Koreckis Daņils

Māņu figūra

DANILS KORECKIS

MĀŅU FIGŪRA

..

Pirmā dala

VIENS UN BEZ AIZSEGA

1. nodaļa

Sprādziens

Maskava jau sen pārspējusi savas vecākās māsas - Ros- tovu un Odesu. Šīs provinciāles kriminālajā jomā varēja palielīties tikai ar Beniju Krīku, viņa lietoto «vesonu», pretenzijām uz noziedznieku džentlmeniskumu, vēl ar Fanto- masu bandu, paštaisītiem automātiem un tādām pašām pretenzijām. Smiekls, un nekas vairāk.

Maskava ir īsta gangsteru pilsēta. Šeit apgrozās milzu nauda, šeit īsā laikā veidojas fantastiski lieli kapitāli, šeit bandīti vienojas ar politiķiem, bet politiķi slēdz līgumus ar bandītiem, šeit īpaši uzskatāmi izzūd robeža starp kriminālu un varu, šeit ir visdārgākie restorāni un prostitūtas… Akmens džungļi. Kloāka. Paaugstināta riska zona.

Jau gadus desmit šeit verd duļķains, nelāgs maisījums, ik pa brīdim no slēptām dzīlēm virspusē uzpeld sakropļoti līķi, nāvējošiem burbuļiem izlaužas automātu kārtas, plīst ugunīgi trotila pūšļi un uz visām pusēm šķīst cilvēku ķermeņu driskas.

Šķiet, ka visi ir pieraduši pie šaušanas un sprādzieniem, bet patiesībā tā tas nav. Ir pierasts pie ziņām: tur un tur ir uzsprāgusi automašīna, tik un tik cilvēku gājuši bojā… Bet, kad tavā pierastajā pagalmā pēkšņi atskan fugasa dārdoņa, sprādziena vilnis iedzen virtuvē loga stiklu šķēpeles un stikli atrodami gan kafijā, gan omletē, - vai pie tā var pierast?

Četrpadsmitā februāra rītā sprādziens nogranda Lomo- nosova prospektā, pavisam netālu no Universitātes metro stacijas. Vēl nebija beiguši birt saplaisājušie stikli veikalā «Okeāns» un tuvējo daudzstāvu namu logos, kad ap milzīgo traipu ar tā centrā kūpošo mikroautobusa skeletu jau drūzmējās ziņkārīgie. Nobaidīta čiepstēja sprādziena viļņa satrauktā mašīnu signalizācija, un pa asfaltu ložņāja melni pelēks indīgu dūmu vāls. Bet pūlī stumdījās elkoņi, stiepās garumā izbiedētas sejas, švīkājās apavu zoles, pusbalsī tika izteikta mazsaturīga informācija.

-   Nu gan! Nē, vai tu redzēji? Un ja nu mēs ietu garām?!

-   Bet es, tā sacīt, dēlu pavadīju līdz skolai, nāku atpakaļ, un tad - gandrīz ausis aizkrita: babah! Skatos - autobuss driskās, dūmi, uguns…

-   Petruha, es tev saku, to tas zvērs izdarīja! Es viņam kulturāli - kas notika? Bet viņš - pa purnu! Un aiztinas!…

-   Un man ari! Par ko, vecais? Bet viņš: kas tev par daļu, brāl! Un - kā mauc ar labo…

Taču neviens nesteidzās pieiet notikuma vietai tuvāk, pārkāpt neredzamai, neiezīmētai līnijai. Tur nav komunistu mītiņš, nav ari kustības «Labāk kailai nekā ādās» dalīb- nieču parāde. Tur ir bīstami. Draudīgi. Un objektīvu nenogludinātas nāves šausmas.

Izkusis sniegs, saņurcīts, salauzīts metāls, stiklu drumslas, asa sprāgstvielu dvaka… Bet galvenais - apogļojušies, bezveidīgi cilvēka miesas gabali gruzdošu, asinīm piesūkušos apģērbu skrandās. Ieraudzīsi - sirds iekritīs kuņģī, bet kuņģa saturs tieši pretēji - tiecas uz āru.

Melni gruži visapkārt, ugunīgas saliņas, lūžņi, lauskas, kaut kādi gabali - ej nu uzmini, kas tur īsti ir.

-   Mammiņ mīļo, - kāda sieviete nobālējusi izdvesa, turot cieši piespiestu iepirkumu somu, - tā taču ir kāda roka…

-    Un ko tad tu domāji? - Nospļāvās apkakli satvēris iereibis vīrelis ar veciem, netīriem bārdas rugājiem, taču gluži svaigu uzdauzītu aci.

-   Redzēji, kā uzrāva! Visus miltos!…

-   Edz, Petruha, kas uz pirksta… Tāds kā ruds? Vajadzētu tikt tuvāk… - viņa biedrs nočukstēja, ar grūtībām kustinādams sadauzītās lūpas. - Ta nē, tagad nesanāks… Žēl…

Pēc pusstundas atdzinās četras «ātro» mašīnas un divi žigulēni no Petrovkas. Nedaudz vēlāk, smagi rūkdama, atbrauca iekšlietu karaspēka smagā mašīna, kā zirņi no brezenta kravas kastes izbira sarkanuzplečainie karavīri. Saspringtas sejas, automāti kaujas gatavībā. Notikuma vietu iežogoja, pūli atspieda atpakaļ. Drūmi visu pārlūkojuši, ārsti sapulcējās pie vienīgā veselā ķermeņa.

Gandrīz tūlīt varēja dzirdēt izsaucienus: «Ir pulss! Kamparu un skābekli! Ātrāk!» Jau pēc dažām minūtēm cietušo iestūma reanimācijas mašīnā, un tā, sirēnai kaucot, aizdrāzās pretī luksofora sarkanajai acij.

Atbrauca ugunsdzēsēji aukstumā grabošos speciālajos kombinezonos, izkāpa, drūmi pamīņājās: viss, kas varēja degt, sen ir sadedzis, jājautā - kurp skrējām, kādēļ?

Viena pēc otras bremzēja ņiprās volgas, fordi un mersedesi, ar bākugunīm vai speciāli iekrāsoti, - te nu bija pilsētas, milicijas un prokuratūras priekšniecība. Zibenīgi uzradās televīzijas mikriņš. Sāka kūpēt cigaretes, iedegās televīzijas kameru actiņas, sāka lodāt uzmācīgie maitas- putni - operatori.

Kļevecs, svarīgu lietu izmeklētājs no Petrovkas, liels vīrs platu seju, ar dziļi uz acīm uzstumtu ādas cepuri, izvilka rokas no drapa mēteļa kabatām un, pavērsis pret pūli izplestās plaukstas, atkārtoja vai desmito reizi:

-   Te nav ko velti mīņāties, nu, cik reizes jāsaka?… Aiz līnijas, jūs… aiz līnijas!

Pēdējās piebrauca neuzkrītošās Federālā drošības dienesta mašīnas - ģenerālleitnants Jeršinskis un izmeklēšanas brigāde majora Fokina vadībā. Izkāpis no mašīnas, ģenerālis aizpogāja savu plikādas kažoku, plēsonīgi atieza zobus pret melno traipu («Labi vēl, ka ne Sarkanajā laukumā»), pagriezās pret Fokinu un klusinātā balsī pavēlēja:

-    Paskaties prātīgi. Varbūt mums tur nemaz nav jālien… Ja ir tīra kriminālā būšana, lai tad arī prokuratūra ņem. - Ģenerāļa sejai pārklājās draudzīga, savējā cilvēka maska, un viņš devās turp, kur jau runājās citi priekšnieki.

Fokins bija galvas tiesu garāks par savu šefu, milzīgs, nopietnu seju, stampīgām kājām kā lācim Zavidovas rezervātā. Viņš atplēsa jaunu «Bond» paciņu, izvilka cigareti un kā paradis ar zobiem iekodās filtrā.

Dzedrās, pelēkās acis bez steigas fiksēja postījuma vietu, ievēroja nozīmīgākās detaļas: mikroautobusa norauto jumtu, līdzīgi izplaukušām puķēm pavērušos sānus - sprādziens nav ar konkrētu virzienu, ļoti stiprs, gandrīz puse puda dinamīta vai amonāla. Ja trotils, tad - nedaudz mazāk, bet plastīds - kilogrami divi… Kāpēc tik daudz? Rau, pāris simt metru attālumā mājai logu stikli izbiruši. Mikroautobusam vienas divsimt gramu tola paciņas jau ir daudz par daudz… parastu bandītu rokraksts tas nav!

Piesmēķējis Fokins strūklā izpūta zilganos dūmus. Tagad no viņa, no īpaši smagu noziegumu izmeklēšanas nodaļas priekšnieka, bija atkarīgs - piņķēties ar šo lietu vai ne. Arī atbildēt par kļūdainu vai pat vienkārši - netālredzīgu rīcību vajadzēja viņam. Aiz muguras viņa komandu saspringti gaidīja septiņi ar kaut ko netverami līdzīgi cilvēki neuzkrītošos, it kā sekojot vienotai modei izraudzītos mēteļos. Dažiem rokā bija mapes dokumentiem, dažiem - čemodāniņi, divi turēja rokas iebāztas kabatās.

-   Sverkunov! - Fokins nepagriezies pasauca. Mirkli redzeslokā iznira jauns cilvēks ar asi veidotu pēdu dzinēja seju.

-   Pabīdi ļaudis vēl par trim metriem tālāk!

-Ir.

Sverkunovs nozuda.

-   Somov un Djačko, atrodiet lieciniekus! Adreses, telefonus - visu, ko var. Muriešus aptaujājiet viņi jau sen ir šeit. Garjaņin! Pastaigā pa puli, paklausies, ko interesantu runā. Jarkov! Gaisa paraugus, ekspresanalīzi, lai noteiktu sprāgstvielu tipu.

Izmeklētāji, operatīvie un sprādzienu tehniķis devās izpildīt rīkojumus, kriminālists un tiesu medicīnas eksperts turpināja mīņāties, gaidot savu kārtu.

Kad Sverkunovs atgriezās, Fokins viņam draudzīgi uzsita pa plecu - viņš prata ar cilvēkiem strādāt.

-   Ņem Simenkinu un Pasjko un sāciet apskati. Uzņēmumi, lietiskie pierādījumi - viss, kā parasti.

-   Tur prokuratūras brigāde strādā. Lūk, jau atlūzas sanumurētas, - Sverkunovs negribīgi iebilda. - Kādēļ lieku darbu darīt?

-   Mums viņu numerācija netraucēs. Viņi atskaitīsies par sevi, bet mums jāatskaitās par sevi. Vēl nav zināms, kas šo lietu paņems…

-   Kas tur ko nezināt, - Sverkunovs atmāja. - Bandītēni citus bandītēnus uzrāva gaisā. Vai tad tā ir mūsu lieta?

-   Pārāk gudrs esi kļuvis, visu pirms laika zini! - majors asi izmeta. - Saprati, ko es tev teicu? Izpildi!

Cilvēkiem norādīt viņu vietu viņš arī prata.

-   Ir! - Sverkunovs norūca un ķērās pie darba.

Fokins izsmēķēja cigareti, akurāti paslēpa izsmēķi paciņā, lai notikuma vietā neatstātu pēdas. īsā jaka ar zivju ādas oderējumu neglāba no aukstā vēja. Viņš pacēla apkakli. Blakus iznira Kļevecs, viņa platā seja bija sasarkusi, tikai senās baku rētiņas saglabāja baltumu un kā punktiņi raibināja vīru. Mēteļa apmale bija notraipīta ar sodrējiem.

-   Bijusi kaut kāda izskaidrošanās, - viņš paziņoja.

Augumā murietis - Maskavas pilsētas milicijas pārvaldes pārstāvis - var teikt, gandrīz neatpalika no FDD pār-

, stāvja. Varbūt bija tikai pāris centimetru zemāks. Vienādi pārliecinoša uzvedība, vienāds acu piemiegums un paradums vērīgi aplūkot apkārtējo vidi.

-    Kādu ir vilkuši, volgā bāzuši. Pēc tam visi salīduši mikriņā, un tas uzsprādzis. Bet volga aizbraukusi. Vai lietu ņemsiet?

Fokins paraustīja plecus, ar acīm sekodams sprādzienu tehniķim. Tas iesūca mēģenē dažas dūmu porcijas un sodrējus, devās pie zilganā rafiņa - izmeklēšanas pārvaldes pārvietojamās laboratorijas.

-   Diezin vai. Tūlīt paskatīsimies - vai mums šeit ir interese…

Kļevecs ar savu plakano trīsstūrveida degunu skaļi ievilka gaisu. Komitejas vīriem ir vieglāk. Viņiem saliedēta brigāde, tehnika. Gribēs - paņems lietu, gribēs - aizbrauks un visus savus materiālus paņems. Bet, ja viņiem ievaja- dzēsies, paliks it kā maliņā, vēl ar svešām rokām ogles grābs - raustīs neredzamus diedziņus un vadīs prokuratūras izmeklētājus un vēl milicijas pilnvarotos.

-   Tev jau labi. Dod vismaz uzsmēķēt.

Fokins pasniedza paciņu, tā gandrīz pazuda viņa milzīgajā plaukstā.

-    Ko uzspridzināja, zini? - viņš ikdienišķi painteresējās.

Kļevecs pasmīnēja.

-   Domā - esmu gaišreģis? Tiklīdz uzzināšu - tev pirmajam pateikšu.

Murietis atkal iejuka pūlī. Gandrīz tūdaļ pie Fokina pienāca Jarkovs.

-   Savāda lieta. - Sprādzienu tehniķis bija redzami apmulsis. - Spektrs neidentificējas. Ne ar vienu no kontroles hromatiskajiem paraugiem nesakrīt! Bet mums ir simt divdesmit astoņi paraugi: visas Eiropas sprāgstvielas un vēl - pasaulē biežāk sastopamās!

Fokina stingrajā prātā nostrādāja palaišanas relejs.

Nezināma sprāgstviela - neapšaubāms iemesls, lai izmeklēšanu ņemtu savā ziņā!

-  Meklējiet korpusu un mehānismu, - viņš pavēlēja. - Un sakiet visiem, lai strādā pilnvērtīgi: tā ir mūsu lieta!

No majora lēnīguma vairs nebija ne miņas. Tagad gal- venais - sprāgstošās ierīces atliekas. Tā ir noziedznieku vi zītkarte. Un, pretēji diletantu viedoklim, tā nekad neizgaist bez pēdām un neizšķīst molekulās. To vajag atklāt, un puse no darba ir izdarīta.

Atskatījies viņš ātri devās uz atkritumu tvertņu pusi. Pie konteineriem starp banānu un apelsīnu mizām mētājās vecs cimds. Viņš piegāja tuvāk. Nē, tas nav cimds. Apdedzis labās rokas delms. Uz nomelnējušā vidējā pirksta spīdēja masīvs gredzens.

-   Nu, suņi! - majors nomurmināja. - Sverkunov! Pieliec te numuriņu. Un iedod kastīti lietiskajiem pierādījumiem.

Lai noņemtu gredzenu, nācās krietni vien papūlēties.

-   Pieraksti: gredzens no dzeltena metāla ar taisnstūra formas spiedogu un ornamentālu zīmējumu…

Fokins ievietoja atradumu plastikāta kārbiņā un to ielika kabatā. Viņam bija liela pieredze sprādzienu un aviokatastrofu izmeklēšanā, bieži līķiem bija izgrieztas kabatas, bet reiz apjoztajā zonā Vnukovas lidostā, turpat pie degošajām TU-134 atlūzām, no norautas rokas zelta pulkstenis pazuda visu acu priekšā… Marodieri nav izvēlīgi…

Labi, ka arī viņš nav splīnīgs! Majors pieliecās, noslaucīja pirkstus cietajā sniegā, paoda… Būs labi!

Viņš apgāja ap sakropļoto ķermeni. Pat ne ķermeni, bet… stumbeni bez rokām, kājām, ar pīrāgu sejas vietā.

Tiesu medicīnas eksperts no muriešu brigādes kaut ko diktē viņu pašu izmeklētājam. Milicijas leitnants groza rokā nokūpējušu pistoli un sarkanu apliecību. Sniegā ar tušu uzzīmēta plāksnīte «Nr. 1». Fokins gāja tālāk. Otrais numurs, trešais. Ceturtais.

Piektais līķis gulēja vistuvāk saplosītajam mikroautobusam un bija stiprāk apdedzis. Līdzās mētājās vēl viena pistole. Pārogļotajā mašīnas skeletā rosījās Jarkovs, Si- menkins un seržants ->• sapieris no iekšlietu karaspēka. FDD vīri, pārģērbušies melnos darba kombinezonos, izskatījās pietiekami labi, bet zaldātiņš ar treknajiem sodrējiem bija nosmērējis darba jaku, bikses, cepuri, seju un tagad atgādināja biedēkli.

Visi trīs rakņājās saraustītā metāla haosā, saplēstajos sēdekļos un vēl kaut kādā bezformīgā, briesmīgā masā. Baigā. Asi smirdēja pēc deguma, dūmiem un pārogļoju- šās gaļas. Fokins neizcēlās ar jūtīgumu, taču tagad nopriecājās, ka sen jau savu daļu ir nokalpojis, ložņājot pa līdzīgām vietām, un tagad var dot norādījumus, ievērojot distanci.

-   Jarkov! - viņš pasauca. - Kāda ir sprādziena līnija? Virziens?

Sprādzienu tehniķis pacēla galvu. Viņa seja bija klāta melniem traipiem un sviedru notecējumiem, viņš bija līdzīgs izkrāsotam, maskētam izlūkam.

-   Pa labi uz augšu. - Viņš norādīja virzienu ar cimdoto roku.

Iedomātā līnija atdūrās pret mājas fasādi starp trešā stāva izsistajiem logiem. Tur siena bija nobrāzta. Piegājis tuvāk, majors ieraudzīja mikriņa saplacinātās durvis. Tieši to nospiedums bija palicis uz fasādes. Nedaudz pa labi, un būtu ielidojušas dzīvoklī…

Līdzās durvīm mētājās caurulīte no sēdekļa, jumta fragments, nenoteiktas formas dzelzītis, kaut kādas lupatas, gabaliņš gumijas steka… Tas viss nav tas… Un tas… arī ne. Ahā, lūk…

Majors pieliecās, pacēla salocītu metāla plāksnīti ar robotām malām. No vienas puses - lipīgi kvēpi, no otras - indīgi zilas oksīda līnijas, sudrabainas krāsas lūzuma līnija. Ļoti viegla… Šķiet, ka tieši šo plāksnīti viņš ir meklējis. Fokins pasauca Simenkinu.

-Apzīmē vietu, uzliec numuru un pamēģini noteikt, kas tas ir par metālu. Pēc tam - parādi mūsējiem, lai meklē visus līdzīgos fragmentus…

Aiz muguras pieklājīgi ieklepojās - ar jaunumiem bija atgriezies Garjaņins.

-    Bijusi vēl viena mašīna, biedri major. Melna volga. Aizbraukusi tūlīt pēc sprādziena.

-   Numurs?

-   Neviens īsti nav redzējis. - Garjaņins papurināja sprogaino galvu. Viņš nenēsāja cepuri pat sala spelgonī. - No volgas izkāpis cilvēks - gadus trīsdesmit vecs, simt astoņdesmit, brūnēts, uz vaiga svaigs nobrāzums. Aizgāja, rau, uz turieni. - Operatīvais norādīja uz garās komerckiosku rindas pusi. - Pa ceļam diviem alkoholiķiem iebraucis purnā. Viņus atradām, Somovs autobusā nopratina…

-   Viss? - Fokins kārtējo reizi izvilka paciņu «Bond».

-   Jā. Tikai… jūs izsauc ģenerālis.

Jeršinskis gaidīja pie savas mašīnas. Seja viņam bija norūpējusies.

-Atbraukuši no «Konsorcija». - Ģenerālis smagi piespiedās mašīnai.

-   Saka - tas ir viņu mikriķis. Un šie ļaudis, - viņš norādīja uz sanumurētajiem līķiem, - viņu līdzstrādnieki. Tu taču gribēji Kurakinu nopratināt?

Majora pelēkās acis pauda vienaldzību.

-   Jā, biedri ģenerāl. Vai drīkst, es uzsmēķēšu?

Jeršinskis pamāja.

-   Tagad vairs nenopratināsi. Viņš ir kaut kur šeit. Un Bačurins kopā ar viņu. Nu, un vēl sīkāki gariņi.

Fokins neko neteica. Tur tālāk aiz mašīnu sablīvējuma viņš ieraudzīja divus augstus, dižmanīgus reindžroverus. «Konsorcija» priekšniecībai bija vājība pret komfortabliem visurgājējiem. Priekšējai mašīnai stikli bija nolaisti, pie tās saliecies stāvēja cilvēks garā ādas mētelī un runājās ar kādu, kas sēdēja mašīnā.

Sērkociņi neaizsvilās. Rūpju izteiksmi Jeršinska sejā nomainīja neizpratne.

-   Kas tad tev, nodeguļus esi sācis smēķēt?

Fokins izņēma no mutes izsmēķa atlieku, izbrīnīts to apskatīja un iebāza paciņā.

-   Esmu piekusis. Galva apdullusi.

-   Kā tu domā, vai tas ir saistīts ar tavu lietu? - ģenerālis jautāja.

Fokins paraustīja plecus.

-   Nu, tu esi pazīstams klusētājs! - Jeršinskis it kā atbalstoši, it kā pārmetoši noteica. - Pakrati savu informatoru! Lai gan tu maskējies, bet es arī neesmu nekāds puišelis - tev «Konsorcijā» ir savs cilvēks! Simt punktu - ir! Kaut arī ne ļoti augsta līmeņa… Tad nu tā, paaicini, pajautā! Trijos es ziņošu Priekšsēdētājam, un man jāorientējas versijās: saistīt tavu izmeklēšanu ar šo sprādzienu vai ne…

-   Pacentīšos. Tikai…

-   Kas - tikai? - ģenerālis kļuva uzmanīgs.

Fokins beidzot sataustīja veselu cigareti.

-   Mans cilvēks, visticamāk, arī ir šeit. Starp līķiem.

-   Ak tā?

-   Jā. Taču es tik un tā pacentīšos.

Jeršinskis pamāja, iekāpa mašīnā un aizbrauca. Fokins piegāja pie netālu stāvoša «vazika», paņēma no vadītāja radiotelefonu, ar savu cieto pirkstu paspaidīja podziņas.

-   Sveika, Nataša! Kā sokas?

-   Normāli, Serjoža, - klausulē nočivināja mīlīga balss, - pa radio teica, ka Lomonosova prospektā kaut kāds briesmīgs sprādziens bijis. Desmitiem līķu. Vai tas ir tiesa? Vai tikai tu nezvani no turienes?…

-   Es radio neklausos, - Fokins teica. - Šodien man jāziņo vadībai, tad vēl Čuikovam solīju vienu lietu… Ap astoņiem būšu brīvs.

-   Vispār, mīļais, šodien ir Valentīna diena.

-   Kas tā tāda?

-   Pajautā savai sekretārei. Nē, labāk neprasi. Es pati tev pastāstīšu.

-   Esi uzmanīga. Neaizmirsti piesardzību. Atceries visu, ko tev mācīju.

Nataša iesmējās.

Protams, visu atceros. Roka somiņā un tā tālāk. Līdz vakaram!

Pagaidām.

Fokins atdeva telefonu un devas uz pārvietojamo laboratoriju. Simenkins izsteidzās viņam pretī.

-   Titāns, biedri major! īpaši tīrs titāns ar neparastām piedevām. Manuprāt, tādu izmanto tikai kosmiskajā rūpniecībā.

-   Ko tu tāds satraukts? - Fokins aizdomīgi noprasīja un pieliecies sajuta svaigu degvīna dvaku.

-   Gribi, lai es tev pautus izrauju?

-    Tas ir jūsu ziņā. - Eksperts nolaida acis. - Es visu izdarīju pēc labākās sirdsapziņas. Tikai… vajag relaksē- ties, citādi to nevar izturēt. Tikai simt piecdesmit…

Majors paskatījās tā, it kā ar betona plātni pie sienas piespiestu.

-   Skaties, nevienam acīs netrāpies! Un pasaki arī tiem, kas atlikušos trīssimt piecdesmit izkoda. Citādi es jūs pa sienām izsmērēšu!

Galvaspilsētas morgu lepnums un gods - melnas plastikāta paketes, gluži tādas pašas kā Holivudas krimiķos, tik vien starpības, ka te nevar iztaisīt efektīgo «ž-ž-žik», jo nav rāvējslēdzēju, to vietā - parastas lentītes. Sanitāri iepakoja līķi, kas bija apzīmēts ar ceturto numuru, divi pacēla ķermeni, divi pabāza apakšā čaukstošo ietvaru. Miroņa plaksti sažuvuši no tūkstošgrādu svelmes, izvelbtas baltas acis kā vārītai zivij. Zem neuzmanīgajiem sanitāru pirkstiem izplūda acu šķidrums. Viens no sanitāriem skaļi nožākstījās.

Fokins nešaubījās, ka arī šie, beiguši darbu, nošķirsies kaut kur slimnīcas koridorā un izdzers pa gramiem trīssimt piecdesmit uz galviņas… Un izsmēķēs, protams, pa pusei paciņas.

Arī viņš ieņemtu, bet nedrīkst, jāievirza izmeklēšana un trijos Jeršinskim jādod kaut kāds rezultāts. Varbūt vakarā, pēc darba…

Fokins iekodās cigaretes filtrā.

-   …Lūdzu, biedri major.

Viņa priekšā parādījās cilvēks ādas žokejcepurē un garā ādas mētelī - tas pats, kurš nesen stāvēja pie reindžrovera. Viņa saujā locījās «Zipp» šķiltavu spožā liesmiņa.

-    Nesmēķēju, - Fokins novēršoties teica. Taču cilvēks atkal parādījās redzes laukā. Garš, platiem pleciem, raupju, apņēmīgu seju, kas šai brīdī pauda maksimālu pieklājību un cieņas pilnu uzmanību.

-   Es esmu Atamanova kunga referents, viņš jautāja, vai jums nav vajadzīga kaut kāda palīdzība.

-   Ir vajadzīga. - Majors brīdi padomāja. - Lai dod labprātīgu pilnīgu atzīšanos. Ierašanās ar nožēlu un atzīšanos ir mīkstinošs apstāklis.

Referenta seja pārvērtās, it kā tajā mīzali būtu iešļākti, - lūpas cieši sakniebās, piemiegtajās acīs pazibēja naids. Taču Fokinam par to nospļauties. Viņa labās rokas sitiens bija četrsimt kilogramu smagumā, kabatā bija solīds verķis, azotē ar rokturi pa tvērienam karājās divpadsmit lodes nesošais «PMM», no kura viņš trīs sekundēs šāva piecus šāvienus. Un vispār - dzīvē viņš nebija no bailīgajiem.

Kad noplaka pirmais svaigās informācijas satrakotais vilnis, majora Fokina kabinetā pulkstenis rādīja ceturksni pāri diviem. Viņš ieslēdzās, iedarbināja elektrisko tējkannu, porcelāna krūzītē dāsni iebēra šķīstošo kafiju.

Uz galda atradās fotorobots, kuru salika pēc alkoholiķu teiktā. Starp citu, protokolos viņi figurēja nevis kā dzērāji bez pastāvīgas dzīvesvietas, bet gan kā godprātīgi un ieinteresēti liecinieki Kukujevs un Bolonkins. Cilvēkam, kas viņiem bija sadevis pa ģīmi, bija parasts izskats: ovāla seja ar plānām kā stīga lūpām, melni mati ar tikko jūtamu sir- <* mumu, svaigs nobrāzums uz kreisā vaiga. «Bet varbūt uz labā vaiga, priekšniek, precīzi nepateikšu,» buldurēja Kukujevs, saudzīgi taustīdams uztūkušo žokli. «Taču sit viņš tā, kā zirgs sper!» Droši vien tas bija vienīgais precīzais fakts, kuru alkoholiķi varēja pateikt.

Uzvārījusies tējkanna ar skaļu klikšķi izslēdzās. Fokins ielēja krūzē trīs ceturtdaļas, iebēra putās dažas karotītes cukura, ar baudu iestrēba melno, ugunīgi karsto šķidrumu.

Bez jau minētā fotorobota bija titana atlūzas. Simenkins un Jarkovs izdarīja papildu pētījumus un teica, ka vēl nesen tās bijušas standarta lieluma un formas diplomāta sastāvdaļas. Un tieši tajā atradās nezināma sastāva sprāgstvielas lādiņš.

Keiss - diplomāts no titāna sakausējuma… Tā ir ekskluzīva lieta, nevis kaut kāda saimniecības soma, arī ne kastīte apaviem. Lai gan, nāk prātā, atrastas arī tādas…

Fokins neapdedzinoties iedzēra vēl vienu malku. Izmeklēšanas mašīna ir palaista. Somovs un Sverkunovs ar iecirkņa miličiem pašreiz apstaigā blakusmāju dzīvokļus, uzrādot brūnēta sintētisko portretu. Garjaņins ar Simenkinu nodarbojas ar titāna atlūzām, bet Djačko un Jarkovs strādā, lai noteiktu nezināmo sprāgstvielu. Pirmajiem rezultātiem vajadzētu būt tuvākajā laikā.

Majors nesteidzoties sagramstīja cigarešu paciņu. Nezināma sprāgstviela, neparasts diplomāts… Kāpēc tik daudz eksotikas? Varbūt viss centrēts uz «Konsorciju»? Kur vien grozies, uzduries viņa ļaužu interesēm… Pat starp apdegušajiem līķiem…

Fokins smagi nopūtās, izkratīja izsmēķus no paciņas, aizsmēķēja. Nesen viņš saaģitēja Kurakina personīgo miesassargu - Fedju Sopkovu ar iesauku Sprausla. Tas nebija viegli, nācās veikt sarežģītu daudzgājienu kombināciju, taču beidzot, vēlā naktī konspiratīvā Piemaskavas vasarnīcā, Fedja, raudot kā bērns, izlika visu, ko zināja, un parakstīja saistību par sadarbību. Bet šodien Sopkovu sarāva gabalos…

Fokins nopūtās vēlreiz. Viņam Sprauslu nebija žēl - žēl bija velti izšķiestā darba. Negaidīti prātā ienākusi doma majoru piespieda pielēkt kājās.

Sprausla, Sprausla… Viņš toreiz daudz ko sapļāpāja, šņabja un anašas iespaidots, grūti bija izprast, kas ir patiesība, kas - slimīgi murgi. Taču tagad šis tas jau nešķita murgi… Kurakina gredzens, kas atvests no Āfrikas!

Fokins ieskatījās lietisko pierādījumu seifā, starp daudzajām paciņām un aploksnēm atrada nosūbējušo plastikāta kastīti ar lakonisko uzrakstu - «L. p. Nr. 16». Tajā atradās tas pats gredzens - spiedogs.

Fokins izvilka no galda atvilktnes pinceti, ieslēdza galda lampu un tuvināja gredzenu gaismai. Nesen viņš bija strādājis pie nozīmīgas lietas saistībā ar kontrabandu un līdz ar to bija guvis pieredzi juvelieru izstrādājumu pazīšanā. Taču te īpašas zināšanas nebija vajadzīgas.

Acīm redzami zemas kvalitātes zelts, rupjš, primitīvs darbs. Puiši no «Konsorcija» tādus kaktu meistaru darbus neatzīst: ja reiz viņiem ir pulkstenis, tad - Kartjē, ja aproču pogas, tad - Bušerons, ja gredzeni, tad van Klifs un Arpels…

Izmantot šo rupjo atdarinājumu kā rotaslietu Kurakins, protams, nevarēja. Bet Sprausla runāja par šamaņu «atliktās nāves» gredzenu… Vai patiesi?

Fokins apbruņojās ar palielināmo stiklu, un lēca septiņreiz palielināja spiedoga kvadrātu, tuvināja reljefo ornamentu. Rupji nostrādāti riņķveida loki, zigzagveida zibeņi, daži koniski dzelkšņi. Daudz asu šķautņu, atskabargu - pat slīdošā sitienā tie noskrāpēs ādu… Kur gan ir injekcijas atveres?

Majors paņēma īlenu. Lēcas palielinātais spīdīgais īlena asais gals secīgi skāra dzeltenos lokus. Sirds smagi pukstēja - varbūt no satraukuma, varbūt no kafijas.

Klikš! Pēc kārtējā pieskāriena dzelkšņu smailīte mikli iespīdējās.

Fokins sastinga. Aukstajās lāča acīs pazibēja tām neparasts pārsteigums. Murgi pārvērtās par baigu īstenību.

- Ak jūs, kuņas, - viņš sacīja nezin kam. - Tad redz, kā…

Turpinādams eksperimentus, majors piecu minūšu laikā izprata «atliktās nāves» gredzena nesarežģīto darbības mehānismu. Ja ar spiedogu iesit, tad iedzeltenā šķidruma mikrodozas no dzelkšņiem katrā ziņā nokļūs ādas bojājumā. Ja vijumu piespiež no sāniem, tad no krāterveida atveres izslīd lielāks piliens… Viņš laikus pārtrauca spiedienu, un lāsīte ieslīdēja atpakaļ.

Fokins nolika gredzenu. Gribējās noslaucīt nosvīdušo pieri, taču viņš vispirms no skapja paņēma atkorķēto krievu degvīna pudeli, iešļāca krietnu malku plaukstā un rūpīgi nomazgāja rokas. Kaut arī Sprausla runāja, ka Kurakins nēsāja gredzenu nepiesargājoties, pie tā vajadzēja pierast. Ko vēl stāstīja Fedjka? Ā, Kurakins uzvilka gredzenu ne vienmēr, bet tikai tad, kad gatavojās to izmantot… Tūlīt, tūlīt, tūlīt…

Viņš pārcilāja pratināšanu protokolus, līdz atrada vajadzīgo. Milicijas majors Kļevecs pratina liecinieku Peršiko- vu: «…vīrietis bebrādas cepurē iesita brūnētam pa seju, pēc tam brunetu iesēdināja volgā, bet pārējie, cilvēki septiņi, salīda mikroautobusā. Pēc dažām minūtēm tas uzsprāga…»

Fokins atstūma protokolu un atkal aizsmēķēja. Mozaīka bija salikta pabeigtā attēlā.

Bebrādas cepurē bija Kurakins. Viņa pirkstā bija «atliktās nāves» gredzens. Ar šo gredzenu viņš bija iesitis brūnētam, kuru pašreiz meklē milicijas operatīvie un FDD. Taču ilgi vairs nebūs jāmeklē. Kad «atliktais» laiks būs notecējis, viņš pats ieradīsies čabošā plastikāta maisā.

Fokins paņēma fotorobotu un vēlreiz, bet jau ar citām sajūtām ieskatījās brūnēta sejā. Tagad viņam likās, ka nezināmā sejā ir sastindzis traģisma un nolemtības zīmogs.

Atsperīgie, kā bumbiņas apaļīgie asinsķermenīši lidoja pa mirdzošo tuneli, grūstīja cits citu, atgrūdās un lidoja tālāk. Neredzams spēks viņus dzina: sešdesmit grūdienu minūtē, sešdesmit brāzmu, kas satvēra šo mutuli un nesa, dzina, grūda arvien tālāk pa bezgalīgajiem līkumiem un atzariem. Tuk, tuk.

Visas lodītes lidoja vienā virzienā, katrai bija jāpaspēj nokļūt savā vietā. Ja viņām nepietika telpas, tunelis izpletās, sekoja jauns grūdiens, un lidojums turpinājās.

Tā bija vienmēr - visus trīsdesmit divus gadus. Viens miljards deviņi miljoni simt piecdesmit tūkstoši grūdienu. Taču pēdējās stundās šajā sakārtotajā kustībā kaut kas bija mainījies.

Kaut kas bija mainīts.

Parādījās melni «svešinieki». Bija viens, aiz tā nākamais, tad trešais. Viņi lidoja kopā ar visiem, arī viņiem bija vieta, uz kuru tiem vajadzēja paspēt, tikai «svešinieki» nepakļāvās kopējam likumam - viņi medīja sarkanās asins bumbiņas un cieši, cieši tām pieķērās.

Viens, otrs, trešais.

Nokļuvuši spīlēs, arī sarkanie sāka mainīt krāsu, kļuva tumšāki, smagāki, arī tapa par «svešiniekiem». Tunelī pamazām kļuva arvien šaurāk, blīvāk - kā uz Tveras ielas sastrēgumstundā.

Veidojās pirmais trombs. Pēc tam noteikti radīsies otrs. Trešais…

* * *

-Ā-a-ā!

Maksis Kardanovs atvēra acis. Viņš iznira no kaut kāda murga, mutē vēl bija jūtams nāves piedegušais rūgtums. Tas bija tikai sapnis. Muskuļi pamazām atslābinājās.

Mikroautobuss. Sprādziens, kas līdzīgi rūsganam milzim pēkšņi pacēlās visā savā milža augumā. Nāve, kas viņu bija gaidījusi sešus gadus. Viņš kaut kā brīnumaini no tās bija izvairījies - viņš ir dzīvs. Kas notika pēc tam? «Džonija Vokera» pudele, telefona numurs piezīmju grāmatiņā, miegainā Masas balss telefona klausulē, daudznozīmīga pauze un ne pārāk pārliecinošs: protams, brauc… Sapnis?

- Maša? - Maksis paklusām iesaucās.

Nekādas atbildes. Magnetolas murmināšana, klusa ūdens čala vannas istabā, pulksteņa tikšķi pie sienas. Pa aizkara spraugām laužas blāva diena.

Maksis pacēla galvu. Viņš gulēja kails, kā no mātes miesām nācis, uz frotē palaga. Viens. Uz spilvena blakus vēl neatdzisīs siltums. Tagad viņš visu atcerējās. Viņš bija sagrābis meiteni jau priekšnamā, uzbrucis līdzīgi zvēram, turpat noplēsis apģērbu, labi, ka tā nebija daudz. Maša vāji pretojās un runāja to, kas arī jārunā sievietei līdzīgā situācijā: «nevajag» un «vēlāk». Taču viņš to nedzirdēja - varbūt tādēļ, ka sešus gadus viņu bija redzējis tikai sapņos un visus šos gadus vispār nebija gulējis ar normālu sievieti; varbūt arī tādēļ, ka bija izdzēris pusi pudeles «Džonija Vokera», bet, visdrīzāk, tādēļ, ka nupat bija samijies ar nāvi.

Maša smaržoja mājīgi un sagulēti, ādas aromātā vēl jautās vakar lietoto dārgo smaržu dvesma. Bet viņš strauji un ļauni ielauzās šai smaržīgajā siltumā kā sarežģītajā trešās pakāpes šķēršļu joslā izlaiduma eksāmenā. Tas pat vairs nebija sekss - drīzāk rupja un ātra tuvcīņa…

Maksis it kā ņēma revanšu no dzīves, saprazdams, ka tikai laimīgas apstākļu sakritības dēļ viņš pašlaik neguļ uz sodrējiem klātā sniega, apogļojies un izkropļots līdz nepazīšanai. Vēl liesmas nav noplakušas, kliedzieni nav apklusuši, un kāds droši vien iet pa viņa, Makša, pēdām…

Pēkšņi klusumā ielauzās asa skaņa. Nepārtraukta un griezīga kā sirēna. No tās matiņi uz ādas sacēlās stāvus.

Maksis Kardanovs nodrebēja, pielēca kājās un vienā lēcienā atradās koridorā. Kas tur ir, velns parāvis? Telefons? Durvis? Atomsprādziena trauksme?

Pa labi ēdamistaba, pa kreisi virtuve. Tējkanna…

Patiešām - tējkanna. Spīdīgais snīpītis svelpj augstu - traks var palikt! - noti un izdveš tvaiku. Kardanovs norāva snīpīti, izslēdza gāzi. Aplūkoja telpu. Virtuve neticami liela, gaiša kā svētki. Mājīga. Kondicionētājs, grils, darba virsma apdarināta ar marmoru, kaut kādi neizprotami skapīši - gotika, vai?…

Un tam visam pa vidu Maksis pēkšņi ieraudzīja sevi: kailu. Neapbruņotu. Viņš piegāja pie loga un aizvēra žalūzijas. Uz palodzes stāvēja trīslitru burka - ūdens, zaļi augi, kaut kādi melni, kustīgi kamoliņi… Dēles! Kam tās viņai? Blakus - atplēsta «Winston» paciņa, pelnu trauks, kura kārtiņa pelēku cigarešu pelnu. Agrāk Maša nesmēķēja… Lai gan - kas tur ko brīnīties: seši gadi. Jauni paradumi, jaunas aizraušanās. Un vecais precinieks, kas pēkšņi izni- ris no aizmirstības…

Dekorāciju maiņa: gultas veļa nomainīta, tasītes nomazgātas, pelnu trauks iztīrīts, izmantotie prezervatīvi aizsūtīti uz atkritumu spaini. Dzīvi var sākt no sākuma…

Žāvētavā virs izlietnes bija divas kafijas tasītes. Līdzās - citas tasītes, bļodiņas, šķīvji - tur bija daudz trauku, bet šīs divas kafijas tasītes bija novietotas atsevišķi. Tā, it kā tās būtu mazgātas pēdējās. Pat… Maksis nenocietās, pasniedzās pēc vienas, uzmanīgi to apskatīja.

Nē, ūdens pilītes, protams, jau paspējušas nožūt. Atkritumu spainī ieskatīties, vai? Lai gan Mašai nekad nav patikuši prezervatīvi — viņa ir jutekliska būtne, bet gumija notrulina sajūtas…

Maša ir meistare prasmē radīt asas un neaizmirstamas izjūtas. Ar šādām domām Maksis atvēra vannas istabas durvis.

- Ko tik ilgi?

Slaidais, šmaugais ķermenis šļakatu sudrabotajā oreolā strauji pagriezās pret viņu, Maksis ieraudzīja zaļajās acīs pazibam baiļu ēnu - nē, laikam tas tikai izlikās… Laikam…

Maša raudzījās smaidot, garās kājas sakrustojusi, ūdens lija pār viņas pleciem, kā plata sašaurināta bulta steidzās starp spicajām krūtīm, virpuļoja vēdera iedobumā, nolai-

dās zemāk, iezīmējot trīcošu simbolu V un sadaloties aiz- šļācās sīkās šļakatās.

- Nāc pie manis! Ātrāk! - viņa teica, un Maksis nelika sevi divreiz lūgt.

Jauna sieviete steidzās mājup. Valentīna diena sliecās uz beigām. Pirms pusstundas viņa nokāpa metro starp Ķiniešu pilsētas mirdzošajiem mandarīnveida gaismekļiem, tagad izkāpa virszemē Kuzminkos. Nomācoša betona ģeometrija, tumsība, caurvējš. Nomale.

Sievietei Kuzminki nepatika. Enerģiski soļodama, viņa aizgāja līdz taksometru stāvvietai, aprunājās ar rindas priekšgalā stāvošās mašīnas šoferi.

-   Červoncu, jaunkundzīt, - tas norūca.

Iebildumu nebija. Lokanais augums polārlapsas puskažociņā ieslīdēja aizmugures sēdeklī, aizcirtās durvis, iegra- bējās motors. Brauca. Šoferis pašķielēja spogulī: «Apetitlīga madāmiņa, kaut es tā dzīvotu…» Zilajam moskvičam, kas ierindojās aizmugurē, viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību.

-   Aiz frizētavas pa labi, - pēc dažām minūtēm teica pasažiere. - Lūk, tas piecstāvu nams, otrās durvis.

Taksometrs paklausīgi iegriezās pagalmā, zem riteņiem sāka kraukšķēt vakara uzsalums. Jaunā sieviete izņēma no somiņas naudu.

-   Dzirdi, vai? - lieldegunains tips moskvičā tuvināja sejai mobilo telefonu. - Žurka ieradusies. Gaišā kažokā, ar motoru. Nu tad sagaidi, ja?

Jaunā sieviete aizkavējās pie ieejas durvīm, sāka meklēties pa somiņu. Šoferis kārām acīm pašķielēja uz slaidajiem ikriem zem puskažociņa, nopūtās, neveikli izgriezās no pagalma un aizdzinās uz Volgogradas prospekta pusi.

Beidzot smalkie pirksti sataustīja atslēgu saišķi un ielika slēdzenē. Iečīkstējās eņģes un atsperes, sieviete vēra

durvis. Un pēkšņi no sienas turpat blakus atlipa divas iepriekš nepamanāmas figūras un zibenīgi metās pie viņas.

-Aizver rīkli! Klusu!

Stiprs sitiens pa seju, pārsistās lūpas tūdaļ aizsedza plata plauksta, nošvirkstēja mati, kurus plēsa ar cietu, necilvēcīgu spēku.

-   Ej, kuce!

Sievieti iegrūda trepju telpā un novilka lejup uz katlu telpu. Aizcirtās parādes durvis. Aizsmakusi elpa - līdzās. Nez kāpēc neviena spuldzīte trepju telpā nedega.

Pašaizsardzības kursiem nav nekādas jēgas, nav jēgas arī elektrošokerim somiņā, ja apziņu un ķermeni pārņēmušas lipīgas, paralizējošas šausmas. Cik dzīvē nav līdzīgu gadījumu, tikai agrāk tie gadījās citiem, bet tagad ir pienākusi tava kārta…

Atcerēdamās vīra padomus, sieviete strauji parāvās sāņus, centās iekliegties, spēra uz labu laimi tumsā. Bet būtu labāk, ja viņa to nebūtu darījusi. No cietsirdīgā sitiena pa galvu sieviete uz dažām minūtēm zaudēja samaņu, atguvās jau uz cementa grīdas ar lipīgu lenti, kas bija cieši aptīta ap seju. Lūpas bija iespiestas zobos, plaksti iespiesti acīs, no frizūras nekas nebija palicis, galvā apdullinoši dimdēja zvani.

Viņu pacēla, turot aiz matiem, tūdaļ uz visām pusēm izsprāga puskažociņa pogas, arī pats puskažociņš kaut kur izgaisa kopā ar somiņu un elektrošokeri. Spēcīgi sitieni krita pār seju, krūtīm, muguru, vēderu. Sita klusējot un aizrautīgi. Laiks apstājās, palika tikai sāpes, kuras viļņiem izplatījās pa saplosīto ķermeni.

Tad matus atlaida un viņa nokrita uz aukstās grīdas. Kaut kur no tālienes, no augšas atskanēja balss:

-     Klausies, ko teikšu, žurka, - ja gribi dzīvot, savam vīram pasaki: lai iet no darba projām. Un brauciet pie velna no šejienes, kaut uz Magadanu, kaut uz Aļasku. Maskavā jums dzīves nebūs. Vīra ķeskās karāsies, saprati, žurka?

-   Aha…

Jābrauc projām. Sieviete saprata. Kaut uz Aļasku.

-   Klau, pušelniek, bet viņa ir tā nekas… Edz, kādas kājas!

Svešas rokas ar spēku aptvēra ceļus, taustījās augstāk pa gurniem, rupji sagrāba vārāko un ievainojamāko vietu.

-   Beidz. To nepavēlēja.

-   Kas tad uzzinās? Lai labāk atceras…

Ar vienu rāvienu svārki tika uzrauti, šņirkstot norautas zekbikses…

-   Žēl, ka nav Tatarina…

Viņa sāka īdēt. Tas pat nebija protests, tikai balss saišu krampji: - Tikai ne to! Nevajag! Nu, lūdzu…

* * *

-    Vai viss noritēja normāli? - Fokins beidzot jautāja, raugoties uz slapjo aplīti uz koka letes. Glāzīti viņš rūpīgi turēja savos cietajos kā armatūra pirkstos. Viņu vēl nesen pārņēmušais spriegums lēnām norima.

Viņi sēdēja dzertuvītē ar skanīgu nosaukumu «Mežāzis» - mazā, mājīgā pagrabiņā netālu no Lubjankas laukuma. Lielās mājas darbiniekiem patika še apmazgāt kārtējās pakāpes, apbalvojumus, amatus.

-   Normāli, - pamāja kapteinis Čuikovs. - Kā jau tam jābūt. Nez kāpēc es biju pārāk piesardzīgs… Nu, lai iet!

Viņi izdzēra, katrs iemeta mutē pa siera šķēlītei, klusējot to sagremoja. Parasts skats - divi veselīgi, raupji vīrieši pēc darba atslābinās. Nevienam neienāks prātā, ka vēl pirms stundas viens no viņiem satikās ar neapšaubāmiem bandītiem, bet otrs to piesedza. Un abi bija sagatavojušies visam kam… Pat pieglaudīgā blondīne aiz letes to neiedomāsies, kaut ari nojauš, ka Fokins ir no «kantora».

-   Ar iekšām jutu: kaut kas neklapē, - Čuikovs turpināja. - Zini viņu suniskās «tikšanās» - nošļāc pēc kārtas pavārtē - un viss!

