par encefalogrāfiju!

Bārdainais uzņēmīgi sarullēja lenti.

—  Ziniet ko? Liecieties mierā ar neesošu substanču meklēšanu, darbosimies kopā un noslīpēsim aparātu! Paraug- eksemplārs — mūsu! Uz prioritāti, dabiski, nepretendēsim. Atklājums ir jūsu, atalgojums — arī, autorapliecību saņemsiet uz sava vārda… Kāds ir jūsu uzvārds? Lieliski! BEE-1. Skan? Bezkontakta Elefantova encefalogrāfs, pirmais modelis. Kāpēc pirmais? Uzklups mūsu medicīniskā branža, sāks uzlabot, modificēt, samazināt svaru, gabarītus, palielinās kanālu skaitu, nu un vēl… vēl.

Docents uzbudināts plātījās ar rokām.

—  Bez tam jūsu aparāta jūtība to atļauj izmantot daudz plašāk — lai kontrolētu daudzu iekšējo orgānu funkcionēšanu. Es, piemēram, redzu perspektīvu bezkontakta kar- diogrāfijai, žultspūšļa lokācijai, nierēm… Šis izgudrojams jūs nejau uzreiz padarīs slavenu, bet, kad realizēsies visas tās ieceres, kuras balstītas uz jūsu principa… Un mēs nepaliksim ēnā…

Elefantovs sajuta, ka viņam pielīp sarunas biedra uzbudinājums.

—  Ziniet ko? Tūlīt mēs iesim pie prorektora zinātniskajā darbā. Pie mums plāno radīt medicīnas tehnikas laboratoriju, vajadzīgs jēdzīgs vadītājs, tehnisks un, kā saka—kas meklē, tas atrod…

—  Pagaidiet, es tā nemaz negribēju… — Elefantovu tāda aktivitāte mulsināja.

—   Bet ko gan gaidīt? Jākaļ dzelzs, kamēr tā vēl karsta!

Sārtais bārdainis pielēca kājās un, satvēris Elefantovu

pie rokas, centās to aizraut sev līdzi, bet tas apņēmīgi atbrīvojās.

—   Medicīnas tehnika manos plānos nav paredzēta,— teica Elefantovs diezgan sausi. Viņam nepatika pārāk uzstājīgi cilvēki. — Pāriet uz Medicīnas institūtu es negrasos, tādēļ arī iet pie prorektora nav vajadzīgs.

—  Kā jūs gribat,— nedaudz aizvainoti atbildēja docents.

Tiesa, viņš pieklājīgi pavadīja Elefantovu un, iedevis

vizītkarti, aicināja sadarboties, atkārtojot, ka tā ir izdevīgi abām pusēm.

—    Bet kur slēpjas jūsu izdevīgums? — Elefantovs painteresējās, apskatot blīvā kartona gabaliņu ar zeltīto iespiedumu: «Pičugins, medicīnisko zinātņu kandidāts, docents, telefoni, adrese.»

—   Vai, patiesi, jūs nesaprotat? — Pičugins bija pārsteigts. — Tā taču ir zelta dzīsla! Jauns, interesantu, perspektīvu pētījumu virziens! Vai jūs domājat, ka pie mums bieži nāk ar tādām idejām? Nē! Jūs esat pirmais.

Viņš iesmējās.

—  Nāca viens šiziķis, lūdza viņu izpētīt. Viņš it kā domas lasot. «Es, — saka, — esmu fenomens.» Knapi tikām vaļā.

—    Bet vai viņa adrese jums ir? — negaidīti jautāja Elefantovs. — Un uzvārds?

—    Kāpēc? — Pičugins neizpratnē pacēla uzacis. — Porejevs. Vārdu aizmirsu. Viņš atstāja telefonu, ja es neesmu to izmetis… Bet kāpēc jums viņš?

—    Vajadzīgs, — Elefantovs pats nevarēja izskaidrot savas intereses cēloni. Viņš vienkārši sekoja intuīcijai, kura teica priekšā, ka ar «šiziķi» vajag iepazīties.

Pičugins parakājās uzblīdušajā piezīmju grāmatiņā un izņēma saburzītu lapiņu.

—   Atradu! Atdodu bez atlīdzības, taču — esiet uzmanīgs — psihi ļoti bieži rada iespaidu, ka ir pilnīgi normāli cilvēki, un pilnīgi pārliecinoši stāsta savus murgus.Šis Porejevs ir tieši tāds.

Elefantovs lapiņu noglabāja, taču piezvanīt uz pierakstīto numuru iznāca ne tik drīz. Bezkontakta encefa- logrāfa pilnveidošana aizņēma visu brīvo laiku astoņu mēnešu ilgumā.

Beidzot aparāts bija noregulēts, jūtīguma un ieraksta kvalitāte pārspēja citu aparatūru rādījumus, tāpēc nebaidoties varēja noformēt izgudrojuma pieteikumu.

Šai laikā Elefantovu izsauca Kabargins. Ejot pie direktora vietnieka, Elefantovs atcerējās, ka pēdējā pusgada laikā tas divreiz ir viņam pievērsis uzmanību. Pirmajā reizē aizliedza izmantot bibliotēkām paredzēto dienu, motivējot ar to, ka šīs tiesības attiecas tikai uz zinātniskajiem līdzstrādniekiem, bet ne uz vadošo inženieru personālu.

Otrā reizē no plāna izslēdza darbu pie bezkontakta ence- falogrāfa, jo tas neatbilstot laboratorijas profilam. Ko viņš bija sagatavojis tagad? Vai tik neplāno sektora vadītāja štata vienības samazināšanu?

Taču Kabargins viņu sagaidīja draudzīgi, jautāja, kā iet, painteresējās par ģimenes dzīvi, piedāvāja cigareti. Pēc tam ķērās pie lietas.

—   Lasīju pārbaudes rezultātus, — viņš ar baudu ievilka un skaisti izpūta dūmus. — Un sapratu, ka esmu kļūdījies —vajadzēja aparātu ietvert nevis plānā, bet saimnieciskā līgumā. Es, godīgi runājot, domāju, ka tā ir tukša fantāzija un nekas prātīgs tev neiznāks. Bet… nenovērtēju. Malacis! Kļūdas ir jālabo, tādēļ arī tevi izsaucu… Tūlīt sāksies visa kancelejiskā jezga, papīru smērēšana. Citi tur augšā arī var kļūdīties vērtējumos… Vajag kaut kā pret to apdrošināties.

—   Kā tad?

Kabargins novērsa acis.

—    Tev vajag kādas autoritātes atbalstu. Tad arī šeit dokumentu noformēšana būs ātrāka un neradīsies sarežģījumi.

Elefantovam viss kļuva skaidrs.

—  Kur tad ņemt šo autoritāti? Solīds cilvēks neuzņemsies būt par līdzautoru tikai uz papīra. Es piedāvāju Ņiki- forovam, bet viņš — pilnīgi… Nu un tu arī, protams, nepiekristu…

Kabargins iekšēji nodrebēja, izdzirdis vārdiņu «tu», bet pats vainīgs —- pats noteica šo sarunas toni.

—  Parakstīties uz tādu lietu var tikai kāds nebūt lutausis, pilnīgs nejēga radošā nozīmē…

Elefantovs vientiesīgi ieskatijas neko neizsakošajās sarunas biedra acīs.

—  …Bet kam man tas? Labāk ir iztikt ar savu autoritāti, lielu vai mazu — tādu, kāda tā ir. Pareizi?

Kabargins uzmanīgi apskatīja cigaretes galiņu.

—  Kad ķeries pie lielās lietas, ir svarīgi nepārvērtēt savus spēkus. Citādi var pārstiepties. Tādēļ es tevi uzaicināju — kopā padomāt, apspriesties…

Elefantovs nesaprotoši izpleta rokas.

—    Ko tad tagad apspriesties — darbs jau padarīts. Pieteikumu esmu sagatavojis, bet, ja mūsu birokrāti sāks stiept gumiju, tad griezīšos pēc palīdzības gan pie tevis, gan pie direktora… Taču domāju, ka tāda vajadzība neradīsies. Esmu nodrošinājies ar spīdošu Medicīnas institūta atsauksmi un viņu lūgumu ministrijai par aparāta ieviešanu sērijveida ražošanā. Tādos apstākļos neviens neuzdrošināsies bremzēt pieteikumu. Tas var būt nedroši — var iegūt konservatora, retro grāda vai vēl kāda cita slavu…

—   Nu labi.

—  Kabargins uzmanīgi nodzēsa cigareti pret pelnutrauka malu. — Varat būt brīvs.

—   Uz redzēšanos.

Izejot pieņemamajā telpā, Elefantovs pasmaidīja. Viņi ar Kabarginu lieliski saprata viens otru. Un, lai gan nupat viņš ieguva varenu ienaidnieku, Elefantovs ar sevi bija apmierināts — viņam ne uz brīdi neuzplaiksnīja doma, ka ir iespējams piekrist izdevīgam darījumam. Viņš neļāvās sevi pakļaut, neļāva uzspiest svešu gribu. Lai arī turpmākajā darbā tas draudēja ar sarežģījumiem, Sergejs rīkojās kā nākas — godīgi, atbilstoši noteikumiem.

Kad viņš par notikušo pastāstīja Ņikiforovam, tas pasmējās:

—  Nekas, tādi tipi atkāpjas, kad viņiem dod pretsparu. Viņi pārtiek no tiem, kas piekāpjas, ir bailīgi, pielien… Malacis!

Aļiks Orehovs situāciju novērtēja citādi.

—    Vecais, jāskatās uz priekšu. Tu sevi esi parādījis, priekšnieku ar degunu galdā iebakstīji, tas, protams, ir patīkami, taču patikšana pāries — nedraugs paliks. Lūk, Semjons Fedotovičs tādās lietās ir baigais specs. Prot gan savas intereses ievērot, gan no konflikta izvairīties!

—   Šis Semjons Fedotovičs tev pie mēles pielipis. Tu uz viņu atsaucies visos dzīves gadījumos, drīz sāksi citēt.

Par šo cilvēku Sergejam daudzas reizes nācās noklausīties sajūsminātas atsauksmes. Orehs apbrīnoja Semjona Fedotoviča prātu un lietišķo tvērienu, viņa prasmi dzīvot, derīgo paziņu daudzumu, spējas dabūt visu, ko vēlies. Viņš ar aizrautību stāstīja, kā un ar kādiem cilvēkiem viņi bijuši kopā somu pirtī, cik lieliska izrādījusies zivju zveja īpašā, ne katram pieejamā vasarnīcā, cik burvīga bijusi mēbeļu garnitūra, kuru Semjons Fedotovičs esot uzdāvinājis savai mīļākajai…

Elefantovs paziņas sajūsmu neatbalstīja, un viņa vienaldzība Orehu tracināja līdz baltkvēlei.

—   Labāk būtu mācījies no cilvēkiem, kā jādzīvo! — karstumā viņš pat aizmirsa par centīgo, rūpīgi ietrenēto atturību. — Bet tu pinies ar to Ņikiforovu, kuram, atskaitot vecu, salāpītu mēteli, pie dvēseles nekā nav!

—  Tu ko, Oreh, esi jucis, vai? — Elefantovs skatījās uz Aļiku ar tāda atklāta cilvēku pārsteigumu, kas otram izskaidro pilnīgi acīmredzamas lietas. — Ņikiforovam pie dvēseles ir vairāk nekā visiem taviem aferistiem kopā. Tiem pat dvēseles nav, tikai alkatība un mūžīgais aprēķins — kam pasmaidīt, kam pakalpot, kuru — apriet… Bet Boriss — gudrinieks, talantīgs puisis, godīgs, uz viņu visā var paļauties. Un nekad viņš nav meklējis izdevību, tādēļ arī staigā vecā mētelī.

—   Nu un muļķis!

Elefantova mierīgums, viņa pārliecība par savu taisnību Oreham ķērās pie sirds.

—  Bet Semjonu Fedotoviču tu velti uzskati par afēristu. Solīdi ļaudis, ar stāvokli, autoritatīvi — visi viņus ciena…

Elefantovs pasmaidīja.

—   Līdz laikam. Kamēr tiesai nav bijis vajadzīgs raksturojums.

—   Tu viņus vienkārši nepazīsti. Kādreiz tevi iepazīstināšu — savus uzskatus mainīsi.

Pēc pāris nedēļām, kad Elefantovs jau bija aizmirsis šo sarunu, Orehovs viņu aizvilka uz vasarnīcu, kur jautri atpūtās pieci korpulenti, līdzīgi spīdošiem bebriem, vīrieši.

Aļiks šeit bija savējais, bet — šoferis, pavārs vai pirtnieks. Elefantovu uzņēma kā līdzīgu, lai arī lika saprast, ka tas viņam ir liels gods.

Semjons Fedotovičs prasmīgi uzsauca tostus, starp citu, arī citi neatpalika. Galda runas iznāca skaistas, gudras un pamācošas.

Iedzēra par visiem — par saimniekiem, par vecākiem, par īstu draudzību, par krietniem cilvēkiem. Vārdi «godīgums» un «krietnums» šeit tika bieži lietoti, bet jēga šais vārdos šķita citāda, ne tāda, pie kādas Elefantovs bija pieradis un uzskatīja par vienīgo.

Piemēram, Semjons Fedotovičs ļoti lielīja kādu Mamo- novu, kas pēc septiņus gadus ilgas nosēdēšanas atdevis lielu parādu.

—   Ja nebūtu kārtīgs — teiktu, ka visu paņēma, aprakstīja, konfiscēja, ka daudz laika pagājis un ir pavisam pliks… Un man — kauns pieprasīt. Bet viņš rīkojās godīgi.

—   Bet par ko sēdēja? — Elefantovs painteresējās.

—Nejau par zādzībām, protams! — nosmīnēja Semjons Fedotovičs. —Nepatikšanas darbā…

«Cik garš, tik plats,» — nodomāja Elefantovs un gribēja pajautāt, kāds gan godīgums var būt cilvēkam, kas notiesāts par pretlikumīgām mahinācijām, taču atturējās.

Šajā kompānijā pastāvēja sava priekšstatu sistēma par to, kas ir labi, slikti, atbalstāms un apkaunojošs. Tā atšķīrās no visu pieņemtās, un tiem, kas to ievēroja, vajadzēja apzināties savu nepilnvērtību starp normāliem cilvēkiem. Šīs sistēmas pielūdzēji iedzen savu būtību dziļumos un tai atļauj tikai uzmanīgi šad tad paskatīties cauri spraugām uz normāliem cilvēkiem.

Ari tagad kompensējošais komplekss viņiem lika izcelt katra klātesošā augstās cilvēciskās īpašības un atkārtot līdz apnikumam vārdus, kurus nav pieņemts runāt bez vajadzības.

Nožēlojama rijoša un dzeroša protoplazma!

Godīgums neradīsies no tā, ka par to simts reizes iedzerts!

Jebkurš no jautājumiem, ko Elefantovam gribējās uzdot, še izskanētu kā trauksmes signāls — domubiedru nometnē ielavījies svešais, kas pratis paskatīties zem rūpīgi pieslīpētām maskām. Prom viņu, sist viņu un… ūdenī!

Elefantovs nosmīnēja.

Tik tālu, protams, neaizietu, bet savstarpēja nepatika ir nodrošināta.

—   Kāpēc bojāt vakaru? Pasēdēšu klusējot.

Kopā ar visiem viņš iedzēra par godīgumu cilvēku attiecībās, par īstiem cilvēkiem, paēda Orehova gatavoto zivju zupu.

Pēc tam Orehovs visus aizveda pie Ivana Varfolome- jeviča, kura milzīgā ķieģeļu māja lepni spīdināja cinkoto jumtu klusā, zaļā ieliņā divus soļus no pilsētas centra.

Izvietojās pagalmā, baseinam līdzās, ar zilām un sārtām flīzītēm. Saimniece pasniedza īstu turku kafiju, saimnieks sarūpēja pudeli trīsdesmitgadīga konjaka.

Pēc kafijas sadomāja peldēties. Elefantovs gribēja aiziet, bet Semjons Fedotovičs kaut ko iečukstēja Oreham ausī, un viņi aizgāja trijatā.

Elefantovs domāja, ka viņu vienkārši aizvedīs mājās, bet Orehova «Zims» nobremzēja pie skaistas deviņstāvu mājas jaunā mikrorajonā.

—    Tagad, lūdzu, pie manis, — viesmīlīgi norūca Semjons Fedotovičs un pirmais izkāpa no mašīnas.

—    Tev veicas, vecais, — piemiedza ar aci Orehs. — Pie Pulkveža mājās ne katrs ir bijis.

—   Kāpēc «Pulkveža»? — Elefantovs pajautāja pirmo radušos jautājumu. Viņu pārsteidza nesaprotamā uzmanība no Semjona Fedotoviča puses, un viņš centās saprast, ar ko ir izraisīta šī interese par viņu.

—  Pulkvedi viņš sen jau pāraudzis, tas ir tiesa, — nosmīnēja Orehs. — Taču iesauku neapmainīsi, tā ir palikusi no jaunības gadiem.

Semjons Fedotovičs dzīvoja otrajā stāvā četristabu dzīvoklī, kas sevī bija ietvēris jaunākos namu celtniecības sasniegumus. Krāsainais parkets, maigi atblāzmojošo tapešu tonis pieskaņots aizkariem, vienlaidus, bez rāmju sadaļām, logu stikli, pēc skata kosmiska santehnika, neparasto mēbeļu garnitūra — visam vajadzēja uzreiz demonstrēt saimnieka neordinaritāti.

Semjons Fedotovičs viesus nosēdināja dziļos, ar sudrabainu velūru apvilktos, maigi piekļāvīgos krēslos un aizgāja nodot rīkojumus, bet Orehs uzvaroši skatījās uz draugu.

—   Nu kā? Nomirt un nepiecelties?

Elefantovs paraustīja plecus. Viņš bija pieradis pie noteiktām cilvēka rakstura pazīmēm, pēc tipogrāfijas krāsas smaržojošiem rakstu autoreksemplāriem, kas publicēti solīdā žurnālā, jūtami smagām monogrāfijām, autorapliecībām un līdzīgiem atzīšanas atribūtiem.

Pastāvēja arī citi uzskatāmi panākumu kritēriji: neapšaubāma zinātniska speciālā literatūra, obligātie ielūgumi uz visdažādākajiem semināriem, konferences, simpoziji, pārstāvība dažādās redkolēģijās un padomēs, ārzemju komandējumi.

Tāda līmeņa panākumiem bija arī atbilstošs ārējais noformējums: pakļautais zinātniskais kolektīvs, vairāk vai mazāk «šiks» kabinets, jauna, skaista vai jauneklīga, pietiekami pievilcīga sekretāre pieņemamajā telpā, personāla automašīna, komandējuma nauda — valūta.

Sasniegtā atblāzma apgaismoja arī sadzīvi: komfortabls dzīvoklis, skaistas mēbeles, dārgs apģērbs. Tas viss bija it kā ierāmējums talantam, strādīgumam, milzīgajam garīgās enerģijas patēriņam. Sekas tam, ko izdevās sasniegt zinātnes laukā, nebija no tā atdalāmas, un tādēļ parasti nāca jau tad, kad dzīve tuvojās rietam.

Elefantovs vienmēr ar izbrīnu uztvēra citu, neparastu pasauli, kur ar antikvārām mēbelēm «šiki» iekārtotie dzīvokļi, jaunie automobiļi, labiekārtotās vasarnīcas, firmīgas lietas, aizraujošie ceļojumi nebija piekabe pie galvenā, nenoslēdza grūtu un cienījamu ceļu, bet paši par sevi bija dzīves pamats.

Elefantovs katru reizi brīnījās. Uz ko balstās pārticīgā, agrā superlabklājība? Ko tā demonstrē un izsaka? Un nonāca pie slēdziena, ka tā ir kaut kā necienīgas sekas, apkaunojoša, bet tādēļ nav stingra, plūstoša un jebkurā brīdī var pārvērsties pelnos, pīšļos, par neko. Un, lai arī savā dzīvē viņš ne reizi nebija redzējis līdzīgas pamācošas pārvērtības, viņa pārliecība nemainījās, un Sergejs pret izacinošo neizskaidrojamās materiālās labklājības demonstrāciju izturējās ar riebumu un zināmu piesardzību tā, kā bērnībā iztūrējās pret zalkšiem — nekaitīgiem, bet tomēr — čūskām.

Bet atbildēt uz Oreha jautājumu, ka otro reizi šajā laikā viņš izjuta piesardzīgu riebumu, Elefantovs uzskatīja par neērtu. Viņu tomēr aicināja ciemos, bet tā atbildēt nozīmētu parādīt klaju nepateicību. īstenība ir tā, ka vairāk nekad viņš nepārkāps Arkādija Hristoforoviča vai Semjona Fedotoviča mājas slieksni. Tādēļ viņš klusējot paraustīja plecus, ko Orehs novērtēja kā slēptu sajūsmas izpausmi.

—   Vēl ne to ieraudzīsi! — viņš lepni pasolīja, ērtāk iekārtojoties mīkstajā krēslā.

Drīz pievienojās Semjons Fedotovičs. Pēc dažām minūtēm rūpīgi koptā jaunā sieva, tērpta dārgā mājas kleitā, iestūma ar delikatesēm apkrautu servēšanas galdiņu.

—   Elizabete, — saimnieks īsi iepazīstināja.

Orehovs galanti pieskārās viņas rociņai. Elefantovs, nedaudz aizkavējies, arī pieskārās ar lūpām gludajai, smaržojošajai ādai.

—  Vai maziņā apsēdīsies kopā ar mums? — pieklājības dēļ jautāja Semjons Fedotovičs.

—   Nē, es iešu paskatīties vidiķi.

Viņai bija skaista seja, aukstas, vienaldzīgas acis, slinka gaita.

—   Es gribu iedzert par tevi, Sergej, — saimnieks piepildīja kristāla glāzītes ar smaržojošu tumši brūnu šķidrumu un katram nolika sviesmaizes ar ikriem.

—    Esmu daudz dzirdējis par tevi no Oļega, — viņš norādīja uz godbijīgi sastingušo Orehovu, — bet šodien uzmanīgi tevi vēroju un sapratu, ka neesmu kļūdījies. Tu esi gudrs un perspektīvs puisis, noteiktos apstākļos vari tālu tikt. Bet par to vēlāk. Tagad es tev vēlu sasniegt to, ko esi pelnījis.

—    Tad, lūk, par apstākļiem, — Semjons Fedotovičs turpināja, sagremojot sviestmaizi. Mērķa sasniegšanas labad ir jāprot satikt ar ļaudīm, būt lokanam un diplomātam. Šo īpašību tev ir par maz. Jā, jā! Nesmaidi! Lai arī tu sēdēji visu vakaru klusējot, mūsu kompānijas neatzīšana bija spilgti redzama tavā sejā. Starp citu, pilnīgi veltīgi. Mēs tev varam gandrīz visā palīdzēt…

—   Piemēram, — Elefantovs nekautrīgi pārtrauca.

—Nu… kur vajag. Es, piemēram, labi pazīstu Bistrovu, esmu bijis pie viņa mājās…

Korespondējošais loceklis dzīvoja ievērojami kautrīgāk, un Elefantovs nodomāja, ka Semjons Fedotovičs katrā ziņā ir pārnesis sava interjera pārākumu uz personiskajiem novērtējumiem.

—   Pie gadījuma varu aizlikt par tevi kādu vārdiņu…

—   Es arī pats protu runāt.

—   Svarīgi, kā un kad teikt, — Semjons Fedotovičs pret viņu izturējās pacietīgi, kā to dara pieredzējis skolotājs ar jēdzīgu, bet nedisciplinētu skolēnu.

—  Ar Bistrovu, pieņemsim, arī tu parunāsi tā, kā vajag, bet ar Kuročkinu un Bezdikovu tu attiecības sabojāji. Es pat nerunāju par Kabarginu.

Elefantovs uzmeta Oreham neapmierinātu skatu.

—   Jūs esat labi informēts.

—   Un ne no Oļega. Pamatā — ne no Oļega. Mans dēls strādāja pie jums institūtā, tikai citā laboratorijā. Nu, lūk, Kuročkins, Bezdikovs, Kabargins, vēl arī citi nelabvēļi, bet tev viņu nav maz, ir spējīgi sagādāt daudz nepatikšanu, it īpaši, ja tu uzvedīsies tikpat neapdomīgi kā agrāk.

—Neredzu pamatu, lai mainītu savu uzvedību un kādam piemērotos!

—    Tu iegūsi nepatikšanas vēl vairāk. Bet es uzņemos šos ļaudis neitralizēt. Par sirdsdraugiem viņi tev nekļūs, taču netraucēs! Ar tavām spējām tas būs pilnīgi pietiekami.

Elefantovs gribēja atbildēt, bet Semjons Fedotovičs protestējot pacēla roku:

—   Un vēl! Prāts jau kā tāds netiek apmaksāts, tu nevari salasīt pat pāris simtus mēnesī, bet tas nu nekādi neder.

—   Jūs arī šajā ziņā gribat man palīdzēt? — Elefantovs iesmējās. — Varbūt jūs esat mans īstais tēvs, kas nelaimīgu mazuli pametis, un tagad to plosa sirdsapziņas mokas?

—Nē, mana interese par tevi ir tīri lietišķa. Tu — ideju ģenerators. Tev ir materiāli un ieceres trīs disertācijām. Tu daudz ko atmet kā blakusproduktu, lai arī tas var būt derīgs. Bet patreiz mans dēls ir otrā kursa aspirants, un viņa lietas galīgi neiet uz priekšu. Vai saproti, par ko runāju?

Semjons Fedotovičs uzmanīgi skatījās Elefantova acīs.

—    Pakalpojums pret pakalpojumu, dots pret dotu, un mēs esam kviti? Un — kā jūs iedomājaties manu palīdzību? Konsultācijas, nodarbības pēc individuāla grafika, apgāde ar manis iegūtajiem datiem?

—    Nē, es gribu noslēgt ar tevi līgumu, — Semjona Fedotoviča roka ienira žaketes iekšējā kabatā. — Oļega* klātbūtnē var — viņš ir savējais. Tu pilnībā Valērija vietā uztaisīsi disertāciju, bet es tev palīdzēšu visā, ko vajag, un bez tam…

Semjons Fedotovičs izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un iestūma to Elefantova rokās.

Tā ir kompensācija par laika un spēka patēriņu.

Elefantovs nesaprotoši skatījās uz Semjonu Fedotoviču, ieraudzīja Oļega atkārušos žokli un saprata, ka rokā ir nevis piezīmju grāmatiņa, bet naudas paciņa bankas iesaiņojumā.

Viss, par ko līdz šim bija runājis Pulkvedis, bija nieki, un viņa priekšlikums ari bija pilnīgs absurds. Naudas paciņai vajadzēja visu darījumu pārcelt uz realitātes pamatiem, taču iznāca pilnīgi otrādi.

—   Seit ir desmit tūkstoši, vajadzētu pietikt, — Semjons Fedotovičs runāja savā pierastajā, pārliecinātajā tonī tā, it kā ne pirmo reizi slēgtu līgumu par disertācijas uzrakstīšanu.

—Tu droši vien nekad dzīvē neesi rokās turējis tik daudz naudas?

—  Es tik daudz naudas arī neesmu visā dzīvē iztērējis,— no sevis izspieda Elefantovs.

—   Par ātrumu un kvalitāti būs piemaksas.

Vai patiesi viņš visu to nopietni? Murgs!

—  Bet… zinātniskais vadītājs, kontrole darbu gatavojot, sabiedrība, padomes, oponenti…

Bija tā, it kā kāds cits runātu Sergeja vietā, pie tam ne to, ko vajadzētu.

—   Tās ir manas rūpes.

Pēc lietu loģikas Elefantovam vajadzēja apvainoties par afērista nedzirdēto bezkaunību, kas mēģina nopirkt viņa smadzenes, domas, spējas. Taču situācijas absurdu tikai pastiprināja neredzētais piedāvātās summas lielums, un Elefantovs notiekošo neuztvēra kā realitāti.

Cietā paciņa viņa rokās netika vērtēta tā, kā parasti vērtē naudu. Tā bija kaut kas abstrakts, svešs, biedējošs — gabals no tās slepenās pasaulītes, kurā mīt Semjons Fedotovičs un viņam līdzīgie.

Elefantovs sašutuma vietā izjuta pretīgumu un instinktīvi nometa paciņu uz galda.

—   Nē, te nu jūs kļūdījāties ar adresi.

Atbrīvojies no naudas, Sergejs sajuta atvieglojumu. Viņam atgriezās spēja savaldīties un parastais sarkasms.

—    Labāk pievērsieties Aļikam. Pēc acīm redzu — piekritīs!

Viņu uz ielas panāca Orehs un, sevi neapgrūtinot ar izmeklētu izteicienu izmeklēšanu, izteica visu, ko domāja par tiem, kas nav pieraduši pie lielas naudas un tādēļ tie ir nepilnvērtīgi baltrocīši, kas neprot noturēt to, kas iekrīt viņu rokās.

—   Vai tu vari tikai pēc algu saraksta saņemt? Jā? Tik daudz tu nekad nenopelnīsi!

—   Redzēsim. Bet ja nu?

Elefantovu uzjautrināja Oreha neviltotās dusmas. Viņš nepārprotami izjuta savu pārākumu gan pār viņu, gan pār negaidītā pārsteigto Pulkvedi, gan pār visiem šiem darboņiem, kas dižojas ar savu negodīgos ceļos iegūto bagātību.

Viņi rušinājās kaut kur tur — tālu apakšā, bet Sergejs sevī izjuta milzi, kam ir sīkums bedres, grambas, aizspros- tojumi uz taisnā, skaidri saskatāmā ceļa.

Cilvēkam nav lemts ieskatīties rītdienā, un Elefantovs nezināja, ka viss izmanīsies. Apkārtējā pasaule pazaudēs aprišu noteiktību, kļūs slidena un mānīga. Mīļotās krāsas tiks izspiestas ar pustoņiem un nokrāsām, bet viņš pats pārvērtīsies par mazu, nomocītu cilvēku, kas maldās bezgalīgā jautājumu labirintā, kur nav viennozīmīgu atbilžu. Viņš apskaudīs savu šīsdienas dzīves pozīcijas nesatricināmību, principu un mērķu skaidrību.

Un, protams, viņš arī nezināja to, ka viņa rīcība un pat jūtas un domas kļūs par pētīšanas objektu kādā kriminālā lietā.

Devītā nodaļa Izmeklēšana

Pilnīgie vāki ar materiāliem par pilsones Nežinskas slepkavības mēģinājumu bija vēl tikpat tukši. Iespējas papildināt to ar informāciju — izsmeltas. Tādos gadījumos ir tikai viena izeja—rakties dziļāk, no jauna pārcilāt faktus, notikumus, analizēt vārdus, žestus, meklēt ticamus izskaidrojumus motīviem, novērst neatbilstības, neskaidrības.

Pie «Atrās palīdzības» dispečeriem dežūrtelpā es uzzināju, ka izsaukumu pieraksti tiek saglabāti divas nedēļas, pēc tam ierakstus izdzēš un lentes tiek vēlreiz izmantotas. Dabūju zināt arī to, ka brīva laika un cilvēku nav, tādēļ meklējumi arhīvā nav iespējami. Starp citu, tas man nebija pārsteigums, drīzāk — otrādi: apstiprināja, ka esmu rīkojies tālredzīgi, paņemot līdzi divus ārštata darbiniekus.

Kamēr puiši pārcilāja apbružāto kastu kaudzi ar kasetēm, es devos uz Medicīnas institūta klīniku, kur pēc avārijas gulēja Nežinska. Biezajā slimības vēsturē mani interesēja tikai viena lieta. Kā viņa izskaidroja traumas iemeslu? Nekā jauna — «nokļuvu zem automobiļa uz Fonarnajas ielas.»

Man iegribējās nospļauties un atmest šo līniju kā ne- perspektīvu, bet atcerējos Veco, precīzāk viņa vārdus par to, ar ko atšķiras profesionālis no diletanta. Es aizbraucu uz pilsētas slimnīcas traumpunktu. Pašķirstījis reģistrācijas žurnālu, atradu vajadzīgo ierakstu: «Nežinska M. V. — automobiļa avārija Ārpilsētas šosejas 14. kilometrā. Diagnoze: sasitumi, slēgta smadzeņu — galvaskausa trauma, aizdomas uz smadzeņu satricinājumu. Izsniegts norīkojums hospitalizācijai.»

Es tūlīt piezvanīju uz VAI dežūrdaļu. Šoreiz misēklis nenotika — avārija uz Ārpilsētas šosejas bija atspoguļota notikumu uzskaites žurnālā. Par minēto faktu atteikts ierosināt kriminālo meklēšanu, pārbaudes materiāli nodoti arhīvā. Viss sāka nostāties savās vietās. Ja vēl arī magnetofona ieraksts «Ātrajā palīdzībā» attaisnos manu interesi… Attaisnoja. Lentē fiksēta steidzīga vīrieša balss: «Steidzīgi atbrauciet pie ievainotās, stipra asiņošana… Rakstiet: Nežinska Marija, adrese…» Dispečers, kā pienākas, pajautāja, kas runā, bet zvanītājs jau bija nolicis klausuli. Cilvēkam no malas, kuru nejauši bija satikusi cietušā trepju telpā, bet, kas zināja viņas vārdu, uzvārdu un adresi, savu vārdu teikt, redzams, negribējās.

Es ārštatniekiem uzdevu pārrakstīt izsaukumu uz portatīvā kasetnieka, bet pats braucu uz VAI un saņēmu pārbaudes materiālus par avāriju uz Ārpilsētas šosejas. Notikuma vietas apskates protokols un shēma — viss saprotams — mašīnu pagriezienā sanesa, vadītājs nobremzēja, bet par vēlu — izlidoja uz apmales un ietriecās stabā.

Transporta līdzekļa apskates protokols: «Moskvičs- 2140, stūres iekārta un bremžu sistēma — kārtībā, sasists labais lukturis, sabuktēts spārns, izsists priekšējais stikls.»

Vadītāja narkoloģiskās pārbaudes protokols: Vadītājs iepriekšējā vakarā dzēris šampanieti. Avārija notika sešos no rīta.

Viss sakrīt. Dalībnieku paskaidrojumi.

Hlistunovs, Eduards Mihailovičs, 30 gadi, muzikants orķestrī «Draudzība»: «Es ar savu paziņu Nežinsku brīvdienas pavadīju atpūtas bāzē. Pirmdien no agra rīta mēs atgriezāmies pilsētā, jo Marijai vajadzēja iet uz darbu. Bija migla, un es neievēroju pagriezienu… Iepriekšējā vakarā mēs dzērām šampanieti, bet es biju pilnīgi skaidrā. Tikai apdauzījos pret stūri, medicīniskā palīdzība nav vajadzīga…»

Nežinska Marija Viktorovna paskaidroja to pašu, tikai piemetināja: «Pret Hlistunovu man nav pretenziju, no hospitalizācijas atsakos.»

Traumpunkta izziņa ar jau pazīstamo diagnozi. Lēmums par atteikumu ierosināt krimināllietu: «Tā kā smagas sekas nav iestājušās, cietušā nevēlas, lai vadītāju sauktu pie atbildības, bet materiālie zaudējumi ir radušies tikai Hlistu- novam, aprobežoties ar administratīvo pasākumu piemērošanu…»

Lūk, tā. Lietā parādās jauna persona, par kuru neminēja ne pati Nežinska, ne cilvēki no viņas paziņu loka. Hlistu- novs — muzikants. Raksturots pozitīvi, agrāk nav tiesāts, bet kaut kas šajos pamatdatos liek būt uzmanīgākam, pie tam nav saprotami, kas tieši un kāpēc… Dzīvo Upes ielā 87 dzīvoklis 8. Tieši šī adrese man arī uzjundī kādu atmiņas šūnu, izraisot neskaidru nemieru.

Upes iela 87. Palūkosimies shēmā… Lūk, šeit, stūra māja, viena puse vērsta pret Kamenogorskas prospektu. Ka- menogorskas prospektā šī māja ir Nr. 20… Bet pretī, pāri ielai —Nr22. Kur es esmu dzirdējis šo adresi… Jā! Pensionāra — sabiedrības kārtības sargātāja ziņojums par nepazīstamo, kas līdis bēniņos! Sakritība? Lietā, kas sastāv tikai no sakritībām un pretrunām? Nē, atstāt tādu faktu bez rūpīgas pārbaudes nedrīkst.

Uz apskati es paņēmu kinologu ar suni, pieaicināju divus kārtībassargus, nodrošinājos ar spēcīgu lukturi.

Masīvā atslēga izrādījās viegli attaisāma ar parastu naglu. Bēniņos bija tumšs un putekļains, smaržoja pēc sausa koka, sarūsējušas dzelzs un sasistiem ķieģeļiem.

Slīpā apgaismojumā uz grīdas varēja samanīt jau apveidu zaudējušas pēdas — uz mazo vēdlodziņu un atpakaļ. Pārliecinājušies, ka pēdas atstājušo apavu individuālās pazīmes ir'pilnīgi izgaisušas, es piegāju pie loga ar izsisto stiklu un paskatījos ārā. Līdz Upes ielas 87. numuram bija daži soļi, bet 8. dzīvokļa logi bija šai pusē, tikai stāvu zemāk. Ja nepazīstamais gribēja tajos ielūkoties, tad labāku vietu būtu grūti, pat neiespējami atrast.

Mēs apskatījām bēniņus, bet neko neatradām. Tad pavadonis palaida suni. Suns metās pie loga, noskrēja gar sienu, sāka ošņāt un ar ķepu skrāpēt grīdu. Es notupos, pievirzīju luktura staru un ieraudzīju — spraugā, zem apmales, kaut kas spīd. Nepacietību valdot, spraugā uzmanīgi iebāzu zīmuli un izripināju šautenes patronu ar lodes plēsīgi izstiepto aso galu. Patrona atradās šeit neilgi, jo nebija pat paspējusi apsūbēt. Es biju pārliecināts, ka to šeit ir izmetis nepazīstamais, kas ielūkojies Hlistunova logā—Marijas Nežinskas slepenā drauga logā.

Iepakojis patronu plastikātā, es nodomāju, ka tā ir pirmais materiālais pierādījums šajā lietā. Ja, protams, patrona attiecas uz slepkavības mēģinājumu, jo pierādījumu, kas apstiprinātu manus minējumus, kā nebija, tā arī nav.

Vispār realitāte ap Nežinsku bija neskaidra un spokaina. Fakti, kas ar to bija saistīti tuvākā apskatē, izrādījās par minējumiem vai tiešiem meliem, par dūmu aizsegu.

Un pirmais iegūtais pierādījums to neizklīdināja, bet, tieši otrādi — sabiezināja. Patrona attiecās uz nezināmas kategorijas munīciju. Pat visu zinošie eksperti sīkas atbildes vietā aprobežojās ar īsu izziņu — ložu medību patrona, kalibrs — astoņi, ārzemju ražojums.

Varbūt, ka pēdējie divi vārdi, bet varbūt visas neskaidrības un aplamības šai lietā kopumā noveda tik tālu, ka naktī es noticēju Zaiceva versijai.

Soļi klusumā skanēja skaļi un daudznozīmīgi. Trepju posmi bez margām likās daudz šaurāki nekā bija īstenībā, bet bezdibenis starp tiem rēgojās reāli draudošs. Kas mani dzina šurp otro reizi, un vēl — tādā laikā, es nezināju, bet jutu, ka priekšā atrodas svarīgs atklājums.

Pēc pagājušās reizes celtnieki bija paspējuši samontēt griestu pārsegu — divpadsmitajā stāvā valdīja blīva, melni pelēka pustumsa. Sienu joprojām nebija un, pieejot pie malas, es neviļus atkāpos. Šķita, ka celtne nošķiebās kā Pizas tornis, draudot nelūgto viesi nomest tur, kur punktveida ielas lukturu uguntiņas apzīmēja plato un parasti dzīvo prospektu. Tur, lejā, gulēja cita pasaule, bet arī viņā tagad dzīve bija pierimusi — nevienas mašīnas, nekādas kustības un skaņas.

Mani pārņēma neparasta nojauta — kaut kam bija jānotiek! Tieši tūlīt, šai pat brīdī! Varbūt pa tumši zilo debesi, aizsedzot zvaigznes, slīpi noslīdēs apaļa, klusi dūcoša lidojošā šķīvīša ēna, samirkšķināsies dažādu krāsu signālugunis un pie manis iznāks citas planētas būtne — zaļa, ar acīm kā bļodiņām un radziņiem — lokatoriem… Sāka pūst vējš, stāvā nelāgi iekaucās, sakustējās betona balstu silueti, no stūriem izlīda bezformīgas, draudošas ēnas. Dzeltenā mēness gaisma kļuva blāva, un viss apkārtējais ieguva nepatiesu, spokainu izskatu.

Un tad atskanēja tāla skaņa… Varbūt tā tikai šķita saasinātai dzirdei? Nē… Lūk, vēl… Vai patiesi… Es jau sapratu, bet centos neatzīties. Soļi? Lēni, kā zagšus — čap, čap, čap. Kāds kāpa pa trepēm, un saprātīgu izskaidrojumu — kam varētu būt vajadzība pusnaktī rāpties uz pašu augšu celtnieku nepabeigtajā namā — nevarēju iedomāties. Es instinktīvi noslēpos aiz cementa dzelzs mucas, patiesi cerot, ka tūlīt pat viss noskaidrosies — parādīsies iereibušais, ar rugājiem noaugušais sargs un varēs atvilkt elpu un pasmieties par savām muļķīgajām bailēm. Čap, čap, čap… soļi tuvojās. Vajadzētu parādīties arī cilvēkam, ja šeit kāpj materiāla būtne, bet redzamajā telpā neviens nerādījās.

Čap, čap, čap… Stāva grīdu klāja cementa putekļi, un tie tagad cēlās stabiņiem. Dažas sekundes turējās virs giīdas, tad lēni noplaka uz tumšajām, robainajām pēdām, kas parādījās uz pelēkā betona — viena pie otras.

Es sastingu: rokas un kājas kļuva svešas, balss pazuda, it kā kāds cits šeit atrastos manā vietā un bez balss un nekustīgs vērotu skatu, kas ir pretrunā ar priekšstatiem par apkārtējo pasauli, pie kā pierasts no bērnības.

Čap, čap, čap… Pēdas veda uz laukuma tālo malu. Mēness beidzot iznira no mākoņiem, un uz grīdas izzīmējās kvadrātiska, nedaudz sašķiebta ēna, kas balstījās uz, piestājušām pie pašas kraujas, pēdām. Acīmredzot saprāts man nefunkcionēja, bet kaut kur zemapziņas līmenī es skaidri sapratu, ka tas nav bezķermenisks atnācējs no kosmosa. Nē, ne pēc zinātniskās fantastikas te ož, bet — pavisam kas cits: akls, daudzkārt cilāts un atmaskots, izsmiets un nocelts no pjedestāla, nieki, aizspriedums, kas pēkšņi kļuva par realitāti — tāda briesmīga smaciņa, no kuras, izrādās, patiesi ceļas stāvus mati, un asinis stingst dzīslās. Un, patiesi, ari izdzers, negaidīs visu tavu asintiņu. Pistolīte, makāroviņš— deviņmilimetrīgais nepalīdzēs, un paņēmieniņi visi viltīgie, ātrie, uzticamie arī nenoderēs pret viņpusējo nemateriālo. Te ir vajadzīgi citi līdzekļi, vienkārši, pārbaudīti: būrums kāds vai piemērota lūgsna, apses miets, vai, sliktākajā gadījumā — sudrabota lode, svēts ūdentiņš.

Nav tev nekā tāda, nav. Lūk, kāds tu esi — kails, mīksts un neaizsargāts. Tādēļ sēdi kluss, nerausties, nepiesauc nelaimi — varbūt paies garām, ja viņi nejutīs cilvēka dvēseli. Kāpēc «viņi»? Tāpēc, ka tagad vēl kāds parādīsies — viņi nemīl pa vienam klaiņot…

Un tiešām! Atskanēja tā kā ņaudēšana. No augšas nokārās gara galva, paskatījās un paslēpās, bet tās vietā parādījās kājas, pēc tam — visa apaļīgā figūra pakārās uz rokām, pašūpojās virs bezdibeņa, pāris reizes izlocījās un pamanījās uzlekt uz stāvu, paripoja pa grīdu kā plācenītis, pielēca kājās, nopurinājās kā kaķis tā, ka cementa putekļi nošķīda uz visām pusēm, un taisni pie vinčas — aizāķēja pie trosītēm metāla sili, kas domāta cementa javai un nogrūda lejā. Iespiedzās vinča, rokturi sāka griezties ātri, ātri, bet blakus, izrādās, jau stāv Semjons Fedotovičs Platoškins, sagādes kantora direktors — tīra žaketi ar lakatiņu. Notīrījās, uzprišinājās, aizķer rokturi un griež—savu sili ceļ atpakaļ. Liels viltnieks, nav mūsu klients, bet sociālistiskā īpašuma apsargātāju klients, dzīvo tā, it kā saņemtu piecas algas. Bet, kad notiek revīzija vai kāda pārbaude — viņam viss kārtībā. Ko viņš naktī ložņā pa jumtiem? Viņam taču patīk par veselību žēloties, rāda validolu, bet pats var par akrobātu cirkā strādāt. Vinčas rokturi griež viegli, brīvi bet kad uzcēla sili, tad tajā—vesela kompānija: gan Roma Rogaļskis ar sievu, gan Ivans Varfolomejevičs Kizirovs, divas meitenītes no «Kristāla», Mašas tante un rudais Toļiks — pavārs, un vēl citi — nepazīstami.

Jautri, grezni. Bet ne tādi kā lejā — ar kaut ko atšķirīgi, lai arī uzreiz nevar saprast, kas par lietu.

—    Romik, ieslēdz elektrību, — Kizirovs piegāja pie betona maisītāja un iebāza tajā galvu. Dikti gribas izvē- dināties.

Rogaļskis ar savu ķetnu saspieda kabeli. Iekaucās motors. Kizirova kājas pusaplī noraustījās, bet viņš tās pievilka, tikai kurpes palika ārpusē — dienvidslāvu, ādas, ar rāvējslēdzēju sānos. Stipri dārdēja un rukšķēja, bet, vienalga, bija dzirdama kraukšķēšana. Man gandrīz iekšas izrāva.

Bet Platoškins vēlreiz pacēla savu liftu un tur atkal bija pazīstama publika: Kozlovs, kas pagājušajā gadā nodūra sievu—neatzinās, lai arī pierādījumu bija veseli divi vagoni, un tiesā viņš savā pēdējā vārdā zvērēja, ka nav vainīgs, raudāja, apgalvoja, ka esot notikusi kļūda. Balajevs — izšķērdētājs un kukuļņēmējs, Vika — liela priekšnieka sekretāre.

Betona maisītājs apstājās. Redzams — Romikam apnika turēt kabeli. No maisītāja izvēlās kaut kāda bezformīga masa, pagulēja, pavaidēja, bet tad savācās un kļuva par Kizirovu.

—   Oh, cik labi, Romik! Tas ir daudz labāk par masāžu saunā.

—   Bet tu savu priekšniecību, kas atbrauc, no stacijas tūlīt ved nevis uz bāzi, bet — celtniecību, — Rogaļskis smējās. — Un izgriez to ar smiltiņām! Gan lēti, gan labi. Pie reizes paskatīsies, ko tu cel. No somu namiņa to nevar redzēt, arī caur konjaka pudeli — nē!

—   Redz, Romik, redz! Priekšniecība visu redz! Nejau velti es tikai pirmrindniekos staigāju! Celt katrs var, cits labāk, cits sliktāk. Nejau tur tas suns aprakts! Nu un kāda gan priekšniecībai starpība, Romik, kam ir augstāka kvalitāte — man vai Fanejevam. Viņam personīgi ir kas cits svarīgs — kas prot cienīt, izklaidēt, parādīt uzmanību! Atbrauks pie manis — atpūta brīvā dabā, ikriņi, konjaciņš, pirtiņa, meitenītes… Bet pie Fanejeva — sūdzības un problēmas: betona kvalitāte zema, neritmiskas piegādes, kokmateriāls mitrs… Tādēļ es vienmēr esmu pirmajā vietā, bet viņš — otrajā. Kurš no mums ir labāks? Teikšu godīgi— viņš, Fanejevs! Toties es esmu devīgāks, ērtāks, patīkamāks.

Un tādēļ — priekšā. Un punkts. Ja esmu pirmais, tātad — labākais. Tas arī ir taisnīgi. Organizēt izklaidi arī vajag prast, atrast līdzekļus, gadās reizēm arī savējos izlikt… Bet diplomātam ir jābūt! Lai viss būtu smalki, pieklājīgi. Ko tur runāt — vienkārša aizķeršanās, sīkums, brīža neveiklība un viss. Beigas, sadegsi zilās liesmās!

—   Bet celt, — Ivans Vorfolomejevičs atmeta ar roku, — tas nav sarežģīti. Es deviņus namus uzcēlu, viņš — sešus. Arī šeit es esmu priekšā. Bet tas, ka man sienā ir spraugas, tek jumts, durvis nevar aizvērt—nieki, detaļas. Pēc papīriem mani nami nav sliktāki ne par grasi. Bet jaunie iedzīvotāji pamazām kā skudriņas šķirbiņas aiztaisīs, durvis salabos, jumtu aizdrīvēs.

Ko tu te, Ivan, tās pašas dziesmas dziedi, kuras dziedāji nesen pie zivju zupas. Es taču tev neesmu Izpildu komitejas priekšsēdētājs, ko tu man lej ausī, — smīnot norūca Romāns un uzsita Ivanam Vorfolomejevičam pa plecu tā, ka tam kājas ceļos ieliecās.

Šķiet, ka bāra vadītājs jutās līdzīgs tresta pārvaldniekam.

—   Bet tev taču taisnība, brālīt! — Kizirovs spiedzoši iesmējās. — Mēle, nolādētā, radusi miglu pūst. Bet ko tagad kaunēties? Kuru baidīties? Esam līdzīgi!

—   Esmu žuļiks! — viņš kliedza nelāgā balsī un uzlēca uz betona maisītāja.

—   Visi mēs esam žuļiki!

Platoškins sen jau bija pārtraucis griezt vinčas rokturi. Stāvā bija sanākuši apmēram divdesmit cilvēki. Viņi ne- izklīda, bet turējās kopā. Viņu uzturēšanās vieta bija Bez- miesīgā ēnas ietvaros, kas tagad aptvēra pusi laukuma. Stāvēja nelielās grupās, pastaigājās divatā vai trijatā, kaut ko gaidot — tāpat skatītāji teātra foajē pavada laiku līdz pirmajam zvanam. Kizirova kliedziens bija signāls. Atdzīvojās, sāka skaļi runāt un plātīties ar rokām.

—   Divos mēnešos nozagu četrus tūkstošus! — Platoškins paziņoja ar neslēptu lepnumu. — Kādam pateikt? Neticēs! Bet galvenais — visi gali ūdenī. Meklē, nemeklē— viss velti!

—   Bet es pat nezinu, cik zogu, — Rogaļskis pasūdzējās.

21 —1272

—  Alus allaž tekošs. Mazāk ielej, samaisi šķirni, drusciņ, drusciņ atšķaidi — ne jau naudas, bet kārtības dēļ — ienākums, bet tai pat laikā ir arī izdevumi — kādam uz ķepas uzliec, tad vēl muca sāk tecēt vai arī neieskaties, ka skābu alu atveduši. Tā var galīgi nojukt!

—    Kādēļ grāmatvedībā putrot? Pietiek — un labi! — prātīgi noteica Toļiks — pavārs, kura vaigi atkarājās stiprāk nekā parasti. — Man pietiek! Lūk, vēl vakar nopirku grāmateles par pieciem tūkstošiem, puse smagās mašīnas kravas kasti, biezas, indeves, un smagas, gandrīz bruka izlīda, kamēr staipīju. Teicu kaimiņiem: «Lai bērni lasa!» Ha-ha, zirgam jāsmejas! Vācu garnitūras skapi vajadzēja piekraut, nelikšu jau tajā kristālu! Ievākojumi spīdīgi, vienādi — iznāca skaisti.

—    Tās ir LPE, — iejaucās aptiekas darbiniece Elizabete. — Sev es arī paņēmu. Skolā saņēmu divniekus un trijniekus, vēlāk, tiesa, visas teicamnieces un pašas učenes piesmēju — dzīvoju, tā kā gribu, ar briljantiem apkāros, bet viņas, muļķes, domā, ka tie ir fianīti no simts rubļu algas. Es viņas arī ar grāmatiņām esmu pārspļāvusi!

—    PPP! — pārmēdīja Toļiks un ar neķītru smīniņu ieknieba viņai krūtī. — Pietiks par gudro izlikties! Neesam lejā!

—   Es taču neizliekos! Tiesa, kā biju muļķe, tā arī paliku. Toties ir galviņa un viss pārējais! Ko gribēšu, to dabūšu!

—Nu tik lielās! — iespiedzās resna, novecojusi, vulgāra blondīne, nelāgi pieguļošā ādas žaketē. — Es varbūt esmu vēl dumjāka par tevi, bet čaukstošo nav kur likt! Es izdomāju kristālu un tepiķu vietā pirkt grāmatas! Man jau ir četrdesmit plauktu, ar smago mašīnu nevar izvest, gan HML, gan enciklopēdijas visādas, docents no trešā stāva nāk kā uz bibliotēku. Es viņam dodu, lai lasa, meitiņai nākošgad būs jāstājas…

Visatļautības atmosfēra sanākušos reibināja. Spriedze pieauga. Viņi pārstāja viens otru dzirdēt. Katrs kliedza par sevi, šķīda siekalas, melnās figūras krampjaini raustījās, izkliedzieni, gaudas, smiekli, — viss saplūda apdullinošā kakofonijā, kurā šad tad varēja atšķirt atsevišķu frāžu fragmentus.

—    … simts divdesmit tūkstoši tīrā, neskaitot to, ko izdalīju revizoram, priekšniekam …

—.. .divi stāvi augšā un viens — zem zemes, no skata— parasta mājiņa, neviens neiedomāsies…

—    …viņi, idioti, smaida, lūdz labāku gabaliņu, bet es katru aplieku — kaut uz piecām kapeikām, kaut uz kapeiku…

—    …sieva viņam sen jau apnikusi, viņš tad man gan ceļazīmi, gan apģērbu, produktus ved, naudu dod…

—    …es vienlaicīgi dzīvoju ar trijiem un nav nekādu problēmu. Ļaudis ir solīdi — ko iegribēšu, to arī izdarīs…

Viņi aizrautīgi lielījās ar netikumiem un riebeklībām, kuras lejā rūpīgi slēpa un maskēja, lai kāds, nedod Dievs, neatklātu. Šis smagais darbs tik ļoti nogurdināja, ka tagad atbrīvojušies viņi burtiski nespēja savaldīties, centās viens otru pārspēt nekrietnībā, nelietībā, pretīgumā. Arī viņu āriene sāka mainīties un līdz ar to arī uzvedība — dziļi slēptās jūtas lauzās cauri pierastai čaulai uz āru: cūku purni, jodu ilkņi, ragi, spicas, spalvainas ausis…

Gaļina Rogaļska pārvērtās par plikpaurainu mērkaķīti, ākstījās un vaibstīja purniņu, satracināti izkožot blusas.

Bailīgajā, plēsīgi gaisu ošņājošajā hiēnā — cūkā varēja samanīt Nadeždu Tolstošejevu.

Meitenes no «Kristāla» kļuva līdzīgas nošmulētām, klaiņojošām kaķenēm. Viņas sēdēja uz spaiņiem neķītrās pozās, smēķēja, rupji runāja ar lamu vārdiem, alkatīgi vēroja vīriešus un žestikulēja tā, ka viņas nevarēja pārprast.

—    …visu vakaru plostojām, konjaks, šampanietis par deviņdesmit sešiem rubļiem, bet vēlāk es aizgāju uz tualeti un nosvīdu…

—   …noķers, piesitīs… Es vienmēr godīgi norēķinos.

Ilkņainais, sasvīdušais Platoškins skaidroja maza auguma ņiprelim ar satīra seju:

—   Stingri nolēmu: sakrāšu miljonu un … tu-tū, turp… Naudu pārsūtīšu pa daļām, izsaukumu atsūtīs. Gribu izvērsties, sevi sajust par īstu miljonāru, nevis — pagrīdes.

—  Bet man arī šeit ir labi—rijamais, šņabis, meitenes… Ari tagad — sešpadsmitgadīga…

—    Sūda brāļi jūs visi! — Kozlovs aizrautīgi iekliedzās.— Bailīgie nelieši! Es, lūk, nomušīju sievu, bet jūs klusītiņām dariet savas neķītrības, paliekat tīri, par kārtīgiem izliekaties! Es jūs visus… ja iegribēšu…

Viņš redzami juta savu nepilnvērtību — uzskatīja sevi par pilnīgu ļaundari, šeit pašu briesmīgāko, gaidīja cieņu, autoritāti, bet viņam neviens pat nepievērsa uzmanību. Arī viņa purns izrādījās nevis baismīgs, bet pretīgs — parasts cūkas šņukurs. Nebija Kozlovs ar savas dvēseles īpašībām izaudzis līdz vilkiem līdzīgiem darboņiem — Platoškinam un Kizirovam, baigajam, vampīrveidīgajam Rogaļskim, astoņkāji atgādinošajam Badajevam. Bet ar dievbijīgo svētuli, pīrādziņu tirgotāju — Mašas tanti, nožēlojamais cūcenis nebija pat salīdzināms, tai gan purns bija vismurgainākais: medūzas Gorgonas krustojums ar asinssūcēju- monstru no aizokeāna šausmu fdmas!

Viņai Kozlova izkliedziens acīmredzot nepatika. Mašas tante kā ērce izlīda cauri pūlim, bet blakus spiedās vilkiem līdzīgie, ilkņotos purnus izstiepuši, skatās cieši un ļauni, kārīgi laizās…

—   Ko, ko? …Nu…

Ja Kozlovam arī būtu dvēsele, tad tā, patiesi, papēdī ieskrietu. Viņš jau nožēloja, ka uzvedies nepiedienīgi, ne pēc statusa un sāka spirināties, nojuka un izdarīja sev vēl sliktāk.

Mašas tante iesūcās viņā ar savu skatu, un Kozlovs kļuva arvien mazāks. Purns saruka, šņukurītis kļuva zils.

—   Es ar nazi… Domājat — tas tik vienkārši…

—   Plēs! — klusi izdvesa Mašas tante, taču visi dzirdēja.

Lillā tausteklis pārķēra Kozlovu šķērsus pierei. Mašas

tante, Kozlova galvu atliecot, ar zobiem iegrauzās gāmurā. Kozlovs sāka gārgt, izsprāga asiņu šalts. Tad arī no visām pusēm piesteidzās ilkņainie — kraukšķi, čāpstināšana, šļaksti… Mirklī viss bija beidzies. Un kāds tad sacēlās trok- slnis, gaudas, klaigas!

Kizirovs iestūma Grišku betona maisītājā, pieturot, lai tas neizkrīt un maļ, drupina, pārmaļ. Platoškins nometa žaketi, apkārt savai vinčai lec hopoaku, Mašas tante ar āža kauliem spēlē gorodkus. Badajevs ar taustekļiem apņēmis resno blondīni, zem brunčiem palīdis, zem blūzītes, šņāc, svīst, bet viņa smejas tik pretīgi, pretīgi… Vika uz plāksnēm tēlo striptīzu, bet meitenes no «Kristāla» jau sen tumšajā stūrī ievilktas. Tik vien dzirdams, ka iestenas… Troksnis, ņerga, kraukšķi, sitieni, rēkoņa, spiedzieni… Viss mainās kā kaleidoskopā—attēli arvien pretīgāki, arvien zemiskāki. To sev neatļautos birokrātiskie ierēdņi no Orlova Deviņām kārtīm, arī Bulgakova Tumsas Kņaza svīta, kas kādreiz grēkoja ar savdabīgām nekārtībām, taču kompakta un mērķtiecīga. Gogoliskie mošķi rīkoja līdzīgus saietus bez jēgas un mērķa, taču šis bija sliktāks tādēļ, ka gan jēga, gan mērķis te bija, un tas slēpās tieši šai bezjēdzības un bezmērķības izbaudīšanā. To ir liegts un nosodāmi darit tur, lejā, bet šeit visu varēja darīt pilnīgi nesodīti un, vēl vairāk, ar pilnu apkārtējo atzinību un balstu.

Velnišķīgās jautrības rats griežas, arvien vairāk ieskrienas, jau nav izšķiramas atsevišķas figūras, arī vārdus vairs nevar sadzirdēt. Tā notiek kinozālē, ja palaiž projektoru lielā ātrumā. Ar ko gan beigsies šī naksniņa? Labi ir tas, ka viņi neiznāk ārpus ēnas robežām, citādi viņi apēstu tevi, Krilov, un ar taviem kauliņiem gorodkus spēlētu…

—  Bet nu pietiks! — balss, bez šaubām, piederēja Bez- miesīgajam.

—   Nejau tādēļ esam sanākuši. Pie lietas!

Rats strauji apstājās, sabirza milzums daļiņās, un katra no tām steigšus sevi sakārtoja. Tika sakārtotas kleitas, noslaucīti sarkanie pleķi ap kārīgām mutēm. Arī ārienes mainījās pretējā virzienā—vilkaču purni atguva pirmatnējo izskatu.

Garām pagāja uzbudināts, smagi elpojošs Kizirovs. Blakus tipināja Platoškins ar pierasto kabatlakatiņu rokā.

—     Galīgi izlaidies, — ļauni šņāca Ivans Vorfo- lomejevičs, un Semjons Fedotovičs piekrītoši māja. — Tā jau reti savācamies, kur vēl var tā atpūsties, taču nav laika, sava vara jāpierāda! «Pie lietas, pie lietas,»—viņš nomēdīja, savelkot seju grimasē. — Nāksies viņu izšūpot atskaites- vēlēšanu sapulcē!

Pa to laiku uz laukumiņa parādījās ar nenosakāmas krāsas audumu segts galds un dažas krēslu rindas. Sāka sēsties. Meitenes no «Kristāla» un Vika piemetās aizmugurē — izspūrušas, sasārtušas…

—   Kaut kādas šausmas! Viss ir labi, jautri, tikai man nepatīk, kad cilvēkus rij… Katru reizi kādam asinis izlaiž… Brr…

—   Nekas, pieradīsi.

—  Pierast jau esmu pieradusi. Tikai zini, kādas domas lien galvā? Šodien aprija viņu — rīt mani aprīs.

—   Nebaidies, muļķe, mūs neaiztiks. Mēs citam esam vajadzīgas, sliktākā gadījumā purnu piesitīs. Nu to arī apakšā var izpelnīties, it sevišķi, ja nomūk no kroga…

Atskanēja smiekliņš.

—   Klusu!

Aiz galda parādījās priekšsēdētājs — solīdi uzpūties Aļiks Orehovs ciešā, oficiālā uzvalkā.

—Ne tādēļ esam sapulcējušies, lai jautro tos un zobotos, nepavisam ne tādēļ…

Viņš iesāka parasti pamācošā tonī, bet tūdaļ arī sapīka, aizķērās un, atmetis ar roku, caur zobiem izlamājās.

—Nu tad noklausīsimies Terentjevu! Lai pastāsta, kādu labumu viņš dod kopējai lietai…

—  Atkal Terentjevs! Vai tad es vienīgais esmu, vai? — sāka čīkstēt pelēcīgais Toļiks-pavārs, saplokot acu priekšā.

—    Rādītāji man ir labi — pēdējā mēnesī divas dvēseles noķēru, bet samaitājis, pavedis, morāli sagrāvis — to ir bez skaita. Trīs inženieri diplomus noraka, divi aizgāja uz mēbeļu veikalu par krāvējiem, viens — uz alu pie Romočkas par palīgstrādnieku.

—     Tā ir, — Rogaļskis sulīgā basā apstiprināja.

—   Lietišķs puisis, uzreiz var redzēt — būs lietaskoks.

—   Lūk, lūk! Bet institūtu, starp citu, beidza ar izcilību, uz aspirantūru grasījās iet. Kā jūs domājat, vai viegli man viņu bija no taisnā ceļa novirzīt?

—   Tu pastāsti labāk, kā izmanto materiālos fondus! — Orehovs viņu pārtrauca, un bija jūtams, ka viņš ir prasmīgs visāda veida ietekmēšanas meistars, un, ja jau vajag kādu no jēgas izsist un izlikt kā muļķi, tad viņš ilgi netūļāsies.

—   Nu ko fondi? … Es zinu, ko Badajevs uzrakstīja… Bet viņš, mūdzis, visu melo! Es pūlos vaiga sviedros, tīklus izlieku, vilinu…

—    Skaļus vārdus atstājiet apakšai, — priekšsēdētājs atkal pārtrauca. — Par trieciendarbu, par neizgulēšanos, nervu pārbaudījumiem, degšanu darbalaikā, infarktiem. Bet mums dodiet faktus.

Un, izturējis aprēķināto pauzes garumu, kad pelēcīgais Toļiks jau nosprieda, ka pienācis laiks runu turpināt un atvēra muti kā korķi, iesita nākošo jautājumu:

—   Vai pelēku plikādas kažoku pasūtījāt?

Pavārs atkal atvēra muti, tad aizvēra, sakopoja domas un ievilka krūtīs gaisu. Taču Orehovs viņam atkal neļāva atbildēt.

—    Četrdesmit astotais izmērs, ceturtais augums, sieviešu. Kāpēc klusējat? Vai nav ko teikt?

—   Tas taču kārdināšanai, dvēseli ķēru… — Terentjevs murmināja, bet bija redzams, ka savu vainu viņš jūt.

—   Un bez stingri fondētiem materiāliem dvēseli nevarēja noķert?

Priekšsēdētājs acīm redzami bija izlicis lamatas, un glu- pais Toļiks labprātīgi galvu iebāza cilpā.

—    Nekādīgi! Sieviete bija gadījusies ar principiem, augstām morālām vērtībām, te ar kaut kādiem sīkumiem nevarēja.

—   Jā, jā, jā, — Orehovs līdzjūtīgi noteica. — Tikai… mums ir zināms, ka tov dvēseli, par kuru jūs atskaitījāties, izdevās pievilināt ar «Žeaze» flakoniņu, liķiera «Arktika» pudeli un šokolādes konfekšu kasti. Bet pelēko plikādas kažoku jūs prezentējāt personīgajai sievai, kuras dvēsele jau tā visā pilnībā pieder mums. Kā jūs to izskaidrosiet?

Terentjevs klusēja, apmulsumā mirkšķinot acis. Vaigi sērīgi nokarājās gandrīz līdz pleciem. Priekšsēdētāja balss ieguva atmaskojošu spēku.

—   Pieraduši jūs esat tur, lejā! Viss pie rokām līp, pat savējos krāpjat! Ceriet, ka mēs nojums neprasīsim?

Terentjevs, skaidri juzdams kaut ko nelāgu, palūkojās apkārt.

—    Biedri, dārgie, — viņš nepievērsa uzmanību pār- šalkušajam troksnītim un teatrāli piesita sev pie krūtīm. — Kļūdījos, esmu vainīgs! Bet cilvēciski mani taču var saprast?

Sašutusī sapulce trokšņoja.

—   Bezkauņa, pilnīgi kaunu pazaudējis!

—   Par cilvēkiem mūs apsaukā!

—   Ar ko salīdzina, nelietis!

—   Vai mums te vēl apvainojumi būs jāpacieš?

Pār rindām atkal pāršalca bīstams uzbudinājums. Grozījās galvas, sāka rēgoties alkatīgi purni, ļauni, gaidoši skati meklēja Mašas tanti. Viņa nesteidzīgi piecēlās no savas vietas un devās pie trīcošā Toļika. Viņš noraustījās, taču velti. Tālredzīgie kaimiņi bija ieķērušies viņa matos, piedurknēs, biksēs. Viss. Punkts. Nav kur likties. Mašas tante gāzelēdamās piegāja cieši klāt, pagrieza Terentjevu aiz pleciem, lai būtu ērtāk, ieskatījās acīs.

—   Nu ko ar viņu, balodīti, darīt?

Pajautāja slinki, neslēpjot, ka tas tik tā — formas pēc. Terentjevs nobālēja, pieķēra rokas pie kakla. Spriedze strauji pieauga. Brieda tas pats brīdis, kas izrausies, izpaudīsies burzmā, kāju dipoņā, kraukšķēšanā, šļakatās. Meitenes no «Kristāla» izstiepa, cik spēja, kaklus. Un tad ļauna kā no basa trubas atskanēja Bezmiesīgā balss:

—    Šodienai pietiks. Citu reizi. Bet tagad — visi ārā! Man nav laika.

Nu gan zaudējis mēra sajūtu, — atkal nošņāca Ivans Vorfolomejevičs, taču Bezmiesīgā ēna sāka kļūt mazāka, un tās robežas sāka aizslaucīt saieta dalībniekus vienu pēc otra. Pēc minūtes laukumiņš bija tukšs. Tikai izmīdītie cementa putekļi, aizdomīgi traipi, apgāzti krēsli, vēl sauja svaigi apgrauztu kaulu — viss, kas bija palicis no slepkavas Kozlova.

—  Piecūkojuši… — Bezmiesīgais pateica parastā balsī, kā teiktu kārtīgs, saimniecisks vīrs. — Vai tad te var uzņemt sievietes? Kultū-ūra…

Pārskrēja viegls vējiņš, sacēla putekļus un saieta pēdas nozuda. Palika rievoto pazoļu nospiedumi un līka ēna pie stāva malas. Starp citu, ēna sāka pamazām iztaisnoties, un uz zvaigžņotā fona parādījās siluets, kļuva biezāks un pārvērtās par labi apģērbtu četrdesmitgadīgu skaistuli vīrieti — brangu, cienīgu, no tiem, kas, kā saka, prot dzīvot. Viņš, redzams, kādu gaidīja.

Un sagaidīja.

Satrp zvaigznēm parādījās taisna figūra, bez trokšņa slīdoša no lejas uz augšu, it kā slīdētu pa nostieptu trosi. Lūk, tā — tuvāk, tuvāk, tuvāk…

—   Labvakar!

Tagad viņa stāvēja pretim Bezmiesīgajam. Tas ceremoniāli paklanījās.

—   Labs, labs. Esmu priecīgs jūs redzēt. Kā ar veselību?

Figūra pagriezās un mēness apspīdēja iekritušos vaigus,

garo degunu un maisiņus zem acīm. Nežinska! Tieši tāda, kāda tā ir uz neizdevīgā mazā fotouzņēmuma.

—   Jau labi. Viegli tiku cauri.

—   Jā, jums veicās. Šitā lietiņa… — Bezmiesīgā rokās bija īsa, blāvi atspīdoša šautene. Garā teleskopiskā tēmēkļa trubiņa, uz stobra gala — slāpētāja cilindrs. — Šī lietiņa un viņas saimnieks parasti neatstāj ievainotos. Bet jums nav jāuztraucas — mēs viņu novācām.

Nežinska sāka aplaudēt.

—   Bravo!

—     Tagad par lietu.

Šautene kaut kur nozuda, un Bezmiesīgais izņēma fluorescējošo blociņu.

—   Tikai… Kā jūs redziet, es ņēmu vērā, ka jums ir nepatīkami runāt ar tukšumu. Noņemiet arī jūs šo… — Bezmiesīgais nenoteikti novilka ar pirkstu pusriņķi.

—   Nu ko, lai būtu…

Nežinska ar diviem pirkstiem satvēra sevi aiz deguna un sāka vilkt. Deguns izstiepās, aiz tā deformējoties izstiepās vaigi, piere, zods. Atskanēja knakšķis, kāds mēdz būt, kad novelk ķirurģiskos cimdus.

—   Tā būs labāk.

Tiešām, noplēsusi veco seju, Nežinska kļuva līdzīga kinozvaigznei.

—    Pastrādājusi jūs neesat slikti. Tagad jums nāksies nodarboties ar šo…

Bezmiesīgais viņai pastiepa blociņu.

—   Tā, tā… Skaidrs. Rīt pat sākšu.

—    Sakaru kanālu mainām. Te viss ir uzrakstīts. — Bezmiesigais Nežinskai nodeva paciņu.— Tur ir ari baterijas aparatūrai. Un centieties mazāk izmantot iedvesmojošo bloku — tas ir resursa izmeklēšanas robežās, bet jaunais pienāks tikai nākošajā nedēļā. Tāpat kā līdz šim balstieties uz saviem palīgiem.

Bezmiesīgais ar roku norādīja uz saieta vietu.

—    Alkatīgi, glupi, bez principiem, ļauni, skaudīgi — tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs. Un centieties tādas pat īpašības ieviest katrā, kam vien variet. Pats galvenais — atrast nenoturīgos un pagrūst uz pirmo soli. Bet tālāk viņi ies paši!

Uzdevumi, sakaru formas, tehniskie līdzekļi, izpildītāja instruktāža—notikumi ievirzījās vairāk vai mazāk pierastā gultnē, un es sajutu neparastu atvieglojumu. Tie taču ir parastie spiegi! Bet vilkači-asinssūcēji ir tikai hipotētiskas lietiņas. Viss ir loģiski, racionāli, materiāli! Es izjutu gandrīz maigas jūtas pret Bezmiesīgo un Nežinsku. Notiekošajam bija pilnīgi pieņemams izskaidrojums, un viss nostājās no galvas uz kājām. Antigravitācijas lidojošie aparāti, neredzamības un hipnozes aparatūra — tā visa ir cilvēka roku radīta, lai arī izveidota slepenās aizokeāna laboratorijās, izmantojot dabas likumus, un iekļauta mūsu priekšstatos par apkārtējo pasauli. Es sajutu pamatu zem kājām un gatavību darboties. Ar to vajadzēja pasteigties. Bezmiesīgais spēra soli prom no stāva un izzuda tālēs, pārvērties par sīciņu punktu, kas izšķīda melni zilajās debesīs.

Nežinska palika viena.

Ar grūtībām iztaisnojis notirpušās kājas, es iznācu no slēptuves.

—   Ko jūs šeit dariet?

Mana parādīšanās neizraisīja nekādu efektu. Nežinska neizpauda nedz izbrīnu, nedz nobīli.

—   Labvakar!

Viņa bija piegulošā, melnā, bez rotaslietām, kleitā, kuru apjoza plata ādas siksna ar masīvu, grieztu sprādzi, kājās — šauras melnas kurpītes ar ļoti augstu tievu papēdi. Man kļuva neveikli par savu saburzīto, ar cementu nosmērēto uzvalku, izspūrušo un uzbudināto izskatu, rupjo, bez pieklājīgas pieskaņas toni.

Nežinska pasmaidīja, un es sapratu. Kaunu un apmulsumu viņa centās panākt ar viltus mierīgumu un labām manierēm, kas būtu bijušas vietā, ja mēs satiktos vakarā parkā, pie viņas mājas.

Mani pārņēma niknuma vilnis.

—   Jau ne vakars, bet — nakts! Un tad, kad jūs ar šiem pašiem vārdiem sveicinājāt savu šefu, tad ari bija nakts! Ko jūs šeit dariet šajā laikā?

—   Elpoju gaisu, — viņas pirksti noslīdēja gar siksnas sprādzi. — Es taču dzīvoju netālu. Lūk, mans lodziņš, — viņa norādīja ar pirkstu. — Kad nenāk miegs, tad es nāku šurp pastaigāties.

—   Pa gaisu?

—  Kāpēc pa gaisu?—izbrīnījās Nežinska. — Pa asfaltu.

Mēs stāvējām parkā pie puķudobes, garām staigāja labi

ģērbti cilvēki, kaut kur spēlēja mūzika, un es nevarēju saprast, ko es šeit daru, kur atrados iepriekš, kāpēc man ir tik netīrs, saņurcīts uzvalks un kāpēc es uzdodu nepazīstamai, skaistai sievietei netaktiskus jautājumus.

Bet tad manas sarunu biedres jostā kaut kas sāka sprakšķēt, dzirksteļot un izlauzās tieva dūmu strūkliņa. Koki, krūmāji, puķudobe un garāmgājēji sāka virmot kā kino attēls uz vējā šūpota ekrāna. Apkārtējā attēlā sāka parādīties plaisas un plīsumi, kuros rēgojās betona balsti, pārsedzes, zvaigznes, un mēs atkal atradāmies divpadsmitajā stāvā celtnieku nepabeigtajā namā. Es visu atcerējos un sniedzos pēc pistoles.

— Nekustēties!

Bet bija par vēlu. Nežinska lēca uz priekšu, izstiepusi rokas ar izplēstiem pirkstiem. No nagu apakšas spīdēja mēness gaismu atstarojuši žiletes asmeņi. Šai brīdī uzliesmoja viņas kleita un sitiens nesasniedza mērķi. Pirksti noslīdēja gar žaketi, to sagriežot driskās. Nežinska ierūcās, locoties kā čūska, norāva pāri galvai liesmojošo kleitu. Zem tās nekā nebija, pat ķermeņa, tikai galva, kakls, rokas līdz pleciem un kājas līdz gurniem bija no miesas, bet tālāk — metāliski locekļi un atsperes, kas tos stiprināja pie metāla ķermeņa.

Es metos pie trepju bloka un vēlos lejā, jūtot pār pamirušo muguru alkatīgi salto elpu. Trepju posmi mijās viens ar otru, kaut kur — astotajā vai septītajā stāvā es sajutu priekšā briesmas un, kārtējo reizi nogriežoties trepju locījumā, ieraudzīju briesmīgu zirnekļveidīgu Nežinskas figūru, pie kuras mani neatturami nesa inerce.

Es izšāvu. Bez trokšņa uzliesmoja oranža lode. Novir- moja dūmu mākonītis, un es tam izskrēju ātrumā cauri, ik brīdi gaidot, ka desmitiem žilešu sagraizīs manu kaklu. Es skrēju, lecu, vēlos. Sen jau bija jābeidzas šai vājprātīgajai steigai lejup, taču trepes vēl arvien veda uz leju, galvā pazibēja šausmīga doma, ka zemes virsma palikusi virs manis, un es mērķtiecīgi tieku dzīts tālāk — tieši uz elli.

Taču nē! Lūk, redzētā ķieģeļu kaudze, koka nestuves, pēdējais kāpņu posms. Es to pārvarēju tā, it kā man būtu spārni un, nepaspējis piebremzēt, ietriecos betona sienā. Izeja bija aizmūrēta.

Es apgriezos, ar muguru piespiedies šķērslim, un ieraudzīju Nežinsku, lēcienā izpletušos. Roka automātiski pacēla pistoli un pareizi izvēlējās mērķi, taču es zināju, ka tas nepalīdzēs. Un, patiesi — šāviens nesekoja, mirklis pamira un izpletās. Nežinska peldēja lēni un neatvairāmi, blāvi atspīdēja metāliskais ķermenis, spilgtās ugunīs dega zem- nagu asmeņi, uz kāju nagiem arī bija šis baismīgais pedikīrs, un visi divdesmit asie, nedaudz izliektie asmeņi tika mērķēti uz visvairāk ievainojamām un neaizsargātām vietām — kaklu un vēderu.

Es noraustījos, iekliedzos un pamodos. Vēl dažas sekundes nevarēju noticēt, ka nevajag nekur skriet, ne no viena glābties, ziņot priekšniecībai par mošķu saietu un pārbaudīties pie psihiatra… Viss ir pagātnē!

Bet vai pagātnē? Es guļu uz krēsliem, visapkārt akmens sienas, velvēti griesti, no sāniem kāds sēc ausī… Pagriežu galvu un tieši savā priekšā redzu vilka purnu.

Velns lai parauj! Tagad es pilnīgi pamodos.

— Ej prom!

Burans, nepieradis pie tādas attieksmes, apvainoti pagriežas un aiziet, bet es pieceļos ar sāpēm visā ķermenī un, kāpjot uz dežūrtelpu, lādos uz visu pasauli par savu cieto guļasvietu un arī uz tiem, kas jau divus mēnešus remontē atpūtas telpu. Un tomēr — par ko šis sapnis, kādēļ?

«Lai aktivizētu meklēšanu!» — tā atbildētu Frolovs. Priekšniecība viennozīmīgi traktē jebkuras zīmes un neapmierināta par pozitīvu rezultātu iztrūkumu, kas gan ir pilnīgi taisnīgi.

«Labi, Marija Viktorovna. Es tomēr izkliedēšu dūmu aizsegu, vienu pēc otra izķidāšu visus glumos jūsu lietas faktiņus un noskaidrošu, kas šāvis un kāpēc! — tā es domās vērsos pie Nežinskas, jūtot, ka manī pret šo skaisto un eleganto sievieti ir trula nepatika. — Un arī to, kāpēc jūs negribat mums palīdzēt, kraujat ap sevi nepateikto, pār- teikšanās, un beidzot arī tīrus melus!»

Līdz nedēļas beigām es pieliku visus spēkus, lai iedarbinātu meklēšanas mehānismu uz pilnu slodzi. DOSAAF komitejā es norunāju, lai ložu šaušanas sacensībā iekļautu arī komandu no sakaru problēmu pētīšanas ZPI. Institūts izvirzīja piecus strēlniekus, kuru skaitā bija arī Spiridonovs.

Caur apgabala mednieku biedrību es nokļuvu pie pazīstama medību ieroču pārzinātāja Jakovčenko, kam bija ļoti laba mednieku patronu kolekcija. Pavadīju ar viņu divas stundas, ieguvu kaudzi interesantas, lietai nevajadzīgas informācijas, uzzināju, ka ekspertu nepazītā patrona ir japāņu, no divstobru medību rūpala bises, kas apgādāta ar precīzu mērķēšanas ierīci. Tādi ieroči nelielos daudzumos agrāk nokļuva pie mums caur piekrastes tirdzniecības tīklu, bet parasti palika pierobežas joslā un valsts iekšienē nenokļuva. Pats Jakovčenko nevienu nebija redzējis.

Pārbaudīju Spiridonovu — viņš nekad nebija bijis pierobežas joslas tirdzniecības zonā, radinieku vai pazīstamu no tās puses viņam nebija, ari ar medībām neaizrāvās. Un tad pēkšņi negaidītais! Pirms desmh gadiem viņš nodarbojās ar šaušanu, izpildīja pirmo pakāpi! Šo ierakstu es apvilku ar diviem riņķīšiem, lai pie tā atgrieztos vēlreiz.

Dažas dienas es vācu to personu fotogrāfijas, kas ietilpa Nežinskas apkārtējo lokā, līmēju tās uz fototabulu blankām raibā rindā, mijot ar nejaušu cilvēku uzņēmumiem. Pēc tam atnācu uz kooperatīva «Ērtība» eksperimentālo namu. Ar beztrokšņa liftu uzbraucu septītajā stāvā un piezvanīju pie durvīm pretī cietušās dzīvoklim.

—   Labdien, Valentīna Ivanovna, es esmu no milicijas, majors Krilovs.

Nežinskas kaimiņienei bija ass deguns, plānas, izraustītas uzacis un ātras, mazas acis. Tādas karikatūras mēdz attēlot tenkotājas. Gusārs jau bija ar viņu runājies, taču — bez rezultātiem: «Nedzirdēju, neredzēju, nezinu.» Visticamāk, ka negrib iesaistīties visā tai lietā.

—    Vai jūs mani pazīstat? — nemierīgs skats mani pārskatīja no galvas līdz kājām, uzmanīgi kustējās asais deguntiņš. — Ā… jūsu biedrs šeit bija… Nu dzīve! Inkasatorus laupa, pa dzīvokļiem šauda. Vai atradāt viņu, jā? Kas tad viņš ir?

—   Pagaidām nē, Valentīna Ivanovna…

Viņa apbēdināta sažmiedza lūpas.

—  Taču, jajūs palīdzēsiet, noteikti atradīsim. Zināmas domas mums ir.

—  Bet kādas? Ko jūs turat aizdomās? Mīļākais, jā? Kas?

Prohorovas ziņkārībā bija kaut kas slimīgs.

—  Lūk, tad arī jūs pasakiet, — es pasmaidīju labsirdīgi.

—   Citādi… jūs kautrējaties, atsakāties. Jums taču durvīs ir actiņa.

Biezās, uzkrāsotās lūpas savilkās daudznozīmīgā smaidā.

—   Ir gan. Reizēm es paskatos, tā jau nav…

—   Lieliski, — es centos vēl labsirdīgāk. — Pastāstiet, kas nāca pie Nežinskas, ar ko viņa draudzējās. Tas var ļoti noderēt izmeklēšanai.

—    Protams, tad jums būs skaidrs, kuru ķert, kad atradīsiet. — Bija redzams, ka Prohorovai ļoti gribas paveicināt noziedznieka noķeršanu, kaut vai tādēļ, lai izzinātu atminējumu viņu nospiedošajiem noslēpumiem.

—  Es tikai negribu visus tos protokolus, tiesas, pavēstes. Kam man tās? Ja varētu tāpat, bez pieraksta…

—    Var arī tā — bez pieraksta. Kaut vai orientējošu informāciju iegūt. Kā saka: «No sliktas aitas kaut vilnas pikuci…»

—   Tad klausieties.

Prohorova pazemināja balsi un, ātri runājot, izstāstīja, ka Nežinskas dzīvesveids ir tāls no mūķeņu dzīvesveida. Dēls pastāvīgi dzīvojot pie vecmāmiņas, bet viņa bieži uzņem viesus, līksmojas, daudz vīriešu (sieviete — interesanta, seko savai ārienei, lai arī stipri vāja), arī tad, kad šāva, vienu atveda. Visu vakaru sēdēja, vēlāk viņš izskrēja kā applaucēts — un pa durvīm ārā, bet drīzumā atbrauca ārsti.

—   Tikai, tas viss, — Prohorova pielika pirkstu pie lūpām, — ir noslēpums, kā norunājām.

—   Kā viņš izskatījās?

—    Tas pēdējais? — Prohorova nicinoši saviebās.

—   Purnains, acis apaļas, lūk!

Viņa piespieda apaļīgo kā baranku pirkstu kombināciju pie savas sejas.

—  Lūpas atkarājas, vaigu bārda spurojas — šausmeklis! Un ko viņa tādā atradusi? Apģērbts, tiesa, modīgi — dzeltena zamša žaketīte, džinsi, kundziski izturas. Svarīgs, klāt nepieiesi!

—   Bet kā sauc, uzvārds?

—   Lūk, to es nezinu. Ar mašīnu atbrauca, redzēju, kad nācu mājās, pie ārdurvīm satikāmies. «Žigulis» viņam ir zilā krāsā.

—   Vai numuru neatceraties? — es bezcerīgi iejautājos.

—   Kā tad neatceros? — Prohorova apvainojās.

—    Pierakstīju. Es visas mašīnas pierakstu, visādam gadījumam. Visapkārt tik daudz zādzību… — Viņa atvēra servantu, parakājās konfekšu kastītē. — Lūk, viņš! 22-81 KMP.

—   Paldies, Valentīna Ivanovna, mums tas noderēs.

Es noliku uz virtuves galda slidenā plastikāta fototabulu.

—   Vai jūs kādu no šiem cilvēkiem ziniet?

—  Protams! Lūk, šis pie viņas bieži nāca, un šitais ari,— pirksts ar nelīdzeni apgriezto nagu norādīja uz Hlistunovu, Spiridonovu, pēc tam atdūrās pret Elefantova seju.

—  Lūk, viņš pāris trīs reizes ir bijis. Reti, bet labi. Reiz pēc pusnakts uzradās! Bet jūs ne visus esat atnesis…

Prohorovas smaids bija redzami dzēlīgs.

Atgriezies nodaļā, es devu uzdevumu VAI un pēc stundas uzzināju, ka autmobiļa īpašnieks ir pilsonis Fedo- tovs, trešās grupas invalīds, bet mašīnu pilnvarots lietot kāds Gasilo — tāls saimnieka radinieks, mēbeļu bāzes noliktavas pārzinis.

Nākošajā dienā Gasilo kautri atvēra kabineta durvis. No viņa svarīguma nekas nebija palicis pāri — pasvītroti laipns, likumus ievērojošs pilsonis, kurš nesaprotami kādēļ, droši vien aiz pārpratuma, izsaukts uz miliciju.

Ar ko varu… kriminālmekl… Nekad ne… bet, ja kaut ko va…

Ātrā runa, norītās vārdu galotnes — tieši šo balsi bija ierakstījis «Ātrās palīdzības» dispečeru magnetofons. Es jautāju Gasilo par vakaru pie Nežinskas. Viņš pārsteigti mirkšķināja acis, bet, kad saprata, ka viņa persona miliciju neinteresē, izlika ar noteiktām korekcijām lietas būtību. Iznāca, ka viņš iegājis pie Marijas Viktorovnas izdzert tasīti tējas. Viņi sarunājās par vispārējām tēmām. Pēkšņi ar šķindoņu pārsprāga stikls, saimniece pieķērās pie sāniem, pa pirkstu starpām sāka tecēt asinis. Nežinska palūdza izsaukt «ātros», ko viņš arī izdarīja, bet atpakaļ neatgriezās, lai neiepītos «lietā». Nežinsku pazinis divas nedēļas. Iepazinušies tad, kad viņa pirka mēbeles, protams, pilnīgi likumīgi, caur veikalu, noliktavā viņa vienkārši pārbaudīja garnitūras komplektāciju, sak\ lai nebūtu skrāpējumu, lai stikli būtu veseli, skrūves, uzgrieznīši būtu… Attieksmes starp viņiem ir tīri biedriskas, neko citu viņš, protams, pat domāt nav domājis. Kas tai vakarā notika, viņš īsti nav sapratis. Nežinsku vairāk nav redzējis un nav varējis neko noskaidrot. Tādēļ nekādu domu par šo lietu viņam nav, minējumu un aizdomu arī nav un par notikušo viņš nav domājis. Par cietušās attiecībām ar citiem cilvēkiem neko nezina, papildinājumu un precizējumu nav.

Kad protokols bija parakstīts, es Gasilo brīdināju, ka, iespējams, viņam vēl nāksies sniegt liecību. Viņš atkal sašļuka un bez trokšņa iztecēja no kabineta, nočaukstinājis atvadām kaut ko līdzīgu «Uz re…».

Prohorovas atpazīto uzvārdi aizņēma savu vietu izmeklēšanas plānā. Uz shēmas viņi bija aplīši, kas ar punktētu līniju bija saistīti ar kvadrātiņu, kurā bija ierakstīts cietušās uzvārds.

Desmitā nodaļa priekšvēsture

Elefantova un Nežinskas likteņi sasējās ciešā mezglā pirms trim gadiem. Tad vēl viņš strādāja automātikas un sakaru līdzekļu ZPI eksperimentālajā laboratorijā un tikko bija sācis vākt materiālus par organisma bioloģiskās enerģijas resursu izmantošanas iespējām nejūtamajā informācijas pārraidē. Darbs veicās, radās jaunas idejas, kaut kā paši par sevi iezīmējās arī to realizācijas ceļi. Solīdu žurnālu redakcijām tika aizsūtīti daži lieli raksti ar saņemto datu oriģinālu analīzi. Elefantovam izdevās vairākas reizes uzstāties zinātniskajās konferencēs, kur viņš savus referātus pasniedza kā blakus efektu, kas radušies pamatpētījumu gaitā, vispārinātu apkopojumu. Viņa referāti izraisīja interesi, plašas debates. Tas Borjam Ņikiforovam, uzstājīgam un enerģiskam laboratorijas vadītājam, palīdzēja «iesist» tēmu plānā un uz tās rēķina saņemt jaunas iekārtas un dažas štata vienības. Vienu no tām aizpildīja Nežinska.

Tai laikā viņai bija divdesmit septiņi, bet Elefantovs uzreiz ievēroja, ka viņa izskatās ievērojami jaunāka, ka viņai ir balerīnas figūra, skaistas, rudzupuķu zilas acis, pievilcīga āriene. Zilā kleita ideāli pieskaņojās aizkaru krāsai. Tas ierosināja jokus par jaunā inženiera tālredzību un izrādījās, ka viņai ir labs un maigs smaids. Viņa atnāca no ražošanas un labprāt stāstīja par bijušo darbu, bet, nezaudējot laiku, sāka apgūt jaunos pienākumus — pārlasīja visas laboratorijā esošās instrukcijas, iepazinās ar aparātu tehniskajiem raksturojumiem, izskatīja atskaites par pabeigtajām tēmām. Uz- duroties nesaprotamam, viņa nekautrējās jautāt un Elefantovs skaidroja, ievērojot, ka viņa ātri aptver būtību.

Nežinska izrādījās sabiedriska, labvēlīga un ātri iejutās kolektīvā. Tagad tradicionālās ikdienas tējas dzeršanas notika viņas vadībā, un visi uzreiz izjuta izmaiņu priekšrocības. Marija no mājām atnesa lielu, spilgti apzīmētu tējkannu, ieviesa dežūru sistēmu un uzdeva kādam nopirkt kūkas, aizsūtīja pēc desas, siera un gatavoja svietsmaizītes, bet reizēm cienāja ar pašas ceptiem pīrāgiem. Pienākumu nokopt un nomazgāt traukus viņa uzņēmās labprātīgi, tāpat kā daudz ko citu, ko varētu arī nedarīt.

Tā kā institūta apkopējas ne pārāk pārpūlējās, tad Marija no rītiem noslaucīja no galdiem putekļus un ņēma izmazgāt aizkarus. Darba beigās, ja vīrieši kavējās, akurāti paliekot avīzi, viņa veikli uzrāpās uz augstās palodzes un aiztaisīja vēdlodziņu. Tieva, trausla, šauriem gurniem — uz debesu fona viņa šķitās vēl meitenīga, skolniece.

Institūtā Elefantovu uzskatīja par jokotāju, asprāti un, lai gan viņš nebija ne viens, ne otrs, bija spiests attaisnot izveidojušos reputāciju. Sergeju uzskatīja par «odziņu» cienītāju, un viņš, attaisnojot arī to, pierada teikt jēlus jokus, stāstīt pikantas anekdotes. Viņam par pārsteigumu, Nežinsku tas nemaz nešokēja. Viņa skaļi un jautri smējās un pat, nepaliekot parādā, pastāstīja dažus pikantus notikumus no «dzīves» ar amizantām beigām.

Elefantovs tādu vienkāršību saskarsmē novērtēja kā mūsdienīgas sievietes atbrīvotības un emancipācijas pazīmi, kura, starp citu, bija negaidīta Marijā ar tās ārieni un uzcītīgas, kautrīgas vecāko klašu skolnieces manierēm.

Savu atklājumu Elefantovs neizplatīja, bet sāka vērīgāk novērot Nežinsku. Un atklāja, ka viņas uzvedībā reizēm manāmas iezīmes, kas aicina parādīt uzmanību, bet mīklainais skatiens vedina domāt par kluso atvaru, kurā, kā zināms, mīt velni.

Tas viss pārsteidza, rosināja ziņkārību. Nojaušamais noslēpums pievilka kā magnēts, un tad Elefantovs nolēma to atminēt.

Reiz, izvēlējies brīdi, kad tuvumā neviena nebija, viņš Marijai piedāvāja kopīgi paēst pusdienas. Kā Nežinska reaģēs pret mēģinājumu pavērst viņu tikai dienesta attiecības citā gultnē, viņš nezināja un gatavojās, ja notiks atteikums, visu pārvērst jokā, lai nenokļūtu neveiklā situācijā.

Taču viņa lēni un, tā viņam šķita, ar īpašu nozīmi piekrītot, pielieca galvu. Atlika noteikt satikšanās vietu un laiku.

Ar taksometru viņi aizbrauca uz ārpilsētas šašliku ēdnīcu. Elefantovs no drukna, bakurētaina armēņa rokām saņēma dziļo šķīvi, kas bija pilns ar sīpoliem apbērtām un etiķi aplietām lielām cūkgaļas šķēlēm, dažus gabaliņus maizes un pudeli sausā vīna, bet Marija pa to laiku piespieda netīrīgu sievieti nošņurkātā, pelēkā ķitelī novākt visu no galdiņa, kas atradās pašā ērtākajā vietā — zem kokiem verandas stūrī. No bufetes atnesa salvetes, vēlreiz noslaucīja lipīgo plastmasas virsmu, un no dažām salvetēm izveidoja improvizētu galdautu.

—   O, tu, taču esi lieliski pasaimniekojusi! Malacis! — Elefantovam patika ceļabiedres patstāvība. — Nezinu, ko es bez tevis darītu!

—   Sīkums, — Nežinska iesmējās. — Es gan bez tevis, patiesi, nomirtu badā. Bet tagad, — viņa pamāja uz apetīt- līgi smaržojošās gaļas kalnu, — mēs esam teicama šašlika īpašnieki.

—  Gruzīni saka, ka šašliks var būt tikai no aitas gaļas,— glāzes piepildot, koncentrēti runāja Elefantovs.

—  Tas nekas, — Marija ņipri atbildēja. — Cūkas gaļai ir sava priekšrocība — tā ir mīkstāka.

Elefantovs pacēla glāzi.

—  Iedzersim par satikšanos. Par to, lai satiktos ne tikai dienesta apstākļos, bet arī — brīvā dabā!

—   Labprāt!

Gaļu ņēma tāpat — ar rokām no viena šķīvja. Marija ēda delikāti, nesteidzoties, ar maziem malkiem piedzerot šķērmo sarkanvīnu. Elefantovs viņai lika gabaliņus bez taukuma, stāstīja smieklīgus notikumus no savas dzīves un bija priecīgs, ka viss veidojās tik veiksmīgi un viņi jutās viegli un nepiespiesti.

Viens no daudzajiem šeit dzīvojošajiem suņiem pienāca tuvu galdiņam un uz viņiem skatījās ar gudrām un labām, kā cilvēkam, acīm. Marija pasmaidīja un pameta tam gabaliņu. Suns to apošņāja, nogrozīja galvu un pašapzinīgi aizgāja. ……………………………..

—  Seit suņi ir izlutināti,—teica Elefantovs,—no rītiem tik daudz gaļas apēd…

—   Viņiem ir labi, — Nežinska iesmējās, — nav jāsaskaras ar sabiedrisko ēdināšanu. Es katru dienu eju uz ēdnīcu drebot…

Viņi piecēlās.

—   Paldies par pusdienām. Bet mēs laikam nokavēsim?

—   Paldies par kompāniju, — tādā pat tonī Elefantovs atbildēja. — Bet par nokavējumu neuztraucies. Ņikiforovs mums ir demokrāts — prasa rezultatīvu darbu, bet, kad to dara, tas viņu neuztrauc.

Pusdienām atvēlētajā laikā viņi neiekļāvās. Nācās kolēģiem pateikt, ka gājuši uz modīgu kafejnīcu, kurai bija pārspīlēta slava ar ēdiena kvalitāti un garām rindām. Paskaidrojums bija dabisks, un vairāk nekādi jautājumi neradās.

Nežinskas atbrīvotība Elefantovam patika. Viņas sabiedrība izrādījās patīkama, un šīs pusdienas viņš atminējās ar baudu. Bet neformālās, no citu acīm slēptās, viņu starpā izveidojušās attiecības satrauca kaut kāda jauna, neparasta nojausma.

Apmēram pēc nedēļas Elefantovam piezvanīja Aļiks Orehovs.

—   Klausies, vecīt, tā taču nevar! Pavisam esi pazudis! Nu labi, es saprotu — zinātne, lieli sasniegumi, tas viss ir labi, bet aizmirst draugus — tas nekur neder!

—   Bet es…

—   Nevajag, nevajag! Visu pastāstīsi šovakar vakarā. Es beidzot esmu izremontējis savu vāģi, un mēs ar Toļiku gatavojamies ieskriet «Neptūnā». Dabiski, iebrauksim pēc tevis. Nu kā?

—   Labi. Bet ja es nebūšu viens?

—   Par ko ir runa, vecīt! Vienalga, ņemsim!

Noklausoties ielūgumu, Marija to pārdomāja, un viņam

izlikās, ka atteiksies, bet nē, viņa pamāja un mierīgi atbildēja:

—   Brauksim. Tikai — ne ilgi.

Pēc darba viņi izgāja uz norunāto vietu. Orehova «Zims» ieradās precīzi laikā.

—  Kā tev patīk tāds transporta veids? —jautāja Elefantovs, kad viņi devās uz mašīnu. — Vai nav tiesa, ka tā vadītājs prot dzīvot? Uzreiz ir redzams!

—  Jā… — Marija gari novilka, apskatot ar svaigu krāsu klāto, mirdzošo limuzīnu. — Te nu nekļūdīsies!

«Neptūns» atradās uz paugura austrumos pie pilsētas robežas, un bija krietni augstāks par apkārtni. Cauri lielajiem, ovālajiem logiem atklājās lielisks skats: krasts, kas atradās tālu lejā; pie piestātnes sienas viļņos lēkājošas laivas un kuteri, kuri no šejienes atgādināja daudzkrāsainas skaidiņas; veiklie velkoņi, pa farvateru lēni slīdošas, smagi piekrautās liellaivas; pretējais krasts ar plašajām smilšu pludmalēm; nelīdzenā biržu josla un dzelteni zaļie lauku kvadrāti līdz pat horizontam.

Oficianti šeit bija vīrieši. Visi kā viens — veikli, izdarīgi, vienādos melnos uzvalkos ar tauriņiem, līdzīgām manierēm un sejas izteiksmēm.

Mīkstai, izkliedētai gaismai, ģipsī modelētiem ūdensaugiem, medūzām un jūras zvaigznēm, vajadzēja, pēc noformētāju domām, radīt ilūziju, ka atrodies okeāna dibenā.

Orķestris atradās puslokā izliektās zāles otrā pusē, tādēļ varēja sarunāties, gandrīz nepaceļot balsi. Marija sarunā nepiedalījās, lai arī brīvi smējās par anekdotēm, kuras Orehovs zināja neskaitāmi daudz. Pēc dažām degvīna glāzītēm, kuras izdzēra, uzkožot plānās šķēlītēs griezto kūpināto stores muguriņu, Orehovs, jau tā diezgan runīgs, vispār vairs neaizvēra muti — sūdzējās par grūto un nepateicīgo sagādnieka darbu, bija sašutis par to, ka likumi nav pietiekami plastiski un tādēļ pareizas, mērķtiecīgas un visiem izdevīgas darbības negaidīti var novest uz apsūdzēto sola.

—  Ja jau viss ir tik slikti, kāpēc tu neej projām? — Elefantovs jautāja. — Pameklē sev mierīgāku un vieglāku vietu!

—  Esmu te jau pieradis, — Aļiks viesiem piepildīja glāzes. — Un ir jau arī savas priekšrocības — kādu es pazīstu, kāds pazīst mani… Es palīdzu vienam, man palīdzēja cits. Vienkāršs piemērs: nopirku norakstītu, vecu «Zimu» par diviem tūkstošiem. Kapitālais remonts ar motora nomaiņu, pievilkšana, regulēšana — vēl divi. Tagad iet kā pulkstenis. Bet izmaksāja lētāk par «Moskviču»\ Tā, lūk, viņš ir!

Viņš uzvaroši pamāja ar roku.

—    Bet ko gan es visu laiku par sevi vien? Pastāsti, Pelēkais, kā tu zinātni stum! Kad būs rezultāti? Nevar taču visu dzīvi uz diviem simtiem sēdēt!

—   Simts astoņdesmit.

—   Ko? — viņš nesaprata.

—   Alga, es saku, man ir simts astoņdesmit.

—   Un pie tā piedevām nekas! Vai tas tevi apmierina?

—   Pagaidām —jā.

—   Pagaidām! Bet vēlāk?

—   Bet vēlāk es saņemšu vairāk.

—   Cik? Nu divi simti piecdesmit, lai būtu — trīs simti! Vai tas, tavuprāt, ir daudz?

—   Pārstāj, Oreh, — iejaucās Toļiks. — Dāmai šīs runas nav interesantas.

—   Kāpēc gan? Tieši otrādi! — Aļiks pieliecās pie Nežinskas. — Kā jūs uzskatāt, cik ir jāpelna vīrietim?

—   Nezinu, — viņa pasmaidīja. — Laikam tik, lai pietiktu…

—    Iedzersim par veiksmi, — Elefantovs piedāvāja. — Bet, kas attiecas uz algu, tad es tev teikšu tā — vēl ne reizi dzīvē neesmu juties nepilnvērtīgs tādēļ, ka trūkst naudas. Un ceru, ka nejutīšos. Par veiksmi! — Viņš saskandināja ar Mariju un izdzēra.

Viņam likās, ka Marija atbalsta viņa uzskatus. Salīdzinot ar citām, pie blakus galdiņiem sēdošajām sievietēm, kas lepojās ar greznām vakara tualetēm, gredzenu pārbagātību, auskariem, viņa savā vienkāršajā kleitiņā un daudzpieredzē- jušajās basenītēs izskatījās diezgan kautrīga.

Un nejau tikai tādēļ, ka devusies uz restorānu negaidīti, nepaspēja nomainīt ikdienišķo apģērbu. Viņai nebija dārgu lietu, un, pazīstot viņu trīs nedēļas, Elefantovs varēja pārliecināti teikt, ka ir redzējis visu viņas garderobi. Kleitu pāris, apnēsāts kostīmiņš, meitenīgas, dzeltenas kurpes, uz kuru pazolēm vēl palikušas iepriekšējā remonta pēdas — lielie cipari, rakstīti ar ķīmisko zīmuli, vēl puszābaciņi, kas, līdzīgi vīriešu zābakiem, bija šņorējami, lietainam laikam… Bet Marija neizjūta nepilnvērtības kompleksu un neskauda visas šīs sievas, kas bija iespīlētas dārgās lupatās un apkārtas ar juvelieru grabuļiem, un tas darīja viņu vienkāršāku, tuvāku, saprotamāku.

«Meitenīte ir malacis,» Elefantovs apmierināts skatījās uz atklāto, tīro Marijas seju. «Ir teikts — mana loka cilvēks! Dzīvo no algas, tātad — solidāra ar tādiem pat, kāda ir viņa. Un gudriniece — šim pūslim Oreham cauri redz, lūk, smiekliņi acīs…»

Viņš sajuta siltu jūtu uzplūdu pret simpātisko un gudro sievieti, domubiedri, un, zem galdauta sataustījis šauru delnu, to maigi noglauda. Marija roku neatvilka un nekādi nereaģēja uz glāstu. Sejas izteiksme ārī neizmainījās, tā kā Orehovs un Toļiks nekā nemanīja.

Atceroties Marijas lūgumu, Elefantovs laiku pa laikam ielūkojās pulkstenī un, kad rādītājs tuvojās astoņiem, piedāvāja atgriezties pilsētā.

Jautrība «Neptūnā» vēl tikko sākās. Orehovs iespītējās, bet, kad Elefantovs teica, ka viņi aizbrauks ar gadījuma mašīnu, padevās. Viņi izgāja ārā. Marija bez apmulsuma palūdza Elefantovam paturēt putekļumēteli un aizgāja uz tualeti. Sergejs nodomāja, ka pirmo reizi ir saticis sievieti, kurai nepiemīt klīrība, un novērtēja pilnīgi dabīgo uzvedību kā augstas attīstības līmeņa apliecinājumu.

Aļiks ar Toļiku mašīnā smēķēja, bet Elefantovs stāvēja kraujas malā un skatījās uz reto, tikko mirgojošo uguņu ķēdīti pie melnā horizonta. Neona izkārtnes spilgtie uzliesmojumi mirgoja acīs ar sarkanu un zilu krāsu.

Notikumu loģika prasīja, lai atpakaļceļā viņš mēģinātu Mariju noskūpstīt. Atbildes reakcija noteiks viņu turpmāko savstarpējo attiecību raksturu. Bet, atšķirībā no vairuma sava dzimuma brāļu, Elefantovs neuzskatīja, ka, pieņemot uzaicinājumu uz restorānu, sieviete automātiski piekrīt arī visam pārējam, kas var tam sekot. Vēl vairāk viņš bažījās, ka Marija mēģinājumu novērtēs kā cenšanos piespiest viņu samaksāt par cienastu. Br-r-r! Viņam kļuva nelabi no pašas iespējas, ka tāda doma viņai varētu ienākt prātā. Bet Marija, var gadīties, apvienojot restorānu un skūpstus un, jūtot sevi kā parādnieci, nokaunēsies pateikt «nē»… Vēl jo vairāk tādēļ, ka atrodas zināmā atkarībā—bez viņu mašīnas līdz pilsētai ir grūti nokļūt, pie tam balsot uz trases krēslā vienai, vientuļai, jaunai sievietei ir riskanti…

Nē, pie velna, ja jau ir tāda iespējamība, tad labāk atturēties no jebkādas uzbāzības! Elefantovs drīzāk būtu gatavs nomirt nekā atrasties vienā taisnē ar tipiem, kuri iztērējušies par vakariņām, jebkurā veidā cenšas «saņemt savu»…

Bet no otras puses —ja nu viņš visu sarežģī? Ja viņš Marijai patīk, viņa ir apmierināta par kopā pavadīto laiku un gaida kaut ko vairāk, tad pasivitāte var izsaukt vilšanos…

Elefantovs zināja, ka viņam patīk sevi analizēt. Bieži vien tas noveda līdz maznozīmīgu lietu uzpūšanai par grūti atrisināmām problēmām, šķēršļu radīšanai, kuri nevienam citam netraucēja — tikai viņam pašam. Vienaudži, kas uz pasauli raudzījās vienkāršāk, šos šķēršļus vienkārši neievē- roja un tādēļ tos sekmīgi pārvarēja.

Īpaši uzskatāmi tas izpaudās attiecībās ar sievietēm. Izšķirošajā brīdī katra, ar retiem izņēmumiem, saka: «Nevajag, pietiek.» Deviņdesmit deviņos procentos gadījumu tā ir izlikšanās, parasta sieviešu viltība, taču tomēr rodas doma: bet ja nu pēkšņi viņa patiesi negrib? Tad jel kāds turpinājums būs rupjš un neglīts uzbrukums, tādos gadījumos nepieciešamā labprātības principa pārkāpums. Jūtot viņa šaubas, partnere, lai nepazaudētu cieņu, jau nevar atkāpties un būtu tikai priecīga, ja viņš izrādītu neatlaidību un neklausītu… Bet viņš bija paklausīgs, baidoties veikt necienīgu rīcību, pēc kuras kaunēsies pats no sevis un nevarēs skatīties acīs tai, kurai nodarījis pāri…

Reizēm līdzīgs korektums, atgriežoties kā nemākulīgi izmests bumerangs, radīja sāpīgu traumu. Kā tas bija ar Nastenu. Viņi satikās pietiekami ilgi, un viņš droši vien bija pat iemīlējies. Viņa ļāva sevi skūpstīt, glāstīt, izģērbt līdz kailumam, bet tad teica: «Nē!» Sergejs apstājās pilnīgā pārliecībā, ka viņai ir nopietni iemesli neļaut viņam vairāk. Bet vēlāk viņš uzzināja, ka tajā pašā laikā viņa gulēja ar savu kaimiņu, skaistu, bezkaunīgu puisi, kuru neapgrūtināja nekādas ilūzijas par sieviešu tikumiem. Viņam kļuva rūgti un, nezin kādēļ kauns, lai arī nekā apkaunojoša nebija izdarījis. Viņš saprata, ka, lai arī sievietei patīk, ka par viņu domā labi un pacilāti, viņai pašai ir vienkāršāk ar zemei tuvākiem, praktiskas ievirzes cilvēkiem, kas prot palīdzēt nogrēkoties, pagrūst uz gultu ikdienišķi un it kā pret viņas gribu. Bet romantiķiem tiek tikai lirika—pastaigas mēnesgaismā, ceļojumi, kino un skūpsti.

Elefantovam tas likās šausmīgi netaisnīgi — kļūt rupji atstumtam un praktiskam viņam negribējās kļūt, un to viņš arī nevarēja. Atlika tikai samierināties ar domu, ka cilvēka dabas negatīvās īpašības mīlas lietās ir pārākas par godīgumu un cēlsirdību. Taču pieņemt šo drausmīgo domu bija pilnīgi neiespējami. Un viņš nolēma, ka nevar visus līdzināt pēc viena mēra. Izsmalcināta, gudra sieviete nekad neuzķersies un nepadosies bezkaunībai un vāji noslēptai iekārei!

Kļuva vieglāk, bet kaut kur apziņas dziļumos urdīja — izskaidrot var visu, ko vēlies, it īpaši, ja vēlies nomierināties. Vajag, brāl, sevi pārveidot, kļūt vienkāršākam! Bet tas izrādījās par grūtu uzdevumu. Cik reizes viņš nozvērējās pārtraukt nebeidzamās šaubas, «vienkāršoties» līdz pēdējai robežai, taču sāpīgi saasinātā patmīļa pārapdrošinājās teiksmē izvairīties pat no kaut kādām iespējām nokļūt pazemojošā situācijā, spieda izdomāt visus uzvedības variantus un analizēt iespējamās sekas. Vai tās nav bīstamas viņa cieņai?

Izkļūt no sarežģītību mezglojuma viņam tā arī neizdevās, un beigu beigās viņš nolēma, ka kompleksi ir katram cilvēkam, bet bailes «sevi pazaudēt» — nav pats sliktākais.

—   Ei, mācītais! — Orehovs viņu sauca. — Par ko esi aizdomājies? Atkal risini pasaules problēmas? Nāc labāk pie mums! Anekdoti pastāstīšu, pārsmiesies!

Elefantovs devās pie mašīnas. Ja Orehovs uzzinātu, par ko viņš domā, tad pārsmietos bez jebkādām anekdotēm. Viņam dzīvē viss bija vienkārši, nepastāvēja nekādu problēmu. Vēl jo vairāk — ar sievietēm. Un, lai cik arī tas nebūtu savādi, tās neatbaidīja viņa tiešums, neatlaidība un buldoga tvēriens.

Elefantovs to skaidroja šādi: tas saskārās ar sievietēm, kas nav gudras, inteliģentas, bet ir ar zemu kultūras līmeni, īsāk — mātītes. Orehovs turpretī apgalvoja, ka visi sievišķi ir vienādi, un, jo vairāk ar viņām auklējas, jo vairāk tās klīrējas.

—   Kā ķēves! — viņš smējās. — Ja sajutīs, ka jātnieks nav pieredzējis, pats nezina, ko grib vai neprot pareizi pavadu turēt — uzreiz nometīs! Bet, sajutīs īstu žokeju — ies mīļā kā pa diedziņu!

Tādi atklājumi Elefantovam derdzās un tiem ticēt negribējās. Sevī viņš jau sen bija nolēmis, ka Oreham vienkārši nav gadījies satikt kārtīgas sievietes, kas liktu viņam sajust visu savu maldu dziļumu.

—    Reiz vīrs aizbrauca komandējumā, — mocoties smieklos, Aļiks iesāka.

Elefantovs iekārtojās uz pakaļējā sēdekļa un, siksnu pavilcis, atmeta pieliekamo krēslu. Un tūdaļ pat saprata, ka «Zima» konstruktīvās īpatnības Marijai sniedz izvēles brīvību — viņa var apsēsties uz krēsla, tā nodaloties no viņa ar eju, bet var arī — blakus viņam. Kā saprātīga sieviete, bez šaubām, izvēlēsies vietu, kura viņai tīkamāka ne tikai ērtību dēļ…

—  Bet tu ko atradi majas: gulsni vai sliedes gabalu? — turpināja Orehovs. — Nē, vienkārši es uzgāju pie viņas gultā dzelzceļnieku!

Marija apsēdās blakus Elefantovam, atbildēja uz skūpstu, tad nedaudz atvirzījās.

—   Atri tu atradi kopēju valodu ar jauno līdzstrādnieci?

Puskrēslā skaidri izcēlās nedaudz lielāki zobi, kurus atsedza platais smaids.

Elefantovs neatbildēja, bet no jauna to pievilka pie sevis. Viņi skūpstījās visu ceļu, pa to laiku Orehs ar Toļiku pusbalsī apsprieda kaut kādas savas lietas un, šķiet, bija aizmirsuši par saviem pasažieriem.

Pilsētā Elefantovs izkāpa pirmais un, skatoties uz aizbraucošā «Zima» uguntiņām, nodomāja: «Kā Marija izskaidros vīram vēlo atgriešanos?» Kaut ko izdomās… Lai arī, uz viņu raugoties, nekad nepateiksi, ka viņa ir spējīga ticami melot…

«Un tomēr tu esi muļķis!» — viņš vērsās pats pie sevis. «Lolo savas šaubas, kop tās. Un kāds rezultāts? Lūk, šodien — labs tu gan būtu, ja būtu sēdējis, rociņas salicis, kā pai- puisītis! Apmānīt sievietes gaidas, liegt sev un viņai patīkamas minūtes! Kāpēc? Dēļ bailēm izskatīties slikti! Ar šo muļķīgo aizdomīgumu ir laiks izbeigt!»

Un viņš jau kuro reizi pats sev deva vārdu — izbeigt ar pašanalīzi, visām iespējamām šaubām un nevajadzīgiem pārdzīvojumiem.

Sieva bija pieradusi pie tā, ka viņš kavējas darbā, nodarbojoties ar ārspusplāna eksperimentiem, tādēļ paskaidrot neko nevajadzēja un nenācās melot. Atteicies no vakariņām, Elefantovs ieslēdza televizoru, bet viņa domas bija tālu no ekrānā notiekošā.

Tuvošanās process ar Nežinsku varēja noslēgties ar to, ka viņi kļūs mīļākie. Lai ari tāda iespēja Elefantovam nelikās pietiekami reāla, bet principā pastāvēja. Tātad bija jānosaka turpmākās rīcības līnija. Elefnatovs izgāja uz balkona, apsēdās atpūtas krēslā un, atmetis galvu, apskatīja melno, zvaigžņu sadurstīto debesi.

Viņam patika Nežinskas acis, imponēja uzvedības brīvība un iekšējā kultūra, kuru viņš saskatīja manierēs, runā, prasmē uzvēsties mazpazīstamu cilvēku sabiedrībā. Kaut kādas jūtas vai vismaz fizisku tieksmi pēc Marijas viņš nejuta, un viņa kā sieviete neatbilda Sergeja gaumei.

Bet no otras puses — neatbilstībā starp Marijas izskatu un uzvedību slēpās mīkla, kas attiecās uz viņas iekšējo pasauli un kuru Eelefantovs gribēja atminēt. To varēja izdarīt tikai tad, ja viņai vēl vairāk tuvotos. Arī tādēļ, ka visus iepriekšējos mēģinājumus tuvoties, viņa uzņēma labvēlīgi un tagad, kad jāsper pēdējais solis, apstāties ir kaut kā neērti… Viņa var nodomāt, ka Sergejam trūkst drosmes, ka viņš ir pārliecīgi kautrīgs vai vēl kaut kas…

Svaru kausi līdzsvarojās.

Elefantovs nebija ne kautrīgs, ne bailīgs. Dažas reizes viņam gadījās pievilt sievu, lai arī pēc tam katru reizi viņš to nožēloja, bet vērtēt tuvību ar sievieti kā kaut ko ikdienišķu un parastu viņš nevarēja. Tādēļ arī Orehovs viņu uzskatīja par siekalainu ideālistu.

Kā ikviens patmīlīgs cilvēks, Elefantovs centās atbrīvoties no tām rakstura īpašībām, kuras var traktēt kā nepiln- vērtības kompleksa izpausmi vai vismaz mēģināja tās iedzīt dziļāk, lai neredzētu. Tagad viņš sevi atkal izlamāja par šaubām un svārstīšanos. Beigu beigās — galīgais lēmums paliek Marijas ziņā. Tas, ka abi pavadīja kopā laiku, brauca uz restorānu un skūpstījās, vēl nebūt nenozīmēja, ka viņa piekritīs kaut kam vairāk. Bet, ja viņš no savas puses neuzsāks mēģinājumus tuvoties izšķirošajai rīcībai, tas nozīmēs, ka Orehovam ir taisnība, ari Nežinska var nodomāt, ka viņš ir puņķutapa. Nu ko, ja jau tā… Ar stipru knipja sitienu Elefantovs aiztrieca izsmēķi un sekoja, kā sarkanā uguntiņa, loku apmetuši un atsitoties pret asfaltu, sabirza smalkās dzirkstelītēs, kuras tūdaļ pat izdzisa.

Nākošajā dienā Elefantovs uz darbu atnāca agri, bet Nežinska jau sēdēja pie sava galda.

—   Vai skūpstīsimies? —jau no sliekšņa viņš jautāja, cenšoties ar frivolitāti nogludināt iespējamo neveiklību, kas starp viņiem varēja rasties.

—   Ko tu runā? — smejoties Marija nošausminājās.

—    Nu un kas tad ir? Seit taču neviena nav! — Viņš viegli pieskārās Marijas lūpām un ievēroja, ka viņas acis maigi mirgo.

Pārtraukumā Elefantovs ar Mariju izgāja ārā un pēc iespējas nevērīgāk piedāvāja:

—   Aizbrauksim pie manis ciemos.

—    Pie tevis? Ciemos? — nesapratusi Nežinska pārjautāja.

—   Nu, ne pilnīgi pie manis, — brīnoties par savu bezkaunību, viņš paskaidroja, — ir vien omulīgs brīvs dzīvoklītis…

Pirms tam, lai tā teiktu, viņam nācās sevi piespiest, bet, kautrību pārvarot, viņš ar apmierinātību nodomāja, ka tagad viņam nevar pārmest siekalošanos, lai arī kaut kur zemapziņā uzplaiksnīja bailes, ka Marija pēkšņi apvainosies, sašutumā viņu pārtrauks, iemetīs viņam acīs aizvainojošus vārdus vai pat var gadīties, ka sejā iesviedīs naudu, kuru Sergejs bija iztērējis viņas dēļ. Un tad paliks tikai viena izeja — ielīst zemē. Elefantovs zināja, ka tādu apkaunojumu viņš neizturēs.

—    Redzi, tu ļoti vienkārši raugies uz šīm lietām, — skatoties sāņus, lēni runāja Marija.—Laikam tas ir pareizi… Bet man ir daudz paziņu, nedrīkst, lai mūs ieraudzītu…

Lūk, arī viss. Nemieru rosinošā doma pazuda, tās vietā ieradās cita. Iespējams, ka Orehovam taisnība — ar uzņēmību visu var sasniegt, bet puņķutapas, kas vienmēr šaubās, paliek muļķu lomā. Konkrēts piemērs: vārds ir izteikts, atbilde saņemta. Atliek tikai, piesedzoties ar pieklājību, vienoties par konkrētām detaļām.

— Neieraudzīs, — pārliecinot viņš teica. — Nu kad?

Viņi stāvēja desmit metru attālumā no ieejas institūtā, garām gāja līdzstrādnieki. Daudzi sveicināja, un nevienam nebija aizdomas, par ko sarunājās sektora vadītājs Elefantovs un inženiere Nežinska.

Šoreiz Marija neko konkrētu neteica, bet Elefantovs, iejuties «īsta žokeja» lomā, šo jautājumu atkārtoja pēc dienas, tad — pēc divām, pēc nedēļas…

Beidzot viņa sadūšojās.

Aizbraucot komandējumā uz diviem mēnešiem, Vitja Larins Elefantovam atstāja sava jaunā dzīvokļa atslēgas un uzdevumu—pieskatīt, lai viss būtu kārtībā, bet Elefantovam nebija iznācis laika šeit ieskatīties. Visa vienīgās istabas iekārta bija — divi krēsli un masīva tahta bez atbalsta mugurai un kājām. Tā bija nolikta tieši uz grīdas. Visur bija putekļi, putekļu smakas pilns bija arī sastāvējies gaiss. Marijai vajadzēja atnākt pēc piecām minūtēm. Lai nepievērstu uzmanību, viņi nolēma nākt atsevišķi, un līdz viņas atnākšanai vajadzēja kaut nedaudz ieviest šeit kārtību.

Saslapinājis lupatu, Elefantovs noslaucīja palodzi, krēslus, uzsita ar plaukstu pa matraci un atvēra durvis uz balkonu. Nomale. Privātais sektors. Mazas, nošķiebušās mājeles, bezgalīgās sētas, piemājas lauciņu taisnstūri, nojaukšanai nolemts rajons —jaunceltnes jau pienākušas pavisam tuvu.

Lejā pulcējās cilvēki. No sākuma likās — ap kādu leti. Mazs tirdziņš? Ieskatoties vērīgāk, viņš saprata, ka ir kļūdījies. Tur pavadīja nelaiķi.

Elefantovam kļuva netīkami, un viņš nodomāja, ka redzētais ir simbolisks, kaut kā saistās ar to, kam tūlīt jānotiek. Bet kāda ir šī simbola jēga? Ļauna priekšnojautas zīme? Bargs brīdinājums — sak', neko labu šis grēcīgais sakars ar Mariju nesola. Vai taisni otrādi — atgādinājums par cilvēka esības īslaicību un niecību, par to, ka stundas, dienas, nedēļas, mēneši un gadi steidz ātri un, ja nerūpēsies par maziem priekiem, tad var bezcerīgi nokavēt.

Bet varbūt tā ir filosofiskas koncepcijas izpausme: mirušajiem — debesīm piederošs, dzīvajiem — zemei piederošs. Vai vēl dziļāk — lai arī cilvēks miris, bet dzīve turpinās, jaunība ņem savu, bet mīlestība sola jaunu dzīvi.

Starp citu, viņš nevar pateikt, vai Mariju mīl. Un Dievs vien zina, vai Marija mīl viņu. Bez tam šādi neformāli sakari nav domāti dzimtas turpināšanai… Bet tad, kādēļ viņš ir šeit?

Elefantovs aizsmēķēja un pūta dūmus balkona durvju atvērumā.

Ja Nežinska domā par to pašu, tad viņa arī sev uzdos šo jautājumu. Viņai atbildēt ir ļoti vienkārši — pietiekami ir pagriezties un aiziet. Varbūt, ka tā arī būs labāk… Starp citu, cik minūtes viņš jau gaida? Dzin, dzin, — atdalīti ieskanējās zvans.

«Noslauki, brālīt, siekalas,» Elefantovs sev deva padomu ceļā pie durvīm. «Atkal tevi velk uz «augstām matērijām». Kupraino tikai kaps izārstē!»

—   Vai uzreiz atradi? — viņš pajautāja.

—   Protams! Tu taču skaidroji.

Pārkāpusi slieksnim, Marija ar interesi apskatījās.

—  Interjeriņš, protams, ir savdabīgs… — ātri ierunājās Elefantovs. Viņam bija neērti par iekārtas atklāto tiešumu, un viņš centās to noslēpt ar pļāpāšanu.

—    … kā pie veģetārieša Koļas Kalačova no savvaļas kopmītnes, kas nosaukta mūka Bertolda Švarca vārdā…

Marija nesaprotoši skatījās.

—     Nu, Ilfs un Petrovs, — viņš uzmundrināja. — «Divpadsmit krēsli». Istaba — penālis un vidū — matracis. Atceries?

—   Es neesmu lasījusi, — viņa pašūpoja galvu.

Tādu neinformētību jebkurā citā cilvēkā Elefantovs būtu novērtējis kā galīgas nekulturālības pazīmi, bet tagad viņš nodomāja, ka Marija ir malacis — necenšas izlikties gudrāka nekā ir.

—   Daudz esi zaudējusi. Nekas, es tev iedošu. Lielisks romāns!

Gatavojoties nākt, Elefantovs gribēja nopirkt šampanieša pudeli, bet veikalā bija tikai degvīns un stiprinātais vīns. Līdz ar to sagatavošanās periods izpalika, vajadzēja uzreiz pāriet pie lietas. Katra aizķeršanās pastiprināja neveiklību.

—  Beidzot mēs esam vieni… — viņš teica citā balsī un piegāja Marijai cieši klāt.

—   Vai tu to ilgi gaidīji? — Marija klusi jautāja.

—   Jā, ilgi…

—   Vienkārši tev izlikās…

Marijas seja bija pavisam tuvu, acis noslēpumaini mirdzēja. Viņas lūpas izrādījās mīkstas un miklas. Kad viņš to sāka izģērbt, viņa savukārt sāka atpogāt viņam kreklu, noņēma un nolika uz krēsla atzveltnes kaklasaiti. Drosmīga sieviete!

—     Par ko tu smaidi? — Elefantovam izlikās, ka viņa nez kādēļ smejas.

—    Es vienmēr smaidu, — nedaudz saspringtā tonī viņa atbildēja.

Kad apģērbi nokrita, izrādījās, ka Nežinska ir vājāka kā viņš bija domājis. Izspiedušies atslēgas kauli, redzamās lāpstiņas, sēžamvietas kauli — visā bija kaut kas slimīgs. Kad viņa noliecās, lai atšņorētu savus puszābaciņus, Elefantovs ar grūtībām piespieda sevi noskūpstīt šauro muguru ar labi izspiestiem mugurkaula skriemeļiem.

Marijas kailums nenoskaņoja glāstiem, un Elefantovs pasteidzās ātrāk pabeigt to, kā dēļ viņi šurp bija nākuši.

Pēdējā minūtē Marija teica:

—   Reizēm es domāju, ka to nevajadzētu darīt…

—   Izbeidz, — pieplacis pie miklās mutes, viņš nodomāja, ka viņa arī nenoturējās nekoķetējot. No tahtas nez kāpēc oda pēc pelēm.

Tuvība ar Mariju Elefantovam nesniedza baudu, un viņa, sajutusi Sergeja vēsumu, pasteidzās atbrīvoties.

—   Viss. Es skrienu.

Un tūlīt piebilda:

—   Šī ir mūsu pēdējā tāda tikšanās.

«Nu labi,» nodomāja viņš. Tagad, kad viss bija beidzies, Elefantovs nožēloja, ka stājies sakaros ar sievieti, pret kuru nebija nekādu jūtu. Tagad viņš pazaudēja interesi par Mariju, bet pieļaut, lai viņa to saprastu, nedrīkstēja — neglīti un necienīgi.

Tādēļ viņš skaļi teica:

—   Tā nevajag runāt.

Un pacentās, lai viņa balsī izskanētu zināms pārmetums.

Kad viņa piecēlās, viņš, kaut ko atcerējies, teica:

—   Paskaties pa lodziņu!

Marija ar basām kājām piegāja pie loga. Kājas viņai bija taisnas, ikri gandrīz nebija izteikti, šauras potītes un plati papēži.

—   Kaut ko pārdod?

—   Ieskaties uzmanīgāk.

—   Fu, kāpēc tu to izdarīji?

—   Es domāju, kā saskaņojas tas, kas notiek tur, un tas, kas notika šeit. Un nenonācu pie noteikta slēdziena. Bet ko tu teiksi?

—     Eh, liecies mierā! — viņa bija patiesi īgna. — Sabojāji man visu garastāvokli!

Ar abām rokām saņēmusi savas lietas, Marija aizgāja saģērbties uz virtuvi.

Izgāja viņi arī atsevišķi, pirms tam norunājuši, ka satiksies pie taksometru stāvvietas. Elefantovs atnāca pirmais un, Mariju gaidot, domāja par to, kas bija noticis.

Viss ir ļoti vienkārši, kā par to runāja Orehovs. Vai, patiesi, viņam visā ir taisnība? Un nav vajadzīgas šaubas, pārdzīvojumi. Un ticība ideāliem ir vienkārši muļķība?

Otrā ielas pusē parādījās Marija. Mazliet stūraina, ar somiņu pāri plecam, viņa gāja tā, it kā nekas nebūtu bijis.

Starp citu, kā viņai vajadzētu iet? Spriežot pēc pārliecinātās uzvedības gultā, viņa ne pirmo reizi viļ vīru. Bet citādi neko nepateiksi…

Lai arī dažas šaubas radās jau pazīšanās laikā… Pieņēmumi paliek pieņēmumi. Iespējams, ka šī ir viņas pirmā grēkā krišana… Bez tam piespiesta — pakļaušanās ļoti neatlaidīga subjekta miesaskāres spiedienam… Nav izslēgts, ka viņa nožēlo notikušo…

«Atkal?» — sevi aprāva Elefantovs. «Kad tu reiz beigsi sevi ēst?»

Viņi darbā nebija bijuši divas stundas. Saskaņā ar oficiālo versiju, viņi rūpnīcā «Pribor» saņēma laboratorijas jaunāko pētījumu ieviešanas ražošanā rezultātus. Īstenībā visus nepieciešamos datus Elefantovs saņēma vakar — viņš bija ātrs un enerģisks darbinieks.

Dzīve ritēja savu gaitu. Jaunas idejas pārbaudīja ar aprēķiniem. Pēc tam uz rasēšanas papīra parādījās nākošā aparāta blokshēma, tad dzima principālā shēma — desmitiem kondensatoru, rezistoru, releju, indukcijas spoļu, tranzistoru, kas dīvaini savienoti ar asinsrites sistēmas sarežģītībā līdzīgu vadu tīklu. Nākošajā posmā laboratorijā oda pēc kolofonija un izkausētas alvas. Sākās modēja montāža, tā slīpēšana un daudz citas operācijas, kuras izbeidzās vai nu ar jaunā parauga ieviešanu, vai tēmas slēgšanu tās bezperspektivitātes dēļ.

Elefantova sektors nodrošināja izstrādņu teorētisko pusi un arī to ideju dzīvotspējīguma pārbaudi, kuras piedāvāja daudzie izgudrotāji. Darba bija pietiekoši daudz. Bez tam Elefantovs pamanījās atlicināt laiku un lēni, bet neatlaidīgi turpināja slīpēt bezkontakta encefalogrāfu.

Dienas nomainījās. Pārtraukumā viņš ar Nežinsku gāja uz institūta ēdnīcu, reizēm kopā atgriezās no darba. Marija izturējās tā, it kā starp viņiem nekas nebūtu bijis, un dažreiz Elefantovs šaubījās par tā realitāti, kas notika pirms dažām nedeļām neapdzīvotajā, pēc putekļiem un pelēm smirdošajā dzīvoklī pilsētas nomalē.

Reiz Orehovs piedāvāja aizbraukt pavakariņot uz nupat atvērto ārpilsētas restorāniņu «Sargtornis». Elefantovs uzaicināja Mariju, un, viņam par pārsteigumu, tā atteicās. Pilnīgi negaidīti šī atteikšanās viņu sarūgtināja un, lai arī viņš piedalījās braucienā, garastāvoklis bija sabojāts.

Vēlāk viņš vēl dažas reizes piedāvāja Nežinskai apmeklēt restorānu vai aiziet «ciemos», taču katru reizi atdūrās uz vēsu atteikumu.

Elefantovs nevarēja saprast, kāpēc tas ir tā. Vai uzsit sev cenu? Pilnīgi iespējams. Sergejs juta —ja viņa labprāt uzturētu sakarus ar viņu, tas drīz vien apniktu. Bet nestandartizēta uzvešanās uzturēja interesi un pastiprināja dziņas.

Tātad — viltība, blēdība? Bet pārāk ilgi mānīties nedrīkst— var arī pārsteigties un mīļāko atbaidīt pavisam. To taču viņai vajadzēja saprast?

Starp citu, ir iespējams arī citāds variants — nejūtot mīlu pret sevi, apvainojās un negribēja turpināt banālo intrigu. Tad viņa ir cēla sieviete, bet viņš uz Marijas fona izskatās miesaskārīgs un bezprincipu tips.

Kas gan patiesībā ir Marija Nežinska? Elefantovs necieta nenoteiktību. Viņam bija vajadzīga skaidra un noteikta atbilde. Saņēmis kārtējo atteikumu, viņš centās noskaidrot attiecības.

—   Kas par lietu, Marija? Tu ko? Vai tu ar mani joko?

—   Manuprāt, tas esi tu, kas joko, — viņa auksti atbildēja, — un pietiekami ilgi!

Pēdējie vārdi izskanēja cieti kā pliķis.

Neko izskaidrot viņa negribēja, tikai reiz teica:

—   Vai zini parunu, kā sieviete kļūst par draugu? Paziņa — mīļākā — draugs. Nu, lūk, tagad mēs esam draugi. Vai tev tas ir maz?

«Savdabīgs veids, kā iegūt draugus,» nodomāja Elefantovs, bet skaļi teica:

—   Nu ko, būsim draugi.

Un lika viņai mieru, lai arī nepārstāja lauzīt galvu. Kas gan ir Marija Nežinska?

Viņš zināja, ka vīru viņa nemīl. Par to liecināja daudz netiešu pazīmju: viņa gandrīz nekad par vīru neieminējās, bet tai pat laikā viņš Marijai zvanīja vairākas reizes dienā, uztraucās, ja viņa nebija savā vietā, izprašņāja, kurp aizgājusi un vai drīz atgriezīsies. Kolēģi ironizēja par tādu aizbildniecību, un Marija ne tikai pārtrauca jokus, bet labprāt pati tiem pievienojās. Arī sarunās ar vīru viņas pusbalsī bieži iezagās augstprātības, iecietības vai aizkaitinātas notis. Reiz, kad nepiespiestā, brīvi plūstošā sarunā pie tējas tasītes pieskārās delikātajam jautājumam par ģimenes laimi, Marija izteica savu uzskatu par šo problēmu:

—   Laulībā laimīga mēdz būt tikai viena puse. Tādēļ ir jāizvēlas — vai nu apprecēties ar cilvēku, kuru tu mīli un pakļaut savu dzīvi viņa kaprīzēm un vēlmēm, vai ar to, kurš mīl tevi un darīs visu tavai ērtībai, pārticībai un labklājībai…

—  Vai tu izvēlējies otro variantu? — netaktiski jautāja Elefantovs.

—   Nu kāpēc tā…

Viņa izvairījās no tiešas atbildes un novadīja sarunu uz citu tēmu. Bet viss tāpat bija skaidrs.

Ne reizi vien Elefantovs redzēja šī principa praktisko izpildījumu — Nežinskis, līdzīgs jauneklim, kas iemīlējies, satika Mariju pēc darba, skatījās viņā ar mirdzošajām acīm, centās paņemt somas, bet sieva, pieņemot uzmanības izrādīšanu kā pašu par sevi saprotamu, lepni un neatkarīgi soļoja blakus.

Reizēm pie Marijas nāca rūsgans, nedaudz piebremzēts puisis — Vasja Gorjajevs, kurš agrāk ar viņu kopā bija strādājis «Priborā». Viņš kādu laiku sēdēja laboratorijā, rūpīgi atbalstīja sarunu, pieķeroties aizslīdošajām tēmām. Pēc tam lūdza Nežinsku, lai viņu pavada, un abi ilgi sarunājās koridorā vai uz beņķīša zem institūta logiem. Gadījās, ka viņš zvanīja un arī par kaut ko runāja ar Mariju.

Gan Elefantovs, gan pārējie līdzstrādnieki uzskatīja, ka viņš ir nelaimīgi iemīlējies, kas bez panākumiem cīnās par pretmīlu, amizējās par viņiem, pie tam Marija smējās un priecājās kopā ar visiem. Un Elefantovs brīnījās — ar ko Nežinska puisi varēja tā pieburt?

Starp citu, arī viņš pats izjuta pret Mariju savādas, pretrunīgas jūtas. No vienas puses — viņš viņu nemīlēja, bet no otras — viņu vilka pie Marijas kā ar magnētu.

Viņš atkal sāka piedāvāt viņai aiziet «ciemos», un negaidot viņa piekrita. Sakari atjaunojās. Larins atgriezās no komandējuma, apprecējās, tādēļ Elefantovam nācās aizņemties atslēgas no dažādiem saviem paziņām. Viss notika pēc vecās shēmas: viņi gāja uz «Priboru», uz bibliotēku vai izmēģinājumu sektoru, brauca uz vienu vai otru pilsētas rajonu, atsevišķi iznāca un atgriezās institūtā. Tie bija savādi sakari. Viņi negāja uz restorāniem, teātriem un kino, nezvērēja mīlestību, neteica viens otram maigus vārdus. Joprojām tuvība ar Nežinsku nedeva Elefantovam apmierinājumu, katru reizi viņš nolēma, ka nākošās reizes nebūs. Bet viņa acīmredzot ari pieņēma tādu pat lēmumu, un tas Elefantovam atkal rosināja viņu iegūt. Viņa atsacījās, ar to pastiprinot Sergeja neatlaidību. Process attīstījās lavīnveidīgi un beidzās ar kārtējo tuvību.

Lai kā arī Elefantovs necentās pilnīgi atminēt Nežinsku, to izdarīt viņam neizdevās. Viņas vēlmes un jūtas ārīgi nekādi neizpaudās, bet vadošās tieksmes nepakļāvās loģiskam izskaidrojumam.

Elefantovam nācās aizņemties atslēgas no dažādiem saviem paziņām. Viss notika pēc vecās shēmas: viņi gāja uz «Priboru», uz bibliotēku vai izmēģinājumu sektoru, brauca uz vienu vai otru pilsētas rajonu, atsevišķi iegāja dzīvoklī, pavadīja tur vienu vai divas stundas, atsevišķi iznāca un atgriezās institūtā. Tie bija savādi sakari. Viņi negāja uz restorāniem, teātriem un kino, nezvērēja mīlestību, neteica viens otram maigus vārdus. Joprojām tuvība ar Nežinsku nedeva Elefantovam apmierinājumu, un katru reizi viņš nolēma, ka nākošās reizes nebūs. Bet viņa acīmredzot arī pieņēma tādu pat lēmumu, un tas Elefantovam atkal rosināja viņu iegūt. Viņa atsacījās, ar to pastiprinot Sergeja neatlaidību. Process attīstījās lavīnveidīgi un beidzās ar kārtējo tuvību.

Lai kā arī Elefantovs necentās pilnīgi atminēt Nežinsku, to izdarīt viņam neizdevās. Viņas vēlmes un jūtas ārīgi neizpaudās, bet vadošās tieksmes nepakļāvās loģiskam izskaid- rojumam. Skaidrs bija viens: Marija Nežinska, kas ir tik līdzīga meitenītei, nebūt nav tik vienkārša kā izliekas pēc pirmā acu skatiena, bet aiz viņas vienkāršās ārienes un pieklājīgajām manierēm slēpjas ne viens vien noslēpums.

Drīzumā Elefantovam radās iespēja pārliecināties par savu minējumu pamatotību. «Pribora» galvenā inženiera Pjotra Vasiļjeviča Astahova vizīte laboratorijā bija pilnīgi negaidīta. Viņš painteresējās, kas jauns zinātnē un ar ko tā iepriecinās konservatīvo praksi, apskatīja projektējamās aparatūras rasējumus. Izstāstīja pārīti anekdošu, atvadījās, un Marija gāja viņu pavadīt.

Tajā nekas ārkārtējs nebija. Pirms dažiem gadiem Nežinska un Astahovs, tad vēl meistars, strādāja vienā cehā. Pēc tam viņš kļuva iecirkņa priekšnieks, drīzumā vadīja cehu, bet vēl pēc gada ieņēma galvenā inženiera posteni.

Ļaunas mēles dažkārt apsprieda tik ātro karjeru. Daži uzskatīja, ka Astahovam ir «spalvaina roka» tur — augšā, citi apgalvoja, ka viņš ir sakarīgs cilvēks, lietišķs, labi pārzina ražošanu un tādēļ ir «uztaisījis pats sevi». Lai kā arī tas nebūtu, aparātbūvētāju pamatmasa viņu cienīja. Ieņēmis atbildīgo amatu, viņš nekļuva lepns, ar veciem paziņām izturējās tāpat kā agrāk, nepasvītrojot distanci. Un tas, ka viņš vienkārši, neievērojot amatu, ielūkojās pie viņiem laboratorijā, tikai apstiprināja viņa demokrātismu.

Bet pēc tam viņš sāka pie viņiem nākt vēl un vēl, runāja par saviem plāniem plašāk ieviest ražošanā zinātnisko pētījumu rezultātus, sūdzējās par darbagaldu, aparātu un citu iekārtu nepilnībām, jo tās traucē pacelt produkcijas kvalitāti līdz pasaules līmenim, un gāja prom, Nežinskas pavadīts.

Elefantovs joprojām domāja, ka jaunais galvenais inženieris ir aizrāvies ar ideju izmantot viņu izstrādnes ražošanā un, vai nu patiesi cer sasniegt konkrētus rezultātus, vai grib radošu pieeju darbam nopelnīt priekšniecības atzinību un apstiprināt, ka nav velti izvirzīts vadošajā amatā.

Pat tad, kad Astahovs komandējumu laikā no citām pilsētām sāka zvanīt uz laboratoriju un, aicinot pie telefona Nežinsku, ilgi ar to runāja, Elefantovam nebija pat aizdomu, ka galveno inženieri interesē nevis zinātnes sasniegumi, bet pati Marija.

Taču reiz, atgriežoties darbā pusdienas pārtraukumā, Elefantovs ieraudzīja pie garāmbraucošās «Volgas» stūres Pjotru Vasiļjeviču Astahovu. Viņam blakus rātnas skolnieces izskatā sēdēja Marija Nežinska. Tad viņš atcerējās, ka senā sarunā par kopējiem paziņām Marija likās zinoša Astahova dienesta lietās. Pārāk zinoša. Tāda viņa nevarēja būt, ja pastāvīgi ar viņu nekontaktētos.

Un beidzot saprata: liela uzņēmuma galvenais inženieris ir pārāk aizņemts cilvēks, lai dīkas intereses dēļ nāktu pie viņiem un zaudētu savu dārgo laiku sarunām ar Nežinsku. Nemaz nerunājot par to, lai viņu vizinātu ar automobili.

«Nu gan Marija…»izbrīnīts domāja Elefantovs. «Pareizi saka, ka klusā atvarā… Cik ilgi viņiem tas jau velkas? Gadus trīs četrus? Ne mazāk!»

Atnākot institūtā, viņš pajautāja, kur ir Nežinska.

Marija Viktorovna pusdienas laikā beigusi aprēķinus, bet tagad aizgājusi paēst. Pēc tam gatavojusies uz brīdi ieskriet bibliotēkā — paskatīt jaunienākušos materiālus.

Viss skaidrs. Ai, Marija, Marija! Elefantovs neizjūta nedz greizsirdību, nedz vilšanos — tikai izbrīnu. Un vēl — zināmu apmierinājumu par to, ka pratis Astahovu «izskaitļot» tai pat laikā, kad tas neko nenojauš par viņa, Elefantova, attiecībām ar Mariju.

Nežinska atgriezās pēc pusotrām stundām.

—  Atradi bibliotēkā kaut ko interesantu? — ar saprotošu smaidu Elefantovs jautāja.

—   Tu zini, nepaspēju ieiet. Kādu citu reizi.

Viņa ievēroja, ka Elefantovs viņu redzēja Astahova mašīnā, bet atbildēja pilnīgi mierīgi, bez jebkāda samulsuma, it kā šis fakts neko neizteiktu. Viņiem viss turpinājās tāpat— laiku pa laikam viņa piekrita pierunāšanai, un viņi gāja «ciemos».

Katru reizi Elefantovs sev jautāja: «Cik pa pusei apdzīvotus vai saimnieku uz laiku atstātus dzīvokļus zina Marija? Cik ir redzējusi izgulētus, nesaklātus dīvānus?»

Visvairāk iespējamā atbilde atestētu viņu kā ieleni, bet Nežinska bija pilnīgi neatbilstoša tādas šķiras sievietēm, pie tam Elefantovam likās, ka, pakļaujoties viņa uzstājībai, Marija sevi pārvar un rīkojas netipiski, spiesti, pret saviem principiem un pārliecību. Tādēļ ne pie kāda noteikta slēdziena viņš tā ari nenonāca. Vēl jo vairāk tādēļ, ka iemesls viņa pārdomām atkrita — Marija atkal sarāva sakarus ar viņu un vairāk pierunāšanām nepadevās.

—    Tas ir attaisnoti, ja ir jūtas, — viņa paskaidroja. — Bet, ja to nav…

—   Kāpēc tu nospriedi, ka viņu nav?

—  Tas ir redzams ar neapbruņotu aci. Tu esi vienaldzīgs, auksts, nekad nesaki komplimentus…

Te nu nebija ko iebilst. Viņai bija taisnība par visiem simts procentiem. Tātad, kā jau viņš domāja, viņa piekrita tuvībai, cerot, ka, agri vai vēlu viņā pamodīsies jūtas… Bet, kad pārliecinājās, ka tas nenotiks, pārrāva tievo, viņus saistošo, diedziņu. Vainot viņš varēja tikai pats sevi, lai gan pēc dažām, ļoti maz jūtamām izmaiņām Marijas uzvedībā, Elefantovs intuitīvi juta, ka kaut kas bija mainījies. Viņas dzīvē parādījies nezināms faktors, kas noteica sakaru pārraušanu stiprāk nekā mīlas trūkums, ar kuru viņa samierinājās veselus divus gadus.

Viņš pat ievilka jautājuma zīmi jūnija kalendārā, bet drīz vien aizmirsa par savām šaubām. Palika tikai vainas sajūta pret sievieti, kas viņam uzticējās un kuras cerības viņš tik nekaunīgi bija pievīlis.

«Eh, būs jau labi,» — viņš sevi mierināja. «Viss pāriet, viss aizmirstas. Nekas briesmīgs nav noticis. Iztika bez traģēdijas, sirds ievainojumiem un dvēseles mokām. Un — paldies Dievam.»

Elefantovs kļūdījās. Kā nabadzīgais arābu zvejnieks, kas, attaisot viņu ieintriģējošo krūku no dzeltenā vara ar Suleimana ibn Dauda zīmogu uz svina aizbāžņa, nejuta aizdomas, kurp tas novedīs. Arī viņš, nedomājot un ziņkārības pēc iesākot sakarus ar Nežinsku, nevarēja paredzēt, ka izlaiž brīvībā varenu, nelabu džinu, kurš pēc dažiem gadiem uzrādīs rēķinu par pieļauto vieglprātību. Un pieprasīs to apmaksāt pilnībā.

Vienpadsmitā nodaļa vecais

Vecajam biopotenciāls izrādījās nedaudz augstāks par parasto, bet tas Elefantovu ne sevišķi satrauca. Pēdējā laikā darbs aizvirzījās otrajā plānā, bet pirmajā uzradās problēmas, kādas viņam agrāk neeksistēja, kuras tagad viņš mokoši centās atrisināt; maldījās, nesaņemot tiešu, viennozīmīgu un skaidru atbildi, un tādēļ bija nikns pats uz sevi. Tagad viņš centās izdarīt to, ko agrāk neatzina — griezties pie palīgiem no ārpuses un izmantot Vecā unikālo dzīves pieredzi kā darba instrumentu, lai atrisinātu uzdevumu, kurš izrādījies viņam neatrisināms.

Vecais viņu atbalstīja — stāstīja, atbildēja uz jautājumiem, minēja piemērus. Viņi nedaudz tuvojās. Bija viens pie otra ciemos, dzēra degvīnu līdz vēlai naktij. Degvīnu gan Elefantovs nevarēja ciest, bet Vecais to lietoja kā ūdeni.

Elefantovu pārsteidza Vecā personības viengabalainība, viņa iekšējais spēks un nesagraujamā pārliecība par sevi. Viņš asi izjuta — tieši šo īpašību pašam pietrūkst, un dvēseles dziļumos cerēja, ka saskarsme ar jauno paziņu ļaus tās iegūt. Bet, viebjoties pēc piektās glāzītes, no kuras citos apstākļos un citā kompānijā nešaubīgi būtu atteicies, Elefantovs atļāvās saprast, ka rakstura stingrība un citas pievilcīgas personības īpašības viņa, Elefantova, vai arī kāda cita, lai cik tas nebūtu cienījams un autoritatīvs, neatpaliktu. Vecais neorientējās uz citiem, neizjūta atkarību no tiem un tādēļ necentās tiem piemēroties, patikt un atstāt labvēlīgu iespaidu. Atbalstu savai rīcībai un lēmumiem viņš atrada sevī pašā. Tendēts uz tēlainu domāšanu, Elefantovs apreibis iedomājās, ka mugurkaula vietā Vecajam ir tērauda serdenis, kas izkalts drausmīgā ēzē un izskatās kā trīsskaldņu durklis. Un tūdaļ arī sajuta savus lokanos skriemeļus, kas bija gatavi jebkurā brīdī ieņemt pašu ērtāko stāvokli.

Elefantovam nebija taisnība, nonākot savas pašanalīzes galējībās. Viņš nebija gļēvulis, pielīdējs un tāds, kas pielāgojas. Viņš neklanījās priekšniecības priekšā, neglaimoja cilvēkiem, no kuriem bija kaut kādā ziņā atkarīgs, un ar sava mugurkaula noturību izdevīgi atšķīrās no daudziem, kas bija ap viņu. Ja viņš gribētu mieru, tad būtu pietiekami paskatīties visapkārt. Sergejs, nomokoties ar savu personību, meklēja augstākās proves kritēriju un tādēļ veica salīdzinājumus ar Veco, kas, dabīgi, viņu nevarēja apmierināt, lai gan ari Vecajā atradās mazas cilvēciskas vājībiņas.

Dažas uzvedības savādības. Reizēm viņš pazuda nezin kur, parādoties tikpat negaidīti. Reiz Elefantovs viņu nejauši satika pie stacijas alus kioska, uz kājām nedroši stāvoša subjekta kompānijā un, kamēr viņš apmulsis domāja, vai vajag pieiet, Vecais vienaldzīgi pagrieza muguru.

Viņam bija arī savi sāpju punkti, kurus Elefantovs uztaustīja nejauši.

No nobružātās planšetes izgāzās vecu fotogrāfiju paciņa. Nodzeltējis papīrs, saplaisājis glancējums, otrajās pusēs atzīmes ar tintes zīmuli.

Vācu virsnieku grupa pie dubļu notašķīta «Opeļa». Pirmais no kreisās — Vecais. Pleskava, 1942.

Trīs apauguši, samocīti, bet jautri smaidoši puiši vateņos ar automātiem. Mežs, 1942.

Noskumis briļļainītis ar iekritušiem vaigiem. Vasjka Simkins. Kr. 1943.

Vecais poļu formā, konfederātu kokarde, uz krūtīm — krusti. Radona, 1944.

Bet te — pavisam citādi uzņēmumi — portreti, mazliet neasi, pārfotografēti oficiālajos dokumentos, stūrīšos var redzēt puslokā iespiesto gotisko šriftu no zīmogiem. Vienādas formas tērpi, līdzīgas sejas — varas apziņa, augstprātība, nicinājums. Otto fon Klaimnihals, Fricis Gaške, Henrihs fon Šmidts… Un datumi: 4. oktobris 42., 12. novembris 43., 3. janvāris 44.

Pēdējā fotogrāfija — tāda pat formāta, bet no citām atšķirīga: īsi apcirpta, simpātiska meitene, tiešs skats, padomju karavīru blūze ar leitnanta uzplečiem. Neasums, kas raksturīgs pārfotografejumam šeit nav, vārds un uzvārds otrajā pusē nav, tikai cipari: 9.12.1944.

Vecais virtuvē gatavoja tēju, un Elefantovs gāja pie viņa pajautāt, vai patiesi viņš ir uzņemts kopā ar vāciešiem, vai varbūt tie ir pārģērbti izlūki, kāpēc viņa arhīvā glabājas ienaidnieku portreti, kas tā ir par meiteni, kas fiksēta pēdējā fotogrāfijā un ko nozīmē datumi uz katra uzņēmuma.

Taču viņš nepaspēja pat muti pavērt, kā Vecais gandrīz izrāva fotogrāfijas viņam no rokām, iebāza paciņā, paciņu— planšetē, līdz pēdējam aizvilka tās siksniņu un planšeti ieslēdza galdā.

—    Neprasi neko, par to es nedrīkstu runāt, vēl nav pagājis laiks.

Elefantovs, protams, noticētu tādam paskaidrojumam, ja Vecajam nebūtu strauji mainījies garastāvoklis. Viņš noslēdzās, iegrima sevī, bet tad negaidīti piedāvāja iedzert degvīnu un solītās tējas vietā uz galda uzlika litrīgo «Pšeņič- najas» pudeli.

Tagad Elefantovs, kam līdzīgas garastāvokļa maiņas bija labi pazīstamas, saprata, ka būtība nav kaut kādos aizliegumos, bet gan dziļi personiskos, rūpīgi apslēptajos iemeslos, nevēloties rušināt dažas savas dzīves epizodes. Viņš saprata, ka dzelzs Vecajam dvēselē ir nesadzijušas brūces, kuras viņš tik neapdomīgi ir aizskāris. Un, nemēģinājis atteikties, ar riebumu norija pirmās glāzītes saturu.

—  Lūk, tas tavs aparāts. Vai viņš varētu lasīt domas?— negaidīti pajautāja Vecais, it kā turpinātu sen sāktu sarunu.

Elefantovs pašūpoja galvu.

—  Žēl. Tad gan es to ar rokām un kājām turētu. Ļaudis, kas noderētu mēģinājumiem, atrastu, un no jūsu priekšniecības dabūtu visu, ko vajag — naudu, štatus, aprīkojumu!

—   Kādēļ?

—    Tā ir vajadzīga lieta. Kā mums — darbam, ta arī visiem citiem.

—   Nesaprotami.

—     Nu, lūk, skaties,,— Vecais nolieca pirkstu. — Pagājušā gadsimtā laupītāji dzīvoja kā izstumtie — aplaupīja karietes, tirgoņus ķidāja, sievietes sagrāba, salaupīto alās slēpa un zemē raka. Pie ļaudīm viņi nevarēja — pirmajā iebraucamajā vietā, pirmajā krogā pazīs — gabalos saplēsīs. Citiem vārdiem — pilnīga skaidriba — kas ir kas.

Pirms trisdesmit gadiem dažādos ūķos un zaņķos visāda dzīve kūsāja—zagļu saieti, dzeršanas, skaidrošanās un izskaidrošanās. Noziedzīga pagrīde — dokumentu nav, visādi dzel- zīši kabatās, rīko masveida kratīšanu un ķer ciet — ari viss ir skaidrs!

Vecais aizlieca otru pirkstu.

—   Bet tagad — viss ir savādāk… Viss ir nolīdzinājies, nogludinājies, «odziņu», kur plostot uz slēpties, nav. Profesionāļi ir izmiruši vai tālajos Ziemeļos termiņu beigas sēž. Kas tad nosaka laiku? Dzērāji, ielu bandīti, sīki gnīdas! It kā kaut kur strādā, mājas ir, šāda tāda ģimene arī, bet vakarā vai svētkos smadzenes pielej un aiziet— lamāties, sist, laupīt, kropļot… Un tad atkal — savā alā zem sava jumta — sēž, šņākā pa saviem diviem caurumiem, steigā uz darbu. Viss ir kā nākas. Pamēģini ar viņu tikt skaidrībā! Dvēselē nevari ieskatīties!

Un tas vēl tikai ziediņi. Lūk, valūtnieki, kukuļņēmēji, izlaupītāji un pārējie «tīrie» tā maskējas, ka tos nemaz nav vienkārši pārkost — var arī savus zobus nolauzt. Vai, kā šeit tāds aparāts derētu!

—    Un vispār, — Vecais aizlieca vēl divus pirkstus. — Pasaulē ir ļoti daudz hameleonu. No ārpuses viss viņiem ir parasts. Varbūt āriene pat patīkama, bet iekšas — melnas, sapuvušas…

Elefantovs sajuta, ka sirdī Vecajam ieplūda saltums, bet galvā iesitās pazīstamais karstais vilnis. Tas bija parasti tad, kad atminējās par cilvēku, kuru gribēja no atmiņas izdzēst uz visiem laikiem.

—    …apģērbs, vārdi, kosmētika — apvalks, bet tu pamēģini iekļūt būtībā! Cilvēka vērtību nosaka rīcība, taču arī tā ir dažāda — visiem — viena, pareiza, apsveicama, bet — sev cita — slepena, izdevīgāka. Karā apvalks krita. īstie cilvēki tiecās uz fronti vai aizmugurē līdz asiņainiem sviedriem strādāja, lai tuvinātu uzvaru,, bet visādi nelieši līda siltumā un pārticībā, pārtikas bāzēs, noliktavās, lai kā trekni runči mielotos starp nāvi, badu un gruvešiem. Speķi un spirtu rija, izmantoja sievas, zeltu pret maizi mainīja, nākotnei krāja… Tikai, ja tāds draņķis gadījās, runa bija īsa…

Vecais nočirkstināja zobus.

—    Taču ne visi iekrita, nebūt ne visi. Daudzi tā arī ieslīdēja labā dzīvē par vērtībām, kuras ieguva kā marodieri, cēla labklājību un nesadega zilās liesmās, neiegrima zemē.

Vecais ļauni nosmīnēja.

—   Gan smiekli, gan asaras. Četrdesmit otrajā Pleskavā medījām vienu esesieti, liels dūzis, stipri mums kaitēja un, indeve, viltīgs, uzmanīgs kā lapsa — vienmēr ar apsardzi, maršrutus maina, katrs solis noslēpumā tīts. Nu nekādi pie viņa nevaram piekļūt. Tad atradām āķīti — viņš ar burgo- mistra sekretārīti bija sapinies. Tāda jauna kucīte, skaista, gluma… Aizgājām pie viņas, ieķīlējām asti, sak\ atdod, nelietīgā sunene, savu mīļāko, ja gribi dzīvot. Bet viņa ar ādu sajuta, ka uz kraujas stāv—nodeva viņu ar visām ķidām. Viņam, izrādās, gultas darbiem bija speciāls dzīvoklis, un tas, skaidra lieta, bez apsardzes, tikai šoferis ar adjutantu — un viss. Tur mēs viņu arī nolaidām, pat bikses nepaspēja uzvilkt. Viņu, kā solījām, palaidām — dzīvo, kucīt, un turies no fašistiem tālāk, citādi nopelnīsi arī savu lodi. Viņa kaut kur pazuda, citādi jau viņai nebūtu glābiņa. Viņu meklēja gestapo, bet pirms gadiem pieciem viņa uzpeldēja—klapato par atvieglojumiem kā partizānu kustības dalībniece. Es, saka, pagrīdniekiem palīdzēju likvidēt lielu esesiešu bonzu, slēpos no gestapo.

Vecais saviebās riebumā.

—   Tā kā — ne jau tikai vērtības guva marodieri, bet arī slavu, godu, pensijas… Šai sunenei tas neizdevās — fakti it kā sakrita, taču kāds kaut ko atcerējās. Bet cik tādu hameleonu nav izdzīvojuši un izslīdējuši! Tos, kas stipri sariebuši, līdz šim laikam atrod un tiesā, bet citi čīkst pamazām, smirdina pasauli, indīgās siekalas uz visām pusēm šķaida. Savu darbu viņi ir padarījuši — ienesuši mūsu laikā alkatības baciļus, nelietību, cietsirdību un izsējuši tos, jo neko labu sēt neprot. —Vecā vaigi bija no dusmām nobālējuši. — Kad jaunieši savu vienaudzi piekauj līdz nāvei, lai džinsus novilktu, noliktavas pārzinis slēpj deficītu un par kukuli atdod spekulantiem, kontrabandists senu ikonu stiepj pāri robežai — tie visi ir iesētā asni. Tā kā mums ir vajadzīgs aparāts, lai domas lasītu. Ļoti vajadzīgs!

Vecais izlēja degvīnu un Elefantovam piebīdīja tuvāk konservus.

—  Nu, bet kamēr viņa nav, izdzersim, lai divdvēselīgie nešķīsteņi apsprāgtu. Es viņus esmu nīdējis visu mūžu un līdz pašai nāvei nīdēšu!

Elefantova apziņā iezibsnīja atminējums, kas saistīja Vecā stāstu ar viņa arhīva saturu. Tad, lūk kā…

—  Vai tā esesieša fotogrāfija ir jūsu planšetē? Ar cepuri, kurai ir galvaskauss? Fons… kā viņu…?

—  Klaimnihals. Visi viņi ir tur, — drūmi izteica Vecais un nomainīja sarunas tematu, tā apsteidzot jautājumu, kam nenovēršami vajadzēja atskanēt.

—   Reiz gan es ļoti nožēloju, ka man tāda aparāta nav… Mūsu grupa iekrita, izjuka nopietns uzdevums. Seši cilvēki gāja bojā — visi puiši kā viens… Tā varēja notikt divu iemeslu dēļ — nejaušība vai nodevība. Šeit nejaušība bija izslēgta — operācija tika gatavota jau ilgi. Viss bija pārdomāts, izsvērts, izstrādāti rezerves varianti… Arī nodevība bija izslēgta—visi cilvēki daudzas reizes pārbaudīti, tēraud- cieti cilvēki. Bet fakts ir! Lauzīja galvas — neko neizdomāja. Un pēkšņi izrādās, ka vācieši piecus nošāvuši, bet sestais pēc pāris dienām atnāca pie mums uz mežu. Koļa Fiņko — grupas komandieris. Es viņam uzticējos tā kā pats sev. Agrāk… pirms tam…

Viņš izstāstīja, kā viņus pārsteiguši. Pašam acis skumjas — gaida jautājumu.

—   Bet kā tu pats dzīvs paliki? —jautāju.

—   Atlaida, — saka.

—   Kāpēc?

—   Nezinu.

Lūk, tāds notikums. Sēžam, klusējam. Skaidra lieta — vienkārši tāpat vācieši nemēdza palaist. Viņš iesāka pirmais:

—  Ja es būtu puišus nodevis, ja es strādātu gestapo labā, viņi kaut kā ticamāk visu izkārtotu—imitētu bēgšanu, mani sagatavotu — zilumi, skrambas, spīdzināšanas pēdas, caur- šautas brūces.

Bet te nekas, atlaida un viss. Loģiski? Loģiski. Tikai te loģika neatsver faktu — puiši gājuši bojā, bet viņu atlaida. Par kādiem nopelniem?

Man saka, ko tu vēl ar to jūdasu minstinies, piesliet pie koka un viss! Bet es viņu labi pazinu, uzdevumos gājām kopā. Vienreiz domājām — viss, amba. Granātas sadalījām, atvadījāmies… Cienīgi izturējās, bija labs draugs, uzticams. Un pēkšņi — gestapo aģents, nodevējs! Kas par muļķībām? Ko te darīt? Un kā tu domā?

—   Nezinu, — apmulsis Elefantovs nomurmināja.

—   Arī es nezināju. Tikai kaut kāds lēmums, vienalga, man bija jāpieņem, cita nebija…

—  Var viņu kaut kā pārbaudīt… Kaujā vai kādu speciālu uzdevumu.

—   Taču viņš jau reizes divdesmit ir pārbaudīts! Jautājums ir tiešs — vai viņam ticēt, vai viņam neticēt? Ielaist savā vidē vai nē? Bet pārbaudījumi… Viņš jebkuru pārbaudījumu izturēs — gan tad, ja ir nevainīgs, gan ari tad, ja pārmetas pie vāciešiem. Tā es to nakti nomocīju. Vai nu gestapo psihologi izdomājuši viņam tādu izsmalcinātu pārbaudījumu, nu un mums arī — godīgu cilvēku padarīt par nodevēju, vai arī tā ir viltība un triks, lai no īstā nodevēja novērstu aizdomas, vai ari rūpīgi sarežģīts aģenta ieslidināšanas plāns. Vai, kā tad es nožēloju, ka nevaru Koļam dvēselē ieskatīties, vai, kā nožēloju!

—   Bet jūs taču pazināt cilvēku, bijāt viņa draugs. Vai tiešām nevar noticēt? — Elefantovs neizturēja. — Viņi taču nevarēja tā no maskēties un momentāni izmainīties arī nevarēja!

—   Nu kāpēc gan…

Vecajam noraustījās vaigs.

—   Gan maskējās, gan salūza. Visādi ir bijis… Ne jau par to ir runa! Ja jau ir iespējamība, kaut pati mazākā, ka viņš ir ienaidnieks, vai arī vienkārši radušās šaubas, viņam nedrīkst atļaut darboties. Nekādi nedrīkst! Tas nozīmē cilvēkus netaupīt, viņu dzīves likt uz vienas kārts.

Nu — nebija tas manos spēkos — viņam uzticību dāvāt. Es varēju tikai divus lēmumus pieņemt — nošaut uz vietas vai aizsūtīt uz Lielo zemi, lai tribunāls izšķir. Tas — kā pa pieri, tā pa pieri… Faktus nekur nepaslēpsi, bet minējumus, varbūtības arī tagad tiesās neuzņem kā ticamus, bet tad — karš, pats saproti… Spiegi, panikas cēlāji, dezertieri, diversanti, provokatori — bez gala un malas! Vēl Koļa Fiņko no gestapo atlaists… Viņš man pistoli lūdza, lai nošautos. Es nedevu —ja viņš ir figūra ienaidnieka kombinācijā, tad ari uz viņpasauli viņu nedrīkst atlaist, jāmēģina pretspēlē izmantot. īsāk — nosūtīju Koļu pie mūsējiem. Kas tur tālāk iznāca? Nezinu. Vecais iebāza roku galda atvilktnē, kaut ko meklēja, pārliekot neredzamus smagus priekšmetus, un domīgi raudzījās savā priekšā, lai gan droši vien redzēja tālās pagātnes ainas, kuras, spriežot pēc pārakmeņotās sejas un cieši sakniebtām lūpām, nespēja viņu nomierināt.

Raugoties no kuras puses vien vēlies, grozi kā gribi, es rīkojos pareizi. Bet dvēsele, tici, līdz šai dienai sāp…

Beidzot, viņš atrada to, ko meklēja, un sažņaudza rokā metālisku cilindru ar uzmavu galvā.

—  Lūk, tu saki —jātic. Cilvēki, sak, nevar uzreiz mainīties, nevar maskēties…

Vecais domīgi ar uzmavu klauvēja pa galdu.

—  Bet mēs tajos gados visādus brīnumus saskatījāmies. Karš atsedza tādas cilvēcīgās būtības īpašības, par kurām reizēm nezināja ari pats cilvēks. Vienkārši puiši veica varoņdarbus. Paši varoņiem nav līdzīgi. Agrāk būtu teikts — neticētu. Bija ari otrādi. Zini, nodevību nevar attaisnot, bet, ja kāds salūza spīdzināšanā — tos vismaz var saprast. Bet daži pārdevās — par naudu, viņu utainām pakāpēm, par govi, mājiņu ar dārzu. Vai maz par ko!

Vecais pakustināja roku. Kraukš! No cilindra izlēca īlen- veidīgs asmens. Griezt maizi vai atvērt konservu bundžas ar viņu nevarēja. Šis ierocis bija domāts vienam vienīgajam mērķim, un Elefantovs, kas bija lasījis daudz grāmatas par karu, saprata, ka Vecajam rokās ir vācu desanta nazis.

—  Bet gadījās, ka vispār neko nesaproti. Cilvēks kā jau cilvēks un pēkšņi, it kā bez iemesla, nodod biedrus! Tikai iemesls, protams, ir — lai arī dziļi apslēpts — kaut kāda sensena nelietība, ievirze nodot. Ja to atrastu, izdedzinātu… bet nē — neatradīsi, un tad — atmiņā uzplaiksnī kāds pāridarījums vai pašapziņa, kas neatrod izpausmes veidu un — gatavs!

Krauks, krauks! Asmenis momentāni paslēpās un atkal izlēca. Elefantovam tas atgādināja kaut ko agrāk neredzētu, bet pazīstamu.

—   Bet vai jūs variet pastāstīt kaut vienu tādu gadījumu?

—   Labāk būtu, ja nevarētu!

Vecais ar roku noglauda seju. Krauks, krauks!

—  Skolā kopā ar mums mācījās meitene, laba meitene, normāla, jautra, kompānijā iederīga. Radio lietas labi pārzināja, pieklājīgi šāva, ar nazi strādāja, ar sprāgstvielām darbojās brīvi. Daudzi puiši nevarēja viņai līdzināties.

Vecais runāja lēni, smagnēji, negribīgi, it kā izspiežot katru vārdu.

—   Tikai viena savdabība — pseidonīmu viņa izvēlējās tādu… nepatīkamu — «Gjurza». Kāpēc sevi par tādu pre- teklību saukt? Bet viņa smējās

—   Atra, — saka, — viltīga, ienaidniekam bīstama…

Visu izskaidroja pareizi.

Vecais saviebās un automātiski pieskārās pie sirds.

—  Nejau par iesauku ir runa. Beidzām skolu un saņēmām uzdevumu — līdzīgu izlaiduma eksāmenam. Vienkāršs uzdevums — iziet pilsētā un ievākt izlūkošanas datus, kādus nu katrs var. Kara stāvoklis, nekādu dokumentu, visiem nepazīstama pilsēta. Iekritīsi — locies, kā gribi. Ikviens saprot, ja kaut kas — palīdzēs, bet ir arī risks — var nošaut uz vietas kā vācu spiegu.

Izgājām pilsētā pa vienam. Es—pēc vieglām mašīnām. Izskaitļoju, kur štābs, saskaitīju, ar mašīnu numuriem sasaistīju, atgriezos, kā saka, ne ar tukšām rokām. Nu un puiši arī — viens iekļuva stacijā, ziņas par kara pārvadājumiem savāca, kāds noskaidroja, kur ir kara vajadzībām strādājošs uzņēmums, kāds — kur ir munīcijas noliktava… Bet «Gjurza» visiem noslaucīja degunu — atnesa pilnīgi slepenu dokumentu paketi! Jautājām:

—   Kā tas izdevās?

Viņa smējās:

—   Vajag prast strādāt!

Bet atskaitē uzrakstīja visu kā pienākas — iepazinusies ar lidotāju — apakšpulkvedis, jauns, gadus trīsdesmit vecs — ne vairāk, ar viņu pārgulējusi, bet nākošajā rītā paketi no planšetes izvilkusi, pavadījusi no viesnīcas līdz štābam un atvadījusies līdz vakaram. Kā pilnas uzticības apliecinājumu pievienoja vēstuli — apakšpulkvedis viņu sūta pie savas mātes, rekomendē kā savu līgavu. Virtuozs darbs! Un «Gjurza» redzami lepojās — viņai patika būt pirmajai, lai ievērotu, lielītu…

Krakš, krakš, krakš! Čūskas dzelonis — smalks un ātrs. Lūk, ko tas atgādināja, kam bija līdzīgs. Bīstamai, indīgai čūskai. Varbūt — gjurzai.

—   … tikai šoreiz viņu nelielīja. No vienas puses — žēl apakšpulkvedi. Viņu degradēja par modrības zaudēšanu un nevīžību, nosūtīja uz soda bataljonu, nu un vispār kaut kā nelabi, netīri. Bet rezultātu «Gjurza» deva!

Starp puišiem domas dalījās. Dažs teica—malacis, prata izvēlēties, iegūt uzticību, svarīgus dokumentus, bet vairākums lēma savādāk — viņa ir neliete un viss! īsāk—daudzi no viņas novērsās. Arī komisija, ievērojot visus apstākļus, ielika četrnieku, bet daudzi saņēma piecniekus, lai arī tik svarīgas ziņas, kādas atnesa «Gjurza», neviens nesavāca.

Un «Gjurza» apvainojās, lai gan ārēji to nevarēja redzēt. Uzvedās tāpat kā vienmēr, jokoja, smējās, bet, kad viņu pārmeta pār frontes līniju, nošāva pārinieku un ieradās gestapo. Lūk, tā!

Vecais apklusa.

—   Bet kas notika tālāk?

—  Tālāk? Strādāja vāciešu labā! Lieliski noraidīja pret mums radiospēli, vairākas grupas iegāza, deva kaudzi dezinformācijas…

Vecais nometa nazi un ar troksni aizsita atvilktni.

—   Un vēl kas interesants — viņa neizmainījās. Tāda pat smaidoša, kompānijā iederīga. Tikai—cita kompānijā…

Dzīvoja speciālā gestapo namā, sagājās ar kādu no viņu priekšniecības. Tas viņai tualetes no Parīzes izrakstīja, dāvināja dārglietas… Auto, restorāni, viesības. Bet pārējā — viss tāpat kā agrāk: laba, atsaucīga, vienkārša. Uz pratināšanām pie mūsējiem nāca. Ieteica draudzīgi kā biedriem, ka nevajag tēlot muļķus un spēlēt varoņus, ieteica pāriet pretinieka pusē.

Spīdzināšanās un nošaušanās klāt nebija, uzskatīja, ka ir augstāka par netīro darbu. Pati ar sevi spēlēja komēdiju— izrādījās kārtīga un cēla. Taču zināja, ka viņai piespriesta nāve un no ieroča nešķīrās: «Valters» somiņā, bet pie ķermeņa paslēpts «brauniņš», mazs «sešnieks». Cerēja, ka palīdzēs…

Vecais atkal ielēja degvīnu, nesaskandinājis izdzēra, piegāja pie ledusskapja, atnāca atpakaļ un, it kā būtu aizmirsis, kāpēc piecēlies, sāka soļot turp — atpakaļ pa mazo virtuvīti, atspoguļojoties neaizklātā loga melnumā.

—   Tā kā neiztikt bez tava aparāta. Taisi to, Sergej. Ja vajadzēs — palīdzēšu! Būtu viņš mums bijis tad — karā…

Bet kā tad tā lieta beidzās? — Elefantovs jautāja. — Ar «Gjurzu».

—   Nu kā jau pienākas.

Vecais apsēdās pie galda, pastiepa roku pēc pudeles, bet pārdomāja.

—   Spriedums izpildīts — un punkts.

Un pirms vēl Elefantovs paspēja uzdot nākošo jautājumu, Vecais apņēmīgi ar roku pāršķēla gaisu:

—  Pietiks par to! Līdz kaklam. Cik neesmu zvērējis — neatcerēties! Avīžniekus vairākas reizes atraidīju—negribu. Man vajadzētu visu aizmirst. Velns to visu rāvis! Un tagad atkal aizpļāpājos! Pie velna! Labāk iedzersim!

Elefantovs atkal iedomājās, ka Vecais nedzertu, ja negribētu, lai kas arī viņu neaicinātu, taču pieskārās glāzītei, kaut gan neizdzēra līdz dibenam. Vecais uz viņu pašķielēja un pasmaidīja.

—   Kad kaut ko dari, uz citiem neatskaties. Ieklausies sevī! Neiet, bet dzer. Kāpēc?

Elefantovu samulsināja Vecā vērīgums, kas saskanēja ar viņa domām. Viņš paraustīja plecus.

—  Tas saucās… Kas orientējas pēc apkārtējiem, cenšas no tiem neatpalikt… Kā tas bija… Lasīju taču, bet esmu aizmirsis!

—   Konformisms.

—  Lūk, lūk! — Vecais nopriecājās. — Mums pagalmā ir pāris desmiti pensionāru. Katram dārzs ar mājiņu, saknes, augļi, simts piecdesmit par svaigu gaisu, visiem kopējas un saprotamas intereses. Satiekas — mēslojums, ķimikālijas, sēja, laistīšana, augļu kaitēklis, smecernieks, apputekšņo- šana, apgriešana.