-   Gadās…

-   Tu nedomā, ka es jūku… kad viņš man sniedza papīrus, man uzvēdīja it kā vēsums no kapa… Un es ar kreiso roku tos ņemu, bet ar labo no bikšu kabatas viņam māgā mērķēju - ja kas, pagūšu! Viņš, redzams, arī sajuta… bet varbūt tevi mašīnā redzēja, sabijās… Labi. Viss labs, kas labi beidzas.

Fokins pievērsās bārmenei.

-   Lizin, uztaisi mums vēlreiz! > >'

Blondīne pasmaidīja un saprotoši pamāja.

-  Ir gan laiki pienākuši, - Čuikovs nespēja rimties. - Agrāk visi no mums baidījās, bet tagad arī mēs baidāmies… Vai tev vairs nezvana?

-   Pārstājuši.

-  Zēni, vai jums cālīšus uzcept? — Ļiza pajautāja. - Labi cālīši, svaigi.

-   Nevajag.

-   Vai viņi kaut ko konkrētu prasīja? - Čuikovs pajautāja. - Zubrovska lietā? Varbūt Kaļedina?

-   Neko konkrētu. Vispār. Sak, pamet darbu un brauc projām. Tu, sak, esi veselīgs, par sievu padomā. Citādi mēs viņu izžāvēsim un pa pastu atsūtīsim.

Fokina spēcīgie žokļi sakodās.

-  Sagaidījām, - skumji noteica Čuikovs. - Vai tu vari iedomāties, ka trīsdesmit septītajā gadā NKVD operatīvajam darbiniekam kāds būtu draudējis? Nē, tu man pasaki! Nu, un ko tu izdarīji?

-   Ko, ko… Pieliku Garjaņinu, viņš veselu nedēļu viņai bija kā piesiets. Bet cik tad var? Viņam taču par savu darbu jāatskaitās. Nopirku Natašai elektrisko aizsargu, iemācīju, kā ieiet liftā, kā dzīvokli atvērt…

-   Vai Jeršinskim ziņoji?

-   Ziņoju… Kāda tam jēga - ne jau viņa sievai draud… Nolika dežurantu automātiskajā telefona centrālē, uzķēra signālus - taksofons uz Varšavas šosejas. Nevis nosūtīja mūsu grupu, bet paziņoja milicijai. Pa to laiku, kamēr viņi

tur nokļuva, visas pēdas izgaisušas. Pirkstu nospiedumus no klausules neviens nepaņēma.

-   Jā…

-   Nekas, gan viņiem šie zvani atsauksies! - Fokins nelāgi atņirdza. - Es to viņu kamolu atritināšu, lai cik augsti būtu viņu aizstāvji.

-   Tā arī vajag. Ja zini, ko ritināt. - Čuikovs pacēla glāzīti. - Lai iet par mūsu uzvaru!

-   Lai iet. Un izklīstam. Kaut kā nelāgi man ap sirdi…

Majors atgriezās mājās divas stundas vēlāk nekā parasti, tumšajā trepju telpā klupdams gandrīz salauza kājas - šķiet, atkal drošinātāji čupā…

Sievas nebija mājās. Viņš nolika paciņu ar iepirkumiem priekštelpā, nenoāvies iegāja viesistabā un ieslēdza autoat- bildētāju. Klusums. Tukšums. Savādi.

Majors izmakšķerēja no bāra lēta brendija pudeli ar zili zaļu etiķeti. Laiku pa laikam viņš iedzēra pāris glāzītes, lai naktī varētu atslābināties. Un šī diena tam bija devusi daudz iemeslu.

Iedzēris malku, Fokins piesēda pie telefona un uzgrieza firmas «Velengur» numuru. Tirdzniecības firma ar plašiem ārzemju sakariem. Viņš pats sievu tur bija iekārtojis, un viņas alga trīskārt pārsniedza FDD majora algas lielumu. Čuikovs uzskatīja, ka velti viņš tā darījis. «Šiem firmīgajiem simpātiski sievišķi strādā ne tikai pie galda…» Tas tiesa. Viņš gan veica profilaksi: izstaigāja kabinetus, iepazinās ar Natašas darba biedriem, īpaši aizdomīgajiem paspieda roku un izteiksmīgi paskatījās acīs. Tam vajadzēja līdzēt - mazināt patiku. .. Un tomēr - dvēseles dziļumos šad tad modās aizdomas.

Kabineti neatbildēja. Dežurējošais apsargs apgalvoja, ka birojā neviena nav.

Fokins atrada sievas piezīmju grāmatiņu.

-   Hallo, Taņuša? Vai tu manu sievu šodien neesi satikusi?… Nē, nē, nekas, tāpat…

-   Ļena? Ar Natašu neesi tikusies? Kāpēc tava balss tik priecīga? Tas labi, ka ir iemesls… Labi, pagaidām…

Viņš piezvanīja uz to stulbo klubu, kurā - tas bija skaidri zināms - šodien Natašai nevajadzēja būt.

-   Labi. Jūs sapratu.

Fokins paraudzījās pulksteni. Astoņi trīsdesmit. Nekas nav noticis. Bet kāpēc dvēselē tik tumši un baisi?

-   Sveicināta, Gaļina, šeit Natašas vīrs. Vai jūs gadījumā viņu šodien neesat redzējusi? Viņa nav arī zvanījusi?

Pēc tam - Ņina.

Kaut kādi vārdi - Seņa, Lora, Katja. Neviens neko nezina. Izšķirstījis piezīmju grāmatiņu līdz alfabēta beigām, Fokins atlika to sāņus. «Izžāvēsim un atsūtīsim pa pastu…»

Majors nolika pudeli uz tualetes galdiņa, paskatījās uz sevi spogulī. Viņam tur nepietika vietas: līdz matiem - metrs deviņdesmit, mazas, atstatu izvietotas pelēkas acis, neglīti, bet vīrišķīgi sejas vaibsti, enerģiska mute. Trīsdesmit piecus gadus vecs FDD majors, perspektīvs darbinieks… Un diezin vai kāds gribēs kļūt par viņa nāvīgu ienaidnieku…

Fokins nepaguva izdomāt domu līdz galam - telefons iezvanījās asi un prasīgi. Majors paķēra klausuli.

-   Jā. Hallo!

Sprakšķi un šņākoņa, garāmbraucoša transporta dūkoņa. Un kāds elpo telefona klausulē.

-   Runājiet! - Fokins uzbļāva. Viņš jau zināja, ko tūlīt izdzirdēs.

-   Bet sievišķis tev tā nekas, dzirdi, vai?… - Cauri šņākoņai izlauzās aizsmakusi nodzerta balss. - Katlu telpā. Pameklē visādam gadījumam katlu telpā, ja? Galīgi izlaidies esi, āzi, dzirdi mani? Pazūdi no Maskavas, kropli, dzirdi? Citādi arī tevi aptaisīsim, dzirdi, vai?

* * *

-   Divas ribas, kreisās olnīcas pārrāvums, neliels satricinājums… Vairāk nekā nopietna: nobrāzumi, hematomas. - Dežurējošais ķirurgs drūmi raudzījās sāņus. - Tas ir pārejoši. Dzīvos.

Fokins turpināja viņā skatīties, stāvēja kā klusējoša drūma klints - metrs deviņdesmit - slimnīcas priekštelpas centrā.

-   Kas vēl?

-Vēl…

-   Vēl kas?! - viņš norēcās.

Doktors paraustīja plecus.

-   Nezinu. Paraugus paņēmām. Kad biologi dos slēdzienu, varbūt ari noskaidrosies… Tas vairs nav manā zinā.

Fokins cieši piemiedza acis. Viņš pirmais iegāja pagrabā un visu redzēja. Viņam viss bija skaidrs.

-   Vai ar vinu var runāt?

Ķirurgs minstinājās.

-Tikai izmeklētājs…

-   Es esmu izmeklētājs!

Atbīdījis ārstu ar savu ķermeni, viņš iegāja pa nobružātajām durvīm palātā. Telpa bija liela - divpadsmit gultu. Vaidi, murgi, zāļu asais smārds un cilvēciskas sāpes.

Sieva gulēja pie sienas, neiedomājami bāla un apdzisu- si - aizšauts paradīzes putns, apvīts ar kaut kādām kroplīgām caurulītēm, ap kaklu augsta ģipša apkakle («Kaut kas ar kaklu, bet šitais slakteris neko neteica,» Fokins nodomāja), ap lūpām - zils asinsizplūdums. Vai uzsūkums?

-   Nataša!

Zem segas viņš atrada viņas roku. Nataša atvēra acis. Tajās bija tukšums un šausmas.

-   Cik viņu bija? - Fokins jautāja. - Vai viņu purnus tu atceries?

Nataša skatījās tieši. Lūpas drebēja.

-   Nebaidies. Es viņus gabalos saraušu!

Acis atkal aizvērās. Fokinam nebija svešs šis «cietušā sindroms». Bēgšana no realitātes, sāpēm, kauna.

-   Divi, - viņa aizsmakusi izdvesa. - Vispirms viens, pēc tam otrs… Sejas neredzēju, bija tumšs…

-   Vai viņi kaut ko runāja? - jautāja nevis bēdu satriekts vīrs, bet izmeklētājs. Vai pareizāk - atriebējs.

-   Baidīja. Teica, lai braucot projām. Minēja kaut kādu Tatarinu. Un vēl… Viens teica, ka tas nebija pavēlēts…

Viņa sāka raudāt. No sākuma klusi, tad - arvien skaļāk.

-Aizbrauksim no šejienes… Šodien pat! Tūlīt!

Nataša kliedza pilnā balsī, bet tas izskanēja gārdzoši un klusi. Fokins pagriezās. Durvīs kā mēms pārmetums stāvēja ārsts.

-    Iešļirciniet! - majors pavēlēja. - Un pārvietojiet uz normālu palātu. Kur jums ir galvenais ārsts?

* * *

-    Nu tad - kur tu biji veselus sešus gadus pazudis? Es jautāju, jautāju, bet tu neatbildi…

Smalkie pirksti ar asajiem nadziņiem paklaiņāja pa vēderu, noslīdēja zemāk… Taču Maksis bija izlādējies līdz pēdējam un neko, atskaitot kutēšanu, neizjūta.

-   Mani notrieca mašīna, un es zaudēju atmiņu. Komandējumā, Tihodonskā… Gulēju psihatriskajā, tad strādāju rūpnīcā… Lēnām atguvos un atgriezos.

Maša iesprauslājās un noņēma roku.

-   Te tev nu bija! Tu taču strādāji par diplomātisko kurjeru un brauci uz Parīzi, Ņujorku, Amsterdamu… Kā tu nokļuvi tajā sasmakušajā Tihodonskā? Kas tas par komandējumu? Un vispār… Kaut kā savādi! Tu man negribi stāstīt visu patiesību?

-  Tā arī ir visa patiesība. - Maksis apsēdās un ātri uzvilka biksītes.

-   Protams, meli varētu būt daudz pārliecinošāki. Bet es esmu izbadējies.

-   Aiziesim kaut kur pavakariņot. Citādi - mēs jau otro dienu neizejam no mājas, vai tad tas ir pareizi?

-    Labi. - Maksis piegāja pie loga un uzmanīgi paraudzījās pa aizkaru spraugu. Krēsloja, sniegs izskatījās zilgans. Pie mājas novietotās mašīnas šķita tukšas.

-   Vai tu no kāda baidies?

Maša arī piecēlās, basām kājām atčāpoja, piespiedās ar visu ķermeni Makša mugurai.

Kaut kādas figūras bija ielas otrā pusē, taču bīstamības sajūtu tās neizraisīja.

-   Nē. Vienkārši - ilgi neesmu bijis Maskavā. Esmu atradis…

Pretējās mājas kāpņu telpā pazibēja cigaretes uguntiņa. Vieta slēpnim, būtībā - ļoti piemērota…

No kāpņu telpas izskrēja izstīdzējis pusaudzis, neizlaiz- dams no zobiem cigareti, izveidoja sniega piku un, paslēpies aiz koka, sāka gaidīt paziņu.

Viss tīrs. Šķiet, ka neviens pa pēdām neseko. Pagaidam. Starp citu, var būt, ka sprādziens pārtraucis sekošanu…

-   Nu tad - ejam?

-   Protams. Ģērbies, bet es pagaidām paskatīšos ziņas.

Maksis ieslēdza televizoru, taču par vakardienas sprādzienu neko nedzirdēja - pārpārēm pietika šodienas jaunumu: ar automātiem sašauts pazīstams baņķiera automobilis, savas mājas kāpņu telpā nogalināts deputāts, iemesta granāta bārā «Pingvīns». Par to visu pastāstīja bez emocijām, kā par ikdienišķiem notikumiem, kas nepelna īpašu uzmanību. Pamatproblēma bija ekonomika, tās galvenais un vienīgais jautājums - Starptautiskais Valūtas fonds dos Krievijai kārtējo kredītu vai nedos. Klausoties varēja noprast: ja dos - dzīvosim zaļi, ja ne - iesim bojā! Pēc tam ņiprs žurnālists sāka komentēt jauno nepārtikas preču patēriņu grozu.

«Tagad sievietēm ir pietiekami, ja ir trīs pāri kokvilnas biksīšu diviem gadiem, četri pāri zeķbikšu gadam un viens

pāris zābaku pieciem gadiem. «Tampaksi» un ieliktņi nepieciešamajā minimumā neietilpst…»

- Ko viņš tur runā? - Maša beidza krāsot lūpas un paslēpa lūpu krāsu smalkajā somiņā. - Man zeķbikses plīst ik nedēļas, bet gadās - ik dienas… Nu, es esmu gatava!

Pārkāpjot dzīvokļa slieksni, Maksis jutās neērti. Nebija tās pašpārliecinātības sajūtas, kas viņu bija pavadījusi svešu valstu pilsētās visriskantāko operāciju laikā. Kāpjot pa trepēm, Maksis saprata: viņš ir pieradis, ka kabatā vienmēr atrodas «bultiņa» - unikāls superierocis, kas uz zemes izgatavots tikai dažos eksemplāros. Bet viņa «bultiņu» atņēma Kurakins tieši pirms sprādziena. Un kur tā ir tagad, pat neiespējami iedomāties.

2. nodala

Bīstamie atradumi

Saviks ir pieredzējis. Saviks zina.

Kad grozīja stūri nodokļu inspekcijā, pats redzēja, kā ādā un kašmirā tērptie tirgoņi aizpilda savas deklarācijas. Pats savām acīm redzēja. Zaudējuši parasto svarīgumu un nozīmīgumu, drūzmējas gaitenī, piepūlē svīst, veroties neizprotamajos uzrakstos un ailēs, nobarotie purni saspringumā sarkst, spaidot kalkulatora taustiņus… Pat viņu mobilie telefoni iepīkstas pieklusināti un reti, viņiem tagad nav laika tiem pievērsties - smagā piepūlē kaut ko skricelē ar savām dārgajām pildspalvām, bet jēgas nekādas, tikai veidlapas sabojā. Tādēļ arī pielabinoties uzsmaida meitenēm - inspektorēm, cenšas tās iepriecināt ar sīkām dāvaniņām, sak, palīdziet pareizi saskaitīt un aizpildiet ailītes kā nākas!

Redz, kā cenšas atdot savu naudiņu! Un ne jau kādus nožēlojamus trīsdesmit dolārus — tūkstošus maksā! Tūkstošus! Saviks pats to ir redzējis. Skaidrā naudā. Bet no-

dokļu inspektori taču nenāk pie viņiem uz mājām ar cirvjiem un lodāmuriem, nedraud pakārt aiz pautiem pie lustras. Labprātīgi maksā! Lūk, tas ir apzinīgums!

Bet valdība ir neapmierināta, tikai kliedz un kliedz: nodokļus! Nodokļus! Maz iekasēts, vairāk, vairāk vajag! Un nabaga darbonis sēž pliks uz gultas malas, slēdzi ieslēdz un izslēdz, sieva redz - jēgas nebūs, pagriežas uz otriem sāniem, grabinās ap vibratoru… To Saviks ir redzējis pa televizoru. Vīrs visu nomaksājis, bet no viņa prasa vēl, noveduši tiktāl, ka rīks viņam pussešus rāda… Un vēl viņiem par maz!

Būtu paskatījušies, kā Saviks katru mēnesi no pirmā līdz septītajam apstaigā kioskus metro tuvumā. Šajās būdās sēž īsti gnīdas. Sīkaļas, pabiras. Neviens no šiem gnīdām neatnāks pats, nestāsies rindā un neteiks: Savik, lūdzu, paņem manus nelaimīgos trīsdesmit zaļos, nodod tam, kuram vajag: mēs savu pienākumu godīgi pildām! Vēl vairāk - kad pie viņiem aizej, bez jebkādas rindas, pat tad cenšas izvairīties! Zina taču, ka pie gadījuma arī līdz lodāmuram var nonākt… Un kas? Nekas! Kamēr nesagrābsi aiz rīkles, pat neiepīkstēsies! Ne kauna, ne goda - viņiem tik uzspļaut un izberzēt…

Lūk, ar tādām domām Vasīlijs Savickis, viņš arī Saviks, slāja pa pelēkajām Maskavas ielām, dodoties kārtējā apgaitā. Viņš ir kontrolieris, ievācējs, tāds ir viņa darbs. Pie reizes - pieskata, lai būtu kārtība viņa iecirknī. Agrāk no katra punkta maksāja pa sešdesmit, tagad Direktors atlaida - krīze taču! Un kas no tā? Vai kāds paldies pateica? Piga! Tik un tā jārauj kā ar stangām.

Saviks savu darbu klusībā ienīda. Nebija jau tā, ka viņam nepatiktu, ka kiosknieki, viņu ieraugot, pārvēršas sejā, sāk rosīties, piedāvā cigaretes, alu… Alus Savikam bija pa prātam, tas jā, un vēl visādi daudzkrāsaini nieciņi, bet īpaši - baiļu trīsas un cieņa purnos. Patīkami.

Šajā brālībā reizēm trāpās ari pa glītam skuķim, kas no provinces iebraukusi pakļaut Maskavu. Saviks tās sauc par «pļaujmašīnām». Sākumā daudzas muļķes domā, ka tiešām varēs ietaupīt trīsdesmitnieku, ja aizklās ar kartona gabalu logu un uzspēlēs ar savācēju spēlīti «turpu-šurpu». Saviks centās nelaupīt viņām šo ticību: ja jau dod - jāņem… Bet, kad pienāk ievākšanas laiks, iecietība ne pret vienu netiek izrādīta. Naudu uz galda, un viss. Nav kam sūdzēties, bet, ja meklēsi taisnību, - nu ko, naktī stikli tiks izsisti un prece izbārstīta uz ielas. Tad neveiksmīgajai «pļaujmašīnai» nāksies ne tikai atdot parādu, bet arī saimniekam atlīdzināt zaudējumus. Lūk, tā. Maksā nodokļus un dzīvo mierīgi.

Bet Saviks savu darbu neieredzēja kāda vienkārša iemesla dēļ: tas bija netīrs un slikti apmaksāts darbs. Gluži kā aitas būtu jāgana ganībās. Juriks Mazs - brigadieris, viņa tiešais šefs, no Savika mēneša beigās naudu prasīja tieši tāpat, kā Saviks to pieprasīja no kioskniekiem. Lai viss sakristu ar sarakstiem. Bet no Jurika Maza pieprasa vēl vecākie - Direktors vai Smoļskis. Riņķa dancis. Ja tu neesi laikus saņēmis no kāda parādu, esi aizkavējis maksājumu - dabū pa galvu un maksā no savas kabatas. Un - nekādas žēlastības.

Saviks novembrī pārkāpa divdesmit divu gadu slieksni, un daži no viņa vienaudžiem jau bija «torpēdas», tērpās āde- nēs, staipīja sev līdzi peidžerus, braukāja vecās ārzemju mašīnās. Satiekoties viņi augstsirdīgi uzsita Savikam pa plecu un jautāja: «Nu kā, joprojām gani savus kioskniekus?»

Jā, Saviks ganīja šos pretīgos tirgoņus. Kaut viņi uzsprāgtu…

Kioskiņi nostājušies goda sardzē gar asfaltēto celiņu. Plaukti aiz stiklotajiem skatlogiem liecas no izlikto preču svara. Lodziņos manāmas saspringtas sejas.

-   Sveiks, Savik!

-   Sveiks… Viss kārtībā? Neviens netraucē?

-   Viss normāli.

Nesteidzīgā solī Saviks turpina ceļu. Protams, normāli. Teritorijas jau sen ir sadalītas, šeit visiem var traucēt tikai viņš pats, cits neviens nelīdīs. Bet viņš traucē tikai parādniekus. Šodien tādi ir tikai divi: Ņinka un Gļebs.

Ņinka - pupīga krāsota govs sporta trikotāžā - pati izlēca viņu sagaiīt, iegrūda rokā dažus nosmulētus desmitniekus un paciņu «Marlboro» piedevām - sak, atvaino par kavējumu…

-   Labi, — Saviks norūca un pasmīnēja. - Lai tik tev pašai nebūtu kavējumu…

Ņinka sašķobīja lūpas un atgriezās savā aizgaldā.

Ar Gļebu lieta ir sarežģītāka. Viņš tirgojas ar poļu kosmētiku un visādiem kancelejas niekiem. Prece neietilpst pirmās nepieciešamības preču kategorijā, bet cenas - zvērīgas. Kad dolārs palēcās, šķita, ka viņa darbībai būs beigas, gatavojās pat kiosku pārdot. «Tās ir tavas problēmas,» Saviks viņam paskaidroja. «Maksā ragā un vācies kaut vai uz ofsoriem Ingušijā. Citādi no tavas būdas tikai ogles paliks.» Gļebs zināja, ka Saviks vārdus vējā nekaisa, - šodien solīja nomaksāt.

Gļeba būda bija pēdēja kiosku rindā. Pie lodziņa bija pielipis kāds nodzēries tips netīrā, saņurcītā jakā.

-   Nu nē, paskaties uzmanīgi: ne jau kādu mēslu es tev gribu iesmērēt - tā taču ir firma, pa gabalu saskatāms!

Dzērājs savā netīrajā plaukstā žņaudzīja masīvu lodīšu pildspalvu.

-   Nu paskaties uz apmali! - viņš izsaucās. - Paskaties, un tev viss kļūs skaidrs!… Nu, labi, dod kvartiņu, lai notiek!

Saviks piegāja pie lodziņa, nevērīgi atgrūda paklīdeni sāņus.

-   Kādi jaunumi? Vēl neesi novācies? - viņš laiski painteresējās.

Kiosknieka seja mirklī sastinga. Tad lūpas izstiepās skābā smaidā, acis sāka šaudīties. Ar pieredzējuša profesionāļa aci Saviks uzreiz noteica: nauda viņam ir.

-   Sveiks, Savik, - Gļebs nedaudz stostīgi atteica. - Kādi te var būt jaunumi? Tirdzniecība - ne vella, pat pircēju šim būrim nekādi nevaru atrast… Varbūt tu ienaksi - nokodīsim maziņo?

-   Naudu, - Saviks izteica un ar garlaikotu skatienu pavērsās sānus.

Dzērājs stāvēja līgodamies un kaut ko zem deguna purpināja.

-   Saproti, es cerēju aizsist no sievasmātes pussimtu, bet viņa šodien, kā par spīti, aizbrauca uz sādžu… - Gļebs murmināja.

-   Naudu, - Saviks atkārtoja.

No savas bagātīgās pieredzes Saviks zināja: galvenais - neiegrimt ar viņiem nekādās pārrunās, pat ne par laiku vai futbolu, jo viss pamazām novirzās uz slimiem bērniem, nodokļu inspekcijas viltībām un beigu beigās tev liek noprast, ka tu atņem pēdējos grašus un nolem visu ģimeni bada nāvei.

Saviks ir pieredzējis, Saviks zina.

No lodziņa atplūda čaukstošu papīru padevīgās skaņas, tad parādījās Gļeba roka ar divām zaļām banknotēm: desmitnieks un divdesmitnieks. Saviks akurāti noglabāja naudu kabatā un smlnīgi noteica:

-   Nu, tagad var arī maziņo.

Kā saka, izmestu vārdu nenoķersi.

Gļebam cits nekas neatlika, kā atslēgt durvis un ielaist ievācēju iekšā, bet tad - sadabūt stūrī nolikto iesākto pudeli «Stoļičnaja» un apetitlīgi sagriezto cūkas krūtiņu. Caurspīdīgais šķidrums sāka jautri guldzēt.

-   Nu, vīri, nopirksiet, ko? Es nopietni saku.

No ārpuses lodziņā ielīda zils vamzis, sarkanām dzīsliņām apvītais deguns, sajutis vēlamo smaržu, nemierīgi raustījās.

-   Tu vēl neesi aizgājis? - Gļebs noprasīja, sniegdams Sa- vikam līdz pusei piepildītu glāzi.

-   Nu, labi, vīri, - alkoholiķis, bezcerīgi nošņaukājies, teica. -Atdošu par divdesmit rublīšiem.

Saviks izdzēra šņabi, akurāti atšiepis mazo pirkstiņu. Nolika glāzi, pielādēja muti ar smaržīgo cūkas miesu un, nesteidzīgi sagremojis, teica:

-   Kas tev tur ir, rādi šu.

Saviks paņēma pildspalvu, pagrozīja, no visām pusēm apskatīja, nobrauca pa pirkstu, atstājot redzamu zilu švīku. Viņam mājās bija sakrājies krietns krājums dažādu lodeņu ar uzrakstiem «Made in China» un «Made in Thailand» - ar šīm lētajām grabažām viņu allaž regulāri apgādāja kiosk- nieki, tāpat kā ar cigaretēm, prezervatīviem un alus bundžiņām, tas gan vēl nevienu nebija paglābis no nepieciešamības laikus nomaksāt nodevu. Taču pildspalva, kuru Saviks pašreiz turēja rokā, redzami atšķīrās no plaša patēriņa preces. Tā bija dārga manta - to Saviks saprata uzreiz, tikko paņēma to rokā. Brīnums, ka Gļebs to nesaprata - viņš kā nekā ir speciālists… nūja, bet nabagam taču bija citas rūpes.

Te nebija nekādu spīguļu, nekādu uzrakstu - viss labi nostrādāts, vienkāršs un ar gaumi. Korpuss no cietas pulētas koksnes, melnas stīdziņas. Dzeltens konisks uzgalis, korpusa vidū dzeltena spīdīga aploce, tāda pati aploce, tikai plānāka, uz uzvāžņa. No augšējās aploces pret apakšējo stiepās masīva bultveida spaile - lai varētu ieāķēt kabatā. Tas arī viss. Kvalitatīvas un vērtīgas lietas vienmēr atšķiras ar liekā trūkumu.

-   Kur ievilki? - Saviks lietišķi painteresējās.

-   Kāpēc uzreiz - ievilki? - dzērājs apvainojās. - Es to atradu. Kupenā, vakar, kad šeit autobusu uzspridzināja. Es uzreiz sapratu - īsta manta!

Saviks vēlreiz apskatīja pildspalvu, nevērīgi to pagrozīja, tā izrādot pilnīgu vienaldzību, tad svarīgi noteica:

-   Mēsls.

Zilais vamzis lodziņā slimīgi noraustījās.

-   Nu, kaut vai desmitnieku…

Saviks paņēma no kartona kastes izlietotu čeku, piespieda to celim un mēģināja uzskricelēt savu parakstu. Pildspalva atstāja tikai bezkrāsainu iespiedumu papīrā.

-Ak tu, maita, tā taču neraksta! - Saviks ierēcās.

Stingra dūre iezīmēja īsu līniju un ietriecās dzērāja zilpelēkajā degunā.

-   Pazūdi! Līdīsi vēlreiz - sprandu apgriezīšu!

Gļebs vēlreiz piepildīja glāzes. No somas iznira loku saiš- ķītis un sviestmaize ar aukstu olu kulteni - šķiet, sieva no rīta bija parūpējusies. Ja jau dzīro, tad dzīro!

Šāda tipa cilvēkus Saviks labi pazina - viņi ir pieraduši pakļauties apstākļiem, lai pēc tam visas savas neveiksmes norakstītu uz šo pašu apstākļu rēķina.

Pirms piecām minūtēm Gļebs neieredzēja viņu, Sa- viku, ar vislielāko naidu, bija gatavs pat rīklē ar zobiem ieķerties. Bet - baidījās. Un atdeva naudu. Tādēļ ka ir pieradis būt upuris, gnīda - tā viņam ir ērtāk. Tagad viņš atslābinājās un drīz sāks žēloties par dzīvi, sitīs sev ar dūri pa krūtīm un stāstīs, stāstīs… stāstīs kā grēksūdzē pie mācītāja.

Savādi ļaudis.

Savikam šie runas plūdi ir pie vienas vietas. Viņš ir izpildījis šīsdienas plānu, atguvis parādus, bet tagad dzer un uzkož to, kas no gaisa nokritis. Tas ari viss. Ja Gļebs domā, ka pēc divām glāzēm viņi kļūs draugi un rīt vai parīt Saviks ar viņu sasveicināsies kaut kā citādi vai pajautās: «Nu kā, vai sievasmāte atlabusi?» - tad viņš smagi kļūdās. Tas ir tāpat kā ar «pļaujmašīnām». Tu dod - es ņemu. Bet nodokļi tomēr būs jāmaksā.

-   Es taču, var teikt, šeit nokļuvu nejauši, - Gļebs iesāka, kad glāze bija izdzerta. - Aiz pārpratuma. Apstākļu sagadīšanās. - Viņš pārgrieza sviestmaizi uz pusēm, pusi pabīdīja Savikam, pusi iebāza mutē un steigšus sagremoja. - Šitais viss… Tirdzniecība, kase, krēmi, šampūni, losjoni… tas nav priekš manis, Savik. Man taču ir augstākā izglītība. Autotraktoru institūtu beidzu, toreiz tā skaitījās laba fakultāte, padomju laikos ZIL meistariem vienmēr pieklājīgi izrakstīja… bet tad sievastēvs nomira, sievasmāte no Murmanskas pārvācās pie mums. Mēs ar sievu, divas meitas un viņa, sievasmāte, mēs visi pusotrtonnīgā kravas kastē… Vari iedomāties? Sievasmātei - cukura diabēts… Kāpēc tu nedzer, Savik?

-    Redz, nupat rakstīja, bet tagad neraksta, - turpinādams apskatīt pildspalvu, izklaidīgi teica nodokļu ievācējs.

Jo vairāk viņš uz to skatījās, jo vairāk pārliecinājās, ka viņam izdevies iegūt īstu mantu. Kaut kas tajā bija… Varbūt šīs vijīgās līnijas, kas radīja pabeigtības iespaidu, kaut kādu «pareizību», varbūt melnā pulētā koka saskanīgums ar dzelteno metālu, bet - kas tas varētu būt par metālu? Saviks dzīvoja šajā pasaulē ne jau pirmo dienu un bija dzirdējis par zelta «Pārkeriem»… Arī pasmaga… Viņš to pasvārstīja plaukstā. Jā, patiesi - pildspalva Savikam šķita mazliet par smagu savam lielumam, tātad - dzeltenās aploces tiešām ir no zelta! Cik tāda varētu maksāt? Žēl, protams, ka tā neraksta. Saviks mēģināja noskrūvēt uzgali, taču pildspalva nezin kāpēc nepadevās.

-   … nedzer?

Saviks pacēla galvu un paskatījās uz Gļebu.

-   Kā tad tā - nedzeru? - viņš teica, glāzi tukšodams. - Lej tik iekšā.

Gļeba seja bija kļuvusi sārta, acis un deguns spīdēja. Uz finiera letes malas kūpēja aizmirsts izsmēķis, iezīmēdams melnu celiņu. Laikam šeit Gļebs ir paspējis pusi savas dzīves ceļa izbazūnēt. Nekas, lai jau… Kaut kas iešķindējās somā: kiosknieks izvilka otru pudeli. Ar zobiem norāva aiz- vākojumu, izspļāva to uz grīdas. Caurspīdīgais, nedaudz eļļainais šķidrums guldzēdams piepildīja glāzēs. Jūtami nosmirdēja pašbrūvētais.

-   Nu, lai iet, tātad - lai nauda grozītos? - Gļebs svinīgi pacēla savu glāzi. - Lai būtu zaļie! Lielās banknotēs! Un pēc iespējas vairāk!

Saviks pat aci nepameta uz pudeles brāļa pusi, viņš turpināja grozīt pildspalvu gan tā, gan tā.

-   Klausies, - viņš pārtrauca Gļebu, - ne vella nevaru at- skrūvēt. Kā tad šeit serdeni maina?

-   Ko? - Gļebs satrūkās. - A-a… Ja nevar izjaukt - tātad vienreizēja. Lēta manta!

Gļebs paņēma pildspalvu, tuvredzīgi to piebāza pie deguna. Neizpratnē nosmīnēja, mēģināja skrūvēt korpusu uz dažādām pusēm.

-    Patiesi, neizskatās pēc lētas mantas. Drīzāk - kaut kāds «Pārķers». Tikai uzrakstu arī nav. Astoņnieks - un viss… Arī serdeņa nav… Protams, tāda nerakstīs!

-   Kas par astoņnieku? Un serdenis bija, skat - uz pirksta taču svītra! Redzams, esmu paslēpis… Nu, dod šurp!

Viņš atņēma pildspalvu un atkal tuvināja to acīm. Tiešām, resnajā zelta aplocē vīdēja mazs ovāls lodziņš, bet tajā sarkans cipariņš - astoņi.

-   Skat, patiešām - astoņnieks! No kurienes tas radās?

Gļebs paraustīja plecus, ievēroja izkūpējušo izsmēķi un

neveikli to notrauca no letes. No paciņas izvilka jaunu cigareti, no kabatas - šķiltavas. Izstaipījās.

-   Un tomēr - dzīvot ir labi!

Atskanēja ne pārāk skaļš «pš-š». Saviks ieraudzīja, ka cipariņš astoņi mazajā lodziņā lēni aizslīd uz sāniem un tā vietā parādās cipariņš septiņi.

-   Nu gan dod! - viņš izbrīnījies novilka. - Skaties šeit!

Saviks pacēla acis un pēkšņi ieraudzīja, ka Gļebs lēni slīd no krēsla, ar muti krampjaini tverdams gaisu. Kiosk- nieka seja kļuva baltāka par krītu, acīs spīdēja neizpratne un kaut kādas dzīvnieciskas bailes. Krēsls pabīdījās sāņus, atsitās pret kioska sienu, neizdzertā pudele novēlās uz grīdas. Gļebs nokrita, ar galvu atsizdamies pret neizsaiņotas preces kasti. Sen netīrītais zābaks iezvēla pa Savika potīti.

Saviks steigšus pievilka kāju.

-   Ko tad tu… Tev krītamais?

Gļebs gulēja nekustēdamies. Pārvarējis pretīgumu, Saviks pārliecās pār viņu. Paplikšķināja ar plaukstu pa vaigu.

-   Dzert neesi iemācījies, vai? Gnīda… Nu, celies, fiksi!

Nekādas reakcijas. Gļeba acis nemirkšķinot raudzījās

griestos, kaut kāds muskulis noraustījās pie kakla vienu reizi, tad vēl reizi… Pārstāja. Apakšžoklis lēni noslīdēja.

«Viņš nomira, vai?» Saviks sastinga pēkšņā nojautā. «Nu nē, blefs, no kā lai viņš būtu nomiris?» viņš sevi mierināja, kaut arī zemapziņa teica, ka tas nav blefs. Saviks vēl nekad nebija redzējis tuvumā līķi, ja neņem vērā deviņ- desmitgadīgo vectēvu Semjonu, kurš pērn nolika karoti no insulta. Taču, kamēr Saviks ar māti nokļuva pie viņa uz Petuškiem, vectēvs jau bija kļuvis vaskains, neīsts, seja bija nopūderēta, un žoklis bija piesiets ar melnu šalli… Bet kāds viņš, vectēvs, bija tai brīdī, kad pēkšņi nokrita kā aiz- pļauts priekšnamā un pusminūtes laikā atdeva Dievam dvēseli? Katrā gadījumā acis viņam aizspieda vecmāmuļa, to Saviks zināja.

- Klau, vai dzirdi? - Savika balss bija pārvērtusies. - Kas ar tevi?

Klusums. No āra bija dzirdamas bērnu balsis. Saviks pacēla galvu. «Ja nu kāds pienāk pie būdas un sagrib ieskatīties?» pēkšņi uzplaiksnīja doma. Viņš pielēca kājās, atrada pie stikla pieslieto uzrakstu «Atvērts», apgrieza to otrādi, lai būtu redzams uzraksts «Slēgts». Pārbaudīja loga un durvju aizbīdņus. Pārskatīja telpu. Gļebs joprojām gulēja nekustīgi, ar tukšajām acīm vērdamies griestos. Atmosfēra kioskā bija mainījusies - bija pazudis mājīgums, negaidītās iedzeršanas svētku noskaņa. Asi jautās briesmas un nāve.

«Viss. Tagad jāmūk,» uznira sakarīga un skaidra kā gaiss ziemas spelgonī doma.

Jā. Bet glāze ar pirkstu nospiedumiem? Un pēdas? Pudele? Un…

Saviks noliecās. Tikai tagad viņš ievēroja iesarkanu uztūkumu uz Gļeba vaiga, nedaudz pa labi no deguna. Sārts traips, ne lielāks par sievietes krūts galiņu, tā vidū kaut kas iedurts. It kā strutains serdenis būtu izlīdis no samilzuša augoņa… Savādi, liekas - viņam nekādu augoņu uz purna nebija… Vai tā būtu kāda ēna… Taču Gļeba strutaino augoņu savādības atvirzījās otrajā plānā.

Saviks neko nesaprata. Labi, jānovāc pēdas… No kastu apakšas izvilcis netīru lupatu, viņš steigšus noberzēja

grīdu. Pēc tam no sienas norāva polietilēna maisu. Glāzi, pudeli, izsmēķus - visu tajā. Ko vēl?… Pildspalva. Saviks to bija pilnīgi aizmirsis. Pildspalva.

Acis pārskrēja kioskam.

Pildspalva atradās uz plauktiņa blakus poļu tualetes ūdeņiem un dezodorantiem. Saviks to paņēma, gribēja iebāzt kabatā, bet kaut kas viņu nobremzēja. Paga, taisni pirms tam, kad Gļebs nokrita no krēsla, viņš tieši bija piespiedis bultveidīgo spaili, vai tā? Jā. Atskanēja klusa, šņācoša skaņa, un ciparu astoņi nomainīja cipars septiņi. Šņācoša skaņa. Tajā brīdī Saviks nodomāja, ka Gļebs aizšķīlis savu šķiltavu, lai piesmēķētu. Bet varbūt tās, kas šņāca, nebija šķiltavas?…

Zilais cilindriņš ar uzrakstu «Ronson» bija miroņa atvērtajā plaukstā. Cigarete mētājās turpat uz grīdas. Saviks to pacēla, apskatīja: galiņš gaišs, papīrs nav apdedzis. Tātad - tās nebija šķiltavas.

Skatiens neviļus pārslīdēja Gļeba vaigam, un tad Saviks, tas pats Saviks, kurš ir pieredzējis, kurš zina, pārstāja vispār kaut ko saprast.

Uz vaiga nekā nebija! Ne pampuma, ne sārtuma, ne ēnas! Parasta poraina, ne pārāk tīra āda, un viss.

Tas sniedzās pāri saprašanas robežām. «Kaut kāds stulbums!» apmulsušais Saviks noformulēja. Viņš piesardzīgi, gluži kā indīgu zirnekli, ietina pildspalvu lakatiņā un paslēpa to jakas labajā iekškabatā - tālāk no sirds.

Gļebs gulēja neveiklā pozā un ņirdza pret griestiem.

Saviks atslēdza durvis un izgāja no kioska.

Galīgi apdullis, viņš ilgi staigāja pa ielām, nezinādams* kur piestāt. Tad apstājās, ieraudzīja, ka atrodas kādā vientuļā pieturā, tērauda plāksnīte ar maršrutu numuriem čīkst vējā. Pēkšņi atcerējās maisu, kuru joprojām žņaudzīja rokā. Pudele, glāze, izsmēķi. Viņš zaglīgi palūkojās visapkārt. Iemeta to urnā un atgāja nost. Nē, atgriezās, izbēra no maisiņa cigaretes, ielika tās kabatā, tukšo maisiņu aizdedzināja un iemeta urnā. Lai sadeg tas viss!…

Savikam šodien nekādi neveicās. Piedevām viņš vēl bija ieklīdis «svešā» teritorijā, Vernadska prospekta rajonā līdzās auto stāvvietai. Tur Saviks uzdūrās puišiem no Žņauga grupas, kas «turēja» kaimiņu iecirkni, un, kā tas bieži mēdz būt starp kaimiņiem, tam bija vesels lēvenis pretenziju - teritoriālu un citu - pret Direktora un Smoļ- ska grupējumu. Žņaugs un Direktors savas problēmas parasti risina pie konjaka pudeles kāda dārga restorāna atsevišķā kabīnītē, kā tas pieklājas sevi cienošiem ļaudīm. Bet abu pušu «kaujinieki» ķīvējas un vicinās katrā izdevīgā gadījumā.

«…Skaties, rekur tas, nu kā viņu… Saviks čāpo,» atskanēja iereibuši balss. «Pamācīsim?» Saviks ieraudzīja ātri tuvojošos stāvus un, pagriezies par simt astoņdesmit grādiem, sāka skriet. Šeit nebija ko ķert, te bija tikai jāskrien. Saviks pats ne reizi vien bija piedalījies līdzīgās izdarībās, viņš zināja, kā uz alkohola sakarsētām galvām iedarbojas «svešā» efekts. Nav vajadzīgs iemesls, nekas nav vajadzīgs. Tikai - purns, pret kuru var pakasīt dūri.

Savikam aizbēgt neļāva. Pavārtē, kurai pirms dažām minūtēm viņš bija pagājis garām, žņaudzījās pārītis; puisis, kā izrādījās, arī bija no Žņauga grupējuma - Borja Hmeļs. Izdzirdējis kliedzienus, Borja uz laiku pameta savu draudzeni un izskrēja pretī Savikam. Saviks mēģināja to nogāzt ar pirmo sitienu, taču nejaudāja. Hmeļs ieķērās viņa jakā, bet pa to laiku piesteidzās pārējie…

Pēc piecām minūtēm viss bija beidzies. Saviks palika guļam sniegā, laizīja savu sasisto muti un ar katru elpas vilcienu juta, kā ribas spiežas pret aknām. Labi vēl, ka viņš strādā Direktoram. Ja viņš būtu parasts zellis, tad Žņauga puiši samīdītu viņu līdz nāvei. No otras puses, ja viņš būtu brigadieris vai tikai autoritatīvs čomaks, viņu neviens neaiztiktu…

Saviks nedaudz atjēdzās, piecēlās, apgramstīja kabatas. Sešdesmit dolāri, kuri bija saņemti no parādniekiem, un vēl personīgie četrdesmit rubļi bija izgaisuši. Saviks gandrīz iekaucās no niknuma un dusmām. Nu, kuņas, trāpīsieties jūs man kādreiz!… Satraukts viņš sāka taustīt kabatā - pildspalva bija savā vietā. Arī šķiltavas un divas cigaretes izrādījās nesalauztas.

Saviks ar sniegu noslaucīja rokas un seju, pasēdēja tupus, atvilka elpu, izsmēķēja cigareti. Ūdens pilītes tecēja pa viņa sasisto un sadrūmušo seju. Nu, vai nav čābīgi! Pilnīgi negaidīti viņš pats iekļuvis parādniekos.

Ap astoņiem Saviks atvilkās uz disko bāru «Miranda». Šī bija Juras Maza vieta - augām dienām viņš sēž pie letes, sūc ar drauģeļiem vācu alu ar karstiem cīsiņiem, muld. Bet, kad viņš ir vajadzīgs Direktoram, tas vienmēr zina, kur viņu meklēt. Tā arī šodien. Brigadieris sēdēja savā parastajā vietā, iebāzis degunu alus kausā. Saviks piegāja, nostājās blakus un ar visu savu izskatu izteica nomāktību par nepelnīto pāri nodarījumu.

-   Klau, Jura, Žņauga zeļļi mani iekaustīja, naudu atņēma… Pilnīgi prātu zaudējuši!

Mazs izdzēra alu, bez jebkādas intereses pārlaida skatienu pār sadauzīto ģīmi.

-   Kādu naudu?

Ja tādā izskatā būtu parādījies Tatarins, Mazs pielēktu kājās, savāktu puišus un dotos izskaidroties. Bet par pāridarījumu Savikam viņam nospļauties. Saviks sajuta asu ievainota lepnuma sāpi.

-   Šodien saņēmu sešdesmit zaļos no Ņinkas un Gļeba…

Mazs saviebās. Aitu vārdus viņš nezināja un negribēja

zināt. Viņu interesēja tikai vilna.

-   Bet pēc tam Gļebs… - Saviks saminstinājās, jo pēkšņi acu priekšā skaidri ieraudzīja kiosknieka stiklainās acis un atkārušos žokli. - īsāk, Gļebs atstiepa kājas.

-   Ko-o? - Mazs novilka, saraukdams uzacis.

-   Ko, ko, nosprāga! - pašam negaidot, Saviks atcirta.

Mazs paskatījās uz viņu kā uz galīgu idiotu.

-   Ko tu man miglu pūt? - viņš lēni noteica. - Kāds sakars te Žņauga zeļļiem?

-   Viņi vēlāk. Sākumā Gļebs atdeva parādus, tad pēkšņi nomira. Bet pēc tam Žņauga puiši uzbruka. Hmeļs un vēl kādi septiņi purni.

Mazs novērsās, ar pirkstu, kas bija izrotāts ar zīmoggredzenu, piesita letei. Līdzās parādījās bārmenis, nolika kausu ar alu. Mazs nostrēba putas, jautāja:

-   Tātad tu to kiosknieku nogalēji, čaukstošos savāci, bet Žņauga zeļļi vainīgi.

-   Žņauga zeļļi, - Saviks apstiprināja.

Mazs nosmīkņāja un norāpās no taburetes.

-   Izejam svaigā gaisā.

Viņi izgāja uz ielas, piestāja pie bāra lieveņa.

-   Vispār tā, brāļukiņ, — Mazs teica, aizsmēķēdams « Čes- terfīldu». - Man nāk prātā - pagājušajā nedēļā tu muldēji par kaut kādu lutausi, kas kavējot maksājumus. Kliedzi, draudēji. Bet šodien - atnāci ar izrotātu purnu un apdauzītiem kulakiem un saki, ka viņš ir miris. Un kāpēc tu to stāsti man?

-   Bet es taču ar vinu šņabi dzēru…

Mazs ar cietu roku sagrāba viņa vecās, nonēsātās jakas apkakli, rupji pagrieza un piespieda pie sienas.

-    Vai tev uzdeva viņu novākt? Es vai Direktors, vai Smoļskis?

Saviks papurināja galvu.

-   Es viņu pat ar pirkstu neaizskāru!

Brigadieris aizdomīgi nosmīnēja.

-   Neuzdeva. Tātad tā ir tava personīgā problēma. Piesegt tevi neviens netaisās.

-   Pie mātes zvēru: viņš pats…

-   Tā arī mentiem pastāstīsi. Lieku izpļāpāsi - pats zini, kas notiks. Bet čaukstošos atnesīsi - dodu tev laiku trīs dienas. Visu saprati?

Šajā situācijā varēja būt tikai viena atbilde.

-   Visu.

-   Tad tinies!

Mazs aizgāja turpināt dzert alu, bet Saviks, lādot visu pasauli, klimta projām no «Mirāžas».

* * *

Saviks šajā naktī slikti gulēja: svīda un grozījās. Kad izdevās uz kādu laiku aizmirsties, viņš redzēja pliku sievu baru ar bezformīgām, ļenganām krūtīm bez krūšgaliem - tādi dzelteni bāli maisi, kuriem nekā nav, it kā tie būtu akli. Vēl viņš redzēja kāda muti ar lēni krītošu apakšžokli un aiz tā bezgalīgu tukšumu, kas viņu vilka iekšā ar neatvairāmu spēku. Savika māte gulēja blakus istabā un vairākas reizes dzirdēja, kā viņš cēlās, lai virtuvē izdzertu krūzi ūdens. «Būsi pārdzēries vakar,» viņa no rīta rūca. «Skat, ari visa seja sasista…» Saviks neko neatbildēja.

Visu dienu viņš, iebāzis degunu televizorā, nosēdēja mājās. Viņa smadzenes bija līdzīgas patafonam ar ieciklētu plati: Saviks nepārtraukti domāja par to, kas vakar notika Gļeba kioskā, atkal un atkal viņa galvā ņirbēja notikumu secīgā ķēdīte: lūk, viņš groza pildspalvu, šņākoņa, cipars astoņi aizpeld aiz lodziņa ietvara, parādās septiņnieks, Gļebs ar izvalbītām acīm noslīd uz grīdas… Sarkanīgs traips zem vaigu kaula un kaut kāda mēsla gals, kas iedurts vidū… Bet pēc tam - tīra, gluda āda, nekā nav. Tukšs… Tas taču nevarēja viņam izlikties! Vēl jo vairāk tādēļ, ka Gļebs tā arī palika miris…

Savikam bija stipras aizdomas, ka viss slēpjas tai velna pildspalvā. Kaut kāds spiegu draņķis… No kurienes tā tāda radās? Lai gan… Veselu autobusu ar kaut kādiem asiem uzspridzināja, tiem varēja būt viss iespējamais!

Pēc visiem likumiem pildspalvu vajadzēja iznīcināt - tad visi gali būtu ūdenī. Bet viņam to negribējās darīt. Visu dienu viņš bailīgi grozīja pildspalvu gan tā, gan citādi, katram gadījumam to novirzīdams uz lielo vatēto spilvenu.

Pamazām kaut kas kļuva skaidrāks. Pildspalvai bija divi stāvokļi. Parastajā no tās izvirzījās serdenis, varēja rakstīt ar ārēji parastu zilo pastu. Bet, ja apmalīti un uzgali pastiepj un vienlaikus pagriež pretējos virzienos, atveras lodziņš ar ciparu septiņi un pildspalva sāk izstarot bīstamības un slēpta spēka virmojumu. Saviks saprata, ka tagad, nospiežot bultveida skavu, šis spēks nekavējoties sevi parādīs. Bet viņš nespieda - veica visas manipulācijas pretējā secībā, parakstījās uz slīpi noplēstās avīzes lapas. Pildspalva viņu apbūra ar savu izsmalcinātību un skaistumu. Šīs maigās, noslīpētās līnijas, šī formu precizitāte, zelta apmalīte uz melni pulētā koka, dārga un necila vienkāršība…

Saviks nebija ne estēts, ne dzejnieks, Tretjakovkā viņš nekad nebija bijis, pat ne kopā ar klasi, bet pati skaistākā lieta pasaulē, pēc viņa domām, bija Makarova pistole, kuru viņš reiz redzēja Mazam. Bet te nu Saviku, ja tā var teikt, sašāva. Varbūt pat ne skaistums, bet tas kopējais, kas bija «PM» un šai pildspalvai?… Tā vai citādi - projām viņš to nemeta, bet paslēpa tualetē aiz kanalizācijas caurules.

Apetītes nebija, viņš gandrīz neko neēda. Māte nodomāja kaut ko nelāgu, sāka uztraukties, atkal sāka savu parasto purpināšanu.

- Ko tu dīdies? Strādāji kā visi par šoferi pieklājīgā vietā, it kā varas tuvumā… Bet tagad?… Te guli veselu dienu, te blandies naktīs, tad sadzēries esi, tad atkal nikns, piekauts… Tagad tupi kā vilks alā! Kam tas der? Kas tas tev ir par darbu?

Taču uz visiem šiem jautājumiem Saviks strupi atbildēja: «Viss normāli. Atsienies.»

Vakarā viņš nolēma izvēdināties, izlūdzās no mātes uz parāda piecdesmitnieku, izlīda no sava midzeņa un devās uz «Mirandu» - diskobāru, kur mēdza salasīties rajona sakarīgie puikas. Tur bija daudz cilvēku, asi sita ausīs lauzītie ritmi, zili, dzelteni un zaļi gaismas mūzikas uzliesmojumi griezās acīs. Deju laukums bija pilns ar sasvīdušiem, sakarsušiem ķermeņiem, katrs raustījās kā prata - lēca, šūpojās narkotikas sasmēķējušies vai sadurstījušies puiši, locījās, rokas pacēlušas, tādas pašas apreibušas meitenes. Daži pietuvinājās viens otram un savijās skāvienos, bezkaunīgi stumdoties visu acu priekšā. Pēc tam pārīši gāja uz

tualeti un atgriezās pa vienam, zaudējuši viens par otru jebkādu interesi.

Saviks piestāja pie letes, paņēma kausu «Baltikas», vienā paņēmienā to izdzēra. Turpat atkārtoja. Sagribējās ēst, iegribējās šņabi, anašu vai pārīti ripiņu, gribējās sievišķi, iegribējās «bembi» vai «mersi», lai brāztos pa Ver- nadska prospektu ar simt četrdesmit, ar labo roku čamdot ar neilonu apvilktu slīdīgu celi. Bet skaidrā nauda gāja uz beigām, un, acīmredzot to apjaušot, vājais bārmenis ar nolaizītu matu šķirtni atgāja tālāk un indiferenti skatījās sāņus.

-   Klau, pušelniek!

Visapkārt valdīja troksnis, bet tas izdzirda, pārsteidzoši ātri pieskrēja un notēloja maksimālu cieņu.

-   Ielej simtiņu uz parāda, - Saviks palūdza, saprazdams, ka lūgums nav izpildāms. Ja katram par velti lietu…

-   Tūlīt būs!

Pēc brīža uz letes parādījās glāzīte un šķīvītis ar sviestmaizēm. Brīnumi, tīrie brīnumi!

Saviks izdzēra, uzkoda un ieguva brīnišķīgu garastāvokli. Šodien viņam veicās. Varbūt vēl uzradīsies klasiska tele ar aromātiski kūpošu šķirbu… Bet tās vietā pēkšņi parādījās Boija Hmeļs.

-   Sveiks, brālīgā sirds! - viņš draudzīgi iesaucās un apskāva Savika plecus. - Tu neļaunojies, to mēs dzērumā… īsāk - nesapratām… Gribi, es tev tūlīt uzlikšu galdu?

Saviks kļuva piesardzīgs. Kāpēc tāds dāsnums? Izskatās pēc lamatām. Jātinas, pirms atkal nav sākuši…

-   Tagad nevaru, puiši gaida. - Viņš uzmanīgi atbrīvojās un sāka spiesties uz izejas pusi, nožēlodams, ka nav paķēris līdzi nazi. Taču viss izdevās - neviens pie izejas negaidīja, arī pavārte bija tukša.

Naktī viņam atkal rēgojās sievas bez krūšgaliem un vēl citādi murgi.

Agri no rīta pie durvīm atskanēja zvans. Neizgulējies un sapampis Saviks izvēlās no gultas, nokliedza mātei: «Es atvēršu!» - un aizskrēja pie durvīm. Viņš iekšēji sajuta: tas ir sakarā ar Gļebu.

Uz sliekšņa stāvēja Mazs.

-   Ģērbies, iznāc, - viņš strupi teica.

Līdz šim neviens no vecākajiem Savika mājās nebija bijis. «Nu gan ir slikti,» viņš domāja, drebošām rokām vilkdams sporta bikses un jaku. No guļamistabas, tupelēm klaudzot, naktskreklā tērpusies, iznāca māte.

-   Kurp tad tu? Atkal?…

-   Nav tava darīšana, - Saviks saērcināts atcirta. - Tā vajag.

Uz ielas bija uzsalis, sniegs sudraboja asu ledus kārtiņu. Saviks juta, kā viņu trīcina satrauktie nervi. Mazs gaidīja sporta laukumiņā mājas priekšā. Kad Saviks pietuvojās, Mazs negaidīti pasmaidīja, izvilka no kabatas «Cesterfil- du», sakratīja un viņam pasniedza.

-   Uzcienājies!

Nesaprazdams, kas izraisījis tādu attieksmes maiņu, Saviks cigareti paņēma.

-   Kā tu to dari?

Pēc pirmā dūma ievilkšanas Savika iekšās sāka skanēt kareivīgs maršs.

-   Ko daru?

Mazs pasmaidīja vēl platāk.

-   Direktors apjautājās vienam otram no pazīstamajiem dūžiem par to Gļebu. Tur viss ir tīrs. Saka - sirdslēkme. Lai gan pirms sastrīdēšanās ar tevi bija vesels kā zirgs.

-   Tīrs?! - Saviks no prieka gandrīz palēcās. Varbūt arī traips un ēna viņam tikai spokojās? Varbūt arī pildspalva ir pati parastākā un viņam viss sāk rādīties? Bet galvenais - no mentiem vairs nav jābaidās!

-   Jā. Arī ar Hmeļu viss ir tīrs.

-   Kāds te sakars ar Hmeļu? - Saviks apjucis jautāja.

-   Nezinu. Tu taču vakar biji «Mirandā».

-   Biju.

-   Hmeļu redzēji?

-   Redzēju, nu un?

-   Ko - nu un! Tu aizgāji, bet Hmeļs pēc pusstundas izlaida garu. Gāja dejot, nedaudz paraustījās - bāc! Un gatavs! Teica - pārdozējis. Cik gadu nedūrās - viss bija normāli, bet ar tevi pakāvās - un sveiki! Nu - kā?

Mazs nopētīja Saviku tā, it kā nekad nebūtu to redzējis.

-   Kāda velna pēc tev viņi bija vajadzīgi, šie stulbeņi? Vai tad viņu dēļ tev vajadzēja atklāties? Iedotu pa olām - un basta. Bet tu - redz, kāds - apvainojies!

-   Es esmu bez vainas, - Saviks nepārliecināti iebilda.

-   Pietiks tev par lutausi izlikties. Gļebam droši vien pa miega artēriju iesmērēji? Bet Hmeļam - kaut ko iespri- cēji?

Saviks klusēja. Desmito reizi atkārtot, ka viņš nav nevienu noslepkavojis, nebija jēgas.

Mazs paraustīja plecus un uzsita pa kamiešiem kā līdzīgam.

-   Nu, kā zini. Kungam kunga rekte.

Aizšāvis cigareti projām, viņš pagāja gabaliņu tālāk. Tad apstājās, pagrieza galvu un piebilda:

-   Starp citu, ar Žņaugu arī runājām. Viņš apzvēr, ka neviens no viņa zeļļiem tevi tajā dienā nav pat redzējis. Tādas tās lietiņas.

-   Melo! - Saviks iesaucās. - Nauda ir pie viņiem!

Mazs atmeta ar roku.

-   Labi… Ar naudu kaut kā tiksim galā.

Saviks atgriezās mājās samulsis. Ķermenis drebēja kā drudzī, galvā bija pilnīga migla. Viņš paņēma pildspalvu, pierasti veica vajadzīgās manipulācijas - lodziņš ar cipariņu redzami apstiprināja, ka tas nav parasts rakstāmais, bet - ierocis. Draudīgs, kas neatstāj pēdas.

Brokastīs ar apetīti notiesājis ceptus kartupeļus (māte purpināja un aizkaitināta skaļi rībināja katlus), Saviks pēkšņi saprata, ka parādu viņam atlaidīs. Un vēl viņš saprata, ka kioskniekus vairs neganīs - lai to dara citi, kas ir prastāki un jaunāki.

Saviks pats nezināja, kur viņam radusies šāda pārliecība, gluži vienkārši - kaut kas strauji ir mainījies viņa liktenī.

Savika priekšā atklājās agrāk neapjaustas perspektīvas.

* * *

-   Titāna sakausējums, Valsts standartā unificēta numura nav, - Garaņins izsmeļoši ziņoja. - Toties «Kara rūpniecības» speciālajā slepenajā pielikumā tā formula ir, un pēc tās tad arī Simenkins sakausējumu identificēja. Sakausējums radīts 1985. gadā, ārkārtīgi izturīgs, karstumizturīgs, nepakļaujas rūsai. Mūžīgs metāls. Taču ražošanā sarežģīts un dārgs, tika ražots noteiktā daudzumā tikai pēc mērķtiecīga pasūtījuma.

-   Redz, kā, - Fokins noteica. Viņa domas bija citur.

-   Astoņdesmit piektajā četri kilogrami tika izlietoti iz- lūkpavadoņa «Protons» priekšgala aizsegam, - Garjaņins turpināja. Viņš redzēja, ka šefam nav noskaņojuma, bet personīgas problēmas nevar apstādināt lietu, kurai ir valstiska nozīme.

-   Pēc gada - trīs kilogrami: eksperimentālā kodolfugasa apvalkam, tad pat ZPI Nr. 47 izgatavoja divus kodolčemo- dānu korpusus: lietojamo un rezerves…

«Kāpēc tieši šajā dienā?» smagi vēlās Fokina domas. «Teica: «kļuvis bezkaunīgs»… Ko es tādu esmu izdarījis? Itin neko. Biju apskatē, tad rakstīju izziņu Jeršinskim, tad sedzu Cuikovu…»

-    Es piezvanīju Federālajam apsardzes dienestam, -

operatīvā darbinieka balsī bija jaušama lepnuma pieskaņa.

— Abi čemodānini ir vietā.

-   Savādi, ļoti savādi, - Fokins noteica, un Garjaņins to attiecināja uz teikto.

-   Taču lieta tāda, ka astoņdesmit septītā gada sākumā tas pats zinātniskās pētniecības institūts izgatavoja vēl divus čemodāniņus pēc PSKP Centrālās Komitejas pasūtījuma, - viņš svinīgi paziņoja. - Atlūzas nozieguma vietā ir no viena no tiem!

-   Ak tā? - Fokins noguris izbrīnījās.

-   Citu variantu nav.

Iezvanījās telefons, un Fokins paķēra klausuli. Apātija un atsvešinātība momentā izgaisa.

-   Klausos!

-   Viņai parādīja mūsu albumus, - Kļevecs teica. - Viņa nevienu nepazina…

«Idioti! Viņa uzreiz teica, ka viņus nav redzējusi!»

-Ar spermu… arī tur nekas nesanāca. Plaši izplatītas grupas: pirmā un trešā - datu bankā tādu ir simtiem… Tagad pārskatām visus uzskaitītos, iesaistījām aģentūru. Ta- tarins - plaši izplatīta iesauka, meklējam. Līdzko būs kas jauns, ziņošu.

-   Arī ja nebūs, ziņo.

Tad ar ziņojumu ienāca Djačko.

-    Tā ir superslepena sprāgstviela speciālām operācijām! -jau no sliekšņa viņš izšāva. - Izgatavota ārējās izlūkošanas sprāgstvielu tehniskajā laboratorijā. Pamatīpašība - pilnīga drošība, ar to rīkojoties, un kaujas īpašību ilggadīga noturība. Nogulēs simt gadus ugunskurā, pēc tam vēl simt gadus ūdenī, bet, ja vajadzēs, sprāgs, kā nupat izgatavota. Izgatavoti četri kilogrami, pusotra izlietoti poligona izmēģinājumos, divi izmantoti sprāgstošajā ierīcē, kuru radīja deviņdesmit pirmajā pēc PSKP CK īpašās ekspedīcijas pasūtījuma. Bumba titāna čemodāniņā, darbība - čemodānu atverot.

-   Ko nozīmē - «īpašā ekspedīcija»? - Fokins noguris jautāja.

Djačko paraustīja plecus.

-  Velns viņu zina. Žurnālā, kurā norādīts iniciators, tā ir rakstīts.

-   Labi, vari būt brīvs! - Fokins drūmi norūca. Izmeklētājs vīlies pagriezās. Viņš bija cerējis uz uzslavu.

Bet majors aizgāja noziņot Jeršinskim. Pieņemšanas telpā Fokins aci pret aci sastapās ar no ģenerāļa kabineta iznākušo Atamanovu. Tas, kā vienmēr, bija nevainojami ģērbies un vaļīgi atslābināts. Viņš labvēlīgi pamāja ar galvu, taču acu zīlītes trauksmaini saspringa. Šis uzliesmojums aizskāra majora smadzenēs kaut kādu neironu mezglu, un priekšnieka kabinetā viņš iegāja, smagu domu pārņemts, automātiski pārstāstīja saņemto materiālu saturu.

Ģenerālis klausījās uzmanīgāk, nekā viņš pats nesen bija uzklausījis padotos.

-    Tātad viss sakrīt - gan čemodāniņš, gan sprāgstviela? - Ar gaļīgo delmu Jeršinskis masēja pakausi. Viņam bija hipertonija un periodiski sāpēja galva. - Tikai - kur gan tā bumba bija tik daudz gadus? Un kāpēc tā uzradās tieši tagad?

Fokins paraustīja plecus tieši tāpat, kā pirmīt pie viņa Djačko.

-   Skaidrosim.

-   Skaidrojiet… Kā sieva?

-Adekvāti situācijai, - majors ne pārāk pieklājīgi atteica.

-    Jā, jā… Bet pie manis nupat bija Atamanovs… Viņš taču no bijušajiem mūsējiem… jautāja, varbūt vajag palīdzēt. Finansiāli vai kā citādi… Mums nekaitētu iztaisīt remontu, piepirkt datorus, varbūt - jaunu mašīnu… Taču, ja viņš tev cieši turas uz āķa, tad labāk, ja ievērojam distanci. Bet, ja ne, tad cita lieta - lai sponsorē!

Jeršinskis pārbaudoši skatījās - viņš it kā prasīja padomu, lai gan būtībā tā nebija padoma prasīšana, bet slēpta priekšā teikšana. Ļoti prasmīgi slēpta. Ja kāds šo sarunu ierakstītu - nebūtu kur piesieties.

-   Lai pataupa naudu. Noderēs sūtījumiem uz kameru, - Fokins drūmi noteica. Viņam nepatika, ka viņu atklāti pataisa par muļķi. Jeršinskis to zināja un vienmēr darbojās netieši - rūpējās par pašcieņu. Psihologs!

-   Vai nu tā vajadzēja. Viņš jau tā žēlojās, ka tu viņu, referentam klātesot, esi pazemojis…

Fokina apziņā it kā zibens uzplaiksnīja. Lūk, kas izrādījās palaidējmehānisms traģiskajam notikumam ar Nata- šu. Lūk, kur ir viņa bezkaunība, lūk, par ko viņam pasniegta uzskatāma mācība.

-    Kas tev notika? - kā caur vati izlauzās ģenerāļa balss. - Tu esi bāls kā krīts!

-   Galva noreiba.

-   Tas ir slikti. Paņem atvaļinājumu, pasēdi mājās, atpūties, parūpējies par sievu.

Tik saspringtā brīdī priekšnieks var izpaust aizkustinošas rūpes tikai vienā gadījumā - ja grib izgāzt lietu. Fokins tagad skaidri saprata: Atamanovu viņam neatdos. Ar vislikumīgākajiem un visticamākajiem aizbildinājumiem.

-   Paldies, viss jau pārgāja.

Gaitenī viņš satika Čuikovu.

-   Nu, kā ar dokumentiem? Patiesi var uzspridzināt?

Tas atmeta ar roku.

-   Kāda jēga! Priekšniecība grozīja, grozīja galvu un tad sacīja: tagad tiem nedrīkst dot zaļo gaismu. Nav īstais politiskais moments. Iznāk - velti mēs ar savu ādu riskējām! Tikt klāt šiem maitām mums rokas par īsām!

Fokins nošņirkstināja zobus. Ja viņš būtu pārnācis mājās agrāk un sagaidījis Natašu pie lieveņa… Tad slimnīcā gulētu nevis viņa, bet šie padibenes. Slimnīcā? Nē, visticamāk - morgā… Nu, labi! Viņš lēmumu ir pieņēmis.

Kabinetā ienācis, Fokins aizslēdza durvis un atslēdza seifu. Paņēma Kurakina zīmoggredzenu un sagatavotos lēmumus par kriminālistisko ķīmiski toksisko analīžu veikšanu. Lēmumus viņš saplēsa sīkos gabaliņos un iebāza tos kabatā. Pēc tam parakņājās atvilktnē, atrada laboratorijas stikliņus, izspieda uz viena gaiši dzeltenu pilīti no zīmoggredzena un tam piespieda otru stikliņu.

Pilīte saplaka un kļuva gandrīz bezkrāsaina.

Apģērbies viņš izgāja uz ielas, no taksofona piezvanīja, tad aizbrauca uz Otro medicīnas institūtu un stikliņus nodeva cilvēkam, kas viņu gaidīja pie stūra.

-   Iztaisīsi līdz vakaram?

-   Kā iznāks. Bet pacentīšos. Piebrauc ap astoņiem.

Atvadījies no sarunu biedra, majors devās uz tuvāko krāmu tirgu.

-   Turku zelts! Nāciet, nezaudēsiet!

Turpat pie vārtiem, no vienas kājas uz otru mīņādamies, stāvēja vecs čigāns nobružātā plikādas kažociņā. Uz krūtīm tam bija melnā samtā ietverts kartona gabals, iegriezumos mirdzēja nopulēti vara zīmoggredzeni.

-   Kam vaig lēt, pilsonīš. Ļot lēt un brīnišķ. Pienāc, nenožēlos! - tā viņš murmināja garlaicīgā, aizsalušā balsī, šķielēdams uz viņa priekšā sastingušo majoru Fokinu.

-   Kaut arī ne īst zelts, kaut arī apzeltīt…

Fokinu čigāns neinteresēja. Viņš ilgi un vērīgi skatījās uz grabuļiem, cigarete viņa mutē joprojām nebija aizdedzināta. Šis milzīgais, plecīgais siluets, kas aizsedza pusi debess, šis kvadrātveida žoklis un savādā koncentrētība skatienā «dārglietu» pārdevējā viesa manāmu nemieru.

-   Bet ļoti lēt, ļoti lēt. Lab prec, ir licenc, ļot smuk…

Majors klusēja.

-   Viss ļot, ļot godīg. Es nesāk, ka zelts. Pat par apzeltīt nesāk.

Fokins beidzot piedūra pirkstu vienam no zīmoggredzeniem.

-   Parādi, vecais, man šo dzelzīti.

-   Ko? Kādu?… Ā-a, tas ir ļot lab liet, ļot!

Čigāns sarosījies atāķēja zīmoggredzenu no kartona un pasniedza to majoram. Iespējams, ka šī «liet» bija pati vienkāršākā un necilākā no visām: plakans, kvadrātisks zīmogs ar rupji veidotām monogrammām, lēts mākslīgā apzeltīju- ma spīdums.

-   Der. - Fokins pamāja. - Cik?

Pārnācis viņš atkal ieslēdzās kabinetā, uzvārīja kafiju, nervozi pārstaigāja kabinetu no viena stūra līdz otram - tikai trīs soļi, pašaurs būris. Nolika uz galda nopirkto zīmoggredzenu. Atvēra kroplīgo, krāsoto seifu, kas bija saglabājies,

šķiet, vēl no NKVD laikiem, paņēma lietisko pierādījumu numur sešpadsmit, nolika blakus. Līdzīgi…

Bet kas tad ir rakstīts apskates protokolā? Viņš sameklēja vajadzīgo mapi. Tā, tā… Lūk: «…liet. pier. Nr. 16: zīmoggredzens no dzeltena metāla, prove nav atklāta, diametrs 2,5 cm (apt.) «zīmoga» plaknē reljefs raksts…»

Nu ko, apraksts vienlīdz labi der abiem zīmoggredzeniem. Tagad jāapskata fotogrāfijas… Tuvplānu nav, bet pēc esošajām fotogrāfijām maiņu praktiski nevar noteikt.

Fokins vairs nešaubījās. Viņš čigāna zīmoggredzenu paslēpa seifā, bet īsto uzvilka pirkstā. Zīmoggredzens kā uzliets turējās uz pirksta trešā posma, bija pagriežams un noņemams bez kādām grūtībām. Viņa iepriekšējais saimnieks ari bija ne no sīkajiem, un roka viņam arī bija smaga.

Fokins sažņaudza dūri, savā priekšā iedomādamies to purnus, kas bija mocījuši Natašu. Viens, divi, trīs! Spēcīgie sitieni sapresēja gaisu, bet mērķi nesasniedza.

- Rokas par īsām, saki? - viņš novēloti iebilda Čuiko- vam. - Mēs tās pagarināsim!

Majors uzelpoja, noņēma zīmoggredzenu. Parakņājās pa galda atvilktnēm, atrada kastīti ar spraudītēm, izbēra tās uz galda, bet kastītē rūpīgi ievietoja zīmoggredzenu. Kastīti paslēpa mētelī. Beidza dzert auksto kafiju. Viss. Noziegums izpildīts pilnībā. Amata pilnvaru pārsniegšana. Taču, salīdzinot ar to, ko viņš gatavojās darīt, tas izskatījās pēc nevainīga likuma pārkāpuma.

* * *

Astoņos vakarā pie Otrā medicīnas institūta laboratorijas korpusa ieejas apstājās iespaidīga auguma garāmgājējs. Darba diena jau sen bija beigusies, korpuss bija tukšs, cauri bieza stikla durvīm varēja redzēt apgaismotu saliņu plašajā telpā - tur pie kantora galda sēdēja sargs, kas bija iedziļinājies kādā detektīvā.

Garāmgājējs paskatījās pulkstenī, pakošļāja neaizdeg- tās cigaretes filtru un izspļāva cigareti sniegā. Pa kreisi no ieejas pie granīta sienas bija telefons, krustām šķērsām noklāts ar ziliem, zaļiem, oranžiem flomāstera rakstītiem cipariem. Garāmgājējs noņēma klausuli un uzgrieza numuru.

-   Vikentij? Šeit Fokins. Esmu jau klāt. Jā. Gaidu.

Sarunu beidzis, majors Fokins nolika klausuli un, iebāzis mutē kārtējo cigareti, kuru nemēģināja aizdegt, sāka staigāt turpu šurpu, atstājot lielas pēdas zilganbaltajā sniegā. Kopš brīža, kad viņa sieva nokļuva Sklifosofska klīnikā, Fokina seja bija nedaudz sakritusies, zem acīm iezīmējušās zilas ēnas: vakar vakarā iebrida Čuikovs ar pudeli, šodien galva jau no paša rīta dūc kā transformatora būda. Majora spēcīgo kvadrātveida zodu rotāja svaigs bārdasnaža iegriezums.

No ieejas puses atskanēja troksnis. Fokins atskatījās. Sargs ar lukturi rokās noņēma aizliktni no durvju iekšpuses. Aiz sarga stāvēja neliela auguma vīrietis ar diplomātu rokā.

-   Sveiks, Sergej!

Vīrietis smaidīdams pastiepa Fokinam roku. Viņš to uzmanīgi paspieda ar savu ķetnu tā, it kā baidītos pasniegto plaukstu netīši sakropļot.

-   Sveiks, Vikentij, - Fokins teica. - Viens pats te sēdēji?

-    Protams. - Vīrietis paraustīja plecus un katram gadījumam atskatījās. Viņš bija galvas tiesu mazāks par majoru. - Kas gan vēl te var būt?

-   Blondīne, - izmeta majors. - Vai brunete. Kaut kāda asistente ar arbūzam līdzīgām krūtīm. Vai varbūt tu gribi teikt, ka sēdi tur līdz vēlai naktij un nodarbojies tikai ar savām pelēm?

Vikentijs pieklājīgi iesmējās.

-   Arī starp pelēm gadās blondīnes un brunetes, - viņš teica. - Un pat ļoti simpātiskas…

-   Un kā viņas iztur manu cienastu?

»

-   Sprāgst. Divām es pievienoju mikrodozu barībā, divām iešļircināju. Visas četras nosprāga pēc divām trim stundām.

Fokins beidzot aizsmēķēja.

-   Nu, un?

-   Un es viņas izmetu konteinerā.

-   Tu esi malacis, Vik, - Fokins noteica, cieši sakozdams kvadrātveida žokļus. - Kādēļ viņas nosprāga - vari pateikt?

-   Tromboze, asinsvadu aizsprostojums.

Fokins pamāja, norūca: «Ahā…»

-   Šī viela veicina pakāpenisku trombocītu skaita palielināšanos, - Vikentijs turpināja. - Tie krājās asinsvados un traucē asinsriti. Asinis sabiezē. Tad notiek sirds asinsvadu aizsprostošanās. Un tam seko nāve. Līdz pašam pēdējam brīdim manas peles bija lieliskā garastāvoklī un ne ar ko neatšķīrās no citām.

-   Vielas pēdas audos paliek?

-   Nē… Sekcija uzrāda dabīgas nāves ainu.

Vikentijs kļuva jūtami drūmāks, taču Fokins tam nepievērsa uzmanību.

-   Pasaki tagad man: ja ievadītu šo vielu… nu, teiksim, sunim. Pieaugušam aitu sunim. Pēc cik ilga laika tas ies bojā?

Vikentijs aizdomājās.

-   Pēc diennakts, varbūt - nedaudz vēlāk, - viņš beidzot sacīja. - Viss ir atkarīgs no ķermeņa masas.

-   Bet ja masa ir astoņdesmit pieci kilogrami?

-   Kur tu esi redzējis tādus aitu suņus? - Vikentijs asi paskatījās majoram acīs. Taču viņš nesamulsa.

-   Pilnīgi parasts kaukāziešu aitu suņu svars. Un azi- ātu - arī.

-   Nu, trīs diennaktis, plus mīnus… Septiņdesmit divas stundas… Neviens nepateiks precīzāk. Vai tu patiešām runā par suņiem? - Vikentija nemiers bija acīm redzams.

-    Bet par ko tad? - Fokins patiesi izbrīnījās. - Lai gan, tik un tā - tas ir valsts noslēpums. Taču tevi jau nevajag brīdināt.

Vecais biedrs pamāja. Bez skolas laika draudzības viņus saistīja arī citas - tīri konfidenciālas attiecības. Un Vikentijs labi pārzināja spēles noteikumus.

Šķirties bez attiecību noskaidrošanas Fokins negribēja. Viņš ātri atskatījās, ieraudzīja koku zaru daļēji aizsegto bāra izkārtni.

-    Negribi iemalkot pa glāzītei? Par skolas draudzību? Ko, Vik?

Tas pakratīja galvu. Viņš bija acīm redzami šokēts.

-   Es steidzos.

Fokins uz viņu vērīgi paskatījās, gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja un vienkārši pastiepa savu milzīgo ķepu.

-    Tad - dod piecus. - Majors atkal uzmanīgi paspieda roku. - Tu man palīdzēji. Ja būs vajadzība - es palīdzēšu tev. Kā vienmēr.

Vikentijs pagriezās un klusēdams devās uz autobusu pieturu. Fokins pagriezās uz otru pusi. Viņa acu priekšā iznira meklējamā brūnēta seja. Tam atlikušais dzīves laiks bija pavisam īss.

3. nodaļa

Nolemtais brunets

Kontrabasists smaidīdams ar pirkstiem plūca sulīgas, zemas skaņas, kuras atbalsojās kaut kur diafragmas rajonā, bet varbūt ari dziļāk. Sitamo instrumentu valdnieks sēdēja ēnā - viņu nevarēja redzēt, tikai slotiņu sudrabainās vēdas un uz mikrofona balsta nostiprinātās cigaretes uguntinu.

Meitene ar parastu seju un topmodeles figūru dziedāja klusinātā, izteiksmīgā balsī. Par karstu vasaras nakti un

bezmiegu, par kadilaku, kas sastindzis 56. šosejas malā, par garām meiteņu kājām un par to, kas slēpjas kaut kur diafragmas rajonā, bet reizēm arī dziļāk, un neliek mieru.

Zālē ir pustumšs, apaļie galdiņi pārklāti ar baltiem stērķelētiem galdautiem, galdu lampu maigā gaisma laužas caur abažūru mirdzoši zaļajām cepurītēm.

Bezrūpīga publika — pārsvarā te ir nobrieduši vīrieši un jaunas sievietes. Vienots apģērba stils nav manāms. Uzvalki un kaklasaites, striktas vakara tualetes te sadzīvo ar džinsiem un džemperiem, ikdienas kleitām, redzami saņurcītām biksēm un nevērīgi neaizpogātiem flaneļa krekliem. Kopēja te, šķiet, ir bagātības un pašpārliecinātības atmosfēra. Pat ne pirmā svaiguma krekli un neskūtas fiziono- mijas ir it kā apbērtas ar neredzamiem zelta putekļiem. Daudz mobilo telefonu.

Neraugoties uz metāla detektora rāmi pie ieejas, zem žaketēm un jakām, droši, atradīsies dažas pistoles.

Klusi kā ēnas viesmīļi veikli iznēsā žāvētus zušus, svaigas austeres, saceptas varžu kājiņas, ceptus baložus un citas izmeklētas delikateses.

Apgaismotajā akvārijā omāri nolemti rāpo no vienas vietas uz otru, grozīdami acis, kas līdzīgas lidojumā sastingušām melnu sveķu lāsēm. Ozolkoka ogļu kairinošā smarža. Bieza ēdienkarte solīdā ādas iesējumā.

- Gliemenes te nav pašas labākās, - Maša zinoši noteica, nevērīgi šķirstīdama lapas. - Es gribu foa gra un omāru. «Arkādijā» brīnišķīgi gatavo foa gra.

Tāda informētība sāpīgi iedūra Maksim sirdī. Viņa ir bijusi šeit ne vienu reizi vien, šveicars ar viņu sasveicinājās kā ar labu paziņu, arī apsargs pasmaidīja draudzīgāk nekā parastai apmeklētājai. Ar ko viņa nāca šurp? Tas ir droši, >

ka nejau ar draudzenēm pusdienas pārtraukumā…

Ņiprs jauneklis baltā kreklā, melnu taurenīti un plāksnīti ar vārdu uz kreisās krūšu kabatiņas atnesa aperitīvu - džinu ar toniku Mašai un «Balto zirgu» ar ledu un citronu - Maksim.

-    Cienītie, atļausiet pieņemt pasūtījumu? - viņš Maksim delikāti jautāja.

Tas atlika malā savu ēdienkarti, kurā maz ko saprata. Pat cenas - divu un trīs ciparu skaitļi bez norēķinu vienības apzīmējuma - viņam neko neizteica.

«Svaigi spiesta apelsīna sula - 5». Pieci - kas? Rubļi? Ņemot vērā restorāna uzcenojumus, diezin vai… Dolāri? Bet tad taču var prātā sajukt!

-   Dāma pasūtīs.

Viesmīlis ar cieņu pieliecās pie Mašas.

-   Tātad tā, Viktor, man - foa gra, omāru, augļu kokteili un kafiju.

-   Grilētu omāru?

-   Nē. Vārīts ir sulīgāks.

Pakustinājis pokālu ar gaiši dzelteno šķidrumu, lai ledus pieskandinātu sieniņām, Maksis iemalkoja viskiju. Viesmīli tiešām sauca par Viktoru, bet viņš varēja zvērēt, ka Maša nepacēla acis, lai izlasītu viņa vārdu.

-   Un ko kungam?

-  Karpačo no skampijām, omāra frikasē un… Jā, brieža gaļas medaljonus. Desertā - zemeņu torti un, protams, kafiju.

-   Ko vēlaties dzert?

Lampas zaļganā gaisma Mašas seju vērta noslēpumainu un nepazīstamu, acis daudznozīmīgi mirdzēja. Tieši tāda viņa bija Makša sapņos Tihodonskā, kur viņš sešus gadus bija nožēlojami eksistējis kā žēlīgs, nodzīts darbarūķis - Sergejs Lapins - un gulējis uz izdiluša matrača nabadzīgā dzīvoklītī Bogatjanovkā. Bet zem grīdas dēļiem augām naktīm lodāja peles.

-   Pudeli baltā Mozeles vīna, - Maksis teica. Arī tas nāca no tiem senajiem sapņiem, kur bija svešzemju pilsētas un tādi paši restorāni. No viņa pagājušās dzīves.

-    Varbūt - šampanieti? - Maša skaļi domāja. - «Perin- jonu» vai «Kliko»?

Maksis paraustīja plecus. Viņš zināja, ka franču šampanieša pudele velk uz dažiem simtiem dolāru. Bet viņam

kabatā bija tikai astoņi simti, turklāt - ne tikai šim vakaram, bet visai atlikušajai dzīvei.

-   Labi, šodien dzersim Mozeles vīnu, - meitene izlēma.

Viesmīlis ar cieņu pamāja. Viņš neko nepierakstīja un

acīmredzot pilnīgi paļāvās uz savu atmiņu.

-   Vai paši izvēlēsieties?

Viktors ar acīm norādīja uz akvāriju. Omāri it kā šausmās sastinga, gaidot, kuram piešķirs nāves spriedumu.

-   Nē, - Maksis pašūpoja galvu. - Esiet tik laipni.

-   Es izvēlēšos! - Maša iesaucās - Katrā ziņā.

Pēc mirkļa pats lielākais eksemplārs tika izvilkts no akvārija un melhiora spainītī devās uz virtuvi.

-   Vai tev šeit patīk? - Maša jautāja.

-   Jā, - Maksis atbildēja. - Es nezināju, ka pie mums ir radušies tādi restorāni. Viss ir ļoti solīdi.

-  Viņiem vienmēr ir kārtība. Redzēji - pie ieejas apsargs ar pistoli?

-   Tā ir gāzes pistole. Bet… tu šeit bieži iegriezies?

-   Gāzes? - Maša izbrīnījās. - Kā tu to noteici?

-   Uz roktura nav gredzena drošības siksnai. Nav arī pašas siksnas. Un rezerves aptveres.

-   Tu lieliski orientējies, - redzami pārsteigta, Maša piezīmēja.

Viņa bija tērpusies piegulošā vakarkleitā - zili zibeņi uz melna fona. Pie katras kustības zibeņi iemirdzas, tumšā naktī lietus sudrabainās stīgas atdzīvojas, brāžas jautrs jūlija negaiss.

Maksis labi pazina ķermeni, kurš bija paslēpts zem šī auduma, gurnu līniju, nabas formu un piebriedušos krūšu galiņus… Taču viņa prasmīgi izvairījās no atbildes uz tiešu un ļoti vienkāršu jautājumu.

Viktors atnesa uzkožamos. Foa gra izrādījās vāji apceptas zoss aknas, kas aplietas ar aveņu sīrupu. Bet Makša priekšā nolika lielu šķīvi ar saujiņu rīvētiem kāpostiem vidū un pusšķidru brūnu apmali gar šķīvja malām.

-   Uzmanīgi, šķīvis ir karsts, - viņa brīdināja.

Maksis apmulsis pagaršoja kāpostus. Kāposti kā jau kāposti… Brūnā apmalīte, izrādījās, ir asa piedeva. Bet pie kā? Viņš ar dakšiņu pieskārās šķīvja dibenam, un tad atklājās, ka šķīvis nav tukšs, - to aizpildīja līdz caurspīdīgumam smalkas karalisko krevešu šķēlītes. Un asā piedeva pie tām ļoti piederējās.

-   Iedzersim par satikšanos! - Maša pacēla savu pokālu, un Maksis izdarīja to pašu. - Es esmu priecīga, ka tu esi atgriezies.

-   Es arī.

Zālē kļuva trokšņaini un smacīgi. Uz estrādes vulgārs res- nītis platos šortos runāja kaut kādas banalitātes, ar balss skaļumu izceļot atslēgas vārdu - nimfomānija. Dārdēja mūzika, virs zāles peldēja cigarešu dūmu mākonis. Pie brīvajiem galdiņiem parādījās pa divām, trim meitenēm, kas bez steigas sūca minerālūdeni. Maša apklāja viņa roku ar vēsu plaukstu.

-   Ar ko tu domā nodarboties?

-   Nezinu.

Maša pieklājīgi pasmaidīja.

-   Tu esi kļuvis vēl noslēgtāks nekā agrāk.

Ja pateiktu viņai, ka tā ir tīra patiesība, ka viņam nav darba, nav šodienai izdevīgas profesijas un obligātās prasmes pelnīt naudu, viņa, protams, neticēs. Maša taču vēl atceras viņa ārzemju komandējumus, no kuriem tika vestas krāšņas dāvanas un tais laikos aizliegtā valūta.

-   Bet ar ko tu nodarbojies? Cik esmu sapratis, tu vairs nelido?

Meitene pakratīja galvu.

-   Bija lielas samazināšanas. Atlaida trešo daļu no stjuartēm un arī daudzus pilotus. Sākumā iekārtojos kooperatīvā - netradicionālas ārstēšanas metodes, pēc tam… vispār… kaut kā kūļos. Kas tev notika?

-   Nezinu. Nez kāpēc sāka sāpēt galva…

-   Vai iedot tableti?

-    Iztikšu. Labāk iedzersim. Asinsvadi paplašināsies - viss pāries.

* * *

Plazmā, mirdzošo labirintu vidū, dzima haoss.

Alkohols, izšķīdis asinīs, dzina sarkanās bumbiņas ātrāk un ātrāk, ar divkāršu spēku spieda atmirstošos vadus strādāt, sašaurināties, paplašināties…

Grūdiens. Vēl viens grūdiens. Vēl.

Daži trombi bija izārdīti, un sarkanais viesulis aizdzinās uz labirintiem, kur nāve jau ierīkoja sev vietiņu.

Taču «svešo» bija pārāk daudz. Un to kļuva arvien vairāk. Sagrauto trombu vietā radās jauni trombi - vēl gan perifērijā, kur trauksmes signalizācija klusē, tādēļ vēl nekas briesmīgs nav noticis.

Bet briesmīgais neliks sevi ilgi gaidīt. Plazma aizķer saāķēto «svešo» kopojumus un kolonijas, nes arvien tuvāk un tuvāk galvenajam labirintam, aiz kura pulsē, dzīvo kaut kas… Dzīvība. Pati dzīvība, iemiesota pulsējošā muskuļu savijumā.

Grūdiens. Grūdiens.

Rit pēdējā atskaite. Jau drīz.

* * *

Divi cilvēki dzēra degvīnu nolaistā Maskavas dzīvoklī Orehovo-Borisovas nomalē. Gandrīz vienaudži, ar masīvām smagsvara cīnītāju figūrām - viņiem piemita netverama līdzība. Ne tik daudz izskatā, cik manierēs, kustībās, skatienos. Tādēļ ka viņi bija putni no vienas ligzdas - abi atvaļināti izlūki, abi pensionāri.

Saimnieks - kādreiz rūsgans, bet tagad jūtami zaudējis matus - Aleksejs Veretņevs (operatīvajos dokumentos minēts kā «Zilonis») tā arī nebija sakārtojis savu vienistabas mitekli no blokiem celtajā deviņstāvu mājā. Tas gan nebija dzīvoklis, bet bezpersoniska «dzīvojamā platība». Traipi uz linoleja, nomelnējušas tapetes, nolupusi logu krāsa, uzbur- bis krāsojums virtuvē, sarūsējusi izlietne, dažādas, it kā nejaušas un sen savu laiku nokalpojušas mēbeles…

Agrāk viss bija skaidrs: dienests, ikdienas rutīna, saspringts grafiks - tad nebija laika remontam, galvenais - kaut ko uz ātru roku uzēst un kaut kur pārgulēt…

Otrajā plānā vīdēja attaisnojoša domiņa: kad aiziešu pensijā, tad gan… Pigu! Uzvedības stereotipi uzreiz nemainās - pagāja gandrīz trīs gadi pie televizora vadības pults monotoniem klikšķiem un nervoziem pudeles piesitieniem pie glāžu maliņām, bet nekas šajos divdesmit divos apdzīvojamās platības metros nemainījās.

Agrāk traucēklis bija dienests, tagad - pieradums. Vienkārši - nospļauties par visu. Kāda jēga flīzītēm, stikla tapetēm, linolejam uz grīdas, ja visa dzīve ir pagājusi šai postažā un rūsā, tik tuvā un saprotamā. Nu, un arī pensija - astoņi simti rubļu, tas ir ar visiem pielikumiem - neko īpaši arī neizvērsīsies…

-   Neesi dzirdējis - pensijas indeksēs? - rūcošā baritonā Veretņevs uzdeva visiem atvaļinātajiem aktuālo jautājumu un iedūra pārpildītajā pelnu traukā kārtējo izsmēķi.

Vladimirs Savčenko (pseidonīms - Specs) pamāja ar lielo galvu. Viņš bija saglabājis biezus, īsi apgrieztus, lai nevarētu satvert, matus, kas ar savu krāsu atgādināja modī- gu suņu krāsu «sāls ar pipariem».

-   Sola - par sešdesmit procentiem. Bet… kas to zina… Nu, aiziet!

Saskandinājuši viņi izdzēra, nolika uz galda iztukšotās glāzītes, izpūta karsto elpu un piekoda sālītas ķilavas. Bez tām uz galda atradās vārīti kartupeļi, sviests un maize.

Pretēji mietpilsoņu priekšstatiem, bijušie izlūki nedzīvoja bagāti. Tam pašam Volodjam Specam dzīvoklis nebija labāks - tāds pats noplucis, visa iekārta - trenažieris.

Arī Tolam Makaričevam, kuru aizsūtīja pensijā gadu agrāk. Arī Sjomam Larionovam… Tā ir visiem puišiem, kas strādāja nevis baidoties, bet - pēc sirdsapziņas, kas strādājot pat apprecēties un radīt bērnus aizmirsa, - viņiem visiem mājās ir viens un tas pats - postaža.

«Tas, redzams, mums visiem asinīs,» Veretņevs nodomāja. «Ne tikai man, Volodjam, Toļam, Sjomkam, bet visiem mūsējiem, krievu cilvēkiem: mēs ar šo postažu esam saradojušies, bez tās mums ir vakars un beigas. Tā esam izaudzināti. Nabadzība bija dzīves norma. Lai gan - ne visiem…»

-   Dzirdēju, Zolotarjovs dabūjis jaunu amatu.

-   Ak tā? - Savčenko atsaucās bez īpašas intereses.

-   Kļuvis par «S» pārvaldes priekšnieku.

Specs nenoteikti paraustīja plecus. Viņam tā ir parasta kadru pārbīde, abstrakcija.

Veretņevs to uztvēra citādi - viņš savu dienestu sāka vienlaikus ar jauno nelegālās izlūkošanas priekšnieku. Jaunie leitnanti sēdēja vienā Eiropas sektora kabinetā, pie viena galda pārvaldes ēdnīcā strēba boršču. Aleksejam rezultāti bija pat augstāki… Un, redz, tagad Zolotaijovs ir ģenerālmajors, liels dūzis, bet Veretņevs - apakšpulkvedis - ir pensijā, dzer «Russkuju» savā žēlīgajā virtuvītē kopā ar tādu pašu neveiksminieku. Un domā - ar ko viņš izrādījās labāks par mani? Liekas, ka nav no skaudīgajiem, un tomēr dvēselē kāds kašājas…

-    Vai tu neesi kādreiz iedomājies: par ko mēs visi karojām - tu, es, Toļiks un citi puiši? Par ko Putni - Tompsoni divdesmit astoņus gadus sēž angļu cietumā? Un kā dēļ cieta viņu dēls? Un par ko karoja? Par pasaules revolūcijas uzvaru? Par komunisma uzcelšanu visā pasaulē? Par PSRS spēka un varenības nostiprināšanu? Par ko?…

Aleksejs Ivanovičs ar drošu roku sapildīja glāzītes, uzdūra uz dakšiņas sudrabotu ķilavu ar saliektu asti.

-    īpaši žēl Makša. Puisēnu sazāļoja ar miega zālēm, un es viņu no Londonas izvedu čemodānā, pēc tam viņš mētājās pa bērnunamiem, pēc tam - speciālos komandējumos riskēja ar dzīvību… Viņš taču ne tikai bez vecākiem, bet arī bez bērnības atmiņām palika… Viņš, var uzskatīt, ir invalīds kopš bērnības! Viņam pat vārda nav!

-   Kāpēc nav vārda? - Specs pacēla glāzīti.

-    Tāpēc! Viņš piedzima Anglijā ar uzvārdu Tompsons. Taču tas ir Putnu pseidonīms! īsto uzvārdu viņi tam nedeva: kas to zina - īsto uzvārdu? Tas ir noslēpums, kas aiz septiņiem zieģeļiem slēgts! Arī Maksis Kardanovs ir tikai operatīvais pseidonīms. Bet kāds ir viņa īstais vārds? Nav zināms. Tātad iznāk, ka viņš ir cilvēks bez vārda. Vai tā var būt? Es esmu lasījis, ka vārds nosaka likteni… Un ko viņš nodos saviem bērniem? Pseidonīmu? Tas nav labi. Nav kristīgi.

-   Tad iedzersim par Maksi, - ierosināja Specs.

-   Iedzersim.

Viņi saskandināja.

-   Bet - par ko karojām, - Specs melanholiski gremoja ķilavu, - te viss ir skaidrs. Par Tēvzemi, par Dzimteni.

Veretņevs smagi nopūtās.

-  Tātad par nabadzību un postažu. Tā iznāk. Lai tā būtu ne tikai mums vien, bet lai tā būtu arī Bilam, Džonam, Hansam, Šarlam. Lai ir viena istaba, divdesmit divi kvadrātmetri un lai trepēs ostu pēc čurām. Lai visiem visā pasaulē būtu tā…

-   Tu spried kā Gordijevskis, Suvorovs vai vēl kāds no šiem maitām. - Specs piemiedza acis. - Mums bija dienests, zvērests, pavēles. Bet visi šie spriedelējumi - tukša burbuļu pūšana.