Bet es pieeju pie viņiem un nav par ko runāt. Man ar viņiem nav interesanti, viņiem — ar mani. Aģitē — ņem zemi, atradīsim biedrībā labu un lētu gabaliņu, būsi tāds kā visi. Lūk, kāds arguments — «tāds, kā visi»! Atsakos. Smejas, uzskata par savādnieku. Ko gan tu dari, saka, tev taču jāatpūšas, ari sev vajag padzīvot!

—    Bet es jau arī dzīvoju sev. Tikai tā, kā man patīk! Netic. Nekas, saka, vēl sadomāsi, mēs tev puspamestu dārziņu iedalīsim. Atnāksi — būsi apmierināts. Viņiem tā ir ērtāk — uzskatīt, ka agri vai vēlu būšu tāds kā visi.

—   Bet, patiesi, ar ko jūs nodarbojaties?

Redzot, ka Vecais strauji mainījis sarunas tēmu, Elefantovs spēra soli viņam pretī.

—  Pensionāri ķer zivis, kopj bites, dārzus rakā, bet jums laikam pat makšķeres nav!

—   Patiesi, nav. Es esmu kā vecumā norakstīts medību suns — lācim vai vilkam vairs neesmu derīgs, bet irbes pacelt vai pīli meldros atrast varu. Tā arī šiverēju pa sīkumiem, palīdzu puišiem, ko varu…

Vecais nerunāja patiesību. Dienesta pēdējos piecpadsmit gadus viņš strādāja pie smagām lietām, atklāja sevišķi smagus noziegumus. Aiziešana pensijā neko nemainīja. Ja pie viņa vērsās pēc palīdzības, tad saruna notika ne par nolaupīto maciņu vai nozudušām vistām. Patreiz Vecais nodarbojās ar «spokiem» — laupītāju uzbrukumu inkasatoru mašīnai.

Noziegums bija tikpat bezkaunīgs, cik arī neparasts. Sestā krājkase bija pēdējais punkts inkasatoru maršrutā, pēc tā mašīna atgriezās bankā. Savācējs iegāja ēkā un sāka noformēt dokumentus. Tad pēkšņi no ielas atskanēja raustītas skaņas, kas atgādināja automāta kārtu, un norībēja pistoles šāviens. Viņš izskrēja uz lieveņa un paspēja dažas reizes izšaut uz prombraucošo mašīnu, divas reizes — mērķējot.

Vadītājs, pārbaidīts, gulēja zemē, bet dzīvs un neskarts. Pārkāpjot instrukciju, viņš ēda pīrādziņu, kad atvērās durvis un viņa sejā iedūrās auksts priekšmets. Viņš aizrijās, tika izmests uz bruģa, saņēma spērienu pa pakrūti un izlikās, ka zaudējis samaņu.

Vecākais inkasators ķērās pie ieroča un tika nogāzts ar automāta kārtu, taču paspēja izšaut un pēc aculiecinieku liecībām ievainoja vienu no iebrucējiem plecā.

Noziedznieki bija trīs, ar neilona zeķēm galvās un neievērojamā, figūru slēpjošā apģērbā. Viņu pazīmes neviens neatcerējās.

Pēc piecpadsmit stundām klajumā aiz pilsētas atrada pazudušo mašīnu ar līķi bagāžas nodalījumā. Nošautajam bija šautas lodes brūce labajā plecā un slīps galvaskausa ievainojums. Abi ievainojumi nebija nāvīgi, bet nāvīgs izrādījās naža dūriens sirdī. Maiss ar naudu bija nozudis.

Bandīti, kas par četrdesmit tūkstoš rubļiem samaksāja ar divām cilvēku dzīvībām, pamanījās neatstāt pēdas. Atskaitot vienas — līdzdalībnieka līķi. Darbošanās veids liecināja, ka ciešas saistības starp laupītājiem nav.

Noskaidrot nodurtā personību daktiloskopiskā kartotēkā neizdevās — acīmredzot agrāk nav bijis tiesāts.

Vecais pievērsa uzmanību tetovējumiem: kaķa galva uz kreisā apakšdelma, kaķis zābakos ar paunu—uz gurna, kaķa ķepa uz plaukstas — un atcerējās savu senu paziņu ar analoģisku gleznu galeriju uz ķermeņa, simbolizējošu brīvību un veiksmi.

To sameklēja, salīdzināja tetovējumus un, pārliecinājušies par to identitāti, nopratināja. Izrādījās, ka «kaķu» sēriju viņam sadūris onkulis Koļa Solovejs tad, kad kopīgi sēdējuši.

Uzmetis acis nosistā uzbrucēja fotogrāfijai, onkulis Koļa tajā atpazina savu bijušo kaimiņu Vaļku Makagonovu, kas cietumā nav sēdējis, bet centies pūst miglu acīs un izlikties par «autoritāti». Tādēļ viņš nav žēlojis bagātīgu cienastu un izcietis sāpīgo procedūru, taču pēc tam ļoti lepojies ar nebēdnīgām bildītēm un lielījies, ka viņam spīd lielas «lietas» un visi, tai skaitā Solovejs, par viņu vēl dzirdēs. Par pēdējo viņam izrādījās taisnība, lai arī pārliecināties par to pašam iespēju vairs nebija.

Nopelni Makagonova personības noskaidrošanā pilnībā piederēja Vecajam. Pateicoties viņam, izmeklēšana ievirzījās jaunā spirālē, un vadība to atzīmēja. Viņš pat ieguva iespēju noteikt perspektīvākos grupas darba virzienus, sev izvēloties tos, kas vairāk atbilst viņa interesēm. Un pēc vienas vai divām dienām Vecais domāja satvert diedziņu, kas novedīs līdz noziedzniekiem.

Taču par visu to stāstīt Elefantovam Vecais nevarēja un arī negribēja. Viņš neizcēlās ar pļāpību un nekad nerunāja ar nepiederīgiem par darbu. Viņam nepatika būt atklātam. Tam bija savi iemesli, un tagad viņš nedaudz uz sevi dusmojās par to, ka radījis iespēju Elefantovam noprast dažas lietas.

Starp citu, par pašu galveno Sergejs, protams, neiedomāsies, neuzzinās, ka divdesmit trīs gadu vecumā Vecajam no tālā baigā gada «Gjurza» bija ne tikai ieroču biedrs — prasmīgs, apņēmīgs un uzticams, bet mīļotā sieviete ar maigu ādu, satraucošu balsi, smaržīgiem, zīdainiem matiem un maigām rokām. Vecais atcerējās, kā apsveica viņu ar veiksmi gala eksāmenā, ka pats briesmīgākais, viņa bija tāda kā vienmēr — tikpat mīļi piemiedza acis, nedaudz, pavisam maz, koķetējot smējās guldzošiem smiekliem, pieliecot galvu tuvāk kreisajam plecam. Un, kad noskaidrojās gadījums ar apakšpulkvedi, izturējās pilnīgi dabīgi, it kā nekas nebūtu bijis, bet uz viņa pirmo reakciju — šausmām un apmulsumu — vēsi izmeta: «Nevajag puņķoties! Tas ir karš.»

Un vēlāk, kad viņi satikās ar «Gjurzu» tur, pie vāciešiem, tas bija ļoti grūti, gandrīz neiespējami, bet Vecais izgāja cauri visiem aizsprostiem un apsardzes posteņiem tā, kā iet nazis cauri sviestam. Nejau nejauši nosūtīja tieši viņu — Vecais vislabāk zināja «Gjurzas» paradumus un laikam vairāk par citiem gribēja viņai piekļūt, un tādēļ viņam tas arī izdevās. Kad viņš satikās ar «Gjurzu» tur, viņa gandrīz neizrādīja izbailes, it kā būtu atnācis aicināts viesis. Viņa uzvedās kā laipna saimniece, tikai nepiedāvāja tēju — pajautāja par dzīvi, par puišiem un skatījās tīrām, skaidrām acīm, tā kā viņš apjuka un izjuta apmulsumu.

Bet viņš toreiz pieļāva kļūdu. Sarunā ar Gjurzu ielaisties nevajadzēja. Tas bija lieki. Maigos vārdus, kas reibina smadzenes, klausīties nedrīkstēja, un, lai gan ticēt viņš viņai neticēja, sanīka, izplūda kā tola klucītis ugunskurā. Tad viņa arī savu otro pistolīti izvilka.

Vecais automātiski paberzēja kreisā pusē zem sirds. Viņš tā darīja bieži. No malas skatoties — motoriņš streiko, bet nē — viņam tur rēta, pati sāpīgākā, visu dzīvi neaizaug.

Neatminēs to visu Elefantovs, arī neviens cits neatminēs, ja nedabūs zināt. Tādēļ arī ar atklātību nav ko izvērsties. Ar savu sievu parunāja atklāti, dvēseli atvēra, uzskatīja — starp tuviem cilvēkiem noslēpumi nedrīkst būt, arī sevī visu turēt ir smagi, bet, lūk, kā tas viss iznāca… Kad viņi nesadzīvoja, kad viss virzījās uz šķiršanos, viņa droši vien nosprieda, ka viņš mērķē uz dzīvojamo platību un sāks dalīt īpašumu, tādēļ apsteidza — ieradās pie vietnieka politiskajā darbā un atklāja sekojošo: Vecais vēlu vakaros kaut kur klīstot, svētdienās un svētkos mājās nepaliekot, naktīs zobus griežot un lamājās ar briesmīgiem vārdiem, bet reizēm arī vāciski kliedz. Viņa baidoties no Vecā un — ne velti — viņš karalaikā līgavu nošāva, roka nenodrebēja, pats stāstīja… Visu sagāza vienā kaudzē. Vai nav muļķe?

Seja pārvērtās dusmās, it kā viņš lielas bēdas būtu radījis. Arī «Gjurzai», starp citu, ari, kad viņa šāva, varētu domāt, ka tas bija viņš, kas biedrus nodeva un pārgāja ienaidnieka pusē. Vispār bendes un nodevēji ļoti neieredz tos, kurus viņi bendē un nodod. Laikam tajā ir sava loģika — tā viņiem vieglāk dzīvot.

Bet, kad Vecais teica, ka uz dzīvojamo platību un mantām nepretendē, dusmas pārgāja, uzreiz norima. Viņa pat, it kā viņu attaisnojot, nomurmināja, ka Vecais esot kara upuris. Bet ko viņa zina par karu? Meitene, jaunu apprecēja, nelabais nojauca galvu, lai ari starpība ne sevišķi — desmit gadu, bet visa dzīve — šajos gados. Pēc tam, tiekoties uz ielas, sveicinājās. Viņa par veselību jautāja. Pieklājīga.

Bet būt atklātam no tā laika Vecais vairs nemēģināja. Reizēm atmiņas smacēja, droši vien—pret vecumu… Tikai ar Krilovu reizēm runāja par pagājušo un tagad ar šo Elefantovu. Labs puisis, bet nesakārtots — skumjas acīs, naktī sēž svešā mājā, lai arī par degvīnu nav intereses, klausās kārtīgi. Kaut kas viņu dedzina no iekšas, moka…

Vecais izdzēra glāzīti. Elefantovam vairs nelēja, par ko tas redzami priecājās. Pēc tam viņi dzēra tēju. Tad Elefantovs aizgāja, sev jautājot, kas ir tā neredzamā substance, kas Veco atšķir no citiem cilvēkiem, kur ir viņa spēka, pārliecības un miera noslēpums. Bet Vecais sēdēja tukšajā virtuvē, lūkojās sastingušām acīm melnajā, spīdošajā loga stiklā, par kaut ko cieši domāja un droši vien neuzskatīja sevi par stipru, pārliecinātu un mierīgu.

No rīta Vecais izgāja pagalmā — spirgts, koncentrējies un enerģisks. Pie lieveņa sastapās ar Semjonovu — dārzkopju biedrības priekšsēdētāju. Tas bija formā, uz virsvalka šķindēja četras medaļas un pusotrs desmits jubileju nozīmītes.

—   Eju uzstāties pie skolniekiem, — viņš paskaidroja, atbildot uz Vecā neizteikto jautājumu, — vajag jaunai paaudzei pastāstīt, kā mēs karojām frontē un vēlāk…

Vecais labi zināja, ka Semjonovs visu dzīvi dienēja pasu daļā un kaujās dalību neņēma, bet pats Semjonovs par to bija aizmirsis un bieži pārsteidza apkārtējos ar savas varonīgās pagātnes detaļām.

—   To tu velti darīji, ka pats nogāji malā, — viņš bargi norāja Veco, — tev taču tāpat kā man ir ko pastāstīt, ko atcerēties! Arī apbalvojumi tev ir, jauniem tos parādīt nav grēks… Bet tu visu laiku maliņā. Uz kurieni tagad dodies? Uz kino? — Viņa balsī bija tāds sašutums, it kā Vecais būtu atzinies, ka dodas uz izlaidības saietu. — Eh! — viņš bēdīgi atmeta ar roku. — Negrib cilvēki sabiedrībai derīgu darbu darīt, galīgi negrib! Sēž pie visa gatava, pensiju saņem, vēl uz kino staigā. Kauns!

Raugoties apbēdinātajā, aizejošajā Semjonova mugurā, Vecais atcerējās, ka kā darbinieks tas bija nevīžīgs un bieži saņēma priekšniecības nosodījumu. Bet, kad atvaļinājās, viņā pamodās iniciatīva — kā avotā. Uzvirmoja aktīva darbība, attiecīgi izmainījās arī pašnovērtējums. Redz, pat gaita kļuvusi pārliecinošāka. Vecais nogrozīja galvu, uzmeta skatu pulkstenim un ievēroja, ka satikšanās ar Semjonovu viņam atņēmusi septiņas minūtes, draudēja izjaukt šīsdienas grafiku, tādēļ paātrināja soļus.

Pie rūpnīcas caurlaides viņš pienāca, kā jau bija rēķinājis, laikā. Uzrādīja sarga apliecību — nevis ārštata darbinieka, bet vecākā inspektora īpaši svarīgās lietās, kuru viņam atstāja ar īpašu ģenerāļa rīkojumu, un bez šķēršļiem iegāja teritorijā.

Rūpnīca skaitījās laba — izlaupīšanu šeit gandrīz nebija, atskurbtuvē un milicijas protokolos strādnieki neiekļuva, ĀN — nenotika. Paklaiņājis pa pagalmu minūtes divdesmit, Vecais pārliecinājās, ka disciplīna šeit ir pienācīgā līmenī: neviens neslaistījās bez darba, negāja no ceha uz cehu. Viņu pašu trīs reizes apturēja un interesējās, kas viņš tāds un ko meklē. Negaidot, ka jautās ceturto reizi, Vecais devās uz direkciju.

Viņu pieņēma galvenais inženieris, jau informēts, ka pa rūpnīcas teritoriju staigā milicijas majors. Vecais īsi izstāstīja lietas būtību, precīzāk — to lietas daļu, bez kuras nevar iztikt. Pēc tam viņu aizveda uz instrumentālo cehu, vēl pēc tam — uz kadru daļu.

Pēc divām stundām Vecais iznāca no caurlaides, un viņa krūšu kabatā bija instrumentālā ceha strādnieku saraksts ar viņu darba galdu izvietojuma shēmu, bet sānu kabatā — divi desmiti numurēti pusotrcentimetrigi bronzas nogriežņi, kuru diametrs bija seši milimetri.

Diez vai kāds no rūpnīcas strādniekiem, kas palīdzēja Vecajam, nojauta, tieši ko viņš meklē. To varēja saprast cilvēks, kas zināja, ka inkasators bija nošauts no paštaisīta automāta ar paštaisītām 5,6 milimetru kalibra lodēm, kas bija izgatavotas no bronzas stieņa un ka atbilstošas šķirnes bronzas stieņi ir pienākuši tikai vienā pilsētas rūpnīcā.

Tehniskā ekspertīze apstiprināja Vecā atlasīto bronzas paraugu identitāti ar ložu bronzas sastāvu. Un, ja vēl trasologi prastu «piesiet» lodes pie konkrēta darbagalda, tam gan Vecais, labi zinot, cik biežas ir šādas veiksmes, ne pārāk stipri ticēja, jautājums būtu pa pusei atrisināts. Bet šajā gadījumā zinātne izrādījās bezcerīga.

Vecais uzskatīja, ka nekas briesmīgs nav noticis. Meklējumu loks ir pietiekami samazināts, un turpmākais darbs šai pat virzienā ir perspektīvs. Taču meklējumu vadītājs, apakšpulkvedis Mišujevs, tuvākajā operatīvajā sanāksmē izteica citas domas. Kā teikt, atlasīt dažus bronzas stienīšus varēja jebkurš — krāvējs, sargs vai cits cilvēks vēl pirms tam, kā viņi nokļuva rūpnīcā. Tādēļ tur rokoties, nozīmētu zaudēt tikai laiku, bet uz to štata darbiniekiem nav tiesības. Viņa vārdos bija zināma taisnība, bez tam viņš nelika šķēršļus Vecajam, ļaujot tam rakāties pa rūpnīcu, zaudējot laiku, kas viņam kā pensionāram neesot dārgs. Frāze izskanēja aizvainojoši, tas Vecajam aizķērās.

Kādreiz Mišujevs pie Vecā stažējās. Vecais uzskatīja, ka no viņa nebūs jēgas, taču kļūdījās. Mišujevs aktīvi pārņēma savā ziņojumā taktiskos jaunumus, pastāvīgi izmantojot zinātniski-tehniskos līdzekļus, ar patiku kvēli uzstājās sanāksmēs, rakstīja spīdošas atskaites, no kurām varēja spriest, ka pats sevi darbā nežēlo un, ja pozitīvs rezultāts tomēr nav sasniegts, tad tas nav viņa vainas dēļ. Mišujevs izrādījās ne slikts organizators un, lai arī labas atskaites viņam bija vairāk par atklātajiem noziegumiem, sāka virzīties pa dienesta kāpnēm un beidza akadēmiju. Pēdējos divus gadus Vecais strādāja viņa vadībā.

Mišujevs bija labs administrators, bet Vecais, kas uzskatīja, ka meklēšanu jāvada augstas klases detektīvam, pret viņu izturējās diezgan skeptiski un to neslēpa. Tas noveda pie konfliktiem un beigu beigās bija viens no viņa atvaļināšanas iemesliem.

Jāsaka, ka Mišujevam nebija vienaldzīgas Vecā domas par viņu — vēl stažēšanās laikā iesējusies vēlēšanās iekarot audzinātāja acīs autoritāti nebija zudusi, bet pārvērtusies par slēptu sacensību, kurā apakšpulkvedis centās pārspēt Veco, pie tam tā, lai tas būtu uzskatāmi ne tikai apkārtējiem, bet, pirmkārt, pašam Vecajam.

Taču panākt pārākumu Mišujevam neizdevās. Taisni otrādi — pagaidām vinnēja Vecais — «meklēšanas mašīna», kā viņu pārvaldē dēvēja draugi un nedraugi, ieliekot šai iesaukā dažādas nozīmes.

Lai noskaidrotu nodurtā uzbrucēja personību, Mišujevs izmēģināja informatīvi meklējošo sistēmu iespējas gandrīz visā valstī. Viņa līdzstrādnieki bez rezultātiem pārlasīja tūkstošiem tādu noziedznieku kartiņu, kas atbilda meklējamā vecumam un kaķu simbolikas tetovējumiem ķermeņī, bet Vecais, parakājies atmiņā un parunājis ar diviem cilvēkiem, nekļūdīgi uzgāja tālās Urālu pilsētiņas iedzīvotāju Valentīnu Makagonovu, agrāk netiesātu un, dabīgi, tādēļ arī neiekļu- vušu informatīvo centru kartotēkās.

Bet tagad Vecais gāja ilgo apkārtceļu, analizējot tos datus, kas bija saņemti Makagonova dzimtenē. Nogalinātajam bija divdesmit septiņi gadi, pēc profesijas — šoferis. Pēdējā gadā strādāja autobāzē par atslēdznieku, jo dzeršanas dēļ viņam atņēma šofera tiesības. Pļāpa, melis, patika lielīties ar kriminālu pagātni, ir īpaši tad, kad iedzēra. Nokļuva atskurbtuvē, tika nogādāts uz miliciju par spirtotā dzeršanu sabiedriskās vietās, par necenzētu lamāšanos uz ielas, kārtīgi maksāja sodus un solīja turpmāk neko līdzīgu neatļauties. Nopietni likuma pārkāpumi viņam nebija, ar krimināliem elementiem kontaktus neuzturēja.

Dzīvoja kopā ar vecu māti. Kaimiņi viņu raksturoja pozitīvi, darbā arī, lai gan norādīja tieksmi uz alkoholu.

Cilvēki, kas Makagonovu pazina, pievērsa uzmanību tam, ka viņš grib izlikties nozīmīgāks nekā patiesībā, tādēļ arī šī plātīšanās par sakariem ar noziedzīgo pasauli. Zaudējis vadītāja tiesības, viņš pazaudēja iespējas «piehalturēt» un pēdējā laikā sūdzējās par naudas trūkumu.

Mēnesi pirms uzbrukuma inkasentiem, Makagonovs aizgāja no darba un mātei paskaidrojis, ka aizbrauc peļņā, pazuda nezināmā virzienā. Vairāk dzimtajā pilsētā viņu neredzēja.

Onkulis Koļa Solovejs, kas Makagonovu atpazina pēc fotogrāfijas, atkārtotā pratināšanā atcerējās daudznozīmīgu detaļu — vasarā Valentīns atpūties pie jūras, Novij Afoņā, un atgriezies izmaksājis iedzeršanu par labiem tetovējumiem. Onkulis Koļa bijis pārsteigts, jo Vaļka jau bija ar viņu norēķinājies tūlīt pēc darba veikšanas, tādēļ izskaidrojis atkārtotā cienasta iemeslu: «Malacis, pacenties, no sirds nostrādāji. Lieli cilvēki par savējo uzskata.» Solovejs mēģināja izjautāt, kas tie par cilvēkiem un par ko viņi noturējuši Vaļku, bet tas apmierināts miedza aci un atkārtoja: «Lieli cilvēki, autoritatīvi. Un mani par savējo uzskatīja.»

— Kādi «lieli un autoritatīvi cilvēki» varēja uzņemt Makagonovu par «savējo»? — Mišujevs pacēla pirkstu. — Ministri, «glavku» priekšnieki, rūpnīcu direktori? Skaidrs — viņš domāja par kādiem recidīvistiem! Tie pludmalē ierau- dzija tetovējumus, nodomāja — liels putns, «likumīgs zaglis», uzsāka kontaktu, bet vēlāk iesaistīja uzbrukumā. Vai tā var būt?

—   Nē, — Vecais teica.

Mišujevs bija tik ļoti pārliecināts par savu spriedumu loģiskumu, ka no pārsteiguma aizrijās.

—   Kāpēc nē? — apjucis viņš pārjautāja, uz brīdi pārvēršoties par ne pārāk saprātīgu pasažieri, kas saprot savu nevarību meklēšanas gudrībās.

—  Tā nopietnas lietas nenotiek. Solīdi «savējie» nejaušu gaziņu daļā neņems. Un vēl — kāds viņš «likumīgs zaglis»? Žargonu nepārvalda, paražas nepārzina, lēģeru autoritātes nevar nosaukt, zonas dienas režīmu… pat priekšstata par to nav! Jebkurš zaglis minūtes laikā viņu «sapratīs»!

—  Pirmkārt, lēģeru un zonu mums nav, bet ir labošanas darbu iestādes, tādēļ nevajag tādā veidā mums demonstrēt noziedznieku terminoloģijas zināšanu. — Mišujevs atkal pārvērtās par īpaši svarīgu noziegumu apkarošanas nodaļas priekšnieku un dusmojās uz sevi par neilgo apmulsumu, nolādot Vecā hipnotizējošo iespaidu. — Otrkārt, nevajag pārtraukt priekšnieku…

Viņš ieturēja pauzi, ļaujot Vecajam iespēju pilnībā sajust, ka lomas jau sen un neatgriezeniski ir mainījušās.

—    Bet, treškārt, Makagonovs atpūšoties iepazinās ar kaut kādiem cilvēkiem, drīzumā piedalījās bruņotā laupīšanā, un šis fakts atsver mūsu spriedumus par to, ka nopietni noziedznieki viņu neņemtu daļā. Vai tā ir?

Kabinetā iestājās klusums. Vecais teica nopietnas lietas, bet viņa teikto apstrīdēja bijušie notikumi — visiem klātesošajiem bija skaidrs, ka taisnība ir Mišujevam.

—    Lūk, tā, — apakšpulkvedis apmierināts noteica un komandējošā tonī noslēdza: — Krankins un Gortujevs rīt izbrauc uz Novij Afoņu noteikt «Makagonova autoritatīvos» draugus. Mēs te pagaidām iesim pa ieroču līniju, pārbaudīsim visādu šaujamierīču izgatavošanas procesa cienītājus… Bet, ja jums ir vēlēšanās strādāt rūpnīcā, — viņš nenoteikti pamāja uz Vecā pusi, — lūdzu, es neiebilstu.

Ja Mišujevs gaidīja iebildumus, tad viņš bija stingri aizmirsis sava pirmā audzinātāja raksturu—Vecais klusēja.

Vecais iesākto līniju apstrādāja trīs dienas un uzvārdu pēc uzvārda svītroja ārā no sava saraksta. Palika tikai divi uzvārdi. Katru no tiem viņš pasvītroja ar sarkanu pastu, pēc tām vienu pasvītroja vēlreiz. Pēc kāda laika tam blakus uzvilka izsaukuma zīmi.

—  Divi cilvēki izraisa mūsu interesi, — ceturtajā dienā viņš ziņoja Mišujevam.

—    Puzanovs, tiesāts par laupīšanām un bruņotu uzbrukumu, nosēdējis septiņus gadus, sodāmību slēpis…

—  Kas tur pārsteidzošs, — priekšnieks iecietīgi pasmai- dīja, — nav taču valstisks apbalvojums.

—… bieži iedzer, atceras bijušo, uzbrukuma dienā bija brīvdienā. Otrais — Tolstošejevs — piektās kategorijas atslēdznieks, ar metālu prot izstrādāt brīnumus, racionāli zators…

—   Par ko tad jūs viņu aizdomās minēto grupā ieskaitījāt? — atkal Mišujevs paironizēja, vienaldzīgi apskatot galda virsmu.

—   Viņam mājās ir maza virpa…

—   Ja tas būtu automāts!

Vecais ziņoja parastā manierē — mierīgi un nesatricināmi, nepievēršot vērību apakšpulkveža replikām, viņa iecietīgajam tonim un demonstrētajam intereses trūkumam.

—   Pirms pieciem gadiem Tolstošejevs strādāja par inkasentu Valsts bankā, — viņš monotoni turpināja, un jokojošais, iecietīgais Mišujeva garastavoklis tika kā ar roku aizslaucīts. — Vasarā Tolstošejevs atpūtās Novij Afoņā kopā ar brāli. Tas ir divreiz sodīts par krāpšanu un naudas viltošanu, kolonijā pavadījis gandrīz divpadsmit gadus, ļaundabīgs režīma pārkāpējs, brīvībā ir trīs gadus, uzvedās klusi, strādāja upes ostā par krāvēju.

Mišujevs klausījās ar redzamu nepacietību, no vienaldzības nebija palikušas pat pēdas.

—    Atgriezušies no jūras, brāļi atbrīvojās no darba, apkārtējiem stāstīja, ka gatavojās braukt uz Ziemeļiem, uz atradnēm…

Mišujevs sniedzās pēc selektora.

—   Patreiz brāļi mājās nedzīvo, it kā esot aizbraukuši atpūsties pirms smagiem darbiem aukstās zemēs…

Apakšpulkvedis nolaida roku.

—   Saimniecībā ir palikusi Vladimira sieva, kas dzīvo noslēgti — uz ielas tikpat kā neiziet. Brāļi dažas reizes ir redzēti pilsētā, bet mājās viņi nerādās.

Mišujevs atkal sniedzās pēc selektora.

—   Veikt pie Tolstošejeviem kratīšanu vai kādas citas aktīvas darbības patreiz nav mērķtiecīgi un ir pat kaitīgi.

—   Kāpēc?

Mišujevs atrāva roku, atkal pārvērties par nepārliecinātu stažieri, kas pilnībā paļaujas uz savu audzinātāju.

—    Brāļi ir ārkārtīgi viltīgi un aizdomīgi. Pie viņiem mājās, protams, nav nekā kompromitējoša. Viņi turas nomaļus un nogaida, bet, ja jutīs, ka nokļūts uz viņu pēdām, nozudīs no pilsētas un tad — dzenā vēju pa lauku! Arī meklēšanu mēs nevarēsim izsludināt. Pat netiešo pierādījumu par viņu dalību uzbrukumā nav. Viss, kas atrodas šeit, — Vecais ar zīmuli piesita pie sīkā rokrakstā pierakstītajām lapiņām, — ir tikai pamats tam, lai mēs šo versiju rūpīgi pārbaudītu.

Iespējams, ka Vecais bija pieļāvis pārāk pamācošu toni, jo Mišujevs saviebās un nievājoši atmeta ar roku.

—    Tas viss ir skaidrs pat bērnam. Taču sēdēt, rokas salikušiem un gaidīt nezin ko, mums nav tiesību. Starp citu, es pats izlemšu, kas mums darāms.

—  Mērķtiecīgi būtu sagaidīt puišu atgriešanos no Novij Afoņas, — teica Vecais, nepievēršot uzmanību ar priekšnieku notikušajām pārmaiņām. — Jānodod viņiem Tolsto- šejevu fotogrāfijas. Ja izdosies «sasaistīt» Makagonovu ar brāļiem, tad tas jau būs nopietns pierādījums.

—  Saprotams, saprotams, — Mišujevs neklausījās, pārkravāja lapiņas, un Vecais zināja, ka tam steidzīgi gribas noziņot rezultātu priekšniecībai. Viņš pat iedomājās, kā tiks pasniegts viņa savāktais materiāls.

—   Ar ko jūs domājat nodarboties? — acis nepaceļot, apakšpulkvedis jautāja.

—   Izstrādāšu Puzanovu.

—   Ko?

—  Agrāk tiesātu par laupīšanu, tagad — instrumentālā ceha strādnieku.

—   Ā-a-a… Bet kāpēc to tagad izstrādāt?

—  Visādam gadījumam. Ja nu viņš arī ir atpūties Novij Afoņā…

—   Ko?

—  Atvaļinājumu pavadījis uz juras. Kur? Es pagaidām nezinu. Ko ir darījis brīvdienā, nozieguma izdarīšanas dienā — arī nezinu. Tādēļ visu to tagad pārbaudīšu.

Mišujevs paskatījās uz Veco ar ilgu, caururbjošu skatienu. Vecais nezināja, ka viņš ir iemācījies tā skatīties.

—   Nevajag man skaidrot ābeces patiesības. Tagad es ne sliktāk pārjums orientējos darbā! Un jums vajadzētu to saprast!

—    Es pacentīšos, — Vecais pasmaidīja un izgāja no kabineta, atstājot Mišujevu stāvoklī, kas bija ļoti tuvs trakumam.

Bet arī viņš pats atradās ne labākā noskaņā un laikam tādēļ, ejot gar Informācijas pārraides problēmu institūtu, nolēma ieiet pie Elefantova — mazliet atslābināties, abstrahēties pēc sarunas ar apakšpulkvedi.

—   Ja niknums pastiprina tos bioviļņus, tad es uz tava aparāta uzstādīšu rekordu! — jau no sliekšņa paziņoja Vecais.

—   Droši vien, ka nē, — Elefantovs paskatījās uz skalu un noplātīja rokas. — Rezultāts ir tāds pat kā pagājušajā reizē. Bet kas atgadījies?

—  Rindā sastrīdējos, — Vecais atteica. — Mani tracina cilvēciskā aprobežotība, vēlme nesaprast elementāras lietas, neprasme orientēties sarežģītajā.

—    Rindā? — vērīgi pasmaidīja Porejevs. — Bet, manuprāt, jūs sastrīdējāties ar priekšniecību.

Vecais atbildēja ar ilgu, smagu skatu, un Porejevam kļuva neomulīgi.

—  Te Sergejs reiz no kaut kurienes atskrēja, kā spārniem atlidoja. Izmērijām — patiesi rekords! Bet viņš, nez kāpēc…

Porejevs uzdūrās Vecā drūmajam skatienam un aprāvās.

—  Es labāk paskatīšos shēmu. Kaut kur laiku pa laikam zūd kontakts. Pie kā ir testers?

—  Interesanti, kāpēc pastāv trulums, aprobežotība, stul- bība? — Vecais skaļi domāja. — Liekas, ka to īpašniekiem vajadzētu būt izmirušiem kā dinozauriem. Bet nē — dzīvīgi un vēl attīstās…

—    Mēs paši arī bieži vien palīdzam. — Elefantovs pastāstīja par Kabarginu.

—   Tev vēl nāksies pārciest viņa «pateicību», — drūmi pareģoja Vecais. — Es tādus pazīstu… Viņš ir pilnīgi aizmirsis, ka pieņēma palīdzību, un viņam ir nepatika pret tevi tādēļ, ka tu to atceries. Bet, ja ļausi tādam tipam saprast, ka uzskati viņu par mazāk gudru, talantīgu, spējīgu par sevi, tad viņš ienīdīs…

Noskanēja zvans, vēstot, ka darbadiena beigusies.

—    Es vēl pakavēšos, — Porejevs nomurmināja, muguru neatliecis un nepagriežoties. Tas nozīmēja, ka viņš ir apvainojies.

Elefantovs kopā ar Veco izgāja uz ielas.

—    Jevgeņijs Petrovičs! Nu Porejevs, — Elefantovs pameta uz aizmuguri, — viņš saka, ka varētu kļūt par teicamu izmeklētāju.

—   Tā arī saka — teicamu?

—   Jā, viņš necieš no kārtības trūkuma.

Runā, ka redzot cilvēkiem cauri, bet tas, saka, ir galvenais.

—    Vai tad viņš ir rentgens? — Vecais pasmīnēja. — Tad jau var viņu apskaust, es tā nevaru. Vienkārši, ja tu zini cilvēka pagātni, viņa paradumus, noslieces, tad var iedomāties, kā viņš uzvedīsies noteiktā situācija. Jo vairāk par viņu zini un jo parastāka situācija, jo augstāka ticamība ir prognozei.

Elefantovs atcerējās neseno nakts sarunu ar Veco.

—  Kāpēc nodevības ir tik negaidītas? Tas taču vienmēr nāk no labi zināmiem cilvēkiem.

Vecais pamāja.

—   Savādāk arī nevar būt, tāda ir šīs neģēlības būtība. Nodod tikai savējos, ienaidnieks nevar to pat pie vislabākās gribas. Bet par savējiem domā labu, tādēļ arī — negaidīti. Jo tuvāks ir cilvēks, jo sāpīgāk… Bez tam situācijas tad parasti atšķiras no pierastām: bīstamība, trūkums, bads…

Taču nejau situācijā, protams, visa vaina. Cilvēks nemainās — kāds viņš ir, tāds arī būs. Cita lieta — kā izpaužas īpašības, kas parastos apstākļos arī paliktu noslēptas!

Starp citu, no Porejeva diezin vai iznāktu labs detektīvs. Nu labi — saskatīs viņš dvēselē slēpto nelietību un paziņos par to. Kas tālāk? «Apvainotais» viņu aizvilks uz tiesu par apmelojumu — citi taču neko neredz! Tā viņam ari pasaki — tikai ar tālredzību vien ir par maz.

—   Bet kas tad vēl ir vajadzīgs?

—  Nupat tu man atgādināji kādu smieklīgu gadījumu,— Vecā seja atdzīvojās. — Atnāca reiz korespondents: «Jūs esat veterāns, pastāstiet, kādām īpašībām jābūt kriminālmeklēšanas darbiniekam.» Nu es tukšus spriedelējumus neciešu un saku ka, tāpat kā jebkuram darbiniekam — ārstam, skolotājam, inženierim —jābūt cilvēkam. Bet viņš, puisis, ir uzstājīgs, sāka mani apstrādāt — esot taču atšķirības starp inženiera un inspektora darbiem! Bet, ja tā — jābūt arī atšķirībām raksturos un citās personiskajās īpašībās! Palīdziet šo jautājumu izvērst nestandartizēti!

—  Nu labi, — saku. — Piemēram, dzīvnieku pasaule. Vilki, pelēkie laupītāji, zog aitas, govis, nokož zirgus — visapkārt zaudējumi. Kas ar viņiem cīnās? Teiksim — suņi. Vai katrs suns noder šai lietai? Bolonka ir akurāta, pūdelis— skaistulis, foksterjers — gudrinieks, visas balvas izstādēs, goda raksti, saimniekiem uz kakla kaudze medaļu, bet vilkam virsū nerīdīsi — apēdīs! Te vajag vilkusuni — spēcīgu, izmanīgu, tādu kā pats vilks.

Skatos, korespondents pavisam apjucis.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Bet to, — saku, — ka detektīvam jābūt ar tādām pat īpašībām, kādas ir noziedzniekam, tikai šo īpašību zīmei ir jābūt ar plusu. Nesaprotami? Noziedznieks ir bezkaunīgs— detektīvam ir jābūt drosmīgam, noziedznieks ir izsmalcināts — detektīvam ir jābūt viltīgam, noziedznieks ir apbruņots, cietsirdīgs, detektīvs — stiprs ne tikai fiziski, bet arī raksturā. Arī stipriem nerviem ir jābūt. Bet tas ir ne katram.

Viņš paklausījās, pamāja, atvadījās. Iznāk raksts, bet tajā es saku, ka meklēšanā var strādāt tas, kas ir labi mācījies un nebaidās no grūtībām. Nu ko, arī tas ir pareizi. Bet pēc tam reiz satiku korespondentu un jautāju:

—   Kur gan nestandartizētais?

Bet viņš atbild:

—  Izstāstījāt visu ļoti interesanti. Bet vai to var drukāt? Vēl jo vairāk — jaunatnes avīzē. Vilki, bolonkas, vilku suņi… Tas nav presei.

Vecais krustcelēs apstājās.

—   Tā kā tu vari sameklēt avīzi un izlasīt, kādām īpašībām jābūt detektīvam. Arī Porejevam parādi. Starp citu, viņš nav līdzīgs vilku sugas sunim.

Vecais pasniedza roku.

—    Man — turp. Varbūt šonedēļ ieiešu. Bet, ja nē — atnāc. Ar degvīnu nedzirdīšu.

Viņš iesmējās un aizgāja, nogriezies aiz stūra. Viņam vairāk neiznāca ieiet institūtā pie Elefantova.

Meklēšana lietā par inkasatora slepkavību ievirzījās izšķirošajā stadijā.

Krankins un Gortujevs Novij Afoņā sameklēja tā dzīvokļa saimnieku, kur dzīvoja Makagonovs. Tas paskaidroja, ka dažas dienas īrnieks dzīvojis viens, pēc tam iepazinies ar diviem vīriešiem, un viņi laiku pavadījuši kopā. Visbiežāk īrnieks mājās neatradies. Pēc viņa vārdiem—jaunie paziņas bijuši naudīgi vīri, dāsni pacienāšanā un gandrīz katru vakaru aicinājuši uz restorānu. Pats saimnieks Makagonova jaunos paziņas redzējis tikai no tālienes un pazīmes neatcerējās, bet restorānā daži oficianti pēc fotogrāfijām atpazina visus trīs.

Atpazīšanas protokoli bija pirmie oficiālie dokumenti, kas apstiprināja brāļu līdzdalību noziegumā.

Mišujeva norīkotā Tolstošejevu mājas slepenā novērošana rezultātus nedeva. Uzmanīgie mēģinājumi atklāt brāļus pilsētā arī nevainagojās panākumiem.

Apgabala prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Trembickis, kura pārziņā atradās krimināllieta, zaudēja pacietību un pieņēma lēmumu veikt kratīšanu, taču piekrita kriminālmeklēšanas vadības priekšlikumam vēl pāris dienas nogaidīt.

Tāda priekšlikuma izvirzīšanu stipri veicināja Vecais, kurš uzskatīja, ka nepieciešams iemidzināt brāļu modrību un viņus pārsteigt negaidīti. Ja brāļus nobiedētu, sekas ir grūti iepriekš paredzēt, jo nāksies darboties ar ārkārtīgi bīstamiem un apbruņotiem noziedzniekiem, kuriem nav ko zaudēt. Bet viņš labi zināja, kādu cenu nākas maksāt tādos gadījumos.

To zināja visi. Bet meklēšanas darbs, tāpat kā jebkurš cits, prasa noteiktas atskaites, bet pasīva gaidīšana ir radiniece bezdarbībai. Atskaitēs par tik skaļo, daudzu instanču uzmanībā esošo noziegumu nevarēja minēt. Bez tam, kad saskaras ar slepkavām, nevar vilcināties ne minūti.

Tā arī iznāca, ka situācija prasīja aktīvu darbību, kura savukārt varēja strauji visu saasināt. Neviens nezināja, kā atrisināt šo pretrunu. To nezināja arī Vecais. Viņš arī saprata, ka sēdēt, rokas klēpī salikušam un gaidīt labākus laikus — nedrīkst. Nav zināms, cik ilgi brāļi pārbaudīs milicijas reakciju, bez tam viņš atzina tikai uzbrukuma taktiku un tagad drudžaini domāja, kā Tolstošejevus piespiest iznākt no slēptuves.

Un viņam radās ideja.

Kad viņš izteica savus apsvērumus Mišujevam, tas pašūpoja galvu.

—  Tās ir bērnu spēlītes. Šodien ir sestdiena. Pavērosim māju līdz pirmdienai. Ja viņi neparādīsies — aizslēgsim izejas no pilsētas—visu kā pienākas, un viņi nekur nespruks.

—   Bet ieroči?

—    Nu un kas? — nicinoši uzmeta lūpu Mišujevs. — Vai pirmo reizi mēs aizturam bruņotus noziedzniekus?

Vecais centās atcerēties, cik riskantās operācijās ir Mišujevs piedalījies, bet neviena epizode tā arī galvā neienāca. Starp citu, viņš vienkārši varēja arī nezināt visas apakšpulkveža dzīves detaļas.

—    Jūs laikam esat pārguris, — tas turpināja. — Šīs aizdzītās mašīnas, nepamatotie minējumi, tagad — fantastiskas idejas. Atpūtieties! Viss ieies normālā gultnē.

Vecā zobi noskrapšķēja.

Izejot koridorā, viņš devās uz augstajām ar ozolkoku apšūtajām durvīm, bet izrādījās, ka kriminālās meklēšanas priekšnieks izbraucis uz apgabalu.

Vecais gribēja iet pie pārvaldes priekšnieka vai tā vietnieka, bet pārdomāja un atmeta ar roku.

—   Labi! Pats tikšu galā.

Nekad viņam nebija paticis iet pie vadības, un pat tagad vēlēšanās Mišujevam pierādīt, kas tik nojaušami un aizvainojoši norādīja uz viņa gadiem, ka Vecais nav «meklēšanas mašīna» (viņš lepojās ar šo iesauku), nevarēja novērstu šo nepatiku.

Pārkāpjot pārvaldes slieksni, viņš sajuta pilnīgu apmierinājumu par pieņemto lēmumu un jautri nodomāja — paši tiksim galā. Palūgšu Krilovu — nodrošinās.

Vecajam bija daudz pateicīgu skolnieku. Viņu vidū arī kriminālās meklēšanas priekšnieks, bet pašas sirsnīgākās attiecības viņu saistīja ar Krilovu. Ari tagad, apdomājot nākošo operāciju, viņš zināja, kuru ņemt kā aizsegu.

Doma par to, ka vairākums no tiem cilvēkiem, ar kuriem ir nācies sastrādāt, viņu novērtē un ciena, bija Vecajam patīkama. Bet Mišujevs…

Vecais klusībā pie sevis nolamājās.

Nevar labu administratoru likt vadīt noziegumu meklēšanu. Nu nekādi nevar. Viņš nav spējīgs aptvert detaļas, kas neietilpst pierastās shēmās. Kā tas gadījās, piemēram, ar aizdzītajām mašīnām.

Bija četras aizdzīšanas. Tās vienoja viena savdabība — viss tika veikts profesionāli, prasmīgi, ievērojot VAI posteņu izvietojumu. Tika izraudzīti kustības maršruti, un tad, ka šķita, ka ar ieguvumu var darīt visu, ko vēlies — to pameta. Mašīnas izskatījās tā, it kā būtu bijušas sacensībās pa šķēršļotu apvidu — noputējušas, sabuktētas, izļodzīti ritošās daļas stiprinājumi. Viss pārējais — pilnīgā kārtībā, nevienas detaļas netrūkst. Radās iespaids, ka tas ir pusaudžu darbs, kam patīk asi pārdzīvojumi. Tieši pie tāda slēdziena beigu beigās nonāca tie, kam bija ar šo lietu jānodarbojas.

Veco darīja uzmanīgu noziegumu izpildes līmenis, kas bija daudz augstāks par to, ko varētu sagaidīt no palaidnīgiem pusaudžiem. Pilnīgi nekādu pēdu — no stūres rata noslaucīti pirkstu nospiedumu un citas pieredzējušu noziedznieku raksturojošas pazīmes.

—   Kādu mērķi viņi gribēja sasniegt?

Un Vecais deva atbildi — treniņš.

Nikolajs Tolstošejevs kādreiz bija šoferis, bet pa divpadsmit gadiem, kas bija pavadīti kolonijā, tika zaudējis vajadzīgās iemaņas. Darbā viņš neveiksmīgi pacēla maisu un stipri izmežģīja kreiso plecu. Tas notika pirms atvaļinājuma, un, ja iedomātos, ka brāļiem ir vajadzīgs vadītājs, tad kļūst saprotama viņu interese par tetovēto meli Makagonovu un var izskaidrot viņu iecietību pret diletantu, kas sevi iztēlojās par rūdītu recidīvistu, kas uzreiz izbrīnīja Veco. Acīmredzot Makagonova liktenis bija izlemts vēl pirms tam, kad viņu sasniedza inkasatora lode.

Bet pilnībā paļauties uz Vaļku bandīti nevarēja. Viņš spēlēja rezerves varianta lomu, un Nikolajs, kā domāja Vecais, apārstējis ar sauli un jūras vannām plecu, sāka trenēties un atjaunot piemirstās spējas.

Vecā versiju pastiprināja fakts, ka uzbrukuma laikā pie aizdzītās mašīnas stūres nesēdēja Makagonovs.

Taču Mišujevs no šīs versijas neatstāja neko, un vārdi «fantāzija bez pamata» nebija vēl paši sliktākie no tiem, kurus viņš izmantoja versijas sagraušanai.

—   Paši tiksim galā, — Vecais atkārtoja, — paši. Būs rezultāts — tad arī paskatīsimies, cik un ko kurš ir vērts.

Vakarā Vecais satikās ar Krilovu, aprakstīja radušos situāciju un izstāstīja savu plānu.

—  Iesim kopā,—teica Aleksandrs. — Es piesegšu. Viņš gribēja piebilst, ka vispār pozitīvs rezultāts viņam šķiet maz iespējams, bet audzinātāja autoritāte bija neapstrīdama, un viņš noklusēja. Detaļas aprunāja jau mājās pie Vecā, ēdot uz ātru roku sagatavotās vienkāršās vakariņas. Pēc tam Krilovs sāka runāt par Nežinskas slepkavības mēģinājuma lietu, bet tad atnāca Elefantovs un sarunu nācās pārtraukt.

—  Es te gāju garām, iedomājos — ieskriešu uz brīdi…— saraustīti sāka Elefantovs, jūtot, ka iztraucējis. — Es uz brītiņu, tūlīt iešu tālāk… ,

—   Vai steidzies?

Viņš nopūtās.

—   Nē. Neviens mani negaida, mājās tukšs…

—  Kā tā? —jautāja Krilovs, kas zināja, ka no Elefantova aizgāja sieva, bet nebija noskaidrojis, kāds tam iemesls.

—  Neveiksmju josla. Kā vienā, tā otrā, tā trešā… Un es vienmēr esmu baidījies kļūt par neveiksminieku.

—  Neveiksmes — nosacīts jēdziens. Tas, kas tev liekas bezdibenis, citam — nesasniedzama virsotne. Viss ir atkarīgs no atskaites punkta.

—  Un apkārtējo domām, — Vecais iejaucās. — Ikviens skatās kā spogulī—kāds viņš ir draugu, radinieku, kaimiņu acīs? Vai viņš tiem patīk, vai ciena viņu, mīl? Un, gribot negribot, cenšas iztapt, izdarīt to, ko no viņa gaida. Un viss joks ir tas, kāds spogulis ir tavu acu priekšā. Ja tas būs greizs, sāksi piemēroties, pats sevi pataisīsi par greizu un vēl tā, ka vēlāk neizlabosi.

—  Greizs spogulis! — Elefantovs atkārtoja. — Pareizi! Tikai, kā uzzināt, ka viņš ir greizs? Uzreiz, iespējams, neieraudzīsi…

—   Te nav recepšu. Es tev teikšu, ka vajag ticību pašam sev, savā dvēselē ieklausīties, nesteigt citiem piemēroties. Piemēroties ir visvienkāršāk, bet bīstami — viens, divi, trīs— un tu jau vairs neesi tu, bet, kad notika pārvērtība, pats nepamanīji.

Vecais piecēlās, ātri pārstaigāja istabu un pagriezās uz papēžiem.

—  Un nejau uzreiz pārvēršanās notiek. Nemēdz būt tā, ka aizmiedz kā godīgs cilvēks, bet pamosties jau kā noziedznieks. Nē, pēdējais solis vienmēr ir saskaņots ar iepriekšējo. Bet vai zini, kurš ir pats bīstamākais? Pirmais solītis…

Kriminālās meklēšanas darbinieks jebkuru sarunu noslēdza ar noziegumu. Krilovs pasmaidīja.

—   Sergeju tas neuztrauc, viņam darbi neiet, personīgā dzīve nav sakārtota — tādēļ arī slikts garastāvoklis.

—  Nekas! — Elefantovs papurināja galvu un piecēlās. — Visam ir savs sākums, un visam ir savas beigas. Es eju!

—    Vai tu nedomā, ka viņš ir kaut kā piederīgs pie tā tava šāviena? — Vecais jautāja, kad viņi ar Krilovu palika divatā.

—   Bet kāpēc man vajadzētu tā domāt?

—  Mētājas viņš kaut kā, mocās. Jūtams — stipri izmainījies pēdējā laikā. Kas par iemeslu?

—    Darbs neveicas. Vienā brīdī visu, ko sasniedzis ar saviem bioloģiskiem laukiem, var pasludināt par šarlatānismu. Skauģu un nelabvēļu daudz. Vēl — sieva aizgāja! Iemesls?

—   Var jau būt, var jau… Bet vai ierocis viņam nav?

—   Jūs ko! Patiesi turiet aizdomās?…

—   Nezinu, bet man liekas, ka skaras viņš ar kādu sānu pie šī notikuma. Puisis ir patmīlīgs, par sevi, liekas, ne pārāk pārliecināts. Tādi var pašus negaidītākos gājienus izdarīt. Lai kaut ko apkārtējiem pierādītu, bet biežāk sev. Tā kā labi pārbaudi visu, kas saistīts ar viņu. Bet es kārtējās tikšanās reizē ieskatīšos viņā uzmanīgāk, iztaustīšu. Jūtu — tur kaut kas ir!

Vecajam vairāk nebija lemts satikties ar Elefantovu tādēļ, ka drīzumā vienam no viņiem bija jāiet bojā.

—    Kārtējā tikšanās reizē — noteikti! Speciāli ieiešu institūtā.

Kad viņam radās versija, Vecais aizdegās un gāja līdz galam.

—   Un zini, ari viņš sajuta manu noskaņu. Varu derēt, ka patreiz Sergejs domā tieši par to!

Vecais gandrīz bija uzminējis.

Elefantovs gāja pa vakarīgajām ielām un domāja, ka labi būtu bijis satikt Krilovu un Veco pirms dažiem gadiem. Un, lai gan tad viņu ceļi nevarēja šķērsoties, viņam bija patīkami iedomāties tādu iespēju. Šie cilvēki — cieti, viengabalaini, it kā būtu izcirsti no granīta bluķa — modināja vēlmi būt viņiem līdzīgam kaut mazā mērā, kaut mazu drusciņu…

Un Elefantova atmiņas iegrima pagātnē, kad viņš pirmo reizi ieskatījās greizajā spogulī un spēra pirmo soli pretī pārvērtībām, kas notika ar viņu.

Divpadsmitā nodaļa marija

Kad tika organizēts Informācijas pārraides problēmu zinātniski pētnieciskais institūts Elefantovu turp uzaicināja, un viņš ar prieku piekrita. Nodarboties ar darbu, kas ne gluži sakrita ar automātikas un sakaru ZPI plāniem, kļuva arvien grūtāk, vēl jo vairāk tādēļ, ka katrā izdevīgā brīdī Kabargins lika spieķus riteņos. Tajā laikā viņa pirmais bērns — bezkontakta encelogrāfs tika demonstrēts Tautas saimniecības sasniegumu izstādē, kur izpelnījās sudraba medaļu par sarežģītas problēmas konstruktīvo risinājumu. Elefantovs saņēma autora apliecību par izgudrojumu un prēmiju — 800 rubļus. Veselības aizsardzības ministrija ieinteresējās par jauno aparātu, tika izstrādāta dokumentācija, lai to sāktu ražot sērijveidā, un biedri jokoja, ka atalgojuma summas būs tādas, ka nodrošinās Elefantovu līdz pat mūža galam. Skauģi un nelabvēļi piemetināja, skābi smaidot, ka reizēm šo naudu arī nākas gaidīt līdz mūža galam.

— Tas nekas, — Elefantovs atbildēja. — Galvenais — laikus iesēt, bet agri vai vēlu parādīsies asni. Bez tam — ne jau naudā ir laime!

Viņš tā arī uzskatīja, lai gan runāja nedaudz ironiski. Jaunajā vietā alga, pretēji solītajam, bija palielinājusies tikai par desmit rubļiem. Bet Elefantovs bija gandarīts — darbs deva apmierinājumu un redzamus rezultātus — viena pēc otras parādījās publikācijas, viņa vārds kļuva pazīstams speciālistu aprindās.

Un Sergejs turpināja sēt. Elektrosensorās informācijas pārraides teorijai, kuru viņš vēlējās izstrādāt, vajadzēja kļūt par visas viņa dzīves darbu, bet pagaidām bija jāsavāc empīriskais materiāls — mēģinājumu un eksperimentu rezultātus, novērojumu datus.

IPPZPI direktors, profesors Bistrovs, Elefantovam atļāva nodarboties ar eksperimentiem ārpus plāna, taču apsolīja, ka radīs viņam nodaļu tieši šai tematikai. Pagāja divi ar pusi gadu, bet nodaļa joprojām netika izveidota. Elefantova statuss palika nenoteikts.

Personiskā dzīve ritēja mierīgi un vienmērīgi — vasarā viņi visi kopā brauca pie jūras, svētdienās gāja uz kino, Zooloģisko dārzu, reizēm izbrauca ārpus pilsētas. Parasts, pierasts dzīves veids.

Par Nežinsku Elefantovs gandrīz neatcerējās. Taču reiz nejauši uzzināja, ka Marijai nepieciešams izgriezt sen iekaisušo apendicītu. Saraucās, aizbrauca pie viņas, ilgi sarunājās un, cenšoties kaut kā uzmundrināt, atbalstīt un nomierināt, izvēlējās pašus pārliecinošākos un nenodeldētos vārdus. Viņš satraucās arī operācijas dienā, arī nākošajās dienās, bieži zvanīja, jautāja par atveseļošanās gaitu. Pašam negaidīti viņš atklāja, ka Marija viņam ir dārga, bet, izanalizējis savas jūtas, saprata — šai sievietē ir kaut kāda dzirkstelīte, kas viņu pievilka agrāk un ne mazāk pievelk tagad.

Pēc pusgada, saticis Nežinsku uz ielas, Elefantovs dzirdēja, ka IPPZPI beidzis tēmu, saimnieciskais līgums izpildīts un paredzama liela štatu samazināšana, ka viņa meklē jaunu vietu. Viņu laboratorijā tieši tai laikā uzradās vakance. Tā viņi sāka atkal strādāt kopā. Šo gadu laikā Marija bija jūtami mainījusies. Viņai bija parādījušās daudz modernu un dārgu lietu, kas, ar gaumi izvēlētas, maksimāli pasvītroja figūras izcilību. Gaišmate būdama, viņa pārkrāsojās par bruneti, pavirši savākto bizīti pakausī nomainīja apsvērts un rūpīgs matu griezums, kas viņai ļoti piestāvēja. Viņa vairāk sekoja sev, biežāk skatījās spogulī, rūpīgi un prasmīgi izvēlējās neuzkrītošu kosmētiku.

No pelēcīgās, neievērojamās meitenītes ar burvīgām acīm, viņa bija pārvērtusies par spilgtu, redzamu, skaistu sievieti. Atbilstoši izmainījās arī uzvedība. Apkārtējie vīrieši cits caur citu piedāvāja savus pakalpojumus, un Marija atļāva pasniegt viņai mēteli, nomazgāt traukus pēc tējas dzeršanas, izpildīt sīkus uzdevumus. Viņa pierada ierobežoties ar norādījumiem, un tagad šķita pilnīgi neiespējami, ka kādreiz pati rāpās uz palodzes, lai aizvērtu vēdlodziņu. īpašu centību visādu pakalpojumu sniegšanāNežinskai izrādīja Vaļa Spiridonovs — vidēja auguma vecpuisis ar lielu, pliku pauri un mazliet uzburbušu seju. Strādāja viņš nesen un jau no pirmā acu skata Marijai nepatika.

—   Netīrs subjekts, — viņa saviebās. — Pat smarža no viņa ir nepatīkama…

Spiridonovs izrādījās visai piekāpīgs. Viņš godprātīgi izpildīja uzdevumus, lieliski rasēja. Taču sejaskrāsa, acis un nostāvējusies dzertā alkohola smaka no rītiem daiļrunīgi liecināja, ka viņš klusām nodzeras. Viņš nebija dumjš puisis, bet labs speciālists un viņu žēloja. Elefantovs pat piedāvāja viņu iekārtot pie pazīstama narkologa ārstēties, bet Spiridonovs tikai atjokojās un atkārtoja alkoholiķu bieži lietoto teicienu: «Kas nesmēķē un nedzer, tam tikai zeme der…»

—    Es varu atmest jebkurā brīdī, — viņš skaidroja. — Bet negribu! Kāpēc? Tas ir mazs prieciņš, kas izdaiļo nesakārtotu sadzīvi.

Viņš dzīvoja viens pats komunālā dzīvoklī, gandrīz visu algu nodzēra un, lai savilktu galus, uzņēmās remontēt radiouztvērējus, magnetofonus, studentiem rasēja kursu un diplomu projektus.

Tāpat kā visi dzērāji, Spiridonovs uzskatīja, ka dzeršana viņam ne ar ko netraucē, un to pilnībā var savienot ar profesionalitātes paaugstināšanu. Patiesi viņš vēl turpināja sekot literatūrai, varēja piedalīties teorētiskās diskusijās, raiti lasīja nepazīstamus dzejoļus. Bet Elefantovs redzēja, ka viņš balstās uz vecās bāzes. Jauniegūtās zināšanas kā stimulējošas injekcijas uztur pieņemamu līmeni, taču nedod kvalitatīvu izaugsmi. Tā ir droša pazīme, ka drīz sāksies lēns, bet nenovēršams ceļš lejup. Tas bija īpaši uzskatāmi, kad Spiridono- vam sāka drebēt rokas, un viņš nevarēja nostāties pie kul- mana. Taisnīguma labad jābilst, ka tā negadījās bieži.

Spiridonova paziņas dalījās kontrastējošās grupās — tajos ar kuriem viņš kopā mācījās un strādāja un tajos, ar kuriem kopā pavadīja brīvo laiku. Pārējo kategorijā ietilpa pārsvarā tumšas personības; pircēji-pārdevēji, sīki un lieli spekulanti. Ar to palīdzību viņš varēja iegūt «deficītu»: džī- nas, vējjakas, golfus, ārzemju cigaretes.

Firmīgas «šmotkas» bija tas posms, kurā negaidīti krustojās Spiridonova un Nežinskas intereses. Dažas reizes viņš Nežinskai palīdzēja «dabūt», lai arī — trīs reizes pārmaksājot, viņu interesējošu preci. Viņiem radās kopējas tēmas sarunām, kopējas lietas.

Nejaušas apstākļu sagadīšanās dēļ Spiridonovu un Nežinsku vienlaicīgi komandēja uz kvalifikācijas paaugstināšanas kursiem. Pēc atgriešanās no tiem viņi sadraudzējās. Vaļa tika uzņemts viņas mājās. Reizēm iedzēra ar Nežinski, par ko Marija viņam pārmeta. Spiridonovs to stoiciski pārcieta un nemaz neapvainojās. Viņš bija cilvēks bez rakstura, lai gan daudzi šo rakstura iezīmi uztvēra kā labvēlību un iecietību.

Elefantovam nepatika cilvēki bez gribas, kas cenšas būt labi pret visiem, un tādēļ — neuzticami, tīši vai netīši atbalsta netaisnību, ļaunumu un cietsirdību un visbiežāk kļūst par divkošiem un renegātiem. Kad Spiridonovs, atklāti stāstot par savām dzērāja gaitām, neglīti izteicās par sievietēm, bet pēc dažām minūtēm, līdz ar Marijas atnākšanu strauji mainījās un sāka bārstīt cukurotus komplimentus, Elefantovs pārliecinājās par savas attieksmes pareizību. Un, lai arī tas saskārās nebūt ne ar labāko cilvēku daļu, tas neko nemainīja. Nevar būt vienlaicīgi džentlmenis un padibene. Patieso seju nosaka pēc skalas zemākā līmeņa, kurā pieļauj vārdus, rīcību, darbības. Tādēļ pašas padibenes var uzlikt un nēsāt džentel- meņa masku, bet ne otrādi.

Marija nevarēja visu to nesaprast, un Elefantovu ļoti pārsteidza viņas draudzība ar Spirku — tā savstarpējās sarunās viņu dēvēja institūtā. Ieskatījusies? Saostījusies? Arī viņš sāka sev vairāk pievērst uzmanību — katru dienu skuvās, tīrīja apavus, biežāk mainīja kreklus… Un tomēr vienalga— savādi… Viņi sāka strādāt pārī, bieži gāja uz «Priboru». Tur pavadīja krietni ilgāku laiku nekā vajadzēja. Reiz Elefantovs, ejot uz bibliotēku, redzēja, kā Marija un Valentīns, atspiedušies pret cisternu-ar kvasu, ēda pīrādziņus, jautri, saprotoši viens uz otru skatījās un dzīvi sarunājās. Divdesmit metru no Spirkas mājas. Elefantovam kļuva nepatīkami. Bet reiz, kad viņi atgriezās no «objekta», Elefantovs ievēroja uz parasti bālajiem Marijas vaigiem sārtumu un pamira — viņš labi zināja, pēc kā Nežinskas seja sārtojas.

Taču nē! Nieki! Tas nevar būt! Viņa nekad nenolaidīsies līdz tam! Nu Astahovs — saprotami, nu kāds cits, tikai ne Spirka… Galu galā ilga prombūtne neko nenozīmē — varēja vienkārši aiziet uz kino vai mētāties pa pilsētu, ieiet veikalos un nejauši atrasties pie Spiridonova dzīvokļa… Arī sārtums… Vai maz ir iemeslu, kādēļ radās…

Negaidīti Marija pameta vīru. Uz Elefantova jautājumu atbildēja, ka nav pret viņu jūtas, bet dzīvot ar nemīlamu cilvēku — negrib. Tāds izskaidrojums izraisīja cieņu pret jauno sievieti par viņas vīrišķību un principialitāti, par to, ka viņa izvēlējās vientulību ar bērnu uz rokām, nevis ārēji labvēlīgu laulību bez mīlestības. Par tādu izvēli izšķirties, bez šaubām, varēja ne katra sieviete.

Nežinskis stipri pārdzīvoja, ar visiem spēkiem centās saglabāt ģimeni, bet Marija bija nelokāma. Cauri visām šķiršanās procedūras nepatikšanām viņa izgāja lepni, neatklājot apkārtējiem, kas notika viņas dvēselē.

Elefantovs apbrīnoja viņas pašsavaldību un no visas sirds viņu žēloja, uzskatot, ka, neskatoties uz Marijas radīto iespaidu par neatkarību, par sevi pārliecinātu cilvēku, viņa patiesībā ir dziļi nelaimīga un asi pārdzīvo personīgo traģēdiju. Sergejs pat sajuta, ka pret viņu izjūt kaut kādas jaunas jūtas, ļāva Marijai par to nojaust un arī to, ka vajadzības gadījumā var rēķināties ar viņu. Taču Marija nekādi nereaģēja, un patmīlīgais Elefantovs nolēma neuzbāzties.

Pēc šķiršanās Spirka sāka bieži apmeklēt Mariju. Viņš labi izpētīja Nežinskas gaumi, paradumus, rakstura iezīmes, ieteica kolēģiem, kas viņai jānopērk dzimšanas dienā vai sieviešu dienā, vārdu sakot, kļuva par tādu kā oficiālu mājas draugu.

Viņš lika saprast, ka Nežinsku pazīst daudz labāk par citiem un reiz Elefantovu pārsteidza izsakoties, ka ārēji rāmā un labā Marija patiesībā ir asa, egoistiska, bieži pat ļauna. Viņa informētība bija visnegaidītākajās jomās. Piemēram, viņš zināja, ka Marija vasarā skuj kājas, bet ziemā to nedara, ka viņai patīk dārglietas, lai arī tās nenēsā, ka viņa ir racionāla un praktiska, lai arī nerada tādu iespaidu.

Tāda kompetence Nežinskas dziļi privātās dzīves jautājumos varēja liecināt tikai par vienu, bet Elefantovs joprojām uzskatīja, ka Spirka nav Marijas cienīgs, un viņa nekad neno- kļūs viņa līmenī. Vīrietis nekad nestāstīs par savu mīļāko to, ko stāstīja Spirka par Mariju. Tātad visu var izskaidrot ļoti vienkārši — Valentīns mēdza būt bieži pie Nežinskas. Marija pret viņu izturas vienkārši kā ar draudzeni, bet Spirka negribot iekļūst viņas sadzīves detaļās. Tāds Spirkas informētības izskaidrojums Elefantovu nomierināja, bet viņš tūdaļ konstatēja, ka nejau neatrisinātie jautājumi bija viņu satraukuši. Tas nozīmē, ka Marija viņam nav vienaldzīga. Un, patiesi, pirms dažiem gadiem dvēselē iemestā dzirk- stelīte nebija nodzisusi, viņa visu šo laiku plēnēja un tagad sāka aizdegties…

Marija viņu pievilka arvien vairāk un vairāk, bet šī tieksme bija pavisam savādāka nekā agrāk, lai arī izprast, kur paslēpta šījaunā savādība, Elefantovs vēl nevarēja. Sergejs uzaicināja viņu uz kino, un viņa nāca. Bet, kad viņš mēģināja to apskaut, atņēma roku.

—   Nevajag. Tas nav vajadzīgs.

Pēc seansa Elefantovs uzprasījās ciemos uz «tasīti kafijas». Marija atteica:

—   Nedaudz sevi pavadīt es atļaušu, bet tad iesi mājās.

Izrādīt neatlaidību un citas «īsta žokeja» īpašības Elefantovs neizrādīja, vēl jo vairāk — patiesībā viņam to arī nebija, bet tas jaunais, kas parādījās viņa attieksmē pret Mariju, neatļāva, sevi pārvarot, darboties pēc Orehova receptēm tā, kā viņš to bija darījis pirms trim gadiem.

Drīzumā pienāca Marijas dzimšanas diena. Viņa uzaicināja līdzstrādniekus, un Elefantovs pirmo reizi nokļuva viņas mājās. Viņš neuzskatīja, ka Nežinska varbūt laba saimniece, tādēļ tīrība un dzīvokļa mājīgums, skaisti servēts un garšīgs galds viņu patīkami pārsteidza.

Bet vēl vairāk pārsteidza jaunās sajūtas. Viņš nenovērsa acis no Marijas dzīvīgās sejas, priecājās par viņas veiklajām rokām, par katru graciozo kustību… Sergejs pēkšņi sajuta, ka vairāk par visu pasaulē viņam gribas apsēsties uz grīdas pie viņas krēsla, apskaut viņas tievās kājas un nolikt galvu uz aizkustinoši vājajiem ceļiem.

Viņš teica garu, turpat uz vietas izdomātu tostu par jubilāres īpašo sievietes burvīgumu, kas viņu izceļ kā rožu smalkais aromāts un atšķir no citām puķēm, bet šampanieti — viņa izsmalcinātība — no citiem vīniem. Viņš bija uzbudināts, veiksmīgs un runāja patiesi, tādēļ arī tosts izdevās labs, un Marija, guldzoši smejot, teica:

—   Paldies, liels paldies, es vienkārši kūstu…

Un bija redzams, ka viņai ir patiesi patīkami. Bet viņš kā mūziku klausījās viņas smieklos un vārdos, domāja, ka bijis akls muļķis un nav spējis savā laikā pienācīgi novērtēt šo brīnišķīgo sievieti un izturēties pret viņu tā, kā viņa nav pelnījusi. Un, ja viņa piekristu atjaunot attiecības, tad nebūtu vīlusies.

Elefantovs uzlūdza Mariju dejot, sarunāja veselu kaudzi komplimentu un cenšoties, lai balss skanētu dabīgi un mierīgi, it kā starp citu, jautāja:

—   Vai var? Es palikšu, palīdzēšu nomazgāt traukus.

Marija, turpinot smaidīt, noraidoši pašūpoja galvu.

«Velns parāvis! Es taču nolēmu neuzbāzties!» — īgni

nodomāja Elefantovs, kuram nepatika lūgt, un viņš sāpīgi izjuta atteikumu.

Kad pienāca laiks izklīst, Spiridonovs atcerējās par kaut kādām neatliekamām darīšanām, sāka steigties. Izgājis uz ielas, steidzīgi atsveicinājās un iemetās taksometrā.

Elefantovs arī apstādināja mašīnu un, pamājis palicējiem, nodomāja, ka prombrauciens visu acu priekšā ir labākais veids, kā novērst aizdomas, ja esi nodomājis atgriezties. Nav vajadzīgs izdomāt steidzīgu randiņu, nervozēt un demonstratīvi pirmajam aizbraukt. Tā tad jau ir uzspēle, lēta vodeviļa. Vai patiesi viņa aizdomas atbilst patiesībai? Vai atkal sakritība? Kādas gan var būt neatliekamas lietas šim dzērājam vienpadsmitos vakarā?

Ļoti gribējās atgriezties, bet Marija, par nožēlošanu, viņu negaida. Var nokļūt trešā liekā vai arī nekaunīga bezkauņas lomā. Abi varianti ir bezgala pazemojoši… Varbūt pasēdēt uz soliņa pie ieejas? Paskatīties, vai Spira tur parādīsies… Viss kļūs skaidrs. Nu un tad? Aiziet kā apspļaudītam nav mazāk pazemojoši…

Nē, tas viss ir bleķis! Bleķis! Spirka aizbrauca «iemest» vēl pie tāda paša tipa drauģeļiem, bet Marija nomazgās traukus, sakārtos dzīvokli un liksies gulēt. Viena. Nedrīkst ļaut vaļu aizdomām! Jauno izjūtu tārpiņš dvēselē Elefantovam nedeva mieru. Pārvarot lepnumu, viņš vēl vairākas reizes mēģināja atjaunot attiecības ar Mariju, taču — bez rezultātiem.

«Pietiks!» — viņš nolēma. — «Ja jau nē, tad nē! Tā tikai vēl trūka, lai brunču dēļ bojātu nervus! Neesmu jau puika!»

Viņš sažņaudza dūrē mokošo uguntiņu, pārcieta sāpes un nodomāja, ka viss ir beidzies.

Reiz, dejojot saviesīgā vakarā pie draugiem, Gaļina Elefantova pazaudēja auskariņu, bet Sergejs uz tā uzkāpa. Sieva bija sarūgtināta, un nākošajā dienā viņš nesa saplacināto metāla gabaliņu uz juvelieru darbnīcu. Pieņēmējs — mazs plikpaurains, ar monokli acu dobumā, uzmanīgi, kā zvirbulis graudu, apskatīja katru lietiņu, un rinda virzījās lēni. Elefantovs skatījās apkārt un, pēkšņi pie lodziņa ievēroja pazīstamu stāvu. Astahovs saņēma smalku, labi nostrādātu zelta rokassprādzi. Laikam sievai dzimšanas diena, tad nu Pjotrs Va- siļjevičs arī pacenties ar dāvanu. Uzreiz var redzēt — labs ģimenes cilvēks!

Pēdējā doma bija piesātināta ar sarkasmu. Bet pēc dažām dienām Elefantovs ieraudzīja pazīstamo rokassprādzi uz šaurās Nežinskas rokas.

Viņam iesita it kā ar strāvu! Pagājušo dažu gadu laikā Astahovs ne reizi nenāca pie Nežinskas, nezvanīja, un viņš domāja, ka starp abiem viss ir beidzies. Izrādās — nē… Tūdaļ atmiņa pakalpīgi pasniedza pusaizmirstu faktu — pirms gada Nežinska palūdza viņam, lai iedod kaut kādus materiālus divu Sakaru institūta neklātnieku diplomu projektiem. Elefantovam tādas lietas nepatika, uzskatot, ka katram jācenšas panākt mērķus ar savu darbu, bet Marijas vēlēšanās viņam bija likums. Viņš tikai garāmejot painteresējās, no kurienes viņai ir pazīstami aizbilstamie, bet Nežinska atbildēja kaut ko nenoteiktu. Tagad viss kļuva skaidrs — puiši strādāja «Priborā» tieši A^tahova pakļautībā, bet tas vienmēr rūpējās par saviem līdzstrādniekiem un vienreiz jau bija vērsies pie Elefantova ar līdzīgu lūgumu.

Otro reizi lūgt viņam droši vien bija neērti… Sergejs iedomājās, kā kaut kur svešā dzīvoklī Astahovs pajautāja Marijai:

«Vai tu nevari parunāt ar to Elefantovu, lai viņš piepalīdz maniem puišiem?»

Un kā viņa pārliecinoši atbildēja:

«Protams. Viņš visu izdarīs.»

Sergejam kļuva sāpīgi. Tātad viņu savstarpējie sakari turpinājās visus šos gadus… Banāla intridziņa nenoturēsies tik ilgu laiku, arī dārgas dāvanas tādēļ nedod… Mīlestība?

Elefantovs iegrima melanholijā. Nospiestā, kā viņš domāja, uguntiņa atkal uzliesmoja, un viņš ar to neko nevarēja izdarīt. Un te vēl Astahovs atkal sāka Marijai zvanīt, norunāja ar viņu tikšanos. Viņa labprāt piekrita, un viņas balsī skanēja jaunas, agrāk Elefantovam nedzirdētas intonācijas. Kad pēc kārtējā zvana Marija sāka kopties «uz bibliotēku», Elefantovs, cenšoties, lai balss skanētu pietiekami mundri, uzspiesti pajokoja:

—   Tikai pārāk ilgi tur nekavējies.

—   Bibliotēkā? — ar tikko jaušamu smaidu Nežinska pārjautāja.

—   Pārstāj! Es taču zinu, kurp tu ej…

—   Zināt tu neko nevari! — viņa asi atcirta, — tu vari tikai nojaust.

«Savāda loģika,» — domāja greizsirdības mocītais Elefantovs. — Principa — «Nav noķerts — nav zaglis» reāls iemiesojums… Bet ar ko atšķiras zināšanas no minējuma? Tikai ar ticamības pakāpi. Ja tā ir pietiekami augsta, pat zinātnē faktu uzskata par nosacīti pierādītu. Bet šādās lietās — vēl jo vairāk… Šeit taču simtprocentīgu zināšanu, kuru sniedz personīgi novērojumi un eksperimenti, nesasniegt…

Bet es arī esmu labais! Kāds muļķis! Turēju aizdomās Spirku — nelaimīgo dzērāju. Bet āķis ir pavisam citur… Protams, Astahovs — nopietna figūra — stāvoklis, autoritāte, personāla mašīna, arī materiālā nodrošinātība. Ikvienai sievietei ir patīkama tāda cilvēka uzmanība. Bet kas es esmu?

Tipisks neveiksminieks — amatus neesmu ieguvis, atklājumus neesmu veicis. Pat disertāciju nekādi nevaru uzcept! Knibinos pa druskai, saņemu savus simts deviņdesmit rubļu, par kuriem, protams, jēdzīgu dāvanu nenopirkt… Ierindas zinātnes ierēdnis, klerks, kas deldē pēdējās bikses…

Elefantovs jau sen neizjūta nepilnvērtības kompleksu, un tagad savas nepilnības apzināšanās viņu izsita no pierastā dzīves plūduma. Viņš, kas agrāk nekad neizvairījās no darba, tagad izmantoja katru izdevīgu gadījumu, lai aizšmauktu no institūta, bezmērķīgi klīstu pa ielām, nokāptu pa piekrastes kāpnēm, truli raudzītos ūdenī un domās runātu ar sevi nebeidzamo dialogu.

«Neveiksminieks? Bet kāpēc tā? Man ir krietns darbs, daudz padarīts. Vajag tikai drusciņ pagaidīt, drīz parādīsies asni… Astahovs, protams, ir panācis vairāk, bet viņš ir vismaz par desmit gadiem vecāks… Es ne ar ko neesmu sliktāks, neesmu dumjāks, vienkārši — vēlāk startēju, bet spēks man ir vairāk, un es vēl varu pie finiša pienākt pirmais… Nieki, brālīt. Tās ir tikai cerības, plāni, īsāk — mednis kokā. Ne jau visi sapņi piepildās! Jādarbojas ar to, kas ir reāls. Bet šeit tev nav ar ko palielīties — karājies starp debesīm un zemi. Tava tēma katru reizi lido ārā no plāna, amatus un pakāpes tu neesi ieguvis, administratīvus posteņus neesi ieņēmis. Bet gadi iet! Tu domā, ka finiša lentīte ir vēl kaut kur tālu aiz horizonta, bet nepaspēsi pat atskatīties, ka tā jau ir tavā priekšā, citu pārrauta. Izrādās, ka distance ir galā, un tas, ko neesi paspējis, to vairs neatgūt. Nepierasti?

Un vēl kā! Tu nekad neesi bijis paškritisks, uzskatīji sevi par gudrāku, spējīgāku, talantīgāku nekā citi, lai arī tas dara godu tev, neplātījies, nelielījies ar to. Tev vajadzēja esošajā situācijā sevi salīdzināt ar konkrētu cilvēku, kuram Marija deva priekšroku, lai noskaidrotu, ka viss nav gluži tā…»

Viņš centās, lai apkārtējie neievērotu viņa stāvokli, uzvedās tāpat kā agrāk, ļoti daudz strādāja, neatstāja sev nevienu brīvu minūti.

Un apskauda tos cilvēkus, kuri nemocās ar smagām pārdomām un ir pilnīgi brīvi no līdzīgām problēmām.

Tieši pie tādas kategorijas cilvēkiem piederigs bija Eģiks Hlistunovs, kuru viņš reiz satika netālu no institūta.

—   Kā veicas?

Agrāk Eģiks strādāja pie viņiem par elektriķi. Diezgan glums puisis. Iespaidu bojāja nelāgā figūra: īsās kājas, pārāk lielā, kvadrātiskā galva, pārāk apajais vēders, lai gan puisim nebija vēl trīsdesmit gadu. īsts ņiprelis: asas kustības, ātra runa, nedaudz vaļīga izturēšanās. Nekāda solīduma. Tādus līdz pat vecumam sauc vārdā.

Vienīgais vecu cilvēku dēls, Eģiks arī brieduma gados bija mājas puisēns. Brauca ar papa mašīnu, ēda mammas ābolu pīrādziņus, izmantoja viņu sakarus un ietaupījumus. Gadījumā, ja viņš nodibinātu ģimeni, viņam tālredzīgi bija iegādāts kooperatīvais dzīvoklis Dienvidu mikrorajonā.

—  Lietas iet, kantoris čīkst, — Elefantovs jautri atbildēja. zobgalīgi noskatīdams Hlistunovu līdz kājām. — Bet kā tev?

Sākumā Eģiks Elefantovam nepatika. Pēc tam aizdomas radīja viņa paradums izpatikt visiem bez izņēmuma, veikt visādus sīkus pakalpojumus un pārāk spilgti izteiktā vēlme apiet asumus, lai «neiedzīvotos ienaidniekos». Ļoti driz kļuva skaidrs, ka pakalpojumus viņš piedāvā ne tik neizvēlīgi kā šķita vairums gadījumos — ne bez labuma sev, cerot uz atbildes pakalpojumiem un dibinot «kontaktus» katram gadījumam. Tikpat ātri Elefantovs saprata, ka Eģiks ir baud- kārīgs. Viņš pastāvīgi slēdza kaut kādus darījumus, nodarbojās ar komerciālo starpniecību un ar bērna tiešumu priecājās par kapeiku vērto ieguvumu, kā pats teica — «uzvā- rijumu».

—  Man?! — Hlistunovs atmeta ar roku. — Rīt atkal uz tiesu.

—   Pirms gada viņš apprecējās ar kopētāju Veriņu Bol- tinu. Pēc tām viņa iekārtotā, labklājīgā dzīve strauji mainījās.

Hlistunovs sevi uzskatīja par attapīgu, lipīgi neatlaidīgu un veiklu puisi, kas prot no ūdens izkļūt sausā un vienmēr gūt sev labumu. Taču savas muļķības dēļ viņš jaunajos radiniekos nesaskatīja tās pašas īpašības—tikai paceltas pārākā pakāpē. Dzīves pieredzējušie vecāki pēc iepazīšanās ar Bol- tinu ģimeni saprata, ka viņu mīļotais dēls drīz iegūs cālīša lomu, kas iekļuvis lapsu barā, taču notikumu gaitu mainīt vairs nespēja un pie kāzu galda sēdēja redzami noskumuši, it kā paredzot turpmāko notikumu attīstību.

Izlidojis no vecāku paspārnes, Eģiks jau pēc pāris mēnešiem ieguva diezgan nolietotu izskatu: negludināts apģērbs, netīri krādziņi, notrūkušas pogas. Apdilis nu pusbadā, viņš nez kāpēc visās savās nelaimēs vainoja sievasmāti. Atšķirībā no Eģika, Veriņa par laulāto izsacījās diezgan skeptiski un aizgāja pat tik tālu, ka nievājoši atsaucās par viņa vīrišķām spējām, ko normāli cilvēki nekad nedara. Vismaz — publiski.

Beigu beigās Eģiks atēdās ģimenes dzīves labumus. Šķiršanās notika ar skandāliem, savstarpēju «samazgu liešanu un netīrās veļas cilāšanu». No abām pusēm piedalījās radinieki un paziņas. Hlistunovu ģimenes dzīvi apsprieda «instancēs». Pēc tam sākās tiesāšanās par dzīvokli, īpašumu, naudu.

—   Vai tu zini, ko viņa šoreiz ir izdomājusi?

Elefantovs tikpat kā neklausījās Hlistunova ātrā runāšanā. Pazīstot Veriņu, nebija grūti iedomāties, ko no viņas varēja gaidīt.

Bez tam Eģiks jau bija sīki informējis visus, kurus varēja, par tiesu procedūras peripetijām. Šī spēja atklāt nepiederīgiem dziļi personiskas lietas allaž Elefantovu pārsteidza. Starp citu, Eģiks centās būt savs puisis, ar visiem draudzēties un pārliekā atklātība organiski iekļāvās viņa uzvedības pierastajā stereotipā.

—    … Bet es saku: «Kā tev nav kauna, tā taču ir manu vecāku dāvana…»

Vīlies Veriņā, viņš neganti atmaskoja visas viņas negatīvās īpašības un dabiskos trūkumus.

—  Es gribu viņai piedāvāt, lai ņem dāvanas, bet izrakstās no dzīvokļa un vācās pie velna mātes. Labāk zaudēt dažus simtus nekā dzīvokli.

Viņš bija līdz sīkumainībai apdomīgs. Reiz viņi brauca zvejot uz tālu, Elefantova nolūkotu ezeru. Pretēji gaidītam, neko noķert neizdevās, un Eģiks, kas bija sagatavojis pamatīgu maisu, jūtami noskuma. Visu atpakaļceļu viņš kreņķējās par mašīnas lieko braucienu un velti izniekoto benzīnu. Elefantovs, kas bija brauciena iniciators, jutās diezgan neērti.

Kad viņi piebrauca pie benzīna tanka, Elefantovs nolēma uzjautrināt Hlistunovu un ar nopietnu sejas izteiksmi sniedza divus rubļus:

—   Lai tevi neizputinātu, es apmaksāšu pusi degvielas.

Viņš gaidīja, ka Eģiks sāks smieties par joku, bet tas

priecīgs paņēma naudu un redzami kļuva jautrāks. Pēc tam viņš Elefantovam pārstāja eksistēt.

—   Kā tu domā, vai es pareizi domāju?

—   Protams, pareizi!

No tā laika Elefantovs ar viņu sarunājās ironiskā tonī, bet Eģiks ne vienmēr to saprata.

—   Pastāsti labāk, kā tev patīk jaunais darbs?

Pirms pusotra gada Hlistunovs aizgāja no darba. Bērnībā viņš beidza mūzikas skolu un tagad iekārtojās restorāna orķestrī. Kāpēc pēkšņi? Viņš to neslēpa — papa draugs ieņēma vadošu amatu sabiedriskajā ēdināšanā. Kāpēc gan neizmantot šādu ērtu iespēju?

—   Tīra specialitāte, jautra, vienmēr cilvēkos, — viņš labprāt paskaidroja. — Nopelnīt var ne slikti, pie tam — vakaru atspēlēji — diena ir brīva, var pasniegt privātstundas.

Elefantovs bija pārliecināts, ka Eģiks rūpīgi rēķināja, kādu «uzvārījumu» dos viņa darbība mūzikas druvā. Un, protams, ņēma vērā arī citus izdevīgumus. Tagad viņš īpaši vērtīgos paziņas apgādāja ar graudainiem ikriem, stori, kūpinātu desu un citu garšīgu deficītu.

—   Viss normāli. Tiesa, Veriņa uzrakstīja apmelojošu sūdzību, bet tur noskaidroja, kas ir kas.

—   Vai nu tā bija? — Elefantovs apšaubīja, taču skaļi neko neteica.

—   Man uz trolejbusu.

—    Nu tad turi, — Eģiks pasniedza roku ar īsiem, strupiem pirkstiem. — Kā tur — kolēģi? Sveiciens Marijai Viktorovnai!

Kāpēc viņš tā atcerējās Nežinsku?

—   Bet, ja tev pēkšņi ievajagas galdiņu uz svētkiem — saki, izdarīšu! Ar delikatesēm tagad ir grūtāk, bet, ja ļoti iegribēsi — nāc. Kaut ko izdomāsim!

Hlistunovs bija palicis sev uzticīgs.

«Nu tas gan ir ķeneris!» — Elefantovs sarkastiski saviebās. Vai tiešām viņš spēj izraisīt kādā simpātijas? Bet kāpēc gan nē? Atklāts, labvēlīgs, pakalpīgs. Vienā vārdā — mīlīgs cilvēks visādā ziņā—patīkams. Un ļoti viegli peld pa dzīves viļņiem. Nekādu problēmu, varbūt tikai sīkumainas, tādas kā šī — īpašuma dalīšana ar bijušo sievu. Taču Hlistunovu apskaust Elefantovam negribējās.

Iestājās atvaļinājumu sezona. Marija gatavojās izbraukt piejūras — uz Hostu.

—   Esi uzmanīga, — Spira pajokoja. — Tur siržu lauzēji tā vien gaida upurus.

—    Nu un tad? — viņa iesmējās. — Es esmu brīva sieviete!

Šie vārdi Elefantova sirdij pieskārās kā nazis. Nevar būt, ka tā viņa patiesi domātu!

Elefantovs jautāja, ar kādu vilcienu viņa aizbrauc, bet Nežinska atjokojās, un jautājums palika bez atbildes.

Ar sesto prātu Elefantovs sajuta, ka brauc viņa ne vienatnē un bija gatavs derēt desmit pret vienu par to, ka zina, kas ir viņas ceļabiedrs. Taču kļūdījās. Reiz, ieejot «Priborā», viņš satika Astahovu un tā nopriecājās par savu kļūdu, ka bija gatavs palēkties līdz pat griestiem. Bet nākošā doma— tūlīt braukt pie Marijas, pavadīt ar viņu kopā kaut vai vienu, vai divas dienas, izstāstīt par savām jaunajām jūtām pret viņu… Bet kaut kas viņu atturēja no šī soļa, intuīcija teica, ka Marijas dzīvē ir nezināmi apstākļi, pret kuriem var sašķīst druskās visi viņa idilliskie nodomi.

Un Elefantovs nolēma saņemt atbildes uz viņu interesējošiem jautājumiem no vairāk informētā Spirkas. Dažās reizes viņš it kā starp citu sāka runāt par Nežinsku. Spirka labprāt viņu atbalstīja, un Elefantovs uzsūca katru informācijas drusku.

Spiridonovs par Mariju atsaucās diezgan skeptiski, kritizēja viņas ārieni: garš deguns, mazas acis un nereti minēja viņu kā negatīvu piemēru.

Tā Elefantovs sašutis atstāstīja gadījumu uz ielas, kur ārēji pieklājīga un labi apģērbta meitene sarunā ar pavadoni ikdienišķi lietoja necenzētus vārdus, bet Spirka tikai paraustīja plecus.

—   Nu un tad? Marija arī lamājas…

Sāka runāt par spekulantiem — atkal tas pats žests:

—   Arī Marija spekulē!

Pati par sevi Spirkas divkosība Elefantovu nepārsteidza, bet iemesli, kādēļ viņš cenšas Nežinsku nomelnot, piedēvējot viņai acīmredzami neesošās īpašības, viņam nebija saprotami.

Reiz, atgriežoties no darba, viņi piestāja pie noplukuša kioska izdzert pa kausam alus. Tur zem spilgtā uzraksta «Alus ir», pie miklās letes stumdījās vairāki cilvēki ar stikla burkām un alumīnija kannām. Nedaudz nomaļus trokšņainā kompānijā divas izkrāsojušās jaunavas braši dzēra degvīnu no nosmulētām glāzītēm. Elefantovs saviebās.

—   Marija arī dzer! — pārtvēris viņa skatu, Spirka jēli iesmējās. — Kad mēs bijām kursos, krogā nosūcām konjaka pudeli un šampanieti. Līdzīgi! Bet otru pudeli izdzērām pie viņas numurā.

—   Bet kas pēc tam? — Elefantovs klusi jautāja, jūtot, ka viņā ieplūst vēsums.

—   Pēc tam? — Spirka uzmeta viņam īsu skatienu no piepampušo plakstu ietvertajām acīm. — Pēc tam nekas. Es atvadījos un aizgāju. Kalu, ņemsim arī mēs pa šņabītim! Izdzersim?

Ne apkārtne, ne kompānija un vieta nerosināja iedzeršanu, un Elefantovu pārņēma slimīga vēlēšanās uzzināt, vai bija kaut kas starp Spiridonovu un Nežinsku, bet situācija veidojās piemērota—iedzēris, Spiridonovs noteikti palaidīs mēli.

—   Labi.

Spirka ātri atnesa pudeli. Elefantovs pieturēja pudeles kakliņu, tā ļaujot ieliet sev tikai glāzes ceturtdaļu.

—    Velti, — Spirka savu glāzi piepildīja līdz malai. — Nu, aiziet!

Degvīnam viņš uzdzēra alu. Seja uzreiz sasārta un pārklājās ar sviedru lāsītēm.

—    Kāpēc gan sev atteikt prieciņus? Kas nesmēķē un nedzer, tam tikai zeme der… Ha, ha… Dzer, kamēr dzeras, dzīvo, cik vien spēj, meičas nelaid garām — tik, cik tu vēl vari!

Viņš atkal salēja šņabi.

—   Redzi, kā meitenītes līksmo!

Viņš pameta galvu uz trokšņainās kompānijas pusi.

—   lelenes! — Elefantovs nicīgi noteica.

—  Visas sievas taču ir ielenes! Un nekas slikts tas nav— kas ir dabīgi, tas nav neglīti.

Elefantovu tracināja Spirkas paradums pavilkt «teorētisku bāzi» zem visām iespējamām preteklībām un attaisnot jebkuras riebeklības. Ja paklausītos viņa spriedumus, tad dzeršana, nelietība, izvirtība ir cilvēka dabiskas īpašības un tādēļ par tām nevajag kaunēties un nosodīt. Viņš bija konsekvents un, ievērojot šo principu, stāstīja par tādiem saviem piedzīvojumiem, par kuriem normāli cilvēki noklusē.

—    Manuprāt, tev ir zināms, ka man ir citādi uzskati. Un, ja gribi zināt, šīs maitas es vispār neuzskatu par cilvēkiem. Bet tu viņas attaisno.

—   Viņu netikums ir uzskatāmāks, viņas ir pagrimušas degradējušās. Un es tev piekrītu — uz viņām ir nepatīkami skatīties. Ar Mariju, piemēram, tās nevar salīdzināt. Viņa ir tīrīga, sev seko, ģērbjas pēc augstākiem standartiem. Viss piemeklēts gaumīgi, veļa — franču, biksītes — «nedēļiņa»: pirmdiena, otrdiena…

—   Kā tu to zini? — Elefantovā atkal ieplūda vēsums, un viņš līdz sāpīgumam saspieda alus kausa rokturi.

—   No kurienes? — Spirka vienaldzīgi atmeta ar roku.

—    Tak iegāju reiz, bet viņa gludina, uz galda — kaudze veļas…

Jebkurā situācijā Elefantovs šādu paskaidrojumu nosauktu par miglas pūšanu muļķim, bet, skatoties uz netīro, nosvīdušo Spirku, viņš nevarēja iedomāties citu avotu viņa informētībai.

Viņi iedzēra vēl: Elefantovs — glāzes ceturtdaļu, bet Spirka — pilnu.

—  Bet tu pret Mariju nemierīgi elpo. Domā, es neredzu, ka tu man visu par viņu velc ārā.

Elefantovs neatbildēja un izlikās, ka interesējas par alu.

—   Arī uz Astahovu esi greizsirdīgs…

—  No kurienes tu to esi ņēmis? — pārsteigts par negaidīto Spirkas acīgumu, Elefantovs atskurba un notēloja pārsteigumu.

—  No tā! Tu taču zini, ka viņa ar viņu dzīvo. Zini! Un tev tas nepatīk! — Spirkas balsī bija jaušams apmierinājums.

—   Kaut kāds bleķis! — Elefantovs turpināja liekuļot.

—   Kas man tur par daļu?

—   Bet tāda! — ar piedzēruša neatlaidību Spirka uzstāja.

—   Tu vēl ne visu zini! Domā, ka viņa pie jūras viena?

Šoreiz Elefantovam kļuva karsti. Šākumā karsti kļuva galvai un sejai, tad karstais vilnis pāršalca visu miesu, un viņam sāka kļūt nelabi.

—  Protams! Ar ko tad nu? — balss skanēja piesmakusi, taču jautājumu viņš uzdeva prasmīgi.

—  To es tev neteikšu. Ja viņa uzzinās, tad nepiedos, un es negribu ar viņu bojāt attiecības.

«Draņķis!» — Elefantovs nodomāja. «Bet melo!»

—    Vienkārši ņem vērā, ka bez Astahova viņai ir vēl kāds…

«Melo vai nemelo», — domāja Sergejs.

—     Nu un kāda tam nozīme? Jauna, skaista, brīva sieviete… Viņai gribot negribot, nākas izmantot savus jaukumus, — viņš skaļi nostrēba alu, un uz augšējās lūpas palika putas.

—  Tu gribi teikt, ka viņa arī ir palaistuve? — Elefantovu tracināja naids pret šo nožēlojamo dzērāju, kas garāmejot aplēja ar dubļiem sievieti, kuras nagu viņš nebija vērts.

—  Nu kāpēc tieši palaistuve? Dzīve ir dzīve. — Spiridonovs noplātīja rokas. — Nu iedomājies, ka viņai iesāpējies zobs. Poliklīnikā rinda, pazaudēsi divas dienas, nomocīsies, vēl slikti izārstēs… Bet viņa atnāks, mīļi pasmaidīs, un pēc pusstundas viss izdarīts pēc labākajiem paraugiem. Bet pēc tam apmainās ar ārstu telefonu numuriem. Zobiņi viņai vēl ir, bet viņam varbūt iegribēsies ar viņu uz restorānu aiziet. Tā kā — abpusēja interese…

Spirka ieņēma vēl dažus kārus malkus.

—   Tā jau ir visur. Gribēs skaisti apģērbties, bet veikalos preces — tikai putnubiedēkļu apģērbam. Lai dabūtu «firmu», arī ir jāpazīst «labi» ļaudis, bet, ja tā — vienkāršs princips — pakalpojums pret pakalpojumu…

Elefantovs atcerējās, ka pēdējā laikā Marija ģērbjas «šiki», uz «ef-ef», un ne mazu palīdzību šai jautājumā viņai sniedz Spirka, un viņam atkal kļuva nelabi.

—   Šuvējs, kažokādu meistars, kurpnieks. Vai tad maz ir tādu, pie kuriem nākas griezties? Un visur ir nepieciešama uzmanība, kvalitāte, tā teikt — individuāla pieeja. Tātad kas? Vienam ir pietiekami pasmaidīt un iedot «tējai», bet citam tā ir par maz, viņa interese ir citā… Nav jābaidās, viņai mazāk nepaliks…

Pirmo reiz dzīvē Elefantovam iegribējās nosist cilvēku.

—   Nepievērs uzmanību! Astahovs vai kaut kāds cits trešais — viss ir normas robežās. Viņa ir parasta sieva, nav no viņas jātaisa svētā, lai lūgtos. Vēl jo vairāk tādēļ, ka citi netērē laiku tādām muļķībām, bet liekas ar viņu guļasvietā un izklaidējas pēc sirds patikas! Nu, saprati? Parasta sieva! Un katrs var ar viņu pārgulēt!

—   Lai tā runātu — vajag pašam to pārbaudīt, — balss bija mierīga, bet sveša un baiga. Iekšās stingri līdz pēdējam savilkās bīstamā atspere, kurai atsprāgstot, bija viņu jāpagrūž uz negaidītām, pilnīgi neparedzamā darbībām. — Citādi visi tavi vārdi — neģēlīga muldēšana. Vai pats tu esi ar viņu gulējis?

—   Bet varbūt arī gulēju! — uzvaroši iesmējās Spirka, ar pārākumu skatoties uz viņu, un šīs triumfējošās notis, šī piedzērušā pārākums Elefantovu pārliecināja par to, ka Spirka teicis taisnību.

Viņa plikpaurainā galva bija tepat blakus. Viens smagas krūzes mājiens — kaulu krakšķi, asinis… Kliedziens, troksnis, ziņkārīgo pūlis, milicija un, pats galvenais — nopratināšana, motīvu skaidrošana, rakāšanās pa pašu slēptāko… Bet Spirku izglāba ne tikai šīs ainas, kuras momentāni at- plaiksnīja Elefantova smadzenēs. Viņš pēkšņi sajuta neizsakāmu vājumu, galvas reibumu, kaklā radās kamols. Sergejs tikko paspēja noskriet sāņus, piespiest pieri pie netīrās, nekrāsotās sētas un sāka vemt.

—  Pierijies kā cūka, smirdošais inteliģents, — Jauni nošņāca purnains, tetovēts puisis ar dzelzs kronīšiem.

—   Vācies projām, nebojā cilvēkiem apetīti!

Tādā tonī Elefantovs neatļāva nevienam ar sevi runāt un citā laikā noteikti dotu pretsparu bezkauņām, neskatoties uz to, ka bija redzami stiprāks. Bet tagad viņš klusējot pagriezās un gāja lēniem un smagiem soļiem prom.

—   Kas tad tev, Serjoga? It kā pats neko nedzēri!

Spirka gāja blakus, kaut kā izmanīgi ielūkojoties viņa sejā, un droši vien nožēloja, ka izpļāpājis lieku.

—   Tūlīt es tevi aizvedīšu…

Labs, rūpīgs draugs. Starp citu, viņš laikam ir patiess un darbojas atbilstoši savdabīgam goda kodeksam — nekādā gadījumā nepamest pudeles brāli un pasargāt to no tādos gadījumos iespējamām nepatikšanām — milicijas atskurbtuves. Viņš jānogādā līdz pašam slieksnim un jānodod no rokas rokā mājiniekiem. Labs, rūpīgs draugs!

Elefantovs izjuta pret Spirku tādu naidu, ka nevarēja uz viņu skatīties. Bet tas nozīmētu sevi atklāt pilnībā.

— Viss pārgāja. No karstuma iesita galvā. Nu pagaidām! Man uz šejieni.

Roku nepadevis, Elefantovs nogriezās pirmajā šķērsielā.

Necilajā, ar nezālēm pieaugušajā, cilvēku pamestajā vietā pie tramvaju depo, blīvējās melnas, asu sveķu smaržu piesūkušās gulšņu grēdas. Izvēlējies nosacīti tīru vietu, Elefantovs izstiepās uz zemes un, palicis rokas zem galvas, ieskatījās spilgti zilajās debesīs. Ja kāds no pazīstamiem viņu ieraudzītu tādā vietā un pozā, tad neizsakāmi izbrīnītos. Arī pats Elefantovs nekad agrāk neticētu, ka vāļāsies apvītušajā, saindētajā zālē pilsētas nomalē un domās smagas domas par lietām, kuras viņu nesatrauca jau daudzus gadus.

Viņš saprata, ka neiedomājami mīl Mariju, nevar iedomāties dzīvi bez viņas un ir ārkārtīgi greizsirdīgs. Pārsteidzoši! Kad tas viss iesējās viņa dvēselē? Kāpēc negaidīti radās tik spēcīgi asni? Viņš izjuta rūgtumu un aizvainojumu, un viņa domas bija smagas, apvainotas.

«Spirka… Nožēlojams, nekam nederīgs cilvēciņš, dzērājs… Lai nu būtu kāds cits! To vēl varētu saprast… Starp citu, esmu pats vainīgs… tad, pirms trim gadiem, Marija uzticējās man. Un ko viņa saņēma par to? Ne mīlas, ne siltuma, ne līdzjūtības… Pēc tam — tie velna kursi… divatā svešā pilsētā, tas neviļus vieno. Bet vienā jaukā dienā viņš izmantoja situāciju — iedzirdīja un savu panāca. Pēc tam tas varēja kļūt par ieradumu — sievietes sirds ir mīksta, bet viņš prot būt laipns, pakalpīgs, vajadzīgs… Viņai taču vajag uz kādu dzīvē balstīties un viņa, protams, nenojauš, ka viņš ir spējīgs nodot par degvīna pudeli… Viņš — hameleons. Ar viņu ir pavisam citāds, un Marija paliek maldos… Nelaimīga sieviete. Un viss tādēļ, ka es uzvedos kā dzīvnieks!»

Elefantovam iegribējās aizmigt, lai aizmirstos kā izsenis, kad visi pārinodarījumi un dvēseles sāpes pārgāja bērna miegā… Un atlika tikai nožēlot. Ak, tik vienkāršs un iedarbīgs veids, lai izvairītos no pārdzīvojumiem, gadu gaitā kļūst neiespējams.

Pēc dažām dienām Marija piezvanīja uz darbu. Viņas balss uz Elefantovu iedarbojās līdzīgi kokaīna injekcijai.

—    Labdien, Mašeņka! — viņš uzbudināti kliedza, necenšoties noslēpt prieku. — Mēs pēc tevis esam ļoti noilgojušies!

—   Es dzirdu, — viņa runāja pilnīgi mierīgi, bez emocijām, neizpaužos savu attieksmi par viņa prieku un vārdiem.

Viņi pļāpāja tāpat — ne par ko. Elefantovs skaidri iedomājās Mariju, stāvošu starppilsētu telefona automāta kabīnē, un viņa sirds dauzījās ātrāk. Kaut kur tālumā virmoja doma: «Kas viņu gaida pie sarunu punkta?» Taču nekāds reāls tēls aiz šīs domas nestāvēja, un tādēļ nekas nespēja aptumšot garastāvokļa priecīgo noskaņu.

Sapratis, ar ko viņš runā, pienāca Spirka un, roku izstiepis, sastinga gaidošā pozā.

—   Nu labi, Mašeņka, te man klausuli rauj no rokām! Uz redzēšanos! Vēlu labi atpūsties un ceru, ka drīz redzēsimies.

—   Paldies! Tev arī laimīgi.

Elefantovs nodeva klausuli. Parunājies ar Mariju, viņš sajuta mundruma uzplūdumu, bet toreizējie Spirkas spriedumi likās vispilnīgākie nieki, kas nav pelnījuši nekādu uzmanību. Bet tūdaļ sirdī atkal sarosījās šaubas.

Spirka runāja ar Nežinsku par tādiem pat sīkumiem kā viņš, jautāja par laiku, vai jūrā ūdens ir silts, kā atpūšas. Bet kaut kas izmainījās viņa sejā, intonācijā. Viņš runāja ļoti mīksti, ar redzami skumju pieskaņu, un Elefantovs atkal juta greizsirdības pieskārienu.

—   Nu pagaidām, — Spirka bēdīgi pašūpoja galvu un viegli pasmaidīja. — Es arī.

No šiem pēdējiem vārdiem Elefantovu atkal tāpat kā vakar pie alus kioska pārņēma karstums, un viņš sajuta nelabumu. Ko «es arī?» Tas varēja nozīmēt tikai vienu — atvadoties Marija viņam teica: «Skūpstu», un viņš, lai nepiederīgie nesaprastu, nevainīgi atbildēja: «Es arī.»

Neviens nekā nesaprata, atskaitot tos, kas katru vārdu uztvēra saasināti, analizēja balss tonalitāti, intonāciju, runātāja sejas izteiksmi… Kas zināja vairāk par citiem un salīdzināja frāzes un savstarpējo attieksmi, kas aiz tā stāvēja, kuru nevarēja apmanīt nejauši izmesta vārda šķietamā nenozīmība…

«Tātad tomēr taisnība! Un Marija Spirku mīl — zvanīja, taču ne tikai tāpat un ne man, bet — tieši viņam, tātad — ilgojas!» Sirds vai pušu plīsa no greizsirdības un ilgām.

«Bet kāpēc viņš ir tāds, it kā būtu ar ūdeni apliets?» Spirka smēķēja, ar neko neredzošām acīm vērās logā, un viņa izskats nemaz neliecināja, ka ir priecīgs.

«Es viņa vietā priecātos, muļķotos, stāstītu anekdotes, smietos… Kas tur ir par lietu?»

Un pēkšņi Elefantovs saprata, ka Marija patiesībā Hostā nav viena un Spirku moka greizsirdība, tādēļ arī tā par viņu atsaucās, nomelnoja, lai kaut kā nogludinātu viņa patmīlībai sagādātos zaudējumus. «Bet kāpēc tagad viņš runāja ar Mariju tā, it kā nekas nebūtu bijis? Starp citu, cilvēciņš bez mugurkaula… Marija kļūdās, nepazīst viņa patieso seju…»

Un Elefantovs stingri nolēma ka, līdzko Marija atgriezīsies, viņš iestāsies spēlē un Spirku izspiedīs no viņas dzīves. Par to, ka tas viņam izdosies, Sergejs nešaubījās. Marija ir gudra sieviete un var noteikt cilvēku vērtību. Ja Elefantovs pēc dažiem kritērijiem paspēlē Astahovam, tad, bez šaubām, bija pārāks par Spiridonovu.

Marija atnāca uz darbu piektdien un, viņu ieraudzījis— skaistu, iedegušu — Elefantovs izjuta tādu uztraukumu, ka viņam apreiba galva. Viņš ar grūtībām savaldījās, bet Marija ievēroja viņa neparasto uzvedību, lai arī nenojauta, ka pati ir tās iemesls.

Pārtraukumā Elefantovs Nežinskai piedāvāja vakarā pastaigāties gar krastmalu, un viņa piekrita. Ar nepacietību viņš gaidīja darba beigas, pēc tam skaitīja minūtes satikšanās vietā. Sergejam likās, ka kvartāla beigās pavīdēja tievā, pazīstamā figūriņa, bet norunātajā vietā Marija tā arī neatnāca — vai nu viņš kļūdījās, vai viņa kaut ko sajauca un nogriezās citā ielā. Lai cik tas nebūtu savādi, Elefantovs izjuta zināmu atvieglojumu. Tagad viņa nodoms atklāt Marijai savu dvēseli šķita naivs un pilnīgi puicisks. Bez tam šāda tieksme ir attaisnota tikai tad, kad sastop sapratni un līdzjūtību. Pretējā gadījumā ir risks nokļūt muļķīgā situācijā. Bet no muļķīgas situācijas Elefantovs baidījās vairāk par visu pasaulē.

«Labi, pagaidīsim līdz pirmdienai,» — viņš nolēma, «tad jau redzēs.»

Bet pirmdienā Nežinska uz darbu neatnāca. Dienas beigās piezvanīja viņas māte un pateica, ka Mariju notriekusi mašīna.

Viņa bija samērā viegli tikusi cauri: sasitumi, daži nobrā- zumi un vājš smadzeņu satricinājums. Elefantovs gāja pie viņas gandrīz katru dienu. Izdomāja pašus neiespējamākos iemeslus. Viņš no darba brauca uz tirgu, pirka no sārtvaidžiem, kaukāziešiem, mandarīnus, ābolus, persikus, granātus, kašķīgi atlasīja skaistus, lielus, vienādus augļus, tad devās uz puķu rindām. Arī šeit viņš darbojās kā baznīcas kalpotājs, kas atlasa ziedus altārim — izvēlējās pašas svaigākās rozes, nevis kaut kādas, bet tikai maigi rozā krāsā ar garām, cieši ziedpumpuros sakļautām ziedlapiņām. Pēc tam nepacietībā tvīkstot, steidzās uz klīniku ar automašīnu. Visu ceļu uztraucās un, metot ar akmentiņu pa logu trešajā stāvā, nomierinājās tikai tad, kad aiz stikla parādījās Marija un smaidot māja, tā liekot saprast, ka tūlīt nokāps lejā.

Marija bija kļuvusi vājāka, sakritusies, zem acīm bija parādījušies tumši loki, matu šķipsna nespēja nomaskēt asins izplūdumu uz pieres, bet Elefantovam viņa bija tikpat apburoša un pievilcīga. Atšķirībā no vairums šeit esošām sievietēm, izpūrušām, netīrīgām, staigājošām ieplēstos virsvalkos un nomītās čībās, Marija nepārstāja par sevi rūpēties. Skaistas, izgludinātas kleitas, modernas basenītes. Arī smaržoja viņa ne pēc slimnīcas, bet pēc tīras miesas, šampūna, importa ziepēm.

—  Kā tev tas izdodas? — reiz Elefantovs painteresējās.

—   Ļoti vienkārši — iepazinos tuvāk ar saimniecības māsu un tagad katru dienu eju dušā!

Uzņēma Marija viņu jautri, skūpstīja uz vaiga, iegrima ar visu seju puķēs.

—   Tu mani lutini! Burvīgas rozes! Palātā visi ir ievērojuši, ka tev ir noturīga gaume.

«Un pastāvīgs esmu ne tikai attiecībā uz puķu šķirni,»— starp citu, tā viņš teica tikai pie sevis klusībā.

Izšķirties, lai izskaidrotos, Sergejs tā arī nevarēja tādēļ, ka nebija pārliecināts, kā Marija novērtēs viņa atzīšanos. Viņi gāja aiz slimnīcas iežogojuma uz lielo, ēnaino parku pastaigāties pa alejām, kurā bija maz cilvēku, sēdēja uz dažādās krāsās nokrāsotiem soliņiem, grauza ābolus un pļāpāja. Traumas un slimnīcas atmosfēra neiedarbojās uz Mariju nospiedoši. Viņa jokoja, smējās par anekdotēm, stāstīja amizantus notikumus par slimnīcas dzīvi. Elefantovs centās izjautāt, kas ar viņu noticis, bet Marija atbildēja īsi, bez jebkādiem sīkumiem.

—  Gāju uz sarkano gaismu, bet no līkuma — «Volga». Labi vēl, ka vadītājs paspēja piebremzēt.

Elefantovam uz brīdi radās nepatīkama sajūta, ka viņa melo. Bet kāpēc gan tā?

—   Ja palūkojas uz taviem sasitumiem, tad var likties, ka tu sēdēji mašīnā, — viņš uzmanīgi teica. — Zini, tādi nobrāzumi paliek pēc sitiena pa priekšējo stiklu straujas bremzēšanas brīdī…

—   Nu kāpēc… Nobrāzumi visi ir vienādi…

Tā pati sajūta radās atkal, lai gan Elefantovs to nevarētu izskaidrot, ar kādu savu maņu orgānu viņš uztver nepatiesību viņas neapmulsināmi mierīgajā balsī. Viņam arī negribējās neko izskaidrot un negribējās arī nekur aizdomāties. Šaubas bija tikai īsu brīdi un izzuda.

Elefantovam ar Mariju bija labi. Viņš nodomāja, ka pazīšanās gados viņi nekad nav pavadījuši tik labi laiku kopā, nav pastaigājušies tikai tāpat vien, nav sarunājušies par vienkāršām sadzīves tēmām, kuras, izrādās — ari var būt svarīgas un interesantas. Un nekad viņš nav gribējis tā rūpēties par Mariju, nekad nav skumis pēc viņas un nav centies viņu ieraudzīt, nekad nav dāvājis viņai ziedus.

«Tā ir mana vaina!» — viņš domāja, uz sevi dusmojoties. «Cik daudz laika ir zaudēts! Ja es būtu toreiz pret viņu izturējies savādāk, tad tagad viss būtu citādi. Viņa tad, protams, nesaietos ar to niecību Spirku, sarautu attiecības ar Astahovu un būtu daudz laimīgāka nekā tagad… Kāds es biju muļķis!

Viņu tikšanās stundas aizlidoja ātri. Marija viņu pavadīja līdz vārtiem un atgriezās. Elefantovs skatījās uz viņu un ar skatu glāstīja vieglo figūriņu tik ilgi, līdz viņa izzuda slimnīcas teritorijā. Katru reizi viņš gaidīja, ka viņa atskatīsies, pamās ar roku, pasmaidīs atvadoties, un būs saprotami, ka starp viņiem ir nostiepts kāds diedziņš, lai arī vēl diezgan tievs… Bet Marija nekad neatskatījās, un tas viņu aizvainoja, lai arī aizvainojums palika dziļi slēpts, bet galvā viena pēc otras radās drūmas domas.

Jā, Marijai bija prieks par viņa atnākšanu. Jā, viņa to skūpstīja un labprāt kopā pavadīja laiku, taču bija jūtams, ka viņu uztver vienkārši kā labu paziņu, kas novērš no slimnīcas vienmuļās dzīves. Un — ne vairāk! Laikam tāpat, bet varbūt vēl priecīgāk viņa satikās arī ar Spirku, kurš tāpat bieži nāca šurp. Elefantovs saviebās tā, it kā viņam sāpētu zobi.

Nevienojoties, viņi ar Spirku Mariju apciemoja dažādās dienās, un arī viņš ļoti rosījās, gatavojoties satikties. Pēc sarunas pie alus kioska Elefantovs gandrīz pārstāja ar viņu runāt, taču pēc atsevišķām replikām, kuras bija adresētas speciāli Sergejam, saprata, ka pie Marijas iet vēl kāds. Šī trešā klātbūtne reizēm bija jūtama — reiz Marija piezvanīja un atcēla Spirkas vizīti, un tas, pievērsies logam, pārdzīvoja, nervozi rijot cigaretes dūmus. Bet palātā kaimiņiene, kas apskauda Mariju par tās slimnīcai nepiedienīgo izskatu, biežiem apmeklējumiem un puķu bagātību, izvēlējusies brīdi, it kā nejauši Elefantovam paziņoja:

— Šodien pie viņas bija atnācis vīrs. Ilgi runājās, gandriz līdz pašām pusdienām.

Elefantovs saprata, ka tas tad ir «viņš». Bet kāpēc «vīrs»? Vai tas būtu rūdītas baumotājas minējums? Vai tā iepazīstinājusi Marija ? Aprobežotas, primitīvas sievas vienmēr savus mīļākos apkārtējiem uzrāda kā likumīgos vai civilos vīrus, lai pasvītrotu savu tikumību. Bet Marija taču neizmantos tik lētu triku.

It kā nejauši, puslīdz jokojot, viņš šo sarunu atstāstīja Marijai un saspringti apklusa. Nežinska nenoteikti paraustīja plecus.

—   Viņi taču nezina, kas ir vīrs, kas — ne vīrs…

No šīs slidenās, neko neizskaidrojošās un pietiekami divdomīgās atbildes dvesa neatklātība. Gandrīz netverama, bet pietiekama tam, lai dvēselē atkal sāktu kņudēt un skrāpēties šaubas. Starp citu, tagad tās dvēselē skrāpējās nepārtraukti. No situācijas nenoteiktības. Greizsirdības. Mūžīgajām smagajām domām.

Vakar, piemēram, Marija pavadīja viņu līdz pieturai un iesēdināja pienākušajā trolejbusā agrāk nekā parasti. Vienkāršāk runājot — izvadīja. Prasmīgi — tā, lai viņš to nepamanītu. Kāpēc?

Visi darbi un rūpes Elefantovam novirzījās otrajā plānā, nekas viņu neinteresēja, neiepriecināja un nesarūgtināja. Nekas, atskaitot vienu. Marija. Marija. Marija. Viņš kļuva drūms, neuzmanīgs un izklaidīgs. Darbs neveicās, pētījumi nevirzījās uz priekšu pat ne soli, ar pūlēm viņš izturēja noliktās stundas. Un atdzīvojās tikai tad, kad gāja pie Marijas. Nē, kad Mariju redzēja vienu, izpalika bažas, ka ir iespējams satikties ar «viņu» un nokļūt muļķīgajā radinieka lomā. Viņš taču šausmīgi baidījās no muļķīgām situācijām. Un necieta nenoteiktības.

Spert pirmo uzņēmīgo soli viņu pamudināja Spirka.

—  Laikam labāk būs Ja neies pie Marijas, — viņš atnāca ar sapampušu, saburzītu fizionomiju. Pusdienās izdzēra pudeli alus un atkal apreiba. — Pat man.

—   Kāpēc? — Elefantovs painteresējās.

—  Redzi, kas par lietu, — kad Spirkam pamodās alkohola intelekts, viņš kļuva samākslots un daiļrunīgs.

—  Viņu var iztraucēt. Viņai taču ir savas darīšanas, par kurām tu kā cilvēks, bez šaubām, ne muļķis, — viņš viegli paklanījās, — nevari nenojaust. Viņa — brīva sieviete.

Elefantovs sarāvās.

—    .. .un tas daudz ko nozīmē. Vai ne tā?

—  Bet kāpēc tu pasvītroji — «pat man»? — Elefantovā atkal sāka dzimt kluss naids.

—    Nu tāpēc, — Spirka daudznozīmīgi pievēra acis,

—   ka man ar viņu ir īpašas attiecības, kurās tev labāk nemaisīties.

Elefantovs sakoda zobus. «Ak tu, nožēlojamais dzērāj! īpašas attiecības! Es taču tevi par kotleti pārvērtīšu! Bet ja tā ir patiesība? Nē, pie velna, pietiek! Jautāšu viņai tieši! Ja viņa ir aizņemta un es viņai traucēju, tad vajag sevi saņemt rokās un izbeigt ar to visu! Bet, ja cenšas pīt intrigas, tad es viņam šo prieku iznīdēšu reiz uz visiem laikiem!»

—   Šodien man ar tevi darīšanas.

Elefantovs uztraucās un to nesekmīgi mēģināja noslēpt, taču atkāpties viņš negrasījās.

—   Lūdzu, — Marija neizpauda pārsteigumu, it kā ar lietišķiem jautājumiem pie viņas šeit vērsās ik dienas.

—   Vai tu apspried ar cienījamo Valentīnu Spiridonovu manas vizītes?

—Nē, — nedaudz pārsteigta atbildēja Nežinska. — Kāpēc tu tā jautā?

—   Laikam ne tikai vienkārši tāpat.

Viņas lūpas sāka raustīties vēl stiprāk.

—  Tu uztraucies, — satraukti teica Marija. — Serjoga, tu stipri uztraucies?

—   Jā, es stipri uztraucos, — balss nodevīgi iedrebējās.

—   Bet es gribu zināt patiesību…

Elefantova uztraukums pārņēma arī Mariju. Viņa runāja saspringti un nervozi.

—… un es tev atbildēšu. Spiridonovs ir lāga cilvēks — labs, mīksts, atsaucīgs. Bet viņš nav tas, kuru es varētu mīlēt un būt ar viņu tuvās attiecībās…

Viņas balss arī iedrebējās, acīs parādījās asaras, viņa ar pirkstiem saspieda virsdeguni un atmeta galvu, taču runāšanu nepārtrauca.

—Ne tas. Viņš nav mīlas cienīgs. Man ir ļoti nepatīkami runāt par šo tēmu, taču, ja tu esi uzstādījis jautājumu…

Marijas balss apsteidza Elefantova jautājumu, acīmredzot viņa uzminēja Sergeja domu gaitu.

—   .. .Es uzskatu, ka cilvēku, kas ir uz visu spējīgs degvīna pudeles dēļ, nevar mīlēt!

Viņa pievēra acis un, aizsegusi ar plaukstām seju, pielika pirkstus pie plakstiem. Tāda reakcija tik ļoti neatbilda viņas parastajam nesatricināmajam mierīgumam, ka Elefantovam pazibēja apbrīnojami aplama doma: «Marija tēlo, pie tam — labi tēlo…» Viņš pat nepaspēja nokaunēties. Aizdomas izzuda bez pēdām uzplūdušajā siltajā vilnī. Viņa runāja patiesi un atvēra savu dvēseli, kuru parasti slēpa aiz mākslīgas vienaldzības un riskantas pārgalvības. Tādēļ viņas uzvedība arī liekas neparasta! Marija izrādās tāda, kādu viņš to redzēja, un no šīs domas Elefantovam gribējās dejot.

—   Nomierinies, Mašeņka, — viņš noņēma viņas rokas no sejas un sāka tās kvēli skūpstīt. — Atvaino, ka piespiedu tevi nervozēt. Tu esi laba, kārtīga sieviete…

—   Kārtīga! — ar rūgtumu vai varbūt sarkasma pieskaņu Marija noteica, un Elefantovs nesaprata, uz ko attiecas šis rūgtums vai sarkasms.

—   … Bet Spirka — nelietis!

Elefantova zemapziņā rosījās vesels spiets jautājumu sakarā ar apstākļiem, kas netieši apstiprināja Spirkas vārdus, bet viņš tos atmeta. Ja jau ticēt cilvēkam, tad pilnīgi un bez ierunām. Tieši tā viņš arī noticēja Marijai. Bet visādi iemesli aizdomām… Vai tad maz mēdz būt sakritību! Reizēm liekas, ka fakti ir neapstrīdami, bet patiesībā aiz tiem nekā nav. Marija ir atklāta un patiesa, bet, ja tā…

—   Rīt pat es viņam izdauzīšu purnu!

Šos vārdus Elefantovs nebija teicis jau gadus divdesmit piecus — no pamatskolas laikiem.

—   Tā tik vēl trūkst, lai jūs manis dēļ sāktu kauties! — Marija nedaudz nomierinājās. — Atraduši strīdus ābolu! Nedomā to darīt!

Elefantovs apsolīja, taču pie sevis nolēma, ka gadījumā, ja Spirka kaut vai netieši metīs ēnu uz Mariju, viņš iedzīs tos vārdus viņam rīklē kopā ar zobu atlūzām.

Bet Spirka par Mariju neko vairāk neteica. Vispār — viņi pilnīgi pārstāja sarunāties, atskaitot tos gadījumus, kad darbā tas bija nepieciešams.

Tagad Elefantovs pastāvīgi domāja par Mariju, un šīs domas bija priecīgākas nekā agrāk. Negaidīti atklājusies, viņa kļuva vēl dārgāka.

«Nu redzi, sev teica Elefantovs, «vajadzēja tikai atklāti parunāt, cilvēciski. Un viss nostājās savās vietās! Bet tu gandrīz gadu sevī nesi šaubas, pārdzīvojumus un jūtas, kautrējoties… Viņa taču nevar lasīt domas?»

Un viņš nolēma ar Nežinsku vienmēr būt tiešs un godīgs.

Šajās pat dienās, domājot par attiecībām ar Nežinsku, viņš negaidot sacerēja dzejoli. Tas radās pats, nācās tikai pārnest uz papīra:

Mierīgāks es, protams, justos, Ja tā būtu tikai spēle, Garlaicības radīta…

Aizmirstas tad tagad būtu Maigās rokas, samta ādas smarža… Aizmirsta pat mīļās krāsas garša, Kas tik pakļāvīgi lūpās bija. Negaidītu Tevi tad kā valgu vēsmu, Neredzētu sapņos mānīgos…

Man vēl tagad patstāvība pārmet… Bet šai dienu skrejā domās tikai Tu. Joprojām Tu man domu tēlā dzīvā — Kā trausla, slaida figūriņa vējā.

Kādreiz sen, jaunībā, Sergejs rakstīja dzejoļus vienai sievietei, bet viņai tā arī tos neparādīja. Arī tagad viņu pārņēma šaubas. Vai viņš neizskatīsies smieklīgs?

Elefantovs ilgi nešaubījās. Viņš taču bija nolēmis būt atklāts un Marijai uzticēties pilnīgi. Gan viņa pratīs pareizi novērtēt šo rīcību.

—   Pārsteidzoši…

Marija uzmanīgi uz viņu paskatījās un vēlreiz pārlasīja.

—   Pārsteidzoši… — viņa lēni atkārtoja. — Vienkārši tāpat tā neuzrakstīsi. Te ir vajadzīga iedvesma.

Marija ar kaut kādu jaunu izteiksmi apskatīja Elefantovu, bet viņš priecīgs domāja, ka nav kļūdījies. Izsmalcināta būtne ir spējīga tik precīzi visu saprast. Faktiski viņš atzinās viņai mīlestībā.

Marija atveseļojās lēni — mocīja galvas reiboņi, reizēm tika traucēta kustību koordinācija, mainījās redzes asums. Viņai injicēja daudz vitamīnu un stiprinošus preparātus, taču īpašu efektu tas nedeva. Reizēm Marija sāka skumt un Elefantovs neuzbāzīgi, netieši viņu uzmundrināja, it kā nejauši stāstīja atgadījumus par analoģiskām, tikai vēl smagākām savu tālu paziņu slimībām, kuri beigu beigās kļuva pilnīgi veseli. Viņam izdevās Mariju uzmundrināt, uzlabot garastāvokli, un reiz viņa teica:

—   Tu uz mani iedarbojies nomierinoši. Kā tev tas izdodas?

Viņš tikai paraustīja plecus. Vai atbildēt patiesību? Izskanēs pārāk skaisti un pacilāti.

—   Nezinu.

Bet tas, ka viņa atbalsts Marijai ir vajadzīgs, Elefantovu iepriecināja. Sergejs juta, ka viņa sākusi labvēlīgāk izturēties un vēl, jau kuro reizi, sevi izlamāja par nevajadzīgo lepnumu, kas bija liedzis jau agrāk atklāties mīļotajai sievietei.

Bet pēc dažām dienām notika kaut kas tāds, kas atkal viņu «izsita no sedliem». Bija sestdiena, un viņš atbrauca pie Marijas nelaikā — pirms pusdienām.

—   Šodien mēs neiesim pastaigāties. — Viņa kā vienmēr jautri apsveicinājās, pateicās par puķēm. — Pie manis atbrauks no mājām.

Viņi sēdēja uz soliņa pie ieejas klīnikā, kad pie viņiem palēkdamies pieskrēja Igoriņš.

—   Mammu!

Viņš Mariju aptvēra ap kaklu, un viņa piespieda dēliņu sev klāt.

Nopakaļus mazdēlam nesteidzīgi gāja Varvara Petrovna, bet aiz viņas, plati smaidot — Eģiks Hlistunovs ar ietilpīgu saimniecības somu rokā.

—  Sveiks, Seijoga, — viņš pasniedza roku, nemaz nebūdams pārsteigts par satikšanos, — kā mūsu slimniecei?

—   Nekas, šķiet, ka kļūst veselāka. — Elefantovs drudžaini domāja: «Kāpēc Hlistunovs ir šeit? Vai parastā «sava puiša» izpalīdzība — pavest, atnest, apraudzīt? Vai kaut kas cits? Viņš prata ātri reaģēt negaidītās situācijās, bet tagad tik ļoti apjuka, ka nevarēja atrast risinājumu.

—   Iesim, Marija, es tev līdz palātai aiznesīšu, jo soma ir smaga!

Elefantovs pirmo reizi satikās ar Marijas māti. Viņiem nebija par ko sarunāties, un viņš uzsāka pārrunas ar Igoriņu par skolas tēmu, tai pat laikā saspringti apsverot situāciju.

Nežinska un Hlistunovs bija ilgi projām, reizes trīs ilgāk nekā bija vajadzīgs, lai aiznestu atnesto. Pa šo laiku Elefantovs sasēja vienotā ķēdē visus, šķiet, izkliedētos faktus.

Eģiks reizēm viņiem zvanīja un, papļāpājis ar kādu no līdzstrādniekiem, sauca pie telefona Mariju. Laiku pa laikam viņš ienāca, un Marija gāja viņu pavadīt. Viss tāpat kā gadījumā ar Astahovu. Viens pret vienu, bet Elefantovs nekad agrāk nepievērsa uzmanību šai sakritībai, neveidoja starp Pjotru Vasiļjeviču un Hlistunovu nekādas paralēles. Reiz, kad Nežinskis kļuva uz Eģiku greizsirdīgs Marijas dēļ, Elefantovs bija pirmais, kas pasmējās par šādu aizdomu aplamību. Muļķis! Bet ķēdīte tinās vēl tālāk. Ne reizi vien Marija pa telefonu runājās ar Eģika māti, atbildēja uz jautājumiem, ka viņi pazīst viens otru jau sen, kopēju paziņu sapazīstināti. Elefantovam likās savādi, ka tikai pēc iepazīšanās ar Eģiku Marija noskaidroja, ka jau sen pazīst viņa māti, taču neuzskatīja to par nozīmīgu faktu. Pagājušajā gadā Eģiks bija redzēts Hostā tai pat laikā, kad tur atpūtās Nežinska. Taču arī to viņš uzskatīja par nejaušību.

Un beidzot pēdējais! Nesen Eģiks ar savu «Moskviču» iekļuva avārijā. Viņš pats necieta, bet sūdzējās, ka stipri sabojājis automašīnu. Te ir arī atminējums noslēpumainajam notikuma ar Nežinsku!

Hlistunovs! Elefantovs jutās kā pēdējais idiots, kuru nupat aptinuši ap pirkstu. Un ne vienu reiz vien! Viņš atcerējās Cestersona izdomāto pastnieka efektu — no pierasta, bieži redzēta cilvēka negaida kaut ko neparastu.

Atgriezās Eģiks ar Mariju. Jautri, kustīgi. Viņš bārsta anekdotes, viņa smejas.

—   Nu ko? Braucam? Es tevi pavedīšu!

Eģiks vienmēr ir bijis pakalpīgs puisis.

Marija noskūpstīja māti un dēliņu.

—   Bet mūs?

Ir gan uzņēmīgs — cenšas neko nepalaist garām.

Viņa nošmaukstināja Eģiku un Elefantovu.

—   Uz redzēšanos! Paldies, ka apciemojāt!

Pēc tam piegāja pie Eģika un trīs reizes stingri noskūpstīja viņu uz vaiga.

Elefantova sirds sarāvās un noslīdēja kaut kur lejup.

Eģiks ieveda mājās Varvaru Petrovnu un Igoriņu, draudzīgi atvadījās un apsolījās vēl piebraukt. Bija jūtams, ka ģimenē viņš ir savējais.

—  Kur tu atpūties? — Elefantovs jautāja, kad viņi palika vieni.

—   Pie jūras, — Hlistunovs nevērīgi atteica.

—   Hostā?

—  Aha, — viņš novērsa acis un nepajautāja, no kurienes Sergejs to uzzinājis.

—   Ar Mariju? — Elefantovs turpināja, nodomājot, ka ikviens Eģika vietā aizsūtītu viņu pie velna par tādu uzbāzību.

—   Nu kā tev teikt… Es — sanatorijā, bet viņa — uz savu roku…

Eģikam nepatika ne ar vienu strīdēties. Elefantovs sajuta, ka viņš melo, bet šie meli neko nemainīja.

—   Es dzirdēju, tu esot sasitis mašīnu?

—   Šausmas! Atgriezos no atvaļinājuma un otrajā dienā — bum! Nācās mainīt spārnu un priekšējo stiklu. Man vēl veicās — atradu paziņu. Viņš visu izdarīja un ne pārāk dārgi.

«Marijai tas iznāca dārgāk,» — ļauni nodomāja Elefantovs. «Līdz šim laikam vēl maksā.» Viņš atcerējās, cik injekcijas un citas nepatīkamas procedūras nācās Nežinskai izturēt. Un — dēļ kā? Šitā nelaimīgā un pašapmierinātā veiksminieka dēļ? Štarp citu…

—   Vai tu precēties nedomā?

—   Nē, — Eģiks uzmeta ātru skatienu un atkal nepainteresējās, kas ir līdzīga jautājuma iemesls.

Paņēmis divas brīvas dienas uz sava rēķina, Elefantovs aizbrauca uz Hostu. Kāpēc viņš tā dara — to pats nezināja, taču pretoties viņu pārņēmušajai vēlmei nebija spējīgs.

Dzīvokļu birojā viņš uzzināja, kur apmetās Nežinska, un pēc stundas stāvēja mazā, kārtīgā istabā ar divām gultām un logiem uz jūru.

—  Pie manis vasarā dzīvoja vīrs un sieva no jūsu pilsētas, — saimniecei, mazai laipnai sievietei, redzams, patika runāt. — Marija un Eģiks. Viņiem patika. Nu, apmetīsities?

«Vīrs un sieva!» Elefantovs paskatījās uz blakus stāvošajām gultām, iedomājās, kā Hlistunovs un Marija liekas gulēt, kā viņi mostas… Bija tā, it kā urbinātos apdzisušā rētā.

—  Laikam nē,— Elefantovs viegli paklanījās,— pārāk karsta istaba, atvainojiet!

Tas, ka noslēpumainais sāncensis izrādījās tikai Eģiks Hlistunovs, Elefantovā izraisīja divējādas jūtas.

No vienas puses — bija nepatīkami, ka Marija sapinusies ar sīku komersantu, bet Elefantovs viņu par to nenosodīja. Sieviete — vājš radījums, viņu ir viegli aizraut, īpaši, ja blakus nav neviena. Viņš atkal sevi izlamāja par bijušajām kļūdām.

No otras puses — Elefantovs Hlistunovu neuzskatīja par nopietnu konkurentu. Tāpat kā Spirka viņš daudzējādi zaudē viņam, Elefantovam, un Marija to ieraudzīs. Un tātad var priecāties, ka viņai nebija neviena tāda, kas līdzinātos Astahovam.

Nežinska nepajautāja, kāpēc viņš dažas dienas neatnāca, un Elefantovs, dabīgi, neko arī nepaskaidroja.

—    Driz mani izrakstīs, — pēc toņa, kā tas tika teikts, nevarēja saprast, vai tas viņu iepriecina, vai nē. — Vajag gatavoties normālai dzīvei. Svētdien pārkāpšu režīmu un došos pie mammas. Šeit man ir jau krietni apnicis!

—   Lieliski! — nopriecājās Elefantovs. — Satiksimies!

—   Nu ko tu, — Marija noraidoši pašūpoja galvu.

—   Esmu tā noilgojusies pēc Igoriņa. Būšu visu dienu ar viņu.

—   Tad es piezvanīšu.

Bet, kad Elefantovs svētdien piezvanīja, atbildēja Var- vara Petrovna.

—     Mariju? — viņas balss bija nedaudz apjukusi. — Viņa jau aizbrauca.

«Kurp?» — Elefantovs gribēja jautāt, bet nepajautāja. Atgriezties klīnikā viņa vēl nevarēja. Bija agrs. Uz kādu stundu nebija vērts izrauties… Tātad… Viņam atkal palika nelabi. Tātad Marija bija noilgojusies pēc Eģika vairāk nekā pēc dēla…

Iesēdies taksometrā, viņš brauca uz Nežinskas mājām. Ja pie ieejas tur stāvēs Hlistunova mašīna, tas nozīmēs, ka minējums ir pareizs.

Jau pa gabalu starp dažam citām mašīnām, kas bija novietotas uz trotuāra, viņš ievēroja gaišo «Moskviču». Tas, vai ne tas? 12-27 KLM. Bet kāds numurs ir Eģikam? To viņš neatcerējās. Liekas, ka viņa mašīna bija mazliet gaišāka… Un uz jumta, šķiet, paliktnis bagāžai…

Elefantovs uztvēra, ka viņš tīši piepilda galvu ar visādām domām, lai tikai nebūtu jāiztēlojas notiekošais tur — septītajā stāvā, Marijas dzīvoklī.

«Ko tu māni? Pats sevi? Tu taču izskaitļoji, ka viņi ir šeit un atbrauci pārliecināties! Lūk, lūdzu, tas, ko tu arī gribēji redzēt — automašīna, gaišs «Moskvičs»l Ja viņa nebūtu — arī tas neko nenozīmētu. Eģiks varēja vest viņu uz Dienvidu mikrorajonu, bet tu sevi mierinātu ar ilūzijām — redz, kā kļūdījos… Nu neslēp taču galvu smiltīs! Neesi jau atklājis neko jaunu!»

Bet viens ir — iztēloties abstrakti, bet cits — zināt, ka tas notiek tieši tagad, šajā minūtē, pavisam netālu…

Elefantovs sāka no bēdām un pazemojuma drebēt. Uzkāpt augšā un sākt dauzīt pa durvīm? Visdrīzāk, ka viņam neatvērs… Bet ja atvērs? Elefantovs juta, kā kulakos ieplūst svina smagums. Viens! Pa saules pinumu ar labo! Divi! Kreisais āķis pa žokli! Trīs atslēgā satvertās rokas un piebeigt ar sitienu pa kaklu! Viņš nekad tādā veidā nerisināja nevienu jautājumu, jo uzskatīja, ka kautiņš nav metode mērķu sasniegšanā. Taču tagad izjuta asu vēlmi Eģiku sadauzīt. Cietsirdīgi. Asinīs. Lai arī nekad dzīvē viņš pa īstam nebija kāvies. Sergejs ne uz brīdi nešaubījās, ka tas viņam izdosies. Pieklājīgais, strīdus nemīlošais Eģiks — parasts gļēvulis. Viņš neko nevarēs likt pretī tā niknumam! Nu, bet kas pēc tam?

Elefantovs iedomājās riebumu Marijas acīs, un kulaki atlaidās. Bet niknums prasīja izeju. Pārdurt «Moskvičam» riepas? Sasist stiklus? Vēl muļķīgāk! Sagumis Elefantovs gāja projām.

Galu galā Eģiks ne pie kā nav vainīgs. Un viņa arī. Kad viņiem viss sākās, viņš pret Mariju bija vienaldzīgs un viņu varēja neņemt vērā. Bet tagad nostabilizējošās attiecības mainīt nav vienkārši. Un te ir nepietiekami dāvināt sievietei puķes un rakstīt dzejoļus. Viņu vajag pārliecināt par savu jūtu dziļumu un patiesumu, vajag ieiet viņas dzīvē un kļūt nepieciešams… Un viņš to pratīs izdarīt!

Taču spriedumu nevainojamā loģika Elefantovam nepalīdzēja.

«Tātad viss ir pareizi? Sieviete, kuru tu mīli, guļ ar kaut kādu mērgli. Bet tu to uzskati par pareizu? Viņā bija ļauns velns, kas par savu pienākumu uzskatīja dvēseles plosīšanu pēc iespējas stiprāk. Bravo! Tu esi objektivitātes paraugs! Un visu piedodošs!»

Elefantovam zuda apetīte, parādījās bezmiegs. Sakritās, novājēja. Kā briedim ar cauršautām plaušām Sergejam trūka gaiss, un viņš staigāja ar pusatvērtu muti, neko neredzot apkārtnē.

Reiz vakarā viņš tuvojās Marijas mājai, cerēja uz brīnumu. Un tas notika — «Moskvičs» ar numuru 12-27 KLM joprojām stāvēja pie ieejas. Mašīna piederēja kādam no mājas iemītniekiem! Tātad, kad viņš pagājušajā reizē mocījās aizdomās pie nevainīgās mašīnas, septītā stāva dzīvoklī neviena nebija. Un, lai arī viņš saprata, ka lietas būtība nemainās, tas, no kā viņš kaunējās un baidījās, visdrīzāk notika citā vietā — pie Eģika Dienvidu mikrorajonā. Tomēr viņš jutās tā, it kā no dvēseles būtu novēlies akmens. Savāds radījums ir cilvēks!

Tiesa, pēc kāda laika skumjas uzplūda atkal un ar trīs- kāršotu spēku. Marija gatavojās izrakstīties.

Viņš šeit aizpildīja garās, piespiestās bezdarbības stundas — palīdzēja novērsties no skumjām slimnieces pārdomām, viņu uzmundrināja un atbalstīja… Tāda Elefantova loma kļuva abiem pierasta. Bet kā izveidosies viņu attiecības tagad? Viņš taču vienkārši var izrādīties nevajadzīgs…

— Es pagaidām padzīvošu pie mātes, bet — zvanīšu,— atvadoties izklaidīgi teica Marija. — Un tu arī zvani, kad gribēsi.

Protams — Marija viņam nepakļāvās tā, kā viņš to gribētu. Pagaidām. Bet drīz viss mainīsies. Velns Elefantova apziņā ņirdzīgi iesmējās.

Bet kādēļ gan visam būtu jāmainās? Kāpēc Marija tev dos priekšroku, salīdzinot ar citiem? Kas tev vispār ir? Iespējas? Vara? Nauda? Lūk, tā!

Toties man ir galva uz pleciem!

Tas nu gan ir brīnums! Palūkojies apkārt — redzi, cik viņu daudz — šo galvu! Un vēl kādu! Ar tevi nevar pat salīdzināt! Modernas frizūras, firmīgas cepures, ādas un zam- ša žokenes! Bet kas zem tām — nevienu neinteresē. Bez tam — visiem vienādi — pelēka smadzeņu viela. Un ikvienam pietiek. Par prāta nepietiekamību neviens nesūdzas. Tiesa, tu lepojies ar savu spēju ātri apstrādāt informāciju, kvalitatīvi pasniegt svaigas domas, idejas, teorijas… Bet kam tas ir vajadzīgs? Un kāds ir, piemēram, Marijai labums no tava izteikti intelektuālā potenciāla?

Un tad Elefantovam atausa gaisma! Vajag Marijai piedāvāt darboties zinātnē! Tas viņu aizraus, novērsīs no muļķībām un sīkumiem, kuros, paši nemanot, var izniekot visu savu dzīvi. Viņai atklāsies nepārredzams darbalauks, radīsies reālas perspektīvas! Drīz viņš vadīs nodaļu un Marija varēs strādāt ar savu tēmu. Un galu galā viņam pašam ir savākts materiāls ne vienai vien disertācijai!

Viņa ideja Nežinskai patika.

—   Es arī pati par to esmu domājusi. Es sevi pazīstu. Strādāšu kā zirgs, vajag tikai iesākt. Un, lai mani kāds pastumtu, virzītu…

—   Nesatraucies! Es pratīšu tevi atbalstīt un palīdzēt. Pēc trim gadiem tu aizstāvēsies. To es garantēju!

Elefantovs bija lepns — viņš spēs savas mīļotās labā veikt lielus darbus, kļūs viņai derīgs, radīsies kopīgas intereses, kopīgs mērķis… Bet kāpēc viņas sejā rodas redzamas šaubas?

—   Vai tevi kaut kas mulsina?

—    Viss nav tik viegli, — viņa nedaudz paklusēja, it kā domājot, turpināt vai nē. — Tu, piemēram, līdz šim laikam neesi kandidāts.

Elefantovs nedaudz apvainojās.

—   Es taču pagaidām neizvirzīju to par mērķi. Nodarbojos ar citām lietām, eksperimentēju, mētājos. Tagad noformēšu rezultātus un gatavošos aizstāvēties. Vai tu šaubies?

—     Nē.

Šaubas viņas sejā neizgaisa.

—   Kas tevi satrauc? Tev, pa manām pēdām ejot, būs vieglāks ceļš. Es atdošu pusi no tā, ko esmu savācis, noteikšu meklējuma virzienu, ja neizdosies — uzrakstīšu pats!

—   Lūk, tas arī mani mulsina — viss būs tavās rokās.

Viņi vizinājās ar lielo panorāmas riteni. Kabīnīte lēni

cēlās pār pilsētu, Elefantova rokas, nervozas un dzīslainas, bija uzliktas uz metāla stūres.

—   Bet kādēļ ir sliktas manas rokas? — Viņš pagrieza stūri, un kabīne sāka griezties ap savu asi. — Tās nemaz nav sliktākas par jebkurām citām.

Možā tonī viņš centās nomākt nepatīkamo sajūtu — Marija baidās no atkarības, bet no drauga, kam tu esi pieķēries, nedrīkst būt atkarīgs….

—   Jā, ne sliktākas… — Marija nepārliecināti piekrita.

—   Nu ko? Pamēģināsim…

Atvadoties viņš uzprasījās Mariju apciemot un, gaidot noteikto dienu, ļoti uztraucās. Ja agrāk Sergejs gaidīja katru telefona zvanu, tad tagad baidījās, ka Marija pārdomās un atcels satikšanos.

Viņš neizsauca liftu un kāpa kājām, baidoties, ka Marija nebūs mājās. Kad durvis atvērās, uztraukums nepārgāja, bet tam vēl pievienojās neveiklības sajūta un nebrīvas kustības, kādu viņam nebija, pat tiekoties pirmo reizi.

Viņš neveikli pasniedza Marijai puķes, nolika uz galda augļus un nobučoja uz vaiga, sajūtot rūgtenu garšu.

—   Tu uzvedies tā, it kā turpinātu mani apciemot slimnīcā, — Nežinska iesmējās.

—   Laikam jau esmu pieradis, — Elefantovs centās ne ar ko neizpaust savu satraukumu un neveiklību. — Vai tu neko nejuti vakar un šorīt no rīta?

—   Neko, — viņa nesaprotoši paskatījās. — Bet ko?

—   Ļoti skumu pēc tevis, kaukt gribējās. Atmest galvu un kaukt kā sunim.

Viņš iespieda seju viņas plaukstās un skūpstīja katru pirkstu atsevišķi.

—    Cik tu esi maigs, — Marija kaut kā domīgi teica.

—   Es sen tevi tādu neesmu redzējusi…

—  Tu nekad mani tādu neesi redzējusi. Es mīlu tevi. — To viņš nebija teicis nevienai sievietei, pat — personīgai sievai. Lai izvairītos no izskaistinājuma.

—   Ko? — viņa acīmredzot arī negaidīja tādus vārdus.

—   Es tevi mīlu.

Viņš piekļāva Mariju, skūpstīja vaigus, pieri, acis.

—   Kāpēc tu esi tik rūgta?

Marija klusi iesmējās, un viņš uztvēra atbildes jūtu uzplūdumu.

—   Tā ir kosmētika. Es taču nedomāju…

Viņa nepabeidza teikumu.

Elefantova lūpas uzņēma zāļu piegaršu, tad rūgtens šķita viss — maigais kakls, aizkustinoši vājie atslēgas kauli, plakanās krūtis ar lieliem, brūniem krūšu galiņiem, atsperīgais vēders, garās, gludās kājas… Rūgtas bija mīkstās lūpas un ātrā, karstā mēle, un Marija, sajutusi pie viņas atgriezušos rūgtumu, uz mirkli atvirzījās:

—     Rūgta mīla?

—  Nē… nepavisam nē… — viņam gribējās izteikt visu, kas notika dvēselē, bet katastrofiski trūka vārdu. — Šis rūgtums — sīkums…

—   Tu esi kļuvis pavisam cits… Tāds… maigs…

—  Ak Dievs, Mašeņka, cik ļoti es tevi esmu iemīlējis…

—   Pēc trim gadiem? — Marija smējās.

—   Jā, pēc trim… Es tā mocījos, pārdzīvoju.. .

Pirmo reizi viņš pilnīgi atklājās, atsedza visu savu dvēseli un viņam nebija kauns.

—   Es taču nezināju.

«Protams, ka nezināja. Bet tagad — zina. Un viss būs savādāk», uzplaiksnīja priecīga doma…

Dušā Marija matus saņēma ar gumiju un tie bija stāvus, līdzīgi kronim. Viņa staigāja pa istabu kaila, un Elefantovs tīksminājās, viņā skatoties un pie sevis brīnoties, cik mainīga ir uztvere.

—Vai zini, ar ko atšķiras mīļotā sieviete no nemīlamas?

—   Nē, — viņa gaidoši ieskatījās viņa acīs.

—   Uz viņu ir patīkami skatīties arī pēc tam, — viņš ieturēja pauzi, — bet man ir patīkami uz tevi skatīties.

Viņa apsēdās uz dīvāna un viņš, kā kādreiz ilgojās, nolika galvu uz asajiem ceļiem.

—   Vai mani mīlēsi?

—   Kāpēc tu tā jautā?

Bija domāts, ka viņa jau tagad mīl, bet Elefantovam viņas tonis nelikās pārliecinošs.

—   Būsi kopā ar mani?

Uzdodot jautājumu citā formā, viņš tomēr gribēja iegūt precīzāku un cerīgāku atbildi.

—   Ceru.

Viņam atkal nepatika nenoteiktība un vienaldzības nots viņas balsī.

«Vienkārši — viņai vajag pie manis pierast,» — viņš nosprieda. «Bet tam ir vajadzīgs laiks.»

Negribējās iet projām. Elefantovs priekštelpā ilgi atvadījās, tā novilcinot brīdi, kad vajadzēja atvērt un aiz sevis aizvērt durvis.

—   Vai viss bija labi? — viņš beigās jautāja.

—     Jā, paldies! Tu esi malacis!

—     Tev paldies.

Atslēga noskrapšķēja, un Elefantovs sāka skriet lejup pa kāpnēm. Visa viņa būtība gavilēja, tikai dvēseles dziļumos bija jūtamas nepatīkamas nogulsnes — uz palaga viņš ievēroja dažus apkaunojošus traipus — sava priekšgājēja pēdas. Vai priekšgājēju?

Nu ko tur var darit! Dzīve ir dzīve… patreiz viņu pilnīgi neinteresēja viņas attiecības ar Spirku, Astahovu, Eģiku. Tas viss pagātnē!

Lecot pāri trīs pakāpieniem, viņš izskrēja uz ielas. Pie ieejas stāvēja gaišs «Moskvičs» ar numuru 12-27 KLM. Un, lai gan Elefantovs saprata, ka tas ir pilnīgi nevajadzīgi, nesolīdi un pat muļķīgi, viņš nenoturējās un parādīja tam pigu.

Elastīgā, atsperīgā solī Elefantovs gāja pa pasakaino, izplētušos pa milzīgo zaļo līdzenumu, pilsētu. Laimes pilsēta no bērnības sapņiem! Viņš sevi sajuta jaunu, spirgtu, trauksmainu. Asinis virmo, spēka — pārpārēm. Tagad viņš var skriet nenokusis vairākus kilometrus, nolēkt no otrā stāva uz asfalta, viens kauties ar trijiem, izsist ar pliku kulaku sienu pusķieģeļa biezumā.

Un viss šis fiziskais un garīgais pacēlums, šis pārvērtības brīnums ir radies, pateicoties brīnišķīgai sievietei, kura viņam uzticējās un atbildēja viņa jūtām ar mīlu. Elefantovam gribējās dziedāt.

«Lai kas arī notiku —ja pakavi turēs un aknas šo slodzi — es iešu garām it visiem un iemaukti sabirzis miltos!» Milzīgiem, atsperīgiem lēcieniem viņš skrēja pa bezgalīgo zaļo plašumu, un spirgts vējš viņam sitās sejā. Spirka, Eģiks un pat Astahovs palika tālu aiz muguras. Marija deva priekšroku viņam! Un, velns parāvis, viņa to nenožēlos! Marijai neizdevās dzīve tā, kā gribētos. Viņa šaudījās no vienas puses uz otru, daudzreiz kļūdījās… Un tas viss tikai tādēļ, ka blakus nebija uzticams un drošs, mīlošs cilvēks, uz kuru var paļauties… Bet tagad viņai tāds cilvēks ir… Sergeju pāršalca maiguma vilnis. Viņš izdarīs visu, lai palīdzētu viņai kļūt laimīgai! Visu, ko varēs!

Svētlaimīgā prostrācijā Elefantovs gāja pāri ceļam, kad pēkšņi no trolejbusa aizmugures, kas bija apstājies pie luksofora, kaucot izšāvās automašīna. Viņš instinktīvi atlēca, un mašīna aizdrāzās cieši garām, uzvēdot presēta gaisa plūsmu un paralizējošas šausmas — pārāk neiedomājams bija šis trakais ātrums pretī sarkanajai luksofora ugunij un kustības virzienam, vadītāja sastingusi, kā ģipša maska, seja, kas pat nemēģināja apbraukt vai piebremzēt, brīnumainā negaidītās, tādēļ vēl vairāk nejēdzīgās nāves realitāte, kuru, tikai pateicoties brīnumam, izdevās izbēgt.

«Piedzēries vai?» — nodomāja apstulbinātais Elefantovs, noskatoties uz ielocījušo pareizajā kustības joslā «Vol- gu-furgonu» ar apaļu nolupušās krāsas robu kravas kastes aizmugurē un no matētā stikla izkritušo stūrīti.

Tam bija grūti noticēt, ka cilvēkam līdzīgais šoferis nupat kā bija gatavs viņu saspiest un atstāt saplacinātu uz asfalta pusceļā no Marijas mājas uz viņa paša māju. Elefantovs ar slimīgu skaidrību sajuta, ka nāve kļūtu par īstu nelaimi tikai vienā no šīm mājām. Labā noskaņa izgaisa.

Vakarā pa televizoru pārraidīja paziņojumu par uzbrukumu inkasatoru mašīnai. Aculieciniekus lūdza paziņot par redzēto. Elefantovs piezvanīja, un uz institūtu atnāca drukns, mērķtiecīgs inspektors ar apņēmīgu seju. Viņi sarunājās vestibilā. Krilovs pierakstīja viņa adresi un dienesta telefonu.

— Ja būsiet vajadzīgs — izsauksim, kaut gan diezin vai vajadzēs, atpazīt nevarēsiet…

Skatoties uz sarunu biedru, Elefantovs domāja, ka šim, tik parastam no skata puisim, nāksies nostāties ceļā tam tumšajam un žēlumu nepazīstošajam spēkam, kurš vakar aizdrāzās garām, iedvešot bezpalīdzības sajūtu, samulsumu un bailes. Bet majoram, liekas, nav bail. Viņš alkst satikties ar visu pilsētu satraukušajiem «spokiem». Elefantovs vēl jo asāk izjuta paša nepilnvērtību — pat pazīmes neatceras… Vispār nieki! Katram savs darbs, bet viņam vēl ir arī Marija, kura līdzjūtīgi noklausījās stāstu par šo šausmīgo atgadījumu. Marija, Marija…

Ja šai brīdī kāds būtu teicis, ka Marijas vārdi par rūgto mīlu izrādīsies pravietiski, tad viņš tādam cilvēkam iespļautu fizionomijā.

Trīspadsmitā nodaļa izmeklēšana

Vecā vārdi man iespiedās dvēselē. Apskatot izkliedētiem caurumiem saraibināto mērķi, es neviļus nodomāju: «Kā būtu šāvis Elefantovs? Viņa rokas nedreb, skats ciets un ciešs, nodarbojies ar alpīnismu. Bet Spiridonovs, starp citu, baidās no augstuma…

Iecirkņa inspektors pastāstīja nedaudz. Māja—mierīga, bet negaidīti — dzērāja trakošana un ievainojums ar nazi. Noziedznieks ir apbruņots, draud nosist katru, kas tuvosies.

—   Laikam tas ir Petjka, cits nevarētu būt, — Kotovs norūpējies skaļi domāja. — Iedzert patīk. Kad sadzēries, tēlo nervu slimnieku, bet citādi nekas nopietns nav bijis…

—  Pie durvīm stāvēja «ātrie», pulcējās ļaudis, ievainotais jau bija mašīnā.

—  Vēderā, caurdurtā, — pa ceļam teica ārsts. — Vidēja ievainojuma pakāpe, iereibis. Pēc operācijas varēsim prognozēt…

Iemirdzējās spuldzītes, «ātrie» uzņēma gaitu. Ārstus gaida viens darbs, mūs — cits.

—    … Virtuvē no visiem galdiem salasīja nažus un skraida pa dzīvokli, lamājas… Visus nogalēšu…

—… domājām, ka izliekas, bet redzams, patiesi, ķerts— acis izvalbītas, sarkanas, neko nesaprot…

—   Labi, ka paspējām izskriet, varēja jebkuru sagriezt, viņš jau psihs…

Uzbudināti runāja sievietes, tērpušās mājas virsvalkos un čībiņās-šļūcenēs, kas tik nepierasti izskatījās uz «dzīvās» ielas.

—  Nāksi ar mums kopā, Vasiļjevič? — Kotovs jautāja stingram, vidēja vecuma vīrietim sporta kreklā un treniņbiksēs un atpogāja maksti.

Vasiļjevičs bez sevišķas sajūsmas piekrītoši pamāja ar galvu.

Pa stāvām kāpnēm uzkāpām trešajā stāvā. Kotovs uzmanīgi pagrūda durvis, pie kurām bija piestiprināts krietns desmits zvanu.

—   Nāk tik iekšā, kam dzīvot apnicis! — kāpņu telpā ielauzās histērisks bļāviens.

—   Nemuļķojies, Petjka, milicija.

Kotovs ienira durvju ailē, kaut kas atsitās pret sienu, nošķinda metāla bļoda. Es atlēcu nopakaļ. Garajā koridorā līdz pusei kails vīrietis, nažu komplektu padusē, pacēla roku aiz galvas. Kotovs, aizsedzoties ar soliņu, virzījās tuvāk vīram. Roka strauji nolaidās, nazis pārlidoja virs galvas un griezīgi atsitās pret durvīm. Es paķēru bļodu, aizsargājoties kā ar vairogu.

Bam! Skanīgi atsaucās improvizētais vairogs. Hlop! Trešais nazis atsitās pret soliņu. Petjka kā profesionāls nažu metējs cirkā ķēra nažus no paduses un meta, bet mēs gājām uz priekšu, viņu atspiežot koridora dziļumā.

Mums tuvojoties, viņš pagriezās un sāka skriet. Es no palodzes paķēru puķupodu un metu. Pods trāpīja pa kailo muguru. Trokšņotājs nokrita uz grīdas. Katrā rokā viņam bija naži, ar kuriem viņš izmisīgi vicinājās.

—   Vienalga, nepadošos! Visus sagriezīšu!

—   Tūlīt paskatīsimies.

Kotovs ar garām koka knaiblēm — ar tādām saimnieces ņem veļu no vārāmā katla, piespieda huligānu pie grīdas. Es uzkāpu uz vienas rokas, drosmi atguvušais Vasiļje- vičs — uz otras.

—   Aizrāvies! Noķērām tevi kā odzi! — viņš pārmeta kaimiņam.

—   Nositīšu! Un nevajadzēs atbildēt! — tas turpināja šņākt. — Tu, kuce, vari uzskatīt — esi mironis!

—   Tūlīt, tūlīt…

Kotovs uzlika rokudzelžus.

—   Tā, tagad baidi, cik vari!

—   Ko jūs ar mani dariet? — Petjka negaidīti žēli sāka raudāt. — Es — slims, man ir nervi, psihuškā gulēju, bet jūs mani dzelžos… Vai ziniet, kas jums par to būs? Man izziņu it pilns čemodāns…

Kotovs atvilka elpu, noslaucīja ar rūtainu lakatu nosvīdušo seju, palaboja kaklasaiti, pacēla no grīdas un, pret celi atsitot, nospodrināja cepuri.

—  Beigušās. Piešūs, protams, pie lietas, iztaisīs tev ekspertīzi un uzrakstīs — psihopātiskās personības iezīmes, alkohola neiroze…

Petjka noklusa, uzmanīgi klausījās, bet, dzirdot pēdējos iecirkņa inspektora vārdus, svētlaimīgi pasmaidīja un sāka piekrītoši māt ar galvu.

—    … bet beigās piezīmēs — spēj saprast un atbildēt par savu rīcību, spēj to vadīt, pieskaitāms. Tātad vari atbildēt tiesai, cilvēkiem, cietušajiem…

Petjka nožagojās, no deguna izsprāga puņķis.

—  Bet ja es atvainošos? Es atvainošos! Es taču viņu ne pārāk stipri sagriezu! Ja viņa priekšā nometīšos uz ceļiem…

—   Ejam uz mašīnu!

Pa ceļam Petjka raudāja, sūdzējās pārrūgto likteni, nervu sabrukumu, kas nav ļāvis kļūt par diplomātu, lamāja cietušo, kas pats visā vainīgs.

Nodevuši viņu beidzot dežūrdaļā es atviegloti uzelpoju un rūpīgi nomazgāju rokas. Bet pēc stundas nācās atkārtot procedūru — pie manis atnāca galda biedrs no Rogaļsku viesībām — cienījamais Semjons Fedotovičs, kurš iesāka ar uzaicinājumu sirsnīgi parunāties restorānā, bet beidza ar solījumu jau rīt iedot krājgrāmatiņu ar noguldījumu grāmatiņas uzrādītājam.

Starp šiem priekšlikumiem viņš nesaprotami kaut ko murmināja par nepatikšanām darbā, nekārtībām dokumentos, kuru dēļ radies iztrūkums, ieminēja Širokovu, kas aizzīmogojis noliktavu, un rādīja daudznozīmīgus žestus, kurus pavadīja tikpat daudznozīmīga mirkšķināšana.

Viņš bija krietni zaudējis savu cienīgumu, bija redzami iebaidīts un izskatījās diezgan nožēlojami. Ja nebūtu šīs pirkstu berzēšanas un acu mirkšķināšanas kā savējam, es nebūtu norāvies, nebūtu ķēris viņu pie krāgas un metis ārā no kabineta un, protams, nebūtu devis ar celi pa dibenu, kas nu galīgi nebija milicijas darbinieka cienīgi.

Vēl jo vairāk tādēļ, ka durvīm tuvojās kārtējais apmeklētājs, un tas izrādījās, lai cik savādi arī nebūtu, Sergejs Elefantovs.

—    Tu ko? Lasīji domas? Tevi tagad var izsaukt bez pavēstēm?

—    Es par Jurtasiku. Viņa māte atskrēja uz darbu — uzzini, kas tagad būs…

—   Kāda māte, kāds Jurtasiks?

—    Jūs šodien aizturējāt Petjku Jurtasiku. Viņš savu kaimiņu baidīja ar nazi vai… Es ar viņu skolā kopā mācījos. Un tad viņa māte uzstāja — aizej, uzzini no Krilova, viņš tevi pratināja, tagad tā kā pazīstams…

—   Bet no kurienes viņa zina visas šīs lietas?

Elefantovs atmeta ar roku.

—    Kad viņa atnāks pie jums — uzzināsiet. Unikāla sieviete! Enerģijas pārpilna, jau visu pilsētu satraukusi!

—    Saki, ka pie manis nākt nevajag. Lietu nodos prokuratūrai — smagi miesas bojājumi, pretošanās milicijas darbiniekiem, bet pēc tam — tiesa.

Ja jau Elefantovs bez izsaukuma ieradies, nolēmu viņu nopratināt, bet par savu nodomu nepaspēju paziņot—kabinetā ielidoja sārtsejaina sieviete melnā sēru kleitā ar papīru žūksni vienā rokā un vaskadrānas saimniecības somu — otrajā.

—   Ko? Uz tiesu? Manu Petjku?! — sašutusi viņa sāka kliegt un, atgrūdusi Elefantovu sānis, atmetās krēslā manā priekšā.

—   Vai jūs ziniet, ka viņš ir slims? Viņš sevi neapzinās, par sevi neatbild, viņam psihozes uzbrūk… Lūk, lūk, — viņa izklāja nesalasāmi uzrakstītos papīrus ar violetiem zīmogiem un uzsita tiem ar plaukstu. Resnie, ar gredzeniem ap- žmiegtie pirksti rībēja pa galdu, tā apliecinot katra dokumenta svarīgumu.

—   Te, lūk, no paša profesora Ivaņicka, — apmeklētāja uzvaroši norībināja pēdējo reizi un paskatījās iecietīgi uz mani. — Bet jūs sakiet — uz tiesu! — Petjkas mammas balsī varēja saklausīt augstsirdīgas notis, kas atvainoja cilvēcisko muļķību.

—   Tā kā paturiet pie sevis tās izziņas, kuras vajag, izņemot, protams, profesora izsniegto, bet Petjku atdodiet. Mēs viņu ar Serjogu tūlīt aizvedīsim uz psihisko dispanseru, es jau visu sarunāju.

Cik viņai viss iznāca vienkārši!

—  Jūs nedomājiet! Pēc stundas atvedīšu Koļas iesniegumu, ka viņam nav pretenziju. Ja vēl kaut kas vajadzīgs — arī atvedīšu. Gribiet? Uzrakstīs, ka pats uz nazīša uzdūries!

—   Neko viņš neuzrakstīs!

—    Ko nu! Kā tad savādāk? Es jau viņam nopirku apelsīnus, — apmeklētāja pacēla, it kā sverot, savu somu.

—   Medu nopirku, vistu, riekstus…

—   Cietušais patreiz ir uz operāciju galda. Vēl nav zināms, vai izdzīvos…

—   Nekas, rīt uzrakstīs. Mēs ar Serjogu viņam nesīsim buljonu…

Elefantovs neuzkrītoši izslīdēja pa durvīm.

—   Nu tad — kur ir Petjka? — viņa lietišķi noprasīja.

—   Trako kreklu uzvilkāt? Variet to noņemt, mēs ar Serjogu viņu novaldīsim. Viņš mani klausa…

Es izsaucu dežuranta palīgu un, ar grūtībām pārtraucot Petjkas mātes vārdu izvirdumu, paskaidroju, ka viņas dēlu atlaist neviens negatavojas, bet interesējošos jautājumus viņa varēs noskaidrot pie izmeklētāja, bet tagad lūdzu viņu atstāt kabinetu.

Seržants paņēma viņu aiz elkoņa un, pārvarot zināmu pretestību, ar pieklājīgu neatlaidību izveda koridorā, bet es, gandrīz sadedzis viņas atvadu skatienā, domās izteicu līdzjūtību izmeklētājam, kuram nāksies nodarboties ar šo lietu.

Nekautrīgā apmeklētāja mani pārsteidza un aizbaidīja Elefantovu, kurš acīmredzot labi zināja, ko var sagaidīt no bijušā skolasbiedra mātes.

Es sēdēju pie tīras papīra lapas, sakopojot domas, kad kabinetā ienāca Kamenogorskas ielas divdesmit otrā nama mājas komitejas priekšsēdētājs Babkovs, tikpat cienīgs kā pagājušā reizē.

—Nupat atnesa pavēsti, — viņš teica apsēžoties. — Es arī pats grasījos nākt. Jūs mani aizvakar pasaucāt bēniņus apskatīt, bet velti… Lūk!

—Viņš izvilka no portfeļa un uzmeta galdā smagu, avīzē ietītu sarūsējušu klēts atslēgu.

—    Bija stūrī nomesta, bet jūs neievērojāt! Kā viņa tur nokļuva, kur karājās agrāk — rodas daudz jautājumu…

—   Jegor Petrovič, vai jūs varētu šo cilvēku pazīt?

Es uzaicināju lieciniekus un Babkovam priekšā noliku lapu ar desmit fotogrāfijām.

—   Nē, ne šis, ne šis…

Pirksts pārslīdēja pāri Spiridonova fotogrāfijai, neapstājās arī pie Elefantova fotouzņēmuma.

—   Lūk, viņš!

—   Precīzi!

—   Absolūti! Tā arī pierakstiet — noteikti atpazina uz devītās fotogrāfijas, nu un tā tālāk.

Babkovs «atpazina» ielikto fotogrāfiju, kurā bija redzams cilvēks, kam noteikti nebija sakara ar šo lietu.

—   Vai kļūdas nebūs?

—   Nekad! Man ir lieliska atmiņa!

Es uzrakstīju protokolu. Babkovs to ar cieņu parakstīja.

—   Es saprotu tā —ja jums ir viņa fotogrāfija, tad tas nozīmē, ka jūs uzzinājāt, kas viņš ir. — Babkovs bija redzami apmierināts par savu vērīgumu. —Nav slikti, nav slikti…

Jegors Petrovičs tik stipri atslāba, ka man izdevās pierunāt, lai viņš paņem atslēgu. Babkovs aizgāja pilnīgi pārliecināts, ka izmeklēšanai ir sniedzis nenovērtējamu pakalpojumu.

Nākošajā dienā es nopratināju lielsejaino automobiļa īpašnieku Pjotru Gasilo. Viņš, tāpat kā pagājušajā reizē, neko nezināja un neatcerējās, bet es izdomāju, kā viņa atmiņu atsvaidzināt.

—   Kurā stāvā jūs dzīvojat?

—   Otrajā, — jautājums viņu redzami pārsteidza.

—   Vai apkārtnē ir augstas mājas?

—   Pretī ir piecstāvīga… — izbrīns pieauga.

—   Vai jūs logus aizklājiet?

Gasilo sāka nervozi plūkāt savas zamša jakas rāvējslēdzēju.

—   Kā nu kuro reizi… Bet kāpēc? … Kāpēc jūs par to jautājiet?

—   Tāpat, iesaku aizkarus aizvilkt pirms tam, kad ieslēdzat gaismu. Un — ciešāk.

Gasilo kļuva karsti.

—   Vai jūs domājat, ka arī uz mani var…

—   Nav izslēgts. Katram gadījumam ievērojiet piesardzību un neizejiet uz balkona.

—     Kādu piesardzību? — Gasilo pat palēcās uz krēsla. — Viņš mani var pie ieejas mašīnā, jebkur. Ne man, bet jums ir jāveic pasākumi!

—   Lai to varētu, mums jāzina pēc iespējas vairāk. Bet jūs negribat atklāti runāt. Un ar to pašu, iespējams, pakļaujiet savu dzīvību briesmām.

—  Tā tik vēl trūka! Un tiesa, Maška… tas ir — Marija Viktorovna teica: «No viņa var visu ko sagaidīt.» Patiesi, izšaus uz mani. Viss var gadīties… Nu gan iepinos!

Gasilo aptvēra galvu rokām. Viņš bija nobriedis. Ieteicu viņam pastāstīt par notikumiem tajā vakarā visu pēc kārtas. Bailes izrādījās par lielisku atmiņas stimulatoru — viņš ar patiku sāka runāt, iekarsa un žestikulēja.

—   Ar Mašku mani čoms iepazīstināja, Toļans. Viņa ar to kopā strādā institūtā. Vai viņiem bija kaut kas, vai nē — nezinu. Toļans teica—palīdzi, lietišķa sieva, bešā nepaliksi. Nu palīdzēju! Man nav žēl — paņēma sekciju sienai, pēc tam zvana — uz tējas tasīti… Nu skaidra lieta. Atnācu — kafija, konjaks, šis un tas. īsāk — palieku pārnakšņot. Viņa jau klāj gultu, pēkšņi — dzinn…! Es uzreiz nodomāju, ka kāds ar akmeni ielaidis pa stiklu! Bet viņa — pieķer pie sāna, saliecās. Skatos — asinis!

Gasilo nobijies izbolīja acis, atkal pārdzīvojot briesmīgo skatu.

—  Eh, — saka, — velti sapinos ar to ķerto! Atri zvani «ātrajiem».

Viņš ievilka elpu.

—  Izskrēju uz ielas, piezvanīju, iesēdos tačkā, bet nevaru pabraukt — rokas un kājas dreb. Domāju — vēl drusciņ, saņemtu olīvu galvā un viss — prieki beigušies.

—   Vai Nežinska zina, kas uz viņu šāva?

—  Protams,— Gasilo nokrekšķinājās. — Ne jau katru dienu uz viņu šauj. Bet neteiks. Es pēc tam jautāju. Viņa atbildēja, ka laikam kāds muļķītis no bijušajiem draugiem, no kā var visu sagaidīt. Un piekodināja turēt mēli aiz zobiem!

Gasilo paskatījās ar grēkus nožēlojoša pārkāpēja atklātu skatu.

—    Tādēļ arī turēju. Bet, ja pašu var nomušīt — kāda jēga klusēt?

Aizejot viņš jautāja, vai es nevarētu viņu privātā kārtā vakaros apsargāt, protams, par atalgojumu. Redzams, ka no bailēm nabadziņam prāts bija galīgi sašķiebies.

Nākošais uz atkārtotu pratināšanu atnāca Spiridonovs. Poraina, izļurbējusi āda, iekaisušas acis, uzburbis — slēptais netikums arvien spilgtāk izpaudās uz āru, uz izskatu un reāli pārstāja būt slēpts. Ja vēl pievieno netīro un saburzīto apģērbu, tad komentāri lieki: nodzēries klaidonis, atskurbtuves klients. Bet Spiridonovs šoreiz ir gludinātā, lai arī—ne pārāk rūpīgi, uzvalkā ar tīru kreklu un kaklasaiti.

Arī iespaids mainās — noplukušo izskatu var viegli izskaidrot ar neveselību… It īpaši, ja tādam skaidrojumam ir noskaņoti ticēt.

Viņš arī neatkāpās no agrāk sniegtās liecības, demonstrējot pilnīgi nezināšanu visos uzdotajos jautājumos.

—   Vai jūs labi šaujat?

Es to pajautāju negaidīti, bez jebkāda sakara ar iepriekšējo, bet Spiridonovs nebija pārsteigts.

—   Nezinu… Kādreiz nodarbojos, bija klase. Bet nesen sacensībās atšāvos nelāgi. Bez treniņa iemaņas zūd…

«Arī dzeršana neveicina precizitāti,» es nodomāju un jautāju, kur viņš atradās vakarā, kad notika noziegums.

—    Kurā datumā? — Spiridonovs pārjautāja, koncentrējoties piemiedza acis, un sāka mokoši domāt.

—  Precīzi neatceros. Kaut kādā kompānijā. — Un steidzīgi sāka paskaidrot.

—   Tieši tad biedriem pēc kārtas bija dzimšanas dienas un visādi svētki.

Viņš izvilka piezīmju grāmatiņu ar kalendārīti un sāka to rūpīgi pētīt.

Es jau precīzi zināju galveno — tas nebija viņš.

—Lūk, liekas… Jā, precīzi! Sākumā dzērām alus bārā— līdz slēgšanai, bet tagad gājām pie manis. Nu vispār… pasēdēt. Ar ko es biju? Lūdzu pierakstiet…

—   Vai mani jautājumi jūs nepārsteidz?

—  Kas tur pārsteidzošs? Marija man visu izstāstīja. Tad nu jūs tagad meklējiet…

—   Vai Nežinska kādu tur aizdomās?

—  Pajautājiet viņai! Cik es zinu, tad nē. Viņa vispār par šo notikumu daudz nerunā — kam tas var būt patīkami.

—   Ko jūs varat teikt par Elefantovu?

—  Ko es varu par viņu teikt? Es neesmu ne priekšnieks, ne arī kadru daļa.

Spiridonovs izturējās pilnīgi mierīgi, lai gan drebēja pirksti. Varbūt viņi vienmēr dreb.

Pēc protokola parakstīšanas viņš piestāja pie durvīm.

—    Elefantovs ir spējīgs puisis. Meistars uz visiem darbiem! Tagad meklē biolaukus. Kad mācījās — aizrāvās ar akustiskajām sistēmām, rakstīja zinātnisku darbu, saņēma prēmiju. Bet nesen atcerējās agrāko un uztaisīja Gromova laivas motoram slāpētāju. Tas ir ļoti apmierināts. Uz redzēšanos!

Izejot Spiridonovs tikpat kā nemanāmi pasmaidīja.

Nu ko, mājiens ir pietiekami skaidrs. Interesanti, par ko viņš neieredz kolēģi.

Gromovu es satiku pēc darba pie institūta. Mēs gājām vienā virzienā un sākam runāt. Par atpūtu brīvā dabā, medībām, zveju. Gromovs pastāstīja, ka brīvdienas pavada uz upes, braucot ar kuteri pret straumi. Tur esot neapdzīvotas salas ar lieliskām pludmalēm un labi ķeroties.

Es jautāju, cik daudz laika ir vajadzīgs, lai nokļūtu šajās svētīgajās vietās un vai daudz tiek izlietots benzīns. Saruna pārgāja tehniskajā jomā. Izrādījās, ka Gromovam ir tāds kuteris, kāds ir manam paziņam. Es pasūdzējos par skaļo motora troksni, kas traucē atpūtai. Gromovs priecīgi sāka māt ar galvu, pateica, ka tā ir šī tipa dzinēju konstruktīva nepilnība, bet viņam ir uztaisījuši speciālu ierīci, kas mazina troksni līdz minimumam. Redzot manas šaubas, viņš azartiski piedāvāja tūlīt pat braukt uz ostu un pārliecināties par teikto. Es piekritu.

Tiešām, neliels, perforēts cilindrs, ievietots izpūtēja īs- caurules rajonā, gandrīz novērsa motora rēkoņu. Es ļoti ieinteresējos par palīgierīci, bet Gromovs teica, ka tādas nav pārdošanā. Viņam to izgatavojis darbabiedrs — Elefantovs.