-    Ne jau ta, ka šie pārbēdzēji, Volodja, pavisam ne ta. Tādēļ ka viņi ir tur, bet es - šeit. Taču… Par ko? Valsts, kuras labā strādāja Tompsoni, ir sen izjukusi, augstākie mērķi, kuru labad tika upurēts, izrādījās mēslu čupa. Un, kad Maksis aizies pensijā, viņam būs tāda pati vecpuiša miga ar samelnējušām tapetēm un rūsu vannā, arī viņš dzers šņabi nobružātā septiņus metrus lielā virtuvē… Vai tā nav, ko?

-   Varbūt arī ir, - Specs drūmi atsaucās. - Bet man šī saruna nepatīk. Pārtrauksim to.

-   Lai notiek, - Zilonis piekrita.

Nākamo vini izdzēra nesaskandinot un bez tosta.

Prasmīgi manipulējot ar speciālām knaiblītēm, Maša izrēķinājās ar omāru. Maksis akurāti grieza biezos sautētās briežu gaļas gabalus, kuriem bija pārlieta neparasti garda mērce. Maigā gaļa kusa mutē. Uz estrādes nomainījās dekorācijas: tagad ap spīdīgi nopulēto kārti vijās, viena otru nomainot, puskailas - tikai šaurās biksītēs tērptas - meitenes.

Galvassāpes Maksim gandrīz pārgāja, bet kaut kas bija mainījies apkārtnes realitātes uztverē. Viņš pēkšņi sajuta, ka viņam ar Mašu nav par ko runāt. Viņi nav redzējušies sešus gadus, pēc tam mīlējušies līdz apdullumam, izdzēruši konjaku, tagad ēda vakariņas restorānā, un it kā viss ir labi un patīkami… Bet runāt nav par ko!

Bet varbūt tas Maksim tikai likās - dzīvā saistība, vienojošais un līdzīgi nieki. Varbūt starp viņiem nekā tāda nebija - viņš to visu ir tikai sadomājis, grozoties uz cietās guļvietas nožēlojamā mītnē: zeltainā meitene no sapņiem, ambrozija smarža, vīns un mīlestība. Ne jau velti bogatja- novieši viņu iesauca par Ķerto.

Bet Maša bez viņa bija dzīvojusi pavisam ne slikti. Atlaida no Aeroflotes - iekārtojās kaut kādā kooperatīvā, iepazinās ar vīriešiem, gāja uz «Arkādiju» un citiem krogiem, smējās, izģērbās, gāja vannā, kurā bija iepilinātas erotiskas eļļas, likās guļvietā, orgasmā kliedza, no rīta gatavoja brokastis diviem. Un Maksim rādījās sapņos - tālajā Tihodonskā…

Un lūk - viņa atkal ir viņam blakus, meitene no sapņiem. īsta, dzīva, tikai viņš nezina, par ko ar viņu runāt.

Maksis pasūtīja vēl vīnu. Mirklī viesmīlis atnesa jaunu pudeli, veikli piepildīja pokālus.

-   Par ko tagad dzersim? - Maksis jautāja.

Maša pasmaidīja.

-   Varbūt - par pagātni?

Maksis papurināja galvu.

-   Nē. Par pagātni es neesmu ar mieru.

-   Kādēļ gan? Manuprāt, mums viss bija brīnišķīgi.

-   Jā, - Maksis indiferenti atsaucās. Viņš tā arī patiesībā domāja.

-Atceries - tu man atvedi jaku no kaiju dūnām, no Holandes? Un «Balantainu» litrīgo pudeli atceries? Un Islandes bēškrāsas džemperi atceries?

Maksis atcerējās: Islandē viņa «klients» tika cieši novērots, tikšanās gandrīz neizdevās. Divu stundu ilgā gaidīšana piekrastē, ledainais vējš, lietusmētelis un kurpes ar plānajām zolēm; cik daudz tika pārdomāts toreiz… Arī par silto džemperi, par krievu pirti ar obligāto šņabja glāzīti.

-   Protams, atceros, - Maksis teica.

Maša uz viņus skatījās, pirkstos ņirbināja pokālu ar vīnu. Viņa laikam gaidīja, ka viņš atcerēsies vēl kaut ko - grezno lietusmēteli no Rietumberlīnes, piemēram, vai franču augstpapēžu zābakus, vai kaut kādu kaltētu ķirzaku, kuru viņš atveda no Harares, suverēnās Borshanas galvaspilsētas… Taču Maksim nebija ko piebilst, jo tad nāktos pastāstīt arī par to, kā viņš tik tikko nekļuva par cepeti Mulai Džubam.

-   Bet pagātne… Šie seši gadi atrodas starp mums. Es jūtu šo sienu…

-   Tad redz, kas par lietu… - Maša iekoda apakšlūpiņā. - Vīrieši, ja? Vai tu to domāji?

Maksis klusēdams malkoja vīnu. Restorāna jautrība atvirzījās - tur viss notika it kā aiz skaņu necaurlaidīgas caurspīdīgas stikla sienas.

Maša koncentrēti ķibinājās ap omāru.

-    Tu gribi zināt par manām attiecībām ar vīriešiem… Nu, ko tad… Es piedāvāju tā, - pēc nelielas pauzes viņa turpināja. - Izstāstīsim visu viens otram. Tu - man, es - tev. Atklātība pret atklātību.

Maksis pašūpoja galvu.

-   Kāpēc ne? - viņa izbrīnījās. - Man, piemēram, no tevis nav nekādu baisu noslēpumu. Šo sešu gadu laikā es tiešām gulēju ar vīriešiem. Es taču esmu dzīvs cilvēks. Vēl jo

vairāk - tu nezin kur pazudi! Tad es vēl lidoju, mums bija otrais pilots, simpātisks puisis, es viņam sen patiku. Reiz iesēdāmies Taškentā, laiks nebija piemērots lidošanai - dienu, divas, trīs… Kopā aizgājām uz kino, tad šampanietis numurā… Viss iznāca pats par sevi saprotami…

Viņa atstūma šķīvi ar apēsto omāru. No vārītās čaulas spurojās bāli rozā bārkstis.

-   Kad mūs samazināja, mēs sākām tikties arvien retāk, pakāpeniski viss pārtrūka…

-   Un tas ir viss? - Maksis neticīgi jautāja.

-   Gandrīz. Viens dakteris… tad - soms. Viņš pat par sievu aicināja, līdz šai dienai sūta atklātnītes…

Maša strauji aprāva sarunu.

-   Bet tagad pastāsti par savām gaitām.

-   Kādas tur gaitas - tādas nenovēl pat ienaidniekam, - Maksis smagi nopūtās. - Dzīvoju graustā ar pusmuļķa, pusliekēža tiesībām, piedzīvotāja tirgojās ar lupatām krāmu tirgū, viņas dēls pinās ar padibenēm. Šausmas! Un kas tev ir tagad? - viņš pēkšņi noprasīja.

-   Kā - kas? Tu.

Frāze izskanēja neīsti.

-   Tas ir pēdējās divas dienas. Bet pirms tam?

Viņa ar atbildi kavējās.

-   Nu… Viens bija. Mēs ar viņu nejauši iepazināmies. Tā nekas - garš, zilacains, vienmēr ģērbies satriecošā uzvalkā… Pēc tam mēs šķīrāmies.

-   Un kā vinu sauca?

-   Nu, teiksim, Serjoža. Vai Ignats. Vai tad tam ir nozīme?

Nu ko, hipotētiskais sāncensis tagad ieguva vismaz kaut

kādas aprises. Augums - virs vidējā. Zilas acis un satriecošs uzvalks. Seijoža vai Ignats.

Maksis pasauca viesmīli un palūdza rēķinu.

-  Kā jūs maksāsiet? - Viktors delikāti painteresējās. - Ar karti vai skaidrā?

-  Skaidrā. Tikai… var ar dolāriem? - Maksis nedroši pavaicāja.

-   Vispār jau nedrīkst, bet… Es visu nokārtošu.

Viesmīlis nozuda.

-   Un kur tagad ir šis Serjoža - Ignats?

-   Nezinu, - Maša atteica. - Godīgi.

-   Nu tad - par godīgumu attiecībās! - Maksis izdzēra savu vīnu.

Vakariņas viņam izmaksāja trīssimt dolāru. Plus trīs- desmitnieks, kuru viņš pēc Mašas ieteikuma iedeva dzeramnaudā.

-   Desmit procenti no rēķina summas - tas ir normāli, - viņa paskaidroja. - Tikai nosauc summu, kuru viņš var paņemt sev. Atlikumu viņš atnesīs rubļos pēc šīsdienas kursa.

Tā arī viss iznāca.

Hallē pie garderobes uz krēsla sēdēja piedzēries cilvēks pusmūža gados ar naidā saviebtu seju. īsi apcirpts atlēts godbijīgi mēģināja pierunāt viņu braukt mājās. Pa kazino atvērtajām durvīm vēlās cigarešu dūmi.

-  Jau aizejat? - plikgalvainais garderobists jautāja. Viņš Mašai pasniedza kažociņu, iznesa Kardanova apnēsāto jaku, bet tas apģērbās pats, tomēr iebāza garderobista atplestajā kabatā desmit rubļus. Vai tas ir līdzvērtīgi sulas glāzei par pieciem dolāriem, viņš nezināja. Visticamāk, nav.

Sals knieba, pūta spirgts vējš, platais, gaiši apgaismotais prospekts bija tukšs. Viņi nostāvēja ne mazāk par desmit minūtēm, bet retās mašīnas, nemazinot ātrumu, steidzās garām.

-    Vajadzēja pasūtīt taksometru, - noteica Maša, aizspiežot kažociņa apkakli, viņas balsī tikko jūtami bija jaušama neapmierinātība. Par tādām lietām domāt pienācās kavalierim.

No stāvvietas izbrauca milzīgs melns mersedess ar aptumšotiem stikliem un mīksti nobremzēja līdzās. Tonētais stikls lēni nolaidās. Maksis asi sajuta bīstamību.

-    Sēdieties, mēs jūs aizvedīsim, - logā teica redzētais piedzērušais. Tagad viņš izskatījās pietiekami respektabli un plati smaidīja.

-   Paldies, - Maša atbildei ari pasmaidīja un spēra soli uz tumšo durvju vēlīgo atvērumu.

Kardanovs viņu saķēra aiz rokas.

-   Brauciet, mēs pagaidīsim taksometru.

Izrādās, naids nekur nebija zudis, tikai paslēpies acīs, lūpās, krunciņās, iesūcies ādā. Tagad tas zibenīgi izlauzās uz ārpusi. Labvēlīgā seja mirklī pārvērtās atņirgtā pašpui- ciskā purnā.

-    Fedun, novāc lutausi! Bet teli - mašīnā, - purns izspļāva, un no tumšās durvju atveres izbīdījās punaina, apcirpta galva.

«Uzvar tas, kurš pirmais sāk,» Maksis atcerējās vienu no Speca baušļiem un, negaidīdams turpmāko notikumu attīstību, asi aizcirta durvis, ievietojot punaino galvu vietā. Dobjš trieciens un apslāpēts brēciens. Taču bija skaidrs - ar to lieta nebeigsies. Tādēļ viņš tūdaļ atvēra priekšējās durvis, satvēra aiz apkakles izmisīgi pretojošos saimnieku un ar rāvienu izvilka ārā.

-   Ak tu, pagāns! Tu jau esi līķis… - briesmīgā balsī tas piedraudēja un centās pabāzt roku zem mēteļa.

īss āķis no apakšas - pūkainā cepure aizlidoja sāņus, žokļi noklabēja, frāze pārtrūka pusvārdā, acis izvalbījās. Maksis nolaida saļimušo ķermeni uz noledojušā trotuāra. Pa to laiku no mašīnas atkal līda ārā Feduns, izmisīgi lamādamies. Durvju trieciens pa pauri nebija uzlabojis viņa garastāvokli, un šoreiz viņš lauzās gluži kā tanks.

Atlēcis sāņus, Maksis atskatījās. Urna! Kādreiz Specs viņus - zaļknābjus kursantus - mācīja tuvcīņai, bieži atgādinot: saudzējiet veselību, taupiet spēkus, vienmēr izmantojiet pieejamos priekšmetus! «Pieejamais priekšmets» svēra kilogramus piecpadsmit, un Maksis ar atvēzienu uzgāza lielo ornamentēto urnu cirptā atslēgas kaulam. Specs bez domāšanas ietrieptu viņam divnieku - darbībām jābūt maksimāli efektīvām, tādēļ vajadzēja sist pa galvu. Starp citu, šajā konkrētajā situācijā tas izrādījās pietiekami - atlēts sakņupis nokrita uz ceļiem.

Kardanovs nezināja, cik cilvēku vēl bija mersedesā, tādēļ urnu iemeta mašīnā, paātrinot tās kustību, un tā kļuva līdzīga lielgabala lodei. Pats apskrēja ap mašīnu, cenzdamies neitralizēt to, kas sēdēja pie stūres. Tas pieļāva kļūdu, kāda ir raksturīga visiem krievu vadītājiem līdzīgās situācijās, un sāka līst ārā, tā uzreiz zaudējot visas priekšrocības, kuras sniedz dzinēja jauda un kabīnes drošums. Viņu attaisnoja tikai tas, ka mūsu zemē šoferus neviens nemāca, kā šādas priekšrocības izmantot, un viņi domā, ka pistole ir efektīvāka par tanku.

Maksim toties bija speciāla sagatavotība, un tādēļ viņš darbojās netradicionāli: viņš nevis skrēja pa īsāko ceļu, bet automobili apgāja no aizmugures. Pirmajā gadījumā pāris sekundes iegūst, toties ar šoferi satiecies aci pret aci, un viņš bez tam ir aizsargāts ar durtiņām - tas ievērojami bremzē uzbrūkošā darbību. Kardanovs toties pilnā gaitā uzbrāzās vadītājam, kurš sāka pagriezienu, un iesita viņam ar dūri pa ausi tā, ka tas aizlidoja līdz laternas stabam un izmeta tagad jau nevajadzīgo pistoli.

Maksis ātri ieskatījās salonā. Tur neviena nebija, atskaitot urnu uz aizmugurējā sēdekļa. Motors vienmērīgi dūca. Novērtēdams situāciju, Maksis paskatījās visapkārt. Saimnieks jau sēdēja, taustīdams žokli. Feduns, pie sāna turoties, cēlās kājās, vadītājs, galvu purinādams, stāvēja četrrāpus. No autostāvvietas būdas steidzās divi apsargi ar acīm redzamu nodomu atjaunot taisnīgumu. Turklāt taisnīgumu viņi izprata ne gluži tā kā Maksis.

Lēmums radās momentā. Kardanovs apsēdās pie stūres.

-   Kāp! - viņš nokomandēja kā sālsstabs sastingušo Māšu. Gluži kā hipnotizēta viņa ieslīdēja mašīnā.

Aizmugurē noknakšķēja pistoles aizsargs.

-   Ei, tu, aiztiksi tačku, tev beigas! - kāds kliedza, bet kāds cits sāka garu lamu tirādi.

Maksis strauji izkustināja mašīnu, atvērtās aizmugures durvis ar inerci aizcirtās, noslāpējot visas skaņas. Spidometra bultiņa nošūpojās pie simt četrdesmit.

-   Nu, tu nu gan darbojies! - Maša sajūsmināta noteica.

-    Tu taču gribēji pavizināties, - Maksis caur zobiem at- luca, ieskatīdamies spogulī.

Pagaidām neviens nedzinās pakaļ. Bet viņam atkal sāka aēt galva.

* * *

Asinis veica vienu no saviem pēdējiem riņķojumiem. Tro- pīns tuvojās sava darba beigām. Līdz galam atlika mazāk par divdesmit minūtēm, sirdij vēl vajadzēja nopukstēt tieši vienu tūkstoti reižu.

Ap vienu no sirds vadiem aplipušajiem mikrotrombiem nepietika vēl paša mazumiņa, lai pilnīgi aizsprostotu caur- teci, apstādinātu asiņu plūsmu un tādējādi reizi par visām reizēm nomierinātu šo ķermeni uz visiem laikiem.

Izsēdinājis Mašu pie lieveņa, Maksis aizbrauca ar «mer- si» dažus kvartālus tālāk un to atstāja kādā šķērsielā. Kad viņš atgriezās, Maša jau bija uzvilkusi rītakleitu un uzlējusi tēju.

Viņu apņēma ģimenisks mājīgums.

-    Maksi! - Maša apķērās viņam ap kaklu. - Cik tu esi pārgalvīgs! Viens pret trijiem, bet viņš pat nepaspēja tev iesist!

-    Tas ir labi, ka nepaspēja… Man galva plīst pušu. Tā uzsprāgtu kā bumba.

-   Galva? - Maša atvirzījās. - Izmērīsim spiedienu… Mazais, simpātiskais aparātiņš blīvi piegula plaukstas

pamatnei.

-   Simt sešdesmit uz deviņdesmit, - Maša teica. - Augsts. Varbūt no stresa… Es tev tūlīt uzlikšu dēles. Tas ir pats drošākais. Un dabīgs līdzeklis, tādēļ - nekaitīgs. Novelc kreklu!

Maksis neiebilda. Viņš aizvēra acis un atslābināti sēdēja dziļajā krēslā. Meitene aizgāja uz virtuvi un atgriezās.

-   Sākumā pārīti šeit… tad šeit…

Kaut kas slapjš un auksts piedūrās aizausij, tad - aiz otras auss…

-   Trešajā vai ceturtajā klasē kāds no bērnnamniekiem teica, it kā dēles varot iesūkties ādā un cauri porām nokļūt cilvēka iekšienē, - Maksis pēkšņi atcerējās. - Nu, un pēc tam tātad taisni uz sirdi. Un tad - mašīna - stop! Nolej ūdeni, kā teica mūsējie. Mani pēc šīs sarunas ilgi nevarēja aizvilkt uz dīķi…

-   Tie ir nieki, mēs ļoti labi ārstējam, - Maša maigi nodūdoja, un nevarēja saprast, kam tas adresēts - Maksim vai dēlēm. - Tagad uz kakla artērijas… Viņām siekalās ir an- tikoagulanti - tā ir laba profilakse pret trombiem…

Dēles atgādināja aukstā ūdenī samērcētus un izspiestus vates kušķīšus. Taču atšķirībā no vates viņas nekrita nost un nesasila līdz ķermeņa temperatūrai.

-   Pacel roku. Tagad - otru…

Miklie kamoliņi turējās aiz ausīm, uz kakla, padusēm, apakšdelmu iekšpusē. Lai cik tas būtu savādi, taču Maksis sajuta atvieglojumu. Zemapziņā mājojusī pēdējo dienu trauksme pamazām sāka izgaist. Nemanot viņš iegrima mierīgā, atveseļojošā miegā.

* * *

Asiņu plūsmā strauji ielauzās jauni fermenti. Viņi acīm redzami nepatika milzum daudzajiem svešiniekiem: tumšie sabiezējumi deformējās, samazinājās un izšķīda.

Saruka viens mikro trombs, otrs, trešais… Bīstamais receklis sadalījās simtos un tūkstošos asiņu bumbiņu, kuras turpināja savu ceļu pa bezgalīgajiem asinsvadu sistēmas labirintiem.

Sirds asinsvads, kas jau bija sagatavojies aizsprostoties, kļuva tīrs, asinis atkal steidzās brīvi un atsperīgi. Pēc zināma laika tropīna darbības sekas bija pilnībā neitralizētas.

Nākamo dienu Maksis veltīja darba meklējumiem. Nolicis sev priekšā sludinājumu avīzi, viņš zvanīja apsardzes firmām, piedāvājot savus pakalpojumus. Atbildes bija dažādas, taču pēc būtības vienādas.

-   Cik jums ir gadu? Nē, mēs ņemam tikai līdz trīsdesmit.

-   Vai licence ir? Nē? Tad nekas neiznāks.

-   Kur jūs agrāk esat strādājis? Specdienestos? Kā - nav dokumentu? Tas, ziniet, nav nopietni…

-   Kādas ir jūsu rekomendācijas? Nē, vienkārši tāpat mēs uz pārbaudes laiku neņemam.

Divās vietās viņam piedāvāja apsargāt meitenes, kas strādā pēc izsaukuma… Vēl vienā - apsargāt jaunceļamo vasarnīcu pie Istras.

Beigu beigās Maksis atlika avīzi un vīlies atspiedās pret krēsla atzveltni. Dzīve pagrieza savu Maksim nepazīstamo pusi. Viņa iemaņas un prasmes ir tik specifiskas, ka paredz ļoti šauru izmantošanas jomu. Turklāt - tās nav apstiprinātas ar dokumentiem… Normālas civilās profesijas viņam nav, darba nav, rēķina bankā nav… Kā lai dzīvo valstī, kur sulas glāze restorānā maksā piecus dolārus? Iekārtoties par radioaparatūras regulētāju kara rūpnīcā Zeļenogradā? Un iztikt no algas pēc izdzīvošanas minimuma programmas…

Pāris zeķbikšu trīs mēnešiem, zābaki - pieciem gadiem, mētelis - desmit gadiem… Maksis centās iedomāties Māšu nonēsātā vadmalas mētelī, nomītos zābakos un salāpītās zeķbiksēs. Ne kosmētikas, ne parfimērijas, pat ne ieliktnī- šu ar spārniņiem… Nē. Tā būs cita sieviete. Cita āda, citas acis, cita smarža. Un - cita uzvedība, cita domāšana, citi paradumi.

Izdzīvošanas minimums nav aprēķināts cilvēkiem. Tas domāts bezpajumtniekiem, klaidoņiem, pagrimušajiem… Grausti ar ūdeni un atejām pagalmos, rindas darba biržās un veikalos, pastāvīgi pazemojumi, spēkus izsūcošs darbs, dzeršana, kautiņi, zādzības, slepkavības, kopošanās un nāve, tāda pati riebīga un kusla kā dzīve.

Nē, kaut kas jāizdomā, jāatrod veids, kā nodrošināt cienīgu dzīvi… Un pēkšņi galvā iešāvās doma, no kuras Kardanovs palēcās uz krēsla. Ja viņa čemodānā bija bumba, tad kaut kur ir jābūt tam - īstajam čemodānam ar milzumu naudas! Un to vajag atrast!

Maksis pielēca kājās un uzbudināts staigāja pa istabu. Bet - kā to izdarīt? Te ir vajadzīgas oficiālas iespējas un vai nu mazums, kas vēl! Bet viņam nav nekā, un viņš pats šodien nevienam nav vajadzīgs.

Ar šo - pēdējo apgalvojumu Maksis pamatīgi kļūdījās.

4. nodala

Kam ir vajadzīgs Maksis Kardanovs?

Pēc paaugstināšanas Ivans Zolotaijovs vēl nebija paspējis pārvākties uz ērto divistabu kotedžu Jaseņevas teritorijā, bet, taisnību sakot - ar ko tik pierastā Basmanka ir sliktāka?…

Jāturas pie saknēm. Katru rītu tieši sešos trīsdesmit pie viņa dzīvokļa logiem parādās dienesta volga, tikko nomazgāta ministrijas garāžās līdz melnam spīdumam. Valentīns

un Sergejs - šoferis un apsargs (precīzāk - abi apsargi) izkāpj no mašīnas. Pirmais ar rāciju rokā kontrolē situāciju apkārtnē, otrais - pārbauda kāpņu telpu.

Pēc tam Zolotarjova virtuvē delikāti nopīkst telefons: viss kārtībā, Ivan Fjodorovič, var nākt ārā.

Zolotarjovs šajā laikā vienmēr ir gatavs, viņam tikai jāpaņem savs diplomāts. Sergejs jau gaida pie durvīm un nodrošinot iet pa priekšu. Kreisajā rokā rācija, labā - kabatā uz pistoles. Aizsargs vienmēr ir noņemts. Izvilkt pistoli un izšaut var vienā sekundē, bet Sergejs prot šaut arī cauri kabatai. Algotiem slepkavām šajā gadījumā nav ne mazākās iespējas. Starp citu, nelegālās izlūkošanas priekšnieku nogalināt nav nekādas jēgas; cita lieta - nolaupīt, noslaukt faktus par ārzemju aģentūru. Lai gan… Stiprā valstī tas nav iedomājams, bet vājas valsts izlūki nevienam īpaši arī nav vajadzīgi. Varbūt - nolaupīt vienīgi izpirkuma maksas dēļ. Tagad tas ir pats reālākais drauds.

Iznācis no kāpņu telpas, ģenerālis apstājas, dziļi ieelpo un apsēžas aizmugurē. Sergejs noslīgst blakus vadītājam.

Šorīt gaiss ir dūmakains kā izšķīdināts piena piliens un tajā pašā laikā mirdzošs, tīrs kā svētkos, kā viduslaiku freskās. Hemoglobīns, adrenalīns - kaut kas tāds ir izkliedēts agrīnā rīta Maskavas telpā, kaut kas veselīgs, uzmundrinošs, vēl nesabojāts, svešu plaušu nepārstrādāts. Patīkami. Ja Zolotaijovs pārvāksies uz Jaseņevu, tad tikai tādēļ, lai ieekonomētu pusstundu rīta skrējienam.

Sekretāre Iročka jau ir savā darba vietā un uzstāda pasaules rekordu ātrrakstīšanā.

-   Labrīt, Ivan Fjodorovič! Nupat atnesa no analītiskās nodaļas.

Viņa nodeva Zolotaijovam paketi. Ivans Fjodorovičs, ātri ieskatījies papīros, sacīja:

-   Ļoti labi. Pēc pusstundas sazinieties ar Jaskeviču: lai viņš ienāk pie manis.

Iročkas naigie pirkstiņi jau izsita vajadzīgos burtus elektroniskajā «organaizerī» - var nešaubīties, ka tieši pēc

tūkstoš astoņi simti sekundēm Jaskevičs saņems atbilstošu informāciju.

-   Ivan Fjodorovič, jums tēju vai kafiju?

-   Kafiju. - Zolotarjovs silti pasmaidīja. - Var bez putām.

Atbildē arī Iročka pasmaidīja - droši vien tas bija kaut

kāds kods, kura nozīmi nevienam nav lemts saprast, atskaitot pašu slaidāko kāju īpašnieci visā ĀID aparātā un viņas tiešo priekšnieku.

Zolotarjovs atvēra savu kabinetu, iegāja, iekāra skapī mēteli.

Nometa uz galda paketi, no atvilktnes izņēma «Marlbo- ro» paciņu, aizsmēķēja, apsēdās krēslā un iegrima papīru studijās. Kūpināja viņš parasti tikai darbā - mājās nezin kāpēc negribējās.

Viņa priekšā bija analītiskās nodaļas atskaite: «Aģenta Bena darbība pēc sakarnieku aresta 1969. gadā».

Atskaite aizņēma tikai četras lapas, un tās jēga bija maksimāli skaidra. Ivans Fjodorovočs izdzēra kafiju, aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

Jā, viss var izvērsties grandiozā skandālā.

-   Ivan Fjodorovič, apakšpulkvedis Jaskevičs ir pieņemamajā istabā, - Iročka godbijīgi noziņoja.

-   Lai ienāk.

Gandrīz tūlīt atvērās durvis.

-   Atļausiet?

Ienācējam bija piektās paaudzes inteliģenta seja, lielas, atstatu izvietotas acis, nevainojama uzvedība. Jaskevičs pārraudzīja Rietumeiropas sektoru no 1994. gada un bija viens no tuvākajiem cilvēkiem bijušā Direktora komandā. Arī viņš pats bija no intelektuāļiem un nebaidījās sev apkārt pulcināt tādus pašus.

-   Sēstieties, Staņislav Vladimirovič, - Zolotarjovs uzaicināja.

-   Ko jūs domājat par Artura pēdējo ziņojumu?

Jaskevičs atšķīrās ar to, ka atcerējās visu to šifrēto informāciju, kas gāja caur viņa sektoru.

-   Domāju, ka tie ir nieki. Tompsons un viņa sieva sēž angļu cietumā jau divdesmit astoņus gadus. Vēl viņiem atlikuši divi gadi.

-   Bet Arturs viņu redzējis Nicā. Turklāt - ar jaunu un pievilcīgu sievieti. Redzami apmierinātu ar dzīvi.

-   Tā noteikti ir kļūda. Cita izskaidrojuma nevar būt.

Zolotaijovs pamāja, it kā piekrītot.

-   Bet ja nu tā nav kļūda?

-   Pārvervēšana? - Jaskevičs paraustīja plecus. - Pagājis tik daudz gadu. Bens sen ir miris. Kāda tam visam tagad nozīme?

-   Lords Koldvels ir sen miris, - Zolotarjovs atkal piekrita. - Taču dažu iemeslu dēļ mums būtu ļoti nepieciešams zināt, kādas orientācijas viņš ievēroja savas dzīves pēdējos gados.

-   Pēc Putnu aresta viņš bija tik iebaidīts, ka atteicās ar mums uzturēt jebkādus kontaktus.

-   Un tas ir viss, kas jums zināms?

-   Viss. - Apakšpulkvedis pamāja.

-   Bet, lūk, spriežot pēc Gordona Koldvela darbības analīzes, viss nav tik vienkārši.

Zolotarjovs pievilka sev tuvāk analītiskās izziņas četras lapiņas.

-   Tātad: aģents Bens - Leiboristu partijas pelēkais kardināls, ļoti iespaidīga figūra Lielbritānijas valdībā. Līdz 1971. gadam lobēja mūsu politisko līniju. Pēc tam viņa uzvedība strauji mainījās.

Saraucis uzacis, ģenerālis daudznozīmīgi paskatījās uz padoto.

-    1978. gadā viņš vadīja ANO komisiju Āfrikas jautājumos, bet gadu vēlāk Borshana lauza līgumu par mūsu raķešu bāzu izvietošanu. Astoņdesmitajā Mulai Džuba negaidīti atteicās no kontrakta ar PSRS par lielas dimantu partijas apdari un noslēdza līgumu ar «De Biršu». Valsts cieta milzīgus zaudējumus. Vēlāk Koldvels atbalstīja Baltijas separātistu tieksmes, tā veicinot Padomju Savienības sairšanu.

Zolotarjovs atmeta ar spraudīti saspraustās lapiņas.

-  Ar ko izskaidrot šādu pārmaiņu? Nožēla, bailes, sirdsapziņas pārmetumi? Vai ar to, ka Putni viņu izdevuši un viņš ir sācis strādāt Mi-5 vai CIP interesēs? Vai nu - vai. Un mums ir pilnīgi precīzi jāzina, kurā «vai» slēpjas patiesība.

-   Koldvels ir miris, - Jaškevičs sacīja, - bet Putni ir dzīvi.

Viņš visu saprata.

-   Pareizi, - Zolotarjovs pamāja. - Kas mums ir Londonā - Kalsnais? Lai pabakstās ar dakšām Vormvud-Skra- bā [1] .

Jaskevičs norūpējies paberzēja vaigu. Viņam negribējās priekšniecībai iebilst, taču ģenerālis acīm redzami ir zaudējis priekšstatu par Dienesta pašreizējām iespējām.

-   Baidos, Ivan Fjodorovič, viņš diezin vai pratīs ielaist roku īpaša režīma cietumā…

Zolotaijovs saspringa.

-   Diezin vai! - Jaskevičs stingri atkārtoja. - Mūsu pozīcijas ir krietni vājinājušās. Gan Londonā, gan visā Rietumeiropā. Aģentu tīkls izšķīdis driskās, jaunu ieguvumu praktiski nav. Jūs taču pats to zināt. Tik daudz pārbēdzēju, tik daudz iegāztu aģentūru… No mūsu virsniekiem izvairās kā no mēra. Tagad labprātāk sāks sadarboties ar Salvado- ras izlūkdienestu nekā ar krievu… Turklāt - cietuma personāls… tas nav tas pats, kā savervēt kaut kādu dokeri pie alus kausa. Ar Kalsno neviens nestrādās.

Zolotarjovs piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu.

Maigi iedūcās tiešas līnijas aparāts - ĀID Direktors. Ģenerālis paķēra klausuli ar jauna leitnanta izveicību.

-   Klausos, Sergej Sergejevič! Jā. Labi. Pie Prezidenta? Kādi jautājumi? Nu jā, parastie - tagad viss centrējas uz ekonomikas finansēšanu..'. Es visu sagatavošu. Ir!

Daudznozīmīgi paskatījies uz padoto, Zolotaijovs sarauca uzacis, atcerējies, par ko bija runa.

-   Tātad - ar Kalsno neviens nestrādās. Un iespēju ielūkoties Vormvud-Skrabā mums nav. Proti, jūs savas iespējas esat izsmēluši?

Jaskevičam kļuva neomolīgi. Ģenerālim piederēja frāze: «Cilvēks, kas zudis izlūkošanai.» Ja tādu dzirdēja, adresētu sev, tad tūlīt varēja posties pensijā. Bet tagad, liekas, šī frāze jau grozījās priekšniekam uz mēles.

Uz pieliekamā galdiņa iedarbojās fakss. Blīvā somu papīra baltā mēle līda laukā, locīdamās un it kā kaitinādama. Zolotaijovs piegāja pie aparāta, izklaidīgi izlasīja ziņojumu un to atlika sāņus.

-   Acīmredzot es neesmu pilnīgi precīzi izteicies, biedri ģenerāli, - Jaskevičs novervelēja tādā balsī, kas viņam pašam šķita pretīga. - Vienkārši - situācija ir ļoti sarežģīta un mums ir ļoti lielas grūtības… Un es ceru uz jūsu padomu un…

Pārvaldes priekšnieks daudznozīmīgi pamāja. Viņam patika, kad viņa priekšā izjuta bijāšanu. Viņš bez steigas atvēra smagās seifa durvis, izņēma sarkana plastikāta mapi. Tādās parasti glabājās nelegāļu personīgās lietas.

-   Jūs esat aizmirsis, ka Putniem bija dēls! - Viņš spēji pagriezās pret Jaskeviču. - Kad viņi iekrita, puišeli izveda uz Savienību. Tas bija septiņdesmit pirmā gada jūnijā. Operāciju izpildīja kapteinis Veretņevs, pseidonīms - Zilonis.

Jaskevičs nolieca galvu un nosarka. Viņš jutās kā skolnieks, kurš nav sagatavojis stundas.

-   Puisis izauga, iestājās PGP [2] , izturēja visas iespējamās pārbaudes un tika ļoti labi sagatavots, strādāja PSKP CK Starptautiskajā ekspedīcijā, deviņdesmit otrajā viņa pēdas zūd! Bet viņš, starp citu, piedzima Londonā un pēc angļu likumiem ir Lielbritānijas pilsonis! Lūk - dzimšanas apliecība!

Ģenerālis no mapes izņēma oficiālu papīru ar ūdenszīmēm un skaidri salasāmu angliski rakstītu tekstu, pakratīja papīru galīgi sagrautā Jaskeviča deguna priekšā.

-    Un viņam pats Dievs ir vēlējis oficiāli ieiet cietuma administrācijā un painteresēties par savu vecāku likteni.

-   Diezin vai MI-5 noticēs šīs vizītes tīrībai un nevainīgumam, - Jaskevičs aizsmacis sacīja, lai vismaz kaut ko pateiktu.

Zolotarjovs pasmaidīja. Tas bija pārākuma smaids, turklāt - nevis tā primitīvā amata pārākuma, kuru viņā atzina Jaskevičs, bet profesionālā, intelektuālā pārākuma, kuru sektora priekšnieks viņā neatzina.

-    Nospļauties. Pat ja Londonā ieradīsies Jēzus Kristus savā personā, pretizlūkošana viņam neticēs. Pretizlūkošana arī nedrīkst nevienam ticēt! Bet dēla interese par saviem vecākiem - pietiekami pamatots iemesls, lai uz tā pamata varētu būvēt leģendas. Vai tad tā nav?

Tagad viņš nepārprotami meta akmeni Jaskeviča lauciņā.

-   Ir gan…

-   Pie tam, ja Maksis… Starp citu, vai jūs zināt, ka viņa operatīvais pseidonīms ir Maksis?

Jaskevičs, protams, to nezināja, taču pamāja ar galvu.

-   Tad, lūk, ja Maksis izrādīs labas spējas un apstiprināsies viņa iepriekšējie raksturojumi, tad mēs varēsim viņu atjaunot dienestā! Augsti kvalificēti speciālisti mums nebūs lieki, vai ne?

Jaskevičs pamāja vēlreiz.

-    Ir tikai viens jautājums - kur viņš ir tagad? Un blakus jautājums, taču ne mazāk svarīgs: kur viņš bija un ko darīja visus šos gadus?

Jaskevičs iztaisnojās, drudžaini mēģinādams atcerēties padoto ziņojumus.

-   Tagad viņš ir Maskavā, un maniem cilvēkiem bija ar vinu kontroles kontakts.

Ģenerālis atspiedās pret krēsla atzveltni, akurāti ielika dzimšanas apliecību mapē, rūpīgi aizspieda slēgu. Pauze ievilkās. Jaskevičam nosvīda plaukstas.

- Tatad, apakšpulkvedi, - Zolotarjovs beidzot pacēla acis. - Ceru, ka jūs vēl neesat izlūkošanai zudis cilvēks. Turiet!

Un kā glābšanas riņķi pastiepa padotajam Makša Kar- danova personisko lietu.

«Konsorcija» gigantiskais melna stikla tetraedrs bija līdzīgs vulkānam pirms izvirduma. Lāva vēl nebija izšļā- kusies uz āru, tā vārījās iekšpusē - ar ādu un dārgiem ozola paneļiem iztapsētajos kabinetos, Marmora zālē, kur notika atvadīšanās no Kurakina un Bačurina.

Tas, kas no viņiem bija palicis, - apdegušas gaļas gabali,

melni ķermeņu skeleti - viss atradās masīvos riekstkoka zārkos - slēpti no tuvinieku un draugu skatieniem - ar smagiem, pulētiem vākiem, kuros atspīdēja kristāla lustru spožā gaisma. Dzīves laikā viņi labi bija darījuši savu darbu, viņi nodrošināja firmas drošību, viņi koda un grāba, laikus spieda uz vajadzīgajām svirām, viņi bija pieraduši dzīvot zem spiediena kā plēsīgas dziļūdens zivis…

Arī pati viņu sūtība bija nomirt pirmajiem, glābjot pārvaldnieku Padomi vai Direktoru. Un vini savu sūtību ir izpildījuši. Tādēļ viņus glabā zārkos, kuri maksā desmit tūkstošus dolāru, tādēļ sarīkota svinīga ceremonija, uz kuru ieradušies ne tikai vienkāršie līdzstrādnieki, bet arī augstākā vadība. Jo bēres ir visas dzīves noslēdzošais vērtējums, mācība citiem līdzstrādniekiem, mājiens, kā vajag uzvesties, lai ar slavu un godu dotos uz citu pasauli. Atvadas sākās tūlīt pēc pusdienas. Stīgu kvartets galerijā atskaņoja Verdi «Rekviēmu». Pretējā pusē aiz kolonnas stāvēja Fokins un, neviena neievērots, skatījās lejā.

Divas atraitnes, tērptas melnās tualetēs, nekustīgi sastingušas krēslos blakus aizvērtajiem zārkiem. Turpat stāvēja jauneklis ar bālu, izstieptu seju - Bačurina sešpadsmitgadīgais dēls. Bojāgājušo ģimenēm beidzās pierastā - iekārtotā un nodrošinātā dzīve un sākās cita - nezināma.

Fokins nodomāja, ka «Konsorcijam» kvalificētu speciālistu nāve vispārējos vilcienos ir vienaldzīga. Neērtība - jā, nepatīkams zaudējums, taču nebūt ne neaizpildāms. Ne jau uz viņiem balstījās milzīgā organisma dzīvotspēja. Viņi bija tikai leduskalna redzamā daļa, izpildītāji, kustīgas figūriņas uz vareno klusējošo ēnu fona. Un viņu vietu noteikti aizpildīs citas marionetes.

Pretizlūkošanas majors Fokins uzmanīgi vēroja notikumu gaitu pie zārka. Nāve kā jutīgs ķīmisks reaktīvs attīsta dzīves negatīvu, atsedz lietu īsto būtību, atmasko slēptās saites un attiecības. Tieši bērēs atklājas slēpta draudzība, ieinteresētība, simpātijas, no ēnas iznāk nezināmi draugi un aizbildņi, bet bieži - ari saimnieki… Nejau velti kolēģi no kriminālpolicijas fiksē atvadas no pēdējā gaitā pavadāmiem nošautajiem un uzspridzinātajiem «bračkām»… Taču milicijai ceļš uz «Konsorciju» ir slēgts, arī šeit klātesošie ļaudis viņiem, redzams, nav pa zobam…

Zenčuks, Valsts Domes vicespīkers, nostāvējis blakus zārkam noteiktās minūtes, piegāja pie atraitnēm, izteica dažus mierinošus vārdus. Klusējot papliķēja Bačurina - jaunākā vaigu.

Pigarjovs, Aizsardzības ministrijas aizmugures priekšnieks, slaids cilvēks jau gados, tērpies melnā, uzlika sauso roku uz Kurakinas pleca un ne visai skaļi kaut ko sacīja, apmēram tā: «Firma pārjums parūpēsies.»

Aiz viņa pienāca Loktionovs, kurināmā un enerģētikas ministra vietnieks, smagnējs, lielmanīgs, ar caururbjošām acīm.

Makarins, Valsts resursu komitejas priekšnieks.

Naļutins, kādas Domes komitejas priekšsēdētājs…

Viņi visi operatīvajos materiālos tika minēti kā «Konsorcija» īstie saimnieki. Tagad avotu ziņojumi ieguva uzskatāmu apstiprinājumu.

Melni uzvalki, vienmērīga, klusa kustība, no televīzijas pārraidēm un avīzēm pazīstamas sejas, valdonīgas manieres. Kādā fantastiskā bojevikā tā izskatījās nomaskēti cit- planētieši, kas bija iecerējuši iznīcināt civilizāciju un uz Zemes iemitināt savus ciltsbrāļus. Kad neiebiedējamais varonis novirzīja uz respektablajiem džentlmeņiem ugunsme- tēja strūklu, maskas nokrita un pretīgās melnās figūras uzskatāmi apstiprināja drausmīgās sazvērestības faktu, kuram negribēja ticēt ne policisti, nedz politiķi, ne avīžnieki, nedz Valsts prezidents…

Lejā parādījās Zakatovskis, visoperetiskākās partijas un tāda paša nosaukuma Domes frakcijas līderis, viņu pavadīja divi deputāti, kas pazīstami ar spriedumu pirmatnēju primitīvismu un tieksmi uz kautiņiem kuluāros. Par viņa piederību pie Dibinātāju Padomes Fokins neko nezināja. Visticamāk, viņš tikai grozās tuvumā, jūtot spēka un milzu naudas smaku, - par patiku gan pret vienu, gan otru viņš ne reizi vien bija publiski izteicies tikpat aizrautīgi, kā kādreiz zvērēja mīlēt dzimteni un demokrātiskos ideālus…

Bet, lūk, vicepremjers Fandorenko, tas nevar būt pieli- penis, viņš droši vien ir vadībā… Jo uz daudziem dokumentiem, kas «Konsorcijam» dod tiesības iegūt Krievijas pa- mataktīvus, ir tieši viņa paraksts…

Striktie melnie uzvalki un amatvīru labvēlībā sastingušās sejas riņķoja sērīgajā riņķa dejā. Viņi nepiesātināja ar ogļskābi zemes atmosfēru, neiznīcināja ozona slāni, neap- staroja zīdaiņus ar gamma starojumu… Taču viņi jau bija izpirkuši Krievijas enerģētikas tīkla, gāzes un naftas ieguves rūpniecības, dzelzceļu sistēmas, televīzijas pamatka- nālu, avīžu un žurnālu akciju kontrolpaketes. Viņi bija pārņēmuši savās rokās lielākās rūpnīcas un kombinātus, dimantu atradņu karjerus, zelta ieguves šahtas, ogļu slāņus. «Konsorcijs» ar panākumiem uzpirka Krieviju.

Pēc Fokina domām, tā bija ne mazāk drausmīga sazvērestība -ja pēkšņi šeit ielauztos Svarcenegers ar ugunsme- tēju un aizdedzinātu visus no vietas, ari tad neko nepierādītu, jo tie visi ir savējie, šejienes monstri, un liesmas neatklās cilvēciskā apvalkā svešo pildījumu…

Pat ja atklātu, tad neviens neticētu. Precīzāk, negribētu ticēt. Turklāt dzīvē neiebiedējami varoņi ir sastopami daudz retāk nekā kino. Un, ja ari pēkšņi parādītos tāds naivulis, tad viņa sievu izvaros tumšā pagrabā un piedraudēs ar to pašu ari viņam…

Majors nošņirkstināja zobus un iebāza mutē cigareti. Te nu viņi, kuņas, ir kļūdījušies! Viņu laiks beidzas. Un šis «naivulis» viņus sabāzīs cietuma smacīgajās kamerās… Bet, ja neatradīsies argumenti spriedumam, tad liesmu metējs arī ir arguments. Visa projekta drošību nodrošināja Kurakins. Tātad cilvēks, kas viņu uzspridzināja, bija pret Krievijas nopirkšanu. Un tātad ir sabiedrotais viņam - Foki- nam.

Tagad Kurakina vietā stāsies Atamanovs. Bet ar Atamanovu viņam ir savi rēķini…

-    Pie mums nedrīkst smēķēt! - aizmugurē atskanēja stingra balss.

-   Bet vai tad es smēķēju? - majors jautāja, neizlaizdams cigareti no mutes, un pagriezās.

Divi jauni cilvēki oficiālos uzvalkos ar apsardzes plāksnītēm uz atlokiem centās noturēt sejā pieklājīgu izteiksmi. Taču tas viņiem izdevās slikti, jo kvadrātveida seju muskuļi jau sākotnēji bija noskaņoti uz nicinājuma un draudu izpausmi.

-   Kas jūs esat un ko šeit darāt? - Apsargi pievirzījās tuvāk. Fokina iespaidīgie gabarīti viņus, redzams, nemulsināja.

-   Es esmu viesis. - Majors izvilka apliecību, to atvēra un pēc kārtas tuvināja sejām, kurās jau reāli parādījās dabiskā izteiksme.

-   Es izmeklēju lietu par sprādzienu, un man jānopratina daži liecinieki…

Taču arī kādreiz varenā caurlaide apsargus nesamulsināja.

-   Visi, atskaitot «Konsorcija» līdzstrādniekus, ir viesi, un viņiem ir jābūt caurlaidei, — iemācīti pateica viens no viņiem, acīmredzot - vecākais.

-   Lūdzu, iesim pie dežuranta.

-   Ejam. - Fokins paraustīja plecus. Viņš jau tāpat bija gatavojies to darīt.

Pēc divām stundām, nopratinājis dažus Kurakina un Bačurina līdzstrādniekus, kuri, kā jau tas bija sagaidāms, «neko nezināja», majors izgāja ārā. Bēru kortežs sen bija aizbraucis, pūlis vestibilā izklīdis, no stāvvietas bija aizbraukuši daudzie limuzīni. Nogājis kvartālu, Fokins atskatījās.

Rietošā saule atstarojās tetraedra dūmakainajos stiklos, likās, ka stūrainais mākslīgais kalns ir nokaitēts no iekšpuses. Tur noritēja intensīva iekšēja darbība, kas draudēja vai nu pārplēst, saraut gabalos šo arhitektūras domas brīnumu, vai… Vai izšļākt uz āru visu nevaldāmo enerģiju, kas bija sakrājusies zem necaurspīdīgā atstarojošā apvalka.

Par bēru organizāciju un to drošību atbildēja Iļja Serge- jevičs Atamanovs. Procedūra noritēja pienācīgā līmenī, bez starpgadījumiem un neparedzētām situācijām. Bet tādas varēja būt visai nepatīkamas - sākot no sprādziena zem katafalka, līdz bēru korteža apšaudei. Nemaz nerunājot par dalībnieku video vai foto uzņemšanu.

Atgriezies no kapsētas, Atamanovs gāja ziņot Goremiki- nam. Dibinātāju Padomes priekšsēdētājs nupat bija pabeidzis apspriedi un joprojām bija uzbudināts. Tiesa, noteikt to varēja tikai tāds cilvēks, kas viņu labi pazina. Parasti Pjotrs Georgijevičs ar formas monumentalitāti un mazkus- tīgumu atgādināja statuju, kas tikai daļēji ir atdzīvojusies, bet tagad statuja bija atdzīvojusies pilnībā, kaut arī vēl nesasniedza cilvēciskās mīmikas un kustību pilnību.

-   Poplavskis ar visu banku holdingu aizgāja zem Kremļa «jumta», - viņš nodūca. - SVF kredīti gāja caur viņu, tagad mēs pie tiem vairs netiksim! Kāds nelietis! Tagad viņš šo naudu aizlaidīs, uzpērkot Jakutskas raktuves, un tādējādi pacels cenas…

Atamanovs diplomātiski klusēja. Poplavskis nav tā figūra, attiecībā pret kuru varēja piedāvāt «asus» pasākumus. Vismaz - ar paša iniciatīvu.

Goremikins piecēlās un pagājās pa kabinetu, kura izmēri ļāva arī pabraukāt ar velosipēdu, taču garais un resnais Pjotrs Georgijevičs diezin vai varētu uz tā novietoties.