—  Es viņu pazīstu un varu palūgt, lai uztaisa vēl vienu— darba te nav daudz. Sergejs izvirpoja divās stundās, tieši pie mums—ražošanas iecirknī. Galvenais—visu izrēķināt, bet viņam ir universālā formula — pats izrēķināja! Teicu — ņem autora apliecību! Aizies šie nieki ražošanā — kļūsi bagāts. Bet viņam nepatīk krāmēties!

Gromovs laipni aizdeva slāpētāja rasējumu, un mēs šķīrāmies savstarpēji apmierināti.

Man ļoti gribējās parunāties ar Elefantovu, un, lai arī nākošā diena bija sestdiena, es piezvanīju viņam uz mājām.

—  Jūs uzklausa automātisks sekretārs, — atskanēja Elefantova balss. — Saimnieka nav mājās. Ja vēlaties kaut ko nodot — magnetofons ierakstīs. Jums ir trīs minūtes laika. Runājiet!

Es neko neteicu un pakāru klausuli.

Tūlīt pat atskanēja zvans.

—   Labdien! Tā esmu es, kas zvana.

Pēc strīda, kas notika, beidzot Rogaļsku apciemojumu, mēs nebijām tikušies.

—   Labdien.

—   Vai tu vēl dusmojies? — viņa jautāja samierinošā tonī.

—   Nu nē…

Es, patiesi, nedusmojos, bet kaut kas attiecības ar Ritu bija mainījies, lai arī es pagaidām nesapratu, tieši kas.

—   Varbūt vakarā satiksimies?

—   Septiņos pie upju stacijas.

—   Labi.

Es piezvanīju ekspertiem. Davidovs bija savā darbavietā — galvenais speciālists jebkuros nāvi nesošo priekšmetu jautājamos.

—   Tieši tu man esi vajadzīgs, tūlīt piebraukšu.

Pēc pusstundas es noliku viņam priekšā rasējumu un jautāju, vai var izmantot līdzīgu lietu beztrokšņa šāvieniem.

Davidovs ieskatījās, atzinīgi noklakšķinot ar mēli.

—   Protams. Bet kāpēc tik liels? Lielgabalam?

—   Izgatavot mazāku — tas taču nav sarežģīti?

—   Tehnikas jautājums. Ir svarīgi zināt principu.

Tieši no Davidova kabineta piezvanīju Elefantovam.

—Jūs uzklausa automātiskais sekretārs. Hallo! Es klausos. Saimnieka nav mājās. Es taču esmu, runājiet! — Divas vienādas balsis klājās viena pār otru. «Magnetofons ierakstīs»… Velns, atkal…

Atskanēja īsi signāli.

Es gatavojos izsaukt Elefantovu pie sevis, bet beigu beigās var aizbraukt arī pie viņa uz mājām.

Durvis atvērās pēc otrā zvana. Elefantovam rokā bija kūpošs lodāmurs, smaržoja pēc kolofonija.

—   Tikko ielīdu shēmā. Kamēr lodēju, nevarēju atrauties, — viņš paskaidroja. — Nāciet!

Elefantovu, šķiet, nepārsteidza mana atnākšana. Bet varbūt viņš savaldījās.

Pelēkā, ar emulsijas krāsu nokrāsotā kaste pie telefona bija atvērta, uz āru rēgojās dažādu krāsu vadu saišķi.

—    Automātiskais sekretārs niķojas. Neatslēdza, kad pacēlu klausuli. Tēju dzersim?

Droši vien atteikums izskanēja pārāk sausi.

—   Vai šī ir oficiāla vizīte?

—   Iespējams —jā.

—  Tad — vienu sekundi! Es izdarīšu tā… un, lūk, tā… Viņš divas reizes pieskārās ar lodāmuru kontaktiem. — Tagad—jūsu ricībā.

Es jautāju, kur viņš bija tajā vakarā, kad notika Nežinskas slepkavības mēģinājums. Elefantovs paraustīja plecus.

—   Varbūt pastaigājos, gāju uz kino, varbūt mājās — strādāju vai lasīju. Neatceros. Un jums tas ari nav svarīgi. Jūs interesē, lai kāds apstiprinātu, kur es atrados tajā brīdī. Bet man ir diezgan noslēgts dzīves veids, es maz ar kādu saskaros. Tā kā — alibi man nav.

—   Bet ko jūs varat teikt par Nežinsku?

Elefantova seja sastinga.

—   Kāpēc man par viņu jārunā?

Viņš sāka bāzt vadu saišķus automātiskā sekretāra iekšās. Viņa seju es vairs nevarēju redzēt.

—    Jūs ar viņu ilgi strādājāt kopā. Viņas zinātniskie pētījumi saskaras ar jūsējiem. Nežinska uzrakstīja rakstu jūsu ideju iespaidā.

Elefantova pleci noraustījās.

—   Velns, strāva iesita!

Pie durvīm piezvanīja.

—    Volodja Zotovs, — Elefantovs iepazīstināja ar dzīvespriecīgu, smaidošu resnīti, kam bijabumbierveidīgas formas seja un tāds pats ķermenis. — Mans kaimiņš un bērnības spēļu biedrs.

Šķiet, ka viņš bija priecīgs par sarunas tēmas maiņu.

—  Es pie tevis pēc vada, — pasludināja Zotovs un dziļi iesēdās krēslā. — Gribu pārrakstīt plati, bet nav, ar ko pievienot atskaņotāju pie magnetofona. Atskaņotājs ir vecs. Tur ir divkontaktu izeja, bet tagad visiem vadiem ir izjaucamas kontaktdakšiņas, — viņš paskaidroja. — Es, protams, ja būtu zinājis — darbā paņemtu, bet šodien ir brīvdiena, un biedrs atnesa plati…

Elefantovs iznesa viņam vadu.

—   Šis nav tāds. Te dakšiņa ir tikai vienā pusē.

—   Nu kāda starpība? Ieslēgsi otrādi!

—  Tas būs nepareizi. Var ciest kvalitāte. Kāpēc? Labāk ir visu izdarit labi.

—Nu ņem šito, — Elefantovs viesim iedeva otru vadu.

Tas kašķīgi apskatīja, paņurcīja ar rokām, nostiepa visā garumā jun nošūpoja galvu.

—   Šis arī neder. Izolācija saplaisājusi. Lūk, šeit! Dod nazi, iegriezīsim aptinumu — pats redzēsi.

Elefantovs bezcerīgi atmeta ar roku un atnesa veselu saišķi visdažādāko vadu.

—    Lūk, atlasi pats! Tu mani noved strupceļā. Reiz Pamirā pārnakšņojām uz šļūdoņa. Migla, zvaigžņu nav, visapkārt tumsa, āķi sāka slīdēt. Kamēr nostiprinājāmies par jaunu, zaudējām orientāciju. Kur bezdibenis? Pa labi vai pa kreisi? Tuvu vai tālu?

—   Ar mani arī bija gadījums! — Zotovs atdzīvojās un nolika vadus uz grīdas. — Gāju uz pagrabu un nodzisa gaisma, bet man nav ne sveces, ne lukturīša un kur ir durvis, sit vai nost — neatceros…

—    Lūdzu! — Elefantovs pacēla rokas pret debesīm. —Nu, vai ir iespējams šo cilvēku izturēt? Uz šļūdoņa mums atlika sagaidīt rītu un nekustēties, bet ar viņu — nedot iemeslu sarunai un gaidīt, kamēr viņš aizies.

Zotovs neapvainojās

—    Es nesteidzos. Ņusjai pateicu, ka eju pie tevis pēc vadiem. Varbūt iedzersim alu? Es aiziešu. Tikai iedod balonu, arī nauda man palika otrās biksēs.

—   Alu es negribu. Izvēlies vadu! Es steidzos.

Elefantovs nopūtās kā moceklis un izgāja uz balkona.

—   Ko viņš tāds nervozs? — jautāja Zotovs, labsirdīgi smaidot, un es sapratu, ka viņu paciest ilgāku laiku ir ļoti grūti. — Kur jūs strādājat?

—   Ugunsdzēsības apsardzē.

Neatsaucīgais tonis sarunas biedru nemulsināja, tieši otrādi — viņš pasmaidīja vēl platāk.

—   Tas ir lieliski! Es arī kādreiz gribēju. Vai jūs manu dūmvadu nepaskatītos? Es tepat blakus dzīvoju, trīs minūšu gājiens…

—   Izslēgts — es šodien atpūšos.

—    Nu labi, — Zotovs pētīja vadus gan kopā, gan atsevišķi, salīdzināja garumus, apkārtmēru un citus viņam vien zināmus parametrus, rauca pieri, uzacis, bet nevarēja izvēlēties un atkal nolika vadus uz grīdas.

—  Interesanti, kā viņš salaboja savu automātisko atbildētāju?

Atstiepis masīvo, ar izbalējušu triko apvilkto pēcpusi, Zotovs noliecās pār aparātu un kaut ko noknakšķināja. Kļuva dzirdama raksturīga lentes kustības skaņa.

—    … tu pat to nevarēji izdarīt! Es klusēšu, man nav vajadzīgs skandāls, domāju, ka tev pietiks saprāta…

Niknā sievietes balss man bija pazīstama. Es atcerētos, kam tā pieder, ja paklausītos to vēl nedaudz, bet istabā kā vējš iedrāzās Elefantovs, atgrūda Zotovu un izslēdza magnetofonu.

—  Pie velna! Tu man visu sabojāji! Es neesmu pabeidzis remontu, bet tagad viss jāsāk no sākuma!

Pēc Elefantova niknuma sapratu, kam pieder šī balss.

—   Nekas viņam nenotika. Pelēkais, paskatīsimies, — Zotovs apjucis purpināja, bet Elefantovs nevēlējās viņu uzklausīt.

—   Vai tu atradi to, ko gribēji?

—  Neviens no tiem neder — viens ir īss, otram dakšiņa slikti pielodēta… Zini, dod lodāmuru, es ātrumā pielabošu.

Pēc Elefantova sejas varēja spriest, ka tūlīt viņš izdarīs kaut ko briesmīgu. Bet tad, pa laimi, iezvanījās telefons.

—  Manis nav, — ātri noteica resnītis. — Es nupat aizgāju mājās.

Elefantovs pacēla klausuli.

—     Jā, pie manis, — viņš atriebīgi pasmaidīja. —Nododu.

Bumbierveidīgā Zotova seja kļuva gurdena.

—   Tūlīt eju… Viņam nebija piemērota, nācās meklēt, izvēlēties, labot… Jā, mājās… Nē, citur nav kur… Ņusja, Ņusja… Jau nolika…

Izbailes pārgāja, un Zotovs runāja tā, it kā nekas nebūtu bijis.

—   Dod man to vadu, ko es skatīju pirmo. Ja jau tada steiga — vairāk neko citu neizdomāsi.

—    Palūkojieties pa logu, nenožēlosiet, — Elefantovs teica.

Mēs kopīgi vērojām, kā Zotovs izsprāga pa ārdurvīm, gribēja tā kā tuvoties lapenei, kur sita domino, bet, neredzama spēka vilkts, aizrikšoja garām, sīkā riksītī pārvarēja pagalmu un nozuda aiz stūra,.

—   Dzīvo! Un ir ar dzīvi apmierināts.

Es jutu, ka garastāvoklis saimniekam ir sabojāts un nejautāju par Gromova laivas motora ierīci. Beigu beigās to izdarit nekad nebūs par vēlu.

Vakarā, kā bija norunāts, mēs ar Ritu satikāmies. Attaisnojot sevi, viņa teica, ka gājusi kopā ar mani pie Rogaļskiem, «lai nodibinātu kontaktus», jo Gaļina solījusi palīdzēt viņai apmainīt dzīvokli.

—   Es taču nevaru visu mūžu dzīvot kopā ar vecākiem! Bet izmainīt dzīvokli ar labiem noteikumiem ir grūti. Satikāmies lietas labad, nekas briesmīgs nav noticis, nesaprotu, kāpēc tu sacēli spuras!

«Lietas labad!» Pie manis ar drauga tiesībām atnāca Semjons Fedotovičs, lūdza nokārtot viņa «nepatikšanas!

—    Starp citu, Gaļina man par to stāstīja. Vai tu vari kaut ko izdarīt?

—   Jau izdarīju. Iedevu ar celi pa dibenu un izmetu no kabineta.

Rita nopūtās.

—   Nav izslēgts, ka viņa ar mani rīkosies tāpat.

—  Varbūt pavēlēsi «lietas labad» iesaistīties tavu paziņu netīrajās mahinācijās?

—   Gaļina teica, ka tur ir pārpratums ar dokumentiem, vienkārši — vajag paskaidrot…

—   Par tādiem «pārpratumiem» ir noteikti gadi desmit, piecpadsmit. Un palīdzēt šais «lietiņās» es nevaru nevienam, pat dēļ dzīvokļa.

—  Labi, nedusmojies, — Rita paņēma mani zem rokas, cieši piespiedās, ieskatījās sejā. — Es taču nezināju, ka tas ir tik nopietni. Vairāk nekad nenākšu ar tādiem lūgumiem. Apsolos.

—    Un vispār turies tālāk no līdzīgas publikas. Viņu savstarpējie pakalpojumi, abpusējas piekāpšanās iesūc līdzīgi purvam. Iedosi pirkstiņu — nokodīs roku.

—   Labi, mīļais, — viņa rāmi piekrita.

Mēs pastaigājamies gar krastmalu, paēdām vakariņas mazā kafejnīciņā pie pašas ūdens malas, pēc tam braucām pie manis — vecāki bija atvaļinājumā. Un tomēr mūsu attiecībās bija kaut kas mainījies. Bet kas?

To apsvērt man nebija laika—izmeklējamās lietas peripetijas no galvas izspieda visu pārējo.

—    Tātad tu viņu turi aizdomās? — jautāja Zaicevs, aplūkojot slāpētāja rasējumu.

—   Tiešu datu pagaidām nav, bet… Jūtu, ka viņš ir kaut kā saistīts ar šo šāvienu. Varbūt ne kā galvenā figūra, bet tomēr…

—   Kāpēc ne kā galvenā?

—    Nav motīva. Vienkārši tāpat — pozitīvs cilvēks, zinātniskais līdzstrādnieks, izgudrojumu un rakstu autors, utt. Nelīdīs torņa celtnī un nešaus uz darbabiedreni no šautenes ar paštaisītu slāpētāju. Nedarīs to. Un viss!

—   Tas ir tiesa.

Izmeklētājs atvēra kartona vākus, pāršķīra dažas lapaspuses.

—  Dod savus protokolus, pievienošu lietai, — viņš garlaicīgā balsī teica. Un neizteiksmīgi turpināja:

—    Vai tu zini, kas viņam notika ar sievu? Nē? Bet es uzzināju. Viņš negaidīti iemīlējās! Karsta mīlestība, tik neprātīga kaisle, ka viņš sadūšojās pamest ģimeni. Bet no kvēlām jūtām uz rīcību, kas neietilpst rāmjos — viens solis!

—    Pat slepkavības mēģinājums? Grūti noticēt. Ne tas cilvēks.

—   Starp citu, dauzi pratināmie liecināja, ka pēdējā laikā viņš stipri izmainījies. Ļoti'stipri.

Zaicevs atkal pāršķīra lietu, atrada vajadzīgo lapu un ar izteiksmi, lēni nolasīja:

—   Elefantovu ir grūti pazīt. Reizēm rodas iespaids, ka viņš ir pārvērties par citu cilvēku.

Izmeklētājs aizsita vākus.

— Lūk, kādā virzienā nāksies strādāt. Kāpēc viņš tā mainījies? Kas izraisījis viņā notikušās pārvērtības?

Un pats galvenais—uz ko ir spējīgs jaunais Elefantovs?

Četrpadsmitā nodaļa Pārvērtība

Pēc tuvības ar Mariju viss izmainījās. Izzuda slogs, kas lieca galvu pie zemes. Kļuva viegli elpot. Dzīve atkal kļuva saturīga. Elefantovs izvērsa plecus, jūtot, ka viņam atgriežas bijusī enerģija un pārliecība par sevi. Nedēļas laikā viņš izšķiroja kaudzi sakrājušos papīru — rakstus, kas bija atsūtīti rediģēšanai, noraidīto izgudrojuma pieteikuma iesniegumu, nepabeigto darbu melnrakstus, īsās piezīmes par veiktajiem izmēģinājumiem. Vēl nesen viņam likās, ka ar to nevar tikt galā pat pusgada laikā.

Beidzot viņš izdarīja to, ko gatavojās izdarīt jau sen — atrada un sadarbībai pierunāja nervozo un no cilvēkiem izvairīgo Porejevu, kuru visi uzskatīja par nenormālu vai šarlatānu tādēļ, ka viņš apgalvoja, ka it kā protot lasīt svešas domas. Bet viņš nebija ne traks, ne šarlatāns. Porejeva biopotenciāla līmenis izrādījās astoņas reizes augstāks par katru uz labu laimi izvēlētu pusotra desmita cilvēku. Pa pusei intuitīvie minējumi apstiprinājās praktiski. Tagad vajadzēja veikt simtiem kontroles mērījumu, eksperimentēt, paplašinot kontroles grupu, aktīvi meklēt citus Porejevam līdzīgus ūnikumus. Bija jāveic milzīgs, velnišķīgi interesants un ārkārtīgi perspektīvs darbs, ar kuru tikt galā vienatnē ar pusamatieriskām metodēm Elefantovs nevarēja.

Viņš sagatavoja sīku ziņojumu ministrijai, argumentēti pamatoja nepieciešamību organizēt superjūtīgu sakaru problēmu nodaļu. Direktors noviebās, pašūpoja galvu:

— Pārāk stipri ož pēc mistikas. Skaties, Sergej Niko- lajevič, nekaitē pats sev. Kuročkins jau tā tevi par alķīmiķi dēvē, arī bijušais priekšnieks Kabargins tevi uzskata par avantūristu. Būtu aizstāvējies ar savu encefalogrāfu, ieguvis stāvokli, un pēc tam…

Tomēr ziņojumu parakstīja.

Tātad viss gāja labi, viss izdevās un veicās. Iestājās gaišā josla un Elefantovs nešaubījās, ka Marija ir viņa veiksmes radītāja. Viņa — iedvesmas avots, mūza, kas veicina viņa radošās spējas. Viņš labi gulēja. Sapņos bieži redzēja Mariju, un šie sapņi bija viegli, priecīgi un patīkami.

Viņi satikās vairākas reizes nedēļā, un katru reizi, ejot uz satikšanos, Elefantovs uztraucās. Atklāja, ka viņā radusies nepieciešamība, vēlme dāvināt Marijai puķes, pie tam tikai tādas, kas atbilst viņas tēlam, kuru Elefantovs augstu vērtēja.

Salkani skaistās kallas tika noraidītas kā nepatiesas, vaskainās lilijas — kā nedabiskas, dālijas šķita pārāk bēdīgas. Un, ja nebija pietiekami svaigas un skaistas viņas iecienītās šķirnes rozes, Elefantovs pirka dabīgās un mīļās kumelītes vai spurainās, ar rūgto aromātu neļķes. Spilgti sarkanas vai sniegbaltas. Pustoņus un nokrāsas viņš neatzina.

Ejot viņš uzmanīgi ieskatījās satiktajās sievietēs, salīdzināja tās ar Mariju. Un salīdzinājumi bija noteikti ne viņu labā. Marija nekad neuzvilktu dzeltenas kurpes pie zaļas kleitas. Nežāvāsies un negrauzīs saulespuķu sēkliņas uz ielas. Nesāks sakliegties ar draudzeni pāri ceļam. Vienīgi varbūt šī slaidā meitene džinsu kostīmā un ar skaistajām saules aizsargbrillēm… Bet, kad viņi satuvojās, Elefantovs pamanīja, ka satriecošās basenītes atklāj sen nemazgātas pēdas, un pretīgumā saviebās. Iedomāties, ka Marija apguļas, nenomazgājusi kājas, bija, protams, pilnīgi neiespējami.

Bez šaubām, Nežinska — neparasta sieviete. Lai gan— pietiekami savdabīga. Viņa neko nestāstīja par sevi, un viņš par viņu zināja ļoti maz. f

Viņa negāja uz teātriem, reti mēdza būt kino. Maz lasīja. Nebaidījās no piedzērušajiem un tumšām ielām. Uzņēma komplimentus kā savdabīgus uzmanības pierādījumu. Nekad ne par ko nesūdzējās un neko neprasīja. Nekad neteica: «Es tevi mīlu.»

Viņš čukstēja šos vārdus mazajā, maigajā austiņā tuvības brīžos. Reiz viņa kopā ar vaidu izelpoja atbildi : «Es arī,» un vēl citreiz: «Un es…». Un—tikai. Elefantovs neuzskatīja kaisles brīžos izrautās atzīšanās par pilnīgi labprātīgām. Viņam gribējās vairāk. Reiz, kad viss bija beidzies, viņš tieši jautāja:

—   Vai tu mani mīli?

Un izdzirda:

—   Man ir labi ar tevi.

Marijas atturība viņu sasprindzināja.

—   Kāpēc tu nesaki, ka mīli?

—   Es tā nevaru…

Ko nevaru? Nevar pateikt patiesību? Bet viņa taču guļ ar mani, bet bez mīlas, protams, to nedarītu… Vai nevar izteikt vārdos slēptākās jūtas? Tas ir vairāk ticami. Mašeņka ir sarežģīta būtne…

Domas griezās kā satraukti putni, bet precīzas atbildes, kas visu noliktu savās vietās — neradās, un tādēļ Elefantovs, kam patika skaidrība un noteiktība, izjuta kaut kādu diskomfortu. Šaubas radīja smagnējas pārdomas.

Cik reizes šī skaistā sieviete, kas tik ļoti atgādināja skolnieci, apsprieda jautājumu par savu attieksmi pret mīļāko? Un ar cik vīriešiem?

Elefantovs, kas vienmēr centās gūt pilnu informētību, pārsteigts atklāja, ka ir labāk šajā jomā būt nezinošam un, ja to varētu, tad vēlētos aizmirst par to, ko zināja. Saskaņā ar neizteiktu vienošanos viņi nepieminēja Spirkas, Eģika un Astahova vārdus, it kā tiem nebūtu nekāda sakara ar Mariju, bet viņu ēnas laiku pa laikam aptumšoja Elefantova garastāvokli. Kad viņš raudzījās Marijas veļā, smalkā, gaisīgā — uzreiz atmiņā nāca doma, ka to ir redzēj is arī Spirka. Un, lai arī atmiņas, kuras pārklāja notiekošā realitāte, vīdēja kaut kur dziļi zemapziņā, tomēr viņš izjuta asu greizsirdības dzeloni.

Marijas skavās viņš aizmirsa visu pasauli, bet nepatīkamā izjūta pilnīgi nekad neizzuda un uzradās visnegaidī- tākajos brīžos.

Viņa teica «paldies» pēc katras tuvības, un viņš to vērtēja kā dziļas kultūras un dvēseles smalkuma pazīmi. Bet reizēm pazibēja slimīga doma — kurš no agrākajiem mīļākajiem viņai to iemācījis?

Viņš sevi lamāja, sauca par svētuli, taču atbrīvoties no sāpīgiem pārdzīvojumiem nevarēja. Viņam šķita, ka Marija ir auksta un neizjūt tādas pat jūtas kā viņš. Elefantovs visiem spēkiem centās pārliecināties par to, ka kļūdās.

—   Vai tu par mani atcerējies?

—   Protams, muļķīt…

Un sirdij uzreiz kļuva viegli un mierīgi.

«Laikam visam vajag laiku. Viņa pie manis pieradīs, pārliecināsies par manu patiesumu, par manām jūtām, sapratīs, ka es esmu pilnīgi savādāks par to, kāds biju pirms trim gadiem. Un tad viņa man uzticēsies pilnībā.» Taču gāja laiks, bet miers nenāca. Drīzāk — otrādi.

—  Vai tu zini, ka es gatavojos aizbraukt uz Ziemeļiem?

Viņi pastaigājās pa garo, ēnaino bulvāri, kas pilsētu sadalīja divās daļās, un tas, ko viņa teica, izskanēja pilnīgi nereāli.

__ ??!

—    Mūsu radinieks patreiz strādā Vorkutā par šahtas priekšnieku. Aicina pie sevis — augsts atalgojums plus koeficients…

—  Bet kā tad disertācija?—muļķīgāku jautājumu atrast būtu grūti.

—   Tur mācīšos, darbošos. Un aizbraucu nejau uz visu dzīvi. Pēc gadiem trim — atgriezīšos…

Elefantovs nespēja noticēt, ka viņa runā nopietni.

—  Dievs ar tevi, Mašeņka! Kāda Vorkuta? Tu paskaties uz sevi! .

Marija bija žilbinoši baltā safari (visas baltās lietas viņa mazgāja ik pēc trim dienām), kas lieliski izcēla iedegumu, smalkās basenītes ar ļoti augstiem papēžiem, kas saskaņojās ar tievo kāju slaidumu. Trausla kā smildziņa.

—   Tu taču esi eiropeiska sieviete, bildīte no žurnāla!— Elefantovs, satraukumā runājot, izlaida vārdus. — Tev pirkstiņi kā sērkociņi… manikīrs… Kas tev iešāvies galvā? Un kam tev vajadzīga nauda?

Marija izspieda apakšējo lūpu.

—   Bez naudas tu neesi cilvēks…

—  Tas ir… kā? — Elefantovs neticēja savām ausīm. Tā bija to «darboņu» un komersantu filosofija, kurus viņš atklāti nicināja. — Iznāk tā, ka Ņikiforovs nav cilvēks?

Arī viņam pašam naudas nebija, bet viņš kā piemēru minēja savu bijušo laboratorijas vadītāju, kura nepraktis- kums un sadzīviskā nevarība jau bija kļuvusi par parunu, kuru lietoja visi tie, kas viņu pazina.

—  Cilvēks, protams, cilvēks, — Marijas balss bija garlaicīga. Šķita, ka viņa nožēlo to, ka izteikusi par daudz.

«Interesanti, kur viņa smēlusies šīs muļķības? To viņa pati izdomāt nevarēja, tas ir skaidrs,» domāja Elefantovs.

—    … Bet bez naudas nevar iztikt, — viņa turpināja domāt skaļi. — Ir vajadzīgs plikādas kažoks, bet tas astoņi simti re. Varbūt pat vairāk. Kur tos ņemt?

—       Varbūt nopirkt mēteli? — nedroši ieteicās Elefantovs, sajūtot prieku par to, ka piedalās mīļotās sievietes rūpēs un darbībās.

—  Tajā man būs auksti, — nedaudz kaprīzi viņa noteica, un Elefantovs saprata, ka izteicis muļķību. Domāšanas stereotips! Sieva lieliski iztiek ar vecu mēteli, plikādas kažoks viņai — nesasniedzams sapnis. Bet Marija — tas ir kaut kas pavisam cits! Viņai, tievai un maigai, skaists kažociņš ir vienkārši nepieciešams. Un tūdaļ pat asi sajuta savu maksātnespēju. Viņš vienmēr uzskatīja, ka nauda — tikai papī- rīši, kuri nenosaka cilvēka laimi. Bet, ja tagad notiktu brīnums un no kaut kurienes parādītos šie nolādētie astoņi simti rubļu, viņš būt laimīgs, ka var iepriecināt Mašeņku, aizsargāt mīļoto būtni no ziemas aukstuma. Lai arī plikādas kažociņi ir liels deficīts. Tā vienkārši to nenopirksi, vajag «dabūt», bet tad ir jāzina ceļi un «ieejas», vajag «kontaktus», sakarus ar vajadzīgiem cilvēkiem…

Dzīve pavērsās ar savu, viņam nepierasto pusi, un Elefantovs sajuta nepazīstamo bezpalīdzības sajūtu.

Negaidīti atmiņā uzpeldēja aizmirsta bērnības epizode. Atklātā kinolaukumiņā, netālu no mājām, sestdienās pulcējās «putnu tirgus». Bez baložiem, kanārijputniņiem un papa- gailīšiem šeit pārdeva arī zivtiņas, bruņurupučus un citas dzīvas radības. Sergejam patika apskatīt mīlīgi komiskos kaķēnus un neveiklos kucēnus, kurus saimnieki atnesa ar lupatām izklātos kurvjos, vaskadrānas somās vai vienkārši azotēs, izlika uz cietajiem galdiem un izmisīgi lielīja, lai piesaistītu iespējamos pircējus.

—    Nikni kā velni, bet, kad izaug — vo! — stingrs, neskuvies puisis, gadus divdesmit piecus vecs, kurš mazajam Sergejam likās pieaudzis vīrs, varbūt tieši pateicoties aizaugušajai fizionomijai, bet un pārliecinātai izturēšanās manierei, kas bija tāda, it kā viņam piederētu viss tirgus, rādīja ar plaukstu metru augstumā no zemes, un, lai gan bija grūti noticēt, ka pieci pinkaini kamolīši var pārvērsties par tādiem milzīgiem suņiem, Sergejs ieinteresēts apstājās.

—   Viņu māte gandrīz līdz nāvei sakoda kaimiņu, bet pagājušajā gadā divus saplosīja gabalos,—vīrs skaļi stāstīja. — Es viņai dzērumā ar kāju iespēru, tad viņa man no ikriem kilogramu gaļas izrāva. Nāc tuvāk — parādīšu!

Viņš uzrāva bikšu staru.

«Atradis ar ko lielīties,» — Sergejs nodomāja, pārliecināts, ka ar tādiem drausmu stāstiem var tikai atbaidīt pircējus.

Bet ap neskūto pulcējās cilvēki. Ar interesi skatīja sakropļoto kāju, ar tādu pat interesi pievērsās kucēniem. Tos cilāja, vērtēja svaru, bāza pirkstus mazajās mutītēs, plēta vārgos žokļus, pārbaudīja sakodienu.

Melnie centās iespaidīgi ņurdēt—iznāca tikai pīkstieni, kas vāji atgādināja rūkšanu, ķēra ar asiem, bet vēl nebīs- tamiem zobiņiem rupjās, sVešās rokās, tā izsaucot smieklus un atbalstošas replikas. Gaišs kucēniņš labsirdīgi cieta maz- patīkamās procedūras acīmredzot domādams, ka ar viņu tādā veidā spēlējas, un pat dažas reizes ar mazītiņo, apaļo, rozā + mēlīti nolaizīja pirkstus, kas viņu grozīja.

—   Tūlīt, vajag viņu sadusmot, — vīrs novietoja gaišo uz sola un sāka sist sāpīgus knipjus pa galviņu, bet kucēns tikai atkāpās, apmulsis bakstot purniņu gan uz vienu, gan uz otru pusi.

—   Tūlīt, tūlīt… — runāja vīrs, kļūstot pats nikns.

—   Liecies mierā! Vai tad neredzi, vai? Niknuma viņā nav, — kāds teica. Cilvēki sāka izklīst.

Melnos kucēnus izpirka, gaišais palika viens, un gribētāju viņu pirkt nebija, lai gan, pēc Sergeja domām, no visa piecnieka viņš bija pats simpātiskākais un pilnīgi noteikti nebija pelnījis šķiršanos no brāļiem, vientulību un sitienus pa galvu.

—    Ko, puišel, skaties? Patīk? — saimnieks pievērsās Sergejam un labsirdīgi piemiedza aci. — Skrien pie mam- muča, ņem naudu, par desmitnieku atdošu.

Vecais desmitnieks, pēc tam —jaunais rublis, tajos laikos sešgadīgam puišelim bija solīda summa. Taču viņš, cik ātri vien spēja, metās uz mājām, pārliecināts, ka tādai labai lietai mātei nauda atradīsies.

Asja Petrovna noklausījās viņa saraustīto stāstījumu un saviebās:

—  Kas par muļķībām, vēl tikai suņa smakas mājāstrūkst! Un bez tam viņi ir lipīgi — cērmes, blusas, mērītis. Vai tu galīgi traks esi kļuvis?

Sergejs skrēja atpakaļ, baidoties, ka pārdevējs jau aizgājis, bet tas vēl bija turpat.

—   Nu ko, atnesi? Nē? Eh, tu, — vīrs atkal labsirdīgi pamirkšķināja. —Nu labi… Nestiepšu taču viņu atpakaļ.

Viņš atmeta ar roku un sāka vākties. Sergejam pazibēja cerība, ka saimnieks tūlīt ņems un atdos kucēnu viņam bez jebkādas naudas. Bet māti viņš pratīs pierunāt, galu galā — var nolikt paklājiņu koridorā pie durvīm, viņš pats to kops. Daudziem taču ir suņi, un viņi ne ar ko neslimo…

Vīrs saskaitīja naudu, iebāza kabatā, paskatījās visapkārt, vai kaut kas nav aizmirsts, taču neielika kucēnu atpakaļ • ērtajā, pēc suņu siltuma smaržojošajā kurvītī, bet paņēma to ar diviem pirkstiem aiz pakaļējām kājām un ar īsu kustību

kucēntiņu piesita pret sola malu. Trešo reizi labsirdīgi pamirkšķināja Sergejam, ietina pelēcīgo ķermenīti saņurcītā avīzē, ar ko bija apklāts sols, un iemeta atkritumu kaudzē.

Ja nebūtu šo labsirdīgo pamirkšķināšanu, līdz Sergejam ne tik ātri būtu nonākusi notikušā jēga, tik ļoti neiedomājami cietsirdīga un tai pat laikā ikdienišķa, bet vismaz viņš nebūtu līdis atkritumos un attinis saņurcīto avīzi, cerot, ka tas ir triks, lai arī neveikls, bet vispār ne slikta vīra joks, kas tādējādi atstāja viņam veselu un nebojātu kucēnu…

Pēc tam viņš raustījās histērijā, rāja māti ar pašiem briesmīgākajiem vārdiem, un nobaidītie vecāki nopietni gatavojās pirkt viņam suni…

Nevarīgais Elefantovs no tālās bērnības atgriezās tagadnē. Pēkšņi atmiņā atplaiksnījās desmittūkstošnieka paciņas svars, kuru viņš jautri atmeta Semjonam Fedotovičam, un viņš pārsteigts sajuta nožēlu… Kas ar viņu notiek? Pēc kāda laika pienāks liela summa par bezkontakta encefalogrāfa ieviešanu ražošanā un tad…

—   Pagaidām es nevaru tev to nopirkt… Bet pēc gada…

—   Ta nu tevi, pie velna! — Marija aizkaitināta teica. — Vai es tevi lūdzu?

Elefantovs pārsteigts apklusa. Viņš nekad nebija domājis, ka korektā un klusā Marija ir spējīga kļūt rupja. Vēl jo vairāk — viņš to nebija pelnījis.

Tūlīt arī atmiņā uzplaiksnīja sena saruna ar Spirku, kad tas apgalvoja, ka rāmais Nežinskas izskats ir mānīgs, bet īstenībā — labāk pirkstus viņai mutē nebāzt.

«Vai, patiesi, viņš to zina labāk par mani?» — pazibēja rūgta doma. Bet otrajā plānā uzradās cita, ne mazāk nepatīkama. Kas slēpjas aiz šīs vēlmes braukt uz Ziemeļiem?

… Viens no diviem — vai nu viņa smagi pārdzīvo šķiršanos no Astahova un grib aizbēgt tālāk, kā to dara ievainots dzīvnieks, lai laizītu rētas biezoknī, vai…

Šahtas priekšnieks, par kuru runāja Marija — Petrenko Pjotrs Grigorjevičs — aizbrauca uz Vorkutu pavisam nesen. Agrāk Marija viņu nesauca par radinieku. Tika uzskatīts, ka viņš ir ģimenes labs draugs. Četrdesmit gadu, enerģisks, perspektīvs. Kā Astahovs. Un vārdabrālis… Varbūt arī viņš ir tāds pat radinieks?

Jebkurš no šiem variantiem nozīmēja, ka pret viņu, Sergeju Elefantovu, viņai nav nekādu jūtu, ar viņu nesaistās nākotnes plāni. Bet kāpēc? Vai patiesi viņš ir tik nenozīmīgs?

«Eh, liecies mierā, Serjoga! Nepiesienies sīkumiem un nepārvērt mušu par ziloni! Vajag viņu nodarbināt, un viņa pārstās šurpu—turpu mētāties!»—tā viņš sevi piebremzēj a. Taču nepatīkamā sajūta neizgaisa pavisam — kaut kāda mazītiņa atsperīte aizkrita tālā dvēseles nostūri, kur jau bija sakrājies krietns daudzums tādu pat kā šī.

Marijas disertācijas tēmu Elefantovs noformulēja tajā pat dienā — «Ekstrasensoro sakaru fiziski-matemātiskais pamatojums». Tad arī sastādīja plānu, nedēļas laikā uzrakstīja referātu.

—    Tik ātri? — Marija bija pārsteigta. — Iesācējam aspirantam vai kandidātam tam visam parasti ir vajadzīgi septiņi mēneši, bet gadās arī desmit. Tu esi malacis!

Viņam tas bija patīkami, vēl jo vairāk — Marija uzslavēja Elefantovu tikai otro reizi. Marijas atturība sarūgtināja — pilnīgi atklājies, viņš gaidīja tādas pat atbildes jūtas, bet siltā mīlas un maiguma viļņa vietā Sergejs juta no viņas nākošo vēsumu. Viņš centās sevi pārliecināt, ka viņam tas tikai liekas, ieskatījās rudzupuķu zilajās acīs, cerot ieraudzīt to maigo mirdzumu, kurš parādījās reizēm pirms trim gadiem, bet, ak vai, necaurredzami aizkari sedza viņas dvēselē notiekošo, un seja vienmēr palika mierīga un līdz vienaldzībai bezkaislīga.

Drīzumā Elefantovu izsauca uz Maskavu — uz ministriju. Viņš noziņoja sākumā līdzstrādniekam, kas vadīja viņu institūtu, pēc tam — nodaļas priekšniekam par savu pētījumu rezultātiem. Tie klausījās uzmanīgi, bet, kā viņam likās, neieinteresēti un beigās uzdeva vienu un to pašu jautājumu:

—   Uz kādiem materiāliem ir balstīts jūsu izklāstījums?

Viņš stāstīja par Porejeva fenomenu, rādīja tabulas, shēmas un kontroīmērījumu grafikus, jūtot, ka tas viss ne pārāk pārliecina sarunu biedrus.

—  Bet, vai jūs esat pārliecināts, ka jūsu, hm, telepāta… vārds «telepāts», tik nepierasts un pat neiederīgs stingrajā ministrijas atmosfērā, noskanēja līdzīgi lamuvārdam, bio- potenciāls ir patiesi augstāks par normu?

Nodaļas priekšnieks ietekmīgi izcēlās ar savu masu pār pulēto melnkoka galdu — masīvā galva uz resnā kakla, akurātais celiņš matos, kas jau kļuva redzami retāki, skaistas importa brilles ar dūmakainiem stikliem nedaudz kompensēja parasto seju. Arī balss viņam bija iespaidīga un svarīga — tāda, kas atņem jebkādu patiku strīdēties.

—   Bet, Aleksej Arhipovič, lūk, ir mērījumu rezultāti, bet šeit — salīdzinājumam kontroles grupas dati.

Elefantovs izturējās droši, jo bija pārliecināts par iesniegto materiālu kvalitāti, bet pēc klusējošās kuratora reakcijas saprata, ka viņa uzvedības bezkaunība pārkāpj visas robežas.

Dūmakainie stikli ļauni nospīdēja.

—   Grafikus un tabulas es redzēju. — Frāzes bija asas un smagas. — Bet tie ir tikai cipari, ne vairāk. Kā tie ir iegūti? Eksperimentu metodika? Aprīkojums, ierīces? Un vispār kā jūs fiksējat biopotenciālu? Un kas tā par mērvienību — «mnež»?

Elefantovs samulsa. Pirmkārt, tādēļ, ka Aleksejs Arhi- povičs sataustīja viņa teorijas pašas vārīgākās vietas, bet, otrkārt… «mnež» varēja vienkārši atšifrēt — Marija Nežinska. Bet par to nezināja neviens cilvēks pasaulē. Pat viņa pati.

—   Biopotenciālu mērīja ar manis konstruētu aparātu.

—   Vai tas ir aizsargāts ar autorapliecību?

Nebija šaubu, ka Aleksejam Arhipovičam bija dzelžains tvēriens un nežēlīgs sitiens. Elefantovs jau zināja, kas pēc tā sekos.

—   Nē, iesniegums noraidīts.

—   Droši, ka sakarā ar nepietiekamo teorētisko pamatojumu.

—   Jā… Bet aparāts taču pastāv! Bet pie iesnieguma es piestrādāšu un iesniegšu vēlreiz!

—  Es jums, protams, vēlu veiksmi. Bet pagaidām iznāk tā, ka visi jūsu slēdzieni balstās uz biolauka mērījumu rezultātiem, bet aparāts, ar kuru tas tiek veikts, oficiāli nav atzīts. Vai tā?

—   Tā.

Elefantovs nolēma arī zaudējot saglabāt pašcieņu.

—    Un secinājums — zinātniskums un ticamība jūsu pētījumiem ir līdzvērtīga… Kam?

—  Jūs gribat teikt — nullei? Bet, ja pēc pusgada, gada pieteikumu pieņems, bioenergometrs saņems pilsoņa tiesības. Ko tad?

—  Nezinu. —Tagad dūmakainie stikli spīdēja nedaudz iecietīgi. — Tad jau redzēsim.

Kurators piecēlās, ar visu savu izskatu liekot saprast, ka nepieļaujami ieilgušo vizīti ir laiks izbeigt.

—  Bet tāda pieeja novedīs tikai pie laika zaudēšanas! Ir taču jau tagad redzams, ka pastāv ekstrasensoro sakaru efekts! Vai ir iespējams atteikties no pētījumiem tikai formālu apsvērumu dēļ?

Elefantovs gandrīz kliedza. Kurators, ievilcis galvu plecos, centās radīt iespaidu, ka viņa šeit nav, viņš neredz un nedzird notiekošo. Iestājās tramīga pauze. Aceņu spīdumā parādījās interese.

—    Nu ko… Ja jūsu taisnība ir proporcionāla pārliecībai… Lai vadošais ZPI dod savu slēdzienu. Atbalstīs pašu ideju — mēs nemeklēsim iemeslu, lai piesietos par formalitātēm.

Vadošajā institūtā Elefantovs runāja ar profesoru Karpu- hinu. Agrāk viņi dažas reizes bija tikušies konferencēs. Kar- puhins labvēlīgi atsaucās viņa ziņojumiem, interesējās par zinātniskā darba plāniem. Arī tagad viņu laipni sagaidīja.

—    Personīgi man tavs darbs patīk. Drosmīgi, svaigi, loģiski. Bet, — viņš paraudzīja savu sirmot sākušo «ezīti», — ko teiks padome? No vienas puses — tas nav mūsu profils, no otras — šāda profila institūtu un ministriju pagaidām nav. Un arī viss pārējais — tīri vērtējoši jautājumi. Tos var risināt gan tā, gan savādāk. Un katrs risinājums būs pareizs. Pat nezinu, kas iznāks…

—    Eh, būs labi, — viņš apņēmīgi pamāja ar roku. — Kāpēs minēt pa tukšo un puņķoties pirms laika? Savus uzskatus vajag aizstāvēt. Tā kā gatavojies pārliecināt padomes locekļus.

—   Ivan Jegorovič, man ir vēl viens jautājums. — Elefantovs centās, lai neizrādītu samulsumu. — Mūsu līdzstrādniece izvēlējās tēmu, kas ir saistībā ar manējo. Es gribētu pakonsultēties — cik šī tēma ir disertabla.

Viņš pasniedza lapiņu ar plānu.

Karpuhins lasīja, turot papīru tālu no acīm.

—   Tas ir pat pārāk plaši. Te jau velk uz doktoru. Bet diezgan jēdzīgi. Kāds ir viņas uzvārds?

—   Nežinska.

—   Nekad neesmu dzirdējis. Vai viņa ir kaut ko publicējusi?

—   Ta nē, tikko sāk… Vai jūs nepiekristu uzņemties zinātnisko vadību?

—   Nu kāpēc nē? Tēma ir ineteresanta, perspektīva. Tikai, vai viņa tiks galā? Zini, cik ir kandidātu, kas nav spējīgi pabeigt to, ko ir uzsākuši?

—   Viņa tiks galā.

—  Tad jautājumu nav. Pēc mēneša es braukšu pie jums uz konferenci, lai sagatavo izvērstu plānu. Mēs parunāsim un nolemsim. Starp citu, bet ko tu pats domā?

—   Man jau viss ir izejas gatavībā.

—   Tad izdod ātrāk. Citādi — talantīga jaunatne, — Karpuhins papurināja plānu, — tevi apies.

—   Lai apiet, es tikai priecāšos.

Atvadījies no Karpuhina, Elefantovs izsteidzās uz ielas. Tris dienas bija strādāts līdz spēku izsīkumam. Bezgalīgie ministrijas koridori, durvis, kas līdzīgas viena otrai, tikšanās dažādos līmeņos, sarunas, no kurām daudz kas bija atkarīgs, strīdi ar tiem, kuriem ērtāk ir piekrist, aizvainojošā nevienlīdzības sajūta, kad negribot gaidi, ka sarunas biedrs tavai argumentācijai liks pretī administratīvu varu, kas liks tev saprast, kas ir kas. Viss uz nerviem, ar neatslābstošu spriedzi.

Sāpēja galva, gribējās ēst, bet nogurumu viņš nejuta. Tieši otrādi — izjuta emocionālu pacēlumu. Pat ne no tā, ka komandējums vispār bija sekmīgs. Lai arī tā nozīme bija ļoti augsta, komandējums tomēr atkāpās otrajā plānā, salīdzinot ar to, kas viņam bija TAGAD svarīgāk. Marija! Viņi norunāja — ja viņš visu izdarīs pirms termiņa, tad atlidos pie viņas, un nakti viņi pavadīs kopā. Iespēju padarīt visu līdz komandējuma beigām nebija daudz. Taču viņš pielika visas pūles, un viņam tas izdevās. Jau dodoties uz lidostu, Elefantovs ieskrēja dažos veikalos. Franču smaržas, kuras viņš cerēja Marijai uzdāvināt, pārdošanā nebija, toties viņš pamanījās bez rindas nopirkt elegantu veļas garnitūru spilgtā, krāsainā kastītē.

Taksists dzina, cik jaudas. Kad atbrauca, jau sākās iekāpšana lidmašīnā, un viņam pārdeva biļeti uz nākošo reisu, kas izlidoja pēc divām stundām. Izlidojuma atlikšana Elefantovu sarūgtināja. Viņš piegāja pie sekcijas un, kad pasažieru plūsma izsīka, pajautāja skaistai, stipri izkrāsotai dežurantei, vai tā viņam nevar izgādāt tūlītējo lidojumu. Dežurante uzmanīgi palūkojās, un acīmredzot viņš viņai iepatikās. Tādēļ viņa pajautāja laipnā tonī:

—    Bet kāpēc jums tā steigties? Pēc divām stundām mierīgi izlidosiet bez liekiem uztraukumiem.

—   Viss ir vienkārši — mani gaida mīļotā sieviete. Un gribas viņu ieraudzīt pēc iespējas ātrāk!

Elefantovs bija pārsteigts, cik mierīgi viņš izrunā šos vārdus nepazīstamam cilvēkam un tai pat laikā neizjūt ne vismazāko samulsumu.

Dežurante paskatījās uz viņu ar citu, jaunu izteiksmi acīs, ierakstīja labojumu biļetē un izlaida uz autobusu. Kad viņš kāpa lidmašīnā, viņa kaut ko pačukstēja stjuartei ausī, kas izbrīnīta iesaucās:

—   Vai tad tagad tā mēdz būt?!

Lidojuma laikā stjuarte skatījās uz Elefantovu ar neslēptu interesi. Viņš jutās neērti no šiem skatieniem un pagriezās pret iluminatoriem, lai gan tur, atskaitot ogļmelnu tumsu, nekas nebija redzams.

Taksometra pieturā mīņājās rinda, bet nadzīgs onkulis ar blēža seju, noplēsis nesamērīgi augstu maksu, viņu iesēdināja oranžā «Ladā» un, lai būtu patīkamāka braukšana, ieslēdza magnetofonu. Stereoskaļruņi radīja slēgtajā telpā spilgti izteiktu efektu, mūzika pakļāva apziņu. Elefantovs atslābinājās un aizvēra acis.

Marija! Viņa bija Sergejam ceļa zvaigzne, bāka, pie kuras viņš tiecies cauri laikam un attālumiem, pārvarot visus ceļā radušos šķēršļus. Tūlīt viņi redzēsies. Vai viņai bija garlaicīgi bez viņa?

Vai gaida ar tādu pat nepacietību?

Nežinskas logos nebija gaismas. Varbūt piekususi un agri nolikusies gulēt? Ir taču jau gandriz vienpadsmit. Kāpjot kājām pa trepēm, viņš sajuta stipru satraukumu. Zvanot pie durvīm, uztraukums noplaka.

Nekādas atbildes. Nav mājā? Bet viņi taču norunāja! Vai — otrādi — mājās, bet — ne viena. Viņam kļuva karsti. Pie telefona automāta būdiņas viņš piegāja nelāgā noskaņojumā. Tūlīt viss noskaidrosies. Ja viņas nav arī pie mātes… Jau savlaicīgi viņš sajuta sevi par apkrāptu un apzagtu.

—    Hallo, — mīļā Marijas balss momentāni izdzēsa drūmās domas. Elefantovs sajuta asu prieku, spēku uzplūdu un sirdsapziņas pārmetumus par to, ka varējis domāt visādas muļķības.

—   Labdien, Mašeņka!

—   Labdien!

Skumjas viņas balsī dvēselē atkal ierosināja trauksmi.

—   Kā iet, mīļā?

—   Ne pārāk labi. Nepatikšanas…

—   Kas noticis?

—   Vēlāk izstāstīšu.

—   Tad tu pa naktī būsi pie mammas?

—   Laikam…

Viņas balsī jauta šaubas.

—   Vai tomēr… piebrauksi?

—   Nu labi… — viņa izteica pēc tikko manāma brīža.

—   Gaidu tevi, dārgā, skūpstu!

Sarežģītu jūtu vadīts, Elefantovs apsēdās uz soliņa nedaudz sāņus no Marijas mājas. Ja jau Marija viņa dēļ iet cauri naksnīgai pilsētai, tātad — viņa mīl! Starp viņiem jau pastāv neredzami sakari, un viņas atturību un mazrunību viņš veltīgi uztver kā vēsumu. No šīm domām viņam kļuva labi un mierīgi. Bet kas par nepatikšanām? Viņam taču nekas, gandrīz nekas nav zināms par viņas dzīvi. Kā viņa pavada laiku bez viņa, par ko interesējas, kas viņu iepriecina un kas apbēdina… Viņš neuzdrošinājās izprašņāt, baidoties aizbaidīt ar priekšlaicīgu ziņkārību to smalko, tikko jaušamo, kas viņus vienoja. Bet no otras puses — viņai vajadzētu just nepieciešamību ar viņu padalīties savās rūpēs. Bet — ja nē, tātad — viņa viņam neuzticas… Bet kāpēc?

Kā jau tas bija gandrīz vienmēr, pārdomas par savstarpējām attiecībām ar Mariju izraisīja rūgtas nosēdas ar savu svārstīgumu un nenoteiktību. Nakts vējiņš izpūta siltumu, un Elefantovs nodrebinājās.

Tālumā parādījās pārītis, Elefantovs tam nepievērsa uzmanību, bet, kad viņi pienāca tuvāk, meitenē viņš atpazina Mariju.

Te tev nu bija! Ar ko viņa? Ar Eģiku? Vai arī vēl kaut kādu, Elefantovam nepazīstamu, bet kam ir pietiekamas tiesības uz viņu? No kurienes viņš radās? Bija ciemos pie Varvaras Petrovnas un uzņēmās viņu pavadīt? Bet Marijai nebija iemesla atteikt?

Viņa dvēselei atkal kļuva nelāgi. Veidojās absolūti muļķīga situācija. Ja viņi tagad kāps augšā pie Nežinskas… Nē, to viņa nepieļaus, viņa taču zina, ka viņš ir šeit un gaida… Bet viņa arī var būt saistīta. Iespējams, ka tādēļ viņai bija tik skumja balss. Elefantovs sakoda zobus. Vēl nekad viņa stāvokļa nenoteiktība attiecībā pret Mariju neizpaudās tik uzskatāmi.

Pārītis pienāca tuvāk, un Marija pastiepa puisim roku, bet tas pašūpoja galvu un gāja ar viņu tālāk. Lukturis apgaismoja viņa seju — Elefantovam tā nebija pazīstama. Kas gan tas ir?

Viņi piegāja pie mājas. Marija atkal mēģināja atvadīties, un atkal viņas pavadonis negribēja to darīt, bet norādīja uz ieejas durvīm. Marija iebilda un skatījās visapkārt. Pēkšņi Elefantovs saprata, ka tas bija pilnīgi svešs cilvēks, kurš visdrīzāk piesējies viņai viegla piedzīvojuma meklējumos. Viņam it kā smagums novēlās no pleciem. Situācija vienkāršojās līdz primitīvismam. Viņš ir piekusis, pārnervozējies, nosalis un viņam pilnīgi negribējās kauties. Arī garastāvoklis bija pavisam ne kaujiniecisks, bet šīs darbības izkārtojums bija simtkārt labāks par jebkuru citu.

—   Marija!

Viņš iznāca no ēnas un devās pie viņas. Marija sāka nākt pretī.

—   Kas tas ir — piesiešanās uz ielas?

Viņš stingri saņēma Mariju augstu zem rokas un sajuta viņas paduses siltumu.

—  Jā, — viņa iesmējās. — Bet es tevi meklēju, meklēju.

Viņi piegāja pie lieveņa. Puisis stāvēja uz vietas. Gadus

divdesmit divus vecs, diezgan bezkaunīga seja, liekas — iereibis. Vajadzēja atdot Marijai portfeli, bet tagad šis žests varēja saasināt situāciju.

—   Vai viņš tev neko neizdarīja?

—   Nē, ko tu, — viņa jautri smaidīja.

Elefantovs labprāt iztiktu bez kautiņa, bet bija gatavs jebkurā brīdī pamest portfeli un izpildīt iestrādāto sēriju: viens, divi, trīs!

—    Nu, lūk, esiet mani pavadījuši, — Marija jautri pievērsās puisim. — Kā jau norunājām. Uz redzēšanos!

Viņa pastiepa roku. Tas atvadījās un klusējot aizgāja.

Elefantovs atslābinājās. Viņam nepatika, ka Marija ir pārāk laipna pret kaut kādu iereibušu ielas lipekli.

—   Kāpēc tu viņu uzreiz neatraidīji?

—    Nu bet kā? Viņš pielipa tramvajā — pavadīšu, pavadīšu…

—   Ir taču daudz veidu, kā atsist prieku līdzīgiem pavadoņiem!

—  Nu es taču neesmu rupekle… Es nevaru rēkt uz cilvēku. ..

«Savādi spriedumi,» — Elefantovs nodomāja.

—  Bez tam gaismā tāda publika nav bīstama. Bet tumšā vietā viņiem labāk netrāpīties. Tad viņi neko nedzird.

No tādas informētības Elefantovam kļuva nedaudz nelabi, bet, glaudot cauri mīkstajam audumam tievo roku, viņš juta, kā visas viņa bēdas, trauksmes un šaubas izgaist bez pēdām. Lifts nestrādāja. Viņi kāpa kājām. Sestā stāva laukumiņā Marija teica:

—   Pastāvi pagaidām šeit. Vaļka droši vien mani gaida.

Viņa nekļūdījās. Kaimiņu durvis atvērās, līdzko ie-

džinskstējās atslēgas, un uzreiz sākās dzīva saruna. Vārdus izšķirt nevarēja, un varēja tikai minēt, par ko var pļāpāt uz trepēm pulksten divpadsmitos naktī.

Laiks gāja. Elefantovs bija gatavs nekad neredzēto Vaļku saraut gabalu gabalos. Ne jau tādēļ viņš dzinās vairākus tūkstošus kilometru, nervozēja un sala, lai pusnaktī nīktu uz laukumiņa starp stāviem un klausītos šo tenkveidīgo ātrrunu. Viņš apbrīnoja Marijas noturību. Viņa atbildēja mierīgi, reizēm smējās, it kā nekas nenotiktu.

Beidzot viņa atvadījās. Aizcitās vienas durvis, pēc tam— otras. Pēc dažām minūtēm klusi nonāca Marija.

—   Es viņai pateicu, ka iešu iznest gružus. Tā kā — ej augšā, durvis ir vaļā.

Tikai iekļuvis beidzot Marijas dzīvoklī, Elefantovs sajuta, cik ļoti viņš ir noguris. Viņa gatavoja vakariņas, bet viņš, sēžot uz taburetes, atspiedies ar muguru pret sienu un, priecājoties par katru viņas kustību, stāstīja par sava brauciena rezultātiem, sūdzējās par ministrijas ierēdņu birokrātismu un Izgudrojumu lietu komitejas ekspertu aprobežotību. Marija sašuta kopā ar viņu, un viņas atbalsts

Elefantovu tā priecēja un pildīja ar spēku, ka visi šķēršļi, kuri pavisam nesen kaitināja un nedaudz biedēja, tagad šķita pilnīgi nenopietni un viegli pārvarami.

—   Jā, es taču tevi izprecināju!

Marija nesaprotoši paskatījās, un viņš atstāstīja savu sarunu ar Karpuhinu.

—  Tas ir lietišķs, solīds, autoritatīvs cilvēks. Ja jau devis piekrišanu vadīt — uzskati, ka puse lietas ir padarīta.

—   Paldies, dārgais.

Viņam izlikās , ka šajā pateicībā nav dvēseles, bet viņš kārtējo reizi aizdzina nepatīkamo domu.

Marija likās jautra, tādēļ pēc vakariņām viņš ar kaunu atcerējās, ka nav pajautājis par viņas bēdām.

—   Kas tev ir par nepatikšanām, Mašiņ?

—   Māte saslima, — kā vienmēr, neieslīgstot sīkumos, Marija atbildēja, un atkal viņas atbilde šķita nepatiesa.

—   Kā gan tu aizgāji? Un vispār vai tavus radiniekus nešokēja vēlais zvans un steidzīgais izsaukums, naktij tuvojoties?

Marija atmeta ar roku, sataisīja grimasi — sak\ nav jau pirmā reize. Elefantovam tas nedaudz derdzās.

Kad Marija sāka klāt gultu, viņš atcerējās par dāvanu.

—  Kāpēc tas? — viņa kaut kā apjukusi jautāja, ieraugot spilgto zīdu un smalkās mežģīnes. Viņas lūpas nodrebēja— pa visiem šiem gadiem, kopš viņš Mariju pazina, šī bija pirmā nekontrolējamo emociju izpausme.

—   Bet kāpēc dāvana?

Viņš atkal noglaudīja viņas roku.

—   Lai cilvēkam darītu patīkamo. Patīk?

Viņa klusēja — Sergejam likās, lai apvaldītu balss drebēšanu. *

—   Ļoti skaisti, bet… Man pat neērti…

Viņa ir patiesi apmulsusi un aizkustināta, lai arī kā parasti cenšas slēpt savas jūtas. Un viņai, patiesi, bija neērti. Tas aptumšoja Elefantova prieku — no Astahova viņa pieņēma daudz dārgākas dāvanas.

Kad viņš iznāca no vannasistabas, Marija kā vienmēr bija sagatavojusi gultu, izslēgusi augšējo gaismu un ieslēgusi naktslampiņu.

—    Jau vēls, bet es esmu šodien tik ļoti nogurusi, — viņam šķita, ka Marija skatās nedaudz vainīgi. — Un nelāgi jūtos. Galva griežas, nedaudz slikta dūša…

—  Tātad ejam gulēt, — Elefantovs nedomājot atbildēja. — Vienkārši gulēt.

Ziedojot prieku, ko viņam deva tuvība ar Mariju, viņš neizjūta ne vismazāko vilšanos vai īgnumu, taisni otrādi — apmierinājumu no tā, ka var tādā veidā izpaust savu patiesumu, jūtu tīrību.

Tālredzīgā Marija bija uzlikusi divas segas un viņi, guļot blakus, viens pie otra neskārās. Tikko dzirdams tikšķēja modinātājs, uz grīdas, istabas vidū, precīzi iezīmējās loga rāmja ēna. Mēness gaisma glāstīja pulēto «sienu», atspīdēja spogulī, sadrupa glāzītēs un glāzēs. Neraugoties uz nogurumu, gulēt negribējās. Bija labi, mierīgi, ērti. Nervozēšana ministrijā, steiga, piedzīvojumi ar biļetēm, nakts lidojums — pavisam nesenie notikumi likās bezgala tāli un pilnīgi nereāli. Bet pārējais? Spokainā, sudrabainā gaisma, trauslās, mazpazīstamās istabas aprises, atspīdumi un pusēnas, neparastās tahtas atsperīgums… Vai tad tas ir reāli? Vai tas ir tikai jūtīgais pirmsausmas pussapnis, kurš tik viegli zūd, atstājot vilšanos un rūgtumu no tā, ka nav piepildījies kaut kas vēlams, svarīgs un labs, līdz kuram varēja ar roku aizsniegt?

—   Pēc kā tev smaržo mati?

Viņš gaidīja, ka atbilde pārliecinās par notiekošā realitāti un visas bažas pazudīs.

—   Nezinu.

Izskatās, ka viņa nav noskaņota sarunām.

—   Pēc meža, — viņš iespieda seju viņas matos, tu kā nāra…

—   Vai tad nāras dzīvo mežā?

—   Jā, noslēpumainos, bezgala dziļos ezeros, pašā biezoknī.

Viņš sevi pieķēra pie domas, ka muld niekus. Aromāts, kas nāca no Marijas, bija panākams ar prasmīgu dārgas parfimērijas lietošanu — nekādas burvestības nebija. Bet vai tad tam ir nozīme?

—   Es tevi mīlu.

—   Nomierinies un guli.

—   Es taču ne par to, — viņu nedaudz aizvainoja, ka Marijas tik piezemēti izpratusi viņa vārdus. — Es tikai gribēju, lai tu to zinātu.

—   Arlabunakti!

—   Labu…

Visu nakti Elefantovs neaizmiga. Viņš raudzījās uz smalko Marijas profilu, klausījās viņas klusajā elpā, pielaboja segu un domāja, ka pirmo reizi pārguļ svešā dzīvoklī, bet savādi — šeit jutās kā mājās. Kauns teikt, bet — vēl labāk nekā mājās. Un blakus gulošā sieviete viņam ir tuva un tik dārga kā neviena. Kā to visu saprast?

Brokastojot Marija jautāja:

—   Kāpēc vakar tu sēdēji maliņā un mani nesatiki ceļā?

Elefantovs paraustīja plecus. Tieši runāt par savu nenoteikto un pazemojošo stāvokli viņam negribējās.

—  Es taču nezināju, ar ko tu nāc… Nu tad es gaidīju, kā attīstīsies notikumi.

—  Bet iedomājies,jamēsarto puisi mierīgi ieietu mājā un uzkāptu pie manis? — Marija pajokoja un iesmējās.

Divas eksperimentu sērijas izdevās, kā saka— OK. Tā kā vizīte ministrijā bija veiksmīga un ar cerīgiem rezultātiem, direktors Elefantovam piešķīra personālu laboranti — gluži jauno, apaļīgo Ļenočku, kura, apzinoties izpildāmā darba svarīgumu, veica mērījumus un uz lielām Vatmaņa lapām rasēja krāsainus grafikus. Pateicoties tam, eksperimentu rezultāti ieguva solīdu un pietiekami uzskatāmu formu.

Sergejam atgriezās agrākās darbaspējas. Viņš noformēja disertācijas pirmo nodaļu, sagatavoja uzstāšanos nākošai konferencei un uzrakstīja rakstu «Cilvēka biolauks—informācijas avots ( Problēmas nostādne).» Apakšā viņš parakstīja autora uzvārdu — M. Nežinska.

Marija izlasīja, plaši parakstījās, pateicās.

—   Es gribu, lai tu sāktu iedziļināties problēmā. Varbūt kaut kas ir nesaprotami? Jautā — es paskaidrošu.

—  Godīgi runājot, es neuztveru būtību. Tikai — kopējo jēgu, un arī to — diezgan izplūdušu.

—  Nekas, maziņā, tas ir pilnīgi dabiski — tu taču tikko sāc. Lūk, palasi!

Viņš atnesa kaudzīti speciāli atlasītu grāmatu. Vajadzīgajās vietās jau bija ieliktas zīmītes, īpaši svarīgos mezgla punktus viņš bija pasvītrojis ar zīmuli. Neviens zinātniskais vadītājs tā nerūpējās par savu aizbilstamo. Garīga barība ir iegūta, sagatavota un pat sagremota. Atlika tikai to norīt. Bet, patiesi, galvenais neražīgo darbu un spēku apjoms zinātniskajā darbā tiek izlietots tieši literatūras atlasē un analīzē, vajadzīgā materiāla izvēlē. Lai nu kas, bet Elefantovs to labi zināja. Un sajūta, ka viņš ir noderīgs mīļotajai sievietei, sildīja viņa dvēseli.

Nežinska ārstējās piepilsētas sanatorijā, bet bieži atbrauca. Viņa brīdināja, ka zvanīs vienu reizi un tad noliks klausuli. Tas būs norunātais signāls, un, kad pēc dažām minūtēm zvans atkārtosies, Elefantovam ir jābūt pie telefona. Bet viņš sarunas laikā sauca to sava biedra vārdā, tādējādi — kolēģiem nevarētu būt nekādu aizdomu. Tiesa, Spirka ar kaut kādu sesto prātu nojauta, kas par lietu, nopūtās, rauca pieri, kļuva drūms. Bet Sergejs tam nepievērsa uzmanību — visas domas koncentrējās uz saskari ar Mariju. Kopējs noslēpums, liekas, viņus apvienoja, un viņš pat neuzdeva jautājumu — no kurienes Nežinskai ir pieredze par tādām viltībām konspiratīvajās telefona sarunās? Varbūt tādēļ, ka pati dabiskākā atbilde viņam bija nepatīkama. Parasti viņa nozīmēja tikšanos, viņš atbildēja ar neitrālām, neko nenozīmējošām frāzēm, bet norunātajā laikā gāja prom, lai darītu izdomātus, it kā neatliekamus darbus.

Viņi satikās pie Marijas, un šīs tikšanās bija īsas — viņa steidzās pie bērna, uz kārtējo procedūru vai arī vēl kaut kur, un pats nepatīkamākais bija tas, ka Elefantovs dvēseles dziļumos neticēja pilnīgi pārliecinošiem un šķietami vispusīgi nevainojamiem izskaidrojumiem. Lai arī ļoti gribēja tiem ticēt.

Viņš iemīlēja Nežinsku arvien stiprāk un stiprāk. Vissmalkākās viņas izskata detaļas, iezīmes, kurām citās sievietēs Sergejs nepievērsa uzmanību, izcēla Marijas neparas- tumu. Viņu sajūsmināja daiļā, taisnā figūra, straujā, lidojošā gaita, galvas turēšanas maniere. Sajūsmināja tīrība un akurātība, pat stiprā lietū viņa neapšļakstīja kājas, neģērba apvalkātas vai nedaudz burzītas drēbes. Viņas apavu ieliktņos nebija sviedru nospiedumu, bet pēdu āda bija plāna un gluda kā pergaments — ne raupjuma, ne tulznu, it kā viņa ietu, zemei nepieskaroties.

Viņš bija aizkustināts par viņas bērnišķo pieradumu lietot vārdus ar mīlinošu pieskaņu: lietiņš, tramvajiņš, zobiņš, dvielītis.

Neparasta, cildena, brīnišķīga sapņu sieviete. Daiļā Dāma. Arī nodomus rosināja atbilstošus — tīrus, romantiskus un cēlus. Locīt ceļus, steigšus pacelt nokritušo cimdu, salutēt ar špagu, skūpstīt kleitas apmali, izpildīt iegribas un kaprīzes, cīnīties par viņu duelī. Daiļai Dāmai bija jāatbilst ari apkārtnei un iekārtai, un Elefantovam gribējās iet ar viņu uz gleznu galerijām, teātriem, koncertiem. Atceroties savu iepriekšējo attieksmi pret viņu putekļainos, neuzkoptos dzīvokļus un neuzklātos dīvānus, Elefantovs šausmās un pretīgumā nodrebinājās. Tikai nedomāt! Viņš apgājās ap viņu kā ieleni! Viņa pat nelika manīt, ka tas viņu pazemo, bet — dvēselē droši vien to stipri pārdzīvoja. Vai viņa to ir aizmirsusi? Vai piedevusi? Vai līdz pat šim laikam starp viņiem pastāv šīs nolādētās, nošmulētās istabeles ar peļu smaku un rada to vēsumu, kuru viņš tik taustāmi sajūt. Kas reizēm ielavās viņu attieksmēs?

Elefantova domas pašas atgriezās pie tā, par ko viņš centās nedomāt. Kaut kas nesanāca. Attiecības ar Mariju neveidojās tā, kā viņam būtu gribējies — tajās jautās nevienlīdzība.

Viņa dzīvē bija tikai viņa. Satikšanās gaidas rosināja pacilātu garastāvokli. Viss cits atvirzījās otrajā plānā — likās sīks un nenozīmīgs. Tikšanās bija svētki, radīja emociju vētru, gaišas un priecīgas jūtas. Un viņa pati bija svētki. Sieviete — svētki.

Savas darbības viņš vērtēja tikai no viena viedokļa — kā pret tām attieksies Marija? Katrs viņas zvans, nejauša tikšanās uz ielas uzbudināja visu viņa būtību. Ja noteiktajā laikā telefons nezvanīja, viņš cēla klausuli — vai aparāts nav sabojājies, bet, izdzirdis vienmērīgo signālu, saka uztraukties, nīka, neatrodot sev vietu, un nevarēja ne ar ko nodarboties tik ilgi, līdz neatskanēja tik gaidītais zvans. Viņš saprata, kāpēc kāpj kājām septītajā stāvā. Gaidāmās tikšanās vērtība bija tik liela, ka viņš nevarēja riskēt iespējamā lifta bojājuma dēļ. īsāk — viņš dzīvoja tikai viņas dēļ.

Bet viņa… Elefantovs tā arī nevarēja saprast, kā viņa pret viņu izturas. Viņš vispār ļoti maz zināja par Marijas dzīvi. Ko viņa mīl un ko neieredz? Ar ko aizraujas? Kur, kā un ar ko pavada brīvo laiku starplaikos starp viņu tikšanās reizēm? Marijas noslēgtība darīja uzmanīgu un radīja smagnējas pārdomas. Tāpat arī daži vārdi un frāzes, kas iespraucās nevainīgās sarunās.

—Vari uzvilkt šīs čībiņas — viņas ir speciāli ciemiņiem.

—   Un vai tev bieži ir ciemiņi?

—   Diezgan. Man taču ir daudz draugu.

«Kur tev viņi radās?» — Sergejam gribējās jautāt.

Viņa draugu loks bija diezgan šaurs. Pamatā — bijušie skolasbiedri, daži darbabiedri, vēl cilvēki, ar kuriem viņu saistīja ilgstošas attiecības un kopējas intereses. Viņš zināja, ka daži viegli iekļauj draugu pulkā nejaušu paziņu, vilciena ceļabiedru, it īpaši, ja tas var izrādīties kaut kāda ziņā noderīgs, apmainās ar telefona numuriem un vēršas pēc palīdzības, ja rodas vajadzība.

Sergejam tādas vieglas, virspusējas attieksmes šķita ar kaut ko necienīgas, lai arī reizēm domāja, ka kaut ko nesaprot un ka viņa uzskati ir pārāk konservatīvi.

Arī Marijai pēc idejas vajadzēja būt konservatīvai. Sievietēm, vismaz kārtīgām vispār piemīt atturība kontaktu radīšanā. Tomēr viņas piebriedusī piezīmju grāmatiņa ar grūtībām ietilpināja daudzos telefona numurus, kuros pārsvarā figurēja vīriešu vārdi. No kurienes? Kur viņa iepazīstas ar viņiem un uz kāda pamata atrod kopīgu valodu — tas palika mīkla. Viņa vispār neafišēja savas pazīšanās. Tās atklājās parasti nejauši — neuzmanīgā frāzē, negaidītā telefona zvanā vai tikšanās reizē uz ielas.

Izskaidrot līdzīgu kontaktspēju ar pretējo dzimumu jebkurā citā sievietē Elefantovs varētu ar pāris vārdiem, bet attiecībā pret Daiļo Dāmu tāds izskaidrojums, protams, nederēja.

Viņš attiecās vilkt «viesu» čības un staigāja basām kājām, nolēmis, ka ar laiku šeit ieviesīs personīgos mājas apavus. Savā iztēlē Sergejs veidoja patīkamas ainas — Nežinskas dzīvoklis kļūs par viņa otro māju, bet viņš pats pārvērtīsies par Marijai nepieciešamu cilvēku, ar kuru var aprunāties, lūgt padomu, dalīties bēdās vai kopīgi priecāties, kuram var pilnībā uzticēties un uz kuru var paļauties grūtā brīdī. Un tad visi pārējie «draugi» kļūs viņai nevajadzīgi, jo sievietei ir pietiekami ar vienu uzticīgu un mīlošu vīrieti. Bet «ciemiņu» čības viņa izmetīs.

Tādu pārdomu ietekmēts, Elefantovs nopirka istabas kurpes, bet izņemt tās no portfeļa kautrējās — tik kutelīgā jautājumā iniciatīvai bija jānāk no Nežinskas. Bet… liekas, ka Marija pat nedomāja par to. Kad Marija satikās ar Sergeju, viņa smaidīja, runāja, bet viņu nepameta slimīgas jūtas, ka viņa vietā varētu būt jebkurš cits — nekas nemainītos. Tās pašas bezpersoniski mīļās frāzes, tas pats uzmanīgais, neko neizsakošais skats, tie paši noapaļotie, pieklājīgie pateicības vārdi, atbildot viņa izrādītai uzmanībai…

Ārēji likās, ka viss ir labi, normāli, bet starp viņiem pastāvēja kaut kāda siena. Tikai tuvības brīžos siena gaisa. Marija viņam piederēja visa, kopumā un pilnībā. Zuda atsvešinātības ēna, vēsums attieksmēs, bez pēdām zuda rūgtums, kas vienmēr saspīlēja viņu attiecības.

Un, kad viņa pakļāvās viņa apskāvieniem un ar aizkustinoši saliekto plaukstiņu aizsedza viņa acis, lai viņš neredzētu viņas kaisles grimasēs pārvērsto seju, kas tādēļ kļuva jaukāka, bet viņš skūpstīja šo plaukstiņu un kāri uzsūca katru viņas kustību, katru žestu, vaidu vai izsaucienu, viņš pilnībā izjuta mīlestību.

Bet, kad viss beidzās, starp viņiem atkal pakāpeniski uzradās nolādētais šķērslis un kopā ar to atgriezās doma, ka arī guļasvietā viņa ar citu ir tieši tāda pati. Viņam uzreiz sabojājās garastāvoklis, un apēstai medus karotei bija rūgtuma un darvas piegarša.

Viņš mokoši pārdomāja, kāpēc viņa mīlas spēks un atklātība Marijā neizraisa tādu pat jūtu vilni. Neatrodot atbildi, Sergejs atkal sāka vainot sevi, savu nejūtīgumu un netaktiskumu, kurš izpaudās tad — pirms trim gadiem. Kas padarīts, to neatgriezt. Bet Mariju var saprast — dvēseles rētas neaizdzīst ļoti, ļoti ilgi un ir grūti mainīt attieksmi pret to, kas šīs rētas radījis. Bet viņš nežēlos pūles, lai Mašeņku pārliecinātu, ka iepriekšējā Elefantova vairāk nav!

Taisnību sakot, viņam arī nevajadzēja pielikt nekādas pūles, jo vēlme palīdzēt Mašeņkai bija tik liela, ka viņam viss izdevās it kā pats no sevis.

Nežinskas dzīvoklī bija jūtams vīrieša roku trūkums, un Sergejs, kas līdz šim nekad ar saimniecības darbiem nebija nodarbojies, ar labpatiku saveda kārtībā durvju aizšaujamos, salaboja un nostiprināja savā vietā vannasistabā izlietni, ar grūtībām izskrūvēja piedegušo patronu un apmainīja pārdegušo spuldzīti virtuvē.

—   Piekusi? — Marija mīlīgi jautāja.

—   Tanē!

—   Kā nu nē? Es taču redzu.

Marija noskūpstīja viņa vaigu. Elefantovs atslābinājās, nogurums pagaisa. Viņš juta apmierinājumu par padarīto darbu un par to, ka atšķirībā no Marijas daudzskaitlīgajiem draugiem, kas bijuši viņas mājās, ir pievērsis uzmanību iejaukšanos prasošai nekārtībai.

Pēc vakariņām viņi sēdēja uz balkona.

—… Nu un vispār viņam bija tādas īpatnības — reizēm ārēji viss it kā normāli, bet patiesībā saspringts, uzskrūvēts, iekšā viss trīc. Bet es to labi jutu. Pat pie psihiatra gāja, kaut kādas tabletes lietoja…

Lai kā arī Elefantovs necentās, Marijas šķiršanās iemeslu viņš nevarēja saprast. Viņa atbildēja noapaļoti, vispārināti un nebija noprotams, kas viņu ierosināja atstāt cilvēku, ar kuru viņa nodzīvoja astoņus gadus un kurš viņu ļoti mīlēja. Viņa lika saprast, kaNežinskis nebija godīgs, bet minēt konkrētus piemērus — nevarēja. Arī tagad teiktais neko neizskaidroja.

—   Labi! Kamdēļ veco atcerēties! Palūko, kādas zvaigznes. Būtu teleskops varbūt ieraudzītu marsiešu kanālus.

—   Bet kas tie tādi?

—   Tu nu gan esi tumša, Mariska!

—   Tāda esmu! — viņa iecirtīgi saspieda lūpas.

—  Tikai nesadomā apvainoties! — Sergejs saņēma viņu klēpī un, pārvarot joku pilno pretestību, noklāja viņas seju ar skūpstiem.

Nakti viņš atkal pavadīja bez miega, tīksminoties par gulošo Mariju, bet no rīta jutās spirgts, stiprs un atpūties. Tik ilgi, līdz ieraudzīja, kā Marija pošoties uzlika Astahova dāvināto rokassprādzi. Uzreiz viss izmainījās, izgaisa labais garastāvoklis, pārņēma vājums. Viņš apsēdās uz tahtas un atgāzās pret sienu — gurdens, negulētās nakts nomocīts, uzbrūkošo domu nomākts. Viņa jau neminēja, pat nedeva mājienus par citiem vīriešiem, kuri ir bijuši viņas dzīvē. Vēl vairāk — viņa izturējās tā, it kā viņai nebūtu pilnīgi nekas ko sev pārmest.

—    Iedomājies, — reiz viņa pasūdzējās, — pie Vaļkas atnāca ciemiņi, — viņa ar pirkstiņu norādīja uz kaimiņienes dzīvokli, — bet starp viņiem bija arī Nežinska draugi. Un tie sāka viņu žēlot, bet mani nosodīt, sakot, ka es esmu staigājusi pa labi un pa kreisi! Iedomājies? Pa labi un pa kreisi!

Marijas balsī bija tik daudz sašutuma, ka viņas tikumību apšaubošo izdomājumu aplamība bija acīmredzama, un Sergejs līdzjūtīgi māja ar galvu, piekrītot viņas sašutumam, lai arī dziļi, dziļi, kaut kur zem jūtām un emocijām saglabājās spēja objektīvi domāt. Veidojās izbrīns. Kā Marija var tik patiesi žēloties par tā cilvēka apvainojumu netaisnību, kurš droši zināja, ka viņa, maigi izsakoties, nebija laulības uzticības paraugs? Viņa taču krāpa vīru ar viņu — Elefantovu, un lieliski zina, ka viņas attiecības ar Astahovu, Spirku, arī sakars ar Eģiku, kurš, pēc visa spriežot, radās sen, vēl laulības dzīves periodā, nevar būt viņam noslēpums. Vai nu viņai ir īsa atmiņa un viņa patiesi tic savai nespējai grēkot, vai viņa tēlo speciāli viņam apvainotas nevainības ainu. Abi izskaidrojumi neiekļāvās tajā Marijas veidolā, kuru mīlēja Sergejs, un protestējošās aizsargreakcijas rezultātā viņš izmeta no atmiņas šo epizodi.

Reiz Marija stāstīja par savu konfliktu ar priekšniecību, un nelūgtā doma uzplaiksnīja atkal.

—    Mani izsauc Bezdikovs un saka: «Kāpēc jūs atsakāties strādāt ar otru tēmu?» Nu, es mazliet patēloju un atbildu: «Kā es varu ar to strādāt, ja mani nav ieslēguši izpildītāju sarakstā?»

Neparastais jēdziens «patēloju» iesita ausīs, stiprāk ieskrāpēja dvēselē. Atmiņā atausa viņu saruna slimnīcā, pēc kuras viņš nolēma būt ar viņu visā un vienmēr atklāts, un garāmslīdošās aizdomas sakarā ar viņas uzvedības nepatiesumu.

Ja tāds vārdiņš ir parasts viņas leksikā un tiek pierasti lietots konfidenciālās sarunās ar draudzenītēm…

Tātad — viņa ir «aktrisīte»? Elefantovs zināja, ka ir tāda sieviešu kategorija, kurām ir viltus smiekli un asaras, skatieni un žesti, kvēli vārdi un aizrautīgi zvēresti. Toreiz viņa lomu nospēlēja spīdoši, iespējams — labāko dzīvē. Draudzenes droši vien mira no smiekliem, klausoties, kā viņa Sergeju aptina ap pirkstu!

Bet nē, nevar būt. «Aktrises» vienmēr pārspīlē savas jūtas, bet Marija ir ļoti skopa emociju izpausmē. Kaut vai viņas uzvedība šķiršanās laikā — izturējās tā, it kā nekas nenotiktu. Elefantovs jautāja, ar ko tas izskaidrojams. Vai, patiesi, pilnīgu vienaldzību?

—   Ļaudis mēdz būt dažādi, — viņa atbildēja. — Viens kliedz: «Skatieties, cik ļoti es ciešu!», «Man ir slikti, pažēlojiet mani!», «Mana sāpe ir stiprāka par jebkuru!» Bet cits klusē, nevienam nesūdzas, visu pārdzīvo sevī. Bet tas nenozīmē, ka viņš mazāk mocās.

Pēc tādas atbildes Elefantovam kļuva kauns par savu jautājumu.

Un tomēr… Atmiņā iespiedusies sena epizode — viņi kārtējo reizi gatavojās «ciemiem». Marija piezvanīja vīram un norūpējusies lietišķā balsī paziņoja: «Mani sūta uz rūpnīcu, tā kā — atnākšu vēlāk. Jā, jā… Nu ko lai dara — darbs.» Intonācija izteica gan sarūgtinājumu, gan piespiesto pakļaušanos spiedīgai nepieciešamībai, bija jūtama pat smalka nianse par vēlēšanos pēc iespējas ātrāk pabeigt darbu, lai nokļūtu mājās blakus laulātajam draugam.

Bet Elefantovs, glāstot ar skatu stūraino, meitenīgo ķermeni, kurš tuvākās stundas laikā viņam piederēs, domīgi brīnījās: «Ir gan veikla, vellata! Un pat neiedomāsies!»

Tad viņš nenovērtēja šo viltību. Pirmkārt, tā nebija vērsta pret viņu, bet, otrkārt, toreizējā attieksme pret Mariju neizsauca vajadzību vai pat vēlēšanos analizēt vadošās ierosmes, vai jebkādā citā veidā iekļūt viņas iekšējā pasaulē. Jā…

Ej nu viņu saproti! Uzmanību piesaistošās, biedējošās iezīmes tik cieši savijušās ar tām, kas izsauc cieņu un maigumu, ka Sergejam tā arī neizdevās atšķetināt un izprast, kas tad īsti ir Marija Nežinska.

Agrāk, kad jautājums par viņas savstarpējām attiecībām ar vīriešiem viņu nemaz nesatrauca, draudzīgā sarunā viņi pieskārās kutelīgajai problēmai.

—   Kā, Maška, dzīvojas?

Pēc darba viņi iegāja vasaras kafejnīcā un slinki urbināja saldējumu, maziem malciņiem piedzerot auksto «Rkaticeli».

—  Nu tā, — viņa paraustīja plecus, drupinot melhiora trauciņā ar ievārījumu aplietās baltās bumbiņas. — Ne sevišķi… Dvēselei neviena nav…

Viņa teica klusā kā vienmēr mierīgā balsī, bet ar jūtamām skumjām, kas viņai bija pilnīgi nepierasti. Un galvenais — viņa runāja patiesi. Elefantovs to sajuta ar visu savu būtību un bija pārsteigts vēl vairāk, jo ar pārlieku atklātību Marija viņu nekad nelutināja. Viņš sajuta, ka starp viņiem uz brīdi ir radusies tāda uzticības un saprašanās atmosfēra, kādas vēl nekad nebija bijis. Tikai uz brīdi, jo viņš nebija gatavs to atbalstīt, saglabāt, tieši otrādi — izjuta neveiklību un mēģināja ievirzīt sarunu pierastajā zobgalīgajā un riskantajā, uz pieklājības robežas esošo joku gultnē.

—   Bet miesai?

—   Ā-a! — Marija nevērīgi atmeta ar roku, — vai tad miesai ir grūti atrast?

Tad viņš to uzskatīja par bravūru, bet vēlāk, Marijā iemīlējies, domāja par viņu ik minūti, būdams mokoši greizsirdīgs, un bieži atcerējās viņas atklātības brīdī izteiktos vārdus. Un katru reizi viņam iekšā sažņaudzās kaut kāds kamols.

Lai arī viņš nekad ar Mariju neierunājās par Astahovu un Eģiku, viņu pastāvīgi nomocīja doma: kādu vietu aizņem viņš, Elefantovs, šajā četrstūrī? Gribējās cerēt, ka viņa ir izbeiguši ar bijušo, bet, ja jau gribējās, tad viņš uz to ari cerēja. Un tagad pēkšņi šī rokassprādze…

Marija ievēroja viņa noskaņas izmaiņu un piesēda blakus.

—   Kas tevi satrauc?

—    Saproti, — Elefantovs viņu pievilka pie sevis, piespieda seju viņas smaržīgajiem matiem un tievajam kaklam. — Kad mēs esam tuvi, es jūtu, ka tu mani mīli. Bet citādi starp mums ir kaut kāda siena.

—   Nu tas taču ir pilnīgi dabīgi.

Marija atvirzījās un uzmanīgi, domājot par kaut ko savu, paskatījās viņam acīs.

—   Vai tu jūti, ka es ne pilnīgi piederu tev?

—    Jā, jā, tieši tā, — Elefantovs nervozēja, to neslēpa un vairāk par visu gribēja, lai Marija izklīdina viņa šaubas. Tas bija viegli — smaids, viens vārds, uzmundrinošs žests…

Bet viņa tikai domīgi nolieca galvu.

—   Paklau, Mašeņka, — saņēmies, viņš sāka runāt ātri, gandrīz kašķīgi, — es gribu, lai tu būtu tikai mana sieviete!

—   Tas nav iespējams, — Marija auksti atbildēja.

Viņu it kā aplēja ar ūdeni.

—   Bet kāpēc? Kāpēc?

—   Kaut vai tādēļ, ka tu nevari būt tikai mans vīrietis!— Viņas tonis kļuva pavisam ledains.

—   Kāpēc gan nevaru? Es tikai to arī gribu! Vienīgais, ko es nevaru — ar tevi apprecēties.

—   Lūk, par to arī ir runa. Ko tad tu man tādā gadījumā piedāvā?

—   Tu vari būt mana faktiskā sieva…

—   Es, ja tu to gribi zināt, es to neieredzu! — viņa izteica ar negaidītu niknumu.

—   Ko neieredzi?

—   Faktiskās sievas, lūk, ko!

Viņa nervozi burzīja mežģīņotu kabatlakatiņu.

—   Bet kāpēc?

—   Nu ko tu esi uzēdies? Kāpēc? Kāpēc? Padomā vēl arī par to, ka es nevaru visu laiku palikt viena! Man vajag apprecēties, bērnam ir vajadzīgs tēvs!

—   Viens neizslēdz otru. Satiksi labu cilvēku un apprecēsies.

—   Kā tad es viņu satikšu, ja būšu tikai ar tevi? Un vēl! Vai tad tā uzreiz apprecas? Tam vienmēr vispirms ir noteiktas attiecības!

Viņai bija taisnība, un šī patiesība bija slepkava, jo nosita cerības. Bet doma par «noteiktām attiecībām» izsauca ārkārtīgu greizsirdības uzplūdu.

—   Bet es taču tevi mīlu… Un šis nenoteiktais stāvoklis ir tik pazemojošs… Vai atceries savu joku?

Viņa sarauca pieri.

—  Ja tu ar to puisi uzkāptu pie tevis, bet es paliktu, lejā sēdot? Tas taču ir velnišķīgi apvainojoši…

—    Bet vai tu nedomā par to, ka cilvēks, ar kuru es uzkāptu augšā, var kļūt par mana bērna tēvu?

Uz ielas viņai pielipušais iereibušais jaunietis pilnīgi droši nederēja Igora tēva lomai, un Elefantovs saviebās.

—   Vai tu domā, mani nepazemo, kad tu nāc pie manis pārnakšņot un izņem produktus, kas ir sagatavoti tavas sievas rokām, aizvadot tevi komandējumā?

Tāds gadījums patiesi notika — viņi divatā apēda Ga- ļinas vārīto vistu. Viņam bija neveikli un viņš nožēloja, ka nav izmetis mājās sagatavoto paciņu, bet Marija smējās par neuzticamiem vīriem un apšaubāmiem komandējumiem. Viņa vienkārši noslēpa, ka viņai ir tikpat nepatīkami kā Sergejam. Tātad viņa smalki izjūt visus negludumus viņu attiecībās, un tas ari rada šo jūtamo vēsumu.

—   Un vispār ko tu domā par manu stāvokli? Ko var par mani runāt? lelene, kas pieņem svešu vīru!

Marija pielēca kājās un uzbudināta staigāja pa istabu.

—   Bet es mīlu tevi! Ļoti mīlu! Man ir grūti, es ciešu…

—    Bet varbūt tā ir atriebība? — Viņa atkal apsēdās blakus. — No augšas? — Pirkstiņš norādīja uz griestiem.

—   Bet par ko?

—   Par tavu attieksmi pret mani pirms trim gadiem!

Nē, viņa nav aizmirsusi neuzklātos dīvānus. Lai viņi ir nolādēti!

—   Tad es biju pavisam cits! — izmisumā Sergejs izkliedza.

—  Bet tagad es esmu cita! — Marija atcirta, un šī frāze darīja viņam sāpes.

Ko viņa ar to grib pateikt?

—   Ko tad darīt?

—  Neko! Lai viss tā ari paliek. Jūtas ir. Reizi pa reizei tiksimies uz stundiņu, divām…

Nu ko, saņem pēc nopelniem. Bumerangs atgriežas. Tātad — tikai viens no četriem stūriem.

—   Kaut vai būtu noņēmusi šo gabalu, — viņš teica, pieķēries pie viņas rokas.

—  Nenoņemšu! — ar stūrgalvīgu niknumu viņa izrāva roku. — Rokassprādze neko neliecina! Vismaz par to, uz ko tu vedini!

Elefantovs atkal saviebās. Vai viņa patiesi viņu uzskata par muļķi? Kad vīrietis dāvā sievietei tādu dāvanu, viss skaidrs arī bez mājieniem. Atmiņai par kopīgu darbu vai biedriskām attiecībām zelta rokassprādzes nedāvina. Kāpēc noliegt acīmredzamo? Starp citu, ir sievas, kas apgalvo, ka, pārsteigtas gultā ar mīļāko, viņas nevainīgi atpūšas!

Tad viņa smagi nopūtās, un, acis aizvērusi, sāka masēt plakstiņus — nepatīkamās domas aizgāja, neatstājot pēdas, tāpat kā ūdens nozūd smiltīs.

—  Es tevi satraucu? Atvaino… — Jūtu uzplūdums bija rimies. Palika tikai mīla, maigums un neizturam rūgtums.

—   Nekas!

Spriežot pēc toņa — viņa jau bija nomierinājusies.

—   Iesim! Es apsolījos ar Igoriņu aiziet uz kino. Izej tu pirmais!

Interesanti — kad viņš nāca pie viņas vienkārši tāpat, viņa nekautrējās iziet reizē. Bet pēc tuvības deva priekšroku iziešanai atsevišķi. Sieviešu loģika!

Gaidot viņu tramvaja pieturā, Elefantovs domāja par notikušo sarunu, jutās vainīgs. Marija — tieša un godīga sieviete, pati nepieskārās kutelīgai tēmai, bet viņš — uzbāzās, un viņa lika skaidri noprast, ka viņš ir egoists, kas domā tikai par sevi un ne par grasi nevērtē tās sievietes intereses, kuru it kā mīl.

Viņai ir taisnība. Lai piederētu mājas čības viņas dzīvoklī un sieva savā — to var atļauties tikai rūdīts egoists. Šķirties no Gaļinas? Viņa jau sen nesaviļņo kā sieviete, bet viņa ir jauks cilvēks, viņu mīl un pilnīgi nav pelnījusi tādu ģimenes dzīves finālu. Un vēl Kirils… Viņš nekad nesapratīs, ka viņa mīļotais tētis dzīvos kaut kur citā vietā ar svešu tanti un kaut kādu nepazīstamu puisēnu. Un izskaidrot viņam neko nevarēs. Un kā viņš pastāvēs bez Kirila? Bet bez Marijas arī viņš nevar…

—   Par ko tu aizdomājies? — Marija pienāca nemanot.

Nez kādēļ viņš nevarēja to savlaicīgi ieraudzīt pat tad,

ja būtu to speciāli gaidījis.

—   Par tevi.

Viņa nekādi nereaģēja. Un vispār izturējās kā cilvēks no malas, it kā tā nebūtu viņa, kas vēl pirms stundas metās viņa skavās.

Sergejs viņu pavadīja līdz viņas mātes mājai un noskatījās, līdz aizcirtās durvis, gaidot, vai viņa atskatīsies vai nē. Viņa neatskatījās. Kā vienmēr. Tad viņš aizbrauca uz lidostu un izlidoja uz Maskavu komandējumā, kurš viņa sievai jau sākās vakar.

Lidmašīnā viņš domāja par sarunu ar Mariju un skuma, bet tās bija gaišas skumjas. Viņa iemīļotā—gudra un kārtīga sieviete. Viņa atbild ar pretmīlu, bet reālāk raugās uz dzīvi. Un viņai ir taisnība — no faktiem neaizbēgsi… Bet šis patiesums likās nepareizs un netaisns. Ar to samierināties nevarēja, bet noliegt vai apgāzt arī nebija iespējams. Tādēļ jau arī dvēsele sūrstēja un skumjas meklēja izeju.

Sergejs salūkoja pildspalvu un uzlika uz ceļiem blociņu.

… Bet pēkšņi iemirdzas asaru dzirkstis,

Tavu acu gaisma par ledu kļūst.

Man sirdī dur jautājums tavs, Un atbildes nav.

Nejau pirmais un vienīgais es, Kam sirds tik vārīgi jūt. Arī — ne pirmais, kam jautājums Tik būtisks, kas dzīvei ir nerisināms… Zinu: ik brīdi mīla iet bojā Sadzīves zirnekļa austajos tīklos.

Ja tik viņa viņu mīlētu… Paradokss, bet būt vieglāk! Nē, tātad nē! Bet tā kā tagad… Divreiz, trīsreiz aizvainojošāk par likteņa grimasi, līdz sāpēm, līdz asarām ir žēl sevis un viņu. Nē, kaut kas ir jādara! Velns parāvis! Kā saraut šo nolādēto zirnekļa tīklu?

Aiz iluminatoriem horizonts sāka peldēt uz augšu, spēcīgi nošķiebās spārns. Lidmašīna nosēdās. Elefantovs atkal staigāja pa kabinetiem, atkal demonstrēja tabulas, aprēķinus, shēmas un grafikus, pierādīja, pārliecināja, strīdējās un nepiekrita, atrada sabiedrotos un pretiniekus, vispār — vārījās tajā katlā, no kura nevar izvairīties neviens cilvēks, kas mēģina pārliecināt par jaunu un strīdīgu ideju. Bet savādi — tas viss viņu neskāra tā kā parasti, bet tika uztverts atsvešināti, it kā tas notiktu ar kādu citu. Tādēļ, ka jautājuma nozīmīgums, kuru viņam bija jāatrisina, un domas par Mariju bija visu izspiedušas otrajā plānā.

Pēc darbadienas beigām Elefantovs noklaiņoja pa galvaspilsētu, negāja uz muzejiem, teātriem un izstāžu zālēm, noraidīja vadošā ZPI puišu uzaicinājumus kaut ko «sastiķēt», lai arī tas, bez šaubām, veicinātu ciešāku kontaktu nodibināšanu, kas ir tik nepieciešami cilvēkam viņa situācijā. Vakaros viņš sēdēja attālajā viesnīcā un stingām acīm raudzījās logā, pretrunīgu jūtu plosīts.

Viņam pasaulē viss bija kļuvis neinteresants. Viss. Atskaitot vienu.

Līdz riebumam skumji šai zilajā vakarā, Pa miesu steidz drebulis salts. Man citu kā tevi vairs neatrast, Arī cita kā es šai pasaulē nav.

Klusībā, neatzīstoties pat pats sev, viņš cerēja, ka dzeja paveiks to, ko nespēja vārdi — pārliecinās Mariju. Beigu beigās loģiski nevainojamie spriedumi ne vienmēr ir pareizi, mīla ir augstāka par saltu aprēķinu.

Sergejs rakstīja Marijai katru otro dienu. Viņš it kā runājās ar viņu, jūtot viņas klātbūtni. Bieži plēsa pierakstītās lapas un visu sāka no jauna. Izrādījās, ka paveiktais no uzrakstītā savā starpā stipri atšķīrās. Uz papīra vārdi iegūst citu nokrāsu un no cēliem var pārvērsties par apkaunojošiem un banāliem.

Saprotot, ka mūsdienu pasta lēnīguma dēļ viņam ir maz cerību sagaidīt atbildi, Sergejā slēptā doma — varbūt, ka Marija uzrakstīs un, kad viņu Maskavā nesatikusī vēstule atgriezīsies, iedos uzrakstīto viņam izlasīt. Bet varbūt uzrakstīs un saglabās līdz viņa atbraukšanai.

Kad viņš atgriezās, izrādījās, ka Marija vēstules nav rakstījusi.

—   Tās vienalga nebūtu aizgājušas.

Dzirdot lietišķo toni, viņa domas par uzrakstītām, bet nenosūtītajām vēstulēm, šķita pavisam muļķīgas.

Viņa prombūtne ilga nedaudz vairāk par nedēļu, bet pa šo laiku Marija attālinājās no viņa vēl vairāk. Reizēm izrādījās, ka viņiem nav par ko runāt, un Sergejs, vairākkārt atvainojies, stāstījajaunākās anekdotes. Vairums no tām bija pilnīgi neiederīgas Daiļās Dāmas maigajām austiņām. Viņam par pārsteigumu Mariju tas nemaz nešokēja, vēl vairāk — daudzas no tām viņa kaut kur jau bija dzirdējusi. Cenšoties atgriezties pie kopējā darba, Elefantovs uzsāka sarunu par zinātni, bet noskaidrojās, ka Marija nav ieskatījusies viņa atnestajās grāmatās.

—   Zini, nav laika — gan mājas darbi, gan ar Igoriņu vajag padarboties. Arī jūtos ne sevišķi — reibst galva.

Šis skaidrojums arī nelikās pārliecinošs, vēl jo vairāk— Marija uzsāka remontu un tērēja milzums daudz laika un spēkus, lai dabūtu parketu, importētas flīzes, neparastu santehniku.

—   Vaļečka, sveicināta! — viņa priecīgi teica telefon- klausulē, un Sergejs brīnījās par šādu sirsnību, jo Marija vienmēr bija bijusi visai zemās domās par kaimiņieni, uzskatīja to par tenkotāju un aiz muguras to nievājoši sauca par Vaļku. — Es dabūju tev brīnišķīgas basenītes. Jā, simts. Nu vispār atnesīšu — paskatīsies. Bet kā tur mans jautājums? Tūlīt pierakstīšu. Kā sauc? Jauns? Ha-ha-hā! Nu varbūt. Pacentīšos. Nu visu labu!

—  Labdien! Vai Aļiks? Es no Valentīnas Ivanovnas. Jā, Prohorovas. Vai jūs man palīdzēsiet ar čehu… Es būšu ļoti pateicīga. Jā, jā. Ha-ha-hā! Nu varbūt. Kad piebraukt?

Un tā — visu dienu. Elefantovs sen jau juta, ka Marijas intereses atrodas viņam svešā sfērā. Arī tagad viņš nevarēja saprast, ar ko salātkrāsas vai zils klozetpods ir labāks par parasto un vai viņš ir tādu pūļu vērts.

Izmantojot par iemeslu dzīvokļa remontu un galējo aizņemtību, Marija pārtrauca ar viņu satikties. Izrādījās, ka bez guļasvietas — vienīgā viņus saistošā elementa — viņi ir pilnīgi sveši cilvēki. Iespējams, ka ar Spirku viņai bija vairāk kopīga.

Sergeja un Marijas attiecību uzplaukuma periodā viņš pacietīgi nogaidīja, bet tagad, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezās savā iepriekšējā lomā.

Atkal Marija ar viņu kaut ko pusbalsī ieinteresēti apsprieda, sarunu pārtraucot, ja tuvojās kāds nepiederīgais. Atkal viņš nesa viņai kaut kādus sainīšus un paciņas, viņiem bija daudz kopēju paziņu, viņi varēja ilgi runāt, jautri smējās.

Tas Elefantovam izsauca neizpratni un apvainojuma jūtas. Kas gan, jājautā, varēja saistīt Daiļo Dāmu ar nožēlojamu, nodzērušos cilvēciņu?

Pēc tam izrādījās, ka Marija ir sadraudzējusies ar sarkan- sejaino institūta kurinātāju Toljanu. Jauni, spēcīgi puiši, kas strādā pensionāru darbu, Sergejam vienmēr bija šķituši nepilnvērtīgi. Bet Toljans, pēc visa spriežot, tādus uzskatus neatbalstīja. Viņam bija daudz brīvā laika un «Žigulis». Viņš veica pakalpojumus, izvadājot tos institūta priekšniekus, kam nepienācās personālās automašīnas un, izmantojot viņu labvēlību, paspēja piepelnīties, gūstot rubļus, trīnīšus un piecīšus.

Kad Elefantovs pirmo reizi ieraudzīja, kā Marija laipni sarunājas ar Toljanu, draudzīgi viņam smaida, viņš pārsteigts gandrīz zaudēja valodu.

—   Kādas tev ar viņu darīšanas?

—   Norunājām par mēbelēm — viņam bāzē ir paziņa.

—   Bet kāpēc viņš uz tevi skatās ar tik taukainām acīm?

—   Muļķīt! Toljans ir labs puisis.

Un atkal Elefantovam palika mīkla, ko labu Daiļā Dāma var saskatīt šajā dienderī.

Darbošanās Nežinsku aizrāva pilnībā. Aļiks «dabūja» zilu klozeta podu un vannas izlietni, Toljans — porcelāna krānus un kaut kādu neparastu dušu, nezināms Saša — parketu. Eģiks Hlistunovs un Toljans to visu pārveda uz Nežinskas dzīvokli, Viktors — montēja.

Sergejs nemanāmi, bet dabīgi izrādījās ārpus viņas darbošanās un interesēm. Marija viņam neko neprasīja, lai arī viņš būtu priecīgs izpildīt viņas lūgumu. Starp citu, viņš neprata neko dabūt un pat nezināja, kur mēdz būt importēti klozeta podi, parkets un tamlīdzīgi labumi. Marija to lieliski saprata.

Toties Hlistunovs atklāja savas ievērojamās sagādnieka spējas. Viņš atnesa vācu mazgājamo tapešu paraugus, atrada cilvēku, kas varēja dabūt rozā flīzes, pēc tam sarunāja unikālu gāzes plīti. Ar vienu vārdu sakot — neaizstājams, ļoti derīgs un praktisks draugs. Eģiks tagad nāca pie Marijas gandrīz katru dienu, gaidīja viņu pēc darba savā «Moskvičā». Dažas reizes viņa brauca prom ar Toljanu.

Visi aļiki, eģiki, toljani, sašas un viktori tinās ap Mariju kā mušiņas ap spilgtu lampu, cits caur citu izpildīja viņas vēlmes — sarunāt, dabūt, nodrošināt, atvest. Diezin, vai varēja domāt, ka šī rūdītā publika vienkārši tāpat nesavtīgi izpildīja viņai visus iespējamos pakalpojumus, negaidot neko pretī. Nu Eģiks — tas būtu vēl saprotami, bet pārējie… Skatoties, cik mīļi Marija apietas ar visu šo branžu, Elefantovs atcerējās Spirkas vārdus par preci, ar kādu viņa apmaksā šos pakalpojumus, un viņam gribējās kliegt. Vai tad viņa nesaprot, kā šie blēži var iztulkot viņas laipnību? Bet, ja saprot, kāpēc ar viņiem tā izturas?

Visu laiku viņam sāpēja dvēsele. Viņš ilgojās, neatrodot atbildes uz mokošajiem jautājumiem. Ciešo problēmu mezglu vajadzēja atrisināt radikāli. Tā būs pareizi un godīgi.

—   Nāksi pie manis par sievu?

Viņš gaidīja jebkuru reakciju, bet — ne tādu. Marija piepūta vaigus, izbolīja acis, iztaisīja smieklīgu grimasi un muļķojoties sāka grozīt galvu.

—   Nē, neiešu!

—   Kāpēc?

—   Pārstāj! — viņa atmeta ar roku.

—   Saki! Kāpēc? — Elefantovs uzstāja.

—  Nu tāpēc, ka tās ir muļķības, — Marija atkal parādīja nievājošo žestu.

—   Nesaprotu.

Viņa atmeta jokojošo toni.

—   Tev ir laba ģimene, mīļotais dēls. Par tevi rūpējas, un, jāsaka, labāk kā to darītu es…

—   Es to zinu un tomēr…

—   Pagaidi, — viņa to apstādināja ar apņēmīgu žestu. — Visu to sagraut? Dēļ kā? Kaut kas neparasts taču mums nebūs ilgi, augstākais — gadu. Bet pēc tam — viss tas pats.

Marija nebija par viņu gudrāka un nekā jauna nepateica. Par visu to domāja arī viņš pats. Taču viņa sprieda skaidri, atsvešināti. Viņš tā to nevarēja darīt.

—   Lai būtu tikai gads — esmu ar mieru…

—   Esi ar mieru? — viņa pārtrauca saērcināta. — Bet par Gaļinu un Kirilu tu padomāji? Viņa tev atdeva labākos dzīves gadus, dzemdēja dēlu. Bet tagad tu viņu gribi pamest? Izārdīt ģimeni? Ģimene taču cilvēkam ir galvenais!

—   Pag, pag, — šoreiz viņš uzdrošinājās neatstāt bez uzmanības ne reizi vien ievēroto pretrunu Marijas vārdos un darbos. — No tevis, maigi izsakoties, ir savādi dzirdēt slavas dziesmas, aizstāvot ģimeni! Tu taču pati izšķīries ar vīru! Un pēc savas iniciatīvas!

Marija samulsa kā slikti sagatavots orators, kas dzird negaidītu jautājumu, un Elefantovs nobijās no savas nekaunības. Nekad agrāk viņš viņai nebija pretī runājis.

—  Jā, es izšķīros un dzīvoju viena, un man tas patīk! — Viņa bija ātri attapusies, un tagad balsī bija dzirdams niknums. — Bet es nešķīros saistībā ar kaut kādiem iemesliem. Es nevienam neprasīju iepriekšēju piekrišanu mani apprecēt! Bet tu to dari!

Elefantovs samulsa, sajuta sevī kaut ko nosodāmu, necienīgu, lai arī, pēc viņa domām, neko nosodāmu un necienīgu viņš nebija izdarījis. Bet smadzenēs kā sakaitēta nagla dega Marijas karstumā izlauzusies frāze: «Es dzīvoju viena un man tas patīk!»

Pirmo reizi atausa drausmīgā doma, ka viņa nemaz nav sieviete ar neizdevušos likteni, bet tieši otrādi — viņa izvēlējās to likteni, kurš viņai vairāk piederīgs. Priekšstati par Nežinsku kā par māti, kas viena audzina bērnu, izzuda vēl tad, kad viņš tuvāk iepazinās ar viņas sadzīvi. Igoriņš, par kuru viņa daudz runāja, dzīvoja savā nodabā ar Varvaru Petrovnu. Tikai retās reizēs brīvdienās Nežinska ņēma viņu paciemoties. Visu pārējo laiku viņa bija brīva no ģimenes pienākumiem un tiem ierobežojumiem, kuri ir neizbēgami saistīti ar laulību. «Brīva sieviete!» Kādreiz viņš to uzskatīja par apkaunojošu etiķeti. Bet tagad tā viņu pilnīgi apmierina. Kā tad tā?

No apmulsuma un neizpratnes Elefantovam aizžņaudzās kakls. Kā tad tā? Jaunais atklājums pārsvītroja Marijas tēlu. Tātad viņa loģiskajos spriedumos ir iezagusies kaut kāda kļūda. Bet kāda? Viņš to meklēja un neatrada, strīdējās pats ar sevi, un tas neveicināja dvēseles mieru.

Mājās viņš nāca izklaidīgs un uzbudināts, Gaļina neko nejautāja, ar viņu izturējās saudzīgi un uzmanīgi kā ar smagi slimu. «Taču tā ilgi turpināties nevarēja un reiz viņa uzdeva nobriedušo jautājumu: «Kas ar tevi, Serjožeņka, notiek? Vai tev ir nepatikšanas?»

Melot, locīties un izlikties viņš nevarēja. Vai arī negribēja. Cenšoties neskatīties sievas sastingušajās acīs, viņš pateica visu, kas bija šai situācijā vajadzīgs. Viņa ir laba sieva un lielisks cilvēks, bet par nožēlošanu mīlestība ir pazudusi un ģimenes dzīve viņu ir sākusi nomākt. Viņš ir mēģinājis cīnīties, bet ar to neko nevar izdarīt. Tā kā…

Izteicis, viņš izgāja uz balkona un aizsmēķēja, jūtot sevi kā nodevēju. Gaļina guļamistabā visu vakaru klusi raudāja, pēc tam aizgāja pie mātes. Nākošajā dienā, atgriezies no darba, viņš atklāja, ka viņas un Kirila mantas ir nozudušas. Dzīvoklis uzreiz kļuva tukšs, un Elefantovs sevi sajuta kā bāreni.

«Nekas,» Sergejs sakoda zobus. «Vismaz tā ir godīgāk.»

Marija nekādi nereaģēja, kad viņš pastāstīja par notikušo, it kā viņa personīgajai dzīvei nebūtu ne mazākā sakara ar viņu. Viņa bija pilnībā pārņemta ar savām jaunajām rūpēm. Toljans atnesa spilgti ilustrēto rietumvācu katalogu «Dzīvokļu interjeri», un viņa aizrautīgi studēja to visos sīkumos. Elefantovam pazibēja doma, ka, ja gadījumā viņa tikpat pašaizliedzīgi nodarbotos ar informācijas pārraides teoriju, tad sasniegtu nozīmīgus panākumus. Bet, ja atļautos tik daudz laika ziedot lasīšanai, tad pārlasītu visas savas bibliotēkas grāmatas.

Bet… Pēdējos gados viņa bija izlasījusi tikai dažus stāstus un arī tikai tādus, kam bija skaļa popularitāte intelektuāļus tēlojošo mietpilsoņu vidē. Lasīja ļoti lēni, kā otrās klases skolniece — tā izpaudās iemaņu trūkums. Spriedumi par grāmatām un kinofilmām viņai nebija patstāvīgi, bet virspusēji, lai neteiktu — primitīvi. Visu to viņai iecietīgi piedeva— sak', ko var prasīt no skaistas sievietes!

Iemīlējies Elefantovs gatavojās pacelt viņu līdz savam līmenim, piemeklēja iemīļoto autoru grāmatas, iedomājās, kā viņi apspriedīs, cerēja, ka spēs viņai noformēt patstāvīgu pozīciju.

Bet… Marijai atradās simtiem iemeslu, kas traucēja izpildīt nosprausto programmu. Viņas interpretācijā viss brīvais laiks tika izlietots saimnieciskajām rūpēm un bērna audzināšanai, taču Elefantovs redzēja, ka viņa tam ziedoja nevis stundas, bet arī veselas dienas.

Aizbraukt uz pilsētas tālo galu pie paziņas paskatīties ādiņas plikādas kažociņam, pēc tam pēc rekomendācijas meklēt labu kažokādu meistaru, visu ar viņu norunāt, pierakstīties rindā. Vēlāk pie citas pazīstamās vajadzēja piemērit somu zābakus, tad kurpnieka meklēšana, kurš var akurāti atšūt stulmus pēc kājas formas.

Pakāpeniski Elefantovs saprata, ka šī darbošanās nekad nebeigsies, vienu vietā radīsies citas, Marijai atņemot spēkus un laiku. Skrējiens līdzīgs skrējienam vāveres ritenī. Bet vai var nosodīt sievieti, kas grib būt eleganta? Dzīve ir dzīve! Viņa ir jauna un pati ir spiesta rūpēties par sevi. Vai patiesi būtu labāk, ja viņa sēdētu pie grāmatām un ģērbtos tajā otrās šķiras apģērbā, ar kuru ir piebāzti rūpniecības preču veikali? Elefantovs iedomājās, kāda izskatītos Marija kleitā, kurpēs un mētelī, kas nopirkti brīvā tirdzniecībā. Nē, kaut ko tādu varētu gribēt tikai pats rūdītākais liekulis. Un tomēr… Ir ne mazums sieviešu, kas ar panākumiem apvieno dabīgo tieksmi pēc skaistiem apģērbiem ar nopietnu nodarbošanos. Varbūt, ka arī Marija iemācīsies apvienot?

Tādēļ viņš nopriecājās, pie viņas ieraudzījis nupat nopirkto Grīna sējumiņu..

— Atdevu desmit rubļus. Lai stāv Igoriņam!

Elefantovs neatzina pirkumus pie spekulantiem. Lai gan, no otras puses — kur vēl var dabūt labu grāmatu? Tikai — vai to Igoriņš izlasīs? Grāmatu dabūt ir vieglāk nekā iepotēt interesi lasīt. Bet kas nodarbojas ar puiša audzināšanu? Vecmāmiņai ir tikai vienas rūpes — pabarot un padzirdīt. Atnākusī māte? Viņa vairāk runā nekā dara. Daudzie onkuļi, kas ar viņu spēlējas kā ar kaķīti?

Starp citu — tas jau ir cits temats.

—   Iedosi izlasīt? — Elefantovs pārlaida ar roku pār ap vākojumu.

Grīna pasakainā fantāzija viņu aizrāva no bērnu dienām.

—   Protams.

—   Starp citu, vai tu zini, ka Grīns nekad nav ceļojis?

—    Zinu. Viņš bija dzērājs, strādāja ostā, neko nav redzējis. Izdomāja un rakstīja…

Tāds nievājošs lielā romantiķa vērtējums uzreiz atsita jebkādu patiku turpināt sarunu. Bet grāmatiņu viņš paņēma.

Sergejs jau saprata visu savu sapņojumu neauglību. Nežinsku neinteresēja tas, kas pēc viņa priekšstatiem viņai būtu jāinteresē. Tā bija rūgta patiesība. Precīzāk — puse patiesības. Bet otrā puse bija vēl rūgtāka — arī viņš pats Mariju ne pārāk interesēja. Šo domu viņš centīgi dzina prom un pat centās izrādīt, ka viņas vispār nav, bet viņa parādījās atkal un atkal un jāatzīstas, ka katrā reizē viņai bija kaut kādi pamatojumi, pēdējā laikā — arvien svarīgāki.

Aizbildinoties ar aizņemtību, viņa atteicās kopā ar Sergeju pavadīt brīvdienas, bet sestdienā viņš Mariju redzēja Hlistunova mašīnā. Visu svētdienu viņš viņu meklēja. Uz klauvējumiem neviens neatsaucās. Varvaras Petrovnas numurs ilgi neatbildēja, pēc tam klausuli pacēla Igoriņš un atbildēja, ka mammas nav mājās un, kad viņa atnāks, viņš nezina. Balss bērnam bija bēdīga un Elefantovu viņš sauca par onkuli Vaļu.

Kur viņa? Ar ko? Šie jautājumi Elefantovam ēdās, neļāva viņam strādāt, lasīt, atpūsties, gulēt. Viņš jutās slims.

Pirmdien Marija ilgi runāja ar Eģiku pa telefonu. Viņš kaut ko piedāvāja, viņa piekrita. Pēc darba Sergejs gāja viņu pavadīt, uzaicināja uz kino, bet viņa atbildēja, ka steidzas pie Igoriņa.

—   Kāpēc tā? — Elefantovs nesaprata.

«Nu tāpēc, ka tu esi galīgs privātīpašnieks un egoists. Tu nicini Spirku un Eģiku, uzskati sevi par augstāku. Bet kāpēc?

Viņi ir labi, atsaucīgi, saticīgi puiši. Viņi Marijai palīdz un nepretendē uz jūtu monopolu. Viņai ar puišiem vieglāk un vienkāršāk nekā ar tevi. Ne velti viņa uztur ar viņiem vienmērīgas, labas attiecības jau daudzus gadus. Bet tu uzliesmoji kā pulveris un prasi izņēmuma uzmanību tikpat kvēlu kā tevi sadedzinošā kaisle! Tu esi neiecietīgs, nepiekāpīgs un vēl ģimenes cilvēks. Jebkuras attiecības ar tevi rada sievietei ģimenes pavarda ārdītājas reputāciju! Nu ko? Apēdi?»

Neredzamais sarunu biedrs bija indīgs, nežēlīgs un ļauns. Bet vai viņam bija taisnība?

Elefantovs sēdēja viens tukšajā dzīvoklī. Vakars vilkās līdz bezgalībai ilgi. Nebija kur likties. Viņš sāka domāt par Spirku un Eģiku. Viņiem bija daudz kopīga — abiem nepatika ne ar vienu strīdēties, neprata principiālā strīdā aizstāvēt savus uzskatus. Nav apgrūtināti ar īpašiem principiem, necentās būt pirmie jebkurā vietā. Neuzstādīja augstus mērķus un tai pat laikā nepalaida iespēju kaut ko izplēst bez īpaša riska, ja tas ir iespējami, sev. Abi nav pārāk korekti goda jautājumos, viņiem var nesodīti likt ragus. Arī spļāvienu sejā viņi, visticamāk, pārvērtīs nevainīgā jokā. Seku taču nav nekādu — noslaukies un viss.

Nē, līdzināties tādiem jaukiem puišiem viņš nesāks. Bet kas pie tiem pievelk Mariju? Kas? Kas?

Viņi ir ērti. Jā, tieši ērti! Bet vai tad šī īpašība var būt pievilcīga tādai sievietei kā Nežinska?

Elefantova doma mētājās strupceļā. Tas viņam bija pilnīgi nepierasti. Sergejs prata neapstājoties atrisināt jebkuru uzdevumu, ticēja saviem spēkiem, vienmēr rēķinājās tikai ar sevi. Viss, ko viņš bija sasniedzis, bija viņa personīgo pūļu rezultāts, viņa darbaspēju un mērķtiecības prāta augļi. Viņš zināja, cik ir vērts un apzinājās, ka viņam piemīt lielākas spējas nekā daudziem viņa vienaudžiem, tādēļ jutās droši, nebaidījās no autoritātēm, izturējās neatkarīgi no priekšniecības, visos jautājumos viņam bija savs viedoklis, kuru nebaidījās izteikt. Tas ļāva panākt labus rezultātus zinātnē, kolēģu cieņu, atzīšanu, lai arī nelielu, profesionāļu aprindās, īsāk — viņam nekad nebija iemeslu būt neapmierinātam ar dzīvi. Cilvēkam galvenais ir perspektīva. Tā viņš uzskatīja. Bet viņam bija perpektīva. Sergejs nekad nedzinās pēc slavas, godāšanas, milzīgas algas un apreibinošām prēmijām, un ne tādēļ, ka bija askēts un nesavtīgs cilvēks, bet vienkārši uzskatīja, ka tas viss ir otršķirīgi, bet galvenais — darīt lietu, un to paveikt labi, lai rastos rezultāts. Tad arī viss, kas pavada galveno efektu, visas papildus parādības — amati, goda nosaukumi, panākumi un materiālā nodrošinātība—nāks pašas par sevi.

Elefantovam nepatika lielīties un publiski priecāties par sīkumiem. Principā viņš bija vienaldzīgs pret skauģu nelabvēlību, nepiedalījās slēptajā cīņā par labāku vietu, desmit rubļu pielikumu pie algas, par priekšniecības labvēlību.

Pēc viņa domām, katram bija sava vērtība, kas ir skaidri saskatāma ikvienam gudram un reāli domājošam cilvēkam, un šo vērtību nevar mākslīgi pacelt ar sīku knosīšanos, intrigām, pielīšanu un glaimošanu. Tādus uzskatus nevarēja sašķobīt uzpūstu autoritāšu piemērs, kuri bija pratuši pa apkārtceļiem piekļūt pie ilgotā krēsla un ar dzelžainu tvērienu ieķērās tā rokturos. Tādi visu dzīvi dreb bailēs, ka krāpšana atklāsies un nāksies atstāt svešo, lai arī iesildīto, vietu.

Viņš neatskatījās uz citiem, neapskauda tos, kas bija veiksmīgāki, tikuši tālāk, labāk piemērojušies un veiklāki. Viņš darīja savu Darbu, un Darbam bija jāizsaka viss. Tramplīns ir gandrīz uzcelts, atliek tikai lēkt. Un Sergejs bija pārliecināts, ka viņam arī tas izdosies, kā izdevās viss, ko viņš uzsāka.

Un pēkšņi viss aizgāja šķērsām. Atklājās, ka Darbs nav pats galvenais dzīvē, bet pats galvenais izrādījās — Marija. Bet viņai nebija vērtīgi viņa sasniegumi, mērķi un perspektīvas. Attiecības ar viņu bija kaut kādas tumšas un sa- piņķētas. Marija dzīvoja pēc viņam nesaprotamiem likumiem un pamudinājumiem, kas viņu vadīja un ko nevarēja izprast.

Cenšoties iekarot viņas mīlestību, Sergejs kaut kā nemanot pazaudēja patstāvību un neatkarību, bet kopā ar to — pašpārliecību. Un, ja runājam atklāti, neko nepanāca. Viņš juta, ka Marija cilvēkus vērtē pēc savas vērtību skalas, pēc kaut kādiem tikai viņiem vien zināmiem kritērijiem, un šeit Sergejs zaudē amorfajam dzērājam Spiridonovam, afēristam Hlistunovam, visiem šiem toļjaniem, aļikiem, sašām, Viktoriem, kurus viņš uzskatīja par nevērtīgiem cilvēciņiem.

Pienāca laiks kārtējai reģionālajai konferencei par informācijas nodošanas problēmām, kura šogad bija izstrādāta uz viņu institūta bāzes.

—  Gatavojies, iepazīsies ar savu zinātnisko vadītāju,— Elefantovs teica Marijai.

Viņa prata ātri pārslēgties un dažas dienas uzcītīgi sēdēja pie tiem materiāliem, kurus viņš viņai bija sagatavojis. Eģiks, Toļjans un citi nozuda kā uz burvju mājienu, strauji samazinājās telefonu sarunu skaits.

«Var taču, ja grib!» — Sergejs bija aizkustināts un ar prieku Nežinskai skaidroja nesaprotamo. Viņam radāspriekš- stats, ka Marijai nesaprotamā ir vairāk nekā viņa izrāda.

Kopējās intereses, tēmas sarunām savu paveica. Šajās dienās viņi atkal tuvinājās. Marija izturējās tā, it kā nekādas atsalšanas nebūtu bijis. Atkal viņi kopā gāja no darba, dzīvi sarunājās, apsprieda nākošo konferenci.

—    Vispār es baidos, — Nežinska atzinās. — Kā es padomāju par tikšanos ar profesoru, kļūst pavisam savādi…

—   Kāpēc? Karpuhins ir ļoti labvēlīgs, mīksts cilvēks.

—   Es jau ne par to! — viņa īgni atmeta ar roku. — Es taču ne velna nezinu, bet te vajadzēs kaut ko apspriest, atbildēt uz jautājumiem…

Tas satrauca arī Elefantovu. Viņš pats juta, ka forsē notikumus. Ne tikai vienkārši Mariju pastumj, kā to kādreiz solīja, bet velk to sev līdzi ar tādu ātrumu, kas ir lielāks par to, uz kādu viņa ir spējīga. Bet citu veidu, kā viņu izkustināt, Sergejs neredzēja. Nekas, ieiesies.

Marija uz Karpuhinu atstāja labvēlīgu iespaidu. Viņš atzina par labu disertācijas plānu, bet, izlasot rakstu, paskatījās uz Nežinsku ar interesi.

—    Jūs domājat ar Sergeju vienā vilnī. Drosmīgi, ar mērogu, perspektīvi! Mēs to noteikti nopublicēsim jau nākošajā krājumā. Starp citu, kāpēc jums neuzstāties konferencē ar ziņojumu?

Marija nomākti pakratīja galvu.

—  Esmu patreiz ne īsti vesela. Nesen pārcietu smadzeņu satricinājumu, nekādi nevaru atlabt…

«Un tomēr — viņa ir aktrise,» — bez nosodījuma nodomāja Elefantovs kā par neitrālu faktu, jo patreizējā situācijā šī viņas īpašība Sergejam nebija bīstama.

Oficiāli konferences atklāšanas diena bija darbadiena, bet, tā kā daļa institūta līdzstrādnieku uzstājās ar referātiem un ziņojumiem, bet daļa — nodrošināja dalībnieku sadzīvi un atpūtu, laboratorijās palika nedaudz cilvēku.

—Ne pūkas, ne spalviņas, — Marija novēlēja Elefantovam, kurš kā vienmēr pēdējā bridī pārskatīja ziņojuma tēzes.

—   Vēlu veiksmīgi uzstāties.

—   Nāksi paklausīties?

Viņa sekundi klusēja, it kā kaut ko aprēķinot.

—   Iespējams, ka nē. Jūtos — ne sevišķi, bet vakarā — jāspricē vēnā.

Nepatiesības noti viņas balsī varēja uztvert tikai Sergeja saasinātā uztvere. Vai viņa pārāk attīstītā un aizdomīgā iztēle?

Elefantovs uzstājās sekmīgi. Viņu apbēra ar jautājumu krusu. Sergejs atbildēja ātri, īsi, precīzi, nožēlojot, ka Marijas nav zālē.

Kad izsludināja pārtraukumu, viņš nemanīti aizgāja un atgriezās laboratorijā. Sektorā bija palicis tikai Spirka. Uz Marijas krēsla stāvēja viņas somiņa, kurai priekšniecības acīs bija jāliecina, ka viņa ir izgājusi uz brīdi, bet patiesībā tas nozīmēja, ka viņa dienas beigās vēl ienāks.

Elefantovs apsēdās pie sava galda. Neparedzētā Marijas prombūtne viņu satrauca. Kāpēc viņa neteica, ka gatavojas aiziet? Kur viņa ir? Kādreiz viņu šie jautājumi satrauca. Tagad katra Marijas prombūtne izraisīja trauksmainas, nesaprotamas jūtas. Un greizsirdību. Viņš taču tagad viņu mīlēja. Un zināja, kas var būt aiz šīm prombūtnēm—īsām, nevainīgām pārrunām koridorā, telefona zvaniem.

Elefantovs nekad nebija greizsirdīgs uz sievu. Pirmkārt, viņa nedeva iemeslu, bet otrkārt, viņš droši zināja, juta, ka citi vīrieši viņai vienkārši neeksistē. Par Gaļinu viņš bija pārliecināts. Par Mariju — nē. Un par kādu pārliecību var būt runa, ja viņa pati tieši pateica, ka negrasās piederēt tikai viņam!

Iezvanījās telefons. Spirka pacēla klausuli.

— Marijas nav. Nē, šodien viņas vairs nebūs.

Elefantova trauksme pastiprinājās. Spirka acīmredzot nojauta, kur viņa ir. Arī izskats viņam bija diezgan drūms. Tātad…

Sāpīgi jūtīgā, sūrstošā Elefantova intuīcija skaidri uztvēra no tukšā Nežinskas krēsla un maskēšanās nolūkā atstātās somiņas plūstošos viļņus, kas nesa kaut ko nosodāmu, netīru, apkaunojošu. Iekustējās vēlme aizbraukt pie viņas uz mājām, bet tad iedomātais kauns varēja kļūt reāls. Sergejs, kas vienmēr bija pārliecināts par sevi, tagad juta tukšumu un bezspēku, nepierastas jūtas, kas pēdējā laikā atkārtojās arvien biežāk.

Elefantovs no darba aizgāja, bet uz konferenci neatgriezās, gāja mājās. Ēst negribējās. Ar pūlēm sevi piespieda izdzert glāzi tējas un apēst maizes šķēlīti ar sviestu. Gaļina vienmēr uz viņa pārnākšanas laiku gatavoja garšīgas vakariņas. Kā viņa tagad? Ko pateica Kirilam? Vajag viņus apciemot, bet kauns… Un vajag noformēt šķiršanos… Tik daudz gadu nodzīvots. Tos nosvītrot bez sāpēm ir neiespējami… Zaudēt vienmēr ir sāpīgi… Bet ko iegūsti vietā? Mariju?

Kā gudrs un tālredzīgs cilvēks Elefantovs saprata, ka ar Nežinsku viņam nekas nesanāks. Bet šī sapratne bija dziļi zemapziņā. Tai uzpeldēt un veidoties par precīzu domu viņš neļāva. Arī apziņā viņš nepieļāva daudz citu skaidru un pareizu domu par Mariju. Var pat teikt, ka attiecībā uz viņu zaudēja gan prātu, gan tālredzību. Tiesa, ne līdz beigām. Gaļina un Marija… Viena domāja par darbu un ģimeni, otra —tikai par sevi, lupatām, izpriecām. Viena—viņu mīlēja uzticīgi un pašaizliedzīgi, otrai viņš bija tikai viens no daudzskaitlīgajiem «draugiem».

Taču Marijas mati smaržo pēc meža. Jebkurš sīkums, kas saistīts ar Mariju, uzbudina visu viņa būtību, bet katra tikšanās ar viņu — svētki. Pat viņas apģērbs Sergejam liekas neparasts un īpašs.

Elefantovs atcerējās, ka pirms trim gadiem bija vienaldzīgs pret Mariju. Kā tas tā varēja būt? Bet varbūt tā arī bija labāk? Tā bija mīla, kas viņam atnesa pastāvīgu rūgtumu, mokas, sāpes. Bet vienaldzībā slēpās miers un neievaino- jamība!

Viņš aizdomājās. Nē, bez jūtām pret Nežinsku viņš būtu nabadzīgāks.

Klusumu pārtrauca telefona trinkšķis.

—   Labvakar!

Marija!

—   Sveika, Mašeņka!

Trauksme, šaubas, pārdzīvojumi, aizdomas un sāpes nozuda bez pēdām.

—   Vai tu mani meklēji?

Dienas beigās viņš zvanīja uz darbu, un Spirka kā dresēts papagailis pārstāstīja, kas par viņu ir interesējies.

—   Jā, iegāju.

—   Nelāgi jutos un aizgāju uz mājām atlaisties. Tagad man jāiet uz pilināšanu vēnā.

—   Nabaga maziņā!

Elefantovs viņu patiesi pažēloja.

—   Kā tavs referāts?

—   Normāli. Žēl, ka tevis nebija.

—   Nekas! Tu taču vari to nolasīt speciāli man?

—   Protams! Nāc rīt ciemos.

—   Labi.

Elefantovs no prieka palēcās uz krēsla. Tagad viņam šķita, ka visas nesenās šaubas nav izēstas olas vērtas.

Ar grūtībām viņš sagaidīja nākošo dienu. Pēc darba nīka, gaidot zvanu pie durvīm. Marija kavējās. No ielas atskanēja savāds automobiļa signāls: fa - fau - fau! Viņš izgāja uz balkona. Marija gāja pāri ielai, bet pretējā ielas pusē stāvēja ar dažādiem grabuļiem izrotāta «Lada», kuras šoferis — jauns, ūsains puisis — izliecies pa logu, centās pievērst viņas uzmanību ne tikai ar jokaino signālu, bet arī no rīkles nākošiem izkliedzieniem. Marija nereaģēja, un «Lada» izkustējās no vietas.

—  Ko tu kavējies? Esmu nogaidījies,—viņš noskūpstīja Mariju uz gludā, smaržojošā vaiga.

—   Spirka piesējās. Nāca līdz pat mājai. Tur es ar viņu atvadījos, nedaudz pagaidīju un ielēcu mašīnā.

—   Šajā?

Elefantovs pamaja uz logu.

Marija sāka smieties.

—   Nē. No vienas izkāpu, bet otra jau bremzē. Sauca sev līdzi.

Ja Marija atbrauca ar mašīnu, tad tikai ar šo. Nevienas citas mašīnas tuvumā nebija. Bet noskaidrot neko negribējās, un neatbilstība starp to, ko Nežinska runāja un to, ko redzēja Sergejs pats, pievienojās pie tām daudzajām neskaidrībām, kas viņam nedeva mieru visu pēdējo laiku.

—   Kurp tad tevi sauca?

—   Nezinu. Neinteresējos. Es taču jau atnācu, kur gribēju .

Šie vārdi uzlēja viņa dvēselei balzamu.

—  Tevi vienu nedrīkst laist uz ielas! Vajag iet vienmēr kopā ar tevi!

—  Nu, nu, — savilkusi lūpas trubiņā, ar vieglu pārmetumu Marija izteica. — Tu gribi mani iesēdināt kastītē! — Viņa savienoja saliektās plaukstiņas, rādot, kā tieši Sergejs grib viņu norobežot no apkārtējās pasaules. — Tā nedrīkst!

«Kāpēc nedrīkst?» — neizpratnē Elefantovs nodomāja, bet neko neteica. Marijas klātbūtne tā priecēja un saviļņoja, ka skaidro domāšanu viņš pazaudēja pilnīgi. Tā vienmēr mēdza būt.

—   Paēdīsim vakariņas?

—   Paldies! Es neesmu izsalkusi.

—   Mašeņka, cik ļoti esmu pēc tevis noilgojies…

—   Es zinu, citādi nebūtu atnākusi, es taču atkal esmu apslimusi…

—Tu pat nevari iedomāties, cik daudz tu man nozīmē…

—   Tu esi kļuvis pavisam citāds… Tu tik ļoti uztraucies.

—   Jā, kad es tevi gaidu un nezinu, atnāksi vai nē…

—   Un, kad atnāku, arī uztraucies…

—   Arī uztraucos, — Elefantovs bija pārsteigts par to, ka Marija precīzi jūt viņa noskaņas. Tas ir labi vai slikti? «Kāpēc?» Elefantovs gribēja jautāt un atkal nepajautāja. Kam gan vārdi! Būtu tūkstoš lūpu, lai vienlaicīgi varētu skūpstīt visu Mariju, neizlaižot ne centimetra maigās ādas, desmit rokas, lai viņu glāstītu tā, kā neviens vīrietis pasaulē nav glāstījis savu iemīļoto…

Tagad viņš juta tādu maigumu pret blakus gulošo kailo sievieti, ka neapdomājoties pārgrieztu vēnas un atdotu viņai savas asinis.

—   Mašeņka, bezdelīdziņ, saulīte, zvaigznīte…

—   Nāc pie manis, — satraukti viņa izelpoja.

Pēc tam Marija sāka steigties.

—   Paliec pie manis.

—   Nevaru, mammai solījos atnākt. Jau tā aizkavējos, vajag piezvanīt. Tikai tūlīt ieiešu dušiņā…

Iznākot no vannas, viņa uzrāpās uz rakstāmgalda, uzlika kājas uz krēsla rokturiem un piebīdīja telefona aparātu.

Maigumā tvīkstošais Sergejs glāstīja šaurās pēdas, gribēja noskūpstīt pirkstus, bet nokaunējās. Un tad pat nodomāja, ja Marija pilnībā atbildētu uz viņa jūtām, tad viņš nebaidītos sevi pazemot viņas acīs ar tādu jūtu izpausmi. Nē, ne viss viņiem rit gludi, ne viss. Un tieši tuva zaudējuma priekšnojautas saasina mīlu un dara to tik mokošu.

—   Mamma, sveika! Jā, jā, tūlīt braukšu! Jā, tā iznāca, aizkavējos. No automāta. Jā, pie mājas…

Sergejs tīksminājās par viņas ķermeni, mazo, akurāto galviņu, mandeļveidīgiem nadziņiem, kas bija klāti ar tumši sarkanu laku, bet viņa otrais «es» bezkaislīgi fiksēja, ka viņa prasmīgi melo, lai gan intonācija, gan sejas izteiksme bija absolūti patiesīgas. Taču melus viņa izmantoja viņa dēļ, tādēļ nosodīt viņš nevarēja.

—   Zini, ko es tev gribēju teikt, — apģērbusies Marija apsēdās blakus, bet skatījās kaut kur sāņus. — Tev jābūt mierigākam. — Viņa ieturēja pauzi, bet viņš klusēja, gaidot turpinājumu.

—   Tu visu laiku skaties uz mani, staigā pa pēdām, esi greizsirdīgs. Tā taču nevar! Tas pievērš uzmanību un vispār. .. Jātur sevi rokās…

Otrais Elefantova «es» pateica priekšā: «Lai nu kas, bet viņa gan prot turēt sevi rokās! Sarunāties ar tevi, Spirku, Eģiku, Astahovu tā kā ar svešiem. Neviens muskulītis sejā neiedrebēsies! Aktrise!»

Sergejs negatavojās noskaidrot attiecības un nebija tam gatavs. Vienīgais, ko viņš varēja atbildēt pēc Marijas prātīgās un kopumā pareizās tirādes, izskanēja kā bērna šļupsti:

—   Bet es taču tevi mīlu!

—   Nu mīli uz savu veselību! Kas tev traucē?

«Viņa runā tā, it kā tas attiektos tikai uz tevi vienu pašu!»

—   Taču mīla rada greizsirdību un visu pārējo…

Marija nopurināja galvu, un šajā kustībā bija jūtama zināma saērcinātība.

—    Nu ko tu atkārto par to greizsirdību! Skat, kāds Otello! Saņemies! Lūk, Valentīns, — viņas balss ieguva atklāti pamācošu intonāciju, — viņš taču nemainīja savu attieksmi pret mani. Saproti? Neizmainīja!

«Uz kurieni viņa velk?»

Bet pārdomāt radušos jautājumu viņš tagad neatļāvās. Ja jau viņa pati iesāka par Spirku…

—   Starp citu, Mašeņka, sen jau gribēju tev pajautāt…

Viņa sarauca uzacis.

—   Kad tu zvanīji no Hostas… Atceries? Man likās… Vispār… Tu teici viņam «skūpstu» sarunas beigās?

Vienkārši Elefantovs gribēja pārliecināties par savu aizdomu nepamatotību. Un pārliecināt bija viegli. Viņš bija gatavs noticēt, ka Spirka teica «es arī» jau apklusušajā klausulē speciāli, lai viņu pakaitinātu. Marijai ir pietiekami tagad tikai iesmieties, atjokoties, vienkārši — sabužināt viņam matus vai viegli iesist pa pakausi — skat, cik greizsirdīgs — lai viņš akli noticētu uz visiem laikiem un atviegloti uzelpotu. Bet…

—    Es neatceros, — viņa runāja nesatricināmi un nedaudz domīgi. Un no šīs nesatricināmības un domīguma pa gabalu bija jaušams viltus. Tādas lietas nedrīkst neatcerēties. — Vispār man nav paraža kaut ko tādu runāt.

Nesatricināmība nepalīdzēja. Atbildes nenoteiktība, kuru var virzīt uz jebkuru pusi, atkarībā no sarunu biedra informētības pakāpes, tikai pastiprināja Sergeja šaubas.

—  Un pēc tam Spirka izstāstīja, kā jūs abi dzērāt konjaku un šampanieti pie tevis numurā…

—   Nu un tad? — Marija skatījās izaicinoši, auksti un nicinoši. — Jā, es varu iedzert ar vīrieti viesnīcas numurā. Un kas no tā izriet?

No tā izriet parasti tas, par ko aizrautīgi stāsta pikantu piedzīvojumu mīļotājs lieloties, ko apspriež un izgaršo visādi netīri tipi un uz ko, nejau bez nodoma, aprēķināti lika saprast pats Spirka, lai viņu izprovocētu.

Marija saprata, ka jautājums iznācis retorisks.

—  Tu taču zini, ka es dzeru ļoti mēreni un nekad nezaudēju pār sevi kontroli. Pat, ja izdzerts daudz, tas nenozīmē, ka dzēra līdzīgi…

Spirka apgalvoja, ka tieši līdzīgi. Un kāda gan nozīme detaļām! Kas cik izdzēris — ir gan svarīgi! Jautājums ir nevis detaļās, par kurām viņa runā, bet gan galvenajā, kuru apiet klusējot. Marija atļāva nojaust, sak' — var atļauties brīvību. Parasti to vērtējam kā nosodāmu, bet tas neko nenozīmē. Pēdējā brīdī tā var pārvērsties par nepieejamu cietoksni, kad liecinieku šādai brīnumainai pārvērtībai jau nemēdz būt…

—   Un vispār, — Marija pārgāja uzbrukumā. — Es tev jau teicu par mūsu attiecībām ar Valentīnu! Tagad es atkārtojos! Ceru, ka esi apmierināts? Vai gribi apspriest vēl kādu? Sāc! Kas gan ir nākošais?

Toņa neslēptais naidīgums Elefantovu sabiedēja. Rakājoties pagātnē, viņš var tikai sakaitināt Mariju un viņu pavisam pazaudēt.

—   Ta nē, tu mani ne tā saprati, — viņš atkal sāka žēli šļupstēt. — Es negribu ne par vienu runāt un tevi uzbudināt.

Viņš taisnojās, bet dvēseles dziļumos viņam bija pretīgi. Viņš taču ne ar ko nav vainīgs.

—   Nu labi, — Marija atmaiga, — man ir laiks.

—   Es tevi pavadīšu.

Neskatoties uz iebildumiem, viņš ar taksometru aizveda Mariju un atvadoties stipri saspieda viņai apakšdelmu.

—   Paldies tev.

—   Par ko? — viņa pasmaidīja.

—   Par to, ka atnāci. Un nedusmojies. Es neko aizvainojošu negribēju teikt.

Marija pamāja un neatskatoties aizgāja uz māju.

Sergejs pēc tuvības ar Mariju izjuta dvēselisku pacēlumu, spēka pieplūdumu, spirgtumu un pārliecību. Tiesa, iekšā vienmēr rosījās tārpiņš. «Kāpēc viņa man kā piemēru atgādina Spirku? Vai tad mugurkaula trūkums un sevis necieņa ir labas īpašības? Kādi kritēriji viņu vada?»

Un viņš ļāva vaļu šīm domām, pacilāti domāja par savu mīļoto, nenojaušot, ka jau ir ieslēgts tās bumbas mehānisms, kas sašķaidīs drupās visas ilūzijas par Mariju.

Nākošajā dienā Elefantovs atkal aizbrauca uz Maskavu. Viņa jautājums bija pēdējais zinātniskās padomes darba kārtībā, bet viņš bija mierīgs. Karpuhins teica, ka nopietnu iebildumu nevienam nav — parastās piezīmes par sīkumiem. Un — tiešām.

Priekšsēdētājs īsi ziņoja lietas būtību, raksturoja Elefantova priekšlikumu kā jaunu un neapstrīdamu interesi izraisošu. Rezultātā ieteica piestrādāt pie materiāla, parādīt praktiskās iespējas nodot informāciju ārpus parastajiem kanāliem. Pēc tam zinātniskā padome ieteiks rekomendāciju ieslēgt tēmu viņu institūta plānā. Vai ir citas domas? Citu domu nebija. Jautājuma apspriešana ilga piecas minūtes.

—    Esi apmierināts? — Karpuhins jautāja, — mēneša laikā paspēsi?-

«Paspēšu divās dienās,» — Elefantovs gribēja teikt tīru patiesību, bet pārdomāja.

—   Pacentīšos. Lai arī piezīmes sameta visai nopietnas.

—   Bet ko tu domāji, brāl? Mūsu firmai līmenis! O-ho-ho!

Elefantovs uz ielas izgāja laba noskaņojuma.

—    Pagaidi, Serjoga, — viņu panāca Volodja Kaļina, bezvadu sakaru nodaļas vadītājs.

—    Sapņi piepildās, vecais! Man prieks par tevi. Viss piepildās, ja no visa spēka sit pa vienu punktu. Tiesa, — viņš iesmējās, —jautājums tikai par to, cik ilgi tam vajag laika. Reizēm visu dzīvi nodauzīsi kā dzenis, bet rezultātu nekādu! Tā kā tev ir veicies!

Volodja bija gudrs puisis, diezgan pazīstams, neskatoties uz savu jaunību, teorētiķis un labs administrators. Piedevām — liels dzīves mīļotājs, jokdaris, neskaitāmu anekdošu zinātājs un pastāvīgs temida, saviesīgu svinību galda vadītājs jebkuros svētkos. Ar Elefantovu viņus vienoja savstarpējas simpātijas.

—   Vai saprati, kurp es velku?

Pēc viltīgā acu piemieguma Sergejs, protams, visu saprata, bet nolēma patēlot un centās parādīt nesapratni.

—   Ne gluži.

—   Savādi, tu taču esi apķērīgs puisis. Redzams, tev ir nesapratne par atlasi. No tevis pienākas!

—Nu ko! Nāksies pakļauties tādam tiešam spiedienam. Kurp iesim?

—   O, es zinu netālu vienu brīnišķīgu vietiņu.

Kaļina sazvērnieciski paņēma viņu zem rokas.

—   Ko tu domā par kaukāziešu virtuvi?

Elefantovs pacēla acis un sajūsmināti pašūpoja galvu.

—    Lieliski, tur mēs apspriedīsim abpusēji interesantu jautājumu. Un ņem vērā, ka cienāju es!

Pa Gogoļa bulvāri viņi iznāca uz Kaļiņina prospektu.

—   Gribi dzert?

Elefantovs pamāja.

—   Tūlīt nodzersimies aukstu kvasu.

Uz stūra pie kvasa cisternas vijās milzīga rinda.

—   Pārstāj, iesim tālāk.

—   Kāpēc?

—   Te ir cilvēku deviņdesmit, ne mazāk!

—   Nekas! Atri kustas.

—  Iesim, iesim, — Elefantovs aizvilka Kaļinu^ev līdzi. Tas sāka smieties.

—   Es pat nedomāju apstāties. Tas bija tests tev. Prelūdija īstai sarunai.

—   Kas par testu?

—Nu paskaidro tu man. Kāpēc tu aizgāji? Tu taču gribi dzert?

—   Nu un tad! Iztērēt četrdesmit minūtes kvasa krūzes dēļ? Un nav jau tikai laiks! Atvaino! Nīkt, skatīties uz sasvīdušajām fizionomijām… «Kas pēdējais? Nē, es aiz šī vīrieša… Jūs šeit nestāvējāt!» Bezmērķīga, velta laika pavadīšana… Un vispār…

—  Nu, nu! Formulē precīzāk! — Kaļina pat pasteidzās uz priekšu, lai viņam ieskatītos sejā.

—Nu labāk paciest. Bet, ja vēlies precīzu formulējumu, tad zini, ka piedāvājamais kvasa trauks uz mērķtiecības svariem nepārsniedz nepatīkamās sajūtas, kas ir saistītas ar tā iegūšanu. Vislabākais ir no tā atteikties.

—   Lieliski, lieliski, — Kaļina apmierinājumā laistījās. — Bet cilvēki stāv! Kāpēc?

Elefantovs paraustīja plecus.

—   Dažādās attieksmēs pret savām vēlmēm, iegribām, vajadzībām! Šī rinda ir tikai modelis. Miniatūrs, bet darbojas kārtīgi un ir pietiekami uzskatāms. Tev ir nepatīkami veselu stundu nīkt karstumā, un tu ej projām, bet ir cilvēki, kas ļoti rūpējas par katru, pat sīkāko savu vēlēšanos. Un tās apmierina, nerēķinoties ne ar ko. Rīkļurāvēji!

Kaļina enerģiski žestikulēja, un Elefantovs pagāja soli tālāk.

—   Un spriež šie rīkļurāvēji pavisam savādāk. Sagribas dzert, pazaudēsi pusstundu vai stundu. Nu un tad? Toties paņemšu tad nejau vienu mazu kausiņu, bet divus lielus un pielakšos tā, lai jūtu. Tātad ne velti stāvēju! Vai sāc saprast? Viņi ik reizes sakopo visus spēkus un sit pa vienu punktu. Un mērķi sasniedz! Starp citu, bieži vien tas ir uz mūsu rēķina!

—  Pat tā? — Sergejs brīnījās. — Nu to tu jau par daudz!

—   Nebūt nē! Tu taču aizgāji? Tātad rinda ir par vienu cilvēku īsāka. Un es aizgāju. Par diviem. Bet cik vēl pagāja garām tā|fu, kas labāk pacieš nekā nīkst rindā? Saproti?

Kaļina paklusēja lai ievilktu elpu.

—   Cik reizes tu esi atpūties ar arodbiedrības ceļazīmi? Ne reizi? Sak\ ko nu tur! Es iztikšu! Bet droši vien jūsu kantorī ir cilvēks, kas katru otro, pat katru gadu brauc! Ir taču?

—   Ir, — Elefantovs pamaja.

—    Droši, ka sūdzējās par veselību. Pie jums meklē līdzjūtību, priekšniecībai acīs lien, uz vietējo komiteju skraida. Vai tā?

—   Apmēram tā.

—   Lūk, lūdzu! Tas arī apstiprina manu teoriju.

—  Tu nu gan esi, Volodja! Veselu teoriju uz vienkāršas rindas bāzes radīji!

—   Es taču esmu teorētiķis. Katru dienu nāku no darba, redzu šo cisternu, cilvēkos ieskatos. Viņi uzvedās dažādi— viens stāv un gaida neatlaidīgi, pacietīgi, tikai no kājas uz kāju svaru maina un slauka sviedrus, bet otrs — blēdās, it kā pastaigājas aiz gara laika, bet pats tā vien manās priekšā nokļūt, kaut dažus cilvēkus apiet.

Kaļina apstājās.

—   Vai gribi? Atgriezīsimies! Pats pavērosi.

—   Labi, lai tā būtu. Ticu tev uz vārda.

—   Taču viņiem ir viena kopēja iezīme…

Kaļina apklusa.

—    … Visiem sejas… — viņš noknakšķināja pirkstus, meklējot vajadzīgo vārdu, — neizteiksmīgas, tā to varētu teikt. "

—   Tas ir saprotami. Apgarotību tajās nesaskatīsi. Nodarbība, kas maz veicina pašcieņu, arī apmierinājumu nedod.

—   Tas ir tavā skatījumā. Un arī manā. Patiesībā spēki sadrumstalojas, izniekojas, un mērķi tiek panākti tikai īslaicīgie. Bet paši viņi to nesaprot! Izplēsi ceļazīmi, ieguvi tepiķi, dabūji labākas markas krāsaino televizoru, izsiti dzīvokli — un ir prieks!

—   Hm… Dzīvoklis, tavuprāt, arī sīkums?

—    Skatoties ar ko salīdzināt. Pēc viņu mērogiem — grandiozs notikums, galvenais dzīvē. Bet Karpuhins bija jau docents, doktora disertāciju rakstīja, bet dzīvoja komunālajā dzīvoklī. Tikai nesen saņēmu trīsistabu dzīvokli. Bet jauna māja. Viss kā parasti. Tapetes krīt nost, grīdlīstes atsprāgst, virtuve nokrāsota ar tumši zilu eļļaskrāsu kā sabiedriskā tualete. Sieva sūdzas, ka jātaisa remonts, bet viņam nav laika, jo beidzot monogrāfiju, daudz recenziju, aspiranti… Tā ari dzīvo.

—   Aiz zinātniskām matērijām slēpjoties, aizmirst pasaulīgās lietas arī neder. Tā jau visa mūsu mācītā brālība staigās lupatās un gulēs vīna mucās.

Pirms pusgada Elefantovs tā nebūtu teicis. Bet tagad centās attaisnot Marijas paaugstināto aktivitāti sava dzīvokļa labiekārtošanā, lai viņu neieskaitītu apvainojošā rīkļurāvēju kategorijā, kas spiež viens otru nost rindā pēc kvasa. Starp citu, viņa nestāvētu rindā. Un slāpes ciest arī neciestu. Elefantovs pilnīgi droši zināja, kā viņa rīkotos. Atrastu paziņas, kas stāv pie pašas letes. Vai iepazītos ar pārdevēju. Sliktākajā gadījumā aizsūtītu Spirku. Tas godīgi stāvētu tik, cik vajadzīgs un atnestu kausu un tasītes. Varētu palūgt Eģiku vai Toļjanu — tie atvestu veselu kannu. Bet, ja ļoti iegribētu, tad starp draugiem atrastu tādu, kas var atdzīt pilnu cisternu tieši pie viņas mājas. Jā, tieši tā viņa ir pieradusi risināt visas problēmas. Bet…

Starp darboņiem, ar kuriem viņa ir saistīta, princips «pakalpojums pret pakalpojumu» ir nesatricināms. Bet kādus pakalpojumus viņa spēj veikt? Nekādus, atskaitot… Sergejs atcerējās, ko šajā sakarībā runāja Spirka. Tad viņš par tādām lietām pat domāt negribēja, bet citādi viņas plašos kontaktus un visplašākās iespējas izskaidrot neizdodas. Pie tam… Spirka, protams, ir nevērtīgs cilvēciņš, kurš nodzeras. Viņam nav gribas, rakstura, principu… Bet taisnības labad jāsaka, ka pieradums melot, kult mēli par visu ko, viņam nav.

Elefantova sirds nogrima kaut kur zemu, zemu. Pazuda interese par visu, no labā garastāvokļa nebija ne miņas. Vairāk par visu viņam tagad gribējās vienam ieslēgties istabā, apgulties gultā un aizmigt. Taču blakām gāja Volodja Kaļina un savas jūtas vajadzēja noslēpt.

—  Viss ir pareizi, vecīt, kad strīdas! — Kaļina joprojām runāja iekarsis, aizrāvies. — Bet visa lieta ir proporcijās — cik attiecas uz garīgo un cik — uz materiālo. Lūk, es nākošajā gadā braukšu uz Franciju zinātnieku apmaiņas kārtībā. Lasīšu lekcijas, atalgojums — pieklājīgs. Valūta — cik tik vēlies! Daži skauž — apģērbsies firmā, sapirksies tepiķus, servīzes, bet varbūt arī automašīnu atvedīsi. Bet vai tad par to ir runa? Nu nopirkšu, protams, plikādas kažoku nolādēto, ādas žaketi, džīnas un citus mēslus. Bet vai tad es tādēļ braucu? Man vajag pabūt viņu vidē, pārskatīt literatūru, parunāties ar vadošiem fiziķiem, iegūt materiālu doktora disertācijai. Vēl gribu pasauli apskatīties, Eifeļa tornī uzbraukt, pastaigāties pa naksnīgo Monmartru, paklaiņot pa kafejnīcām, bistro, restorāniņiem. Tas, vecīt, ir interesanti! Arī iespaidi — visai dzīvei! Man patīkamo iespaidu rezultātā iedvesma un jaunas idejas rodas, domas intensīvi strādā, darbs pats darās! Var jau būt, ka atvedīšu disertācijas materiālu!

—   Skaties, ja tu skaļi kliegsi par saviem nodomiem apstaigāt Parīzes restorānus, tad var gadīties, ka tālāk par Tulu neaizbrauksi, — Elefantovs drūmi pajokoja.

Kaļina arī greizi pasmīnēja.

—   Pirms pāris gadiem docents Parnenko atgriezās no VFR. Nekur nebija, neko neredzēja — māja, laboratorija, laboratorija — māja. Ne reizi neaizgāja uz kino, lieku kafijas tasi neizdzēra. Novājēja par četrpadsmit kilogramiem! Toties atveda desmit čemodānus ar lupatām un divdesmit ceturto «Volgu» par čekiem paņēma. Tagad ir atkal atēdies un svarīgs — ne klāt pieiet. Pat ar Karpuhinu sarunājas no augšas. Bet ārzemju komandējuma rezultāts — nulle! Lūk, kuru vajadzēja uz Tulu sūtīt!

Viņi gāja pa Kaļiņina prospektu, nogriezās starp augstceltnēm uz šauru ieliņu un pa to izgāja uz Arbatu.

—  Atnācām, — Kaļina mundri pasludināja, norādot uz vijīgiem burtiem uzrakstīto izkārtni «Šašliki Rioni».

Nelielā, patumšā zāle bija gandrīz pilna ar cilvēkiem, bet oficiante pasūtījumu pieņēma ātri, atnesa uzkožamos, karafi ar šņabi un pudeli «Cinandali».

—   Ko tu tā noskumi, vecīt? — Kaļina jautāja, — kas ir par lietu?

—  Vai tev nešķiet, ka dzīvē nav taisnības? — Elefantovs jautāja. Šņabis ātri iesita galvā, un viņš apreiba.

—    Mēdz būt! It īpaši —ja kaut kas nesanāk. Bet tev, manuprāt, skumt nav iemeslu.

Kaļina uzdūra uz dakšiņas olīvu un jautājoši pacēla to virs šķīvja.

—   Cik es zinu, disertācija tev ir uz sliedēm. Raksti ir spīdoši un pieņemti publicēšanai — tos recenzēja mūsējie. Tu liec jaunai zinātnes nozarei pamatus, perspektīvas — elpu aizrauj…

—   Es ne par to.

Elefantovs izlēja šņabja atliekas.

—   Tava teorija par kvasa rindu manī uzvēdīja domas, ka tie uzstājīgie, nekorektie cilvēki ir labāk situēti nekā tie, kas ir kautrāki un noslēgti.

īstenībā šī doma Elefantovu periodiski mocīja un arī tagad tā neradās bez iemesla. Taču atklāt šo iemeslu Sergejs negribēja un tādēļ atsaucās uz Kaļinas teoriju.

—   Kāpēc?

Olīva uzzīmēja gaisā pusloku.

—   Kaut vai tāpēc, ka var panākt vairāk.

—   Bleķis!

Kaļina akurāti apēda olīvu un kauliņu nolika uz šķīvīša malas.

—   Uzstājība un bezkaunība nevar aizstāt prātu, spējas, talantu.

—    Es atkal par citu. Ņemsim, piemēram, panākumus pie sievietēm…

—   O, jā! — Volodja iesmējās. — Te, kā saka, bezkaunība ir otrā laime. Bet…

Viņš apēda vēl vienu olīvu.

—   Bet arī ar iebildēm. Sievietes ir dažādas. Kā tā, par kuru ir vērts runāt, kas sev nepielaidīs bezkauņu un blēdi lielgabala šāviena attālumā.

Elefantovs vienmēr bija domājis tāpat, bet tagad viņš mīlēja sievieti, kura pastāvīgi saskārās ar blēžiem, un tos neuzskatīja par tādiem. Un tā kā pats viņš nevarēja izskaidrot, kāds tam iemesls, centās iegūt atbildi no jauna, neieinteresēta un gudra cilvēka.

—  Nesaki vis. Tādai publikai uz pieres nekas nav rakstīts, bet tā teicami prot maskēties. Aizsmērēs acis — nemanīsi!

—   Tu spried abstrakti? — Kaļina vērīgi uz viņu noskatījās.

—   Bet kas?

—   Tas, ka tu runā par sievietēm vispār — tas ir viens, bet, kad tu runā konkrēti par sievu, māsu, mīļāko vai vēl kādu — tad tas ir pavisam kas cits.

Kaļina gaidīja atbildi.

—   Vai atceries? Bērnībā spēlējām opanasu. Aizsietas acis un ķer, kuru vari. Man bija kaimiņš — Koļka, gadus piecus vecāks, tad nu, lūk, viņu es nekad nevarēju noķert. Gramstos pa visu istabu — zem galda, uz skapja — nekur nav. Izjautāju — smējās. «Fokuss,» — saka. Nesen viņu satiku, pasēdējām, iedzērām, viņš tad arī atcerējās: «Vai atceries, kā es tevi, maziņu, nerroju? Izeju uz balkona un skatos, kātu locies. Tas tik bija joks! Vai, patiesi, nenojauti?»

Kaļina nosmīnēja un uzdūra kārtējo olīvu.

—  Bet es arī patiesībā nenojautu. Ne tādēļ, ka būtu galīgs muļķis, bet vienkārši blakus bija aizliegtā zona. Man pat domu nebija, ka viņš ies turp… Nu tas tā, starp citu. Bet, lūk, uz tavu jautājumu…

—  Vai tu kādreiz esi domājis, kā ir būt skaistai sievietei?

Kaļina beidza ēst olīvas un tagad domīgi ar dakšiņu

skrāpēja tukšā trauciņa dibenu.

—   Tā, patiesi, ir traģēdija! Iedomājies — vīrieši tinas apkārt, pielien, glaimo un katrs grib tikai vienu!

Hm, šķiet, ka Marija savu stāvokli neuzskata par traģisku.

—  Burtiski plēš gabalos! Viena, pieņemsim, noturēsies, bet divas citas — atmetīs ar roku. «Bet kāpēc gan nē?»

Elefantovam atkal sažņaudzās sirds, un viņš nožēloja, ka uzsācis šo sarunu. Par laimi, pienāca oficiante ar metāliskiemšķīvjiem, uz kuriem kūpēja apetītlīgs šašliks.

—  īsts, no jēra gaļas! — Kaļina lepni teica. — Tagad ielej vīnu!

Sergejs ēda un dzēra, uzlielīja vīnu un gaļu, lai arī nejuta garšu ne vienam, ne otram.

—   Vecīt, paklausies manī uzmanīgi, — Kaļinas balss skanēja no kaut kādas tālienes. — Man ir priekšlikums tev.

—   Vai aicini precēties? — Elefantovs sāka nepieklājīgi smieties.

—   Gandrīz, — Vladimirs nesamulsis spēlējās ar kafijas karotīti. — Nesteidzies un nepārtrauc. Ir ideja — pie mums radīt ārpusjūtu informācijas pārraides nodaļu. Manā nodaļā — tā taču ir bezvadu pārraide!

Viņš pasmaidīja un iedzēra mazu malku.

—  Un pacenties nenokrist no krēsla—tev tiek piedāvāts to vadīt.

Acīmredzot viņš gaidīja vētrainu reakciju — prieku, izbrīnu, bet Elefantovs pat uzacis nepakustināja.

—Noteikumi ir pasakaini — dzīvokli saņemsi pusgada laikā. Patreiz mums nodod māju Biruļevā. Tēmas — izplānosi pats. Aprīkojums, aparatūra — kādu tu gribēsi. Nu un viss pārējais — būsi mūsu līdzstrādnieks—disertāciju vieglāk aizstāvēsi, iespējas publicēties, derīgi kontakti turpmākā izaugsme. Es aizbraucu uz diviem gadiem. Rekomendēšu tevi savā vietā_. Atgriezties nedomāju, iešu vai nu uz dokto- rantūru vai… īsāk — perspektīvas ir. Nu kā?

Elefantovs nepanesa galvaspilsētas dzīves ņirbu, milzīgos attālumus, kas dienai atņēma vairākas stundas, troksni, balsis, kņadu un bija saistīts ar dzimto pilsētu. Tas viss kopumā Kaļinas priekšlikumam atņēma jebkādu pievilcību.

Taču negaidīti uzplaiksnīja doma, kas lika viņam palēkties uz krēsla.

—   Bet vai sievai darbs atradīsies?

—   Vai tad tev viņa ir radiofiziķis? Es domāju…

—    Jā, un nodarbojas ar ekstrasensoro sakaru problēmām!

—   Nu kāda runa! Protams, atradīsies.

Lūk, viņš — problēmas atrisinājums! Beidzot šoreiz mezgls būs pārcirsts! Kā viņš, tā Marija atbrīvosies no bijušā, sāks dzīvi jaunā vietā. Kas bijis — aizies. Velns to rāvis! Viņam jau tāpat galva reibst no pārdomām!

Pārliecies pār galdu, Elefantovs savam nākošajam priekšniekam uzsita pa plecu.

—   Uzskati, ka esmu piekritis!

—   Lieliski, vecīt!

—   Lai ari…

Cauri alkohola izsauktajai eiforijai izspiedās realitāte, un apziņā radītā rožainā aina pabālēja. — Es tomēr vispirms aprunāšos ar sievu…

Agrāk visos ģimenei svarīgos jautājumos lēmumus pieņēma viņš un jebkuru no tiem Gaļina uzskatīja par pareizu. Arī viņa sapņoja pārbraukt uz galvaspilsētu. Bet tagad, runājot par sievu, viņš domāja Mariju. Bet tā, pirmkārt, nebija viņa sieva, un, otrkārt, visus lēmumus pieņēma pati, vadoties no tādām ierosmēm, kuras viņam vēl nebija izdevies izprast. Tādos apstākļos piekrist bija acīmredzami priekšlaicīgi, it īpaši, ja ņem vērā, ka bez Marijas viņš negrasījās pārbraukt uz galvaspilsētu.

—   Jā, aprunāšos… Un tad…

Viņa tonis kļuva nedrošs. Neraugoties uz reibumu, viņš saprata, ka ar Mariju nav kopīgas nākotnes.

—   Tikai ātrāk, vecīt! Man ir jārunā ar vadību. Cik ilgi tu vēl te būsi?

—    Vēl varbūt nedēļas divas. Man pa ceļam sadeva veselu kaudzi uzdevumu.

—   Tas ir ilgi. Piezvani viņai.

Elefantovs iedomājās telefona sarunu ar Mariju un smagi nopūtās.

—   Nopietnas lietas norunā, personīgi tiekoties…

Kaļina ar zināmu izbrīnu noplātīja rokas.

—    Nu skaties! Tev redzamāk. Divas nedēļas var pagaidīt, bet labāk tādas lietas neatlikt…

—   Saproti, vajag parunāties… Tad arī izlemsim… — sadrūvējies Elefantovs murmināja.

Viņš atkal ieslīga melanholijā. Asās garastāvokļa maiņas pēdējā laikā viņam bija kļuvušas pierastas.

—   Kad nolemsi, uzreiz paziņo.

—   Labi, — Elefantovs pamāja.

Pēc sešpadsmit dienām viņš piezvanīja Kaļinam un pateica, ka viņa priekšlikumu nevar pieņemt.

—   Ko tu runā, vecīt? — tas brīnījās. — Arī balss tev kaut kāda savāda. Vai kaut kas noticis?

—  Apslimu, — nospiesti atbildēja Elefantovs un atvadījās. Ko viņš varēja paskaidrot?

Sergejs atgriezās dienas vidū, sestdienā. Dažas minūtes domāja, kurp braukt. Patiesībā tāds jautājums viņam nebija — protams, pie Marijas! Bet Sergejs baidījās pie viņas ierasties nebrīdinot, jūtot, ka tas rūgtais un apkaunojošais, kas bija iepinies viņu attiecībās un ko viņš rūpīgi centās neredzēt, var izpausties, ja vizīte negaidīta.

Tiesa, reiz viņš Marijai prasīja, ieliekot intonācijā īpašu jēgu:

—   Vai es varu pie tevis nakt bez aicinajuma?

—   Nu… mani grūti mājās sastapt…

—   Tas nav svarīgi. Varu vai nē?

—   Protams.

Viņa atbildēja tā, it kā nebūtu nekādas apslēptas jēgas šajos jautājumos un atbildēs, it kā viņu attiecībās nebūtu otrās nozīmes, par kurām pati bija norādījusi, sakot, ka nevar piederēt tikai viņam. Un viņš nenoticēja atbildes patiesīgumam, kas ne ar ko nesaistīja, jo no iekšpuses aizslēgtas durvis daudz drošāk no nelūgtā viesa acīm slēpj to, kas viņam nav jāredz, pat vārdos izteiktu aizliegumu. Taču nenoticēja viena, saprātīga viņa «es» puse, bet otra, jūtu, līksmoja — ja neiedziļinās būtībā, tad tieši tā viņai bija jāatbild. Sergejs sadusmojās uz sevi par šo līksmi un nekad neizmantoja viņam dotās tiesības.

—   Labi. Kāpēc vajag iedomāties kaut ko sliktu?

Šoreiz viņš iegāja liftā un, saspringts izgājis no tā, ieraudzīja, ka durvis uz Nežinskas dzīvokli ir plaši atvērtas. Viņš apjucis apstājās.

—   Rokas augšā!

Marija ar sarkanu plastikāta spaini stāvēja viņam aiz muguras un plati smaidīja. Saprotams — iznesa atkritumus. Mājas virsvalkā, bez grima, ar slotiņu rokās, viņa izskatījās pēc meitenītes, kas palīdz mātei saimniecībā.

—   Apsveicu ar atbraukšanu! Ko tu klusē?

—   Tu esi viena?

—    Protams! — viņas balss skanēja tā, it kā savādāk nemaz nevarētu būt. Viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Nāc, noģērbies! Kā izbraukāji?

Viņa bija laipna, labvēlīga, un viņam kļuva kauns par savām šaubām. Šķiet, Marija priecājās par viņu, tātad — noilgojusies, tātad… Sergejs viņu noskūpstīja, viņa atbildēja, bet tad negaidīti atbrīvojās.

—   Nevajag.

—   Kāpēc? Kas noticis?

—   Es neciešu, kad vērsi uzreiz ņem pie ragiem!

—  Par ko tu, Mašeņka, runā? Kādu vērsi? Es tevi mīlu, es ļoti skumu, es gribu…

—   Paskaties uz sevi — tev sejā ir rakstīts, ko tu gribi!

Tas bija aizvainojoši un netaisnīgi, Elefantovs skaidri

sajuta, ka viņa melo, un saērcinātība balsī — centieni šos melus nomaskēt. Starp viņiem bija kaut kas slidens un apkaunojošs. Viņš uzreiz nodomāja, ka Marija ceļas ļoti agri un no rīta nodarbojas ar uzkopšanu un šis darbs ir kaut kā saistīts ar viņas meliem un nedabīgo uzvedību. Elefantovam sāka drebēt lūpas. Viņš sevi sajuta tā, kā jūtas bērns, kas sniedzies pie tuva cilvēka pēc glāsta, bet tā vietā saņēmis pļauku.

—   Man ir jākopjas — Igoriņš jau ir nogaidījies.

—   Kopies! Es ienācu uz brīdi, lai tevi satiktu.

Viņam izdevās savaldīties. Balss skanēja vienmērīgi,

un viņš pacentās, lai frāze iznāktu nevērīga — kā teikt, ie- skrēju garāmejot, un tas, ka viņa aiziet, viņu neapbēdina.

Kā Dieva nepieņemts, viņš izstaigāja koridoru, nez kāpēc ieskatījās virtuvē, uz balkona izsmēķēja cigareti un atgriezās istabā.

Marija sēdēja pie spoguļa, pārliecināti manipulēja ar dažādiem flakoniņiem, sarežģītas formas kastītēm, dažādu krāsu tūbiņām. Viss spilgts, krāšņs, ar iespiestiem, zeltītiem dažādu pazīstamu Eiropas firmu nosaukumiem. Viņas rokas zibēja — strīpiņa, triepiens, punkts…

Eelefantovs nekad nebūtu iedomājies, ka viņa izlieto krāsas ne mazāk par vulgāri uzkrāsotām meičām. Tieši otrādi — tīrā, gludā sejiņa katru pārliecināja, ka viņa pilnīgi neizmanto kosmētiku. Lūk, ko nozīmē gaume. Un prasme slēpt savus noslēpumus. Gan tas, gan cits, bez šaubām, piemita Marijai.

Runāt vai nē?

Viens, divi, trīs… Neskatoties, kā ķirurgs uz instrumentiem viņa nekļūdīgi izvēlējās gan smalkāko otiņu, gan miniatūru zīmulīti, gan pūkainu tamponiņu. Kustības ātras, precīzas, izsvērtas.

Spirka apgalvoja, ka viņa ārkārtīgi nosvērta un praktiska. Elefantovs bija pārliecināts par pretējo, bet viņam arvien biežāk nācās pārliecināties, ka tas pļāpā ne velti un Mariju pazīst daudz labāk. Reizē ar remonta sākumu viņa sadraudzējās ar Toļjanu, kas varēja izgādāt importa mēbeles. Sakritība? Bet tad arī parādījās Aļiks, Saša, Viktors — santehnika, parkets, montāžas darbi. Un vispār viņai nebija nederīgi draugi, kaut kādi romantiski sapņotāji vai sapņojoši romantiķi. Viņiem visiem bija sakari un kaut kādas iespējas. Vienīgi… viņš pats… Lai arī… Šī doma agrāk nebija ienākusi prātā, un viņš tagad pats nodrebēja. Taču tad, kad Marija atnāca uz Sakaru institūtu, viņš vadīja sektoru un bija viņas tiešais vadītājs! Protams, nebija liels priekšnieks, bet vienmēr varēja noslēpt kavējumu vai neattaisnotu prombūtni, izpildīt viņas darba daļu, labvēlīgi atsaukties par viņu laboratorijas vadītājam un institūta direkcijai. Starp citu, viņš to visu darīja — tātad bija derīgs. Šajā institūtā viņš vairs nebija priekšnieks, pie tam pagātnes bija pietiekami, lai pret Mariju viņš attiektos savādāk kā pret citiem, palīdzētu aprēķinos, kad viņa nepaspēja tos laikā paveikt. Tātad viņai nebija nepieciešamības ielaist viņu pie sevis gultā. Līdz. tam, kamēr viņš neierosināja ideju par disertāciju… Velns parāvis! Tā nav sakritība — tā ir izsvērta uzvedības norma, dzīves veids, dāsni savienots ar personīgo izdevīgumu. Nolādētajam Spirkam ir visur taisnība! «Bet, starp citu, tā ir pat labāk,» — pazibēja zemiska doma. «Ja jau Marija ir tik liela aprēķinātāja, tad viņa ar abām rokām turēsies pie manis! Tas, ko es varu viņas labā izdarīt, nav samērojams ar importa klozeta podu. Un priekšlikumam uz Maskavu viņai vajadzētu piekrist.»

Domiņa, ko tur teikt, necienīga. Nospļauties! Lai tikai Marija būtu ar viņu! Mērķis attaisno līdzekļus! Agrāk viņš tā nedomāja. Mainījies? Un ne tikai šajā jomā. Viņš kļuva ci-tāds tajā brīdī, kad Marija paziņoja, ka nevar piederēt tikai viņam. Ar to viņa pārsvītroja Daiļās Dāmas tēlu, bet viņš izlikās, ka nav neko ievērojis. Viens kompromiss dzemdē nākošo, trešo…

Jaunais Elefantovs samierinājās ar sava stāvokļa pazemojošo nenoteiktību un noslīdēja līdz tam, ka ir gatavs mīlas vietā apmierināties ar aprēķinu! Un pats galvenais — viņš visu to lieliski saprata kā saprot pēc narkozes pamodies slimnieks, ka viņam ir amputēta kāja. Bet sāpes ir noslāpētas ar morfiju, un apreibinātajā apziņā vēl slēpjas cerība, ka tas ir tikai drausmīgs un nelāgs sapnis. Pamodies viņš būs vesels un abas kājas, protams, būs savā vietā… Un viņam, nabadziņam, tik vien atliek, kā auklēt savu šaubīgo cerību — neko citu darīt nav viņa spēkos…

Runāt vai nē?

Marija rūpīgi krāsoja lūpas. Sākumā ar tumši brūnu lūpkrāsu, pēc tam ar aveņkrāsas, kurai bija perlamutra spīdums.

Elefnatovs atcerējās, ka pirms trim gadiem kārtējās tikšanās laikā viņš to lūdza noslaucīt lūpas. «Citādi pārradīšos mājās apzīmēts,» bet viņa, aukstasinīgi ieskatījusies spogulītī, mierīgi teica: «Sīkums, vēl pāris skūpstu — un viss no- berzīsies.»

Runāt vai nē?

—   Nu, lūk, arī viss! Esmu gatava.

Marijas seja bija netverami mainījusies. No sākuma viņš nevarēja saprast — kāpēc? Bet tad viņš ievēroja kādu sīkumu — viņai bija nedaudz iezīmētas lūpas, tas skatu nemaz nebojāja, bet tagad lūpkrāsa nosedza nenozīmīgo dabas kļūdu, pievienoja viņas ārienei nenozīmīgu plusu. Marija labi zināja detaļas vērtību — desmitiem šādu niecīgu plusiņu kopsummā deva pārsteidzošu efektu.

Marija pienāca pavisam tuvu un skatījās tieši, it kā cenšoties saskatīt savu pūļu atspulgu, bet neko nejautāja. Viņa vispār nekad neinteresējās par to, ko apkārtējie domā par viņu. Vai arī tēloja, ka neinteresējas.

—  Tu esi vienkārši skaistule! Par tevi pilsētā nav skaistākas sievietes!

—  Ir, ir, — iecietīgi noteica Marija, vēl būdama apmierināta ar radīto iespaidu.

— Man — nav…

Viņa tikpat iecietīgi atmeta ar roku, un Elefantovs pilnīgi skaidri saprata, ka, lai arī Marijai ir patīkama viņa sajūsma, tā viņu dziļi neskar — nejau viņa dēļ tika šis izskats tik rūpīgi darināts, nejau viņa dēļ tika uzvilkta jaunā blūzīte ar piles veida izgriezumu un uzvilkts krūšturis, kas pacēla krūtis. Viņa stāvēja līdzās — apžilbinoši skaista, saposusies, laipni smaidoša un ārēji viss bija kārtībā, nekādu iemeslu nemieram, bet viņš juta, ka starp viņiem ir plāna ledus plēksnīte un sieviete tajā pusē — pilnīgi sveša, tāla un nepieejama.