- Man ir aizdomas, ka vēl kāds no mūsējiem skatās uz Poplavska pusi, - nozīmīgi, atdalot vārdus, viņš sacīja. - Tādēļ drošības dienestam ir jābūt modram.

Goremikins cēli noraustīja žaketi. Saskaņā ar miesā un asinīs iesēdušos paradumu viņš vienmēr nēsāja vienu un to pašu apģērbu: korekta piegriezuma vienkrāsainu, atturīgas krāsas uzvalku, baltu pletkreklu, vienkāršu kaklasaiti - pagājušo gadu atbildīgu partijas darbinieku formas tērpu.

Bijušajam PSKP CK lietu pārvaldniekam bija milzīgi sakari un iespējas, kaut ari viņa personīgais kapitāls bija mazāks nekā daudziem tagadējiem muroviešiem. Tas tādēļ, ka atšķirībā no tagadējiem partijas vecās skolas finanšu oligarhi vēl atminējās personālās lietas, izslēgšanu no partijas, infarktus un paraugtiesas… Pašlaik viņš lēni soļoja no galda līdz durvīm, pēc tam - atpakaļ pie divmetrīgās palmas lielā koka mucā.

Atamanovs godbijīgi stāvēja un pavērsās uz to pusi, kur atradās boss. Tagad viņš jutās neveikli par savu moderno žaketi ar sīkām zaļām rūtiņām, mīkstajām brīva piegriezuma biksēm, kas ar ielieci skārās pie dārgajiem ziemas puszābakiem, par Alpos iegūto iedegumu vīrišķīgajā sejā. Apaļās, tuvu novietotās acis, lielais, asi nolaidenais boksera deguns, masīvais, uz priekšu izvirzītais zods izpauda galvenās rakstura iezīmes - mērķtiecību, apņēmību un cieto gribu. Daudzas sievietes domāja, ka viņš ir līdzīgs franču kinoaktierim Lino Venturam.

Parasti viņš nomāca tos cilvēkus, ar kuriem satikās, taču līdzās šefam jutās kā smilšu graudiņš. Šajā lielajā, olveidīgajā galvā ietilpa tik daudz informācijas, cik viņš pats nekad neprastu sagremot. Šaurās, aptumšotās brilles sešdesmit piecus gadus vecajam vectēvam piešķīra ekstravagantu izskatu, maskēja vecumu un aizsedza acis.

Neraugoties uz it kā mierīgo pagātni, Pjotrs Georgijevičs bija lielisks konspirators, pastāvīgi maskējās un kaut ko slēpa. Viņš nekad neparakstīja oficiālus papīrus; atbraucis uz «Konsorciju», nerādījās pie ieejas un vestibilā, brauca uz piekto stāvu speciālā liftā tieši no pazemes garāžas, vispār - viņš ļoti reti atbrauca uz savu biroju, kas tika noformēts uz viltus personu vārda. Nepiedalījās svinīgos pasākumos, nesatikās ar vidējo un zemāko personālu. Daudzi vispār nezināja, kas ir Goremikins un kāda ir viņa saistība ar koncernu.

-   Bēres noritēja normāli, bez sarežģījumiem, - Atamanovs palielījās kā puišelis, bet Goremikins tūdaļ pat viņu atvēsināja.

-    Nekā normāla teicamu līdzstrādnieku bērēs nav! Tās jau pašas par sevi ir sarežģījums, turklāt - ārkārtējs! Kas viņus nosita?

-   Pagaidām nezinām…

-   Slikti! Man ir zināms, ka pēdējā laikā Kurakins kādu intensīvi meklēja. Tas nebija saistīts ar viņa darbu un pat tam traucēja! Ko un kāpēc viņš meklēja?

Atamanovs nodūra galvu.

-    Es tikai trešo dienu esmu jaunā amatā, Pjotr Georgi- jevič. Pagaidām neko nevaru pateikt.

-   Slikti. - Atdzīvojusies statuja beidzot nomierinājās un atgriezās krēslā, atkal pa pusei pārvēršoties par akmeni. - Jums viņš jādabū kaut vai no zemes apakšas!

-   Es izdarīšu visu, - Atamanovs noteica un izgāja, kaut arī ar grūtībām varēja iedomāties, ko te ir iespējams izdarīt.

Viņa personīgajā pieņemšanas telpā gaidīja četri apakšvienību vadītāji. Trīs ar kaut ko nemanāmu bija līdzīgi viens otram - lieli, necili ģērbušies parupji vīrieši vidējos gados, ar valdonīgām manierēm un pārliecinātiem vērīgo acu skatieniem. Atturīgā uzvedība un virsnieku stāja nodeva to, ka viņi ir spēka struktūru bijušie darbinieki.

Ceturtais bija jūtami jaunāks, atbrīvotāks, viņam patika un viņš prata ģērbties, sekoja modei, vienmēr smaržoja pēc smalka odekolona. Tagad viņš bija garā lietus mētelī no prasmīgi apstrādātas ādas, zem pavērtā lietus mēteļa varēja saskatīt nevainojami pašūtu tēraudzilu uzvalku. Melnie, akurāti ar celiņu izšķirtie un sasukātie mati un valgi spīdošās melnās acis viņam piešķīra līdzību itālim.

Visiem paspiedis roku, Atamanovs viņus aicināja kabinetā. «Itāļa» plauksta izrādījās ne mazāk stingra kā atvaļinātajiem. Atamanovs zināja, ka viņš no tiem neatpaliek arī visā pārējā. Bet vienā lietā nešaubīgi ir pārāks: šis puisis pilnīgi neatzīst aizliegumus un ierobežojumus.

Iespējams, ka tādēļ, neraugoties uz inteliģento ārieni, Rinats Šalibovs komandēja «Konsorcija» drošības dienesta speciālo kaujinieku brigādi. Viņš risināja pašus asākos jautājumus un pārcirta visvairāk samudžinātos mezglus.

-    Kāda ir situācija? - Atamanovs jautāja, pārlaizdams vērīgu skatienu visiem četriem.

-   Normāla, - atbildēja Kaimačenko, bijušais desantnieks, izlūkdiversantu grupas komandieris. - Viņi vienkārši nezināja, ka tas ir mūsu punkts. Paskaidrojām - tūlīt atkāpās.

-   Mums neiznāca bez šaušanas, - nopūtās Stepans De- revjankins, agrāk - iekšējā karaspēka izlūks. - Mūsu puisi ievainoja, ari mēs vienu nogāzām. Taču kravu paņēmām.

-   Man viss ir normāli, - pamāja bijušais VDK kapteinis Silkovs.

-   Satikāmies, noskaidrojām, maksās.

-   Arī man viss ir kārtībā, - smaidīdams atbildēja «itālis». Patiesībā Rinats Šalibovs bija baškīrs, bet savas dzimtas saknes nezin kāpēc slēpa, vairāk atzīstot ārzemnieka tēlu.

-    Mēs norunājām tikšanos ar viņu «jumtu» un sarunājām pa labam: visu parādu atdos pēc šīsdienas kursa. Tiesa, divu nedēļu laikā.

-   Divas nedēļas pacietīsim, - Atamanovs pasmaidīja. - Ievainotajam izsniegt prēmiju… Un vēl… Kurš zina, ko Kurakins meklēja pēdējo dienu laikā?

Atvaļinātie saskatījās un paraustīja plecus. «Itālis» tikko manāmi pievēra acis.

-   Visi brīvi. Rinat, paliec, - Atamanovs teica.

-   Kaut kādu puisi, viņa uzvārds - Kardanovs, - Šalibovs atbildēja, kad durvis aiz atvaļinātajiem bija aizvērušās. - Agrāk viņš strādāja kopā ar Kurakinu. Bet aptuveni pirms gada šefs sāka viņu pastiprināti meklēt visā Krievijā… Es darbojos ar Maskavas adresēm, taču bez jēgas. Bet šis pagājušajā nedēļā pats ieradās Maskavā. Sīkumus es nezinu, darbojās šefs ar Bačurinu un savu personīgo grupu. Viņi visi kopā arī uzlidoja gaisā…

-   Vai vēl kas? - Atamanovs ieinteresēti jautāja.

-   Vairāk nekā.

Iestājās ilga pauze.

-   Labi… Bet kas tur par to sievišķi?

«Itālis» nolaida acis.

-   Tur sanāca maza kļūmlte… Puiši viņu… Nu, to pašu…

-   Ko?! - pārvērstā balsī iebļāvās Atamanovs. - Kas jums atļāva?! Galīgi nojūgušies?!

-Vecākais bija uz ielas, viņš tur nav iesaistīts… Nu, bet tie divi… Savu padarīja, bet vēlāk dzērumā izpļāpāja…

-   Es viņus izkastrēšu, stulbeņus! - Atamanovs mežonīgi brēca. - Cilvēku vajadzēja pabaidīt! Bet viņu satracināja, nāvīgi apvainoja, tagad viņš uz visiem laikiem būs asins ienaidnieks un nekādu sarunu un kompromisu nevar būt! Un tas viss tikai tādēļ, ka tavi zeķi nolēma pasildīt skrūves! Viņi visu lietu ir samaitājuši!

-   Teiksiet sodīt - sodīsim. - Šalibovs demonstrēja pilnīgu padevību. - Ar naudu vai sišanu, vai… Tikai zemē viņus nebūtu vēlams - kamdēļ zaudēt cilvēkus… Izdarīto tāpat nevar labot…

-   Slimnīcā tos kuņas, uz diviem mēnešiem! Uz invaliditāti! Un visiem pastāstīt, lai zinātu, ko nozīmē pārkāpt pavēli!

-    Izdarīsim! - Šalibovs piecēlās. - Es personīgi sekošu. Arī pats pielikšu roku. Visiem atsitīsim patiku…

Atamanovs smagi nopūtās. «Itāļa» demonstratīvā padevība, kļūdu atzīšana un acīm redzamā vēlme tās izlabot noslāpēja viņa dusmas. Vēl vairāk… Iznāk strādāt ar specifisku cilvēku materiālu. Ja ļaudis ar prieku uzņemas sievieti ievilkt pagrabā un piekaut, tad - kāda jēga apelēt pie viņu sirdsapziņas un pārmest, ka viņi tai novilkuši arī biksītes…

-   Labi. Gaidi norādījumus lejā, bez komandas neaizej.

Kad Rinats izgāja, Iļja Atamanovs brīdi sēdēja nekustēdamies un skatīdamies sienā, it kā meditētu. Viņš bija putās kā nodzīts zirgs. Krekla apkaklīte bija kļuvusi tumša, mugura - nosvīdusi. Sāka sāpēt galva. Smaga diena, smags darbs…

Telefons uz galda nedroši iezvanījās un apklusa. Atamanovs piecēlās, atvēra sienā iemontēto bāru, no plakanas pudeles ielēja platā kristāla glāzē degvīnu divu pirkstu biezumā un to izdzēra.

Atamanovs savos četrdesmit piecos gados bija VDK atvaļināts pulkvedis, atbildēja par «Konsorcija» starptautisko finanšu operāciju drošību un formāli tika uzskatīts par otro cilvēku pēc Kurakina.

Tagad viņš bija kļuvis pirmais. Un šis stikla klucis, viss šis gigantiskais nestabilais tetraedrs pēkšņi uzgāzās viņa pleciem. Piedevām Rietumu bankām un māņu firmām ār- zonās, anonīmiem rēķiniem un speciāliem kurjeriem, kas pārvadāja «melno skaidro», blēdīgajiem banku klerkiem un ne mazāk blēdīgajiem un glumajiem advokātiem pievienojās iekšējo problēmu drausmīgā krava. Kreditori un parādnieki, partneri, kas grūti pierunājami, un viņu bandītiskie «jumti», anonīmie draudi un autotransportā ieliktās bumbas, kadru pārbaude, bezgalīgās sarunas un norunātās tikšanās, informācijas vākšana par konkurentiem un turēšanās pretī, rīkojoties analoģiski…

Un te vēl kļūme Tuvajos Austrumos!

Viņš gremoja ābolu, pilnīgi nejuzdams tā garšu.

«Konsorcijs» Irānai pārdeva jaunākās datoru tehnoloģijas, kas ļāva modelēt atoma kodola sairšanas procesus, bet Federālais drošības dienests dienests uzķēra šo lietu un pilnā gaitā to izmeklē! Šis kramplauzis Fokins ir izsekojis visu iegūtās naudas ceļu, bet par to ir nopirktas divas zelta ieguves šahtas Čukotkā un lielākais ogļu slānis Urālos… Vēl mazliet - un viņš atklās visu firmas stratēģisko plānu. Pierādīt, protams, neko nepierādīs, bet problēmu var būt daudz…

Atamanovs ielēja sev otro «Smirnovskas» porciju. Šis velna majors dzenas kā tanks, viņš nav vadāms, arī atklāti piebremzēt viņu visi baidās - pārāk «karsti» ir visi fakti, var tā iezīmēties, ka pēc tam pats savus kauliņus nesalasīsi… Un galvenā problēma ir tā, ka viņu, Atamanovu, lielie bosi var nodot ar visām ķidām un pārvērst par upurjēru. Vai pat piespiest apklust uz visiem laikiem, pilnīgi nocērtot galvu… Tas, ka šodien Goremikins ne vārda neteica par viņa lietu, neatbalstīja, neuzmundrināja, - tā ir slikta zīme. Un nu vēl šādi jaunumi! Kaut kādu smirdīgu izdzimteņu dēļ Fokins tagad uzgāzīsies viņam kā ievainots lācis…

Viņš izdzēra, aizsmēķēja un apsēdās savā vietā. Pulkstenis rāda jau septiņi vakarā. Pats īstākais laiks braukt mājās, nomest apģērbu, pasvīst pusstundiņu saunā, ienirt aukstajā baseinā, ieņemt vēl simt gramus un, uzliekot modinātāju uz pussešiem, iegāzties gultā.

Taču bija vēl darbi, ne mazāk svarīgi par Krasnojarskas alumīnija kombināta pirkšanu…

Atamanovs nolika pudeli un glāzi vietā, pavēra kabineta durvis un pavēlēja sekretārei:

-   Varat iet uz mājām.

Viņš dzirdēja, kā pieņemšanas telpā atslēdzoties nopūtās dators, noknakšķēja adaptera slēdzis, nočīkstēja drēbju skapja durvis.

-   Uz redzēšanos, Iļja Sergejevič, - bija dzirdama klusa balss.

-   Uz redzēšanos, - Atamanovs atteica.

Aizcirtās pieņemšanas telpas durvis.

Atamanovs pievilka klāt telefonu, uzsita numuru un pielika pie auss klausuli.

-   Hallo, Rinat! Ienāc pie manis!

Šalibovs parādījās uz sliekšņa un sastinga, gaidīdams rīkojumus.

-   Es dzirdēju, ka kāds no tavējiem labi orientējas elektronikā, - Atamanovs sacīja.

Rinats brīdi padomāja.

-   Tatarins kādreiz ir beidzis radiotehnikas institūtu, - viņš beidzot teica. - Taču viņš nodarbojas galvenokārt ar elektroniskajām atslēgām.

-  Ved viņu šurp. - Atamanovs noguris pievēra acis. - Tūdaļ pat. Saisties ar viņu un sagatavo kaujinieku pāri. Tikai nestiep garumā.

Kamēr Rinats runāja pa mobilo telefonu, Atamanovs atkal atvēra bāru. Šoreiz viņš pudeles atlika sāņus, paņēma paciņu ar apelsīnu sulu un aspirīnu. Uzdzēris tabletei, Atamanovs sāka ģērbties.

-   Viņš būs klāt pēc desmit minūtēm, - Rinats teica.

-   Labi. Ej lejā viņu sagaidīt. Tad ejiet uz Kurakina kabinetu. Lokanais ar Štiprinieku lai paliek pie ieejas, vairāk nevienu nelaist.

-   Sapratu.

Rinats izslīdēja pa durvīm.

Atamanovs iebāza cigarešu paciņu kabatā, parakņājās pa atvilktni un izņēma saišķi ar divām atslēgām. Tās bija Kurakina kabineta atslēgas. Tieši tādas pašas bija Baču- rinam. Turklāt Bačurinam bija zināmi pirmie četri cipari no šefa personiskā seifa elektroniskā koda, otros četrus ciparus savā atmiņā glabāja Atamanovs.

Kombinācija tika mainīta apmēram reizi mēnesī, par to Kurakins paziņoja saviem vietniekiem katram atsevišķi. Bačurins un Atamanovs viens otram nepatika - Kurakins par to bija lieliski informēts. Savstarpēji sarunāt vietnieki nevarēja, tātad katrs atsevišķi tikt svētum svētajā «Konsorcijā» - arī ne. Koda abas puses varēja savienoties tikai kaut kādu neparedzētu apstākļu gadījumā.

Neparedzēti apstākļi!…

Neviens no Atamanova šefiem nevarēja iedomāties, ka viņi ies bojā abi reizē, vienā mirklī, nepaguvuši dot pēdējos rīkojumus. Bet neatvērtais seifs Kurakina kabinetā mierīgi gaidīs Federālā drošības dienesta izmeklētāju vizīti. Viņi nu gan atradīs speciālistus, kuri uzlauzīs elektronisko aizsardzību un izķidās seifu kā cālēnu.

Kas tur glabājas? Kādi pārsteigumi?

Atamanovs to droši nezināja. Rēķinu kopijas, čeki, paraksti, kas iegūti darbā ar «melno» naudu, kompromitējoši materiāli par konkurentiem vai nodokļu dienestu darbiniekiem… Protams, tur var būt arī kaut kādi materiāli, kas ir bīstami paši Atamanovam.

Droši vien tādi tur būs! Kurakins bija piesardzīgs cilvēks, viņš bija radis nevienam neuzticēties, un viņam bija kompromitējoši materiāli par katru… Tādēļ jau arī noturējās tik daudzus gadus tik «karstā» amatā.

Taču — vēl ir laiks. Šefa kabinets un seifs vel nav noslēgts un aizzīmogots. Iespējams, ka rīt no rīta šī pēdējā iespēja būs nokavēta. Ne jau velti Fokins te grozījās, ai, ne jau velti! Varēja atsūtīt savus padotos, varēja izsaukt cilvēkus, piesūtot pavēstes, bet nē, pats uzradās, klaiņāja pa namu, kaut ko ošņāja. Nē, kavēties nedrīkst!

Ātrais lifts bija atslēgts, un Atamanovam nācās kājām noiet divus kāpņu laidienus.

«Konsorcija» koridori jau bija tukši, še valdīja mīksta, oranžīga puskrēsla. Atamanovs piegāja pie durvīm, kur bija piestiprināta plāksnīte m

«M. A. Kurakins, ģenerāldirektora vietnieks drošības jautājumos».

Izņēma mobilo telefonu un piezvanīja apsardzei:

- Seši simti vienpadsmitajam atslēdziet signālu. Jā - Atamanovs.

Spuldzīte pie durvīm nodzisa. Atamanovs ielika atslēgu slēdzenē un atslēdza durvis. Viņš neiegrieza gaismu priekšnieka pieņemamajā istabā. Apgaismodams ceļu ar lukturīti, viņš atvēra otrās durvis, kas veda uz Kurakina personīgo kabinetu. Šeit viņš vispirms nolaida logam priekšā gaismu necaurlaidīgo ekrānu un tikai pēc tam nospieda elektronisko apgaismošanas slēdzi.

Kabinetā valdīja ideāla kārtība. Masīvo «prezidenta» galdu, kas kā milzīgs melns komats atradās telpā, greznoja tikai neliels pelēks portatīvais dators un kancelejisks statnis ar rakstāmajiem, marķieriem un zīmuļiem. Nevainīgi tīrs pelnu trauks. Trīs telefona aparāti uz pieliekamā galdiņa. Nekā lieka.

«Vecais čekists,» Atamanovs klusībā nosmīnēja.

Bet stūrī kā monuments vīdēja kaste no spīdīga tērauda. Atamanovs piegāja tai klāt, ieraudzīja metāla pulētajā virsmā savu atspulgu - starp citu, nenāktu par skādi no- skūties, ne?

Viņš atgriezās pie galda, mēģināja izvilkt atvilktni. Tā nepadevās. Un pēkšņi kaut kur no kabineta stūra līdz Atamanovam nonāca skaļumā pieaugoša dārdoņa, drīzāk - sprādziens. Metāliska čīkstoņa, kas atgādināja pilnā ātrumā braucoša preču vilciena skaņu. Tā pieauga ar katru sekundi, aizpildīdama visu kabinetu.

Atamanovs apjuka. Piecēlās, atkal apsēdās. Atkal piecēlās. Skaņa pārvēlās pār visu kabinetu no labās uz kreiso pusi un pēkšņi apklusa. Atamanovs izdzirdēja Kurakina balsi:

«Nu,» viņa šefs teica. «Un ko tu, lai sasper nelabais, šeit esi pazaudējis?»

Kabineta durvis pavērās. Atamanovs, nonervozējies un noguris pēc velna, bija tuvu tam, lai sāktu kliegt.

- Vai drīkst, Iļja Sergejevič?

Durvju ailē parādījās Rinata Šalibova seja.

«Un ko tu, velns parāvis, šeit esi pazaudējis, es jautāju?» atkal nodimdēja Kurakina balss.

Šalibovs nobālēja. Atamanovs jau bija paspējis saņemties.

-   Nāc iekšā, nekautrējies! - viņš saērcināts izmeta. - Tā ir mūsu bijušā šefa spēlīte.

Rinats ieslīdēja kabinetā. Aiz viņa gāzelēdamies ienāca tips ar plakanu degunu, plikādas kažociņā, tramīgi skatīdamies visapkārt. No stūra atkal tuvojās pieaugoša žvadzo- ņa un dārdi.

-  A kas tas, vai dzi? - pārsteigts jautāja plakandegunis, ne pie viena konkrēti nevērsdamies.

Viņš gremoja košļeni, un viņa žokļi bija nepārtrauktā kustībā.

-   Šis ir Tatarins! - savu pavadoni pieteica Rinats, cenzdamies pārkliegt pieaugošo dārdoņu.

-Atslēdz šīs muļķības! - Iļja Sergejevičs pavēlēja. - Tās sākās tad, kad es mēģināju atvērt atvilktnes.

Rinats pavērsās pret Tatarinu. Tas pamāja un nesteidzīgi pārstaigāja kabinetu, nepārtraukti kustinādams žokļus un it kā kaut ko ošņādams ar savu garo āķveida degunu. Dārdoņa sasniedza maksimumu un atkal virzījās uz telpas tālāko stūri. Tatarins gāja tai līdzi. Pieliecās. Atstūma ma- sīvo keramikas vāzi un tur pačamdījās. Atskanēja nesaprotami sprakšķi.

Skaņa pārtrūka.

Tatarins piegāja pie Atamanova un nolika uz galda skaņas kolonnu, kas bija līdzīga piramīdai ar vadiem aizmugurē. Tad aizgāja uz pretējo kabineta stūri, kur sameklēja otru kolonnu, un, izplēsis to no sienas, nolika uz galda līdzās pirmajai.

-   Es pats gandrīz apslapinājos, - nepatīkami iesmiedamies, teica Tatarins. - Kas ir, gudri izdomāts, vai dzi? v

Atamanovs neko neatbildēja, aizsmēķēja un apsēdās Kurakina krēslā.

-   Tad nu tā, Tatarin. Man vajag dabūt dokumentus no galda un seifa. Ātri un akurāti. Neko nelauzt. Manā klātbūtnē rupji neizteikties un idiotiski nesmieties. Un izspļauj gumiju, citādi tev nebūs ar ko to gremot! Vai tu mani saprati?

-   Sapratu, šef, - Tatarins pielaidīgi atbildēja.

Viņš izspļāva košļeni plaukstā un noslēpa to kabatā. Pienāca pie galda un paraustīja vienu no atvilktnēm. Pateica: «Skaidrs.» Ieskatījās zem galda, tad sāka aplūkot uz galda esošo portatīvo datoru.

-   Jāieslēdz mašīnīte, - viņš teica un paskatījās uz Atamanovu. — Vai drīkst jūs patraucēt?

Rinats neuzkrītoši pasmīnēja. Tamlīdzīga laipnība bija gluži nedabīga šim kaujiniekam. Tātad viņš ir sajutis, ka šefs patiesi var viņam izdauzīt visus zobus.

Atamanovs piecēlās un piegāja pie loga, kas bija aizsegts ar melnu ekrānu. Tatarins nosēdās pie datora, atvāza vāciņu, ieslēdza. Viņa īsie pirksti pārsteidzoši ātri sāka virpuļot pa taustiņiem. Pēc mirkļa no datora atskanēja plakana trauksmes skaņa.

Tatarins atstūmās kopā ar krēslu, pavilka augšējo atvilktni.

-   Gatavs, - viņš teica, automātiski turpinādams kustināt žokli. - Kas tālāk?

Atamanovs piegāja pie galda. Atvilktne viegli padevās, viņš ieraudzīja tur saliktās dažādu krāsu mapes un daļu no rievotas pistoles spala. Atamanovs pavilka otro atvilktni, trešo, ceturto. Labi.

-   Tagad - seifu. - Viņa balss bija kļuvusi jūtami labvēlīgāka. - Tur ir elektroniska atslēga ar astoņu ciparu kodu.

-   Astoņas zīmes? - Tatarins izstiepa apakšlūpu. - Tas nozīmē sēdēt bez atelpas veselu diennakti…

-   Pēdējie četri cipari ir zināmi, - Atamanovs teica. - Neizdarīsi - iesi pensijā.

Viņš apsēdās pie galda un izņēma pirmo papīru paku. Tatarins brīdi pastāvēja, aplūkodams seifu, pakustināja žokli. Viņš pats ne reizi vien bija sūtījis ar darbiem galā netikušos līdzstrādniekus «pensijā» un nepavisam negribēja tiem sekot. Beidzot viņš izsprieda:

-   Nu, četri… Tas taču nav astoņi, nu… Kas tie ir par cipariem, šef?

Atamanovs nosauca.

Sākās darbs.

Lokanais un Stiprinieks izgāzušies sēdēja krēslos «Konsorcija» pirmajā stāvā. Cauri dežūrtelpas loga stiklam viņi redzēja mirgojošu monitoru ekrānus - tur apsargs, viņu vienaudzis, kontrolēja celtnes perimetru, pagrabu, bēniņus un visus stāvus.

Lokanais bija domājis pasēdēt dežūrtelpā, padzert tēju, paskatīties kādu porņuku - vai nav vienalga, kur sēdēt, Rinats neteica, ka viņiem ir jādirn pie pašām durvīm.

«Gaidīt lejā, nevienu nelaist,» - tādu komandu viņi bija saņēmuši. Taču Stiprinieks, kam droši vien bija stiprāka un skaidrāk domājoša galva, pateica:

-   Uz dežūrtelpu neiesim, būsim šeit. Štrunts! Citādi vēl piekasīsies… Tagad visā firmā baumo, it kā taisoties štatus īsināt…

Bija vien jāpiekrīt.

Viņiem nebija par ko runāt - viss sen jau bija pārrunāts. Mēģināja uzspēlēt «acīti», bet bija patumšs. Tā arī sēdēja, reizi pa reizei pārlaizdami acis gan mirgojošajiem ekrāniem, gan ielai. Ari tur ne velna nevarēja saskatīt.

Pēc vienpadsmitiem zvanīja Rinats: ejam lejā, sagaidiet.

Minūti vēlāk viņi parādījās. Rinats un Tatarins stiepa lielas papīru pakas. Trešais nāca Atamanovs.

-   Uz mašīnu, - viņš nokomandēja.

Lokanais un Stiprinieks paskrēja uz priekšu, palīdzēja samest pakas lietotajā opelī. Rinats un Atamanovs apsēdās aizmugurē, Tatarins palika firmā.

-   Pie manis, uz Malahovku, - Atamanovs pavēlēja.

Stiprinieks nospieda gāzes pedāli.

Izrādījās, ka pakās ir dokumenti. Atamanovs visu ceļu tos skatīja, šķirstīja, rauca pieri, tad atkal atlika mapēs. Rinats demonstratīvi skatījās ārā pa logu. Malahovkā atradās jaunā šefa savrupmāja - balti iesārta četrstāvu celtne, kas bija it kā salipināta no zefīra. Visapkārt - nosarmojušas karaliskās priedes, no sniega notīrītie celiņi, dažas nekustīgas figūras pie augstā žoga. Viņi nobrauca kādus divdesmit metrus pa aleju, tad Atamanovs lika apstāties. Viņš iegrūda Lokanajam rokās lukturīti un teica:

-   Tur ir mangals, redzi? Līdzās - ugunskura vieta un malka zem plēves. Pagaidām tur uzsmēķējiet un iekuriet ugunskuru, sasildieties.

Lokanais un Stiprinieks izkāpa. Atamanovs turpināja rakņāties pa papīriem. Pamatā tās bija kopijas čekiem ar daudzām nullēm, pirkšanas - pārdošanas līgumi par dzīvokļiem, kurus kā kukuļus bija saņēmuši dažādi cilvēki, mapes ar kompromitējošām fotogrāfijām par dažādiem baņķieriem, augstiem ierēdņiem pilsētas un federālajā valdībā. Tā bija Kurakina zelta rezerve - tā, kas palīdzēja būt pārliecinātam jebkurā augstā kabinetā.

Atamanovs saprata, ka tagad, kad visa šī bagātība atrodas viņa rokās, būs vieglāk strādāt. Ja vien… Ja vien viņu atzīs tā, kā atzina Kurakinu. Citādi nošaus kā suni un atņems visus kompromitējošos materiālus.

Šeit bija arī dokumenti, kuru uzdevums - turēt uz āķa viņu pašu: tie, kas skāra meitas uzņēmuma «Konsorcijs- kredīts», kuru Atamanovs nodibināja deviņdesmito gadu sākumā, darbības tumšās puses. Tos Iļja Sergejevičs īpaši rūpīgi salika atsevišķā paketē.

-   Es laikam izstaigāšos, pasildīšos kopā ar puišiem, - Rinats teica.

-   Pagaidi, - Atamanovs viņu apturēja.

Viņa rokās bija pēdējā mape, kuru viņš vēl nekur nebija iedalījis. Mapē bija fotogrāfija, kas bija ņemta no kaut kāda dokumenta un palielināta - jauns cilvēks ar apņēmīgu seju: kvadrātveida zods, cieši sakniebtas lūpas, vērīgs viegli piemiegto acu skatiens. Vēl tur atradās kopija parakstam, kurš apliecināja, ka kaut kāds L. V. Jevsejevs 1991. gada 18. augustā pieņēmis savā atbildībā no PSRS valsts glabātavas apstrādātus briljantus ar kopējo vērtību divi miljardi deviņi simti miljoni divi simti četrdesmit tūkstoši ASV dolāru. Skaitļi bija divreiz pasvītroti ar sarkanu marķieri. Pasakainā summa un fotogrāfija acīmredzot bija kaut kā saistīti.

-   Vai tu nezini, kas viņš ir?

Atamanovs pasniedza fotogrāfiju Salibovam. Viņš uzmeta acis un iesvilpās.

-   Tas ir Kardanovs. Tas puisis, kuru Kurakins meklēja.

-   Nu, un kā tu domā, kāpēc viņš to meklēja?

Rinats paraustīja plecus.

-   Laikam bija uzracis kaut ko interesantu.

Atamanovs iekoda lūpā. Jā, trīs miljardi dolāru - tas ir ļoti interesanti.

Viņš skaidri ieraudzīja savā priekšā taisnu tornīti no simt dolāru kupīrām, kas cēlās puskilometra augstumā. Trīs miljardi. Aptuveni viena simtā daļa no visiem dolāriem, kas naudas zīmēs atrodas pasaules apritē. Šāds kumoss tieši atbilst Kurakina mērogam. Bet, kad dzenies pēc tādas summas, ir ļoti vienkārši atrast savu nāvi.

-   Va vellos!

Brigadiera sejā ielija satraukums.

-   Šie taču uzsprāga viņa mājas rajonā! Tas dzīvoja Lo- monosova prospektā, trīs soļus no «Okeāna».

-   Precīzi?

-    Precīzi… - Rinats apmulsis noteica. - Tātad tas ir viņš, mūdzis! Viņu vajag kaut no zemes izrakt un gabalos saplosīt!

-   Atrast vajag, bet ar plosīšanu pagaidīsim. Es viņam kaut ko gribu pavaicāt…

Atamanovs atlika mapi sāņus.

-   Šito aiznest uz mangalu! - Viņš sadzīviski pamaja uz pārējo pakešu un mapju pusi. Un tikpat ikdienišķi piebilda: - Rīt atved pie manis šo Kardanovu.

-   Tiks izdarīts, - brigadieris godbijīgi atbildēja.

* * *

Fotorobotā izveidoto cilvēku atrada ātri - Maksims Pet- rovičs Ivanovs no simt divdesmit ceturtā dzīvokļa. Dažus gadus nebija, pirms nedēļas uzradās un atkal nozuda.

Atslēga izrādījās sarežģīta, un Fokinam nācās nedaudz paknibināties. Gaijaņins stāvēja pusstāvu augstāk, Sverkunovs - zemāk. Par laimi, neviens neparādījās. Beigu beigās majors ar instrumentu sataustīja vajadzīgo izcilni, piespieda un durvis uz simt divdesmit ceturto dzīvokli atvērās.

Bija redzams, ka šeit neviens nedzīvoja - un jau sen. Gaisa plūsma pacēla no grīdas putekļu pūku mezglus. Pakaramais pie ieejas - tukšs. Ledusskapis - izslēgts. Ap ūdens noplūdes caurumu vannas istabā bija izveidojies rūsas aplikums.

Sverkunovs un Gaijaņins stāvēja pie ieejas, lai neatstātu pēdas, Fokins staigāja pa dzīvokli, vērīgi visu aplūkodams. Viņš centās atšifrēt «brunetu» pēc viņa lietām un iekārtojuma, taču tas nebija viegli. Dzīvoklis bija bezpersonisks, nedzīvs. Dienesta dzīvokļa vispārīgums. Istaba kopmītnē.

Drēbju skapis - daži novecojuša piegriezuma vīriešu virskrekli, apnēsāts uzvalks. Tukšas kabatas.

Rakstāmgalds - divas rakstāmpapīra kaudzītes un dzē- šamgumija. Nekādu dokumentu, pierakstu, zīmējumu, vēstuļu vai atklātnīšu. Atvilktnēs visādi sīkumi - pildspalvas uzgalis, zīmuļi, izbārstītas spraudītes, nozīmītes, kaut kāds breloks…

Fokins apsēdās krēslā un izstiepa milzīgās kājas. Krēsls zem viņa svara žēli iečīkstējās. Majors vēlreiz visu apskatīja. Viņam bija neskaidras simpātijas pret šo «brunetu». Pat ja viņš bija uzspridzinājis mikroautobusu ar «Konsorcija» dūžiem - tad tas viņiem arī bija lemts. Žēl tikai, ka tur nebija Atamanova…

Arī starp strauji mirušajiem no asinsvadu nosprostoša- nās «brūnēts» neiekļuva, kaut kā bija pratis izvairīties…

Malacis! Bet, lūk, tas, ka viņā krustojās «diplomāts» no speciāla sakausējuma un slepenā sprāgstviela, visu mainīja pašos pamatos! Ja cilvēks apgrozās valsts noslēpumu krustcelēs, tā vairs nav nekāda nieka lieta… Un viņš, Fo- kins, viņu atradīs, neraugoties uz šīm neskaidri jūtamajām simpātijām.

-   Ko lai mēs darām, biedri major? - no mugurpuses uzmanīgi pienākušais Sverkunovs pārtrauca viņa pārdomas.

-   Izvelc atvilktnes no galda, apskati bufeti. Bet Marats lai pačamdās pa virtuvi, - Fokins vienaldzīgi sacīja. Tādā sterilā dzīvoklī tas bija veltīgs darbs, taču viss jāpārbauda kā nākas - tāda ir izmeklēšanas ābece.

Arī Sverkunovs saprata savas nodarbošanās veltīgumu, taču azartiski ķērās pie darba. Un drīzumā tika atalgots. Vidējai galda atvilktnei izrādījās vienkārša, bet pietiekami droša slēptuve - prasmīgi izraudzīta pēc tekstūras un rūpīgi pielāgota finiera plāksnīte veidoja otru dibenu. Naža asmens to aizķēra, un finieris atlēca.

-    Tad nu gan! - Sverkunovs izsaucās. Viņa rokās bija trīs pases: divas zilos vāciņos - padomju diplomātiskās un viena tumši zaļa - amerikāņu.

Fokins pielēca kājās.

-   Rādi, dod šurp!

Visās pasēs bija ielīmētas vienādas meklējamā «brūnēta» fotogrāfijas, taču uzvārdi bija ierakstīti dažādi.

«Valērijs Sergejevičs Ostapenko», «Maksis Vitaļjevičs Kardanovs», «Roberts Viljams Smits».

-   Te vēl ir speciālās caurlaides…

Sverkunovs pasniedza dažus laminētus taisnstūrus ar krāsainu, izsmalcinātu ornamentu, ūdenszīmēm, krāsainām fotogrāfijām un tipogrāfijā iespiestu tekstu. Viena caurlaide atļāva Maksim Vitaļjevičam Kardanovam ieiet jebkurā telpā, blokā un sektorā, otra aizliedza kontrolēt un apskatīt viņa mašīnu, lietas un ar viņu kopā esošās personas, trešā uzlika par pienākumu IeM, VDK iestādēm, civilajiem un armijas priekšniekiem sniegt visu iespējamo palīdzību.

-   Vai kaut ko atradāt? - Uz sliekšņa parādījās izsaucienu pievilinātais Garjaņins.

-   Neko! - Fokins atcirta, ar smago skatienu apklusinājis jau muti pavērušo Sverkunovu. Viņš jau nožēloja, ka pats nebija apskatījis galdu. Jo mazāk ir zinošu cilvēku lietās par spiegošanu vai par nodevību speciālo dienestu augstākajos slāņos, jo labāk. Un viņa priekšā ir tieši tāda lieta, tagad tas bija kļuvis pilnīgi skaidrs.

Dzīvokļa tālākā apskate nedeva nekādus rezultātus. Majors piegāja pie telefona aparāta, klausuli nenoņemdams, to apskatīja, pierakstīja uz plastmasas plāksnītes uzskrā- pēto numuru. Pēc tam pa rāciju saistījās ar pārvaldi.

-   Pieslēdziet mūsu sakaru mezglu pie šāda numura, - viņš nodiktēja pierakstītos ciparus. - Lai nosaka, ar kādu abonentu bija pēdējais savienojums un kad. Tāpat - savāriet visus datus par šo abonentu!

Braukdams mašīnā, viņš iedomājās, kādu furoru viņa ziņojums izraisīs priekšniecībai. Tad pēkšņi neizpildītās atriebības doma apdzēsa priecīgo uzbudinājumu. Viņš jau bija apnicis Kļevecam ar runām par Tatarinu, bija izmantojis visas savas iespējas, un pēdējo dienu laikā cilvēki ar tādu vai līdzīgu uzvārdu vai iesauku izjuta zināmu nemieru. Taču vajadzīgā starp viņiem nebija. Tas tad arī slāpēja prieku par paredzamo spiega atmaskošanu.

* * *

-   Nu, kur tad brauksim? - Stiprinieks jautāja un savilka uz augšu nošļukušās bikses.

-   Uz Ļeņina prospektu.

Rinats apsēdās uz plašā, dīvānam līdzīgā «Opel-Fron- tera» aizmugures sēdekļa, atstādams Lokanajam vietu blakus vadītājam.

Dzīvokli Ļeņina prospektā Rinats labi pazina. Kad pirms gada Kurakins kā ķerts sāka meklēt kaut kādu Kardanovu, viņš pats nosauca šo adresi. Izsauca Rinatu pie sevis uz kabinetu, nosēdināja pie galda un izlika fotogrāfijas.

Visos uzņēmumos bija tumšmataina meitene ar smalku seju - lielas acis, augsti vaigu kauli, nedaudz pagarināts, asi veidots deguns. Meitene iznāk no daudzstāvu ēkas kāpņu telpas. Meitene iekāpj kādā nobružātā mazas jaudas mašīnā. Meitene pārtikas veikalā pie piena produktu vitrīnas (uzņemts cauri stiklam no ielas). Meitene stjuartes formā, uz pleca - ceļasoma, kaut kur steidzas. Fonā - milzīgs tablo ar pilsētu nosaukumiem. Meitene…

Rinats paņēma vienu no uzņēmumiem rokās, apskatīja rūpīgāk. Meitene sēž pie zema galdiņa kafejnīcā kopā ar «objektu» Kardanovu. Tā bija vienīgā fotogrāfija, kurā viņa smaida.

-    Marija Smuļova, stjuarte, divdesmit deviņi gadi, krieviete, neprecējusies, - Kurakins teica, un viņa resnais pirksts ar akurāti apvīlēto nagu uzgūlās fotogrāfijai, apklājot smaidošo seju. - Tā ir viņa draudzenīte, Rinat. Mums par viņu ir zināma interese. Ja Kardanovs parādīsies Maskavā, viņš noteikti atnāks pie viņas.

-    …Dzirdi, Rinat? - kā no tālienes atplūda Stiprinieka balss. - Ko tu klusē, vai dzi? Šī ir tā maja vai nav?

Rinats atgriezās realitātē. Opelis bija apstājies taisnstūrveida pagalmā, dzinēji smagi rūca brīvgaitā, salonā bija piesmēķēts un karsts. Stiprinieks jautājoši raudzījās uz Rinatu. Tas nolaida stiklu un izmeta nodzisušo smēķi. Palūkojās ārā.

-   šī pati, - viņš teica. - Aizbrauc aiz mājas tālākā stūra, tur ir vieta stāvēšanai. Un izslēdz gaismu.

-   Un kāpēc tu domā, ka viņš ir šeit? - Stiprinieks sarauca krunkās savu slīpo peri. — Varbūt viņš ir savā Lomono- sova ielas dzīvoklī, varbūt - kaut kur citur… Maskava ir liela.

-   Ja jau saku, tātad - zinu! - Rinats atcirta.

Stiprinieks atlaida sajūgu, džips sāka ripot pa celiņu līdz T veida sazarojumam, pagriezās un aizbrauca aiz mājas stūra. Lukturi nodzisa. Rinats izkāpa ārā. Māja izskatījās kā milzīga perfokarte ar nejauši apgaismoto logu rakstu. Lai izlasītu šeit ietverto informāciju, Rinatam nebija vajadzīga elektroniskā skaitļojamā mašīna: Smuļovas dzīvokļa logi bija tumši. Nebija redzamas pat televizora mirgas.

Vai nu Maša ar Kardanovu ir kaut kur izgājuši, vai (tas ir mazāk ticams) viņi ir nolikušies gulēt.

Rinats atgriezās pie mašīnas.

-   Sestās kāpnes, ceturtais stāvs, piecdesmit astotais dzīvoklis. - Viņš uzmeta Stipriniekam uz ceļiem īsu metāla atslēgu. - Tā ir no parādes durvīm. Mājās, visticamāk, neviena nav, gaidiet uz laukumiņa. Objektam ir vidējs augums, tumši, īsi mati. Uz vaiga - skramba. Ar viņu kopā ir simpātiska sieviete ūdeļādas kažokā. Vai jūs vismaz zināt, kāds izskatās ūdeļādas kažoks?

Stiprinieks nepārliecināti pamāja.

-   Viņi var atbraukt ar taksometru. Paskatieties logā, ieklausieties. Stroķus neizvilkt, viņš nav no bailīgajiem. Kautiņu neizraisīt - nav zināms, kurš kuru. Iesmidziniet gāzi purnā un velciet šurp. Runājiet ar viņu tā, it kā viņš būtu piedzēries.

-   Bet ko darīt ar sievišķi?

-   Neko, - Rinats nikni atcirta. - Vai es tev kaut vienu vārdu teicu par sievišķi? Liec aiz auss! Pat ar pirkstu neaiztikti

Lokanais apvainojies piepūtās. Tik cietu aizliegumu par tik sīku iemeslu viņam vēl nebija nācies noklausīties.

-   Kā tad tā? Viņa pavērs rīkli, sāks bļaut… Vismaz tā vieglītiņām pa pauri, bet vajag…

Rinats izdarīja asu kustību, un eļļainais «makara» stobrs iezīdās kaujinieka pazodē, ļauni noknikšķēja aizslēgs.

-   Ar ko tu uzdrošinies strīdēties?! - baisā balsī nošnāca brigadieris. - Varbūt tu te esi galvenais? Varbūt vēl izdrāzt viņu sagribēsi? Es tevi tūlīt izdrāzīšu ar lodi smadzenēs!

Melnās, miklās acis pievirzījās cieši klāt, tajās dega naids un acīm redzama gatavība nospiest stroķa mēlīti. Šaurā piere pārklājās sviedriem, Lokanā žoklis atkārās.

-   Nē, nē, šef, ko tu… Pats es kuņa, man pat domās nebija… Muļķīgi pārteicos, tas arī viss…

Viņš nobālēja, balss raustījās. Stiprinieks ierāvās sevī, pasēdās tālāk un piespiedās durtiņām, lai neaizķertu ar rikošetu un neapšļakstītu ar asinīm. Tas nebija vienkāršs drauds - abi kaujinieki zināja, ka vēl mirklis, un Lokanā smadzenes pielips pie salona griestiem un sienām.

-   Divi kretīni par tādām lietām savu saņems! Ari jūs sagribējāt?

-   Nē, Rinat, nē! - Stiprinieks steidzīgi apgalvoja. - Mēs tikai tev klausām! Ko teiksi, to arī darīsim!

-   Tā gan! - «Itālis» noslēpa pistoli un nomierinādamies dziļi ievilka elpu. - Atkārtoju: viņa jūs pilnīgi neinteresē. Saņemiet objektu, izvediet, iesēdiniet mašīnā. Viss! Vai ir skaidrs?

Kaujinieki centīgi pamāja.

-   Uz priekšu! Es šeit gaidu.

Lokanais un Stiprinieks izmetās ārā.

-   Nu ir gan! - Lokanais paberzēja aplīti pazodē. - Domāju - viss, cauri… Vai tev nav tabletītes?

-Vēlāk… Neapstājies, citādi atkal…

Viņi gāja gar garo māju un katrs savā prātā domāja, kā tas ir - saņemt vīrieti, bet ar sievišķi neko nedarīt? Vina taču sacels kājās visu trepju telpu, sāksies tāds tracis… Bet ja papūstu uz viņu no «šifona»? Nu, tikai papūstu, bet pirms tam vēl uzdotu pa pauri, tad varbūt varētu neko arī nedarīt…

Bet te - tik strikts aizliegums!

Kad viņi aizgāja līdz sestajai ieejai, Stiprinieks atvēra parādes durvis un kopā ar Lokano iegāja iekšā.

Rinats nesteidzās kāpt atpakaļ mašīnā, bet pagājās turp un atpakaļ. Galva vēl dūca no lielā karstuma salonā un tabakas dūmiem. Paņēmis saujā sniegu, viņš nobraucīja seju, patikā nodrebēja, kad izkusušā sniega straumīte slīdēja gar kaklu. Labi…

Tad viņš ievēroja, ka sniegs pie mājas pretējā stūra iemirdzas un nodzirksteļo, atstarojot automobiļa lukturu gaismu. Rinats atkāpās aiz stūra un saspringa. Pievedceļā parādījās kaut kāds smags visurgājējs. Noteikt modeli Ri- natam uzreiz neizdevās. Mašīna brauca lēni, riepas skrāpēja asfaltu, salonā dobji dunēja smagi ritmi.

Taču džips nevis apstājās pie vienām no durvīm, bet nezin kāpēc aizbrauca līdz pievedceļa galam un, ieslēdzis tālos uguņus, sāka nogriezties, atkārtojot to pašu manevru, kuru pirms dažām minūtēm bija veicis Stiprinieks.

Pabraukuši atpakaļ, mašīna piebrauca tuvu opelim, pamirkšķināja aizmugurējos uguņus un apstājās. No tās izkāpa jauns puisis atvērtā sporta jakā un, rokas sānos iespiedis, raudzījās «Opel-Frontera» spīdošajā radiatorā.

-   Ne-sa-pra-tu! - viņš skaļi noteica, stiepdams patskaņus un norīdams burtu «p», tā ka iznāca «ne-sa-ra-tu». - Kam šis tanks te stāv, nesapratu? Vai tavs?

Viņš pagriezās pret Rinatu, kas stāvēja, atspiedies pret sienu.

-   Nu, mans, - Rinats teica, tuvodamies mašīnai. - Kādas problēmas?

Tuvumā viņš paguva apskatīt bezkaunīgo rudo sarun- biedra cekulu, gaišās, nedaudz izvelbtās acis un viņa mašīnas marku - «Reinge-Rover» par septiņdesmit tūkstošiem dolāru. Nu, te viss ir skaidrs - Stiprinieka «Fron- tera» bija divas reizes lētāka un specifiskajās aprindās nekotējās. Turklāt tā bija acīm redzama «second hand» no kāda Vācijas tirgus. Nav brīnums, ka rudais savu nicinājumu pret lētu modeli attiecināja arī uz tā īpašnieku.

-   Man - problēmas? - rudais ļauni iesmējās. - Nē, tu man, vecīt, sāc patikt!… Man nav nekādu problēmu! Es esmu atbraucis mājās un gribu nolikt mašīnu savā vietā. Bet te stāv tavs apspļaudītais tanks! - Viņš nezin kāpēc uzsita ar plaukstu opeļa priekšējam pārsegam. - Nu, ko blenz? Tinies, vecīt, un ātrāk - man mājās dziest vakariņas.

Nogāzt, protams, nebija grūti, taču Rinats negribēja, lai Kardanovs pirms laika pamanītu viņu mašīnu. Tas varēja apdraudēt visu operāciju.

-   Te ir daudz vietas, - viņš rezervēti sacīja. - Lūk, vari nolikt kaut vai pie durvīm…

-    Pats tad tur arī liec! - rudais izmeta, zaudēdams pacietību. - Vācies pie velna!

Rinats pats personīgi bija nogalinājis ne mazāk par trim tādiem «asiem», taču tagad nācās pakļauties. Viņš nospļāvās, pagriezās, piegāja pie apkaunotā opeļa un ar rāvienu atvēra durtiņas.

-   Aunapiere… - brigadieris noskaities norūca. Vajag ar tā sagadīties - uzrauties tādam pusdullam. Neko darīt, no diviem ļaunumiem nāksies izvēlēties mazāko un mašīnu padzīt tālāk - neies taču kauties.

Rudajam negaidīti atklājās muzikālā dzirde.

-    Ne-sa-pra-tu! - viņš lēni izrunāja, it kā neticēdams dzirdētajam.

-   Kurš te ir aunapiere? Es nesapratu!… Ei, Vovik!

Rinats nepaguva neko pateikt vai nodomāt, kad rudais

viņu jau bija sagrābis aiz jakas apkakles, pagriezis pret sevi un atgrūdis ar muguru pret džipa sāniem. Tajā pašā brīdī no visurgājēja izlīda vēl viena būtne ar īsām, uz visām pusēm izspīlētām ekstremitātēm.

-   Vovik, vai dzirdi - kas tad šitais tāds ir?

Rinats pašķielēja sāņus, noorientējās. Izvēles nebija. Ar pierastu ceļa sitienu pa pašu vārīgāko vietu viņš rudo salocīja un, kad tas sāka ļimt, iesita ar pieri pa virsdeguni. Rudais applūda ar asinīm, neveikli pakāpās atpakaļ un iegāzās kupenā.

-   Ei, tu, pagaidi, ei! - atskanēja otrās būtnes balss.

Rinats ieņēma stāju un ātri pagriezās pret jauno pretinieku.

Šajā laikā Lokanais un Stiprinieks gaidīja «objektu» ceturtā stāva kāpņu laukumiņā. Smēķēt tādas nodarbes laikā nedrīkst - tabakas dūmi var demaskēt slēpni un darīt piesardzīgu upuri. Viņi tupēja, ar muguru atspiedušies pret sienu un pēc iesīkstējuša paraduma katrs savā nodabā klusēja. Lokanais pirmais sadzirdēja klaigas pagalmā, piecēlās un paskatījās pa logu.

-    Paskat, Stiprais! - Viņš pārsteigts iesvilpās. - Kaut kādi tipi grib Rinatu nogāzt. Ar mašīnu atbraukuši.

Stiprinieks pielēca kājās un pieplaka stiklam.

-   Bet varbūt tas ir kāds «draugs», kas ieradies?

Neteikdami vairs ne vārda, viņi noskrēja lejā un izmetās

pa durvīm. Lokanais skriedams no kabatas izņēma aerosola baloniņu. Tā bija Krievijā aizliegtā sinepju gāze. Atšķirībā no citām gāzēm tā nelika puņķoties un raudāt, bet pilnīgi neitralizēja upuri uz dažām minūtēm.

Viens no Rinata pretiniekiem jau sēdēja kupenā, ar sniegu izsmērēdams asinis pa sašķaidīto fizionomiju. Tas neko nenozīmēja - tagad raud un mazgājas, bet pēc piecām minūtēm izvilks stobru. Tādēļ Lokanais viņu pacienāja ar krietnu gāzes porciju, tā ka rudais pieplaka ar asinīm notraipītajam sniegam.

Rinats vicinājās ar otro, kas bija līdzīgs ūdenslīdējam ar pārspiediena piepūstu skafandru. Redzams, ka skafandrs slāpēja sitienus, jo ne Rinats, ne piesteidzies Stiprinieks neko nevarēja viņam padarīt. Lokanais pieskrēja no sāniem un palaida gāzes strūklu, taču netrāpīja, Rinats, skaļi pieminot mātes tikumus, atlēca nost. Lokanais atkārtoja mēģinājumu, taču «ūdenslīdējs» izvairījās un iesita viņam pa roku tā, ka tā atmira no plaukstas līdz plecam. Baloniņš aizlidoja tumsā. Otrs sitiens svelpjoši sašķēla gaisu līdzās sejai. Ja sitiens būtu trāpījis mērķi, tad Lokanais, visticamāk, būtu slimnīcā. Vai morgā.

Labi, ka Rinats un Stiprinieks atkal metās uz priekšu. Tagad viņi niknā aizrautībā sita «ūdenslīdējam» ar rokām un kājām. Pamazām belzieni sāka caursist cieši piepūsto skafandru.

* * *

-    Ir vairāki varianti, - Maksis klāstīja. - Vadāt pa dzīvokļiem prostitūtas vai mitināties kaut kur un sargāt celtniecību.

-    Bet kāpēc tu esi nolēmis iekārtoties darbā tieši apsardzē? - Maša pajautāja.

Viņi sēdēja nelielā bārā, un Maksi priecēja tas, ka cenas te bija tīri ciešamas. Protams, būtu labāk, ja Maša gatavotu vakariņas mājās, taču pagaidām viņa tādu vēlmi neizpauda.

-   Tas ir tas, ko es cik necik protu, - Maksis paskaidroja, uzdzerdams asajai picai moldāvu «Kabernē», tā, kā to dara Milānā.

-   Jā, ieročus tu pazīsti un lieliski kaujies, - Maša domīgi noteica. Viņa ēda ceptu mājas desu, akurāti griezdama mazus gabaliņus. - Vai tad tiešām diplomātiskos kurjerus tā apmāca?

-   Protams, - Maksis pamāja.

-   Tagad tā vienkārši «no ielas» ir grūti iekārtoties. Protams, labā darbā. Taču es painteresēšos pie saviem pazinām…

-   Tev ir draugi apsardzes struktūrās? - Kardanovs bija pārsteigts.

Maša izvairīgi paraustīja plecus.

-    Man ir draudzenes, draudzenēm - vīri, paziņas, vīru draugi…

-    Nu, pa tik garu ķēdīti būs grūti iekārtoties darbā, vēl jo vairāk - par pieklājīgu algu.

Maksis apklusa, lēni sūkdams šķērmo rubīna krāsas šķidrumu. ' «

-    Starp citu, man radas viena doma… - viņš negaidīti sarosījās. - Kā tev patīk vienu miljonu dolāru liela summa?

Meitene pasmaidīja.

-   Un tu zini, kur to dabūt?

-   Iedomājies, ka tā ir.

-   Un kur gan?

-   Čemodānā. Ļoti izturīgā metāla čemodānā.

-   Un kur tad ir šis brīnišķais čemodāns?

-    Pagaidām nezinu, - Maksis godīgi atbildēja. - Taču mēģināšu pameklēt.

Maša skanīgi iesmējās. Viņai bija līdzeni pērļu krāsas zobi.

-    Paslēpto dārgumu meklēšana - visu puišeļu vaļasprieks. Kāpēc tu uz mani tā skaties?

-   Es tevi gribu.

-   Tieši tūlīt? - Viņa iesmējās vēl skaļāk. -Jā.

-   Pieņemts. Tad izdzeram kafiju un ejam projām no šīs ieskrietuves.

-   Bet, manuprāt, te ir diezgan pieklājīgi. Arī vakariņas diviem ar vīnu maksā tikai nedaudz dārgāk nekā glāze apelsīna sulas «Arkādijā».

-   Neesi nūģis…

Maksis apstādināja privāto taksistu nodzītā žigulī, viņi apsēdās aizmugurē, un viņš uzreiz pievilka Mašu sev klāt. Viņa labprāt piekļāvās Maksim. Meitenes lūpas smaržoja nevis pēc lūpu krāsas, bet pēc vīna un ceptas desas, taču Maksi tas neatbaidīja. Viņi skūpstījās kā tukšā klasē ieskrējuši skolēni izlaiduma vakarā - kaislīgi, aizrautīgi un pašaizliedzīgi. Tikai pieredzes viņiem bija vairāk…

Aiz lodziņiem zibēja prožektoru apgaismoti reklāmas plakāti, no iekšpuses spilgti apgaismotas vitrīnas, gan apdzenot, gan atpaliekot līdzās slīdēja citas mašīnas. Grezno ārzemju mašīnu tonētie stikli slēpa, kas aiz tiem notiek, dažām ir pat norobežojumi no šofera - tur kondicionētā ērtībā uz mīkstiem un platiem dīvāniem vispār var nodarboties ar visu, ko sirds vēlas… Bet arī šeit - žēlīgajā, piesmēķētajā salonā aiz caurspīdīgajiem stikliem, tieši aiz vadītāja muguras Maksis un Maša darīja visu, ko gribēja.

Pamaldījusies pa apģērba ielocēm, Makša roka nokļuva zem Mašas svārkiem, noslīdēja pa gludenā neilona apņemtajiem gurniem un atdūrās pret silto un ērto strupceļu… Gurni paši papletās, un viņš satvēra plaukstā atsperīgo apaļumu, noglāstīja, cenzdamies sataustīt vietu, kur tas dalās. Maša saspringa, viņas kustīgā mēle dziļi ienira Makša mutē un sāka raustīties uz visām pusēm. Maksis uzbudinājās līdz baltkvēlei, strauji parāva roku augstāk, atvilka zeķbikšu un biksīšu gumijas un pa vēderu atgriezās tur, kur bija bijis, tikai tagad pirksti taustīja ne vairs vēsu likras gludenumu, bet ienira karstā un miklā sievietes būtības dzelmē.

Maša iekunkstējās it kā pa miegam, smalkie pirksti paknibinājās ap bikšu rāvējslēdzēju, un pēc brīža atsperīgā mēle sāka glāstīt pašu jutīgāko ķermeņa daļu.

Salonā bija tumšs, taču ņemšanās un skaņas uzbudināja un satrauca vadītāju - ja jau vecis nospļaujas uz apkārtējiem un dara to, ko grib, tas nozīmē, ka viņš ir no jaunajiem dzīves saimniekiem, kas apstiprina savas pašu iegūtās tiesības ar dūres, naža vai pistoles palīdzību. Tādēļ šoferis sastinga un izmisīgi dzina mašīnu pa sniegiem klāto ceļu.

Maša acīmredzot bija viņu aizmirsusi vai uzskatīja, ka visas ārējās problēmas nav viņas rūpju lokā, vismaz uzvedās tā, it kā viņi būtu vienatnē, un aizrautīgi darīja tik negaidīti iesākto darbu. Viņas noskaņa ietekmēja Maksi, viņš abstrahējās no nepiemērotās vides, no priekšā sēdošā cilvēka saspringtās muguras, no biezās svešo cigarešu smakas un atslābināti nodevās baudas viļņiem. Viņam tik ļoti izdevās attālināties no apkārtējās realitātes, ka viņš sajuta iespēju pa īstam nobeigt iesākto mīlas spēli. Pēc Mašas darbības enerģiskuma viņš saprata, ka tā nav prelūdija: tieši tādu nobeigumu viņa arī gaida.

Taču līdz dabīgajām beigām iesāktais nenonāca - mašī- m na strauji nobremzēja. Viņi stāvēja pie Mašas mājas, bet līdz durvīm nevarēja piebraukt - tieši uz ceļa notika nikns kautiņš. Maza auguma drukns muskuļots puisietis atkāvās no trim uzbrucējiem, taču saņēma sitienu pēc sitiena, elsa un lamājās, tomēr pamanījās kaut kā turēties uz savām plati izplestajām kājām. Nedaudz sāņus uz ceļiem stāvēja un šūpojās piedzērušais ar asiņojošu seju un izspūrušiem matiem.

-   Skat, kas notiek! - apmierināti teica vadītājs. - Tie ir «jaunie krievi». Lai visi cits citu apsit!

Maksis steigšus aizpogājās un pasniedza viņam pussimtu. Pateicoties Mašai, viņš dažu dienu laikā jau bija uzzinājis visas cenas un izcenojumus.

-Apiesim gar māju, - Kardanovs sacīja. - Nebaidies, viņiem gar mums nav nekādas daļas.

Taču viņš kļūdījās. Viens no uzbrucējiem garā ādas mēteli pagriezās, izkliedza kaut kādu vārdu. Pārējie tūliņ pameta savu upuri un pagriezās pret Maksi.

Vārda jēgu viņš izprata ar nokavēšanos, un tūdaļ ieslēdzās sarkanā trauksmes lampiņa. «Objekts»! Parastie ielu cīņu cienītāji tādus vārdus nelieto.

Lampiņa mirgoja noteiktā ritmā, skaņas kļuva dobjas un staignas, laiks kļuva lēnāks. Bija tā, it kā viņš izpildītu uzdevumu virtuālajā trenažierī īpašajā PSRS VDK mācību centrā un Specs no citas realitātes viņam kliegtu, varbūt teiktu priekšā vai lamātu, taču ieklausīties uz saprast nav laika.

-   Uz kāpņu telpu! - Viņš pagrūda Mašu atvērtajās durvīs. - Uzkāp augšā un gaidi. Ja līdīs nopakaļ - zvani pie durvīm, kliedz, sauc palīgā.

Pats devās pretī no dažādām pusēm kopā sanākušajai trijotnei.

-   Nu, ko vajag? - Maksis plēsīgi atņirdzās, un tas nejaušiem trokšņa cēlējiem būtu bijis pietiekami. Bet šie nebija nejauši.

Viņi ātri un nesvārstoties izveidoja ap viņu trīsstūri. Nevienam nevajadzīgais, nupat sistais muskuļotais puisietis čāpoja, turēdamies pie vienas vietas, pie sava uzvarētā biedra.

-   Mēs esam atbraukuši pēc tevis, - vīrietis ādas mētelī teica. Spriežot pēc balss, viņš nezin kāpēc bija stipri neapmierināts. - Ir priekšlikums aizbraukt uz kādu vietu.

-   Kurp? Kas jūs esat? Kas jūs atsūtīja?

Viens no trijnieka jau bija paguvis aizvirzīties viņam aiz muguras un apstājās dažu soļu attālumā.

-   Visu uzzināsi. - Cilvēks ādas mētelī nospļāvās. - Sēdies mašīnā!

Otrs tuvojās mīkstiem soļiem un pamazām izvērsa augumu sāņus stājai.

-   Vai dzīvot ir apnicis? - Maksis briesmīgā balsī teica.

Viņš spēra soli sāņus, juzdams, ka cilvēks aiz muguras atkārto viņa kustības. Tam, protams, nebija ne mazāko aizdomu, ka Maksis sajūt arī ar muguru. Un samaksāja par savu netālredzību.

Asi saliecies, viņš izmeta kāju atpakaļ. Sitiens ne tuvu nelīdzinājās klasiskam, jo traucēja apģērbs, taču Makša zābaks ietriecās aizmugurē stāvošajam vēderā. Viņš sajuta, kā no sitiena nodreb un «sabrūk» prese, atskanēja aizsmakusi ieelpa. Solis sāņus, pagrieziens. Maksis ieraudzīja āķī saliekto augumu un mokoši pavērto muti.

Nepārtraukdams kustību, viņš ar elkoni iesita pa deniņiem, un Lokanais sabruka irdenajā sniegā.

Tagad viņa priekšā rēgojās cita seja - garena ar šauru virsdeguni. Kaut kur sānos pārvietojās cilvēks garajā mētelī, tā novērsdams uzmanību. Maksis pielieca galvu un izdarīja māņu kustību ar kāju; lai izjauktu pretinieka līdzsvaru, iesita pa zodu. Seja paguva pašauties sāņus, un sitiens neizdevās.

Tai pašā brīdī kaut kas ciets un smags ietriecās zem labās lāpstiņas. Apgriezies uz vietas, Maksis gandrīz nokrita, taču atlēca, kaut arī katra ieelpa tagad bija sāpīga. Cilvēkam ar garo ādas mēteli ap plaukstu bija apjozti tērauda skavas asie dzelkšņi.

-   Ak tu, kuna! - Maksis aizsmacis izdvesa. Viņš it kā grasījās atlēkt vēl, taču nobremzēja un viņam pakaļ lecošais Stiprinieks uzdūrās uz graujoša trieciena pa zodu, no kura momentāli zaudēja samaņu.

Maksis pagriezās. Garā mēteļa īpašnieks stāvēja viņa priekšā, nedaudz pieliecies un izstiepis uz priekšu neapbruņoto roku. Viņš darbojās pietiekami prasmīgi un, bez šaubām, zināja par «pieejamo priekšmetu» noderību. Kar- danova spēki sāka zust.

-   Tinies projām - nositīšu! - pēc iespējas draudīgāk viņš sacīja. Arī tā bija viena no Speca mācītām viltībām: drauds ir nespēka ierocis. Ja tu tiešām vari tikt galā ar ienaidnieku, tad tas arī jādara, bet nav jādraud velti.

Taču notika brīnums, un viltība iedarbojās. Cilvēks ādas mētelī pēkšņi izstiepās, drūmi nočāpstināja lūpas, iebāza kabatā roku ar dzelksni un pagriezies ātri devās uz džipu, nekādu vērību neveltīdams nekustīgajiem pāriniekiem.

Kāda pirksti no aizmugures ieķērās mēteļa rokā, Maksis strauji pagriezās un paguva aizkavēt sitienu - tā bija Maša.

-   Neviens neatver, neviens! Es gan klauvēju, gan zvanīju, gan kliedzu… Ātrāk iesim mājās!

-Tūlīt, tūlīt…

Maksis atspiedās pret sienu. Viņam drebēja kājas tāpat kā viss ķermenis, lauza mugurā.

«Kaut nebūtu plīsusi riba,» viņš nodomāja.

Viņa nesenie pretinieki pamazām atguvās un, viens otru pieturēdami, devās uz džipu. Neveikli tajā ierāpās, durtiņas aizcirtās, un motors sāka darboties. Mašīna izgriezās un aizbrauca.

Tai pretī nāca municipālās milicijas izkrāsotā volga, mašīnas izmijās, un volga apstājās blakus Maksim un Mašai. Pa vaļējo logu paskatījās jauniņš leitnants.

-   Vai šeit bija kautiņš?

-    Bija. - Maksis pamāja. - Viņi nupat aizbrauca ar džipu. Jūs ar viņiem satikāties.

-Ā, tad redz, kā… - Leitnants uz brīdi pieklusa. - Vai jūs viņus pazīstat? -Nē.

-   Vai mašīnas numuru iegaumējāt?

-    Kāda jēga to iegaumēt! - Maksis saērcināti noteica. - Panāksiet un ieraudzīsiet. Viņu pēdas vēl nav izgaisušas!

-   Panāksiet… Tas nav tik vienkārši. Un ja viņi sāk šaut?

Arguments bija dzelžains. Maksim vairs nebija ko teikt,

viņš tikai noplātīja rokas.

Leitnants kļuva ņiprāks.

-   Tātad - jums pret viņiem nav pretenziju.

-   Man vispār ne pret vienu nav nekādu pretenziju. Lai gan pamata pretenzijām ir vairāk nekā vajag.

Neatvadījies viņš pagriezās un, paņēmis Mašu pie elkoņa, aizgāja uz mājām.

Seksu nācās aizstāt ar ārstēšanos. Maksis gulēja uz vēdera, bet Maša uzmanīgi taustīja sasisto vietu un nosprieda, ka riba nav lauzta.

-    Tūlīt pieliksim aukstumu, tad es uzlikšu joda plāksteri…

-    Bet vai dēles vairs neliksi? - Maksis pajokoja, nenojauzdams, ka nesen liktās dēles izglāba viņam dzīvību.

-   Nezinu, kāpēc mums katru mīļu dienu ir viens un tas pats, - Maša sacīja. - Sākumā kaušanās, pēc tam - ārstēšanās… Bet nu kaujies gan tu lieliski!

-   Ja tā turpināsies, tad es ātri atjaunošu bijušo formu.

-   Un atradīsi miljons dolāru?

-   Ak! Pasniedz man telefonu!

Nedaudz atbalstījies uz elkoņa, Maksis uzgrieza numuru. Klausuli pacēla gandrīz tūlīt.

-   Veretņevs klausās.

-   Aleksej Ivanovič, tas esmu es.

-   Kas meklē, tas atrod, - Zilonis apmierināti noteica. - Ko tad tu nozudi? Nāc šurp pie manis, ir darbiņš.

Maksis nopūtās. Sāpes bija mazinājušās, taču vēl nebija pavisam norimušas.

-   Nevaru. Mani piesita kaut kādi nelieši - guļu ar kompresi. Taču arī man ir kaut kas pārrunājams. Varbūt piebrauksiet pie manis?

-   Labi. - Veretņevs nesāka strīdēties. - Saki adresi.

-   Ļeņina prospekts 154, 38. dzīvoklis, sestā ieeja.

-   Labi. Gaidi pēc pusstundas.

Maša, mīklaini smaidīdama, piegāja pie gultas. Viņa bija pārģērbusies mājas rītakleitā un paguvusi novilkt dūmakainās zeķbikses. Kailās kājas bija izaicinoši baltas.

-   Vai ar šo Ivanoviču tu meklēsi apslēptos dārgumus? Ļoti labi. Bet pagaidām es tevi pamasēšu.

Viņa jāšus apsēdās viņam uz muguras un sāka mīcīt viņa plecus. Maksis sajuta karsto un miklo starpeni uz savas jostasvietas un saprata, ka meitene ir novilkusi arī biksītes.

-   Vai tas būtu joda plākstera vietā? Patiesi - netradicionāli…

-   Vai tev ir iebildumi? - Maša painteresējās, viņas balss bija piesmakusi, un, atbildi nesagaidījusi, sāka slīdēt ar apakšējo ķermeņa daļu pa mugurkaulu: augšup - lejup, atkal uz augšu un atkal uz leju. Viņas gurni kustējās jūtami enerģiskāk par roku pirkstiem, kas ņurcīja saspringto plecu. Tas neradīja šaubas par to, kura masāža ir galvenā un kura - atbalstošā.

Maksis atslābinājās, saspringtais ķermenis pamazām kļuva mīkstāks. Atmiņā iespiedušās figūras, kas viņu bija ietvērušas noslēgtā lokā pie pašas mājas, zaudēja savu aprišu noteiktību un kusa, pārvēršoties par gaistošu miglu.

-   Kur tev sāp? - aizlūstošā balsī Maša pajautāja. - Šeit? Vai šeit?

-   Nedaudz augstāk… Un - pa labi… - Ari viņa balss bija mainījusies.

Karstā miesa pārvietojās vajadzīgajā virzienā. Vēl nesen tur atradās ledus. Vai nu temperatūras kontrasta, vai citu iemeslu dēļ, taču sasitums pārstāja sāpēt - radās sajūta, ka sievietes iekšējais siltums caurspiež muskuļu slāni un nogludina bojātos audus. Turp - atpakaļ, turp - atpakaļ… Ritmiskās kustības, kas uz ādas atstāja lipīgo un slī- dīgo eļļojumu, zemapziņā modināja kaut kādas neskaidras atminas.

-   Vai šeit? Ja? Šeit? - Maša čukstēja, paatrinadama kustības, un viņas nagi plēsīgi ieķērās Makša plecos.

Viņš atbildei mēģināja pakustināt muguru, taču tas neizdevās - nācās gulēt nekustīgi. Tomēr Maša pati tika galā - nepagāja ne minūte, kad viņa, vāri iekliegdamās, saspieda ar gurniem viņa sānus un nokrita ar seju kā aizšauta jātniece uz sava zirga krēpēm. Vētrainā elpa kutināja Kardanova pakausi, zīdainie mati pārklāja viņa galvu. Viņš zināja, ka itin drīz jātniece atgūsies un vedīs viņu uz otro cēlienu. Bet pēc tam - uz trešo un turpmākajiem. Maša bija viegli uzbudināma, izdomas bagāta un neapmierināma. Tā arī notika.

-Tagad tu…

Viņa novēlās no Makša muguras un atmetās blakām. Viņš pagriezās un apskāva lokano ķermeni.

-   Kāpēc tu nenovilki rītakleitu?… Un krūšturi?…

-   Tā ir interesantāk… Ja gribi - pats novelc…

Pēc asās kustības viņš ievaidējās.

-   Baidos, ka es vēl neesmu formā…

-   Tad - sešdesmit deviņi… Guli mierīgi…

Maša strauji pagriezās, un Makša galva nokļuva zem rītakleitas kā bērnībā, kad, spēlējoties zaru būdā, noslēpumainā krēsla radīja pilnīgu atsvešinātības ilūziju no apkārtējās pasaules. Taču tagad viņam vajadzēja gaismu un viņš atmeta vieglo audumu. Tieši viņa sejas priekšā balsnīja apaļas gūžas un noskūtās, saspringti uzbriedušās ādas krokas ar izspīlēto sārteno miesas graudiņu. «Kā krabis «Arkādijā»,» pazibēja nerātna doma.

Krokas tuvojās, vai nu paklausīdamas viņa roku nekontrolētai kustībai, vai atminot vēlēšanos, vai vienkārši sekojot detaļās izstrādātai programmai, un viņš, tiecoties pretī, i ieķērās ar lūpām maigajās, slīdīgajās krokās.

Maša ievaidējās un atkal sāka slīdēt turpu - šurpu, virzīdamās no pieres līdz zodam, miklums pārklāja seju, gludie baltie gurni cieši aptvēra viņa galvu, bet neskaidrās atmiņas beidzot kļuva konkrētas. Tikai atmiņās kājas bija

melnas un muskuļotas, gļotām bija asa svešķermeņa smaka, un miesa bija nokaitēta, sāļa un pilnīgi pretdablga…

Borshana. Diktatora - cilvēkēdāja Mulai Džubas mie- sassardze. Viņa faktiski viņu tādā veidā izvaroja sava saimnieka un daudzo kalpotāju acu priekšā.

Varbūt sāpes mugurā, bet varbūt tik nelaikā uzpeldējušās atmiņas viņa mīlas kvēli pazemināja līdz nullei. Pa to laiku Maša drudžaini mēģināja tikt galā ar viņa bikšu rāvējslēdzēju. Maksis atradās uz apkaunojoša zaudējuma robežas, taču meitene atkal apmierināti novaidējās, bet pēc minūtes pie durvīm pieklauvēja.

-   Kas tur? - Maša satraucās, pielēca kājās un sakārtoja rītakleitu. -Ā… tavs mantu meklētājs… Gluži nelaikā!

Maksis ar grūtībām piecēlās, pārvilka ar plaukstu pār lipīgo seju un aizslāja uz vannas istabu.

-   Atver viņam durvis, tikai pajautā - kas? Bet es pa to laiku nomazgāšos…

Kad viņš iznāca, Veretņevs jau vilka nost no platajiem pleciem respektablo garo mēteli, bet Maša, viesmīlīgi smaidīdama, runāja parastās laipnās muļķības, kas ir tik raksturīgas pirmajos iepazīšanās brīžos. Pēc viņas sejas nevarēja uzminēt, ar ko viņa pirms dažām minūtēm bija nodarbojusies.

-   Sveiks, Maksīt! - Zilonis sniedza Kardanovam smago plaukstu. Smaidīt nepieradušo lūpu kaktiņi nedaudz pavil- kās uz augšu. Cilvēks, kurš labi pazīst Veretņevu, varētu noteikt, ka viņš ir ļoti priecīgs par tikšanos.

5. nodaļa

Spēja nogalinat

Diezgan nolietotais «Opel Frontera» piebremzēja klusajā ieliņā, kur vēl nebija paspēts ievilkt elektrisko apgaismojumu un ierīkot trolejbusu vadu stiegrojumu. Rinats Šalibovs sēdēja priekšā blakus Stipriniekam. Viņš bija sadrūmis kā lietus mākonis.

-   Jāpērk kārtīgs vāģis, tad nekas nebūtu noticis! Bet tagad mūs noturēja par ķēpaušiem.

-   Un kur lai ņem naudu? - Stiprinieks atcirta. - Nekas, mēs viņam krietni sadevām! Zinās, kur ir ķēpauši un kur to nav!

-   Idioti! - Rinats saniknojās. - Vai tad mēs viņu piekaut braucām? Kāpēc «objektu» nesaņēmāt? Pārāk vārgi bijāt? Spēcina pietrūka?

-   Kā nu ne? - no aizmugures norūca Lokanais. - Stiprinieks nostājās pozīcijā, muļķadesa, es domāju - nu viņš to ņems priekšā, bet viņš nostājies un stāv kā statuja…

-   Pats tu esi muļķadesa! - Stiprinieks aizsvilās. - Ja tu nebūtu pazaudējis baloniņu, mēs viņu viens un divi būtu nolikuši pie vietas!…

-   Abi aizverieties! - Rinats pārtrauca strīdu. - Klusu!

Viņš jau sāka spiest Atamanova numuru, juzdamies kā

cilvēks, kurš ir iekritis mēslu bedrē, ar grūtībām izkārpī- jies laukā un tagad spiests rādīties acīs pie galda līksmojošai kompānijai. Vairāk par visu Rinats gribēja atgriezties Ļeņina prospektā ar 12. kalibra «remingtonu» un ar dažiem karteču kūļiem sašķaidīt šo nolādēto Kardanovu gabalos.

Kad bija atlikusi pēdējā nospiežamā podziņa, Rinats piespieda atvienojuma signālu.

Ziņojumi nakts laikā par neveiksmi neveicina kāpšanu pa dienesta kāpnēm. Arī veselību neuzlabo.

Viņš ātri uzspieda citu numuru.

-    Tatarin? Paņem dažus puišus un brauc pie manis. Pieraksti adresi…

* * *

Parasta piecstāvu blokmāja, parasta piemēslota kāpņu telpa, parastas noplukušas durvis ar daudzkārtēju slēdzeņu maiņu pēdām. Aiz durvīm izmisīgi džinkstēja zvans. Tas nebija apklusis vismaz piecas minūtes, jo Kļevecs neatņēma resno pirkstu ar īsi apgriezto nagu no nobružātās pogas.

-    Varbūt neviena nav? - Fokins drūmi painteresējās. Viņam derdzās ķemmēt Maskavas kriminālās padibenes, derdzās vilkties no migas uz migu, derdzās žēlīgais pelēcības un trūkuma zīmogs dzīvokļos, uz mēbelēm un cilvēkiem - piedzērušiem, apdullušiem vai sadurstītiem, kas apdzīvoja šo specifisko pasauli.

Nodarbodamies ar liela mēroga valsts un ekonomiskajiem noziegumiem, viņš nekad nebija saskāries ar tik mazvērtīgu cilvēcisko materiālu, toties Kļevecs še jutās kā zivs ūdenī.

-   Tūlīt paskatīsimies, - viņš norūca un, soli atkāpies, asi iespēra ar zābaku pa durvīm tuvu slēdzenei. Iekrakšķējās daudzreiz lāpītā vieta, un durvis atvērās.

-   Nekustēties! - Kļevecs ierēcās un iebrāzās iekšā.

Fokins sekoja. Pienākumus viņi bija sadalījuši jau laikus - pretizlūkošanas darbinieks pārbaudīs virtuvi un palīgtelpas, lai nevienu neatstātu aizmugurē.

Netīrajā un nolaistajā tualetē neviena nebija, arī krāmiem piebāztā vannas istaba bija tukša. Virtuvē pie plīts stāvēja diezgan plecīgs puisis vienās apakšbiksēs, viņš nesaprātīgi blenza uz ielauzušos majoru ar pilnīgi tukšām acīm un turpināja maisīt nokvēpušā bļodiņā biezu, brūnganu viru. Sev par nelaimi, viru viņš maisīja ar nazi.

Bāc! Fokina atsperīgā plauksta uzgāzās puiša sejai, noslaucīja viņu zem palodzes, bļodiņa apgāzās, vira izlija ugunī,

sāka šņākt, pa virtuvi sāka ložņāt smacējoši dūmi. Ar kāju aizspēris nazi zem plīts, Fokins izslēdza gāzi, uzslēja neveiksmīgo kulināru kājās un aizvilka uz istabu. Tas nepretojās. Liekas, viņš vispār nesaprata, kas notiek, - viņa apziņa lidinājās patīkamā un brīnišķīgā pasaulē tālu prom no žēlīgās migas.

Viss dzīvokļa iekārtojums, spriežot pēc visa, bija atvilkts no izgāztuves: milzīgs skapis ar izlauztām durvīm, izgulēts, nospeķots dīvāns un dārza soliņš. Uz dīvāna, pievilkusi ceļus pie zoda un apņēmusi tos ar rokām, sēdēja pilnīgi kaila piecpadsmitgadīga meitene. Viņa trauksmaini paskatījās uz ienācējiem un, smaku saodusi, jautāja:

-    Kas, dzira piedega? Ko tu, Korma? Pavisam sadega?! Visa!?

Pēdas viņai bija izvērstas, un pretī stāvošais Kļevecs, acis nenovērsis, vēroja atklāto ainu.

-    Kur ir Tatarins, es prasu? - spriežot pēc toņa, viņš šo jautājumu neuzdeva pirmo reizi, taču meitene viņu, redzams, nedzirdēja. Viņa neievēroja arī opera nekautrīgo skatienu - viņai vispār bija viens pīpis par nepazīstamajiem, kas bija ielauzušies. Viņu satrauca pavisam kas cits.

-   Vai patiesi tu visu sadedzināji, mērgli?!

Skapja durvis pavērās, šķirbā izspraucās kaila roka ar pistoli, kas tēmēja Kļeveca mugurā. Uz parastā, ikdienišķā fona tas bija negaidīti un nereāli kā šausmu filmā, kur vislielāko efektu panāk tieši ar kontrastu starp pierasto un ārkārtējo. Opers nemanīja briesmas, bet Fokina rokas bija aizņemtas - ar labo kā ar knaiblēm viņš spieda Kormam kaklu, bet ar kreiso turēja viņa plecu.

Roka ar pistoli spraucās arvien tālāk, manāmi drebēdama it kā no rādītājpirksta noslogojuma. Asi izlocījies, Fokins kā vesera metējs ar visu spēku meta Kormu uz priekšu. Tas, bezmērķīgi vicinādams rokas, pārlidoja pāri istabai un ar skaļu troksni ietriecās skapja durvīs, tās iesitot atpakaļ vietā. Atskanēja kauciens, pistole nokrita uz grīdas. Kļevecs strauji pagriezās.

Pēc brīža stūrī ar vienu roku sienu sakņupis balstīja nenosakāma vecuma kails subjekts. Viņa otra roka kā pletne nokarājās gar kaulaino ķermeni. Kļevecs stāvēja blakus un apskatīja pistoli.

-   Esi sācis ar ieročiem spēlēties, Tatarin? - viņš painteresējās. - Un kam tev tas ir vajadzīgs?

-  Tā ir gāzes pistole, - slinki kulstot mēli, subjekts atbildēja. Viņš acīm redzami bija narkotiku iespaidā.

Korma kā mēnessērdzīgs lēni rausās kājās, nedroši taustīdams galvu.

-   Vai tad tev ir licence gāzes pistolei? - majors turpināja interesēties un izņēma aptveri. Tad iesvilpās: - Bet tās taču ir kaujas patronas… Arī stobrs ir izvirpots! Varēji mani nošaut, maitasgabals!

-   Ko tu, priekšniek! - Tatarins satraucās. - Es pat n-ne- domāju!

Meitene piecēlās kājās un gribēja mesties virsū Kor- mam.

-   Ko tu man, lops, solīji?! Par ko tad es jums devu?! Tūlīt nodošu mentiem ar visām parpalām!

-Aizveries…

Kormas sejā parādījās saprātīga izteiksme, kas tūdaļ pārtapa neapmierinātībā. Atgriešanās realitātē izrādījās nepatīkama.

-   Tā nu iznāk, ka tu, Tatarin, esi iekritis! - Kļevecs turpināja savu domu. - Ieroči, narkotikas, mazgadīgā… Un kur tu biji četrpadsmitajā vakarā?

-  Tas ir - kad? - Tatarins piesardzīgi saspringa. Un tūlīt atslābinājās.

-   Es tikai vakar iznācu no slimnīcas… Infekcijā gulēju… ar dizentēriju… Pārbaudiet, lūdzu! Bet stobrs nav mans, un cik šai sīkaļai ir gadu -'nezinu… Un vispār - ko jūs man piesienaties? Ko es jums tādu esmu izdarījis?

-   Nu, neko, - Kļevecs samiernieciski noteica. - Sajaucām tevi ar vienu citu… Kurš vēl te ir ar tādu pašu iesauku kā tev?

-   Daudzi… Sjomka Tatarins… Arī vienaci Mišku reizēm tā saukā… Vaflers arī sevi par Tatarinu dēvē. Vai es par visiem varu atbildēt?

-   Nebaidies, - Kļevecs viņu mierināja, pogādams nost no jostas portatīvo rāciju. - Katrs auns karājas aiz savas kājas! Tu atbildēsi tikai par sevi… Tūlīt iesim uz virtuvi, es ar tevi noturēšu profilaksi, lai tu zinātu, kā uz cilvēkiem tēmēt…

Pēc pusstundas atbrauca operatīvais un vietējā milicijas iecirkņa inspektors. Nodevuši tiem aizturētos, Fokins un Kļevecs izgāja ārā.

-   Tev ir laba reakcija, paldies, - Kļevecs tencināja. - Varēju dabūt lodi mugurā pilnīgi ne par ko…

-   Mēs kaut kā pa pašām padibenēm meklējam, - Fokins teica, dziļi ieelpodams tīro, salto gaisu.

-   Šķiet, ka kauss pret dibenu ķeras un skrāpē…

-   Parasta lieta. Agrāk teica, ka nabagie ir kriminālās izmeklēšanas, bet bagātie - sociālistiskā īpašuma sargātāju klienti…

Kļevecs kaut ko atcerējās un iesmējās.

-   Bija arī cits variants: ar tiem, kas ar dzīvi ir apmierināti, nodarbojas īpašuma sargātāji, bet ar tiem, kas nav apmierināti, - VDK…

-   Abu jau vairs nav, - Fokins neapmierināti atsaucās. - Bet mēs tikai gramstāmies pa padibenēm. Tas Tatarins diezin vai būs pagrimis narkomāns.

-   Nesaki neko, visādi mēdz būt. Narkomānu par mazu naudu jebkurai lietai var noalgot. Bieži tā ari dara. Bet tas, ka meklējam padibenēs… Ar viņiem ir vienkāršāk. Man ir daži fīguranti ar tādu iesauku, bet viņi ir no asajiem. Ārzemju mašīnas, likumīgi ieroči, visādi papīri - gan deputāta palīgs, gan prefekta padomdevējs, gan valdības konsultants… Pamēģini tikt tiem klāt! Tur jau bez sankcijas durvis ar kāju neizsitīsi - švaļi vienmēr visapkārt, apsardze, advokāti… Ari durvis - bruņotas. Vai ne tā?

Fokins klusēja. Kļevecam ir taisnība par visiem simt procentiem. Gan milicija, gan pretizlūkošana, gan prokuratūra karo ar nabago noziedzību. Ja cilvēka personīgais īpašums ir pārāks par vesela resora gada budžetu, tad viņi nav spējīgi ar to tikt galā. Un atspēlējas - pret sīkaļām.

-   Pa desmit dzīvokļiem katram, šitiem maitām, mājas, vasarnīcas, bērni mācās Amerikā… - majors iekarsa. - Bet es ar ģimeni dzīvoju mazgabarīta dzīvoklītī, desmito gadu stāvu rindā! Meita beidz skolu, bet kur es viņu iekārtošu? Jebkurš institūts ir vai nu oficiāli par maksu, vai jādod kukuļi! Bet kur tiem ņemt naudu? Šai nabadzībā?

-   Cik tev ir gadu? - Fokins jautāja.

-    Trīsdesmit astoņi. Divi ordeņi, medaļu kaudze. Jau trešo gadu esmu tajā pašā pakāpē, amatā neliek… Lai nu būtu, velns ar viņiem…

-   Kas notiks ar šiem? Ar Kormu, Tatarinu, skuķēnu? - Fokins jautāja, lai mainītu sarunas tematu.

-   Ar skuķīti - nekas. Varbūt kāds seržants ar viņu paspēlēsies, un viss, - opers nemulsdams paskaidroja. - Bet ar tiem diviem - kā nolems. Vienu palaidīs par liecinieku, otru par «vilcēju» - gadus četrus viņam pielasīs. Par narkotikām un ieroci. Par to, ka mērķēja, viņš jau saņēma… Kādēļ tā prasi?

-   Tāpat.

Taču Kļevecs saklausīja sarunbiedra balsī nievājošu toni.

-   Tu gribi teikt, ka bandītus ar automātiem palaiž, bet narkomānu par pārtaisītu gāzes pistoli sodām pēc pilnas programmas? Tā tas arī ir.

Viņš smagi nopūtās.

-   Arī jūs visādus sīkaļas sodāt, bet uz lieliem bosiem tikai trinat zobus. Lai gan agrāk varējāt jebkuru aiz pautiem paņemt. Laiks ir cits. Vai ne tā, ko?

-   Tā ir, - Fokins pamāja. - Taču ilgi tas nevar turpināties, šis laiks. Agri vai vēlu tas beigsies. Tikai… attiecībā uz tiem draņķiem, kuri Natašku…

Viņš nošņirkstināja zobus.

-   Viņus šis maucīgais laiks neglābs! Es viņus aizsniegšu, lai kur tie būtu! Ja tu man šajā lietā palīdzēsi - paldies!

-   Palīdzēšu. Es taču teicu - palīdzēšu. Mēs pašreiz runājam ne kā likuma kalpi, bet kā cilvēki. Bet taisnīgumam starp cilvēkiem ir jābūt vienmēr. Un nav svarīgi, vai tas ir likumīgi vai pretlikumīgi!

Fokina krūtīs uzjundīja siltas jūtas. Atturīgi pasmaidījis, viņš pastiepa roku. Kļevecs sniedza savējo. Divi milzīgi, pie sentimenta nepieraduši vīrieši ilgāk nekā parasti paspieda viens otra roku.

-   Vai negribi ieskriet pāris bāros, kur šie asie sūdabrāļi lasās? - Kļevecs jautāja. - Tiešām pietiks pa padibenēm rakņāties.

-   Nevaru, - ar nožēlu atbildēja Fokins. - Man uz rītdienu jāsagatavo aizturēšana.

-   Vai patiesi - spiegs? - Kļevecs ironizēja.

-   Visīstākais, - pretizlūkošanas darbinieks nopietni atbildēja.

Atgriezies savā kabinetā, Fokins caurskatīja savāktos materiālus. Nekādu ziņu par Kardanovu, Ostapenko vai Ivanovu neizdevās iegūt. Šie cilvēki nebija piedzimuši, nebija pierakstīti, nebija saņēmuši pasi un autovadītāja apliecību, nebija stājušies uzskaitē kara komisariātā, nemaksāja nodokļus, neārstējās poliklīnikās, neapdrošināja īpašumus, nelika naudu krājkasē un nesaņēma kredītus… Oficiāli - viņu nebija.

Toties telefons, pa kuru bija zvanījis daudzsejainais neredzamais, izrādījās pilnīgi reāls. Tāpat - tā īpašniece.

Marija Jevgeņjevna Smuļova, divdesmit deviņi gadi, bijusī stjuarte, neprecējusies, nav tiesāta, operatīvajā uzskaitē nav uzņemta. Līdz nesenam laikam viņai bija pastāvīgs mīļākais, pašreiz dzīvo viena. Pirms dažām dienām pie viņas parādījās vīrietis, kuram ir Kardanova pazīmes, un tūlīt situācija ap viņu kļuva saspringta: divi kautiņi pagalmā, viens pēc otra, nepazīstama cilvēka vizīte - viņa personību vēl tikai skaidro, kaut kādi krimināli tipi, kas novēro māju…

Fokins piezvanīja dežurantam.

-    No rīta man ir vajadzīga ekstrēmās reaģēšanas grupa. Sešos nulle nulle gaidu grupas komandieri instruktāžai.

* * *

Maša aizgāja gulēt, Maksis un Veretņevs iekārtojās virtuvē. Maksis, sānu pieturēdams, izņēma no bāra «Džeka Kolsona» pudeli, neveikli aizgāja līdz ledusskapim pēc ledus.

-    Pa muguru? - noprasīja pieredzējušais Zilonis. - Ar koku?

-Ar kasteti. Trīs. Pēc gājieniem - profesionāļi.

Maksis salēja glāzēs viskiju, sameta diezgan daudz ledus.

-   Mēslu vaboles, ne profesionāļi. - Veretņevs nicinoši saviebās. Trīs pret vienu, bet savu darbu nepadarīja.

-Arī taisnība…

Kardanovs saskaloja glāzi. Viņam patika, kā ledus gabaliņi saskandinās, tie lēni kusa, atdzesēdami un atškaidīda-

mi dzelteno četrdesmitgrādīgo šķidrumu, tā vēl labāk bija jūtama tvaicēto miežu garša. Viņš nogaršodams iedzēra mazu malciņu. Miežu garša vēl nebija pietiekami labi izjūtama.

-   Mēslu vaboles, - Veretņevs atkārtoja un, neieslīgdams degustācijas niansēs, nostrēba pusi no savas porcijas. - Kas tad tie bija? Ko gribēja?

Maksis padomāja, paraustīja plecus.

-   Cilvēki no pagātnes. Es nevienu no viņiem nepazīstu. Bet gribēja… mani kaut kur aizvest.

-   Vai tas ir saistīts ar sprādzienu?

Kardanovs atkal paraustīja plecus.

-   Varbūt - atriebība? Autobuss uzlidoja gaisā mana čemodāna dēļ.

-    Diezin vai… Ja atriebība - kāpēc kaut kur vest?

Iesēdinātu lodi, un viss. Starp citu - kam bija jābūt tajā velna čemodānā?

-   Naudai. Loti lielam daudzumam naudas.

Veretņevs izdzēra savu viskiju.

-   Bet izrādās - tur bija bumba… Kā tur mans vāģis?

Viņš piecēlās, piegāja pie loga, piespiedās ar seju stiklam un norobežojās ar plaukstām.

-   Kaut kāds tips pastaigājas ar suni jau gandrīz stundu. Tādā salā. Savādi.

Aleksejs Ivanovičs atgriezās savā vietā, pagrozīja tukšo glāzi ar pusizkusušajiem ledus gabaliņiem. Maksis gribēja vēl ieliet, bet Specs glāzei pārsedza plaukstu.

-   Vai degvīns ir? Parastais krievu šņabis?

Maksis izņēma no ledusskapja iesāktu pudeli «Stoļična- ja», sataustīja žāvētas desas gabalu, nogrieza maizi. Degvīns prasīja uzkožamo, skābētus tomātus, tostus, glāžu šķindoņu un atklātību. To, ko neprasa ne viskijs, ne džins, ne konjaks.

Veretņevs ielēja sev pusi glāzes, izdzēra, nokrekšķinājās, paoda maizi un piekoda desu.

-   Tā, redz, pavisam cita lieta, - viņš apmierināti secināja. Un negaidīti jautāja: - Bet kur ir tas čemodāns ar naudu? Un kāpēc tie ir divi vienādi ar tik dažādu saturu?

Maksis paraustīja plecus trešo reizi.

-   Es taču strādāju PSKP CK īpašajā ekspedīcijā par speciālo kurjeru — vedu mūsu stulbo naudu mūsu draugiem ārzemēs. Pēdējais lidojums iznāca deviņdesmit pirmā gada augustā. Es, kā vienmēr, saņēmu čemodāniņu, iesēdos lidmašīnā, bet to atsūtīja atpakaļ…

-   Iznāk tā, ka tu vedi nevis naudu, bet bumbu?

-   Tā iznāk…

-   Un kas tev iedeva čemodānu šai reizē? >

-    Vienmēr deva Jevsejevs, CK atbildīgais darbinieks. Viņš vadīja ekspedīciju…

-   Un ari tai reizē viss bija tāpat kā vienmēr?