Un viņš, jau ne par ko nedomājot, ar visu spēku iesita pa šo šķērsli: ātri, kvēli izgāza vārdu virkni, kurā Kaļinas priekšlikums jaucās ar lielisko perspektīvu un galvaspilsētas dzīves priekšrocībām… Viņš steidzās, nervozēja, juta, ka vārdi nesasniedz mērķi, ka — ne tagad un ne tā vajadzēja runāt par tik nopietnu tēmu. Redzēja sevi no malas — uztrauktu un apmulsušu un Mariju — vienaldzīgi mierīgu. No tā vēl vairāk uztraucās un tik ļoti steidzās, ka sāka pat nojukt sakāmajā, bet tas viņam vispār bija neraksturīgi…

Kad viņš apklusa, sāka runāt Marija. No sākuma — mierīgi, vēlāk — arvien vairāk saērcinoties un paaugstinot balsi. Viņa pārmeta Sergejam, ka viņš domā tikai par sevi, bet viņai ir saistības pret bērnu un veco māti, kurus viņa nevar pamest, arī veselības stāvoklis neļauj strauji lauzt dzīves veidu, pamest šo vietu un sākt iekārtoties no jauna pilnīgi svešā pilsētā starp nepazīstamiem cilvēkiem, un viņš pats varēja saprast un nelikt viņai lieku reizi nervozēt, ja būtu smalkjūtīgāks un justu pret viņu tās jūtas, par kurām tik bieži runā. Beigās viņa jau kliedza, un viņš mulsa tādēļ, ka nevarēja ar viņu strīdēties. Visi argumenti viņam aizmirsās, un viņš atcerējās to tikai tad, kad pēc viņiem vairs nebija vajadzības.

Jūtoties vainīgs, Sergejs sāka viņu mierināt un nomierinājās arī pats. Viņi kopā izgāja no mājas. Uz stūra no sažuvušas vecenītes Sergejs viņai nopirka divus pušķus baltu neļķu. Marija izbrīnījās, ka tie abi domāti viņai un viņš, cik vien spēja, nevērīgi pajokoja — «lai stiprāk mīlētu.» Tad viņa izlikās, ka it kā grib atdot puķes atpakaļ, bet Sergejs nesaprata, ko viņa grib ar šo žestu pateikt.

—   Tomēr es esmu priecīgs, ka tevi redzēju, — viņš atvadoties teica.

—   Bet es no sākuma izbijos.

Pēc viņas izturēšanās to pilnīgi nevarēja ievērot, bet — no kā tad baidīties? Un Sergejs pajautāja, bet viņa atbildēja diezgan nesakarīgi ar frāzi, kas neko nepaskaidroja:

—   Tu atnāci negaidīti…

Pārnācis mājās un atmiņā atsaucot visu notikušo, viņš saprata, ka Marija, patiesi, no viņa negaidītās atnākšanas nobijās, pie tam — diezgan stipri, jo tad, kad izbailes pārgāja, izjuta tādu atvieglojumu, ka pat par to pateica.

No kā gan bija jābaidās? Tātad bija no kā.

Skumju mākts, Elefantovs iedzēra miega zāles un līdz rītam iegrima smagā miegā. Viņš redzēja sapnī Eģiku, kas pārliecināti skūpsta Mariju tieši viņa acu priekšā, bet viņš, nevarēdams izturēt tādu kaunu, sāk kauties. Spēki izrādījās vienādi, bet, pielietot fiziskus, efektīgus paņēmienus, kuri dotu tūlītēju uzvaru, viņš nepielietoja.

Pamodies viņš ilgi domāja par Hlistunovu, jau kuro reizi neizprotot, ar ko tas var iegūt tik lielu Marijas labvēlību. Ar ko viņš ir labāks par viņu, Elefantovu?

Neatrodot uz šiem jautājumiem atbildes, Sergejs izjuta pret Eģiku arvien lielāku nepatiku, kas brīžiem tuvojās naidam.

Svētdienā laiks vilkās vēl lēnāk, bet vakars vispār likās bezgalīgs. Viņš staigāja no istabas uz istabu, neatrodot sev vietu. Bezgala gribējās redzēt Mariju, dzirdēt viņas balsi, noglaudīt apakšdelma maigo ādu, iegulties ar seju plaukstās… Bet viņa teica, ka šodien būšot aizņemta ar mājas darbiem. Deviņdesmit deviņi procenti, ka tā ir tikai parastā atruna, bet viņš izvēlējās ticību atlikušajam procentam.

Elefantovs atlaidās krēslā. Dzīvoklī bija pustumsa. Stipri oda pēc cigaretēm. Gaļina neļāva mājās smēķēt. Spilgti izgaismojās elektroniskā pulksteņa zaļie cipari. Nervozi lēkāja punktiņi, norādot sekunžu gaitu. Tās izzuda ātri. Un — par velti. Agrāk Elefantovs uzskatīja sevi ar reālistu un nepieļāva neracionālu laika tērēšanu. «Jāsteidzas,» — viņš uzskatīja, — «tikai tā var paspēt kaut ko izdarīt, kaut ko panākt.» Viņam bija precīza, secīgi izdomāta programma, skaidrs, reāli sasniedzams mērķis. Cik sen tas bija!

Cik daudz laika ir zaudēts neauglīgām pārdomām un neracionāliem pārdzīvojumiem! Arī mērķis viņam tagad ir kaut kāds miglains un reizēm maz reāls — kā mirāža. Interesanti, kāds ir Marijas dzīves mērķis?

Elefantovs atplēsa kārtējo cigarešu paciņu, noknakšķēja šķiltaviņas, šaudīgā gāzes liesmiņa izrāva no tumsas plauktus ar grāmatām, galdu, drēbjuskapi.

Jautājums, kuru viņš sev uzdeva arī agrāk, bet—garāmejot, it kā starp citu — necenšoties atbildēt. Marijas skaistā seja nebija apēnota ar pārdomām par savu vietu dzīvē. Viņa atstāja tādas sievietes iespaidu, kura zina, ko grib. Pat tad, kad bija lieciniece strīdiem — kas cilvēkam ir galvenais, kā jādzīvo un kādēļ mēs vispār dzīvojam uz zemes, strīdos, kuros cilvēki bieži, pretēji pašu gribai, atklāj savu būtību, viņa noklusēja, neatklājot savu nostāju. Par ko Marija domāja, ar kādām domām dzīvoja? Elefantovs to nezināja, lai arī bija ar viņu pazīstams vairākus gadus, un ne tikai pazīstams…

Agrāk viņš nedomāja, ka Marija pēc dabas ir ļoti noslēgta. Par sevi viņa neko nestāstīja. Kaut gan… nejauši izmestās frāzes… Pat ļoti uzmanīgs cilvēks reizēm izrunājas, tiesa, reti — pāris reizes gadā, bet viņš labi atcerējās visu, kas bija saistīts ar Mariju. Jā, tās nejaušās frāzes, virknējoties cita aiz citas, varēja sniegt priekšstatu par Nežinskas iekšējo pasauli. Un, lai arī Elefantovs tam pretojās, senie, reiz izteiktie un tagad jau aizmirstie, viņas vārdi sāka izgaismoties Sergeja atmiņā kā spilgti elektroniskā pulksteņa cipari, kārtojās ķēdītē un atspoguļoja sievietes rakstura loģiku, kura visus šos gadus viņam bija mīkla.

«Zini, kā sieviete kļūst par draugu? Pazīstamā — mīļākā — draugs… Man ir daudz draugu… Bez naudas tu neesi cilvēks… Es nedaudz patēloju… Viņi saka, ka es vīru krāpju pa labi un pa kreisi. Iedomājies? Pa labi un pa kreisi! … Nu es taču neesmu rupekle. Es nevaru rūkt uz cilvēkiem… Jo ģimene — tā ir pati galvenā, kas cilvēkam ir! Es — brīva sieviete… Es dzīvoju viena, un man tas patīk! Zināt tu neko nevari! Tu vari tikai nojaust! Rokassprādze neko neizsaka! Vismaz par to, uz ko tu vedini… Jā, es varu iedzert ar vīrieti viesnīcas numurā. Un kas no tā izriet?»

Ķēdīte sanāca nelāga. No tās kilometra attālumā varēja sajust melus, izsmalcinātību, netikumu. Šīs, no mēles atrāvušās frāzes, savstarpēji savienotas, ieguva pavisam citu skanējumu. Un tās nekādi nevarēja būt piederīgas Daiļajai Dāmai. Aiz tām slēpās plēsoņas loģika — ne pārāk gudra, bet viltīga, alkatīga, aprēķināta un netikla.

Elefantovs tā iespieda cigareti pelnu traukā, ka apdedzināja sev pirkstus. Reiz viņi ar Mariju sastrīdējās par viltības būtību. Viņš uzskatīja, ka tas ir prāta nepietiekamības kompensācijas veids, viņa aizrautīgi apgalvoja tieši pretējo.

Elefantovs rūgti pasmīnēja. Ne vienu reizi vien viņš Marijai teica, ka viņa ir gudra sieviete. Un arī citi teica. Glaimi? Daļēji, bet ne tikai. Viņa prata radīt tādu iespaidu. Inteliģenta seja, domīgas acis, mazrunība, aiz kuras ir jāslēpjas kaut kam nozīmīgam, noteikta dzīves pieredze. Tas, šķiet, ir arī viss. Maska, kas aizsedz tukšumu. Plašs apvārsnis un domāšanas dziļums viņai, protams, nepiemita. Prasme «sevi pasniegt» — tā ir cita lieta. Piemēram, kad nav ko teikt, izlikties, ka ir ko noklusēt…

Satumsa, bet gaismu negribējās ieslēgt. Elefantovs piecēlās, ar tausti atrada dīvānu, izstiepās, neaizmirsa nolikt uz grīdas, lai būtu pa rokai, pelnu trauku un cigaretes. Parasti viņš it kā smēķēja nedaudz, bet šodien trīsreiz pārsniedza normu. Mutē bija rūgti, kaklā skrāpēja. Atvērtajās balkona durvīs pūta svaigs vējiņš.

Dvēselē bija rūgti. Pēc visiem likumiem tagad vajadzēja piedzerties, bet viņam šī recepte nederēja—būs vēl sliktāk.

Protams, Mariju nevar nosaukt par gudru vai konsekventu sievieti — viņš atgriezās pie pārtrauktās domas.

Pa mākoņu atstarpēm varēja redzēt zvaigznes. Pūta vējš, mākoņi slīdēja un likās, ka spīdošie punkti lido pa debesīm kā nakts bumbvedēju armāda. Lai arī nakts bumbvedēji droši vien ir bez signālugunīm. Lūk, ko nozīmē domāšanas stereotips.

Viņa domāja par stereotipiem, kas iederējās tā brīža situācijā. Atraujoties no tās, neapstrīdami pareizie stereotipi kļuva savstarpēji pretrunīgi. Lūk, piemēram, kā dažādos laika posmos Marija vērtēja viņu attiecības. Atkal atmiņas teletaipa lentē skaidri iemirgojās sen mirušas frāzes.

«Tas ir attaisnoti, ja ir jūtas. Bet ja to nav… Es nevaru būt tikai ar tevi! Man vajag apprecēties, bērnam ir vajadzīgs tēvs! … Nē, neiešu, tas viss ir muļķības… Bet par Gaļinu un Kirilu tu esi padomājis?»

Elefantovs dziļi ievilka dūmus un, sajutis nelabumu, nodzēsa cigareti.

Kas gan ir Marija Nežinska?

Ja ievēro objektivitāti un faktu loģiku, tad iegūt atbildi nav grūti. Kā saucās sieviete, kas pastāvīgi krāpj vīru? Un vēl ar vairākiem mīļākiem? Kas ielaižas sakaros bez mīlas par spīti skaļi izteiktiem principiem? Kas pieradusi izsmalcināti izlocīties, melot, nodot? Neko nekaunēties un līdz bezkaunībai brīva gultā? Un, protams, apguvusi visas gultas mākslas ārpus laulības. Kas netaupīja vīru dēļ apšaubāmās «brīvības» un atklāti par to priecājas?

Atbilde locījās uz mēles—īsa, trāpīga un apvainojoša— necenzēts vārds. Ja kāds uzdrošinātos tā nosaukt Nežinsku, Elefantovs ar to cīnītos līdz nāvei — sistu, kostu, skrāpētu, grauztu, līdz to nobeigtu, kamēr pats vēl būtu dzīvs. Bet tagad pie briesmīgās atbildes viņš nonāca pats! Pamatojoties uz nenoliedzamu faktu bezkaislīgu analīzi.

Bet Marija — tīrīgā un akurātā Marija, ar maigo seju un brīnišķīgām acīm, ar mīļo paradumu pievienot pama- zinājuma, mīlinošās izskaņas vārdiem, ar zilo asinsvadu dzīsliņu uz kreisās potītes, kuru viņam tik ļoti patika skūpstīt, nevarēja, nu nekādi nevarēja būt… Šoreiz viņš pat domās nepateica netīro, apsvilinošo kā kauna zīmi, vārdu.

Elefantovs pielēca kājās un ieslēdza gaismu. Kā vispār var aizdomāties tik tālu! Viņš stāvēja istabas vidū, miedzot acis spilgtajā gaismā un lēni atguvās. Vainīga ir tumsa, vientulība, nikotīna trieciendeva, hipnotizējoši mirkšķinošais pulkstenis.

Cilvēks, kas pirms dažām minūtēm tumsā ar patalog- anatoma auksto nežēlību preparēja Daiļās Dāmas gaišo veidolu, nebija Sergejs Elefantovs!

«Tieši viņš tas arī bija! Normāls cilvēks — mierīgs, nedzēris, ar prasīgu analītisku prātu! Un nevis sentimentāls nelga, par kuru tu esi pārvērties pēdējo mēnešu laikā!»

Kaut kas tāds ar Elefantovu notika pirmo reizi — viņa «es» sadalījās. Vienu daļu vadīja prāts, bet otru —jūtas, un šīs daļas savstarpēji strīdējās. Apziņas sadalīšanās — šizofrēnijas pazīme. Viņš atcerējās Marijas stāstu, kā viņas vīrs ārstējies pie psihiatra.

«Viņu taču vienkārši nedrīkst mīlēt, ja negribi zaudēt prātu. Nežinskis to pārbaudīja pie sevis, tagad tu sajuti to pašu. Tā vienmēr mēdz būt, ka mīļotā sieviete izrādās draņķis.»

Elefantovs bija pieradis argumentēti strīdēties pat pats ar sevi. Bet tagad viņam bija tikai viens diezgan nedrošs, lai neteiktu vairāk, arguments — Marija nevar būt TĀDA. Kāpēc? Tāpēc. Nevar — un viss. Un, lai arī viņš saprata, ka nepamatotu apgalvojumu arī par pierādījumu nevar uzskatīt, taču pieķērās pie tā ar visiem spēkiem. Kas viņam vēl bija atlicis ko darīt, ja jūtas nostājās nesamierināmā pretrunā ar prātu?

«Tas viss ir blēņas,» viņš vērsās pie savas saprātīgās puses. «Virkne dzīves nelabvēlīgu apstākļu var, protams, viņu nostādīt nelabvēlīgā gaismā. Bet tas ir tad, ja izmanto tikai divas krāsas — balto un melno. Bet vai drīkst visu vienkāršot tur, kur ir runa par sarežģītu cilvēcisko dabu? Visvieglākais ir — visus viņas vārdus, darbības un rīcību savietot ar pierastajiem šabloniem — labi un slikti. Pamēģini viņu izprast līdz galam, novērtēt visas nianses, kas viņu virza, stimulē! Varbūt, ka viņa stāv pāri aizspriedumiem, kurus dēvē par morāli! Ir taču brīvi, brīvību mīloši zirgi, kuriem nevar uzlikt sakas!»

Tur, kur tas skāra Mariju, viņš nespēja būt objektīvs, bet ievērot loģiku negribēja. Un tomēr, neskatoties uz visām viltībām un trikiem, atbrīvoties no plosošā apmulsuma un smagajām, uz pārliecības robežas balansējošajām šaubām un sāpīgajām ilgām — neizdevās.

Pēkšņi viņam likās, ka pie visa vainīgs ir Hlistunovs. Lūk, kas viņu izspiež no Marijas sirds! Bet uz kā rēķina? Ar ko viņš labāks? Pienācīgas atbildes nebija. Arī negaidīti civilizētā pasaulē nokļuvis papuass nevarētu saprast, kāpēc visa viņa bagātība — ducis konservu bundžu, desmit dažādu krāsu lausku un pat vesela pudele ar etiķeti — absolūti neko nemaksā.

Ko tad darīt? Ko?

Nē, vajag novērst uzmanību. Tā var prātu zaudēt! Viņš neskatoties no plaukta paņēma grāmatu un pavīpsnāja par izpaudušos zemapziņas mērķtiecību ārēji nemotivētai kustībai. Tas pats Grīna sējumiņš. Viņai piederošs. Viņš vēl atceras VIŅAS roku pieskārienu…

Elefantovs pāršķīra dažas lapaspuses.

«Čerņaks klausījās neizprotot, kas varēja tā mocīt kontrabandistu. Viņa loģika bija pilnīgi skaidra un nesatricināma — ja kaut ko atņem — vajag cīnīties, bet galējā situācijā — pašam paņemt.

— Vai tas jūs moca? — viņš jautāja, paskatīdamies nedaudz vīlies uz Šmigunu, it kā gaidītu no tā noteiktību un iniciatīvu. — Bet vai jums ir revolveris?»

Šī vieta, kā arī viss stāsts, viņu ļoti iespaidoja. Grupiņa bezkaunīgi apmānītu, apmulsumā sastingušu cilvēku un viņu nejaušais paziņa, klaidonis un avantūrists, kas garāmejot atrisina visas viņu problēmas. Ar stingras dabas, stipras rokas un revolvera palīdzību.

Sižets nav jauns, pastāvīgi atkārtojās — vientuļnieks— varonis, kas atjauno taisnīgumu ar spēcīgu sitienu un trāpīgu šāvienu. Taču Grīna Čerņaks nebūt nav supermenis. Viņam ir parasti, ne pudu smagi kulaki un pat revolveris ir tikai atribūtika, ne izšķirošs arguments, bet nepieciešama piedeva pie mierīgās mākas skaidri redzēt mērķi un nešauboties to panākt.

Pats Elefantovs, pieradis darboties tikai atļautā ietvaros, nevarēja iedomāties, kā var bez svārstībām un šaubām iet cauri visiem šķēršļiem un aizliegumiem. Viņš vienmēr nedaudz apskauda tos, kas bija uz to spējīgi.

Viņš nolika grāmatu uz galda.

Bet tu, Serjoga, vari tiekties uz senloloto robežu, neatskatoties un nerēķinoties ne ar ko? Tu taču neesi gļēvulis un, ja agrāk tu neko tādu neesi darījis, tad tikai tādēļ, ka nebija nozīmīga mērķa. Tagad tāds ir…

Viņš ieklausījās sevī. Tās pašas ilgas, apmulsums, rūgtums. «Ja kaut ko atņem — vajag cīnīties, bet ārkārtējā situācijā— pašam paņemt.» Sen viņš nebija izjutis tādu nemieru: mētājās, bija greizsirdīgs, pārdzīvoja… «Vai tas jūs moca? Bet vai jums ir revolveris?»

Sergejs atvēra drēbjuskapi un, pataustījies starp jūtami paretinātām lietām, no tālā stūra izvilka smagu, dobji noklabošu zaļa brezenta pārvalku. Pirksti pierasti atsprādzēja divas siksniņas, pievienoja stobrus laidei, noknakšķināja aiz- slēgu. Viņa rokās bija īss japāņu štuceris. Augšējais stobrs— gluds, divpadsmitais kalibrs skrošu patronai, apakšējais — vītņu. No jebkura stobra viņš viegli varēja trāpīt konservu bundžā no piecdesmit metru attāluma.

Pulkstenis bija divdesmit divi un trīsdesmit septiņas minūtes. īsti laikā. Elefantovs bija lasījis pietiekami daudz detektīvu romānu, lai zinātu, ko dara līdzīgos gadījumos. Viņš ielika kabatā divas — pietiks an vienas, bet rezervei ir vienmēr jābūt—plēsīgi izstieptas, ar asiem galiem patronas, atslēgu saišķi, kas bija saimniecībā krājies ilgu gadu gaitā, lukturīti. Rasējumu ftitrālī ielika izjaukto štuceri, kurš bija ietīts vecā boloņas lietusplēvē. Gatavs!

Pulksten divdesmit divos un četrdesmit piecās minūtēs viņš izgāja uz ielas. Ar taksometru piebrauca pie vajadzīgās vietas, bet pēdējo kvartālu nogāja kājām. Tumšajā pagalma stūrī, bērnu rotaļu laukumā, viņš uzvilka lietusmēteli un cepurīti, paslēpa smilšu kastē futrāli, uzmeta kaklā ieroča siksnu un, caur kabatām pieturot ieroča daļas, lai tās negrabētu, iegāja parādes durvīs un uzkāpa augšā.

Pretēji bažām — piemeklēt vajadzīgo atslēgu bēniņu durvīm izdevās diezgan ātri. Te bija smacīgi un tumši. Lukturis lieti noderēja. Uzmanīgi ejot, Elefantovs piegāja pie lodziņa. Viņam vajadzīgie logi atradās tieši pretī un nedaudz zemāk — ļoti ērti. Lampa ar veclaicīgu oranžu aba- žūru apgaismoja pusdienu galdu, pie kura ēda vakariņas Eģiks Hlistunovs.

«Apmēram trīsdesmit pieci vai četrdesmit metri,» — Elefantovs rēķināja, saliekot štuceri. Patrona mīksti ieslīdēja stobrā, klusi noknašķēja aizslēgs. Lieliska mašīna!

Oranžajā istabā parādījās Eģika mamma ar tējas glāzi rokās. Elefantovs nomērķēja. Viņš bija medījis mežacūkas, briežus un vilkus, bet uz cilvēku mērķēja pirmo reizi. Kā vienmēr pirms šāviena viņš saplūda ar ieroci, kļuva par nedabīgi izstiepušos stobra turpinājumu un apsteidza par mirkli brīdi, kas seko pēc mēlītes nospiešanas. Ass, slēgtās telpas pastiprināts skaņas sitiens, sarkani dzeltens uzliesmojums, vāja stikla iedzinkstēšanās istabā ar vecmodīgo abažūru, kopā ar krēslu augšpēdus zemē nokritušais Hlistu- nova ķermenis, neprātīgā seja un garš, dvēseli plosošs viņa mātes kliedziens…

No mērķa atspoguļotā iztēle atgriezās piegružotajos bēniņos, kur asi smaržoja pēc bezdūmu pulvera, un slepkava drudžaini izjauca savu darbu veikušo štuceri.

Elefantovs atguvās no nākotnes sapņa, kuram tā arī nebija lemts kļūt par īstenību. Nospiest mēlīti un aukstasinīgi ieraidīt lodi Hlistunova pierē viņš, protams, nevarēja.

Vispār viņš jau no paša sākuma zināja, ka neizšaus.Līdz šim izdarītais — tikai mēģinājums pierādīt pašam sev kaut ko ļoti būtisku, bet tik netveramu, ka to precīzi formulētvār- dos bija grūti. Bet aptuveni, rupjāk… Nu ko! Var teikt tā — spēja cīnīties par savu iemīļoto ar metodēm, kas piemīt īstam vīrietim, kas nepazīst šaubu. Un ar to, ko jau izdarīja, bet juridiskā valodā to sauc par «sagatavošanos slepkavībai», viņš pierādīja prasīto.

Tā ir, ka no zinātniskā līdzstrādnieka Sergeja Elefantova — topošā zinātnieka, pretendenta uz tehnisko zinātņu kandidāta grādu, likumus ievērojoša pilsoņa un arodbiedrības biedra, viss pēdējā stundā paveiktais prasīja ne mazāku gribas spriegumu, drosmi un uzņēmību, kā prasa izrēķināšanās ar bandītu grupu brašam kovbojam aizrobežas vesternā. Bet šaut uz cilvēkiem viņš, dabīgi, neprata. Šī iespēja laikam prasa kaut kādas sevišķas īpašības, kuras viņam nebija.

Elefantovs pārlauza ieroci. Ar īsu knakšķi izlidoja un kaut kur aiz muguras nokrita neizmantotā patrona. «Velns, aizmirsu izslēgt ežektom! Tagad — neatradīšu! Eh, piķis viņu rāvis!»

Viss. Spēle Grīna varoņa tēlā izbeigusies. Reālajā šīsdienas dzīvē lode nav trumpis. Elefantovs atkal zem lietusmēteļa uzkāra izjaukto ieroci kaklā.

Hlistunovs beidza dzert tēju un skatījās televizoru — gludens, apmierināts un laimīgs. Viņam nebija nopietnu problēmu un mokošu pārdzīvojumu. Viņš neprata dzīvot kaislīgi un, protams, nebija spējīgs uz avantūriskiem, ekstra- ordināriem soļiem. Pat Marijas dēļ.

Elefantovs sajuta savu pārākumu, un viņam uzlabojās garastāvoklis. Ko Marija tādā atradusi? Nē, tas nav sāncensis!

«Lai kas arī notiktu—ja pakavi turēs un aknas šo slodzi, es iešu garām un iemaukti sabirzīs pīšļos.» Svilpojot viņš devās uz izeju, neaizdedzot lukturīti. Elefantovs lieliski orientējās tumsā.

Bet ceļā uz mājām garastāvokli bojāja doma, kuru neizdevās aizdzīt. Elefantovs centās domāt par kaut ko citu, bet šī doma neatlaidīgi izvirzījās priekšplānā, tik īsa un precīza, ka viņu pat pie vislabākās gribas nevarēja neuzņemt viennozīmīgi.

Jautājums jau nav par Hlistunovu!

Kad Elefantovs štuceri slēpa atpakaļ skapī, viņa otrais «es» indīgi nočukstēja. «Tev nāktos apšaut pusi pilsētas. Patronu nepietiks! Labāk izšauj vienreiz uz viņu — un viss būs atrisināts!»

Elefantovs nolamājās un stingri aizsita skapja durvis.

No rīta viņš piezvanīja Orehovam.

— Pasaki savam tirgonim —ja viņš nav pārdomājis, es esmu gatavs. Jā, tajā lietā. Un, jo ātrāk viņš maksās, jo labāk.

Orehs atbalstoši sāka klukstēt, bet Elefantovs neklausījās.

«Pamēģināsim savādāk,» ar smagu niknumu viņš domāja, ar plaukstu aptvēris sejas lejasdaļu. «Visiem šiem pus- koka lēcējiem mani nepanākt. Un, ja es ķeršos pie iezīmētām kārtīm un apsēdīšos spēlēt pēc viņu likumiem — vienalga būšu pirmais!»

Zem pirkstiem jutās rugāji. Elefantovs paņēma bārdas skujamo. Spogulī viņā skatījās nepazīstama seja — iekrituši vaigi, ar ādu cieši apvilktie vaigukauli, maisiņi zem acīm, drudžains, nelabvēlīgs skats.

—   Nu sveiks! — teica Elefantovs. — Tikai ņem vērā, ka tu mani neuzvarēji, bet es tev padevos.

—    Bet vai tam ir nozīme? — ar acīm jautāja tas — jaunais.

Un Elefantovam bija jāatzīst, ka nozīmes nav.

Piecpadsmitā nodaļa izmeklēšana

Atbilde no Sahalīnas pienāca ātrāk nekā to varēja gaidīt. Stingrs puisis ar vēju appūstu seju pārliecināti atvēra kabineta durvis un strauji izstiepa roku. Vēl pirms iepazīšanās kļuva skaidrs — savējais.

—   Palatovs, Holmskas kriminālās meklēšanas priekšnieks, — viņš draudzīgi pasmaidīja. — Izpildīju pieprasījumu, bet tad radās iespēja nokļūt jūsu pusē — mūs interesējošais cilvēks uzradies šeit. Lūk, domāju, ka divas lietas vienā reizē nokārtošu.

Palatovs nolika uz galda dažus papīrus.

—   Sākumā paskatieties šo, bet pēc tam parunāsim par manām vajadzībām.

Dažu meteoroloģisko staciju darbinieku, kuri pazina Elefantovu, pratināšanas protokoli.

«… Labs, lietišķs cilvēks, zinošs speciālists, vispār — drošs puisis. Aizrāvās ar medībām, labi šāva. Sava ieroča nebija, izmantoja biedru šautenes…»

Otrajā protokolā — tas pats, trešajā… Lūk, tas! Dažas reizes medīja ar divstobru karabīni, kas ražota ārzemēs. To aizņēmās no kāda vietējā iedzīvotāja. Gatavojās nopirkt, bet nopirka vai nē — to nevaru pateikt…»

Izziņa no Holmskas rajona iekšlietu nodaļas: «Elefantovam S. N. šaujamais vai aukstais ierocis nav reģistrēts.»

—   Kas tās par ārzemēs ražotām karabīnēm, kas ir pie jums?

—  Japāņu, divstobru. Augšējais stobrs skrošu patronai, apakšējais — lodēm. Labs verķis. Atmetams dioptrisks mērķēklis, automātisks čaulu izmetējs. Vietējiem iedzīvotājiem to ir daudz, arī ekspedīcijās…

Es parakājos pa seifu, noliku uz galda patronu.

—   No apakšējā stobra?

—   Precīzi!

Palatovs pameta patronu uz plaukstas un nolika vietā.

—   Tas puisis, par kuru jūs interesējaties, labi šāva. Uz derībām kāra kokā konservu bundžu, atgāja un no metriem piecdesmit — bah! Visa caurumos. Nu skrošu kūlis — to var saprast. Daudzi trāpa, bet pēc tam viņš ar lodi — bac! Un atkal — mērķī. To gandrīz neviens nevarēja atkārtot. Starp citu, kādā sakarā jūs viņu pārbaudiet?

—   Slepkavības mēģinājums.

—   Ņo šī japāņu verķa?

—   Šķiet, ka jā.

—   Bet kāpēc «mēģinājums»?

—   Aizšāva garām — aizķēra ribas.

Palatovs šauboties pašūpoja galvu.

—   Spriežot pēc tā, kā par viņu atsaucās, neizskatās, ka viņš šautu cilvēkam. Un vēl — garām.

Palatovs drūmi pasmaidīja, skatoties, kā es noliku patronu.

—  Bet kas gan dzīvē negadās! Gan cilvēki mainās, gan teicami šāvēji aizšauj garām. Pāriesim pie manas lietas…

Vakarā bez izsaukuma atnāca Elefantovs.

—   Jūs aizmirsāt jautāt, vai es esmu taisījis dzinējam slāpētāju.

Saprotams. Gromovs ir pastāstījis par mūsu sarunu.

—   Es tāpat to zinu.

—  Tātad gribējāt painteresēties, vai varu izgatavot tādu pat, bet mazāku?

Kas ar viņu noticis? Apzināti saasina situāciju, pats nāk virsū! Nervi? Neizskatās — mierīgs…

—   Bet patiesi variet?

—   Varu, tikai…

Elefantovs pasmaidīja, skatoties man tieši acīs.

—  Tikai nav jēgas ar viņu krāmēties, lai vienreizēji izmantotu. Spiedienu starpību kompensēt un samazināt atsitiena viļņa spēku var, izmantojot pieejamus materiālus. Piemēram, divus parastos bērnu barošanas knupjus.

—   Saprotams. Ko vēl jūs gribējāt pastāstīt?

—   Pagaidām neko. Tikai pajautāt.

—   Lūdzu.

—  Ja jau jūs turiet mani aizdomās, tad man acīmredzot nav atļauts iet pie Ignata Fiļipoviča.

Tā sauca Veco.

—   Es gribēju ar viņu parunāties.

—   Kāpēc gan nedrīkst? Parunāties var vienmēr. Tikai nezinu, vai jūs viņu sastapsiet. Tagad viņš ir ļoti aizņemts.

—   Es pacentīšos.

—   Starp citu, padomu jūs variet saņemt arī no manis.

—   Ņemšu vērā! Paldies.

Viņš ātri pagriezās un izgāja, akurāti aiz sevis aizvēris durvis.

Es uzgriezu Zaiceva numuru. Telefons neatbildēja — izmeklētāja tur nebija.

Elefantova vizīti un viņa uzvedību varēja novērtēt tikai vienā vienīgā nozīmē — kā iesniegumu — to izdarīju es!

Bet kāds ir šī iesnieguma mērķis? Un kāpēc viņam ir vajadzīgs Vecais?

Vecais Elefantovam bija vajadzīgs tādēļ, lai varētu atbrīvoties no visa, kas pēdējā laikā dvēselē bija sakrājies, kas spieda viņu zemē ar katru dienu stiprāk, neļāva gulēt, ēst, dzert, dzīvot. Atbrīvoties un saņemt padomu. Elefantovs zināja, kāds būs šis padoms, bet viņš to gribēja dzirdēt no Vecā.

Vecā mājās nebija.

Sizova logs bija tumšs. Uz klauvējieniem neviens neatsaucās. Elefantovs nolēma gaidīt un, lai kavētu laiku, ieklīda parkā, kur bija skaļa mūzika un gandrīz uzreiz uzdūrās izmālētai būdiņai ar vilinošu nosaukumu — «Ilu- zions». Nodzeltējusi plāksnīte pie ieejas paskaidroja, ka atrakcija rada griešanās, lidojuma un kritiena ilūziju. Labas ilūzijas! Elefantovs pieliecās pie mazā kases lodziņa.

—   Vai prieka ilūziju arī viņš rada?

—   Nē, — vecenīte ar apaļām brillēm saknieba lūpas. — Tā ir smieklu istabā. Kādēļ mums vēl tā? Pie mums jau tāpat visu dienu stāv rindā…

Elefantovs gāja parkā dziļāk. Pastāvēja pie spēļu automātu paviljona, ieskatījās pa durvīm un, it kā magnēta pievilkts, iegāja iekšā pie stenda «Snaiperis». Automātiski iemeta šaurajā spraugā monētu, pieliecās pie kustīgās pamatnes nostiprinātā ieroča. Iespiedis plecā ar tūkstoš rokām nogludināto laidi, viņš viegli ķēra mērķi, spieda mēlīti līdz vieglam knikšķim, mazliet pagrieza korpusu. Knakšķis, pagrieziens, knakšķis. Pēc katra knakšķa nodzisa kārtējais gaismas punkts. Elefantovs nodzēsa vienu mērķu kārtu, otru, trešo…

Mērķi izgaismojās atkal, iedegās tablo «Balvas spēle». Ar iepriekšējo nenovēršamo metodiskumu Elefantovs atkal apdzēsa mērķus vienu pēc otra.

—   Redzēji? Par velti! Nu vareni!

Četri puišeļi nostājās pie «Snaipera», sajūsmināti skatījās uz Elefenatovu.

Viņš izvilka monētu sauju, deva:

—   Ņemiet!

Trīs mazo pirkstu šķipsnas piesitās pie plaukstas, nolasot monētas. Vairāk par citiem pagrāba puisēns ar šauru seju, kas ar kaut ko bija līdzīgs Vasjkam Sirovarovam.

—   Urā, dzīvojam! Aidā uz «Zemūdens kauju!» — trīs mazās figūras metās pie blakus automāta.

—  Bet ko tu? — Elefantovs teica ceturtajam, kurš naudu neņēma.

—  Ta ne, nevajag, — tas paraustīja plecus un apmulsis atkāpās. Viņš arī kaut ko atgādināja.

Elefantovam pēkšņi izlikās, ka laika slāņi deformējās, piebriest, uzpūšas, un viņa priekšā stāv septiņgadīgais Sergejs Elefantovs, noslēgts un pilns kompleksu, apjucis neredzēto elektronisko spēļu priekšā un neprasmīgs nejaušās veiksmes izmantošanā.

—  Ņem, nekaunies, — Elefantovs pameklēja kabatā un sniedza puisēnam saņurcītu trīs rubļu zīmi.

—  Nē! Nē! Ko jūs, — nobijies puisēns sāka murmināt un pat paslēpa rokas aiz muguras.

—    Onkulīt, dodiet man, mēs pēc tam sadalīsim! — Vasjka Sirovarovs pielēca tuvu, prasīgi raustot Elefantovu aiz žaketes.

—   Mēs arī viņam iedosim, goda vārds!

Naudas zīme izslīdēja viņam no pirkstiem. Sirovarovs zibenīgi nozuda, divi viņa čomi izskrēja nopakaļ.

«Piedzēries… kamēr nav pārdomājis,» — bija dzirdams no ielas, tad — kāju dipoņa.

—  Aizskrēja… Redzi, puis, nokavēji — un viss! Dzīvē nedrīkst nokavēt…

—  Bet vai tad var ņemt? —jautāja puisēns.—Un kāpēc jūs naudu izdāļājiet? Tas taču ir nepareizi.

—   Nedrīkst? Tu saki? Bet viņš uzskata, ka var.

—  Igors visu grābj. Viņa māte māca: dod — ņem, sit — bēdz.

—   Vai tevi māca savādāk?

Puisēns iecietīgi pasmaidīja.

—   Protams, savādāk. Viņam ir sava galva, man ir sava. Uz redzēšanos!

Elefantovs atkal klīda pa šaurajām alejām. Nostūrī pie sētas Vasjka Sirovarovs skaidrojās ar paziņām.

—  Te jums — nokodiet! — Un mazās rociņas izveidotā piga novicinājās pār puišeļu deguniem. — Es paņēmu, tātad mans. Citādi ņemšu ķieģeli un došu pa purnu!

Elefantovs ilgi sēdēja uz mitrā soliņa. Beidzot piecēlās. Laiks iet. Bet kurp?

«Austrālijas aborigēni un Dienvidāfrikas bušmeņi — klejojošas ciltis un mednieki — apmetnes vietā ierok zemē kārti, uzkar uz tās mantību, izmīņā ap to bedrīti, un pēc naktsguļas klaiņo tajā virzienā, uz kuru norāda kārts nošķiebums,» — viņš atcerējās kaut kur izlasītu frāzi, un pats sevi nolamāja. Vajadzēja mazāk lasīt! Tad nereflektētu kā piņ- ņains ģimnāzists.

Kad viņš gāja garām jaunajam, modernajam restorānam «Tūrists», no autostāvvietas izripoja pazīstams «Zims», pabrauca garām, bet tūdaļ pamirkšķināja stopsignālu un padeva atpakaļ.

—    Sēdies, neguli! — ar parasto smiekliņu ņipri nokliedza Orehovs.

Viņam blakus sēdēja sieviete, un Elefantovs smagi iesēdās aizmugurē.

—    Vakara pastaiga? Bet mēs, lūk, pavakariņojām… Starp citu, iepazīsties — Sergejs, Elizabete.

Sieviete pagriezās. Skaista. Valdzinošs smaids, vienaldzīgas acis. Dārgu smaržu vilnis.

—   Mēs jau esam pazīstami.

—   Jā, pareizi.

Smaids nodzisa. Ari ielenēm mēdz būt kauns.

—  Sen neesam redzējušies. Sergej, vajag parunāt. Tūliņ aizvedīsim Elizabeti.

Orehovs ieveda Lizu mājās, bet tā nebija tā māja, kur Sergejs ar viņu iepazinās.

—   Pagaidām, zaķīt! Neskumsti, es iebraukšu.

Orehovs viņu nošmaukstināja uz vaidziņa, aromātiskais

mākonis iztecēja no automašīnas.

—   Vai viņa tagad šeit dzīvo?

—    Jā. Pulkvedim ir nepatikšanas, tad arī nomainīja dzīvokli.

—   Skatos — ne tikai dzīvokli.

Orehovs apmierināti iesmējās.

—   Semjonam Fedotovičam, tāpat viņai nav laika.

Tas bija pareizi. Elefantovs atcerējās, kā tas izlidoja no

Krilova kabineta — žēls, sabaidīts kā piekauts suns. Ja Sergejs nebūtu pārliecināts, ka kaut kas tāds nav iespējams, viņš nospriestu, ka tam stipri iedots zemāk pa muguru.

—   Bet kas noticis?

—   Kas noticis?

Orehovs spēji piebremzēja un pagrieza pret Elefantovu apaļo seju ar izbailēs izspiestām acīm.

—   Laiks atnācis cits, lūk, kas ir noticis! Stingrība, uzskaite, kontrole, atbildība! Vai atceries Ivanu Varfolomeje- viču? Sēž! Māju aprakstīja, īpašumu. Ar baseinu muļķis lielījās, bet tagad tas ir vainu pastiprinošs apstāklis! Viņš ar Pulkvedi ir stipri saistīts, tā ka tas, uzskati, stingri iekritis. Starp citu! Tev ir baigi veicies, ka nepaspēji ar Semjonu sapīties. Laimīgais!

Elefantovs rūgti pasmīnēja.

—   Un kā tavas lietas?

—Normāli. Kas man par viņiem! Es esmu pats par sevi. Kad ķer valzivis, tad raudām nav no kā baidīties.

Orehovs ieslēdza ātrumu un slīdoši izkustējās no vietas.

—   Ar brīnišķīgiem puišiem esmu saticies — sportisti, krietni, jautri. Kopā ar viņiem eju uz stadionu, saunā taukus nometu, arī dzert gandrīz esmu atmetis — tikai sestdienās. Tā kā — viss ir labi. Gribi? Iepazīstināšu ar draugiem!

Orehova raksturīgā īpašība— starp viņa draugiem nekad nebija slimie un neveiksminieki.

Nokļuvis mājās, Elefantovs padomāja par Krilovu. Viņi abi turējās pie vienas neredzamas, stingras saites dažādiem galiem. Majors lēni, bet neatlaidīgi vilka to pie sevis. Agri vai vēlu viņi cieši saskarsies. Interesanti, par ko tagad viņš domā?

Bet Krilovs šai brīdī domāja par Elefantovu un centās saprast, kādi bija tie motīvi, kas piespieda viņu nomērķēt uz Nežinsku. Un kāpēc viņš aizšāva garām.

Sešpadsmitā nodaļa Motīvs

—   Tava kļūda ir tā, ka tu viņu dievināji. Zemei nepiederīga, cēla, neparasta, vienīgā, neatkārtojamā! Ar šiem priekšstatiem tu sevi saistīji, no šejienes ir ari tavs nepamatotais prasīgums, aizdomīgums, muļķīgās pretenzijas… Tas viss sievieti tikai atbaida!

—   Bet…

—   Viņa ir laba meitenīte, neprecēta, atsevišķs dzīvoklis, kafija, konjaks, mūzika. Var lieliski atpūsties, izklaidēties, tādēļ jāuzvedas brīvi un nesaistīti. Tavi kompleksi šeit nekādi neiederas!

—   Bet visa dzīve nav tikai atpūta un izklaide, mūzika, konjaks un gulta, kaut kas pastāv arī ārpus šī loka…

—  Nedaudz!

—   ?!

—   It īpaši — brīvai sievietei.

—   Runā tieši — ielenei!

—  Ar tādu tiešu kategoriskumu var piestiprināt apvainojošu zīmi jebkurā vietā.

—   Mūsu laikā strādāt ir nepieciešami, bet brīvajā laikā… Te ir divi ceļi — skriet uz veikalu, uz tirgu, stāvēt rindās, stiept smagas somas, nīkt pie kūpošas plīts, mazgāt, gludināt, šūt, barot vīru, pārbaudīt stundas bērnam, kopt dzīvokli, apmaksāt komunālos pakalpojumus, atsaldēt ledusskapi — es pat uzskaitīt piekusu!

—   Bet otrs ceļš?

—   Frizētava, kosmētikas salons, manikīrs, pedikīrs, puķes, pielūdzēji, šampanietis, automobiļi, mūzika, restorāni, dejas, satraucošs flirts, jaunas aizraušanās…

—   Tā dzīvo tauriņš — viendienītis.

—   Nu un tad? Viņam šī viena vienīgā diena ilgst ļoti ilgi, visu dzīvi. Priecīgu, spilgtu, bezrūpīgu… Maiga saule, zaļa, dzirkstoša zāle, saldais āboliņš, jautri biedri un draudze- nītes, nepārtraukta brīnumaina deja… Ja taurenītis sevi apzinās, tad noteikti izjūt laimi. Un, protams, neapskauž vilcējzirgu, kurš visu savu mūžu velk jūgu akmens lauztuvēs.

—   Bet beigu beigās pienāk laiks norēķināties.

—  Zinu, zinu. «Ziema strauji tuvojas!» Tādas pamācošas beigas sastopamas tikai fabulās. Dzīvē norēķinās citi — resnās, pievilcību zaudējušās, ar virtuves smakām piesūkušās… Atvaino mani, bet kur ir tava Gaļina? Un kāpēc tu mirsti nost dēļ spilgtas un mazvērtīgas spāres?

—   Viņa nemaz nav tāda!

—   Protams, protams. Mūžsenie iemīlējušies maldi. Bet tu to pateici bez pārliecības. Tātad…

—   Pietiek rakņāties dvēselē!

—   Nu pažēlo! Tu taču tādēļ mani uzaicināji! Vai nav taisnība, ka nepieciešama mana pieredze tev svešā sfērā un mans lietišķais padoms?

—   Padomu es pagaidām neesmu dzirdējis — tikai pamācības.

—   Tātad tā. Pulkvedis ir izbraucis, atgriezīsies pēc nedēļas. Saņemsi savus desmit. Es tevi vedu pie kāda cilvēka, iepirksies pēc pilnas programmas: zābaki, plikādas kažociņš, ūdeļādas cepure. Izmērus zini? Lieliski! Iepako skaistā somā, piepērc gastronomisku izlasi — «Marteli», ikrus, stores muguriņu, divas kūpinātas desas. To visu es arī nodrošināšu — un kusties pie viņas. «Pieņemiet, kundzīt, kā manas mīlas apliecinājumu.»

—   Manuprāt, tas viss ir nieki… Neņems.

—Ņem ne no visiem, tas tiesa. Te ir jāpacenšas diplomātiski, viss smalki jānotēlo, it kā ne tu viņai, bet viņa tev izdara pakalpojumu. Un pretī tu neko neprasi — vienkārši parādīji cieņu, uzmanību… Izskata pēc mazliet paklīrēsies un paņems. Bet kāda mīlestība starp jums uzliesmos! Visi citi no horizonta būs kā ar slotu aizslaucīti…

—   Tā taču ne dāvanas, bet kukuļus dod! — Elefantovs izlamājās.

—    Daudz tu zini par kukuļiem! — nez kāpēc Orehs saniknojās. — Padomu prasīji? Paklausi!

Trešās šķiras restorāna piesmēķētajā zālē bija vētraina jautrība. Šeit rija, dzēra, kliedza, dziedāja, slēdza darījumus, lamājās ar oficiantiem, strīdējās, gāja ārā kauties un tualetē vemt, līga mieru, siekalaini bučojās, zvērēja uzticību un mūžīgo draudzību. Apdullinoši dārdēja mūzika. Melnmataini, ūsaini malači, kas veiksmīgi tirgū pārdeva mandarīnus, aizvāca no galdiņiem steidzīgi gremot beigušās apbružātas, neglītas sievietes, kas lieliski saprata, kur un kā beigsies viņu ceļš, iesākts ar pirmo dejas soli.

Elefantovs bija piedzēries. Viņš ar riebumu skatījās uz viļņojošo, sasvīdušo, sakarsušo pūli, baltajām un sarkanajām maskām, kas atbilda rūpīgi izspēlētām lomām. Šeit nebija negatīvo personāžu — visi kā sarunājuši veidoja tikai divus tēlus — galantu, vīrišķīgu, pieklājīgu vīrieti un tikumīgas, kārtīgas sievietes, lai arī lipīgās, alkatīgās rokas un bezkaunīgi mētātie dibeni pilnīgi likvidēja aktieru dotības.

—   Protoplazma. Dejojošaprotoplazma…

Elefantovam bija pretīgs viss notiekošais, bet viņš jebkurā brīdī prata redzēt sevi no malas. Un pats sev viņš arī bija pretīgs.

Taču Oreha vārdi likās pārliecinoši, un Sergejs nenožēloja, ka bija vērsies pie viņa pēc padoma.

Pēdējā laikā Elefantovs bija sācis nojaust, ka apreibinātajā visatļautībā, vieglajās, pārgalvīgajās attieksmēs ir pievilcīgs spēks, kuru viņš, stingri ietverts atļautā un nepieļaujamā robežās, nav spējīgs saprast, un tas dara viņu galvas tiesu zemāku par Mariju. Robežas vajadzēja izplest vai pat vispār salauzt. Labāka palīgs par Orehovu šai darbībai neatrast.

—Tagad mēs paskatīsimies meič… sievietes. Zortīgas meitenītes te, protams, nav, bet kāda starpība—mums taču nav jāprecas…

—   Es negribu saistīties ar prostitūtām, — Elefantovs augstprātīgi teica.

—   Atkal birka! Skaties uz lietām vienkāršāk — tur ir tavs glābiņš. Visas sievas ir vienādas. Tev ir vērts noskaidrot šo patiesību, un tu nekad vairs nemocīsies ar mīlestības pārdzīvojumiem.

—    Un pārvērtīšos par dzīvnieku, — iepriekšējā tonī noteica Elefantovs, bet šos vārdus Orehs palaida gar ausīm.

—   Starp citu, palabošu savu padomu. Kādēļ tev turēt tam putniņam tik daudz naudas? Es atlasīšu viņai maiņu, ievērojot visas tavas vēlmes: augumu, barojumu, matu krāsu…

—    Tevī iet bojā zirgu tirgonis! — teica Elefantovs. — Labākas par viņu nav nevienas.

—   Nabadziņš! Tu esi ieciklējies. Labāk par visu no līdzīgiem maldiem spēj izārstēt slikta slimība. Ja būs vajadzīgs doktors — man ir…

—   Es tev purnu sadauzīšu!

Elefanovam kļuva karsti.

—   Ha, ha, ha! Bet vai ir labi sist vecus draugus? Pie tam — es taču tevi mācīju kauties, nevis — otrādi. — Orehs izspieda žokli.

—   Bet man — nospļauties!

—  Tas tev ir raksturīgi, tādēļ arī cienu. Iet cīņā, neskaitot ienaidniekus, ar paceltu sejsegu! Malacis! Taču noteikti lauzīsi kaklu, un neviens tev paldies neteiks. Teiks, ka esi muļķis!

—  Borja Ņikiforovs palielīs. Viņš ir malacis. Vakar partijas sapulcē saplūca to tītaru Kabarginu. Gan par viltus autortiesībām, gan par uzpūtību, nekompetenci. Nenobijās!

—   Arī nav gudri. Spļauj pret vēju līdz laikam!

—   Ko tad tu viņam padomu neprasīji?

—  Viņš visādus gājienus nezina. Viņš māca pareizi dzīvot, godīgi.

—   Tu vienmēr esi bijis ar viņu.

—   Biju, kamēr nesalūzu.

—   Nu, lūk! Vai atceries, ko es toreiz teicu? Visi lūst! Agri vai vēlu.

—Ne visi. Ņikiforovs nesalūzīs. Tādēļ man viņam acīs ir kauns skatīties. Esmu pārliecināts, ka vēl daudz tādu cilvēku kā viņš, tikai es tos, man žēl — nezinu.

—   Nav viņu, tādēļ arī nezini. Nav, nav!

Elefantovs atdūrās Orehovā ar ilgu, vērojošu skatienu.

—   Man tevis žēl, nabadziņ!

—   Pažēlo sevi!

—  Arī sevi žēl. Tikai es kļuvu par tādu kā tu apzinīgi un sapratu, ka esmu nolaidies par desmit pakāpieniem zemāk. Bet tu neko no tā neapzinies.

Orehovs nožāvājās.

—   Un kāda starpība?

Un atkal Elefantovs nodomāja, ka nekādas īpašas starpības te nav.

Viņa dzīvē atkal ienāca melnā josla. Marija grozījās remonta un iegūšanas juceklīgajā ratā, daudzskaitlīgo draugu riņķadancī, raustījās nepārtrauktajos telefona zvanos, mūžīgi kaut kur steidzās. Ar Elefantovu viņa bija parasti smaidīga, standartizēti laipna un ārkārtīgi aizņemta —jautājums par tikšanos atkrita pats par sevi.

Lai parunātu divatā, Elefantovs Mariju gaidīja no rīta pieturvietā, bet viņa atbrauca no citas puses. No kurienes? Neslēpjot saērcinātību, viņa atbildēja, ka no šuvējas.

—   Astoņos no rīta — pie šuvējas?

Nevainīgais jautājums, kas atsedza visu viņas paskaidrojuma aplamību, sadusmoja Mariju:

—   Bet kāpēc jāsaka? Mana vajag tev atskaitīties? Kas tu tāds esi?

Elefantovs apjucis klusēja, atklātā naidīguma un aprēķināti nežēlīgā toņa satriekts.

—   Tu taču esi nekas! Saproti? Nekas!

Marija aizgāja viņam garām kā tukšai vietai. Tuk, tuk, tuk — pret asfaltu klauvēja ļoti augsti papēdīši. Neatkarīga gaita, lepni izsliets zods. Atpaliekot par soli, aiz viņas vilkās iznīcinātais Elefantovs.

—   Tu visus gribi izpratināt. Spirku izprašņā par mani, Eģiku! — Nežinskā vārījās sašutums. Viņa apstājās un pavērsa pret Sergeju nikno, skaisto seju. — Kas tevi interesē? Gribi lai es teiktu: «Serjoža, pēc šķiršanās (viņa neaizmirsa ielikt šo reabilitējošo — pēc šķiršanās) es gulēju ar to, ar to, ar to.»

Asām kustībām viņa lieca pirkstus — vienu, otru, trešo. .. «Pirkstu nepietiks,» — pazibēja apdullinātajā apziņā. Šī idiotiskā vēlme salikt visu pa plauktiņiem tā vietā, lai apmierinātos ar to, kas ir!

Marija atkal sāka virzīties uz institūtu, izmetot pār plecu:

—   Vēl jo vairāk tādēļ, ka pretendēt uz ko vairāk — tu nevari!

Elefantovs kā piesiets vilkās nopakaļ. Mežakuilis ar cauršautu sirdi reizēm noskrien vairākus simtus metru, slakot ar asinīm sakaltušo, dzelteno zāli vai apžilbinoši balto sniegu. Bet uz asfalta, cik savādi, asinis nebija! Starp citu, vēl ne visi šāvieni ir notikuši.

—  Tu, nezin kāpēc, esi nolēmis, ka tev ir uz mani pilnīgas tiesības. Domā, ka es nejūtu, kas ar tevi notiek, kad man zvana Eģiks, Aļiks, Toļjans? Tu gribētu atšūt tos visus un palikt viens! Gaisma lodziņā!

Lai arī pēdējā frāze bija pilna sarkasma, Elefantovs neva- rigi paskaidroja:

—   Es taču tevi mīlu…

—  Liecies mierā! — Marija nicinoši atmāja. — Atceries, kā tas sākās? «Neptūnu» atceries? Tu gribēji palielīties draugu priekšā — tas arī viss! Un nosēdināji mani blakus aizmugures sēdeklī!

—   Pagaidi, pagaidi, — Elefantovs atžirga.

Viņš labi atcerējās to vakaru — gan savas šaubas, gan to, ka Marija pati vēlējās vietu viņam blakus. Mērķēti pašā vārīgākajā, smagie pārmetumi pagāja garām. Nežinskas cēlais sašutums bija spēle, un šī apziņa viņam deva spēkus.

—   Attopies, mīļā! Citādi vēl aizrunāsies līdz tam, ka esmu pavedis nevainīgu meiteni!

Marija atkal atmeta ar roku, nevēloties dzirdēt viņa iebildumus.

—   Kad tu pieteicies man palīdzēt ar zinātnisko darbu, es domāju, ka tas ir no tīras sirds, manam labumam.

—   Bet kam tad? — Elefantovs apstājās, it kā būtu ar seju atdūries pret elektrostabu.

—   Atkarībai! — Marija viņu caururba ar neieredzošu skatu.

Spēcīgs, netaisnīgs apvainojums aizrāva Sergejam elpu.

—   Muļķe! Tu esi vienkārši muļķe!

Mēle pati pateica vārdus, kurus viņš neuzdrošinātos teikt Daiļajai Dāmai. Kājas pagrieza ķermeni un aiznesa projām. Miesu vadīja iepriekšējā- Elefantova refleksi, kurš necieta apvainojumus, bet jaunais žēli cerēja, ka Marija to panāks, atvainosies un šķiršanās, neraugoties ne uz ko, nenotiks, lai arī lieliski saprata šīs cerības veltīgumu.

Sašutusī papēdīšu klaudzoņa izšķīda dienu sākošās pilsētas troksnī, bet Elefantovam viss bija jau beidzies.

Apkārt neko neredzot, viņš aizčāpoja līdz mājām, salauzts novāļājās trīs stundas gultā, ar seju iespiedies slapjajā spilvenā. Pēc tam, sekojot pieradumam, kas bija nostiprinājies uz laiku laikiem, aizgāja uz poliklīniku un dabūja atbrīvojumu no darba uz trim dienām. Diagnoze — pārpūle, nervu novājināšanās. Rekomendēta konsultācija pie psiho- neirologa.

Pie psihiatra Elefantovs negāja. Viņš sēdēja mājās, rija trankvilizatorus un cauras dienas pavadīja kā sastingumā— daudz gulēja, rūpīgi centās atbrīvoties no atmiņām par savas sarunas sīkumiem un detaļām, mācījās aizturēt ne uz brīdi nerimstošo, īdošo sāpi dvēselē.

Kad viņš atgriezās darbā, pārsteigts atklāja, ka nekas nav mainījies, un Marija bija tāda pati kā iepriekš, varbūt izturējās pret viņu mazliet sausāk nekā pret pārējiem. Arējā, visiem redzamā dzīve palika pietiekami sevišķa. Tā bija krēslaina un skumja, vēl jo vairāk jūtama tādēļ, ka Marijas slēptā dzīve palika spilgta, daudzkrāsaina un jautra. Elefantovs to noteica pēc viņas smaida, pēc satrauktās sačukstēšanās ar pievilcīgo blondīni Martu Jerjominu, kura sāka nākt pie draudzenes gandrīz katru dienu, pēc telefonu sarunu fragmentiem ar pārmērīgi izkrāsoto Veru Ugoļņikovu, pēc vien- zilbīgām, lai apkārtējie nesaprastu, atbildēm pie auss cieši piespiestajā klausulē, pēc saprotošiem smiekliņiem, atbildot uz neredzamo sarunas biedru jociņiem.

Cenšoties to visu neredzēt, Elefantovs gāja ārā no laboratorijas tūdaļ pēc tam, kad Nežinsku lūdza pie telefona. Lēni pastaigājās pa koridoriem, reizēm kāpa lejā uz iekšējo pagalmu, nesteidzīgā pastaigas solī gāja uz logiem neredzamo nostūri un ar visu spēku trieca kulaku ķieģeļa sienā. Taču abstrahēties izdevās tikai uz bridi, kad smadzenēs iesita pirmais, pats asākais sāpju vilnis. Pēc tam, kad viņš nesteidzīgi gāja atpakaļ, izklaidīgi aplaizot nobrāzumus, sāpes pirkstu locītavās dzīvoja blakus otrajām, tās neslāpējot, bet vieglāk nekļuva.

Pēc tam viņš atgriezās savā vietā, organiski iekļāvās darba atmosfērā, un neviens neko neievēroja, atskaitot vienu cilvēku. Viņš zināja, ka Marija nojauš viņa jūtas, redz viņa pilnīgo apjukumu, apmulsumu un sāpes, saprot, ka to iemesls ir viņa pati. Un viņš neapzināti gaidīja, ka sieviete — Svētki nāks viņam palīgā. No viņas vienīgās taču bija atkarīga Sergeja apkārtējās pasaules uztvere un, protams, viņai vienīgai tas bija zināms.

Bet Marija nekādi neizpauda savu informētību un, spriežot pēc visa, negrasījās nākt viņam palīgā. Tāda cietsirdība! Daiļās Dāmas nežēlība Elefantovu nospieda vēl vairāk nekā visa viņas iepriekšējā rīcība.

Pasaule bija sašaurinājusies. Viņš kā sagūstīta būtne raudzījās uz ārpusi caur melnu ar asām, plosītām malām, spraugu. Dzeršana ar Orehovu nepalīdzēja to paplašināt — pat visjautrākās saviesības laikā smeldzošā sāpe sirdī nepārstāja smelgt, bet no rīta paģiras pievienoja garīgajām sāpēm vēl fiziskās ciešanas.

Karpuhins atsūtīja vēstuli, steidzinot tēmas pamatošanu. Viņš rakstīja arī, ka Kabargins sagatavojis aktīvu uzbrukumu metodoloģiski kļūdainai, mūsu zinātnei svešai nejūtamās informācijas pārraides teorijai, kuru propagandē bezatbildīgais izlēcējs Elefantovs, un ieteica sagatavoties nopietnām diskusijām. Pēdējā rindkopā profesors painteresējās par Nežinskas panākumiem un bija neizpratnē, kāpēc viņa nekon- taktējas ar zinātnisko vadītāju. Vēstule nobeidzās ar izteiktu cerību un paļāvību uz Sergeja darbaspējām — vienīgi tās varot nodrošināt mērķa sasniegšanu.

Elefantovs iemeta konvertu kastē un vairāk par to neatcerējās.

Starojošais Orehovs atnesa priecīgu vēsti — atbraucis Semjons Fedotovičs un ir gatavs «izsniegt čaukstošo». Var kaut vai šodien.

—    Pie velna, — Elefantovs atbildēja. — Esmu pārdomājis. Nepārdošos!

—   Muļķis! Visi pārdodas! Nav obligāti par naudu. Var arī par amatu, dzīvokli, pagodinājumiem, sieviešu glāstiem. Viss var kalpot par naudas ekvivalentu.

Orehs pat aizsmaka.

—  Vienīgā atšķirība — cenā. Desmit tūkstoši — pietiekama summa, lai tevi sāktu cienīt katrs, kas par to uzzinās! Parasti pārdodas stipri lētāk!

—   Bet, manuprāt, sieviete ir pērkama neatkarīgi no tā, par cik to pērk. Un es negribu būt līdzīgs šīm!…

Orehs pacēla roku.

—  Apdomā, Sergej, labi! Desmit stabus tu nekad nenopelnīsi ar darbu.

—Nospļauties uz taviem desmit stabiem,—Elefantovs noguris teica. — Un arī uz visiem tiem, kas pārdodas, kas pērk un kas ir šajās darbībās vidutājs.

Orehs kļuva sarkans.

—  Kāda velna pēc tu jauc smadzenes solīdiem ļaudīm? Tevis dēļ arī es nokļūstu muļķīgā stāvoklī. Kā es skatīšosacīs Pulkvedim?! Vispār, — viņš ievilka elpu, — vairāk es ar tevi nekādos darījumos neielaižos! Bet tu apsēdies pie spoguļa un padomā, kas tev ir un ko tu esi zaudējis!

Nezin, vai Orehovs domāja, ka Elefantovs izmantos viņa padomu. īso pārdomu rezultāts bija satriecošs—aktīvā nebija nekas! Nekas…

Atmiņā uzplaiksnīja stāsts ar neparastu sižetu, kas bija lasīts kādā fantastikas kopojumā — atomkarš — nospiesta liktenīgā poga, uzliesmo apžilbinoša lode, un viss ir beidzies. .. Bet mirušajā tuksnesī brīnumaini saglabājies mazītiņš dzīvības gabaliņš. Ne jau atomu patvertne — parasta villa, plānas sienas, ļauna, duļķaina gaisma spiežas cauri radioaktīvo putekļu noklātiem stikliem, bet cilvēki iekšpusē ir dzīvi. Nāvīgi izstarojumi nevar viņiem kaitēt tādēļ, ka viņus aizsargā mīlas un laimes Gaišais Loks, kurā viņš jutās aizsargāts un neievainojams. Bet mīlu viņš nodeva, gribu— pazaudēja…

«Šeit nav manas vainas — liktenis… Un neparasti spēcīgas jūtas pret Mariju.»

«Atrast sev attaisnojumu ir pats vienkāršākais, — iebilda otrā viņa «es» puse. — Nežinska ari sev viegli izskaidros cietsirdību un nežēlīgās jūtas pret tevi, tieksmi pēc kāda cita un vēl daudz ko citu. Bet kā tu attaisnosies Gaļinai?Kirilam?»

Nodevībai nav mīkstinošu apstākļu. Elefantovs to lieliski saprata, un viņam nebija ko iebilst. Pazibēja doma par zaļo pārvalku skapī. Bankrotu tradicionālās beigas…

Vairākas reizes no vadošā institūta zvanīja Kaļina un viņa vietnieks, atstāja jau tā Elefantovam zināmos telefonus, lūdza ar viņiem sazināties.

To viņš gatavojās darīt no dienas dienā, bet katru reizi atlika — nezināja, par ko runāt un kam piekrist. Viņa dzīvē valdīja pilnīga nenoteiktība un vēl dzīvoja cerība, ka attiecības ar Mariju var atjaunoties.

Reiz pēc darba Mariju satika Jerjomina un Ugoļņikova. Dzīvi pļāpājot, viņas gāja blakus — uzkrītošas, spilgtas, krāš-ņas. Elefantovs ar Porejevu gāja soļus piecpadsmit aiz viņām. Sergejs ar slimīgu jūtīgumu uztvēra vārdus un frāzes, ar sa-asinātu intuīciju aizpildīja tukšumus, kad garāmbraucošais automobilis vai skaļi grabošais tramvajs slāpēja skanīgās balsis.

Martu un Veru kaut kādi puiši uzaicināja uz restorānu, bet viņu bija trīs, un viņi palūdza paķert līdzi draudzenīti komplektam. Marijai tika piedāvāts papildināt kompāniju, lai izprieca būtu pilnvērtīga.

Priekšlikumam iepazīties ar svešiem vīriešiem, lai priecātos restorānā, vajadzēja Mariju apvainot. Pie tam — viņa ir ļoti aizņemta, cieš no galvassāpēm un katru brīvo minūti steidzas pavadīt kopā ar dēlu. Elefantovs bija pārliecināts, ka Marija atteiksies, liekot saprast, ka viņa tā nepavada laiku. Bet Marija piekrita iet uz restorānu. Viņu interesēja tikai viens jautājums — kas ir iespējamie ceļabiedri un «vai varēs aizbēgt, ja kas…».

Jerjomina un Ugoļņikova vienā balsī apliecināja:

— Puiši ir labi, projām bēgt negribēsi…

Marija iesmējās un teica, ka uzticas draudzeņu uzskatiem.

Noklausītā saruna Nežinsku izgaismoja līdzīgi rentgenam. Zinot bezkaunīgo spēļu likumus, kuros aiziešana no restorāna mājās ir aizliegts paņēmiens, gatavība ievērot šos likumus, kopīgi izmantot skaisti servēto galdu ar nepazīstamiem vīriešiem, kas tādējādi ir saņēmuši tiesības prasīt atbildes pakalpojumus — tas viss neatstāja vietu ilūzijām.

Spirkam bija taisnība. Ar viņu patiesi katrs var pārgulēt. Kāpēc gan nē? Ja nav jūtu filtra, atlases iespējas, prasīguma. .. Katrs, kas iegribēs un kas var izrādīties noderīgs vai izsauks atbildes vēlēšanos. Vai vienkārši būs pietiekami neatlaidīgs. Kāpēc gan nē? Ar viņas «brīvības» izpratni, uzskatiem par «draugiem», ar brīvām draudzenītēm, kas uzskata ģimeni par traucēkli un kam ir atsevišķi dzīvokļi. Dvēseles sāpēs Elefantovs grieza zobus.

Iegulties gultā ar jaunu «draugu» viņai ir tikpat pierasti kā aiziet uz kino. Viņa nesaglabā piesaisti, neveido nākotnes plānus, nenorunā tikšanos. Ne emociju vētras, ne satraukta uztraukuma — nekā. Sapārojās un izšķīrās. Bet biezajā, pierakstītajā piezīmju grāmatiņā paliek partnera koordinātes. Tāpat labs saimnieks slēpj pieliekamajā atrasto naglu, uz- griezni, paplāksni — kādreiz noderēs.

Viņa ir ārkārtīgi praktiska, arī te Spirkam taisnība.

«Draugi» izvēlēti kā instrumenti darbnīcai, salikti pēc iespējām — produkti, rūpniecības preces, celtniecības materiāli, dzelzceļa biļetes, «firmīgas» lietas, transports, individuālā šūšana un tā tālāk — visiem dzīves gadījumiem.

Nav nelaime, ja tie ir viņu aizmirsuši, piezvanīs — atcerēsies, labprāt izpildīs vēlamo pakalpojumu un pārgulēs ar viņu vēl reizīti.

Marija tiem ir tāds pat instruments, kādi tie ir viņai, bet, kad abas puses ievēro vienus un tos pašus noteikumus, nav iemesla pretrunām un apvainojumiem. Tiesa, daži, kam ir tāda pat tieksme uz siekalošanos kā viņam, nevar vai negrib Mariju aizmirst. Viņi tiek ieskaitīti darbīgajā rezervē — pastāvīgi grozās pa rokai, izpilda pakalpojumus, lien laukā no ādas, lai izpatiktu… Un saņem reizēm to, kas viņiem tik daudz nozīmē, bet viņai tas neko nemaksā. Un priecājas par atliekām no sveša galda, lai arī viņi izskatās smieklīgi un nožēlojami.

Elefantovs atcerējās Vasju Gorjajevu, kura vizītes pie Marijas tagad atspoguļojās pavisam citā gaismā. Vai viņš patiesi bija nelaimīgi iemīlējies? Un vai tiešām tik nesekmīgi centās iegūt pretmīlu? Viņi par viņu ironizēja, arī Marija smējās, bet bija dienas, kad viņa atprasījās uz dažām stundām no darba — pie ārsta, šuvējas vai vēl kaut kur…

Tad Elefantovam vēl nebija aizdomas, kas var slēpties aiz tamlīdzīgām prombūtnēm, un viņi smējās par Nežinsku, kurš, neatradis sievu darbavietā, redzami nemierigs iztaujāja, kur viņa ir un kad atnāks. Jā … Cik ļoti viņš tagad saprata šo satraukumu!

Arī daudz kas cits kļuvis saprotams, it kā migla būtu izklīdusi! Elefantovs kļuva redzīgs.

Elefantovs uzskatīja, ka Marija domā tās domas, kas viņam nekad pat nebija ienākušas prātā un atrada sarežģītības būtībā, kas bija vienkārša kā porcelāna flīze.

Daiļā Dāma! … Lepna, godīga, nemeklē pašlabumu… Idiots, ak kungs, kāds idiots! Bet kā varēja neredzēt acīm redzamo? Nu labi, saprotami — mīļotajā sievietē ir viegli atrast tās īpašības, kuras grib atrast… Un tomēr… Viņš taču līdz zināmam laikam šaubījās, bet pēc tam viņai noticēja visā uzreiz.

Elefantovs atcerējās viņu pirmo izskaidrošanos slimnīcā, un kopš bērnības aizmirstā bezkaunīga apvainojuma spazma, tāpat kā toreiz ideāliem ticošam puisēnam, aizžņaudza kaklu. Vārdi, žesti, asaras — viss bija meli. Tev ir vajadzīga trausla, ievainojama būtne? Lūdzu, saņem! Gribi domubiedru, domājošu tāpat kā tu? Ņem, nav žēl! Recepte ir vienkārša — pareizi vārdi un mazliet artistiskuma.

Viņa ne sevišķi centās — izšķirošo lomu nospēlēja viņa paša iztēle. Un tomēr — viltus bija jūtams. Neatbilstības starp Marijas vārdiem un ricību krājās un sāka viņu mulsināt, bet katrs mēģinājums noskaidrot attiecības atdūrās pret atklātu īgnumu un neviltotu niknumu. Un kā gan nē! Ar savām muļķīgajām pretenzijām pēc mīlas un uzticības viņš mēģināja jaukt visu viņas dzīves veidu! Elefantovs vēlējās, lai viņai zūd neskaitāmās vajadzības, atņemt tiesības iepazīties ar jebkuru viņai vēlamā vietā, tiesības vizināties mašīnā un likties gultā ar katru, kas viņai vajadzīgs.

Un ko viņš piedāvāja apmaiņai? Sevi! Ha, ha, ha! Kam nav ne naudas, ne derīgu paziņu, ne plašu iespēju! Kas neprot atvieglot dzīvi, sagādāt skaistu apģērbu, aizvest uz grezniem kūrortiem!

No praktiskas, lietišķas sievietes viedokļa piedāvātais darījums bija pilnīgi nelietderīgs. Lai arī… Veikt viņas vietā disertāciju nevar neviens. Bet tā ir pārāk tāla perspektīva, tikpat abstrakta un maz reāla kā kaut kādi marsiešu kanāli. Spēlēm, pie kurām Marija bija pieradusi, viņš piedāvāja pārāk augstu likmi.

Un vēl — gumijas stiepšana ar disertāciju pie nosacījuma, ka pamatdarbu viņš uzņemsies izdarīt pats. Tomēr tas prasīja no viņas ievērojamu piepūli. Bet jāatzīst, lai cik tas ir nepatīkami, bet no tā nevar izvairīties. Apburošā, pēc izska-ta intelektuālā Marija izraudzījās cilvēkus ar zemākā tipa uzvedību kā upurus savu vajadzību apmierinājumam. Tā kā no viņas redzesviedokļa darījums bija neizdevīgs pēc visiem kritērijiem.

Bet viņš taču nepiedāvāja darijumu! Viņš atzinās mīlestībā, rakstīja dzejoļus, dāvāja puķes — vērsās pie viņas dvēseles un nešaubījās, ka viņa ir spējīga saprast un pareizi novērtēt viņa tieksmes! Bet viņa, pateicoties tam, laikam sāka sajust sevi kā draņķi un, lai izvairītos no nepatīkamās sajūtas, atklāti sita pašās vārīgākajās vietās, manipulēja ar faktiem, sajauca vārdus, kropļoja notikumus, un rezultātā viņš izrādījās vainīgs. Bet viņa zināja, ka viņš nekur nav vainīgs un viņu par to neieredzēja tāpat kā nodevēji neieredz cilvēkus, kurus viņi nodod.

Negaidīt pazibēja tik ļoti šausmīgs atminējums, ka viņam sāka ļimt kājas un nosvīda piere. Jaunā Nežinskas garīgā seja paredzēja citu izskaidrojumu Elefantova neveselībai, kuru viņš uzskatīja par sekām pēc peldēšanās aukstā ezerā un kuru ārstēja ar antibiotikām. Viņš atcerējās Orehova vārdus restorānā un sajuta nelabuma uzplūdus. Visā, kas saistīts ar dzīves ēnas pusēm, Orehovs bija gaišreģis.

Nākošajā dienā viņš aizgāja uz poliklīniku. Ūsains ārsts viņu apsveica ar «kaujas kristībām» un ieteica neskumt.

— Nekas briesmīgs, līdzīgs iesnām. Pēc nedēļas būsi vesels! Tikai — nākošreiz uzmanies, mēdz būt arī sliktāki varianti!

Tāpat kā vairums šīs nozares mediķu, viņš bija ciniķis.

Elefantovs nedēļu sēdēja pazemojošās rindās, saņēma sāpīgas sprices, nodeva analīzes. Baltās flīzes procedūru kabinetā atgādināja miroņu telpu. Laikam tādēļ, ka viņam iekšā bija auksts un miris.

Kad ūsainais jautrulis viņu apsveica otro reizi, šoreiz— ar procedūru pabeigšanu un «atgriešanos dzīvē», viņš nejuta ne prieku, ne atvieglojumu. Pasaule bija sabrukusi, viss iegāzies bezdibenī. Nekā laba un tīra vairs nebija. Daiļā Dāma bija mirusi. Aizgājis pie Nežinskas, viņš palūdza atdot mirušajai adresētās vēstules un dzejas. Skaidroties Elefantovs negrasījās, bet, kad Marija pārsteigta un norūpējusies sāka izjautāt, kas noticis, viņš nenovaldījās. Viņa tēloja izbrīnu, centās pārliecināt, ka noticis pārpratums, kaut kāda aplama kļūda. Spēle bija nevainojama, bet ar parastajām neatbilstībām un liekuļotām intonācijām. Elefantovs aizdegās un izteica visu, kas bija dvēselē sakrājies. Viņu pārņēma šausmas no tiem vārdiem, ko viņš meta skaistajā Marijas sejā, bet vēl šausmīgāk bija tas, ka viņš runāja tīru patiesību. Marija tēloja niknumu, bet visticamāk niknums bija īsts. Vainas apziņu viņa sajuta tad, kad viņu nobaidīja Elefantova negaidītā vizīte pirms mēneša. Bet tas jau bija aizmirsts, neatstājot pēdas, un tagad viņa droši vien jutās patiesi nevainīga.

Sekoja riebīga aina, kurā pārdegušais Elefantovs piedalījās kā skatītājs. Apdullinātais saprāts vāji uztvēra notiekošo, viņš tikai ievēroja, ka pat naida izkropļotā Marijas seja palika skaista. Vēl viena netaisnība garajā, ar viņu saistīto netaisnību, pazemojumu un pāridarījumu virknē, kuru viņš bija izdzīvojis pēdējā laikā. Viņam gribējās, lai viss beigtos pēc iespējas ātrāk un beidzot viņš sagaidīja. Marija iegrūda viņam paciņu ar vēstulēm un kaut kādu sainīti, nobeigumā pasakot gandrīz mierīgi:

—   Tā mani vēl neviens nav apvainojis. Un es — nevienu… Tu man sabojāji garastāvokli. Un tas ir viss, ko tu varēji. Vairākam taču tev nepietiks?

Balsī bija dzirdama ņirgāšanās, bet jau vēlāk Elefantovs saprata, ka viņa gribēja uzzināt, vai viņš gatavojas vēl kādam izstāstīt par notikušo un viņai pielipināt apkaunojošo birku, kā tam būtu jānotiek pēc viņai zināmo spēļu likumiem.

Viņš noliedzoši pakratīja galvu.

—   Sveiki!

Marija atvēra durvis.

—   Es arī pirms trim gadiem nožēloju, ka biju tuva ar tevi, un tagad nožēloju.

—   Laikam tādēļ, ka es esmu sliktāks par visiem šiem taviem…

Durvis aizcirtās, pirms Elefantovs pabeidza frāzi.

Viņš mehāniski nokāpa dažus stāvus un tad pēkšņi saprata, ka viņa rokās ir traucējošais avīzē ietītais sainītis, ieskatījās un atklāja veļas garnitūru — vienīgā dāvana, kuru viņš pirka Marijai, un iemeta spilgto smaržīgā zīda kamolīti melnajā, klabošajā atkritumu vada rīklē.

Uz celtnieku laukumiņa Elefantovs sadedzināja vēstules, raugoties ar iekaisušām acīm, kā raujas čokurā dzejoļi, pelnos pārvēršas glāstošie, maigie vārdi. Dvēselē bija tukšums, pamestība un baisi, līdzīgi aplaupītai un apgānītai kapličai.

Pasaule bālē, dziest krāsas, zūd spēki.

Neticu, neticu, neticu, nē!

Liktenis kā nātra dzeļ.

Ķēvīte tava nu pasaulei,

Viltīga tā un ļauna…

Mazais Sergejs, žēlojot mirstošo ērzeli, stāvēja līdzās vectēvam Mimo un žēloja ari mazliet sevi.

«Pieteik, Pelēkais! Viss ir skaidrs, punkti uz «i» ir uzlikti, jāņem sevi rokās. Velns ar viņu! Dzīve turpinās!»

Bet kā agrāk mirdz saule.

Zāle joprojām ir zaļa.

Pļavā ķēvītes citas ir —

Garām, slaidām kājām.

Viņš centās sevi uzmundrināt, bet tas negribēja izdoties. Ejot pār torņa krāna sliedēm, paskatījās uz augšu. Kabīne atradās pretī Marijas logiem. Interesanti, ko viņa patreiz dara? Viņš izjuta slimīgu vēlmi ieskatīties Nežinskas dzīvoklī un tūdaļ saprata, ka ir noticis pats sliktākais — pat pēc visa notikušā Marija viņam nepārstāja būt!

Pareizās un pamācošās grāmatās, kuras Elefantovs bija izlasījis, beidzamajās lappusēs taisnība noteikti gavilēja. Tikumība uzvarēja, bet netikums tika pienācīgi sodīts — ar špagas cirtienu, tiesas spriedumu vai ar vispārēju nicināšanu. Grāmatu aizverot, viņš bija pārliecināts, ka atmaskotajam ļaundarim nav vietas dzīvē un, izvairījies no fiziskas bojāejas, tas nenovēršami nolemts morālai nāvei.

Bet atšķirībā no mākslinieku izdomas reālā īstenība nepārtraucas atrisinājuma ainā, bet turpinās, ikdienišķi pārskrienot brīdi, kurā jebkurš rakstnieks noteikti pieliktu punktu. Un izrādās, ka iesīkstējis noziedznieks nav iznīcis uz mūžiem ledainajos ziemeļu plašumos, bet, izcietis piespriestos gadus, atgriezies pierastajās vietās attiecīgi apģērbies, ar breolīnu sasmērējis atlikušos matus, izkritušo zobu vietā salicis zeltu un porcelānu, atbraucis piejūras un kūrorta restorāna verandā ēd cāļus «tabakā», sūc konjaku ar ananāsa šķēlītēm. Un iedomājieties — neatšķiras no visapkārt līksmojošiem atpūtniekiem tādēļ, ka katordzniekiem zīmogot pieres un izraut nāsis pārstāja jau pirms vairāk kā simts gadiem.

Un ko vēl runāt par kaut kādu sīku nelieti! Viņš vēl vakar, nosarcis un nosvīdis, sarāvies biedru skatu priekšā, klausījās dusmīgus vārdus, baidījās sniegt roku darbabiedram, bet šodien — atguvies, staigā ar smaidiņu tā, it kā nekā nebūtu bijis.

Elefantova un Nežinskas attiecību peripetijas nekļuva par sabiedrības īpašumu. Kaislības verda un attiecības tika skaidrotas dzīves apakšējos slāņos, kas nav pieejami novērotājiem no malas. Augšējais redzamais slānis likās gluds un nesaduļķots.

Starp citu, apkārtējie ievēroja Elefantova noslēgtību un drūmumu, bet to attiecināja uz neveiksmēm zinātniskajā darbā. Nežinskā nekādu izmaiņu nenotika. Viņa neiegrima zemē, nesakumpa, nezaudēja stalto gaitu un lepno galvas turēšanu. Kā parasti — tikpat sabiedriska, jautra un pievilcīga. Cilvēkos viņa pieklājīgi sasveicinājās ar Elefantovu. Bez lieciniekiem izturējās pret viņu kā pret tukšu vietu, redzami liekot saprast, ka viņš—nožēlojama niecība, ar kuru kārtīga sieviete pat nevēlas kontaktēties.

Un, ja Elefantovs izjustu tādas pat jūtas, viņu likteņi varētu izšķirties uz visiem laikiem kā okeānā izšķiras divu pie dažādām ostām piederošu kuģu kursi, kas nejauši krustojušies. Bet ar viņu notika kaut kas pilnīgi nesaprotams — viņš Nežinsku nicināja un tai pat laikā turpināja mīlēt Daiļo Dāmu. Viņu joprojām satrauca viņas smiekli, balss, ātrās, nedaudz stūrainās kustības, smalkā, meitenīgā figūra. Un veltīgi viņš sevi pārliecināja, ka Daiļās Dāmas nav un nekad nav bijis, ka ir tikai čaula, alkatīgs, netikumīgs vilkatis, kas pārņēmis viņas veidolu. Divējādas jūtas rāva viņu uz pusēm.

Mocīja vientulība un pamestības sajūta. Laikam tādēļ viņš ieklīda Ņikiforova vecpuiša dzīvoklī, kur agrāk bieži pavadīja vakarus, bet pēdējā laikā izvairījās ienākt. Nekas šeit nebija mainīj ies — darbīga nekārtība uz galda, smaidīgs saimnieks savā mūžsenajā, izstaipītajā triko un rūtainā kreklā ar allaž notrūkušo pogu.

Kā vienmēr Elefantovs atteicās no koncentrātu zupas un margarīnā ceptā olu kulteņa un, kamēr saimnieks gatavoja kafiju, pašķirstīja uz galda esošos papīrus. Kā vienmēr izbrīnījās par mērķtiecību, ar kādu nepraktiskais, pie sadzīves nepiederīgais Ņikiforovs, virzījās uz priekšu profesionālajā sfērā.

—   Kļūsi drīz par doktoru?

—   Tagad ar to ir smagi, — atmeta ar roku Ņikiforovs. —Negribas tērēt laiku papīru kārtošanai un skrējienam pāri birokrātiskajām barjerām. Tad jau redzēs. Man tagad veidojas negaidīts pagrieziens. Paklausies!

Kafija izrādījās negaidīti laba, un Elefantovs uz izsēdētā dīvāna jutās brīvi, kas ar viņu sen nebija bijis. Viss bija kā agrāk, kad viņš ar Ņikiforovu runāja veseliem vakariem par jebkurām tēmām, pamatā — par asām, satraucošām un, lai arī ne vienmēr saskanēja uzskati, taču viņi viens otru labi saprata.

—   Bet tev, es dzirdēju, kaut kas neiet? Un it kā esi rokas nolaidis?

Elefantovam šo tēmu negribējās apspriest.

—   Pastāsti labāk, kā sagrāvi Kabarginu!

—  Baumas zemi baro! Visi pienāk, prasa… Liels gods — kretīnam pateikt, ka viņš ir kretīns!

—   Daudzi neuzdrošinās. Orehovu atceries? Paredz, ka tu lauzīsi kaklu.

—   Orehovs? Uzņēmīgais, jaunais cilvēks, kurš gribēja no mums nopirkt it kā norakstītos oscilogrāfus? Hm… Pilnīgi iespējams! Tie, kam spalviņas pielipušas pie deguna, nekad neuzstājas pret priekšniecību. Tāpat arī — sliņķi, neapdāvinātie, karjeristi. Viņiem jābūt ērtiem: pretī nerunāšana un padevība — vienīgā vērtība. Arī man čukstēja — veltīgi tu tā, ka tik neiznāk sliktāk!

Ņikiforovs pasmaidīja.

—    No kā un ko man baidīties? Nedzeru, nesmēķēju, kukuļus neņemu, arī ar sievietēm — ne sevišķi… Pat darbu nekavēju! Tēmas pabeidzu sekmīgi, termiņos iekļaujos, ieviešanas procents — pats augstākais institūtā. Tādēļ ir ļoti viegli runāt patiesību! Un Kabargins, ievēro, kritiku pacieta neiebildis. Viņš taču lieliski saprot, ka man neko nevar padarīt!

—    Es ari tā uzskatīju. Bet augšā sēdošajam ir daudz iespēju nomelnot zemākstāvošo. Vairākas reizes nācās par to pārliecināties. Atceries, kā viņš atcēla manas bibliotēkas dienas? Un tagad radusies iespēja kaitēt nopietni — vispār nogriež man tēmu.

—    Zinu, dzirdēju, — Ņikiforovs pamāja. — Tikai — augsti papēži augumu nepagarina. Dzīvē pastāv noteikta attīstības loģika. Katrs saņem to, ko ir pelnījis un nekādi triki, viltības neļauj apiet šo likumsakarību.

—   Tad jau uz zemes jāvalda taisnīgumam un harmonijai, — ļauni nosmīnēja Elefantovs. —Tu iegrimsti vistīrākajā ideālismā! Paskat, cik daudz visapkārt ir neliešu, pretek- ļu, pielīdēju, kas lieliski dzīvo, ir pilnīgi apmierināti ar sevi!

—   Atsevišķi gadījumi, izvēlēti ierobežotā laika diapazonā, nevar atspoguļot kopējo ainu. Galīgajā rezultātā dzīve visu noliek savos plauktiņos. Tiesa, ja uzrasē grafiku, daži punkti būs augstāk vai zemāk — kāds iekampis vairāk nekā viņam pienākas, kāds nav saņēmis pienācīgi. Bet kopumā…

—    Es zinu vienu puisi, kurš nobijās kļūt par punktu, kas ir zemāks par taisnīguma grafiku, — Elefantovs pārtrauca. — Sāka mētāties, sevi piemērot apkārtējiem, rīkoties pret saviem principiem, burzmā veica nodevību… Kad reibums pārgājis, viņš šausmās mocās, strīdoties pats ar sevi. Vai var attaisnoties ar loģiku, kas nesakrīt ar tavu grafiku?

—   Tā nemēdz būt!

Ņikiforovs pamācoši pakratīja pirkstu pie sarunu biedra deguna.

—   Neliešus nemoka sirdsapziņas pārmetumi!

—  Bet ja viņš nav nelietis? Parasts cilvēks, kas kaut kādā brīdī bijis vājš… sadalījies…

Ņikiforovs pārbaudoši paskatījās.

—   Nejauši sadalījies? Nezinu… Tikai es tev teikšu, ka viņš ir zudis cilvēks. Vajag, lai būtu vai nu tīra sirdsapziņa, vai nekāda! Pusītes nav iedomājamas. Pēc attīstības loģikas, par kuru nupat runāju, noteikti pārveidojas ari otrā puse, pašam ar sevi ir viegli samierināties un, lūk, jau nav nekāda iekšēja strīda! Process ir noslēdzies — mūsu priekšā ir simtprocentīgs nelietis!

Elefantovs saviebās.

—   Pārāk tieši!

Viņš atskārta, ka atkārto sev adresēto Orehova pārmetumu.