-    Domāju, ka bija tāpat. Lai gan… Nāca kaut kāds eksperts no izlūkošanas, jautāja par Borshanas diktatora

pili, par pieņemšanas telpas lielumu, sienu materiālu, mēbeļu izvietojumu un tamlīdzīgi… Nu, kuņas! Viņi aplēsa, ka var novākt Mulaju uz manas ādas rēķina!

-    Bandinieka upurēšana - parasta lieta. - Veretņeva acis pieiniedzās.

Viņš domīgi paraudzījās uz Maksi, pavirpināja pirkstos tukšo glāzi. Brītiņu klusēja.

-   Te pat nav ko domāt, - viņš beidzot sacīja. - īstais čemodāns ir pie tā kuņas dēla. Pie Jevsejeva. Cik daudz tur vajadzēja būt valūtā?

-   Aptuveni miljons zaļo. Varbūt vairāk.

-   Normāli! - Veretņevs pat iesvilpās.

Iestājās klusums. Maksis lēni sūca viskiju, Zilonis dzēra degvīnu. Dažādi dzērieni, nesavienojamas tradīcijas… Viņi nesaskandināja un neteica tostus. Veretņevs atkal paskatījās pa logu.

-Tas, ar suni, joprojām pastaigājas… Nu labi, tā ir viņa darīšana. Pie reizes - arī manu mašīnu pasargās… Bet ko tu šodien darīji?

-   Meklēju darbu. Gribēju iekārtoties apsardzes dienestā. Taču nekur neņem.

-   Starp citu, par darbu. - Veretņevs paberzēja deniņus. - Es tā dēļ arī atbraucu. Par tevi interesējas mūsējie. Centrs. Šķiet, ka grasās tevi atjaunot dienestā.

-   Kas tad nu pēkšņi lēcies? - Maksis bija pārsteigts.

-    Nezinu. Dienā pie manis bija atbraucis leitnants no Jaskeviča - viņš kūrē Rietumeiropu. Jautāja, kur tevi var atrast. Es teicu, ka gaidu zvanu. Viņi, visticamāk, ir uzsē- dušies uz līnijas un tagad zina adresi.

-   Nu ko… Piedāvās - paskatīsimies.

Pēc diviem naktī aiz logiem bija dzirdams motora troksnis, kas pakāpeniski tuvojās. Maksis nodzēsa lielo gaismu un ieslēdza halogēna gaismekli, kas bija novietots zemu virs galda. No virtuves loga neko neizdevās ieraudzīt.

Maksis iegāja istabā, kuras logi bija mājas pretējā pusē. Apgāja apkārt gultai ar klusi elpojošo Mašu. Asi smaržoja

viņas smaržas. Viņš piegāja pie loga. Tumsā gandrīz neatšķirami, pie iebrauktuves pagalmā stāvēja divi džipi ar izslēgtiem lukturiem - uz pulētajām mašīnām atstarojās vientuļa luktura gaisma. Mašīnas sakustējās un nobrauca aiz transformatora būdiņas. Motori apklusa.

-   Nu, kas tur ir? - Veretņevs jautāja, kad Maksis atgriezās.

-   Šķiet, ka mani paziņas. Pastiprinata sastāva.

-   Diezin vai vini līdīs dzīvoklī, — Zilonis noteica un iebāza roku aizmugurējā kabatā. - Pagaidīsim rītu, tad varēs labāk saskatīt. Taču - katram gadījumam…

Uz baltā galdauta nogula miniatūrais «frommer-bebi».

-   Vai tava «pildspalva» ir pie tevis?

Maksis pakratīja galvu.

-   Kurakins to paņēma pirms paša sprādziena. Bet kur tā ir tagad…

Zilonis pārsteigumā nogrozīja galvu.

-   Esi pazaudējis slepeno ieroci? Tas droši vien ir dārgs…

-   Kā raķete «Tomahauks». Eksperimentāla tehnoloģija, nākamā gadsimta materiāli. Izgatavoja tikai dažus eksemplārus. Iebūvēts pašiznīcināšanās mehānisms - mikromīna ar radiodetonatoru… Katru reizi to saņēmu pret parakstu…

-Agrāk būtu nonācis tribunāla priekšā bez vārda runas.

-   Tas tiesa, - Maksis piekrita un nožāvājās.

* * *

Slieksnis, aiz kura sākas nabadzība, atradās ap simt metriem no Kazaņas stacijas pie bezmaksas «Zirņu barota- vas». Milzīga betona arka atdala vienu pasaules daļu no otras - aiz šīs arkas ik ritu pulksten desmitos pēc Maskavas laika salasās galvaspilsētas pabiras - cilvēkveida īpatņi. Viņu šeit ir ne mazāk par trim desmitiem, parasti - cilvēki gados ar nodzertām sejām, nokarenām ādas krunkām sejas lejasdaļā un zem žokļiem, ar līkām kājām un griezīgām, apsaldētām balsīm. Tie ir bomži - cilvēki bez noteiktas dzīvesvietas un pajumtes.

Nabadzība tikai no tālienes liekas kaut kas viendabīgs un vienmērīgs. Taču jāiziet tikai cauri arkai un jānokļūst «barotavas» pagalmā, lai pārliecinātos, ka arī bomžiem ir sava «elite» un sava «nomenklatūra». Galvenokārt še tiek baroti Sarkanā Krusta bezmaksas talonu īpašnieki. Kur šādus talonus dod un par kādiem nopelniem, tā daudziem paliek neatminēta mīkla. Talonu īpašnieki čupojas tuvāk pie durvīm - viņiem ir savas intereses, savas sarunas, savs skatījums uz apkārtējo realitāti. Tie, kuriem talonu nav, stāv maliņā, gaida, kad papusdienos pirmējie, lai pēc tam ķertu un nenokavētu savu iespēju. Viss, kas palicis katlos un uz pannas pēc talonu īpašniekiem, tiek izsniegts tiem, kas to vēlas, dzīvās rindas secībā. Desmit, piecpadsmit cilvēkiem parasti pietiek.

Bomzis Zimuha vienmēr stāvēja rindā, talonus viņš bija redzējis tikai pa gabalu, un tas bija likumsakarīgi, jo Zi- muham dzīvē nekad neveicās. Arī šodien, kad no lodziņa, pa kuru izsniedza barību, viņu šķīra ne mazāk par četrām nobružātām mugurām, bija dzirdama raksturīga skrāpējoša skaņa - tas bija kauss, kas skrāpēja katla dibenu. Tūlīt arī atskanēja balss: «Zupa beigusies.» Pēc divām mugurām izbeidzās arī griķu putra. Kad Zimuha piegāja pie lodziņa, platpurnains vīrs kādreiz baltā, tagad - nosmulētā virsvalkā no viņa novērsās un nokliedzās, adresējot sakāmo kādam virtuves dziļumos: >

-   Ļi-i-iza! Vai maize vēl ir?

-   Kur lai tā rastos?… - atskanēja no tumsas.

-   Ari maizes nav. Šodien - viss, - vīrs noteica un aizcirta lodziņu.

Rindā stāvošie atturīgi nolamājās, pačīkstēja un negribīgi sāka izklīst. Zimuha bija vīlies. Vakar no rīta viņš bija notiesājis divus aizkostus magoņu ruletes gabalus, kurus atrada stacijas bufetē, un no tā laika neko nebija ēdis.

Nakts, kuru aizvadīja uz kopējā balkona vēl nepabeigtā namā, spēkus nevairoja - līdz pulksten trijiem Zimuha klausījās sava kuņģa rūkšanā un juta mokošas spazmas, bet pret rītu pieņēmās sals un ne par kādu gulēšanu vairs nevarēja pat domāt.

Zimuha izgāja pagalmiņā un brīdi pastāvēja, domādams, kurp viņam doties.

-   Zim, ejam uz izgāztuvi pameklēt, - pie viņa pleca pieskārās Motja, kuram šajā rītā arī nekas nebija ticis. - Vakar, runā, tur četri «Mazi» esot izkrauti. Ko?…

Nē, uz izgāztuvi Zimuha neies. Tur, protams, ir daudz visādu derīgu drazu - maisītāji vai klozetpodu pludiņi, kurus var «uzsist» večiem, kas tirgojās krāmu tirgū. Bet tieši tajās pašās izgāztuvēs vai katru mīļu dieniņu notiek sadursmes, kas sākas ar parasto strīdu: «Es atradu pirmais!» - «Nē, es!» - bet beidzas ar masveida kautiņu, un lietā tiek likti pat naži. Zimuham tas viss nepatika. Varbūt viņš uzskatīja, ka vēl nav tik zemu kritis.

Viņš izgāja no pagalmiņa un, aizsitis saplēsto boloņas auduma jaku, kas sešdesmitajos gados skaitījās modes kliedziens, bet tagad bija gandrīz sapuvusi un nomelnējusi, aizgāja stacijas virzienā.

Zimuha nosprieda - ja simt soļu laikā neizdomās neko labāku, tad dosies uz preču staciju un sāks izkraut maisus vai iekraut dēļus - darīs to, ko liks. Darbs ir smags, bet citas iespējas iekāst kādus piecpadsmit, divdesmit rubļus, nezogot un nelietojot nazi, nav.

Zimuha gāja un skaitīja, un saskaitīja, liekas, līdz deviņdesmit septiņi vai līdz deviņdesmit astoņi, kad pēkšņi izdzirda pie auss:

-   Kurls esi, vai?…

Viņš apstājās un pacēla galvu. Pie ieejas pārtikas veikalā stāvēja neliels jauns cilvēks melnā jakā. Viņš skatījās uz Zimuhu, un viņa seja bija nopietna, koncentrējusies kā zemniekam, bet rokās viņš turēja iepirkumu maisiņu, ar kuru, redzams, nupat bija iznācis no veikala.

-   Ko stāvi? - viņš uzsauca. - Nāc šurp, saku, nebaidies!

-   Vai es? - Zimuha katram gadījumam noprecizēja, piedurdams ar pirkstu pie krūtīm.

Puisis klusi nolamājās, un Zimuha to taisnīgi novērtēja kā pozitīvu atbildi. Viņš piegāja tuvāk.

-   Vai nopelnīt gribi? - puisis jautāja.

Zimuha kļuva mazliet piesardzīgāks un norūca:

-   Nu… tas jau… Un ko?

-    Ko, ko. Naudu, protams. Palīdzēsi vienu lietu nokārtot. Tas ir uz pusstundu, ne vairāk. Jāpaņem cements… jaunbūvē…

Pa Kazaņas staciju sen klīda leģendas par kaut kāda Pašas bandu, kas nodarbojās ar bomžu ķeršanu un turpmāko viņu pārstrādi par donoru nierēm, liesām un citiem derīgiem orgāniem. Runāja, ka pēc tam, kad franču mediķi kaut kur tur, pie sevis, pratuši piešūt vienam tipam donora roku, tagad tiekot liktas lietā pat ekstremitātes, nekas netiekot izmests. Tas viss, protams, ir muldoņa, Zimuha to saprata. Tomēr mirstība bomžu vidū bija augsta - un ne tikai slimību, aukstuma un kaut kādu iekšējo «attiecību skaidrošanu» dēļ. Viņš pats bija redzējis uz rezerves ceļa ar drezīnu sabraukto īlenu un Babkinu. Savējie to nevarēja izdarīt, bet kāds taču to izdarīja! Un izdarīja vienkārši tāpat - aiz ļaunuma vai ziņkārības.

Šis puisis neizskatījās līdzīgs kaut kādam necilvēkam vai maniakam. Patiešām. Zimuha ieskatījās un saprata - parasts puisis. Nopietns. Arī darbiņš priekš viņa ir nopietns: jāpaņem cements. Mājās droši vien iesācis remontu, liek flīzītes, lai būtu skaisti. Reizēm bomžus palūdz kaut ko aizstiept no jaunceltnes - civilajiem tur nepieklājas ložņāt, tur ir arī netīrs. Klišs pagājušajā nedēļā par klēpi kaut kādu latiņu pussimt rubļu saņēma - tas jau ir īsts bizness.

-   Labi, - Zimuha sacīja. - Cik piešķirsi?

-   Cik došu, tik būs - visa tava, - puisis noteica. - Ejam!

Viņi nogāja divus kvartālus, tad vēl divus, turklāt Zimuha paguva saskatīt viņa maisiņā apmēram trešdaļu vārītas

desas stangas, rupjmaizes klaipiņa pusīti ar iesprēgājušu groziņu un burku ar konservētiem kāpostiem, un… patiesi, tā bija pudele - nulle septiņi, zaļi balta etiķete ar melnu zeltījumu. «Moskovskaja». Zimuhas kuņģis zem jakas skaļi novaidējās - puisis to laikam sadzirdēja un pašķielēja uz Zimuhu.

-   Rīt gribas, ko? - puisis pajautāja.

Zimuha nesāka tielēties un atbildēja tieši:

-   Aha.

Viņi pienāca pie šķērsielas, kas bija piebūvēta ar šķībām, celtniecību norobežojošām sētām ar apmalēm un izkārtnēm: «Restaurāciju veic…», šķērsielas dziļumā bija nedaudz redzama universālveikala «Maskava» stiklotā daļa.

-   Šeit, - puisis noteica, viegli atbīdīdams vienu sētas dēli. Bija redzams, ka viņš šurp nāk nejau pirmo reizi. - Lien iekšā!

Zimuha pirmais izlīda cauri spraugai, puisis viņam sekoja. Te bija vecās Maskavas priekšpilsētas mājas, kuras nezin kas un nezin kad bija cēlis; restaurācija notika ne jau pirmo gadu, bet ne īpaši sparīgi - viss tika atlikts uz «vēlāku laiku», bet pēc Jaunā gada celtnieki salika savu mantību, sakrāva savas pagaidu mājiņas uz vilcēju platformām un nozuda vispār. Māja, pie kuras bija nokļuvis Zimuha ar savu pavadoni, bija aptīrīta līdz pēdējam ķieģelim un apšuvuma dēlim, jumta vietā rēgojās no sniega samelnējuši dēļi, zemē bija celtniecības atkritumu kaudzes. Dziļumā, aiz trepju pārsegumu atlūzām rēgojās raķetei līdzīgā cementa tvertne.

-   Vai redzi? - puisis jautāja.

-   Redzu, - Zimuha atbildēja. - Bet no tā viss cements laikam jau ir aizvests.

-   Nebaidies. Ari mums kaut kas būs palicis… - Puisis » atskatījās uz māju. - Vai šņabi dzersi? Desu ēdīsi?

-   Nu, tas jau… Protams.

-   Dzelzs vecis, - puisis viņu uzlielīja. - Kā sauc?

-   Zimuha.

-   Vai tad tev cilvēciska vārda nav?

-     Ir. Kāpēc lai nebūtu? - Zimuhu pēkšņi pārņēma kauns. - Par Georgu mani sauc. Tas ir - Zora.

-   Tā ir cita lieta. Bet mani sauc Vasīlijs. Tas ir - Vasja.

Tiesa, roku Vasja gan nesniedza. Vienā viņš turēja maisiņu ar pārtiku, bet otru - jakas kabatā.

-   Auksti, - viņš nodrebinādamies teica. - Ejam, Zora, ieņemsim pa simt piecdesmit sākumam. Arī parisi… Lai vējš neaizpūstu.

Tā bija veselīga doma visaugstākajā pakāpē. Viņi iegāja mājas iekšienē, tur bija tikai atkritumi un kailas starpsienas, vienā no istabām stūros bija ne pārāk augsti, no augšas nomīdīti sastingušas javas uzkalniņi. Tur bija redzami makšķerauklu un pirkstu nospiedumi. Zimuha negaidīti atcerējās, ka celtnieki tos sauc par bāciņām.

Vasja apstājās pie vienas no stūra istabām, tur bija salikti nokrāsoti pussapuvuši dēļi. Viņš izņēma no maisiņa avīzi, izklāja to uz dēļiem, nolika burku ar salātiem, desu un maizi. Tad parādījās pudele «Moskovskaja», četrdesmit grādu, ērgļu galvas ar izkārtajām mēlēm uz akcīzes markas bargi blenza uz sāniem. īstu degvīnu Zimuha nebija baudījis jau sen, pusgadu, bet varbūt veselu gadu. Ja cilvēciska žēlsirdība reizēm nonāk tik tālu, lai pabarotu bomzi ar svaigu siltu ēdienu, tad piedāvāt tam pašam bomzim kvalitatīvu degvīnu tā neuzskata par vajadzīgu. Kazaņas stacijā dzēra visbiežāk pašvārītu brāgu (ievārījumu zaga vasarnīcās vai pilsētas pagrabos), reizēm - tehnisko spirtu, no kura mutē sākās krampji, tādēļ daudzi apmira.

Kamēr Zimuha skatījās un priecājās, Vasja paguva sagriezt desu un maizi un tagad ar kabatas nazīti no apakšas skrubināja salātu burciņas vāku.

-   Pagaidi, - Zimuha sacīja. - To dara tā.

Viņš paņēma no Vasjas burciņu, prātīgi nolika uz dēļa un, izraudzījies vajadzīgo punktu uz vāciņa, uzspieda no augšas ar savu aso elkoni. Vajadzīga tikai juveliera precizitāte, bet spēka te nevajag. Vāciņš bez trokšņa ieliecās, malas atsprāga no burciņas malām un atliecās uz augšu.

-   Dzelzs vecis, - Vasja atkal palielīja.

Viņš jau turēja rokā attaisīto degvīna pudeli. Rūpnīcas strādnieki to bija dāsni piepildījuši līdz pašam kakliņam, virspusē peldēja divi sīki burbulīši, kas, pieķērušies viens pie otra, bija līdzīgi ērgļiem uz akcīzes markas.

-   Tātad, Zora, uz iepazīšanos, - Vasja teica. Viņš ieņēma garu malku, uz kakla sāka lēkāt gāmurs. Šķidrums pudelē sāka vārīties.

Tad pudele nokļuva pie Zimuhas, viņš ari iedzēra, degvīnam bija graudu garša un vēl karstas uguns piedeva, viņam pat elpu aizrāva - cik gan tas ir lieliski - īsts degvīns. Viņš nolika pudeli uz dēļa, sabāza mutē maizi, desu un salātus, atcerējās platpurnaino «Zirņu barotavas» darbinieku un mutē papildus iebāza maizi. Un te vēl Vasja piebaksta pie sāniem un rāda atvērtu «Javas» paciņu.

-   Ņemsi?

Gandrīz pilna paciņa, un filtri galos ir sniegbalti, nevis brūni un melni kā izsmēķiem, kurus Zimuha parasti uzlasa no trotuāriem.

Laime - tā taču reizēm ir tik maza un sačokurojusies, un tomēr tā ir laime. Laikam šī bija Zimuhas zvaigžņu stunda, pats laimīgākais bridis viņa klaiņotāja dzīvē. Kuņģī - šņabis, mutē tik tikko spēj ievietoties maize, desa, salāti, un viņa priekšā stāv vēl degvīns un vēl desa, bet, kad viņš to visu sagremos, tad izņems cigareti no paciņas, un tur gandrīz nevarēs manīt, ka kļuvis mazāk.

-    Paldies, - Zimuha sacīja, muļķīgi smaidīdams. Viņš pilnu krūti ieelpoja dūmus un tad tos izpūta. Acu priekšā viss novirmoja, kļuva silti un patīkami. Viņš bija gatavs noskūpstīt šo puisi ar drūmo, zemnieciski nopietno izskatu.

Vasja pamāja, raudzīdamies arā pa logu, - sak, nav par ko.

- Bet cements laikam remontam? - ar nedrošu atraisītību Zimuha jautāja. - Flīzītes, gruntēšana, ja?

Vasja paņēma pudeli, iestūma viņam rokās.

-   Dzer un rij, nepļāpā.

-   Un tu?

-   Es vēlāk.

Labā sirds! Zimuha nelika sevi pierunāt. Otrs malks, trešais. Galvā sāka ripot un skanēt ritentiņi. Apdedzinātā mēle uzstājīgi prasījās pēc sarunas.

-   Arī es taču kādreiz strādāju celtniecībā. Lūk, to pašu milzeni universālveikalu… «Maskava», - Zimuha norija gandrīz nesakošļātu milzīgu desas gabalu. - To mēs cēlām. Somu flīzes palīgtelpās… Caur manām rokām tik daudz kvadrātkilometru ar tām ir izgājuši. Baltas kā Sniegbaltīte. Šīs flīzes toreiz dienā ar uguni… Kvartu par kasti, eh!… Kā tad es plostoju, e-eh… Ko? Kas?

Zimuham pie deguna piesitās caurspīdīgais pudeles kakliņš - dzer! Vasja skatījās caur pieri, virs uzacīm iezīmējās rieviņas. Pats nedzer, nievā, laikam dzert pēc bom- ža… Taču vismaz neko nesaka, neapvaino. Audzināts. Zimuha iebāza dziļi mutē pudeles kakliņu, sajuzdams, kā siltā strūkla viegli ieplūst barības vadā.

-   Ne, Vasja… tu nepareizi uz visu to skaties, teikšu godīgi. Tu esi la-abs cilvēks. Nebozies, Vasjuk, tik ļoti. Es taču to universāl… «Maskava»… ja? Es to cēlu! Gribi, es tev arī tās flī-flīzes izlikšu virtuvē no… līdz pat… Līdz griestiem! Arī vannas istabā, arī tualetē, visur!… Ko? Vasjuk! Man taču ir rokas…- Zimuha ar pārliecīgu uzmanību, rūpīgi mērķēdams, nolika pudeli uz dēļa, pacēla netīrās plaukstas ar izplestiem pirkstiem, skaļi nožagojās. - Zelta rokas! Man ir ceturtā kat-kategorija, Vasjuk!

-   Dzelzs vecis, - Vasja noteica diezgan drūmi.

-   Es tik daudz varu!… Gribi flī-zes? - Zimuha iereibis uzstāja. - Līdz griestiem!

Vasja klusēja. Protams, grib. Kurš gan mūsu laikos negrib flīzes?

-   Tu esi pa-pareizs cilvēks, Vasja. No-opietns. Tu gribi, lai būtu skaisti. Tev ir tik drūma seja. Nevajag, lūdzu. Tu visu pareizi dari. Tev ir ja-jaka. šie džinsi, ja? Dzīvoklis, meite-ene, ja? Viss nopietni. Viss skaisti…

Zimuha pēkšņi saprata, ka tūlīt sāks raudāt, nē - viņš jau raud, sēdēdams ar dibenu uz netīras, zemainas grīdas, kājas pievilcis. Viņš skatās un redz sevi it kā no malas, kā kinofilmā: žēlīgs pusmuļķis, pabira, grausts. Kāpēc agrāk viņš sevi nav redzējis? Lūk, blakus stāv Vasja, Vasīlijs, labs, pareizs cilvēks, kā visi normāli cilvēki, ari skatās uz viņu, uz Zimuhu, un tik vērīgi. Sadrūvējies. Redzams, arī domā, kāds tas Zimuha ir mēsls.

-    Bet es taču vie-ienmēr tāds neesmu bijis, Vasjuk. Es vēl varu… Kā tu. Man arī ir… Meitene. Tas ir… sieva. Siz- raņā ir sieva. - Zimuha sniedzās pēc pudeles, neveikli atkrita uz muguras. Lēni piecēlās, paskatījās visapkārt, atcerējās, kādēļ viņš te ir nokļuvis. Ā, pudele. Zimuha paķēra pudeli pie kakliņa, iedzēra.

-   Tad jau laikam tava sieva Sizraņā dod katram, kuram nav slinkums, - līdz viņam nonāca Vasjas balss. Vasja vairs nebija drūms, pat nedaudz smaidīja, viņam bija sīki zobi, nedaudz nomelnējuši no nikotīna. - Viņa tur drātējas, bet tu šeit par bomzi esi kļuvis, muļķi.

Zimuha atkāra lūpu un klusi atbildēja: -Nē.

Smaids kļuva vēl platāks.

-   Tā ir, ka es tev saku.

-   Nē… nav taisnība. - Zimuha pakratīja galvu, nošūpojās uz nedrošajām kājām. - Tu viņu nepazīsti… Viņa ir tāda… - Viņš pūlējās iedomāties savu sievu, kura dzīvoja tālajā Sizraņā, mājās gatavota ēdiena smaržu, tapetes ar zilajiem zvaniņiem, telpu uzkopšanu svētdienās. Bet degvīns Zimuham nez kāpēc šķita kļuvis negaršīgs un pretīgs. - Viņa ir pavisam savādāka, Vasja… Pavisam. Un vai zini ko?

Zimuha nolika pudeli vietā. Viņš pēkšņi visu saprata. Saprata, kā vajag dzīvot turpmāk un kas ir jādara. Tas bija noticis. Bija nākusi kaut kāda apgaismība.

-   Viss būs citādāk, Vasja! - Zimuha sāka ielocīt pirkstus. - Es atnesīšu ce-ce-mentu. Viens. Es izlikšu flīzes. Di- divi. Dienu un nakti es strādāšu… Līdz visu izdarīšu.

Gludi, šuvi pret šuvi, un ar krītu noslīpēšu. Un tu man samaksāsi naudu, Vasja, vai ne?

Viņš ar kautru cerību paskatījās Vasjam mutē. Sīkie, nomelnējušie zobeļi atklājās divās garās rindās. Vasja plati, labvēlīgi atņirdzās.

-   Piecus taukšķus, - viņš teica.

-    Piecus taukšķus! Tu esi… esi parr-reizs cilvēks! - Zimuha nopriecājās. - Un vai zini ko? Es nopirkšu vēj-jaku. Trīs. Zābakus. Četri. Biļeti uz Sizra-raņu! Pieci! Es taču šo… universālveikalu «Maskava»! Jā, to… es! Pats! Man taču ir cetur-urtā kategorija! Es visu, ko vien vēlies varu uzlikt! Bet Sizra-raņā! Tur darbu ir bez gala! Teikšu - sieva, p-piedod! Dzīvosim tālāk. Labumu iekrāsim… Pieci simti rubļu? Ko, Vasja?

-   Labi, labi, - Vasja pasmīnēja. - Par to arī iedzer. Līdz dibenam.

Viņš sniedza Zimuham pudeli, tur bija vēl krietni pāris malku, Vasjam rokā bija cimds - vai viņš būtu nosalis, vai? Skaidra lieta - nedzer, tādēļ arī nosalis. Zimuha sāka stīvēties: sak, vienam nav glīti, kāpēc tā? Taču Vasjas acis sa- miedzās, piere sakrokojās, seja kļuva ļauna.

-   Dzer, Zora, - viņš noteica, zobus sakodis, un Zimuha kļuva sērīgs - tā iznāk, kad atsakās, nevajadzēja cilvēku apbēdināt.

Viņš paņēma pudeli un sāka dzert. Pēdējā, Zimuha domāja, liedams māgā apdedzinošo indi, goda vārds - pēdējā. Viss. Pie-ietiek. Cements, flīzes, sieva, Sizraņa… Mājas. Tātad dzīve…

Pa to laiku Vasja izņēma no jakas kabatas kaut kādu pildspalvu no tumša koka, pagrozīja to rokās un pasniedza viņam, it kā gribētu uzdāvināt, lai viņš varētu sievai uzrakstīt vēstuli par saviem dzīves plāniem. Pēdējie pilieni tecēja Zimuham uz mēles, pudeles iekšienē atsaucās smalka stiklaina atbalss.

Tad pēkšņi kaklu apsvilināja asa sāpe, it kā viņš būtu norijis stikla gabaliņu. Zimuha ar sāpēs pārvērstu seju atrāva pudeli no lūpām, tā nokrita un aizripoja. Krampji sarāva kaklu, tad slīdēja zemāk, nokļuva līdz pašām pēdām, tā izspiežot no ķermeņa dzīvību kā ūdeni no slapjas veļas.

-  Ahrrr… - Zimuha nogārdzās, ar visu ķermeni pagriezdamies pret Vasju, tai pašā laikā sabrukdams uz zemainās grīdas. Viņš tikai tagad ievēroja, ka arī acis Vasjam ir sīkas, ar tārpu izēstu melnumiņu. Un ļoti vērīgas.

Kājas saļodzījās, un Zimuha nokrita, aizgrūzdams dēli ar cienasta atliekām. Vasja paspēra soli sāņus, lai tas viņu nejauši neaizķertu agonijas laikā. Tad pietupās, rokas atbalstīdams pret ceļiem. Viņš kāri vēroja.

Āda uz Zimuhas pieres nedaudz noraustījās. Acu zīlītes haotiski šaudījās, tad pavērsās uz augšu pret pieri un nomierinājās.

-   Še tev Sizraņa… - Vasja nomurmināja. - Tad nu esam atbraukuši…

Zimuha bija miris. Bultiņa bija iestrēgusi pazodē un droši vien atdūrusies pret kaulu, ārā bija palikusi kāda centimetru gara daļa. Likās, ka tā ir darināta no ledus, tikai pats galiņš bija tumšā metāliskā krāsā kā nedaudz rūdīta adata. Un - ne pilītes asiņu.

Saviks nenoturējās, pataustīja ar pirkstiem tumšo bultiņas galu, taču tūlīt atrāva roku. Bultiņa zaudēja cietību, pārvērtās par kaut ko ziepainu un slīdīgu. Pretīgi…

Saviks sameklēja lakatiņu, rūpīgi noslaucīja pirkstus. Tad, palikdams tāpat tupus, izņēma cigaretes un aizsmēķēja. Viņš pūta dūmus sāņus, uzmanīgi skatījās un gaidīja, kas notiks tālāk.

Ar bultiņu nekas nenotika - kā tā bija izspiedustes, tā arī palika. Taču Zimuha gulēja beigtāks par beigtu, ovālajā lodziņā uz pildspalvas zelta aploces parādījās cipars seši, un pasaule ap Saviku apgriezās kājām gaisā. Vai pareizāk - nostājās viņa priekšā uz četriem atbalsta punktiem.

Pildspalva strādā. Un Saviks var to izmantot. Viņš tik tikko nogalināja cilvēku, bet tagad tup un smēķē. Rokas nedreb, temperatūra nav sacēlusies. Viņš - var.

Bultiņa pamazām kusa kā lāsteka, ārā palikušais gals nolūza un nokrita, ieripodams bedrītē līdzās Zimuhas gā- muram. Saviks pieliecās pie līķa, no kura nāca nemazgātā ķermeņa smagā dvaka. Viņš baidījās kaut ko neievērot un palaist garām.

Bultiņas atlikums pārvērtās bālganās putās, bet arī tās tūlīt iztvaikoja. Ari dūriens ir gandrīz nemanāms. Mazs, iesārts punktiņš uz ādas. Nē, pat ne punktiņš… Tas nobālēja un izzuda acu priekšā. Vispār nekas!

No cigaretes uz līķa kakla pēkšņi nokrita pelnu stabiņš un saira. Saviks to steigšus aizpūta sāņus.

Viss… Ne pelnu, ne bultiņas, ne brūces. Tas tik ir joks! Bet galvenais triks ir tas - ja piekasīga mediķu komisija sāks pētīt bomža ķermeni, tā neko neatradīs! Saviks par to bija pārliecināts simtprocentīgi. Tādēļ ka viltīgā pildspalva ir domāta nevis bomžiem, kuri nevienam nav vajadzīgi, ne ari kiosku turētājiem, kuriem ari nav nekādas vērtības, bet ļoti vareniem un iespaidīgiem cilvēkiem, kuru negaidītā nāve kļūs par galveno ziņu visos televīzijas ekrānos. Un tam, kurš rāda šos trikus, ir droši jāzina, ka to noslēpums tā arī paliks neatklāts!

Saviks piecēlās, palūkojās visapkārt. Piegāja pie loga, paskatījās arā. Neviena nav. Kaut kur tālumā elektriskā balsī nozumēja trolejbuss. Saviks uzvilka pirkstaiņus, pacēla pudeli un sasita to pret sienu. Desa, maize… Tie nav pierādījumi, turklāt klaiņojoši suņi tos droši vien aprīs. Varbūt ķersies arī pie Zimuhas. Jā, nav lemts šim bomzim sākt dzīvi no jauna, atgriezties savā Sizraņā. Toties viņš, Saviks… Viņam priekšā ir jauna dzīve. Tas nu gan ir tiesa. Pārbaudes laiks pagājis.

Saviks iznāca no mājas, izlīda pa caurumu sētā, izgāja uz ielas un bez steigas devās uz metro pa to pašu ceļu, pa kuru bija vedis Zimuhu upurēšanai. Viņš skatījās uz visām pusēm, un viss šķita savādāks, nekā bija pirms stundas. Viss bija mainījies. Viss šeit bija kļuvis viņa. Vai drīz kļūs.

* * *

Lokanajam mutē knakšķēja pa nakti pārkoksnējusies košļājamā gumija.

-   Pietiek žļammāt, - Rinats viņam sacīja. - Aizver rīkli!

Lokanais izspļāva košļeni pa logu un plati kā suns nožāvājās. Stiprinieks gulēja, nolicis galvu uz stūres, un pret Rinatu bija pavērsta muļķīgā seja ar astoņnieku izveidojušām lūpām. Pirms divdesmit minūtēm, kad bija kļuvis pietiekami gaišs, viņi pameta iesildīto pozīciju kaimiņu pagalmā, no kurienes bija redzama sestā ieeja. Tatarins, Bi- toks un Ļahs jau bija tur iekšā, izvietojušies pa stāviem. Otrais džips ar Balto pie stūres stāvēja mājas pretējā pusē pie pirmās ieejas.

Rinats atvēra durtiņas, paņēma rokā sniegu un pabāza Stipriniekam aiz apkakles. Lokainais uz pakaļējā sēdekļa miegaini ieķiķinājās. Stiprinieks strauji sarāvās, izlamājās un izbolīja pret Rinatu mežonīgās, pārsteigtās acis.

-Ā-a?! Kas ir?!

-   Pietiks gulēt, - Rinats teica. - Citādi atkal aptaisīsies.

Viņš izņēma telefona klausuli un piespieda no sniega

slapjo pirkstu pie atmiņas taustiņa.

-   Tatarin?

-   Kas ir? - atskanēja klausulē. - Vai tu, Rinat, dzirdi, vai? Ko?

-   Vai neesi aizmidzis?

-   Te nu gan aizmigsi! Tauta sākusi staigāt, lūr. Es it kā sadales dēlī rakņājos, puiši staigā augšā lejā. Sargājam, dzirdi, vai?

-   Izeju uz jumta pārbaudījāt?

-   Uhu. Kārtībā. Dzirdi, vai?

Šoreiz Rinats bija izdomājis nestandarta shēmu: puiši izvedīs «objektu» pa jumtu un nolaidīs tieši blakus džipam pie pirmās ieejas. Pat ja viņiem nāksies patrokšņot, visa uzmanība būs centrēta uz mājas otru galu.

-   Skaties, nekļūdies…

Tad Rinats piezvanīja Baltajam.

-   Hallo, Baltais, neguli - nosalsi.

-   Viss normāli, - tas atbildot norūca.

Rinats redzēja, kā no piektās izejas izlien rudais, kas iesāka vakarējo kautiņu. Seja tam bija piepampusi, cekuls - nokāries. Rudais ilgi ņēmās ar atslēgu, pūlēdamies atvērt sava reindžrovera durtiņas. Drūmi raudzījās uz visām pusēm.

-   Nu, kuņa, - aizsmacis nošņāca Stiprinieks. - Visu spēlīti aptaisīja. Viņa dēļ visu nakti te nīkstam… Nosist tādu rāpuli!

Drīzumā mašīna tika iedarbināta, ietinās vieglā izplūdes gāzu mākonī un aizbrauca. Zem riepām kārdinoši no- kraukšķēja rīta ledus.

-   Un vispār, kāda velna pēc… - Lokanais pacēla balsi, acīmredzot gatavodamies izteikt savu attieksmi pret visu notiekošo, taču Rinats, pēkšņi izslējies uz sēdekļa, asi izgrūda:

-   Klusu!

No mājas stūra uz pievedceļa jestri izbrauca gaiši zils, diezgan nobružāts «rafiks». Logu stikli bija piesegti ar horizontālām pārsedzēm, kas no tālienes atgādināja žalūzijas, iekšā neko nevarēja saskatīt, toties vadītāja sānu logs bija tīrs un caurspīdīgs. Vadītājs bija tērpies aizsargkrāsas jakā.

Mikroautobuss piebremzēja pie sestās ieejas, aizmugures durtiņas strauji atvērās, un no turienes kā izpletņlēcēji no transporta lidmašīnas «AN» izbira vienādas figūras netīri baltos «sniega» kombinezonos ar melnām maskām uz sejas un īsiem automātiem rokās. Viņi labi zināja, kas ir jādara: bez kliegšanas, trokšņa un kņadas pirmais piecnieks ieskrēja kāpņu telpā, «rafiks» nesteidzīgi aizbrauca tālāk. Rinats izberzēja acis - vai viņam pēc negulētas nakts nerē- gojās?

-    Skat, kas tas? - Stiprinieks nedroši nomurmināja. Acīmredzot arī viņš nebija pārliecināts, ka viss redzētais notiek īstenībā.

Rinats paķēr bna mobilo, ar pirkstu nospieda taustiņu. Rokas drebēja, pirksti uz klausules atstāja miklus nospiedumus.

-   Tatarin, trauksme, menti…

Frāzi pabeigt viņš nepaguva. Durtiņas atvērās, automāta laide viņam iebrauca paribē, uzreiz aizsitot elpu un patiku pretoties. Cieta roka ieķērās mēteļa apkaklē un ar vienu rāvienu izrāva brigadieri no mašīnas kā redīsu no miklas zemes. Daudzstāvu māja sagāzās, apvēlās, ar ledu klātais asfalts piepūtās un ar ieskrējienu no visa spēka iebelza Rinatam tā, ka nožagojās iekšas un galvā viss sagriezās. Smags zābaks piespieda kaklu, cietais īsā tērauda stobra gals sāpīgi atdūrās pret pakausi.

-    Ko jūs, smirdīgie vilk… - Lokanā histēriskais kliedziens aprāvās pusvārdā, un ari viņš smagi apzīmogoja asfaltu. Blakām tikpat kā neelpodams bija sarāvies Stiprinieks, bet pie pirmās ieejas tikpat veikli izplāja uz ledus Balto. Katrs saņēma «atslābinošo» sitienu, zābaku uz kakla un stobru pakausī.

Tikai divu minūšu laikā ar pašu kaujinieciskāko «Konsorcija» brigādi bija cauri. No kāpņu telpas izveda Ta- tarinu, Bitoku un Ļahu. Visiem bija līdz asinīm sadauzītas fizionomijas.

-   Šos trīs - pie mums! - nokomandēja raženi noaudzis vīrs atpogātā jakā, neraugoties uz bargo salu.

Specnodaļas kaujinieki bez ceremonijām viņus sagrūda «rafikā». Šoferis izmeta pa logu izsmēķi un nospļāvās. Mikroautobuss bez steigas sāka braukt uz pagalma izeju.

-   Bet šos - uz nodaļu!

Rinatu kopā ar viņa komanda un Balto iekrāva nezin no kurienes atbraukušajā milicijas «vazikā».

-   Puiši, nebaidieties, - Rinats nopīkstēja. - Mums viņi neko neizdarīs. Pēc trim stundām mūs izlaidīs!

Pagalms kļuva tukšs. Fokins pasauca malā stāvošo So- movu un Garjaņinu.

-   Iesim, padarīsim savu darbu.

* * *

Brokastis Maša pagatavoja omleti. Maksim nebija apetītes, un vispār viņam negaršoja olas. Toties Veretņevs ar apetīti notiesāja divas porcijas. Kad dzēra kafiju, atskanēja zvans pie ieejas priekštelpā. Maksis piecēlās.

-   Sēdiet, es atvēršu.

Veretņevs piecēlās, ielika roku kabatā.

Zvans neapklusa. Piegājis pie durvīm, Maksis skaļi noprasīja:

-   Kas tur ir?

Zvans aizrijās un apklusa.

-Atveriet! Federālais drošības dienests, - ārpusē atskanēja cieta balss.

-   Vai dokumenti ir? - Veretņevs pabīdīja Maksi nostāk un pieplaka pie actiņas. - Atvērtā veidā!

Pēc tam viņš atvēra durvis. Kāpņu laukumiņā stāvēja kāds liela auguma cilvēks, milzīgs kā uz pakaļkājām saslējies lācis. Izstieptajā rokā viņš turēja atvērtu apliecību.

-    Varat noglabāt dokumentu, biedri Fokin, - Zilonis mierīgi sacīja. - Es esmu drošības dienesta apakšpulkvedis

Veretņevs. Nāciet iekšā! >

Fokins iegāja. Aiz viņa - vēl divi. Priekšnamā uzreiz kļuva biezs.

-   Kurš ir Kardanovs? - majors jautāja, skatienu nekļūdīgi pievērsis Maksim.

-   Es, - Maksis apstiprināja.

-   Jums būs jābrauc kopā ar mums.

-   Jūs nesapratāt, major, - Zilonis saērcināts teica. - Es esmu Valsts drošības dienesta apakšpulkvedis. Te būs mani dokumenti.

Zilonis izņēma pensijas apliecību, taču Fokins viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

-   Arī jūs brauksiet kopā ar mums, - majors noteica kā par izlemtu lietu. - Oficiāli jūs uz šejieni neviens nav sūtījis, tādēļ nāksies paskaidrot, kā jūs šeit gadījāties. Bet galvenais - ar kādu mērķi.

Veretņevs saskuma. Viss ir pareizi - viņš šeit atradās nevis kā varena resora pārstāvis, bet kā civilpersona. Stipri dzerošs pensionārs ar nereģistrētu pistoli kabatā. Problēmu būs bez sava gala…

Arī Kardanovam sabojājās garastāvoklis. Arī aiz viņa nestāvēja nekāds varens spēks. Un aizstāvēties pret apvainojumiem terorismā nebūs nemaz tik vienkārši…

Šajā laikā pie durvīm piezvanīja.

-   Velns! Es taču teicu - nevienu nelaist!

Dusmīgi viebdamies, Fokins noknikšķināja slēdzeni. Uz sliekšņa, atbīdījis specnodaļas kaujinieku, stāvēja akurāts jauns cilvēks ar zilām, caururbjošām acīm.

-  Ārējās izlūkošanas dienests, - viņš ne pārāk skaļi pieteicās un tuvināja apliecību milža acīm.

-   Vai jūs esat majors Fokins?

-   Nu un tad, - majors ne visai pieklājīgi atsaucās.

-    Uz pāris vārdiem. - Jaunais cilvēks ār izteiksmīgu žestu aicināja viņu uz virtuvi.

Somovs un Garjaņins saskatījās. Šī dzīvokļa neparasti augstā piesātinātība ar speciālo dienestu pārstāvjiem liecināja, ka, visdrīzāk, būs jāaiziet tukšā. Tā arī iznāca.

Jaunais cilvēks Fokinam kaut ko ilgi skaidroja, tas tikai noraidoši šūpoja galvu un runāja par savu priekšniecību. Tad izlūks no sava mobilā telefona kaut kur piezvanīja, un pēc dažām minūtēm uz Fokina jostas sāka pī- pināt rācija.

-   Es sapratu, biedri ģenerāl, - viņš drūmi noteica. - Jā. Ir. - Un devās uz izeju.

-Atvainojiet, kolēģi, maza kļūdiņa, - majors izmeta. Un nenoturējies paironizēja: - Domāju, ka jūs esat sveši spiegi, bet jūs, izrādās, esat mūsējie… m

Somovs un Garjaņins neitrāli pasmaidīja un, sekodami šefam, izgāja no dzīvokļa.

Pusdesmitos Fokins atgriezās pārvaldē un tūlīt devās pie Jeršinska. Tas bija redzami sliktā noskaņojumā.

-   Palūkojiet, kas iznāk, Sergej Jurjevič, - šefs monotoni iesāka. Monotonā balss izteiksme bija skaidra pazīme aizturētai saērcinātībai.

-Jūs ziņojat, ka esat uzgājuši spiega un terorista pēdas, gatavojat viņa aizturēšanas operāciju. Es savukārt par to ziņoju vadībai. Bet izrādās, ka jūs traucējat strādāt mūsu izlūkošanai! Kā mēs abi pēc visa tā izskatāmies? Nebūt ne vislabākajā veidā, nebūt ne!

Jeršinskis ieturēja pauzi un daudznozīmīgi pacēla pirkstu pret debesīm.

-   Tur man jau lika noprast: sak, vai neiznāks tāpat ar «Konsorciju»? Vai gaidāmie lielo ekonomisko noziegumu atmaskojumi nepārvērtīsies par nopietnu ekonomisku zaudējumu radīšanu valstij?

Fokins sakoda žokļus. Kad kaut kas jāpierāda, katrs sīkums noder…

-   Bet ko jūs nogādājāt uz mūsu izolatoru? - atbildi nesagaidījis, priekšnieks turpināja. - Kas ir šie trīs? Un - kāpēc viņi ir aizturēti?

-   Tagad jau ne par ko, - majors drūmi noteica. - Viņi bija saistīti ar «brunetu», bet tagad var būt interesanti tikai izlūkiem.

Jeršinskis saviebās.

-    Tad tieciet ar viņiem ātrāk galā! Vai nu trieciet projām, vai nododiet milicijai! Ir skaidrs?

-   Skaidrs. - Fokins nopūtās. - Atļausiet iet?

Atgriezies savā kabinetā, majors izsauca Somovu.

-   Kāds kompromitējošs materiāls ir savākts par aizturētajiem?

Izmeklētājs paraustīja plecus.

-   Viņiem ir pistoles. Taču ar atļaujām - visiem ir privāto apsargu apliecības.

-   Tik un tā - ārpus dienesta viņiem nav tiesību nēsāt ieročus. - Fokins saērcināti sacīja. - Sagatavojiet informāciju Valsts iekšlietu daļai, lai pārbauda viņu kantori! No kādas firmas vini ir?

-   No «Konsorcija» drošības dienesta…

Fokinam it kā iesita ar strāvu, taču ārēji to nevarēja redzēt.

-   Kas vēl ir par viņiem?

-   Divi baloni ar sinepju gāzi. Pie mums tā nav atļauta, taču kriminālā atbildība par to nedraud…

-Vēl?

Somovs pārdomāja.

-   Vairāk neko neuzrakām. Visi trīs ir bezkaunīgi, pārdroši… Pārliecināti, ka viņus drīz izlaidīs. It īpaši uzstājās vecākais, Tatarins…

-    Kas?! - Šoreiz majors nespēja saglabāt nesatricinā- tību.

-   Tatarins, - izmeklētājs ar vieglu neizpratni atkārtoja.

-   Tā ir tāda iesauka… Bet uzvārds - Tatarincevs. Nikolajs…

Majors piecēlās.

-   Iešu paskatīšos uz šo Tatarinu, - viņš teica un kaut ko sameklēja seifā.

-   Vai man iet kopā ar jums? - Somovs jautāja.

-   Nevajag…

Atlaidis savu padoto, Fokins piezvanīja Čuikovam un pasauca viņu sev līdzi. Tas bija nelikumīgi - Čuikovs strādāja citā nodaļā un nekādu sakaru ar aizturēšanu viņam nevarēja būt. Toties Fokins viņam pilnībā uzticējās.

Viņi nokāpa dziļā pagrabā, kur atradās iepriekšējās aizturēšanas kameras, iegāja pratināšanas istabā. Iekārtojums še bija praktisks, lai neteiktu vairāk, - betona grīda, sienas, griesti, pie grīdas pieskrūvēts galds un divas taburetes, kaila spuldzīte un vienlaikus ar to ieslēdzams ventilators. v

Padzīvojis praporščiks atveda Tatarinu, tipisku «jaunā viļņa» bandītu - jauns, iededzis, ar lielu degunu, sportista bikses, ādas jaka, īss griezums, vaļīga, pašpārliecināta izturēšanās. Viņš kā saimnieks ienāca pratināšanas istabā, bez piedāvājuma apsēdās uz taburetes, pārmeta vienu kāju pār otru.

-   Nu ko, priekšniek, jau otro stundu sēžam, dzirdi, vai? Ilgi vēl ar mums piņķēsieties? Mēs te esam bez brokastīm, jā…

Fokins tik ilgi bija gaidījis šo tikšanos, ka pat nespeja noticēt. Viņš baidījās, ka nepazīs rāpuli, bet izrādās - pazina uzreiz. Nē, ne pēc sejas, kurā deguns bija kā zemes racējam, un arī ne pēc šaudīgajām un bezkaunīgajām acīm.

Rāpuli nodeva balss!…

Pazīstamā debilā runas maniere, liekie parazītvārdi, kas tika bagātīgi lietoti, - tas viss majora apziņā bija iespiedies uz visu mūžu.

-   Kad tad mūs laidīsiet, dzirdi, vai? Par mums nekā nav, dzirdi, ja?

Kaklu aizžņaudza spazma, tā ka Fokins neko nevarēja atbildēt. Viņš spēra soli uz priekšu un asi novēcināja ar atvērtu plaukstu. Atskanēja skaņa, kas atgādināja sitienu pa bumbu volejbola laukumā. Tatarins nolidoja no taburetes un iegāzās betona stūrī. Tur viņš nekustīgi palika guļam līdzīgi salauztai lellei.