—    Bet, ja otrā, labā puse, saglabājas nemainīga? Un pa-šam ar sevi samierināties neizdodas? Kam pēc tavas loģikas tad būtu jāseko?

—  Tam, kas daudzkārt ir aprakstīts klasikā, — ikdienišķā tonī teica Ņikiforovs, — neprātam vai — pašnāvībai.

Saruna aprāvās. Elefantovs izdzēra savu kafiju, Ņikiforovs aiznesa tasītes uz virtuvi.

—   Ja cilvēciskie netikumi būtu uzskatāmi, cik ļoti viss vienkāršotos!

Ņikiforovs pasmīnēja.

—Varavīkšņains apvalks katram? Labvēlība, godīgums, kārtīgums—gaišie toņi. Nelietība, iekāre, viltība—melnie toņi… Vai tā?

—    Kaut vai! Tad visi nelieši izmirs kā blusas sterilā vatē.

—Kļūdies, Seijoga,—Ņikiforovs pierasti iegāza netīrās tasītes izlietnē. — Šī publika tik viegli nepadodas! Pārkrāsotos paši, nomelnotu citus, norautu un vilktu sev svešas krāsas! Vai arī vienkārši pasludinātu, ka melnā krāsa ir īstas tikumības pazīme… Starp citu, tagad tā arī darās. Pasniedza taču Uzvaras ordeni cilvēkam, kas nav uzvarējis nevienā kaujā! Un nekas — normāli. Atzina par labu, vienbalsīgi atbalstīja… — Ņikiforovs palaida ūdeni un noliecās pār izlietni. — Saproti, ka runa nav par atsevišķiem neliešiem. Cilvēki ir tādi, par kādiem viņiem sabiedrībā atļauj būt. Radi vislielākās labvēlības režīmu Personībai — īstai, ar lielo burtu, un viss nostāsies savās vietās! Gudrs, kārtīgs priekšnieks paņems sev tādu pat vietnieku tādēļ, ka nebaidās no izēšanas, tas savukārt izvēlēsies tādus pašus nodaļu priekšniekus, tie — līdzstrādniekus. Un kam tad būs vajadzīgas viduvējības, pļāpas, meļi, liekuļi? Tie uzreiz nokļūs nogulsnēs, un — ne mašīnas, ne vasarnīcas, ne speciālas piedevas…

Ņikiforovs pagriezās, pakratīja ar slapjajām rokām, nopurinot ūdenslāses, sameklēja ar acīm dvieli, tad automātiski nobraucīja ar rokām gar gurniem, kur triko bija redzami noberzts un nospeķots.

—   Tikai, kas to visu atdos? Tādēļ tagad, kad valda pelēcība, Personība nevienam nav vajadzīga, taisni otrādi — izceļas, traucē, kaitina. Viņu vajag nolīdzināt līdz ar kopējo līmeni. Elementāri. Kopīgais ir augstāks par personīgo — un visa balle! Kas veica atklājumu? Kolektīvs! Vai patiesi uzreiz viss? Un Petrovs un Sidorovs? Viņi taču dzer bez apstājas! Bet ieguldījumu deva. Neuzdrošinieties pazemināt vienkāršās tautas nozīmi!

Iejuties lomā, Ņikiforovs paaugstināja balsi, bet tūdaļ attapās un skumji pasmīnēja.

—   Pelēcīgumam ir izdevīgs vispārējs pelēcīgums. Lai velk savu vezumu — sēž līdz darba beigām, nīkst sapulcēs, bez ierunām brauc uz lauku darbiem lopiskos apstākļos, meklē ēdienu, spiežas rindās pēc lupatām, visu dzīvi gaida dzīvokli, saņem nožēlojamus prieciņus — kino, pasūtījumu pirms svētkiem, pārošanos laulības gultā, «balto» vai «sarkano» pie siļķītes un kartupeļiem… Bet kas izgudroja? Visi! Pie velna objektīvos kritērijus! Mēs paši noteiksim, kam kas pienākas!

Ņikiforovs smagi nosēdās uz līkkājaina krēsla.

—   Bet tu uzradies ar savu ārpusplāna encefalogrāfu un neizsaki pateicību par to, ka izmantoji valsts aprīkojumu un darbalaiku, nenorēķinies ar līdzautoru. Pietiek bezkaunības domāt, ka par visu vari pateikties tikai savām spējām, ka tavas smadzenes nav nopirktas par simts astoņdesmit rubļiem mēnesī. īsāk — rupji pārkāpi spēles noteikumus…

—  Nospļaujos es uz šiem cilvēkiem, — Elefantovs iesprauda.

—   Vai arī šie tavi ekstrasensorie sakari. — Ņikiforovs neievēroja repliku un turpināja. — Kāds ir idejiski metodiskais pamats tavam darbam? Jebkurā bridī tevi var pasludināt par apoloģētu, par tādu, kas zemojas rietumu idejām, par viltus zinātnieku vai par ideoloģisku ienaidnieku! Un tas, kas tev ir it kā rokās, pārplīsīs kā ziepju burbulis. Man liekas, ka šī stāvokļa nenoteiktība arī ir tas, kas tevi pēdējā laikā nospiež.

—   Un ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt?

—   To pašu ko agrāk. Es nekad neesmu piemērojies apstākļiem un nekas — dzīvoju. Lai arī daudzi uzskata, ka es dzīvoju slikti, — Ņikiforovs ar rokām norādīja visapkārt. — Toties tā, kā protu. Tev ir viena izeja — iegūt rezultātu. Oficiāli atzītu rezultātu. Patentēsi aparātu vai ekstrasensoro sakaru metodi, lai neviens vadošs ēzelis nevarētu pasludināt tavus pētījumus par niekiem. Uzskati, ka esi uzvarējis. Gribot vai negribot, bet ar tevi sāks rēķināties un vismaz nevarēs atņemt padarīto. īsāk — vajag rakt, raut dzīslas, neievērot nelabvēļus, un tad nekādi kabargini nebūs briesmīgi!

— Pacietība un darbs visu veiks, — Elefantovs sarkastiski iejaucās. — Tev jābūt par sludinātāju vai profesionālu mierinātāju.

Ņikiforovs viņu nepārliecināja. Pacietīgi gaidīt, kamēr uzvarēs taisnīgums, negribējās. Vēl jo vairāk—viņa liktenis varēja izrādīties atsevišķs gadījums, kas neatspoguļo kopējo likumsakarību. Skatoties uz tīro, moderno, skaisto Mariju, viņam šķita, ka tā arī ir.

Nežinska guva sekmes, atradās pilnīgā saskaņā pati ar sevi un apkārtējiem. Viņu, bez šaubām, nemocīja sirdsapziņas pārmetumi. Ja viņa arī atcerējās par Elefantova esamību, tad ar īgnumu.

«Viņa ir precīzi aprēķinājusi, ka pret tevi var noslaucīt kājas un izmest kā netīru lupatu. Nekādas nepatikšanas par to nedraud,» — ņirdzīgi konstatēja viņa otrais es.

Doma par to, ka Marija tā arī izdarīja, ievērojot viņa nespēju enerģiski rīkoties, Elefantovu nospieda ar katru dienu vairāk.

«Ko tad? Man vajadzēja viņu nosist?»

«Vajadzēja būt vīrietim, ne lupatai. Ar Orehovu viņa nekad tādus pigorus neatļautos!»

«Es taču neesmu Orehovs!»

«Tas arī ir redzams,» nevarēja nomierināties viņā sēdošais niknais velniņš.

No laborantes galda Elefantovs gandrīz automātiski paņēma divus gumijas knupīšus, kurus parasti vilka uz līmes pudelītēm. Akurāti izgrieza ar mazām, asām šķērēm vajadzīgajās vietās caurumus, noteiktā veidā tos ieliekot vienu otrā. Darbojās mehāniski, tā it kā kāds cits darbotos ar viņa rokām. Pēc tam atsvešinātība izzuda, viņš nolamājās un izgatavoto priekšmetu iemeta papīrgrozā.

Dienas beigās Marija piezvanīja kaut kādam Gasilo, laipni pateicās par mēbelēm un uzaicināja ciemos uz tasīti kafijas. Viņas balsī bija skaidri jaušamas sološas notis. Ele- fantovam kļuva karsti, kad atgriezās spēja domāt. Viņš saprata, ka Nežinska tīši radīja iespēju viņam būt par sarunas liecinieku, lieliski saprotot, ka dara sāpes, un to gribēja.

Ejot no darba, viņš iebāza roku grozā, izvilka no rita izgatavoto palīgierīci un iebāza to kabatā.

Mājās, mokoši domājot ko darīt, Elefantovs atkal iemeta jaunu kvalitāti ieguvušos knupīšus atkritumu spainī.

— Murgi!

«Te tu arī esi viss! Ne velti viņa apdomāti tevi spārda kā nesaprātīgu sunīti, par kuru jau ir zināms, ka viņš neuzdrošināsies parādīt zobus!»

Iekšējā balss bija kodīga un nežēlīga. Un viņai bija taisnība. Marija gribēja, lai viņš locītos greizsirdībā un bezspēcīgā niknumā, skatoties pulkstenī, kas skaitīja viņas tikšanās ilgumu ar nezināmu mīļāko, mēbeļnieku Gasilo, pārliecināta par to, ka uz kaut ko lielāku viņš nav spējīgs. Nu ko, parakstījies par savu niecīgumu?

Elefantovs izjuta sajūtas, kas bērnībā lika viņam iesaistīties nelīdzvērtīgos kautiņos un, zobus sakodušam, mesties visiem pierādīt, bet, pirmkārt, pašam sev, ka viņš nav ne lupata, ne gļēvulis un ne puņķutapa.

Kad ar drāti viņš pievienoja vienreizējo slāpētāju pie štucera stobra, kad gāja, klūpot pret celtniecības atkritumu kaudzēm, tuvojoties pievelkošajai un atbaidošajai uguntiņai septītajā stāvā, kad rāpās pa restoto un tumšo, milzīgo krānu, viņš bija pārliecināts, ka viss beigsies tāpat kā gadījumā ar Hlistunovu, un demonstrējums darboties, «kā pienākas vīrietim», viņu nomierinās un aizvietos pašu darbību. Bet, ieskatījies Nežinskas logā, Elefantovs saprata, ka iedzinis pats sevi lamatās un nogriezis atkāpšanās ceļus.

Uzklātā gultā sēdēja vīrietis bez krekla, kura seju no tāda attāluma nebija iespējams saskatīt, bet Marija vieglā virsvalkā, kas, kā to zināja Elefantovs, bija uzvilkts uz kailas miesas, iznāca no vannasistabas. Viņa ir tīrīga kā kaķene.

Bet vai var nosaukt par tīrīgu sievieti, kas maina mīļākos biežāk par palagiem, uz kuriem tos pieņem? To, kam bija tūlīt jānotiek tieši viņa acu priekšā, Elefantovs, protams, nevarēja pieļaut.

Ak, ja viņš sēdētu savās mājās! Nojaust, pat zināt — ir pavisam kas cits nekā redzēt. Vai arī… ja viņam būtu kaķene — izsist stiklu, sabaidīt, novērst. Bet kaķenes vietā rokās ir nāvi nesošs štuceris. Kad un kas paspēja viņu salikt, pacelt mērķēkļa rāmīti?

Marija devās pie tahtas, ieslēdza naktslampiņu. Tūlīt pāries pāri istabai, novāks augšējo gaismu, bet pirms tam vāze uz galda sašķīdīs gabalu gabalos, līdz nāvei nobaidot mīļo pārīti un sabojājot viņiem vakaru…

Garāmejot Marija pieskārās viesa frizūrai. Tā viņa buži- nāja Elefantova matus. Droši vien tā kā kādreiz viņam — maigi un atklāti.

Mērķēkļa grauds virzījās no vāzes uz Nežinskas kreiso krūti. Pēdējā brīdī, kad pirksts jau izvēlējās mierigo piespie- diena gaitu, Elefantovs pakustināja stobru milimetra daļu pa labi. Deviņdesmit divu metru attālumā novirze bija vienpadsmit centimetru, un lode tā vietā, lai caursistu Nežinskas sirdi, noskrāpēja viņai sānu.

Taču, kad Krilovs nonāks pie pārliecības, ka uz Mariju Nežinsku šāva neviens cits kā Elefantovs, viņš nevarēs iedomāties patieso motīvu, kas viņu vadīja šai brīdī.

Septiņpadsmitā noda|a atrisinājums

Uz motīva ēnu Krilovu novirzīja noteiktās aprindās pazīstamā Veruņja Statuete, kas par savu un citu veselību samaksāja ar sadauzītu degunu un divām salauztām ribām. Traumatologam viņa ilgi sūdzējās par likteņa pārestībām, kuru dēļ viņai nākas nevainīgi ciest. Nevainīgām acīm, gaidot līdzjūtību, viņa skatījās uz Krilovu, bet viņš nepacietīgi rakstīja protokola beigas, steidzot ātrāk pārbaudīt negaidīti radušos minējumu.

Minējums apstiprinājās — reģistratūrā viņš atrada Ele- fantova slimības vēsturi.

—   Kad izlasīju, domāju, ka loks noslēdzies, — inspektors stāstīja Zaicevam. — Kā stāstos par Šerloku Holmsu— deduktīvās metodes triumfs!

—   Nelaime tā, ka Holmsa prāta slēdzienus nevar iešūt lietā. Vai par to nekad neesi domājis? Katrs sižets beidzas ar spīdošu aprakstu, kā VARĒJA notikt noziegums. Bet vai tā bija patiesībā? Lielā izmeklētāja pieņēmumi visbiežāk netiek apstiprināti ar viennozīmīgiem pierādījumiem, un apsūdzētais esošiem faktiem atradīs desmitiem citus izskaidrojumus! Sak", no kurienes lai es zinu, kur skraidīja mans suns, kas joka pēc nosmērēts ar fosforu! Bet pēc autora gribas ļaundaris pats sevi atmasko — uzbrūk detektīvam, mēģina bēgt… Aplausi, priekškars krīt! Izmisuma solis nav vainas apstiprinājums…

Zaicevs nupat atgriezās no prokurora un tagad citiem vārdiem sarunu biedram pārstāstīja to, ko bija noklausījies pirms dažām minūtēm.

—  Kāpēc gan tavs šefs atteica sankciju kratīšanai? Atrastu šauteni — lūk, arī pierādījums!

—  Bet ja neatrastu? Prokurors uzskata, ka noziedznieks neglabā pie sevis atmaskojošo ieroci, morāli traumēs, sakompromitēs apkārtējo acīs. Un jāatzīst, ka viņam taisnība.

—    …jo tavs atradums poliklīnikā arī neko nepievieno pierādījumiem. Tikai apstiprina pieņēmumu pamatojumu.

—    Starp citu, — Zaicevs pretīgumā nošķobīja lūpas,

—    mūsu skaistule izrādās tālredzīga! Acīmredzot griezās pie privātārsta, lai būtu visi gali ūdenī… Lūk, fruktiņš! Bet uzreiz nepateiksi…

—   «Nebaidies būt grēcīga, baidies ļaužu valodiņas,» — skumji nocitēja Krilovs.

—   Lūk, lūk! Viņai pilnīgi nav vajadzīgs, lai lieta beigtos ar tiesu un visa viņas netīrā, lai arī importa, vešiņa uzpeldētu virspusē…

Viņi pasēdēja klusējot, domājot par vienu un to pašu — slēptie, rūpīgi nomaskētie netikumi bieži ir daudz pretīgāki par redzamiem.

—   Ja pāriet no juridisko vērtējumu sfēras uz morālo,tad par cietušo var uzskatīt šo puisi,—domīgi teica izmeklētājs.

—   Un cilvēciski man viņa ir žēl, lai arī viņš ne tuvu nav eņģelis. Kā viņš tur?

—   Manuprāt, nelāgi. — Krilovs atbildēja.

Inspektors nekļūdījās — Elefantovam tiešām bija slikti.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, bezjēdzīgi grozot paciņu ar simts rubļu naudas zīmēm bankas iepakojumā — bezkon- taktu encefalogrāfs aizgāja sērijveida ražošanā. Jaunie, glan- cētie papīrīši neizraisīja nekādas emocijas. Varbūt summas nerealitāte, varbūt tādēļ, ka viņš vispār bija gandrīz vienaldzīgs pret naudu, varbūt arī tādēļ, ka bija paspēlējis spēli, kurā šī ciešā paciņa pilnīgi neko nenozīmēja.

Ja būtu nedaudz ātrāk… Nē, vienalga… Nauda neatnes laimi un neatrisina dzīves problēmas. Lai arī Orehs domā savādāk… Orehs!

Elefantovs apģērbās un mierīgi iebāza paciņu kabatā. Pa ceļam viņš iztēlojās, kā tas pārsteigumā izvalbīs acis un uz brīdi zaudēs runasspējas, cik enerģiski ātri runās pēc tam, arī jautājumus iedomājās visus līdz pēdējam. Vai tiešām paspējis pie Pulkveža? Vai tas dēlam atstājis? Bet varbūt ar kādu citu sarunājis?

Bet, lūk, Oreha sejas izteiksmi, kad viņš uzzinās, ka pretēji viņa paredzējumiem Elefantovs nopelnījis fantastisku summu godīgā darbā, viņš nevarēja iedomāties. Un ļoti gribēja redzēt, kā tas pārdzīvos savu stingro pārliecību krahu, savas negrozāmās pārliecības par neiespējamību sasniegt materiālo labklājību citādi kā tikai ar visāda veida trikiem, viltībām, blēdībām. Tādēļ ar ī gāja — uzskatāmi apliecināt savu taisnību ar tiem argumentiem, kurus Orehs godāja augstāk par visu. Iepriecināt beigās sevi.

Neiznāca. Sava pasaules uzskata krahu Orehs jau bija pārdzīvojis iepriekšējā dienā — aresta laikā.

Šī ziņa Elefantovu nepārsteidza. Starp citu, tagad viņu bija grūti ar kaut ko pārsteigt. Viņš smagi brida cauri blīvam, staignam gaisam, līdz potītēm iegrimstot asfaltā. Grūdienu mugurā viņš atstāja bez ievērības, bet viņu kratīja aiz pleca. Viņš pagriezās pret jūtami apnēsātu subjektu, kas ar platu smaidu atsedza savus sliktos zobus ar blāvi atspīdošiem kronīšiem.

—  Pelēkais, kas tev ir? Esi piedzēries? Vai nosmēķējies līdz dullumam? Es kliedzu, kliedzu.

—   Iesim, Jaša! Ko tu pie pieklājīgiem cilvēkiem līpi? Atkal pārskatījies, — raudošā balsī murmināja necila, bāla sieviete ar slikti nopūderētu zilumu uz vaigukaula un vilka subjektu aiz rokas projām.

—Atsienies! Tas taču Serjoža Slons! Mēs skolā kopā mācījāmies. Atceries?

Elefantovs paskatījās mazajās, bezkrāsainajās acīs, kuras tagad bija aplenktas ar blīvu krunku tīklu.

—   Atceros, Golub!

—  Lūk! — tas sajūsmināts iekliedzās. — Bet tu, muļķe, jaucies! Es tev saku — mans čoms!

Sieviete lišķīgi pasmaidīja un sāka no Goluba pleca tīrīt sakaltušus dubļus.

—   Vai atceries? Tu mani gandriz nodūri!

Golubs uzsita Elefantovam uz pleca. Viņa pavadone uzmeta izbijušos skatienu, bet tūlīt neuzticīgi nogrozīja galvu.

—    Es jau esmu atmetis, — lepni paziņoja Golubs.

—   Četri gājieni, cik tad var! Jaunībā divas reizes dzīvokļos iesēdos, pēc tam — gop, hop, bet pēdējo reizi par muļķību— huligānisms. Lūk, viņa mani iesēdināja.

—   Jaša, izbeidz, ko cilvēks par tevi padomās!

—    Atšujies! — Viņš pierasti to pagrūda ar elkoni.

—   Pelēkais pats bija savējais, arī tagad, kazi, aiz viņa daudz kas ir! Pareizi, Pelēkais?

—   Pareizi. Tāds, kas tev pat sapņos nav rādījies.

—   Vai varbūt slapjais? Nu tu gan dod! Iesim! Te ieskrie- tuve blakus, parunāsim…

Piesardzīgi ievilkusi galvu plecos, sieviete atkal sāka viņu vilkt prom un atkal dabūja ar elkoni pa sāniem.

—   Zini, šņabi paņemsim uz tādu satikšanos, citādi man no tās «tintes» māga sāp — nolādētā čūla… Trīnītis atradīsies?

—   Var samainīt…

Elefantovs izvilka simtsrubļu paciņu.

—   Noslēp!

Golubs atlēca sāņus.

—   Tu ko! Ķerts? Tā arī sadegt… nav ilgi…

—Nu, marš mājās, asinssūcējs nolādētais, — negaidītā falsetā sieviete iebrēcās un ar izmisīgu apņēmību iegrūda Jašam ar kulaku pa kaklu. — Maz pa cietumiem nīki? Pietiks ar bandītiem pīties!

Viņa ar naidu paskatījās uz Elefantovu.

—   Viņš varbūt patiesi galē ļaudis, miljonus kabatā nēsā, bet tu viņa vietā sēdēsi! Par diviem simtiem četrus gadus, bet te — visu dzīvi nosēdēsi!

—  Pagaidām, Sergej \ Es patiesi esmu beidzis… — atvainojoties norunāja Golubs un pazuda aiz stūra.

—   Nu tie tik ir cilvēki! Piedzeras un huligānē! — līdzjūtīgi Elefantovam teica kāds garāmgājējs. —Nekreņķējie- ties! Nav ko pievērst uzmanību visādiem dzērājiem!

Elefantovs gāja tālāk. Garāmgājēja simpātijas bija viņa pusē. Lai arī sīks kriminālais un dzērājs, Golubs nav salīdzināms ar cilvēku, kas veicis slepkavības mēģinājumu. Viņš jutās kā vilkatis.

Tāda sajūta jau bija tūlīt pēc šāviena, kad viņš, noslēpis ieroci, gāja pa dzīvajām, vakarīgajām ielām, ne ar ko neatšķiroties no apkārtējiem, un neviens nerādīja uz viņu ar pirkstu, nekliedza «turiet!», neskrēja zvanīt uz miliciju. Pretimnākošie cilvēki labsirdīgi smaidīja, paziņas sveicinājane- zinot, kas sēž talantīga zinātniskā līdzstrādnieka čaulā, kas izbijies un piesardzīgi skatās uz āru ar viņa acīm.

Būt par vilkati, izrādījās, ir viegli — nevajadzēja pielikt nekādas pūles. Un tādēļ — īpaši pretīgi.

Izdzīt, izspiest kaut kā to, citu kas tik rūpīgi noslēpies dziļā iekšienē, nedrīkstēja. Varēja samierināties, pāriet viņa pusē un pilnīgi pārtapt viņā — tas ir ļoti vienkāršs ceļš — nekas nav speciāli jādara, mierīgi dzīvo savā nodabā, un viss notiks pats no sevis. Daudzi tā arī dara.

Pašam nemanot, Elefantovs atradās pie vecāku mājas durvīm, noteiktā veidā piezvanīja, ilgi gaidīja. Beidzot durvis atvērās.

—   Tas ir mūsu dēls, — paziņoja Nikolajs Sergejevičs dzīvokļa dziļumiem, un viņa balsī jaušami bija jūtams nesaprotams sarkasms.

Tēvs miedza acis, automātiski slaucīja dzeltenos pirkstus ar ķimikālijām nosmērētajā ķitelī, kā vienmēr — steidzās.

—  Es tevi klausos, — viņš nepacietīgi pakustināja galvu. — Ko tu gribēji?

Nikolajs Sergejevičs bija pratis atrast pašus labākos un sirsnīgākos vārdus, lai vērstos pie dēla. Elefantovs klusējot apskatīja tēvu. Tiešām, ko viņš gribēja? Izsūdzēt grēkus? Sajust pašu tuvāko cilvēku atbalstu? Sajust viņu siltumu un dalību? Muļķīgi! Ja viņš būtu badā—viņu pabarotu, ja viņš slīktu — pamestu glābšanas riņķi. Bet tā…

—   Kāpēc tu atnāci? — atkal jautāja Nikolajs Sergejevičs. — Vai kaut kas ir noticis?

Viņš nesaprotoši rauca pieri.

—   Sagribējās uz tualeti. Un tieši gāju jums garām.

—   Ha, ha! — tēvs atdzīvojās. — Nāc iekšā!

Viņa seja noskaidrojās — dēla negaidītā vizīte bija saprotami izskaidrota.

—  Es te mēģinu atcerēties, vai esmu no tevis kaut reizi dzīvē saņēmis derīgu padomu. Atskaitot šos — vajag labi ēst, neslimot, nenokļūt zem mašīnām…

—    Kāds tam visam sakars? — apmulsis mirkšķināja tēvs.

—  Un vēl atceros, ka tu nekad nespēlējies ar mani, negāj i zvejot, ceļojumos… Tev vienmēr nebija laika. Bet Jurkas Rogova tēvs atrada laiku ar mums sarunāties, lidmašīnas modeli gatavoja, brauca uz ārpilsētu. Es domāju, ka tu esi aizņemts vairāk par viņu… Bet viņš jau tad bija zinātņu kandidāts, tagad — profesors, institūta direktors…

—  Ko tu runā? Asjeņka, ko viņš runā? — tēvs pievērsās istabas dziļumam. — Es neko nevaru saprast…

—   Visādus niekus kuļ, — Asja Petrovna no gultas paskaidroja. — Pārpūlējies! Redzams, prātiņš dumpojas. Viņš vienmēr bijis rupjš, nepievērs uzmanību.

—  Uz redzēšanos, dārgie vecāki! Kā saka, neatcerieties ar ļaunu!

—  Tu aizej? Vai tad uz tualeti neiesi? Savāds, kaut kāds ne tāds, — Elefantovs izdzirda aiz muguras. — Kāpēc viņš nāca? Es tā arī nesapratu…

Sergejs piegāja pie trolejbusa pieturas, nobrauca sešus kvartālus, pagriezās ap stūri.

«Vajadzēja uzreiz no rīta iet pie viņa, — viņš nervozi nodomāja. — Tagad Ignats Filipovičs var nebūt mājās.»

Tā arī bija. Viņš Veco nesatika. Viņi izmainījās pusstundas laikā.

Nu pastāsti! Par cik tu vāciešiem pārdevies?

Neraugoties uz šausminošo jēgu, jautājums bija muļķīgs. Arījebkura atbilde būtu muļķīga. Starp citu, atbilde arī nebija vajadzīga — ikdienišķā tonī izteiktā frāze ar vieglu formāli jautājošo intonāciju vienkārši uzlika punktu uz «i».

Tātad, lūk, kādēļ šis nesaprotamais, steidzīgais izsaukums, neatliekamais tālais ceļš… Visi domāja—īpašs uzdevums, viņš pats arī tā uzskatīja. Izrādās — nē. Vecais bija dzirdējis par līdzīgiem gadījumiem, par tādiem čukstus stāstīja pašiem tuvākajiem draugiem un nekad neapsprieda, bet viņš pat iedomāties nevarēja, ka kaut kas tāds notiks ar viņupašu.

Spilgts gaismas aplis krita uz zaļo audumu, apgaismojot kaut kādus papīrus — pašus svarīgākos Vecā dzīvē. Augstāk no abažūra zaļajā pustumsā blāvi mirguļoja četri ķieģelīši zīmotnēs — nesen Grizobojevs saņēma kapteiņa pakāpi, kas atbilda kopējās armijas pulkveža pakāpei, bet vēl augstāk sākās bieza ēna — balss skanēja no tukšuma. Seja nebija redzama.

Taču Vecais viņu skaidri iztēlojās tādēļ, ka redzēja augumā raženā adjutanta seju. Viņš pieņemamajā telpā atņēma pistoli. Seja — rupja maska ar gavilējoša spēka nicinošu izteiksmi un īpašu nežēlības atspīdumu aukstajās acīs. Sizovs necieta cilvēkus ar tādām acīm. Un, kad viņam nācās izvēlēties izpildītājus nežēlīgam, briesmīgam, normālai cilvēciskai būtībai pretīgam darbam, viņš izvēlējās tos, kam darāmais ir tikpat netīkams kā viņam pašam, kas izpildīs pienākumu, pārvarot savas patiesās jūtas, nepierodot pie tā, pie kā cilvēks nedrīkst pierast, ja grib palikt cilvēks. Pirmkārt, viņš tā rīkojās morāles apsvērumu vadīts, bet viņam bija taisnība ari praksē. Nežēlīgie brašuļi, kas ar patiku bija gatavi visam, bija arī bīstami neuzticami, jo, būdami bez iekšēja satura, viegli salūza kritiskās situācijās, tā apstiprinot, ka varens skelets un stipri muskuļi nevar aizstāt tās slēptās īpašības, kuras Sizovs vērtēja īstos cilvēkos.

— Pastāsti, par cik viņi tevi nopirka ar visām ķeskām! Vai mēli esi norijis aiz bailēm?

Ko viņš arī neteiktu, tam nebija nozīmes. Viss jau bija izlemts. Pieredzējušais Vecais zināja, ka viņam dzīvot atlicis mazāk nekā ilgst gājiens līdz caurlaidei. Pirmais pagrieziens pa kreisi, kāpnes uz pagrabu — un viss. Un viņam patiesi bija bail. Iespējams, ka pirmo reizi dzīvē viņš sajuta tāda nolemtā lipīgās šausmas, kas nav spējīgs ietekmēt notikumu gaitu, neaizsargāta cilvēka šausmas, kas mētājas gāzes vagona šaurajā kamerā. Bet ne tāds bija Sizovs, lai padotos bailēm, vēl vairāk — to parādītu.

—   Paskatieties manā personīgajā lietā, kur es biju un ko darīju, — viņš nikni teica. — Un nekad neesmu baidījies. Un mēli neesmu rijis.

—    Lasīju tavu lietu, — miltaini baltā ar zaļumiem, laikam no abažūra, roka ieslīdēja gaišajā aplī un daudznozīmīgi uzgūlās uz apzīmogotajām lapiņām. — Te tu esi viss, gluži kailiņš…

Iegrabējās zvans, baltā roka negaidīti ātri satvēra smago ebonīta klausuli.

—   Pie aparāta!

Tālāk skaņa izgaisa. Realitātē Vecais neatcerējās sarunu, tikai kopējo jēgu — Grizobojevu neatlaidīgi kaut kur aicināja. Viņš ar nožēlu atsacījās, sakot, ka jāizskaidrojas «ar vienu nodevēju». «Es — nodevējs?» Vecais atsvešināti nodomāja. «Vai tiešām puiši tam noticēs?» Grizobojevu pierunāja, pārliecināja, sak\ nodevējs nekur nepaliks, un beigu beigās viņš piekrita tādēļ, ka gribēja piekrist no paša sākuma.

—    Labi, ej pagaidām, padomā… Un uzraksti atklātu nožēlošanu… No rīta atnāksi. Un bez muļķībām! Neesi maziņais!

Grizobojevs piespieda slēptu podziņu. Durvīs tūlīt uzradās atsperīgi savilktais, darboties gatavais adjutants, modrs, dienestu pārvaldošs, izpildīgs, labs, uzticams puisis, uz kuru visā var paļauties. Padotā paraugs.

—   Mašīnu pie ieejas! Bet šis lai iet… pagaidām.

Pār adjutanta labvēlīgo seju pārskrēja nepatīkama pārsteiguma ēna.

—   Ierocis?

—   Atdod… pagaidām…

Šai brīdī Vecais skaidri saprata, ka patiesībā viņu neuzskata par nodevēju un vācu aģentu. Un viņam kļuva vēl baisāk.

Nakts pagāja mokošās pārdomās. Ārkārtīgi atbildīgais darbs, ar kuru Sizovs nodarbojās, noteica īpašas prasības tiem, kas šim darbam bija piederīgi un ievēroja stingrus likumus, kas neatzina izņēmumus. Sīkumu un nieku šeit nebija, kļūdiņas un kļūdas netika piedotas. Pārāk daudz tika likts uz vienas kārts. Nenozīmīga kļūda — sava vai cita, jebkurš negludums vai izpildāmās operācijas aizķeršanās, gaidāmā rezultāta izpalikšana, nemaz nerunājot par izgāšanos — varēja rast iemeslu aizdomām. Bez tam vēl pastāvēja arī vācu izlūkdienesta kontrspēle: dezinformācija, aizvietošana, apmelojumi…

Izgāšanās Vecā darbā nebija, vismaz viņš par tām nezināja. Visu pārējo nevarēja atmest, bet, saņēmis atpakaļ auksto, smago pistoli un netraucēti pagājis garām sargkareivim pa milzīgajām, divu cilvēku augumā lejas daļā ar varu apsistām durvīm, viņš varēja absolūti pārliecināti teikt, ka iemeslu pamatotām aizdomām Grizobojevam nav. Tātad…

Dienesta viesnīcas spartiskajā iekārtojumā Vecais turpināja risināt minējumu, kas viņu bija nobaidījis, izejot no solīdā kabineta.

Ja viņu sakompromitētu un nogalinātu vai ļautu iespēju to viņam izdarīt pašam, tad tas, kas nepietiekami pazina Veco, varēja nekļūdīgi rēķināties, kā viņš izmantos doto laiku līdz rītam un atgūto «TT». Ja viņu apmelotu (ar mirušu tas ir vieglāk nekā ar dzīvu), tad automātiski zaudēs uzticību arī ļaudis, kas ar viņu strādā, satrūks saites ar daudziem informācijas avotiem okupētajā teritorijā, zaudēs vērtību ar neiedomājamām grūtībām iegūtās ziņas, pārtrauksies viņa iesāktās un uz viņu centrētās operācijas.

Tas varēja būt izdevīgi tikai viltīgam un izsmalcinātam ienaidniekam, vilkatim, kas guvis iespēju, aizbildinoties ar cīņu par frontes un aizmugures drošību, ar vienu vēzienu izgāzt rūpīgi izdomātos un perspektīvos vadības plānus.

Uz pārvaldi Vecais gāja tik saspringts kā viņš parasti gāja pāri frontes līnijai. Pasaules uztvere no rīta atšķiras no tās, kas bija naktī ar lielāku pārdomātību. Viņš labi saprata, ka tāds loģisks un viņam pārliecinošs minējums vadības acīs izskatīsies savādāk— kā nodevēja mēģinājums glābt savu ādu par apmelošanas cenu. Visticamāk viņam vispār neizdosies nokļūt pie kāda augstākā līmenī par Grizobojevu. Bet atstāt kaitnieku svētākajā vietā Sizovs negrasījās.

Vakardienas lipīgās nevarības šausmas izgaisa bez pēdām. Tas, ka briesmīgo apvainojumu pamatā bija nevis kļūdainas aizdomas, bet ļaunprātīgs aprēķins, visu mainīja pašos pamatos. Viņa priekšā bija ienaidnieks, bet, kā rīkoties ar ienaidniekiem, Sizovs labi zināja.

Nenovērtējot Sizovu, Grizobojevs pieļāva savā dzīvē galveno kļūdu, un velti viņš cer uz tiesībām atņemt ieroci pieņemšanas telpā, slēpto signalizācijas pogu un krietno adjutantu ar žēlastību nepazīstošo žestu.

Vecais kustējās strauji un nenovēršami, kā nesas pretī sprādzienam autonomās vadīšanas torpēda, kas ar nāvīgu tvērienu ieķērusies mērķī ar akustiskiem satvērējiem. Savs liktenis viņu neinteresēja, jo tas atradās ārpus viņa pašam sev uzliktā uzdevuma.

Daudzi uzskatīja Veco par veiksminieku, lai gan visbiežāk viņa veiksmes izskaidroja dzelžaina griba, mērķtiecība un bezbailība, bet jāatzīst, ka liktenis bija pret viņu labvēlīgs un reizēm pameta laimīgo biļeti.

Posteni caurlaidē viņš izgāja bez traucējumiem, novērtējot to kā pirmo veiksmi, kas izrietēja no Grizobojeva pašpārliecības un tuvredzības, bet pēc dažām minūtēm, sadūries ar trim vīriešiem, kas iznāca no pārvaldes priekšnieka pieņemšanas telpas, saprata, ka lieta nav vēl vienā vilkača kļūdā, bet straujā apstākļu izmaiņā.

Adjutanta izskats, kas bija iespiests starp diviem no viņa ķermeņa uzbūvē neatpaliekošiem pavadoņiem, bija nožēlojams — vaļēja apkaklīte, noplēstas zīmotnes, vaļīgā maksts, bet galvenais — seja: apmulsusi, ar pāršķiebtu muti un lūdzošām acīm.

— Parādīšu… visu… Es… neko… Par viņu, riebekli, neesmu atbildētājs, — tā slapji čāpstināja gļēvās lūpas.

Pieņemšanas telpā uzdevumu kurjers uz jautājumiem neatbildēja, citi līdzstrādnieki nezināja vai izlikās, ka nezina. Beidzot operatīvās daļas priekšnieka vietnieks, kas dienēja vienlaicīgi ar Sizovu, pastāstīja, ka pagājušajā naktī Grizobojevs notverts kontaktējoties ar abvēra sakarnieku un nošauts apšaudē. Pirms tam viņš izklaidējies intīmā kompānijā, un Sizovs saprata, ka izglābies, tikai pateicoties vilkača aizrautībai ar apšaubāmiem iepriecinājumiem, kuri pat spieda nepabeigtas lietas atlikt uz rītdienu.

—   Mēsls — tas ir vienmēr mēsls! — tik vien pateica Vecais un izpurināja no labās piedurknes vācu diversantu tehnisko jaunumu — kā automātisko pildspalvu tievu tru- biņu, kas bez trokšņa izmeta desmit centimetru garu trīs- skaldņu saindētu asmeni.

—   Turiet! Jūs tādus vēl neesat redzējuši.

Vecais atvēra acis. Grūti, pat neiespējami bija noteikt, no kura brīža briesmīgais sapnis pārtapa nepatīkamās atmiņās, bet viņš to centās izdarīt. Ja sapnis pārtrūka pirms vilkača atmaskošanas — slikta zīme, ja pēc — laimīga. Reiz senāk viņi centās pirms iziešanas uzdevumā sameklēt labas zīmes jebkurā sīkumā. Bet gāja, neatkarīgi no tā, atrada vai nē.

Viņš piecēlās, izstaipījās, palūkojās pa logu. Rīts bija saulains, bet auksts, rudens tuvošanās jautās arvien stiprāk. Vecais uzcepa kartupeļus, izdzēra ārstu aizliegto kafiju, pasēdēja izspiestajā dīvānā, koncentrēti domājot, un tad sāka kopties.

Viņš uzvilka rūtainu mājas kreklu, saburzītas bikses, kas gadus desmit bija vāļājušās skapī, un tādu pat vecu, ar izberztiem elkoņiem žaketi. Drēbes karājās brīvi, un šī ar viņu notikušo pārmaiņu uzskatāmība viņam bija nepatīkama.

Izbalējušo platmali ar nokarenām atmalēm Vecais paņēma no kaimiņa. Laikus sadabūja brilles, kas vidū bija aptītas ar izolācijas lenti — acis varēja izgāzt visu maskarādi. Un viņš to zināja.

Palūkojies spogulī, viņš norāva podziņu pie krāga, padomāja, pasniedzās pēc adatas un iztrūkstošās pogas vietā pievienoja dažus nokarājušos baltus diegu galus. Divdienu sirmie rugāji Vecajam piešķīra netīrīgu, vecīgu izskatu, un tagad viņš izskatījās pēc neapkopta, provinciāla vectēva, kas, nezin kādas vajadzības dzīts, nokļuvis pilsētā.

Uzmanība pret detaļām bija saglabājusies no tiem laikiem, kad viņam nācās ienirt svešā, naidīgā pasaulē, kas par mazāko kļūdu draudēja ar nāvi.

Sētā trokšņoja bērni, klabēja domino kauliņi, ierūcās un tūdaļ apklusa vecas «Pobedas» dzinējs.

Vecais izņēma no kastes rūpīgi saeļļotu pistoli, ielika aptveri un iedzina stobrā patronu. Kabatā pagrabināja sīknaudu, atrada dažas divkapeiku monētas. Nopriecājās, ka nav jāmaina — viena rūpe mazāk.

Kaimiņi skatījās neizpratnē, un Vecais nopriecājās, ka nav sastapies ar Semjonovu. Tas uzdotu virkni jautājumu sakarā ar viņa neparasto izskatu.

Viņš lēni gāja pa ielu starp pazīstamajām mājām un mierīgiem cilvēkiem un ar katru soli arvien vairāk likās par bērna prātā esošu veci, kas spēlē senu, aizmirstu spēli. Tagad viņš neatradās naidīgā pasaulē, tieši otrādi — viss, kas bija viņam apkārt, bija pierasts, tuvs un savējs. Tā bija viņa pasaule, kura, ja arī slēpa briesmas, tad tieši tiem, kurus viņš grasījās atrast.

Vecais piezvanīja Krilovam un teica, ka nav nepieciešamība pēc viņa palīdzības un viņš var atpūsties. Krilovs iebilda, un viņi norunāja, ka Vecais pēc stundas piezvanīs, pastāstīs par rezultātiem, bet, ja zvana nebūs, Krilovs izbrauks un rīkosies pēc vajadzības.

Pēc tam Vecais atbrauca uz klusu, līku ieliņu, piegāja pie mazas, akurātas mājiņas un pieklauvēja pie zaļajiem vārtiņiem, iedomājoties, kā novērošanas postenis fiksē šo faktu un kādu troksni Mišujevs rīt sacels.

Kad pie viņa iznāca mīlīga, apvēlusies sieviete (Nadežda Tolstošejeva, 27 gadi, jaunākā brāļa sieva, vecākais — neprecējies, bet ļaudis par šo ģimeni pļāpāja dažādi), Vecais paprasīja Vladimiru vai Nikolaju, redzēja, kā saspringa saimnieces seja, un izdzirda, ka viņu nav mājās, kad būs — nav zināms un vispār nav saprotams, kāpēc viņi ir vajadzīgi pilnīgi nepazīstamam cilvēkam.

Tad Vecais ar vienkāršu, panaivu atklātību pateica, ka viņš ir Vaļkas Makagonova vectēvs, kurš atbraucis ciemos pie saviem jaunajiem draugiem — brāļiem Tolstošejeviem, Volodjkas un Nikolaja, bet atpakaļ nav atgriezies. Norūpējies vectēvs ir atbraucis pakaļ, izziņās dabūjis adresi un grib uzzināt, kur ir viņa mazdēls, bet, ja šeit neatradīs atbildi, tad atliek tikai viens ceļš — iet uz miliciju.

Nadežda klausījās satraukta. Viņas lūpas sakniebās, rokas burzīja kaut kādu puķainu lupatu. Saglabāt ieinteresētu izskatu viņai neizdevās, bet, dzirdot pēdējos vārdus, acīs parādījās izbailes.

«Zina, visu zina,» Vecais nodomāja. «Bez detaļām — kas pie stūres, kas šāva, vēl — kuru nošāva, kur Vaļka licies — sīkumi viņai nav vajadzīgi, bez tiem ir mierīgāk, bet minējumi neskaitās. Tā ir vieglāk izlikties, ka dzīvo kopā ne ar bandītiem un slepkavām un ne ar asiņainu naudu gatavojas līksmoties.»

—   Vispār vīrs solījās šodien parādīties, — apmulsusi saimniece meloja, un ar šiem meliem atklāja savu slepeno zināšanu, lai mazdēla meklējumos atbraukušais vienkāršais večukiņš nevarētu noteikt ne apjukumu, ne melus, ne, vēl vairāk, paredzēt savu nolemtību, kuras atblāzma bija redzama šaudīgajā, nemierīgajā Nadeždas Tolstošejevas skatienā.

—   Ienāciet, vectētiņ, atpūtieties! Jūs jau zināt, kā ir ar vīriešiem — alus kausiņš, pēc tam glāze vīna, tad — pudele šņabja… Tā arī priecājas… Uz vasarnīcu aizbrauca atpūsties, tur tad arī iestrēguši…

Viņa bēra vārdus, vadot Veco uz māju, bet, kad durvis uz ielas aizvērās, pēkšņi apklusa un bezspēcīgi nosēdās uz vecas ar dzelzs stīpiņām apsistas lādes.

—   Vai tad mans Vaļeks ar viņiem priecājas?

—   Ar viņiem, — Nadežda droši pameta ar galvu, un Vecajam kļuva skaidrs, ka viņa zina — Makagonova nav starp dzīvajiem.

Bet pazudušā Vaļkas vectēvam līdzīgas skaidrības nebija un arī nevarēja būt. Saimniece izrādījās ne tikai skaista, bet ari laipna, runīga, mājas iekārtojums nerosināja trauksmi un nemieru. Vai tad iešausies galvā doma, ka tu esi negaidīts un ļoti nevēlams liecinieks, kas spēj izgāzt tik veiksmīgi uzsāktu lietu, un tādēļ — nolemts…

Makagonova vectēvs atslābinājās uz kušetes.

— Atpūties, vectētiņi Es tūlīt uz veikalu un atpakaļ…

Tolstošejeva kļuva mērķtiecīga. Acīmredzot viņa bija izlēmusi, kā vajag rīkoties.

Aizcirtās durvis. Makagonova vectēvs izgaisa, līdz ko Nadeždas soļi tālumā noklusa. Atsperīgā kaķa gaitā Vecais slīdēja pa istabām, apskatot māju.

Trīs istabas, mazas, kārtīgas, blīvi iekārtotas. Bufete piebāzta ar dažādiem kristāliem un pavirši izrakstītu, apzeltītu porcelānu, krāsainais televizors zem spilgta zīda pārsega, visur tepiķi — uz sienām, divās kārtās uz grīdas, satīti ruļļos — stūros. Sliktas gaumes himna. Toties bagāti! Tātad— «ne sliktāk kā pie cilvēkiem».

Guļamistabā Vecais paklupa pret kastīti ar austriešu zābakiem, vēl divas rēgojās zem gultas. Spekulē, vai? Varbūt nodrošina sevi pēc visaugstākajiem normatīviem? Visdrīzāk — gan tas, gan tas. Brāļi bieži ieskatās pudelē, tā kā ar algām un Vladimira kreiso peļņu nepietiek, lai tā piebāztu šo «ligzdiņu».

Uz mazītiņas verandas aprīkota darbavieta: ēvelsols, skrūvspīles, neliela virpa. Vladimirs šeit izgatavo rezerves daļas laivu motoriem, motocikliem, šeit arī acīmredzot uztaisīja automātu. Viss tīri novākts — nav skaidu, nav putekļu, nav pat metāla gabaliņa. Kā jau viņš domāja — gatavojās iespējamai kratīšanai.

Vecais atgriezās uz kušetes. Tagad būtu tieši laikā piezvanīt Krilovam. Maz ticams, ka Nadežda sāks indēt Makagonova vectēvu ar žurku indi vai cirst viņam no aizmugures ar cirvi. Uz to viņa, protams, nav spējīga. Bet sakaru kanāls ar vīru viņai ir, un viņa kā uzticama un droša sieva vīram paziņos par bīstamo viesi, lai, sak\ vīrieši paši atrisina…

Ja Mišujevs būtu atzinis viņa plānu un operācija būtu atbilstoši sagatavota, Vecajam tagad nenāktos lauzīt galvu, prognozējot tālāko notikumu attīstību. Diezin vai brāļi līdīs mājā. Tad viss ir vienkārši. Novērošanas postenis viņus fiksēs, un lamatas aizcirtīsies. Pārāk vienkārši tādiem apdomīgiem vilkiem. Viņi uzsāks kaut ko citu viltīgu, ko, neinformēti par notiekošo, novērotāji var arī neizprast.

Vecais nepamanīja, kā visapkārt viss izmainījies. Vienkārši sajuta sen neizjusto briesmu dvesmu, kas nāca no visurienes —no šīs mājas sienām, bagātās, bezgaumīgās iekārtas, laipnās saimnieces, kas izskrēja uz brīdi ar savām, bet ar viņiem tieši saistītām vajadzībām. Visa Tolstošejevu migas atmosfēra bija neieredzoša un naidīga. Tagad viņš atradās svešā, nežēlīgā pasaulē un, kā tas jau ne reizi vien bija bijis, varēja rēķināties tikai ar sevi. Žēl, ka nestāv aizsegā Kri- lovs… Kaut gan, nesagaidījušam zvanu, viņam vajag nojaust, sajust nelāgo un paspēt palīdzēt. Tā jau bija dažas reizes gadījies.

Bet tagad Vecais veltīgi rēķinājās ar mīļoto skolnieku, jo viņš bija aizņemts ar citu, negaidīti uzradušos lietu.

Nesaticis Veco, Elefantovs devās pie pussagrautas, nojaukšanai nolemtas ēkas, paņēma no pagraba futrāli rasējumiem un aizbrauca mājās. Pēc dažām minūtēm viņš parādījās uz ielas jau bez futrāļa un ātrā solī devās līdz sāpēm pazīstamā maršrutā.

Nežinskas mājās nebija, bet durvis bija aizslēgtas tikai ar vienu atslēgu. Tātad viņa izgājusi uz brīdi un tūlīt atgriezīsies. Viņš iebāza atslēgas caurumā zīmīti, pagrozīja un tad atkal iebāza naudas paciņu kabatā.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš sadūrās ar nepazīstamu, jaunu cilvēku, nenojaušot, ka pats ir pazīstams vecākajam milicijas leitnantam Gusāram, un tieši tādēļ viņš tik centīgi skatās sāņus.

Mazliet pastāvējis uz stūra, Elefantovs ieraudzīja, kā nepazīstamais iznāca no nama, devās uz autobusa pieturu, taču pārdomāja un strauji nogriezās šķērsielā, bet no pieturas cēlā gaitā ar lepni paceltu galvu uz savu māju aizgāja Nežinska.

Pēc tam Elefantovs atgriezās savā dzīvoklī, apsēdās krēslā, nolika sev priekšā pulksteni un sāka gaidīt. Gaidīt nebija palicis ilgi, un lieta vienkāršojās, jo viņš bija atbrīvojies no nepieciešamības pieņemt lēmumu.

Lēmums ir jāpieņem Marijai. Ja viņa atnāks, viņš galīgi padosies tam, lai kāds tas būtu, ja nē… Roka viegli pārslīdēja pār štucera mirušo tēraudu.

Atcelt patstāvīgos lēmumus ir gļēvulības izpausme.

Šī doma tagad viņu neaizskāra. Katrs dzīvo tā, kā viņam patīk. Un katrs uzskata, ka, lai nu kas, bet viņš dzīvo pareizi. Par to nešaubījās arī Asja Petrovna, nešaubījās Nikolajs Sergejevičs un Napoleons, pat apnicīgais resnulis Vova Zotovs uzskata, ka dzīvo pareizi.

Dažādi cilvēki un viņu dzīves nekādi nav līdzīgas un tādēļ ir pilnīgi acīmredzami, ka visiem nevar būt taisnība. Bet katrs ir pārliecināts, ka citi kļūdās…

Viņam, Elefantovam, liekas, ka tā paša Vovas Zotova esība ir nīkulīga un bezcerīga. Bet Vova ir apmierināts. Un nesaprot, kāpēc Slons rosās, raksta kaut kādas formulas, izdomā aparātus, nevis iedeg kaut kādā pludmalē un dzer alu — labākas atpūtas taču nemēdz būt! Bet, ja uzzinātu, ka viņš ar desmit tūkstošiem un disertāciju, kas tikai jāaizstāv, sadomājies šauties, velns viņu zina dēļ kā — tad vispār uzskatītu par traku…

Katram ir savi argumenti, sava jēga. Semjons Fedotovičs, Orehs, Ivans Varfolomejevičs arī tagad nedomā, ka ir dzīvojuši nepareizi, bet gan nepietiekami viltīgi, izmanīgi. Par to arī sev pārmet, par to arī lamā sevi.

«Arī tu, brālīt,» Elefantovs pievērsās sev, «domā, ka rīkojies pareizi. Nedomā? Bet kāpēc darīji? Sievu ar bērnu pameti, dubļos izvārtījies, kļuvi par noziedznieku! Dēļ lielās mīlas pret Mariju? Vājš mierinājums! Bet viņa savukārt attaisnojas ar to, ka tevi nemīlēja! Un punkts. Vainīgo nav! Tikai tā nemēdz būt. Viss viens — nākas norēķināties agri vai vēlu, uzskatāmi vai slēpti…»

Laiks bija pagājis. Elefantovs atsvešināti paņēma ieroci, ieskatījās stobra melnajā tukšumā, uzlika pirkstu uz mēlītes. Šai brīdī pie durvīm piezvanīja.

Lai nezaudētu laiku, Krilovs nolēma nopratināt Nežinsku. Gusārs aiznesa izsaukumu, bet viņš skatījās pa logu, apdomājot priekšā esošo sarunu.

Protams, runāt patiesību nav viņas interesēs, taču pastāv vesela virkne taktisku paņēmienu, ar kuru palīdzību Nežinsku var piespiest Elefantovu atmaskot. Bet, godīgi runājot, Krilovam to negribējās darīt. Pirmo reizi dzīvē viņš necentās par jebkuru cenu atmaskot vainīgo. Tāpat kā Zaicevs viņš izjuta pret Elefantovu līdzjūtību. Varbūt tādēļ, ka pats ne pārāk sen Ritas dēļ varēja izdarīt muļķības.

Rita… Attieksme pret viņu pēc Rogaļsku ģimenītes apmeklējuma izmainījās. Mazliet, mazliet netveramā pakāpē. Izzuda jūtu asums, saskarsmes svētku sajūta… Vispār — sīkums, tas, kas daudziem nekad arī nemēdz būt — bez tā precas un tiek apprecētas, visu dzīvi dzīvo laimīgi un svinīgi atzīmē zelta kāzas.

Gusārs atgriezās aizelsies.

—   Iedevi?

—   Viņas nebija, iemetu pastkastītē. Bet uz ielas satiku, atgriezās mājās…

—   Tātad atradīs.

—   Pareizi. Pasta kastītē — uzaicinājumu, bet atslēgas caurumā zīmīti — abas aicina uz vieniem dienā. Par neierašanos uz uzaicinājumu — atvešana milicijas pavadībā, par zīmītes ignorēšanu — pašnāvība. Interesanti, ko viņa izvēlēsies. Starp citu, sievietēm piemīt humānisms, tā kā pie tevis viņa neatnāks…

—  Elefantovs? — Krilovs ne tik daudz jautāja, cik precizēja. — Velns, nostiepām gumiju!

—   Drīkst?

Uz sliekšņa, valdzinoši smaidot, stāvēja Nežinska. Kā vienmēr — nevainojami, ar gaumi ģērbusies, kopta un skaista.

—   Jūs atnācāt pusstundu agrāk. Kāpēc?

—  O, lai ieekonomētu laiku. Es norunāju tikties ar drau- dzenīti pusdivos —jāiebrauc sakarā ar sieviešu jautājumiem vienā vietā… Jūs taču mani ilgi neaizturēsiet?

—    Bet ar cilvēku, kurš gaida jūs līdz vieniem, negrasāties tikties? — Gusārs nenoturējās.

Nežinskas seja kļuva auksta.

—   Jūs ne tikai grozāties pie manas mājas, bet arī lasāt to, kas jums nav adresēts! Kauns!

—  Kā jūs domājat, vai viņš patiesi var izdarīt pašnāvību? — Krilovs jautāja.

—   Kāda man par to daļa? Lai dara, ko grib! Viņš taču ir psihopāts!

—   Tāpat kā jūsu bijušais vīrs?

—   Kāpēc jūs lienat manā personīgajā dzīvē? Kas jums ir devis tādas tiesības?

Nežinska pārvērtās vienā acumirklī. Kur palika pievilcība un apburošais maigums? Nikna fūrija skaistā maskā.

—    Man sen stāsta, ka jūs noskaidrojat pavisam ne to, kas ir vajadzīgs, kā dīka tenkotāja. Pat cenšaties ieskatīties pie manis gultā! Nu kā? Interesanti?

Viņa nicinoši pasmaidīja, it kā būtu Krilovu pieķērusi netīrās, apkaunojošās izdarībās.

—  Nenervozējiet, Marija Viktorovna. Izmeklēšana tika veikta pēc visiem likumiem, lai arī daudz kas jums nepatika, — Krilovs mierīgi teica. — Šeit ir vajadzīga precizitāte visā, bet precizitāti jūs gan necienāt. Tādēļ ari klūpiet sīkumos, jo nekad nerunājat patiesību līdz galam.

—   Nu ziniet…

—    Zinu, zinu, daudz ko zinu. Arī jūsu runu pirmajā pratināšanā… Atcerieties par to, ka jums neveicas? Trešo reizi nokļūstat pie ārstiem. Pirmā reize — avārija, trešā — šāviens, bet sakarā ar ko jūs ārstējāties otro reizi? Mēs ar jums tā arī nenoskaidrojām šo jautājumu, jo jūs nekad nerunājat patiesību līdz galam. Tad…

—   Bet tagad?!

Nicinājums, auksts, iznīcinošs nicinājums viļņiem piepildīja kabinetu. Arī tonis bija ledains un iznīcinošs.

—    Bet tagad jūs gaidāt Elefantova nāvi un par to nopriecāsieties, jo, pateicoties tai, jūs paliksiet tikpat tīra, akurāta un smaržojoša kā vienmēr un izzudīs reāla iespēja līdz ausīm nosmērēties…

—  Un kas no visa jūsu monologa izriet? Vai gribat tiesai nodot MANU

—   Dzīve lems jums spriedumu. Milicijas un tiesas kompetencē tādas lietas neietilpst.

—  Tādā gadījumā, kam šie spriedelējumi? Kas no tiem izriet?

—   Tikai tas, ka jūs — ielene.

—  Ko? Nežinskas bālā seja uzliesmoja plankumos, acis izpletās. Viņa pielēca no krēsla, paspēra soli uz priekšu, bet, atdūrusies pret Krilova smago skatu, pamira.

—    Tas jums tā neizies! — atriebīgā balsī viņa teica.

—   Jūs padzīs no dienesta! Es sūdzēšos!

—   Par nožēlošanu šai sakarā jūs sūdzēties varat tikai par sevi, — Krilovs teica taisnajai mugurai un uzmeta skatu pulkstenim.

Bezceturkšņa viens.

—   Ātri mašīnu! — viņš pavēlēja selektorā dežurantam un kopā ar Gusāru metās lejup, uz trepēm gandrīz pagrūžot Mariju Viktorovnu Nežinsku.

Tieši vienos Krilovs piezvanīja pie Elefantova durvīm. Dzīvoklī kaut kas nokrita, atskanēja skrejoši soļi, durvis plaši atvērās un, ieraugot, kā cerību apmirdzētā saimnieka seju sašķobīja vilšanās grimase, Krilovs pārstāja nožēlot, ka apvainojis Nežinsku.

Apsteidzot saimnieka kustību, inspektors pārkāpa slieksni. Elefantovs metās pakaļ, bet nepaspēja. Majors pirmais ielauzās istabā, pacēla un izlādēja štuceri. Elefantovs apstulbis saļima uz grīdas.

—   Apsēdies krēslā, — Krilovs asi izmeta, bet viņa saspringums atslāba, un viņš mīkstināja toni.

—  Ja gribat atvieglot savu likteni, es raportā uzrakstīšu, ka mēs esam atnākuši pēc jūsu izsaukuma. Tas ir viss, ko es varu jūsu labā darīt.

—   Man ir vienalga, — Elefantovs tikko dzirdami teica.

—    Sauc lieciniekus, — Krilovs pavēlēja Gusāram.

—   Noformēsim ieroča brīvprātīgas nodošanas protokolu.

Atgriezies nodaļā, Krilovs piezvanīja Zaicevam un paziņoja par stāvokli.

—   Kā viņš? —jautāja izmeklētājs.

—   Raksta iesniegumu par labprātīgu pieteikšanos. Tas būs vēl viens mīkstinošs apstāklis.

—   Bet vai ir vēl ari citi?

Cauri biezajam stiklam, kas dežūrdaļu sadalīja uz pusēm, Krilovs paskatījās uz noliekto Elefantova galvu, uz sviedriem, kas tecēja pār pieri, uz asinīs sakosto lūpu.

—   Ir. Tu pats arī to zini — to šeit ir vesels vagons. Un, atcerējies iemīļoto izmeklētāja teicienu, piebilda:

—   Un mazie ratiņi.

—    Tūlīt atbraukšu, — vada otrā galā nopūtās Zaicevs. — Ja tu zinātu, kā man negribas vest šo lietu.

—   Zinu.

Krilovs nejuta ne mazāko apmierinājumu par sekmīgi pabeigto izmeklēšanu, drīzāk otrādi — nogurumu un īgnumu, kā tas mēdza būt pie neveiksmēm.

—   Paziņo radiniekiem par aizturēšanu, — viņš palūdza Gusāru. — Saki, ka var atnest pienesumus.

Viņš uzkāpa savā kabinetā, atlaidās krēslā, aizvēra acis. Tomēr Vecais kārtējo reizi izrādījās pareģis. Vecais! Viņam it kā strāva iesita!

—Vai man kāds zvanījis?—viņš nervozi jautāja iekšējo sakaru klausulē.

—Nē,—pārsteigti atbildēja dežurants. — Es nodotu…

Velns! Vecajam bija jāpaziņo, ka viņam viss kārtībā. Tiesa, kabinetā neviena nebija, bet viņš noteikti pārzvanītu dežurantam.

Par visu to skrienot domāja Krilovs. Pēc minūtes operatīvā mašīna viņu veda uz zināmo adresi. Bet viņš bezcerigi nokavēja.

Nadežda Tolstošejeva atgriezās pēc pusstundas. Viņatīk- liņā atnesa kukulīti maizes, desas gabalu un pudeli vīna — visa iela varēja redzēt, ka viņa viesi labi pacienā, kā jau tas labai saimniecei pienākas.

—   Uzēdiet, vectētiņi Droši vien ceļā esiet izbadējies,— viņa čivināja, klājot galdu, — arī vīniņu pa glāzītei padzersim. Par jūsu atbraukšanu pie mums…

Makagonova vectēvs pieklājības pēc atteicās, sakot kaut ko par kotletēm stacijas bufetē. Bija redzams, ka uzkost viņš būtu ar mieru, bet pret iedzeršanu vispār neiebilda.

Nadežda Tolstošejeva glāzītes papildināja prasmīgi. Viņas glāzīte palika pilna, bet Vecais, kas dzēra tikai šņabi un kādreiz, sen agrāk, spirtu un šnapsi, slēpjot riebumu, nobeidza saldenā un lētā portvīna pudeli.

Viņš ievēroja saimnieces nervozo rosību, notvēra ātro, vērtējošo skatu, sajuta viņas uzbudinājuma atslābumu un saprata, ka viņa zvanījusi no automāta, kas ir pie veikala, saņēmusi zināmas instrukcijas, godprātīgi tās izpildīja, un tagad lieta tuvojas atrisinājumam.

—    Kaut kā nav un nav šo pagānu, — uzmetusi acis pulkstenim, viņa garlaikoti noteica un tūlīt piespieda sevi turpināt iepriekšējā, jautri dzīvā tonī, — brauciet nu pats pēc viņa — tā būs drošāk! Vasarnīcu ciematiņš, piektais iecirknis…

«Kāpēc piektais, bet ne divdesmit septītais?» Vecais nodomāja. Vasarnīcas Tolstošejeviem nebija, tādēļ saimnieces nosauktais cipars atspoguļoja tikai viņas fantāzijas robežas. Taču nē! Lūk, cik svarīgi tālāk loca!

—… Koka vasarnīca, gaiši zila, zem šīfera jumta. Jums jebkurš parādīs. Pie mums ir garšīgi āboli. Visi ņem, tādēļ katrs zina…

Tātad viņi gaidīs pie iebrauktuves uz vasarnīcu rajonu un pieteiksies viņu pavadīt uz tikšanos ar mazdēlu…

Nadežda izveda piedzērušo Makagonova vectēvu sētā, izvairoties viņa skatu. Sašūpojies Vecais atspiedās pret viņas elkoni un sajuta, ka Tolstošejeva nervozi trīc. Protams, ir nepatīkami pavadīt cilvēku turp, kurp viņa pavada lētticīgu, provinciālu vectēvu. It īpaši pēc tam, kad viņu uzņēma savā mājā, cienāja, dzēra uz veselību.

—   Tiešām parādīs to vasarnīciņu?

—   Protams, vectētiņ! Nešaubieties!

Nepatīkami, bet nav nāvīgi. Nadežda to pārdzīvos tāpat, kā pārdzīvoja visu agrāk notikušo. Gulēs mierīgi, atklāti raudzīsies acīs kaimiņiem, darbabiedriem. Viņi taču neko nezina, un tātad nekas nebija. Tiesa, paliek vēl pati zināšana. To ne izsviest, ne izkodināt, ne nosist. Smags grēks dvēselē — krusts visai dzīvei…

Bet ar sevi var vienoties, attaisnoties, atrast kaut ko — kādus mīkstinošus apstākļus. Kā teikt, bija grūti, smagi, bet es izdrošinājos, lai glābtu māju, saglabātu ģimeni… Tīrākā cēlsirdība un tikai. Viņa arī patiesībā tagad apsargā savu tīro, akurāto mājiņu, bufeti ar dārgajām servīzēm, savus modīgos zābaciņus, smago skapju saturu, kaut kur paslēptos asiņainos trīsdesmit četrus tūkstošus, savu vīru — slepkavu un savu vīrabrāli — slepkavu.

Katram cilvēkam aiz muguras ir kaut kas, ko viņš mīl, vērtē un ir gatavs aizstāvēt par jebkādu maksu. Par jebkādu. Kas tad ir dzīve kādam svešam, vecam pusmuļķim, kurš pats ir vainīgs, jo uzzinājis to, ko nevajadzēja, un ielīda tur, kur nevajag!

—   Nu, lūk, arī taksis, — iepriecināta Nadežda iekliedzās. — Sakiet šoferim — vasarnīcu ciemats, bet tur pajautājiet piekto iecirkni. Nauda jums ir? Vai varbūt iedot?

—   Ir, meitiņ, paldies, — aizkustināts pateicās Maka- gonova vectēvs. — Dievs dos, redzēsimies.

Nadeždai noraustījās vaigs, bet smaids palika it kā uzzīmēts.

«Noteikti redzēsimies, kucīt,» Vecais nodomāja, apturot pa ielu braucošu taksometru.

—   Vasarnīcu rajons! — tīši skaļi viņš teica vadītājam, apsēžoties uz priekšējā sēdekļa, un pagriezās paskatīties, vai Nadežda dzirdējusi — viņai laikam vajag paziņot naidniekiem, ka viss norit pēc plāna…

—  Bet sieviete uz ielas neiznāca. Zaļie vārtiņi cieši aizvērās. Visticamāk, ka viņa skatās cauri sētas spraugām, gaidot to brīdi, kad varēs steigties pie telefona.

«Mums arī gadīsies telefons,» — Vecais apmierināti nodomāja, jūtot, kā atkāpjas viņa stindzinošā spriedze.

Viens zvans! Un operācija ieies noslēguma fāzē. Viņi veltīgi deva apreibušajam vectēvam šo īslaicīgo rīcības brīvību.

«Pie galvenā pasta piestāsim,» viņš gribēja pateikt, bet nepaspēja, jo trotuāra malā ar paceltu roku stāvēja cilvēks.

—   Paņemsim ceļabiedru?

Negaidot atbildi, taksists piebremzēja un satrauktais Vecais it kā cauri vatei noklausījās samēģināto dialogu:

—   Sēdies, tieši trāpīts! Turp arī braucam…

Nē, bandīti neatstāja viņam rīcības brīvību. Kad vadītājs, uzdodot neobligāto jautājumu, pirmo reizi pagriezās ar seju pret viņu, Vecais saprata—pie taksometra stūres—Nikolajs Tolstošejevs. Vecais bija redzējis tikai foto. Bez tam Nikolajs bija ataudzējis bārdu. Nošķiebtā cepure sedza pieri līdz pašām acīm, kuras slēpa tumšas brilles, tomēr Vecais viņu nekļūdīgi atpazina. Tāpat kā «nobalsojušo» cilvēku, kas veikli ielēca aizmugurē, viņam tieši aiz muguras.

Uz mirkli viņš zaudēja pašsavaldīšanos. Pārāk negaidīti pavērsās šī lieta, un vēl tajā brīdī, kad šķita, ka briesmas jau aiz muguras. Bet tie brīži, kas bija nepieciešami, lai atgrieztos normālā stāvoklī, dabiski iekļāvās piedzērušā bremzētā reakcijā, tādēļ Makagonova vectēva jautājums, lai arī izskanēja nokavēti, brāļos aizdomas neizraisīja.

—  Tātad jūs arī uz vasarnīcām braucat? Man tur piektais iecirknis ir vajadzīgs. Varbūt parādīsiet?

—   Parādīšu, vectēv, nebaidies, gan piekto, gan četrdesmit piekto, — uzspiesti iesmējās Vladimirs Tolstošejevs, bet jautrs tonis neizdevās, un viņš iekāsējies apklusa.

—   Mazdēls priecājas ar draugiem vasarnīcā, tad nu es arī braucu meklēt, — runīgi paskaidroja vadītājam Makagonova vectēvs. — Bet kur ir tas iecirknis, Dievs vien zina…

Nikolajs Tolstošejevs skatījās taisni uz priekšu. No cepures apakšas uz vaigiem tecēja lielas sviedru lāses.

—   Labi, ka atradās pavadonis, — Makagonova vectēvs draudzīgi pagriezās pret Vladimiru Tolstošejevu, — tagad jau, droši, neapmaldīsimies.

Mašīnā bija karsti, bet Vladimirs svīda un seju slaucīja ar plaukstu. Protams, ka viņiem ir nepatīkami, lai arī sevi mierina, proti, vectēvs pats vainīgs, nostājās ceļā. Viss ir jāglābj.

Tomēr, kas tad ir šis viss? Laiva un motocikls, kurus var nopirkt, nepievēršot lieku uzmanību? Un tie ir arī ne īpaši vajadzīgi, pateicoties slinkuma iedarbībai un noturīgiem stereotipiem brīvā laika pavadīšanai. Vai «pārticīgas dzīves» atribūti, kas ir svarīgi Nadeždai? Bet vispār viņiem pašiem maz interesanti.

Kas «viss»? Nauda, kas atņemta inkasatoriem? Liela nauda, kuru pārvaldīt viņiem pietrūks fantāzijas tādēļ, ka intereses ir kroplīgas, bet vajadzības — primitīvas un ierobežotas. Ikdienas lētā portvīna deva, kuru, pateicoties ilggadīgajam pieradumam, vairs nevar nomainīt ar cēlāku dzērienu. Trešās šķiras restorāni ar nesvaigiem ikriem, atšķaidītu, pasūtītu «šikam», konjaku, oficiantu izrādīto iztapību un bezkaunīgu uzrēķinu apmaksa, novalkātas jaunavas ar tām piederošo iespēju zaudēt pašam veselību. Pāris trīs vasaras mēneši, kas pavadīti nepārtrauktā reibumā, kārtis pludmalē, rēkšana un plosīšanās ūdenī, bāri vakaros, attiecību noskaidrošana vārtrūmēs, tās pašas jaunavas ar to pašu bīstamību… Kas vēl? Viss. Punkts.

Un dēļ tā — pastāvīgas bailes, viltības, nakts murgi, gaidīšana, neizbēgamās, par to varat būt pārliecināti, atmaksas gaidīšana. Vai jūs neesat traki?!

Uzskatāt, ka nē. Jūs iedomājaties, ka esat viltīgi un gudri, veiksmīgi un drosmīgi, lai ari tagad, pirms kārtējā nozieguma, bailēs svīstat…

Vecais galīgi nomierinājās.

Taksometrs izrāvās no pilsētas uz šoseju, kas veda uz vasarnīcu rajonu. Aizmugurē mašīnas nebija.

Vai puiši no novērošanas grupas pazina Veco, vai nē — viņi fiksēja Tolstošejevu mājas apmeklējumu — un tikai. Ja viņu piesegtu Krilovs…

Labi, pie lietas. Taksometrs ir aizdzīts nesen, kāds žāva aizgājis pusdienot un droši vien nupat atklājis zaudējumu. Kamēr sadūšosies paziņot—vēl paies laiks, tātad uz kontrol- posteņiem nav ko cerēt. Brāļi ir ģērbti vasaras apģērbos, automātu zem tiem nenoslēpsi, pistoli — arī, varbūt tikai mašīnā. Visdrīzāk tie būs naži — pietiks priekš nekā nezinošā, piedzērušā vectēva, pārpārēm pietiks…

«Vai tik pietiks?» — pie sevis pasmīnēja Vecais, atceroties līdzīgu situāciju, kurā viņam gadījies nokļūt gandrīz pirms četrdesmit gadiem. «Opel Admiral» uzmanīgi brauca pa šauru meža ceļu, viņš tāpat sēdēja priekšā, blakus rūsganajam Villijam — majora Ganškes šoferim un miesassargam. Pie majora sāniem modri veica dienestu ārkārtīgi izpildīgs adjutants, kas no rokām neizlaida portfeli, kurš Vecajam bija vajadzīgs vairāk nekā visi mašīnas pasažieri kopumā.

Šo meža apgabalu vācieši pilnīgi kontrolēja, un no visas kolonnas tikai Vecais zināja, ka pēc dažām minūtēm pie augstās priedes pa priekšu braucošais bruņutransportieris uzsprāgs uz mīnas, bet kolonnu noslēdzošajā kravas mašīnā ar kareivjiem lidos granātas un automātu kārtas, bet štāba vieglā mašīna paliks neredzama. Par to atbild viņš pats un vajag piesargāties no Villija ar viņa briesmīgo spēku un zibenīgo reakciju. Arī Ganške ir ātrs un apņēmīgs, bet adjutantam vienmēr kabatā ir uzvilkts «valters».

Vecais vēl reizi pasmīnēja.

Kā uzvestos svīstošie Tolstošejevi, ja uzzinātu, ka viņu priekšā nav neaizsargāts apreibušais, neko nesaprotošs vectēvs, bet kriminālās meklēšanas darbinieks, apbruņots un pretsparam gatavs, kas pratis tālajā karā mežā dažās sekundēs nošaut trīs rūdītus hitleriešus?

Šoseja nogriezās pa labi uz vasarnīcām. Mašīna brauca taisni pa zemes ceļu. Prātīgi — šeit neviens nebrauc. Pēc diviem kilometriem ir meža jaunaudze un pamests smilšu karjers — ļoti ērta vieta. Vajag pārņemt iniciatīvu — citādi var nokavēt.

Kā vienmēr izšķirošajā brīdī Vecais sajuta enerģijas pieplūdumu, bet tikumiskā pārākuma sajūta pār bandītiem bija tik liela, ka viņam kļuva jautri:

—   Nu ko? Vai drīz atbrauksim? — muļķīgais Makagonova vectēvs atdzīvojās, apsēdās puspagriezienā pret vadītāju, atskatījās un pamirkšķināja aizmugurējam pasažierim. —Tūlīt atradīsim Vaļku un kopā izdzersim pudelīti! Man ir plakanīte — trīs simti gramu!

Viņš atpogāja žaketi un iebāza roku pie kreisā sāna acīmredzot, lai pārbaudītu, vai vesela slēptā plakanā pudelīte.

—   Nerosies, traucē, — caur zobiem nošņāca vadītājs, palielinot ātrumu.

Otrais pasažieris sēdēja klusējot, starp ceļiem iespiedis drebošās rokas.

—   Ak traucēju! — ar iereibušā ķildīgumu apvainojās Makagonova vectēvs. — Tad bremzē, es negribu ar tevi braukt!

—    Nu jau tuvu, — vadītājs piespieda stiprāk gāzes pedāli.

—   Bet es nevēlos! — vectēvs gražojās. — Izsēdini!

Pēc pāris simts metriem ceļš veidoja pagriezienu kā toreiz, tikai priedes vietā — telegrāfa stabs.

—   Ko-o domā, es viņam traucējot! — plosījās Makagonova vectēvs, brāļus kaitinot un atvieglojot viņu uzdevumu — attaisnot to, ko viņi gatavojās izdarit.

—   Es tev naudu maksāju! Un vēl gribēju pacienāt.

Taksometrs iegulās līkumā, kad, pievirzījies cieši klāt

pie vadītāja, Makagonova vectēvs ieķērās stūrē un to asi parāva uz savu pusi.

Vecais jau sen nebija cīnījies tuvcīņā un nebija, iespējams, pārliecināts par to, ka gadi ņem savu, un spēki, pagaidām vēl nemanāmi, atstāj trenēto ķermeni.

Un, kad viņam neizdevās uzreiz pārtvert vadību, viņš paspēja izbrīnīties. Pa to laiku noturīgi nostiprinātie refleksi asi izmeta kreiso elkoni Nikolaja Tolstošejeva sejā. Tas atslābināja pirkstus, un beidzot Vecais izgrieza stūri. Mašīna sāka slīdēt, bet īsās aizķeršanās laiks izrādījās pietiekams, lai Nikolajs Tolstošejevs paspētu Vecajam iegrūst nazi kreisajā lāpstiņā sekundi pēc tam, kad taksometrs ietriecās stabā. Vecais gulēja metrus trīs no sasistās mašīnas uz apauguša ar sažuvušu zāli pauguriņa. Ievainojums bija neapstrīdami nāvīgs, kas izslēdz, pēc ārstu domām, «iespēju veikt mērķtiecīgas darbības». Visiespējamāk, ka tiesu medicīnas eksperti nekļūdījās, vienkārši Vecais kārtējo reizi paveica neiespējamo. Neraugoties uz ieķīlētajām durvīm, viņš prata izkļūt no taksometra, aizrāpties līdz taktiski izdevīgai vietai un atklāt uguni uz aizejošajiem bandītiem. Trīs šāvieni — viens garām.

Vecākais Tolstošejevs nodzīvos vēl divas dienas un paspēs nosaukt savas slēptuves adresi. Tur atradīs lielu sportistu somu, kuras dibenā glabājas ar veciem krekliem aptīts paštaisīts automāts un divas pistoles. Virsū akurāti iepakoti blīvā papīrā un celofānā — inkasatora nauda — visi trīsdesmit četri tūkstoši bez diviem simtiem rubļu.

Kratīšana pie Nadeždas Tolstošejevas nedos neko. Viņa jutīsies pārliecināti un visu noliegs, bet uz akurātās paciņas atklās viņas pirkstu nospiedumus un iekšpusē naudas paciņās arī. Vai nu kārtības mīlestība piespieda pārskaitīt radinieku aizmirsto summu, vai vēlme paturēt rokās un ar ādu sajust ilgi gaidīto bagātību.

Pārvaldes kolēģijā noklausīsies Mišujeva ziņojumu par paveikto. Viņš atskaitīsies kā vienmēr — prasmīgi. Iznāks, ka visa īpaši svarīgo noziegumu meklēšanas nodaļa ar viņu pašu priekšgalā darbojās pareizi, bet Vecais pieļāvis pašdarbību, kuras rezultātā arī gājis bojā. Tiesa, Mišujevs neaizmirsīs pateikt, ka Vecais darbojies vislabāko nodomu vadīts, un viņam ir patiesi žēl savu skolotāju.

Viss Mišujeva teiktais iekļausies pagājušo notikumu gaitā, un viņa loģika būs nevainojama.. Bet ģenerālis paprasīs, cik ir vērts pareizums, kas nenes rezultātus un piespiež Veco nedod darboties nepareizi, uzņemties atbildību, lai beidzot panāktu rezultātu, par to samaksājot ar savu dzīvību.

Mišujevs apjuks un neko neatbildēs. Pirmo reizi dzīvē viņu ieraudzīs apmulsušu. Pēc nedēļas Mišujevu pārcels uz saimniecisko nodaļu vadīt materiālo nodrošinājumu.

Ja Vecais uzzinātu par tādu lēmumu, viņš to uzskatītu par ļoti prātīgu. Pašu Veco izvirzīs apbalvošanai ar ordeni. To viņš aiī nevarēs uzzināt. Starp citu, viņš vienmēr vienaldzīgi izturējās pret godinājumiem un apbalvojumiem.

Tas viss notiks vēlāk, bet tagad Krilovs stāvēja uz ārpilsētas lauku ceļa līkuma un ar sastingušu skatu skatījās uz mirušo Veco, kas ar seju bija piespiedies cietajai, asajai zālei.

Izmeklētājs diktēja protokolu, ārsts maliņā vilka nost gumijas cimdus, eksperts — kriminālists knakšķināja fotoaparāta slēdzi. Tālāk, metrus četrdesmit no viņiem, veica apskati otra izmeklēšanas brigāde, bet Krilovs nevarēja pat skatīties uz to pusi.

Formalitātes tuvojās beigām. Veco aizveda drūma, pelēka mašīna. Krilovs ar dežūrmašīnu atgriezās pilsētā, taču uz nodaļu negāja, bet bezmērķīgi klīda pa ielām.

Pelēkais bruģis bija atsperīgs. Šūpojās pelēkās mājas, zibēja pelēkas sejas, Vecā nāve gulēja uz viņa sirdsapziņas. Ja stāvi aizsegā — tev ir pienākums uztvert nazi vai lodi. Neesi to izdarījis — tu esi graša vērts. Nekādu attaisnojošu iemeslu te nav. Neobligātums un neuzticamība vispār ir bez attaisnojumiem.

Krēsloja. Spuldzes vēl nebija iedegušās. Līkās, netīrās šķērsielas noveda viņu nomalē, kur savu mūžu beidza apbērtas barakas un kroplīgās bloku piecstāvenes. Krilovs gāja gar izrobotu zvēru dārza betona sētu. Sirdī par ledu kļuvušais niknums traucēja elpot. Auksts spriegums stindzināja ķermeni. Neiropatologs viņam izrakstītu pilnīgu mieru, sauju nomierinošu un miegu izraisošu tablešu.

Aiz bezgalīgās sētas skumji kauca vilks. Ja viņš izrautos no krātiņa, pārlēktu pār žogu… Ta nē! Kāds sakars te ar vilku… Veco aprijušie, bezkaunīgie, asinskārie, nepiepildāmie nešķīsteņi ir sliktāki par jebkuru zvēru…Dodoties uz trolejbusa pieturu, Krilovs apgāja tirdzniecības centra balto četrstūri. Aiz stūra kāds ar neķītru, piesmakušu balsi izkliedza lamas. Uzmanīgi, it kā baidīdamies nobaidīt, Krilovs gāja balss virzienā.

—  Es lieku savu… uz jūsu rindu! — raupjš mērglis, vēl ataugt nepaspējušā frizūrā ārdījās pie ieejas bārā. No viņa baidījās. Viņš to juta un, kaut ko kabatā kustinot, centās efektu pastiprināt. — Kas kaut vārdu ņaudēs — bolenes izņemšu! Nu kas?

—  Es teikšu, — klusi, lai balss nenodotu, teica Krilovs, pienākot no aizmugures.

Mērglis zibenīgi pagriezās, rokā parādījās žilete. Bet tūdaļ arī ķēma purns sačokurojās un, kad atguvās, tad izrādījās parasta dzērāja seja, arī žilete momentāni pazuda.

—  Atvainojos, priekšniek, es ar draugiem pastrīdējos…

—  Kas es tev par priekšnieku! Es — strādnieks no «Sarkanā āmura», bet savaldīt piedzērušu nelieti vienmēr varu! Velc ārā savu dzelzīti!

Bet mērglis negribēja vilkt ārā savu žileti. Viņš raustījās un spiedza, kad Krilovs, visapkārt neko neredzot, to kratīja un klusi caur zobiem teica kaut ko briesmīgu, no kā mērglis momentāni kļuva skaidrs. Skūtais juta ko nelabu un nedeva iemeslu sevi pārvērst par kotleti, bet tieši otrādi — smalkā balsī čīkstēja un lūdz palīdzēt.

Pēc tam bijušo mērgli uzrāva no Krilova rokām. Inspektors atguva redzi un ieraudzīja vietējā iecirkņa inspektoru ar diviem kārtības sargiem.

—   Kas ir ar tevi, Saša? — izbrīnījās kolēģis. — Tu tā kā neesi pats! Brauksim, aizvedīsim līdz nodaļai.

Tikai kabinetā Krilovs pilnīgi attapās. Mājās… gulēt… Viņš aizzīmogoja seifu. Iezvanījās telefons.

—   Vēlu strādā! — spriežot pēc balss, Ritai bija labs garastāvoklis. — Vai negribi man kaut ko piedāvāt?

—  Nezvani man vairāk, — viņš aizsmakušā balsī atbildēja. — Vairāk man nezvani. Nekad.

Rita apklusa, pēc tam kaut ko jautāja, bet Krilovs nolika klausuli.

Izmeklēšana Elefantova lietā nebija ilga. Apsūdzētais atzina, ka ir šāvis Nežinskai, bet nozieguma iemeslus un viņu virzošus motīvus atteicās atklāt. Cietušās liecības ari izcēlās ar savu lakoniskumu — viņa pilnīgi nezina, kāpēc Elefantovs mēģinājis atņemt viņai dzīvību. Acīmredzot viņam nav viss kārtībā ar psihi.

Elefantova sieva atnāca uz rajona nodaļu tūlīt pēc Gusāra paziņojuma. Kad aizturētajam pateica, ka viņu gaida sieviete, viņš sapurinājās, sanervozējās, bet, ieraudzījis Gaļinu, saplaka un sāka raudāt. Viņa regulāri nesa pienesumus, uzmundrināja ar mīļām vēstulēm. «Tu slimoji,» viņa rakstīja, «bet tagad slimība pārgājusi, un viss būs labi. Bet no tiesas nebaidies — tiesa izvērtēs visu pēc taisnības.»

Nežinska uz tiesu neatnāca. Viņas intereses pārstāvošais advokāts uzrādīja izziņu, ka cietusī veselības stāvokļa dēļ nevar sniegt liecību, jo viņai nav ieteicama nervu spriedze.

Spriedumā tiesa ņēma vērā to, ka noziegumam nav smagu seku, ārkārtīgi pozitīvo apsūdzētā raksturojumu, viņa vainas atzīšanu un ierašanos ar nožēlošanu par padarīto, kā arī citus vainu mīkstinošus apstākļus.

Rezultātā—Elefantovu nosodīja uz četriem gadiem nosacīti. Divus gadus viņš cēla ķīmijas kombinātu. No sākuma bija palīgstrādnieks, tad — mūrnieks. Strādāja godprātīgi, plānu pārpildīja. Tāpēc arī tika atbrivots nosacīti pirms termiņa kā tāds, kas pusi termiņa izcietis. Tad viņš aizbrauca no pilsētas kopā ar ģimeni, un vairāk par viņu neko nebija dzirdējuši.

Elefantova darbi par neuztveramo sajūtu informācijas pārraidi saņēma atzinību, bioloģiskā lauka spriegumu visur mera MNEŽOS, lai ari — kapec šai vienībai tads nosaukums, to neviens nezina. Daudzos vēlāk izdotos šīs problēmas pētnieku darbos ir atsauces uz zinātniskajā pasaulē nepazīstamās Nežinskas rakstu. Kā nejaušam autoram izdevies tukšā vietā sagatavot tik nopietnu darbu un kāpēc nav parādījušas citas publikācijas, arī paliek mīkla.

Gāja gadi. Lēni griezās dzīves spara rats, izvietojot pa vietām ļaudis, faktus un notikumus, lai tie atbilstu taisnības loģikai. Aleksandrs Krilovs ar biedriem savu spēku robežās centās, lai dzīves likumsakarības netiktu pārkāptas.

Gadus septiņus pēc aprakstītajiem notikumiem Krilovs ieraudzīja pa mazgadīgo lietu inspekcijas durvīm iznākušo Nežinsku un ar grūtībām to pazina. Kādreiz gludā āda bija novītusi un pārsegta ar grumbiņu tīklu, iekrituši vaigi un acis, kļuvis asāks deguns, nenoteiktas krāsas mati. Tāpat kā uz senās, neveiksmīgās fotogrāfijas.

Bija vēls rudens, pūta caurspiedīgs, auksts vējš, un viņa cieši savilka apdilušā ādas mēteļa apkakli. Dažādu krāsas «Ladas» nesās garām, nebremzējot un nesignalizējot, neviens neliecās ārā pa lodziņiem, nekliedza un neaicināja pavizināties.

Ziema vairs nebija aiz kalniem.

Saturs

Aizturēšana Novele 3

Mīkstinošie apstākļi Romāns 152

Content

Koreckis Daņils Krimināllietu izmeklētājs ar iesauku Vecais

Aizturēšana

Mīkstinošie apstakļi Romāns

Pirmā nodaļa mozaīka

Otrā nodaļa notikums

Trešā nodaļa izmeklēšana

Ceturtā nodaļa krilovs

Piektā nodaļa reids

Sestā nodaļa izmeklēšana

Septītā nodaļa institūts

Astotā nodaļa elefantovs

Devītā nodaļa Izmeklēšana

Desmitā nodaļa priekšvēsture

Vienpadsmitā nodaļa vecais

Divpadsmitā nodaļa marija

Trīspadsmitā nodaļa izmeklēšana

Četrpadsmitā nodaļa Pārvērtība

Piecpadsmitā nodaļa izmeklēšana

Sešpadsmitā nodaļa Motīvs

Septiņpadsmitā noda|a atrisinājums

Saturs