-   Ko tu, Sergej?

Čuikovam atkārās žoklis.

-   Tas ir viņš… kurš Natašu… - Fokins ar grūtībām izdvesa. Viņa aizsmakusi balss bija biedējoša.

Betona istabā iestājās draudīgs klusums. Abiem kļuva skaidrs, ka oficiālais rakstītais likums šeit ir pārstājis darboties, spēkā stājies atriebības un taisnīguma likums. Un katrs no viņiem zināja, ar ko draud beigties šāda notikumu attīstība.

-   Ej parunājies ar tiem diviem, - joprojām aizsmakušā balsī teica Fokins. - Tevis šeit nebija, tu neko neesi redzējis un nezini…

-Akurāti… Skaties, nepārsāli, - Čuikovs klusi atbildēja un izgāja.

Tatarins atguva samaņu, ar grūtībām apsēdās, taču viņu šūpoja no vienas puses uz otru un viņš atspiedās pret raupjo betonu. Iedegusi seja bija kļuvusi bāla kā biezpiens.

-   Vai Volgogradas prospektu atceries? - Fokins ar grūtībām izteica.

-   Sievieti boileru telpā atceries?

Viņš lēni tuvojās pie sienas sēdošajam bandītam, un tas centās iespiesties sienā, saplūst ar to.

-   Varbūt tu domāji, ka es tavu nolādēto balsi nepazīšu, rāpuli?!

Tatarins izdvesa kādu neartikulētu skaņu. Attaisnoties nebija jēgas. Šeit nav tiesa, šeit nav nevainīguma prezumpcijas, nav veikla advokāta, šeit nepalīdzēs nauda un draudi. Ir tikai pagātne, ir atbildība par to un ir atbilde, kas jādod bez jebkādām viltībām. Viss tieši tāpat kā bandītu izskaidrošanās laikā, no kurām «bračkas» baidās daudz vairāk nekā no tiesas.

Milzīgā saniknotā lāča ķepa sagrāba ādas jakas apkakli, viegli uzrāva ļengano ķermeni un trieca pret sienu kā lupatu maisu. Dobji noguldzēja iekšas, Tatarins mirklī izplājās uz vertikālās virsmas un tad lēni noslīdēja uz grīdas. Fokins sagrāba viņu aiz matiem un stipri sapurināja. Atskanēja skrap- stoņa, it kā būtu pārplēsta stipri nošūta vīle. Iespējams, ka pārplīsa jaka, bet varbūt no galvaskausa norāvās āda.

-   Tā bija mana sieva, vai saprati, smerdeli?

Tatarins drudžaini pavēra muti, kāri tverdams gaisu, it kā būtu uznākusi nervu lēkme. Kājas, krampjaini raustīdamās, skrāpēja grīdu.

-   Es tur neesmu vainīgs! Es viņu ne ar pirkstu neaizskāru! Es sēdēju mašīnā! Un vēlāk piezvanīju… Viss!

Fokins sakoda žokļus, tad tuvināja bandīta degunam milzīgo dūri. Uz vidējā pirksta mirdzēja masīvs zelta zīmoggredzens.

-   Kurš ir vainīgs? Kurš aiztika? Kurš sūtīja?

Jautājumi bija klusi, bet baismīgi. Arī piemiegto hipnotizējošo acu skatiens iedvesa šausmas.

Tatarina zobi sitās sīkā taktī.

-   Tur bija Jurka Mazs, aha… Un vēl viens, Lobans, viņi ir no Direktora grupas, no tā, kas tur Dienvidrietumus…

Nu, un viņi… boileru telpā, tatad… Bet to viņiem nepavēlēja…

-   Un ko pavēlēja?

-    Nu, ko… Pabaidīt… Pa pauri, skaustu sadot… Un viss, dzirdi, vai?

«Pa pauri, skaustu…» - ikdienišķi lietotās vārdkopas attiecībā pret Natašu un to, ko ar viņu izdarīja, pārdedzināja neredzamo trosi, kas noturēja majora roku. Viens! Majora atvērtā plauksta uzplaukšķināja Tatarinam pa ausi. Viņa galvā it kā uzsprāga granāta, uz mirkli viņš kļuva kurls un akls. Pēc tam vienā ausī dzirde atjaunojās.

-   Tūlīt es tev mugurkaulu pārsitīšu, - atskanēja kaut kur no tālienes.

-   Kurš jūs sūtīja?

-   Tas… tas…

Tatarins nepārtraukti rija siekalas, it kā grasīdamies vemt.

-   To mums nezino…

Jauna pļauka nesekoja - acīmredzot viņam noticēja.

-   Kur viņus meklēt? Mazu, Lobanu?

-    Mazs «Mirandā» ieklīst. Bet Lobanu… nezinu… Bet arī tur mēdz būt…

Majors atgāja nost. Tatarins atviegloti uzelpoja.

-   Labi, - Fokins it kā pavilka visam svītru. - Ja jau tu pats tur nebiji un visu godīgi pastāstīji, es tevi droši vien palaidīšu.

Bandīts ar grūtībām piecēlās kājās, aizklumburoja līdz taburetei, atviegloti atspiedās pret galdu. Viņš pamazām atguvās un drudžaini domāja, kādu nelietību viņam gatavo nolādētais milzis.

-   Tikai, kā tu pats uzskati, - majors turpināja gandrīz draudzīgā tonī. - Pa purnu tu tomēr esi pelnījis? Pēc taisnības?

-   A ko… - Tatarins nedroši paskatījās majora mazajās acīs. Vai uz muļķa ķer, vai kā? Ja tikai pa purnu… Vai nu pirmā reize, vai…

-   Nu, pa purnu, nu… - viņš minstinājās. - Pēc taisnības… Jā.

-    Esi pelnījis, - Fokins apstiprināja un bez atvēziena iesita ar dūri pa žokli. Zīmoggredzens plēsīgi iesūcās ādā. Majoram radās sajūta, ka viņš ir nospiedis savā «makarā» gaili.

Nīstamais purns ar neprātīgi izbolītām acīm padevās atpakaļ, saviebās sāpju grimasē, nobālēja, un tad acumirklī zem apakšlūpas iezīmējās sarkans ieskrambājums.

-Viss, viss, - Tatarins murmināja, ar roku aizsegdamies.

Taču Fokins nemaz negrasījās viņu vēl sist. Atvēris durvis, viņš izgāja blāvi apgaismotajā koridorā. Čuikovs stāvēja pie blakus esošā kabineta durvīm.

-   Tie divi par Volgogradas ielas notikumu neko nezina, - viņš paziņoja. - Var vēl pārējos papurināt, tos, kas milicijā.

-   Aizbrauksim abi, - majors piekrita.

Taču milicijas nodaļā viņi nevienu no aizturētajiem nesatika. Platais, gaļīgais priekšnieka ģīmis izskatījās apmulsis.

-    Būs pusstunda, kopš viņus atlaida, - viņš paskaidroja. - Mums te visus telefonus nokaitēja… Gan no mērijas, gan prefektūras, gan prokurors… Konkrētu pretenziju pret viņiem nav - nevienu nav nosituši, aplaupījuši, sakropļojuši. Kāds pamats viņus aizturēt?

Priekšnieks norūpējies ar plaukstu berzēja nosvīdušo pakausi.

-   Bet, ja nav pamatojuma, jālaiž ārā! Mēs tad arī izlaidām.

Milicis šķībi pasmaidīja.

-   Likums ir likums.

-   Tas tiesa. - Fokins pamāja un saskatījās ar Čuikovu.

-   Arī mēs savējos izlaidīsim.

Kā jau Rinats Šalibovs bija paredzējis, visi aizturētie tajā pašā dienā bija brīvi. Bet trešajā diennaktī Tatarins nomira tieši restorānā pie bagātīgi klāta galda. «Insults,» ārsti konstatēja.

otra daļa

ĀRĒJĀS IZLŪKOŠANAS DIENESTĀ

1. nodaļa

Uzdevums «aklajam» aģentam

-   Lūk, ari Maksims Vitaļjevičs. - Ģenerālis Zolotaijovs sakustējās savā «prezidenta» krēslā, kas bija līdzīgs ar cūk- ādu apšūtam viduslaiku vadoņa tronim. - Nāciet tālāk!

Ienācējs aiz sevis aizvēra durvis. Ivans Fjodorovičs ar pierastu skatienu apveltīja stalto un iznesīgo augumu, drošās ienācēja kustības (augstas priekšniecības kabineti, redzams, ne velti ir iekārtoti ar dubultdurvīm, starp kurām nepieradušam cilvēkam ir viegli apjukt) un tā saucamo «slēgtā» tipa seju ar simetriskiem vaibstiem un nedaudz pasmagu zodu.

-   Sveicināti! - Kardanovs diplomātiski apstājās istabas vidū, nevēlēdamies provocēt Zolotarjovu rokasspiedienam.

Ģenerālim labajā pusē uz garās, gar sienu nostādīto krēslu rindas otrā krēsla nedaudz saspringtā un stūrainā pozā sēdēja neliela auguma, aptuveni gadus četrdesmit vecs cilvēks. Viņam mugurā bija labs itāļu uzvalks.

-   Tas ir Staņislavs Vladimirovičs Jaskevičs, Rietumeiropas sektora vadītājs, - ģenerālis pamāja uz viņa pusi. - Arī viņš grib ar jums parunāties, ja jums nav iebildumu. Sēs- tieties, Maksim Vitaļjevič! Vai tasīti kafijas?

Negaidīdams atbildi, ģenerālis noklikšķināja selektora taustiņu.

-   Iročka, trīs melnas, tādas stiprākas. - Viņš pacēla acis pret Kardanovu. Tas, paspējis sarokoties ar Jaskeviču, apsēdās uz viena no krēsliem pie pretējās sienas.

-   Nu tātad, Staņislav Vladimirovič, ķeramies pie lietas?

Jaskevičs, kuram pat nebija ienācis prātā, ka te ir nepieciešama kaut kāda viņa atļauja, noklepojās un klusi sacīja:

-   Jā, protams.

No malas raugoties, tas viss izskatījās respektabli un pat nedaudz ikdienišķi: darba dienas rīts vienā no bijušās Pirmās pārvaldes, tagad - Ārējās izlūkošanas dienesta kabinetiem, priekšnieks un viņa komanda, noregulēts saskarsmes mehānisms. Patiesībā šeit nupat tika izcīnīta vēl viena valstiskas domāšanas tipa morāla uzvara pār skābi inteliģento lēnīgumu. Ģenerālmajoram, pārvaldes priekšniekam, taču nebija jānodarbojas ar līdzstrādnieku meklēšanu un atlasi - tas bija Jaskeviča darbs, par to viņam maksā naudu.

Ģenerālis pievilka sev tuvāk mapi, kur cauri krāsainam plastikātam varēja saskatīt uzrakstu «Kardanovs M. V.», uzlika uz tās savu kopto plaukstu.

-   Es uzmanīgi izstudēju jūsu personīgo lietu, Maksim Vi- taļjevič, - viņš svarīgi sacīja. - Jūs esat izglītots speciālists, jums ir augstākais sagatavotības līmenis, jūsu darbs Jev- sejeva sektorā tika vērtēts pozitīvi. Jā, arī stipras ģimenes tradīcijas, domāju, nav zemē metamas… tā taču ir?

Ar ģimenes tradīcijām viņš acīm redzami pāršāva pār strīpu. Maksis savus vecākus bija redzējis tikai vienā vienīgā fotogrāfijā. Arī nekādas atmiņas par bērnību viņam nebija saglabājušās. Taču par to stāstīt nebija jēgas, un Maksis piekrītoši pamāja.

-   Tā ir. »

-    Lieliski! - Zolotaijovs saberzēja rokas un izņēma no mapes datora izdrukas lapiņu. - Šīsdienas psiholoģisko testēšanu un pārbaudi ar poligrāfu jūs veiksmīgi esat izturējis. Un tādēļ…

Ģenerālis konfidenciāli pieliecās tuvāk.

-   Ko jūs teiktu, ja jums piedāvātu atgriezties izlūkošanā?

-   Es neesmu pret, - Maksis sacīja. Viņš vēl pilnībā nebija attapies pēc pagājušās nakts un šā rīta notikumiem. Negaidītais Fortūnas riteņa pagrieziens strauji mainīja viņa dzīvi. Ja nebūtu šo cilvēku, tagad viņu pratinātu Lubjan- kas kamerā.

-   Tas ir labi. Ir doma nosūtīt jūs uz Rietumeiropas sektoru. Virziens - Lielbritānija. Angļu valodu, es ceru, jūs vēl neesat aizmirsis?

-   Just a little, - Maksis pasmaidīja.

Ģenerāļa seja uz mirkli saspringa. Pats Ivans Fjodoro- vičs svešvalodas nepārvaldīja.

-    Maksims Vitaļjevičs teica, ka pavisam nedaudz esot piemirsis, - Jaskevičs tūdaļ pārtulkoja.

-   Nepūlieties, es visu lieliski saprotu, - nedaudz valdonīgi norūca Zolotaijovs, taču tūlīt situāciju laboja ar labvēlīgu smaidu.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca sekretāre ar paplāti, akurāti cilādama pa kabineta paklāju savas garās kājas, kas izskatījās kā izvirpotas. Zolotaijovs apklusa. Re, starp citu, vēl viens punkts viņa labā. Viņa priekšgājējam sekretāre bija īsta īgņa, ļaužu biedēklis - baumoja, ka viņa strādājusi vēl NKVD laikos. Nesalīdzināma ar Iročku! Zolotaijovs ar patiku pārlaida skatienu viņas jaukajam augumam, kas bija noliecies pār galdu, pasniedzot tasītes. Kvalitātes zīme, starptautiska klase! Un vēl - gudriniece, kādu nav daudz. «Pasaki man, kas ir tava sekretāre, un es pateikšu, kas esi tu.» Tā, redz…

-   Garšīga kafija. Paldies, Irina Viktorovna, - Zolotaijovs teica, tasīti pie lūpām pielicis.

Ira pie durvīm pagriezās, pasmaidīja un nozuda, tikko manāmi nošūpodama gurnus. Ko šis žests nozīmēja, zināja tikai viņa un ģenerālmajors Zolotarjovs.

Ģenerālis nesteidzīgi izdzēra kafiju, izņēma sarkani balto «Marlboro» paciņu.

-   Cienājieties, Maksim Vitaļjevič!

-   Nē, paldies, - Maksis pašūpoja galvu. - Nesmēķēju.

-   Tas ir labi. - Zolotaijovs piesmēķēja no galda šķiltavām, pa mutes kaktiņu izpūta dūmus un atguva svarīgumu.

-   Es taču ne velti sākumā runāju par stiprām ģimenes tradīcijām. - Viņš skatījās uz Kardanovu cauri sprogainam tabakas dūmu mākonim.

-    Kāpēc, piemēram, vienmēr ir bijuši un ir profesionāli ģimenes klani? Tāpēc, ka jebkurā profesijā ir īpašs dzīves pamats, savdabīga, kā mēdz teikt, barojoša vide… Ir kaut kas tāds, kas tiek nodots ar asinīm, ar hromosomu komplektu. To nevar iemācīties skolā vai kaut kur citur. Tajā ir jāpiedzimst un jādzīvo. Vai tiesa?

Jaskevičs pamāja ar visnopietnāko sejas izteiksmi, kaut arī sirds dziļumos smaidīja par sava priekšnieka neveiklo mēģinājumu izteikt kaut ko filozofisku.

-   Jā, protams, - Maksis atbildēja. Viņš vēl nesaprata, kurp Zolotarjovs virza sarunu.

-    Es esmu daudz dzirdējis par jūsu vecākiem, Maksim Vitaļjevič, - ar patosu balsī ģenerālis turpināja. - Vienmēr esmu noliecis galvu viņu vīrišķības un stiprās gribas priekšā. Es zinu, cik smagu izvēli viņiem nācās izdarīt toreiz, septiņdesmit pirmajā. Trīsdesmit gadu cietumā… Tas, protams, ir pārbaudījums… Kuru viņi izturējuši godam.

Par pēdējo Zolotaijovs nebūt nebija pārliecināts, drīzāk pat otrādi. Šonedēļ analītiskā nodaļa atkārtoti pārskatīja Tompsonu iespējamās pārvervēšanas seku modeli un atklāja, ka aģentu Kasjana un Tihona iekrišana Oslo 1973. gadā varētu būt viena no pazīmēm, ka Tompsoni spēlē dubultspēli. Varētu būt. Bet - varētu ari nebūt. Pastāv nejaušības, nav izslēgtas dažādas informācijas noplūdes, vārdu sakot - variantu ir daudz. Un tomēr…

-   Un arī jums nebija viegli, Maksim Vitaļjevič. Es saprotu. Jūs, iespējams, pat neatceraties viņu sejas, jums bija tikai pieci gadi, kad tas notika, vai ne?…

-   Protams, - Maksis pamāja.

-    Izaugt bez vecākiem - tas ir nopietns pārbaudījums. Traģēdija. Tas uzliek zīmogu visam mūžam. Tā ir?

Ģenerāļa acis caur dūmu aizsegu uzmanīgi vēroja sarunas biedru.

Maksis atkal pamāja.

Zolotaijovs līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Un pēkšņi viņa sejā atmirdzēja prieks, it kā nupat būtu iešāvusies galvā interesanta doma.

-   Vai jūs negribētu aizbraukt uz Londonu?

-   Uz Londonu? - Maksim šķita, ka viņš ir pārklausījies.

-   Protams. Jūs augāt un tikāt audzināts bez vecākiem, viņus neesat redzējis tik daudz gadu. Izlūkošana zināmā mērā par to ir atbildīga. Aizbrauciet, apciemojiet tēvu un māti, uzmundriniet viņus!

Maksis piecēlās, pats nesaprazdams, kāpēc. Viņš nomurmināja:

-   Protams, es… Bet…

Negaidītais priekšlikums saasināja Makša uzmanību. Viņš lieliski zināja, ka pat Izlūkošanas resorā ārzemju komandējumi ir tikai nedaudzu laimīgo iespēja. Tikai maza līdzstrādnieku daļa sēž ārzemju rezidentūrās vai laiku pa laikam veic inspekcijas braucienus, bet pārējie tikai sapņo par tādām iespējām. Gaida tās gadiem, apber priekšniecību ar raportiem… Bet Maksis tikai nupat ir parādījies un uzreiz… Atmiņas par vecākiem? Bet sentimentalitāte un altruisms nav raksturīgs nevienam valsts institūtam, vēl jo mazāk - izlūkošanai.

-   Sēdieties, Maksim Vitaļjevič! Tātad - esam nolēmuši.

Ģenerālis bija acīm redzami apmierināts ar radīto efektu.

-   Vai agrāk jūs esat bijis Londonā? -Jā.

Astoņdesmit devītajā viņš Anglijas Kompartijai bija aizvedis trīssimt tūkstošus sterliņu mārciņu.

-   Tas bija ļoti īss brauciens. Stunda un četrdesmit minūtes pilsētā, ceļš no lidostas un atpakaļ - tas arī viss.

-   Varena galvaspilsēta, - ģenerālis sapņaini noteica. - Respektablums, gadsimtiem senas tradīcijas…

Un pilnīgi citā - lietišķā tonī piebilda:

-   Brauksiet ar savu īsto uzvārdu, pasi jums izrakstīs šodien pat.

-   Bet… Bet… Kāds ir mans īstais uzvārds? - Arī Maksis nebija sentimentāls un sen jau bija izaudzis no zēna gadiem, taču tagad viņam aizžņaudzās elpa kā bērnunamā, kad radās iespēja ieskatīties savā pagātnē.

-   īstais priekš viņiem, angļiem. Jūs esat piedzimis viņu teritorijā, Lielbritānijā, un esat Viņas Augstības karalienes padotais. Jūsu uzvārds ir Tompsons, un tieši ar tādu ir izdota pilnīgi īsta dzimšanas apliecība.

Zolotarjovs ciniski, kā profesionālis pasmīnēja.

-   Ja jūs ievestu tur kā nelegāli, tad labāku dokumentu būtu grūti izdomāt. Pēc visiem viņu likumiem - jūs esat Anglijas pilsonis!

-   Saprotams… - Kardanovs vīlies noteica. Ģenerālis nepamanīja šo intonācijas maiņu un turpināja sarunu, kas pamazām pārvērtās par instruktāžu.

-   Sakarus uzturēsiet ar mūsu rezidentu, viņš ir vēstniecības otrais sekretārs, telefonus jums iedos. Anatolijs Ser- gejevičs Zamoiskis, operatīvais pseidonīms - Kalsnais. Starp citu, vai vecāku fotogrāfija jums ir saglabājusies?

-    Uzņēmums ar Vindzoras pili fonā. Sešdesmit devītā gada pavasaris…

-   Ļoti labi. Tas pastiprinās leģendas ticamību.

Jaskevičs iekoda lūpā. Maksis nodrebēja.

-    Leģendas? Tātad tikšanās ar vecākiem ir leģenda? Starp citu, tā jau es arī domāju! Un kāds tad ir pamatuzdevums?

-   Jūs esat labs operatīvais darbinieks! - Zolotaijovs pasmaidīja. - Bet šajā gadījumā leģenda un pamatuzdevums sakrīt.

Ģenerālis nopūtās un aizdzina no sejas smaidu.

-   Vai jūs esat dzirdējis par «nobīdītā laika» taktiku?

-   Nē, - Maksis atbildēja.

-   Viduslaikos kāds austrumu šahs atmaskoja sazvērestību pret valsti. Vainīgajiem nocirta galvu, bet, lai despots būtu mierīgs, jāiznīcina visas nodevības saknes. Iesācējs bija galvenais vezīrs, viņš vienīgais zināja, kurp ved nodevīgie sakari, bet par viņa spēku un vīrišķību stāstīja leģendas - pat zem moku rata viņš nenodotu līdzzinātājus. Un tad šahs izdomāja izsmalcinātu viltību…

Jaskevičs novērsās. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, viņš pats bija stāstījis šo leģendu nākamajam šefam.

-    …Vezīru ieslodzīja cietumā, viņa logs izgāja uz pagalmu, kur spēlējās maza meitenīte - cietuma priekšnieka meita. Laiks ātri steidzās: dienu nomainīja nakts, nakti - diena. Gads gāja pēc gada. Kļuva veci un mira cietumsargi, meitenīte izauga un apprecējās, tagad pagalmā spēlējās jau viņas bērni. Reiz valstī izsludināja sēras: bija miris pats šahs. Kā vienmēr, varai mainoties, brieda lielas pārmaiņas, novecojušais cietuma priekšnieks pateica vezīram, ka to drīz apžēlos, un it kā neviļus painteresējās: «Vai tiesa, ka pirms trīsdesmit gadiem tu spēji noorganizēt tik lielu sazvērestību?» Un ieslodzītais izstāstīja visu patiesību. Tad uz sliekšņa parādījās dzīvs un nemaz nenovecojis šahs - īstenībā bija pagājuši nevis trīsdesmit gadi, bet tikai seši mēneši - laika ritējums tika panākts ar grimētāju meistarību, apsardzes viltībām un miega zālēm, kuras pievienoja vezīra ēdienam. Un sekoja izrēķināšanās - no dzīviem sazvērniekiem dīrāja ādu, viņu sievas un bērnus pārdeva verdzībā, īpašums nonāca šaha valsts kasē. Bet jau nomierinājušos vezīru uzsēdināja uz mieta tieši pils priekšā!

Ģenerālis apklusa. Maksis, kurš uzmanīgi bija klausījies, arī klusēja.

-   Bet tagad taču patiešām ir pagājuši divdesmit astoņi gadi! - viņš beidzot sacīja.

-   Tieši tā! - Zolotarjovs pārtvēra domu. - Gandrīz trīsdesmit gadi nodzīvoti aiz restēm, viss ir palicis pagātnē, un - vai maz eksistē šī pagātne, vai kāds tur atceras

varonīgos padomju izlūkus? Pašreiz viņi ir īpašā noskaņā, pārdzīvo smagu psiholoģisku krīzi - ir īstais laiks doties pie viņiem ar priekšlikumiem un tos savervēt. Visticamāk, angļi to arī gatavojas darīt. Bet jūsu vizīte izjauks visus viņu plānus! Jūs esat dēls, tuvs cilvēks, kurš uzmundrinās, dos spēku un palīdzēs vēl nedaudz noturēties!

«Tad redz, kas par lietu,» Maksis nodomāja, «ne altruisma, ne sentimenta. Kails pragmatisms un vēss aprēķins.» Viss nostājās savā vietā.

-   Vai jūs esat apmierināts ar atbildi? - ģenerālis jautāja.

-   Pilnīgi, - Maksis atbildēja.

Jaskevičs piecēlās, nervozi paraustīja savas stilīgās žaketes stūrus. Arī Maksis piecēlās. Pāri milzīgā galda virsmai viņam pretī iztiepās ģenerāļa dzīslotā roka. Maksis to paspieda - plauksta bija sausa un cieta kā kaltēta vobla.

* * *

Veretņevs bija vienās apakšbiksēs. Ielaidis Maksi un aizvēris aiz viņa durvis, viņš īsi izmeta:

-   Neģērbies nost. Man te ir mēslaine, pretīgi skatīties… Un vispār…

Viņš ar pacelto pirkstu daudznozīmīgi novēcināja gar nobružātajām sienām, tā liekot noprast par tajās iespējamiem mikrofoniem. Maksis zināja, cik maksā stacionārā noklausīšanās, un stipri šaubījās, vai Aleksejs Ivanovičs varētu attaisnot tādus izdevumus, taču neko neiebilda. Ar līdzīgu māniju sirgst speciālo dienestu profesionāļi visā pasaulē.

-   Labāk kaut kur aizvizināsimies. Es tūlīt.

Zilonis nozuda guļamistabā. No virtuves plūda spēcīgs piedegušā speķa un vecu tabakas dūmu smārds. Brīdi vē- ~ lāk Aleksejs Ivanovičs parādījās jau biksēs un džemperī, iebāza kājas zābakos, pa ceļam izvilka no skapja daudz pieredzējušo jaku un šalli, uzmauca galvā apdilušu trušādas ausaini.

-   Ejam…

No Veretņeva nesenā respektabluma nekas nebija palicis pāri, viņš to atstāja mājās kopā ar garo, melno mēteli. Uz ielas iznāca parasts Krievzemes darbarūķis - pensionārs, kurš tik tikko velk dzīvību ar ilgajos gados sastrādāto pensiju.

Atšķirībā no sava īpašnieka piektā modeļa «BMV» izskatījās gluži pieklājīgi. Tā bija atvaļinātā izlūka vienīgā vērtība. Kad viņš slēdza vaļā durtiņas, garāmgājēji noskatījās ar neslēptām aizdomām - pārāk izteikti manta un tās saimnieks neatbilda viens otram.

Viņi brauca uz pilsētas nomales pusi un drīz vien nokļuva uz šaura, ciņaina ceļa, kas līkumoja starp privātajām garāžām un auto remonta darbnīcām. Celiņš izbeidzās pie šķidra, piemēslota mežiņa, kreisajā pusē mētājās sadauzīti vieglo mašīnu korpusi.

-  Arī šeit ir mēslaine, - Veretņevs teica, kāpdams ārā no mašīnas.

-   Visur, kur vien skaties, - mēslaine. Taču te neviens nevar noklausīties. Ejam, Maksi, tur līdz tai eglītei… Ar Jas- keviču tikies? Ko viņi no tevis grib?

Maksis īsi izstāstīja. Veretņevs izklaidīgi noklausījās un beigās pamāja.

-   Tad jau labi… Darbu esi atradis, atkal apskatīsi pasauli… Tikai man neiziet no prāta mūsu saruna. Par čemodāniņu ar miljonu zaļajiem.

Kardanovs atmeta ar roku.

-   Kur lai to meklē, šo čemodāniņu…

Rietošās saules stari jūtami sildīja. Mežiņā dziedāja kaut kāds putniņš. Jaudās pavasara elpa.

-    Es jau visu esmu pārdomājis, - Zilonis uzstājīgi sacīja. - Jāmeklē Jevsejevs. Bet viņu var uztaustīt ar mūsējo puišu palīdzību no bijušās «devītās» [3] . Lielie priekšnieki

paši par sevi nav spējīgi pastāvēt, viņiem katrā ziņā ir vajadzīgi «piestiprinātie»*. Un, ja viņš ar lielo naudu aizlaidās, tad noteikti paķēra līdzi ari savu «piestiprināto»!

Tagad izklaidīgi klausījās Maksis. Viņam vairāk rūpēja paredzamais brauciens un tikšanās ar vecākiem.

-   Tas vēl nav fakts, - bez īpašas intereses noteica Kardanovs. - Pliks pieņēmums. Starp citu, šodien Zolotaijovs nosauca manu īsto uzvārdu. Vai zini, kāds tas ir? Tomp- sons!

-   Mazāk klausies Zolotarjovu. Es viņu pazīstu kā raibu suni. - Zilonis atteica. - Bet par to pliko pieņēmumu - tā vis nav, kā tu saki!

Aleksejs Ivanovičs pienāca tuvāk, paņēma Maksi zem rokas.

-   Es te satikos ar mūsu puišiem, ierāvām šņabīti… Pensionāriem mēles, zināma lieta, ir vaļīgākas. Vārdiņš turp, vārdiņš šurp… Pats zini, kā tiek vākta informācija…

-   Spiegu informācija, - Maksis pajokoja, bet Zilonis joku nepieņēma.

-   To tu izbeidz! Es nekad neesmu bijis spiegs… Tādēļ ka spiegs ir viena lieta, bet izlūks - pavisam kas cits!

-   Labi, labi, - Kardanovs samiernieciski noteica. - Un kas tālāk?

-   Vakar pie drauģeļa biju iegājis, pie Zeņkas Varencova, viņš kopā ar mani strādāja nodaļā. Pasēdējām pie pudeles, papļāpājām, atcerējāmies, kā agrāk dzīvojām, parunājām, kā kurš ir iekārtojies… Žeņķa vasarā bija Francijā - kopā ar jauno sievu aizbraukuši uz Monako - tur jūra, piestātnes, jahtas, tīrība. Knikšķina viņš savu skaistuli visos ra- kursos, redz - vīrs ar sporta somu iet pa trapu. Purns nobarots, iededzis, bet - padomisks, savējais un vēl - pazīstams!

Zilonis daudznozīmīgi pacēla pirkstu.

«Piestiprinātie» - personīgie miesassargi (profesionālais žargons).

-    Kudlovs no Devītās pārvaldes, kaut viņu jupis!… Ei, viņš kliedz, Kudlov! Nepazīsti, vai?… Bet šis - stingu ģīmi aizgriežas, uzkāpj uz jahtas, ieiet kajītē, un viss. Pēc pusstundas jahta aiziet. Re, te tā ir. Es pa kluso pievācu fo- tiņu…

Kaut kur no azotes Zilonis izvilka glancētu krāsainu taisnstūri un pasniedza Maksim. Viņš ieskatījās.

-   Skaista…

-   Un ko tad es saku!

-   Bet viņa ir jaunāka par viņu gadus divdesmit?

Veretņevs apjuka.

-Kas?

-   Nu, šī viņa jaunā sieva.

-   Kāds te sievai sakars! Uz jahtu, uz jahtu skaties!

Patiesi, bez jaunas sievietes dekoltētā sarafānā uzņēmuma dibenplānā bija redzama grezna, balta vidējās klases jahta. Jūra uzņēmumā izskatījās nevis zilgani dzidra, bet drīzāk zeltaina slīpajos rīta saules staros, kas spoguļojās mierīgajā ūdenī. Jahta atgāja no steķiem, atstādama aiz sevis saņurcītu, putās sakultu celiņu. Augšā mastā plandījās franču trīskrāsu karodziņš. Jahtas pakaļgalā spilgti izcēlās lieli, metālā izlieti burti: «ALEXANDRA». Zem jahtas nosaukuma bija vēl kāds vārds vai skaitlis, taču daudz sīkāki un nebija salasāmi.

-   Un kāds tam visam sakars ar Jevsejevu? - Maksis vaicāja.

-   Tāds, redz, - Aleksejs Ivanovičs klusināja balsi. - Tieši Kudlovs un Zlotins tad arī bija Jevsejeva «piestiprinātie»! Un, ja kāds no šī pārīša tagad tur vizinās ar jahtu, tad arī vinu boss ir kaut kur netālu!

-    Tu domā? - Kardanova balsī parādījās ieinteresētība. - Bet kas tur sīkiem burtiem ir rakstīts?

Veretņevs iesmējās.

-    Nevar salasīt. Es mēģināju. Ne ar palielināmo stiklu, ne ar skeneri. Vislielākajā palielinājumā tie ir vienkārši pieci velniņi vai pieci kaut kādi plankumi - nekas vairāk.

Maksis viņam atdeva fotogrāfiju. Gar lauka malu kā bulta aizšāvās noplucis marta zaķis.

-   Miljons zaļo, Maksi, - Veretņevs noteica.

-Ap miljonu, Aleksej Ivanovič, - Maksis palaboja. - Un, spriežot kaut vai pēc šīs jahtas, daļa naudas jau ir ieguldīta.

-   Cik tāda tupele varētu maksāt? - apakšpulkvedis aizsmacis jautāja.

-   Nezinu. Kādus pāris simtus tūkstošu droši vien. Pieņemsim, ka tikpat daudz Francijā maksā pieklājīga māja kādā piepilsētā. Plus iekārtojums, mašīna. Un vēl - pagājis tik daudz gadu… Un nodokļi tur ir vieni no pašiem augstākajiem Eiropā.

Veretņevs izņēma no jakas kabatas plakanu metālisku blašķi, atvēra un jau savilka lūpas urskulī, gatavodamies iedzert, kad pēkšņi atcerējās viesmīlību un pasniedza blašķi Maksim. >

-   Kas tur ir? - viņš painteresējās.

-   Protams, viskijs. Nenēsāšu taču kabatā šņabi, - ar aizvainojuma pieskaņu balsī Zilonis atsaucās, it kā tas nebūtu viņš, kam patika glāzēm dzert degvīnu.

Kardanovs iedzēra, paturēja aromātisko, patīkami dedzinošo šķidrumu mutē, tad dažiem maziem malkiem to norija.

-    Ko tad nolemsim, Maksi? - jautāja atvaļinātais izlūks. - Velns ar viņu, ar Jevsejevu… ar čemodānu?… Ko?… Kaut ari - es pazinu cilvēkus, kuri nebaidījās atraut dibenu no krēsla arī par tūkstoš dolāriem.

Maksis uz viņu paskatījās.

-   Jūs jau esat sācis darboties. Turpiniet. Kad es atgriezīšos - pieslēgšos. Lai paliek nauda, bet tas kuņa centās mani nogalināt. Bez sirdsapziņas pārmetumiem un pilnīgi aukstasinīgi.

-   Lūk, tā jau ir saruna! - Zilonis atdzīvojās un, pieplacis pie blašķes, ieņēma vairākus krietnus malkus, pēc tam akurāti aizskrūvēja vāciņu.

-   Divatā to nodarīt būs sarežģīti. Paņemsim arī Specu.

-   Lai būtu, - Maksis, ne mirkli nešaubīdamies, piekrita.

No lauka sāka vilkt drēgns nomales vējš. Viņi atgriezās mašīnā, apakšpulkvedis ieslēdza aizdedzi, iespieda magnetolas slēdzi. No ētera atplūda orķestra drebelīgās skaņas.

-   Manuprāt, tā ir franču mūzika, - Veretņevs teica, nospiezdams gāzes pedāli. - Tātad mums uzsmaidīs veiksme.

-   Redzēsim, - Maksis atbildēja.

* * *

Jau pirms notikuma ar Boiju Jahimu diskobāram «Mi- randa» bija nelāga reputācija. Un jāsaka - pilnīgi pelnīta. Gandrīz katrs trešais jaunietis vai jauniete, kas atvēra šīs iestādes durvis, kļuva par manīgu puišu klientiem - tie tirgojās gan ar nokseronu, heroīnu un kokaīnu, gan ar tievām papīra strēmelītēm, uz kurām bija plāna LSD kārtiņa, kas ātri izšķīda zem mēles. Visi dīleri «Mirandā» strādā Direk- tora interesēs - šī ir viņa vieta, pārdevējam no malas še ieeja liegta. Žņaugs, piemēram, savu naudiņu salasa «Margrietiņā», taču tur telpas ir gandrīz bez ventilācijas, tur ir maz vietas, arī klientu mazāk, turklāt - arī pati Žņauga brigāde atzīst par labāku atpūsties «Mirandā».

Deviņdesmit deviņi procenti publikas, protams, ir jaunie - no sešpadsmit līdz divdesmit piecu gadu vecumam: raibas bikses ar dažādu skābju toņiem, melni krekli ar slavenu deģenerātu portretiem un uzrakstiem, krāsaini tetovējumi, auskari ausīs, nāsīs un nabā. Jaunieši dejo, iepazīstas cits ar citu, rij narkotikas vai bārā sūc kokteiļus.

Viens vienīgs procents, bet varbūt tikai kāda desmitā daļa procenta ir solīdi vīrieši vecumā no četrdesmit līdz piecdesmit gadiem. Ģērbušies tie parasti ir demokrātiskajos džinsos vai parastajā tumšajā uzvalkā ar kabatā iebāztu kaklasaiti un atpogātu kreklu. Viņi kautrīgi stāv kaut kur malā vai sēž pie letes ar džina un tonika glāzi rokā - dīleri viņus apiet ar līkumu - un noskatās uz meičām, kas dejo zālē. Tie nav nabadzīgi cilvēki, viņiem ir sievas, mīļākās un iespēja izsaukt dārgas prostitūtas. Taču viņi grib kaut ko svaigu, nenodeldētu. Lai ostu pēc jaunas meitenes sviedriem, lai būtu bez izlikšanās un naivi, lai veļai būtu četrdesmit ceturtais lielums. īsāk - kā pirms trīsdesmit gadiem.

Daudzas meitenes lieto «skrūvi», bet tā pastiprina seksuālās tieksmes, tās iespaidā dara tādus brīnumus, kādi skaidrā prātā nebūtu iedomājami. Viņas sauc par «mērka- ķenēm». Turīgi vīri te iebrauc speciāli, lai paņemtu «mērka- ķeni», tādēļ viņus sauc par «mērkaķeņu medniekiem».

«Mērkaķenēm» līdz nāvei gribas «kaifa» porciju, bet nav naudas. «Mirandā» tādu ir daudz, viņas nāk uz šejieni kā uz avotu pēc ūdens, kaut arī avots sen jau ir izsīcis. Viņas ir viegli sazīmēt pēc izsalkušajām acīm - par divdesmit dolāriem viņas ir gatavas uz visu.

«Mednieki» uzmanīgi vēro «mērkaķenes», izvēlas pēc auguma, figūras, kāju garuma vai krūšu apjoma - kas kuram patīk -, pēc tam iesāk pārrunas. Ja «mērkaķenei» jau ir astoņpadsmit, ja viņai tiešām ir badīga tundra acīs un viss ir vienalga, tad pēc dažām minūtēm meitene parasti jau brauc «mednieka» ārzemju mašīnā kaut kur miglainā tālē, kur gaida dzīvoklis, konjaciņš, konfektes un tabletītes, pulverītis un kaifs, - viss, ko vien vēlies. Tikai kusties, neslinko, strādā. Vardarbība te nemēdz būt — viss notiek ar abpusēju piekrišanu. «Mednieku» vidū «Mirandā» ne reizes nebija gadījušies maniaki, ko, starp citu, var uzskatīt par kaut kādu neizprotamu veiksmi.

Taču pēc tā vakara, kad pēkšņi nomira Boija Jahims, «Mirandā» parādījās viens onkulītis ar cietu, sarkanu purnu; viņu jau pēc pirmā vakara tā arī nodēvēja - Tomāts. Sākumā viņš ne ar ko neizcēlās — klusi sēdēja stūrītī, bez šofera un miesassarga, sūca un vēroja skuķēnus - parastais «mednieks», tāds pats kā desmitiem citu. Beigu beigās Tomāts «paņēma» kādu Svētku Safronovu, deviņpadsmitgadīgu krāsotu blondīni, kas otro diennakti nīka bez «kaifa» un kurai nebija nekādu cerību tuvākajā nākotnē to iegūt, jo ar veco draudziņu viņa bija paspējusi salamāties, bet dabūt jaunu - vēl nebija paspējusi.

Tomāts pasauca pie sevis kādu no pastāvīgajiem apmeklētājiem, iespieda tam rokā desmitnieku un palūdza nodot, lū-ū-k, tai gaišmatainajai personai zilajā kombinezoniņā, ka viņu gaida pie izejas. Jauneklis jēli pasmaidīja, taču visu izpildīja precīzi. «Svetka, tevi papiņš grib,» - un pēc piecām minūtēm Svetka Safronova brauca vecā sitroenā uz centra pusi, bet Tomāts stūrēja, kaut ko zem deguna dūkdams un ar miklajām acīm šķielēdams uz meitenes pusi.

Pēc tam bija dzīvoklis deviņstāvu blokmājā un konjaks, un «kaifs», un pusotrguļamā gulta. Nākamajā vakarā Tomāts atkal parādījās «Mirandā» un atkal aizbrauca kopā ar Svētku, pēc tam viņa dažas reizes pati brauca uz viņa dzīvokli. Svetka sāka regulāri ņemt preci pie dīleriem, bet aptuveni pēc nedēļas Direktoram pastāstīja, ka viņam tiek rakta liela, sapuvusi bedre.

-    Svetka izpļāpājās, ka šis Tomāts viņai jautājis par narkotikām, - Jura Mazs teica. - No kurienes prece, kas realizē, kam tiek liekais. Un kāds apmēram ir apgrozījums - par to arī taujāja.

Direktors, ar kuru viņi tobrīd sēdēja šašliku ēstuvē, pārstāja gremot, un viņa sejas izteiksme mainījās.

-   Nu, - viņš jautāja, - un tad?

-   Viņa tieši tobrīd bija kaifā, - Mazs palūkojās sāņus. — Viņa nosauca Kolku… Viņam vēl divi puiši ir vajadzīgi. Par tevi Svetka nezina.

-   Kad viņi runājās?

-   Vakar vakarā.

-   Vai Kola un pārējie to zina?

-   Jā. Svetka pati viņam izstāstīja, kad attapās. Viņš viņai sadeva pa purnu un aiztinās tālāk no grēka. Arī puišus savāca līdzi…

Direktors ātri, bez apetītes pabeidza ēst šašliku, piecēlās un apģērbās. Kopā ar Mazu izgāja ārā.

-   Kā tu domā, kas zem mums rokas? - Direktors jautāja.

Mazs nodomāja, ka šefs to zina labāk par viņu, taču demonstratīvi sarauca pieri krunkās.

-   Varbūt Žņaugs?

Direktors klusēja.

-   Bet varbūt menti?

-    Labi, - šefs beidzot sacīja. - Šodien tiek izsludināta brīvdiena. Neviens no mūsējiem «Mirandā» nerādās, preci - pārglabāt. To krāsoto kuci un to rāmo - zemē iekšā!

-   Un ja nu viņš ir dūzis? Tad mūs visus te ar napalmu izsvēpēs!

Jurim Mazam bija pietiekami daudz iemeslu, lai iebilstu, jo pats grūtākais un atbildīgākais darbs parasti tika veikts ar viņa rokām, - viņš te bija gan «kaulu lāpītājs», gan «ķirurgs», gan viss, kas vien bija vajadzīgs. Nevienam citam Direktors tā neuzticējās kā Mazam.

-   Vai arī - ja aiz viņa muguras stāv Žņaugs? Tad sāksies karš…

-   Bet ko tad lai dara? - Direktors atņirdza zobus. - Svetka ar viņu drātējās, narkotikas ēda viņam no rokas, var uzskatīt, ka viņš to tur ar visiem pieciem! Svetka ir muļķe, pagaidām to nav sapratusi, tas arī viss! Ja Tomāts ir dūzis, tad viņam viss jau vidiķī ir uzņemts un maģī ierakstīts, palicis tikai sīks darbiņš - pieaicināt lieciniekus, izņemt viņai no kabatas «kaifu» un tad atnākt uz «Mirandu» un sarīkot šovu! Tad ne tikai viņa - arī Kolka un pārējie sāks runāt!

Mazs paraustīja plecus.

-   Nē, bet tu tikai padomā - ko mēs varam ar Tomātu izdarīt? - viņš teica. - Cauršaut pauri no stūra? Izmest pa logu? Es, piemēram, neesmu dzēsējs, es neesmu speciālists. Izdarīt to var, pati lieta nav sarežģīta, bet, ja aiz Tomāta stāv nopietni ļaudis, viņiem mūs izskaitļot ir tīrais nieks - kā divus pirkstus apslapināt!

Direktors to saprata. Un viss var notikt daudz ātrāk, arī sekas būtu daudz sliktākas nekā tad, ja Tomāts paliktu sveiks un vesels.

-   Ir jāatrod labs speciālists, - viņš domīgi noteica. - Tikai šie nepiekritīs, teiks, ka tā ir mūsu problēma un mums tā arī ir jārisina.

Ar apzīmējumu «šie» bija domāti Direktora bosi. Mazs viņus nepazina - tas nebija viņa līmenis. Taču savā līmenī viņš orientējās labi.

-   Var pamēģināt Saviku.

-   Kādu vēl, ellē, Saviku? - Direktors sadrūvējās.

-   Tas ir viens sīkaļa, nodevu ievācējs. Tas, kurš Gļebu kioskā apklusināja. Bet vēlāk - Žņauga puisi… Atceries, mēs runājām. Arēji viss ir tīrs - sirdslēkme. Pat nesāka izmeklēšanu.

-   Tas tiesa. - Direktors drudžaini kaut ko apsvēra.

-   Un kā viņš to dara?

Dažas sekundes viņi klusēdami skatījās viens uz otru.

-   Es nezinu, - Mazs beidzot izteica. - Bet, ja Tomāts būs uzkāpis jaunam skuķim un viņam saies čupā motors, - tam visi noticēs.

Atkal iestājās klusums.

Direktors izņēma no kabatas mobilo un iegrūda to Mazam rokās.

-   Sazvani to savu sīkaļu, parunāsim!

-   Cik man samaksās? - tas bija pirmais, par ko Saviks painteresējās.

Viņš stāvēja viņu abu priekšā. Neliels - metrs septiņdesmit, vjetnamiešu jaciņā, kurai vietumis no šuvēm spiedās ārā pūkas. Arī purns Savikam bija neinteresants, īsts tupenis — zema, krunkaina piere, zila pūtīte uz zoda. Lēns, smalks sniedziņš krita uz viņa adītās cepurītes un tur palika līdzīgi blaugznām, droši vien šķendējoties par to, ka Maskavā ir tik daudz cilvēku, bet nokrist gadījies uz tik nenozīmīgas personības.

-   Vispirms uzrādi darbu, - Direktors sacīja. - Es tevi pirmo reizi redzu, un tavs purns, godīgi runājot, man nepatīk.

-   Liecies mierā, - blakus stāvošais Mazs sabozās.

-   Un kas tad ir? Lai parāda, ko prot, tad arī par naudu parunāsim.

Saviks raudzījās viņos caur pieri, viņa seja, kas krītošā sniega dēļ viebās, neko neizteica.

-   Labi. Bet ar ko es strādāšu? - viņš mierīgi jautāja. - Vai ar pirkstu?

-   Un ar ko tu Gļebu nogāzi? - Mazs tikpat mierīgi jautāja-

-   Tas nav svarīgi. Man ir vajadzīgs stroķis.

Direktors asi izpūta elpu: sīkaļa paliek sīkaļa. Skaidro tādam vai ne - viss vienalga.

-   Es tev vēlreiz saku, tavam stulbajam paurim, - Mazs centās ieskaidrot. - Vajag, lai viss notiktu tāpat kā ar Gļebu. Saproti? Vai - kā ar Jahimu. Es taču nezinu, kā tu viņus nogāzi no kātiem, varbūt tu esi kaut kāds karatists? Tad kāda velna pēc karatistam stobrs? Ja tu ar stroķi pret viņu iesi, tur smadzenes pie sienām pielips, tur… vispār…

-    Tās jau ir manas problēmas, - Saviks stūrgalvīgi turējās pie sava. - Tieši tā vai ne tā… Viņš nobeigsies no spējas sirds lēkmes. Bet stroķis man tik un tā ir vajadzīgs. - Saviks brīdi klusēja un tad piebilda: - Ja jūs kaut nedaudz šai lietā ko sajēdzat.

Direktors uz viņu paskatījās kā zvērs.

-   Kas tu tāds esi? - viņš nošņāca. - Asais slepkavnieks, ja? Ķinīšus saskatījies? Tu esi mēsls! To atceries. Mēsls!

Saviks ievilka galvu plecos, klusējot pagriezās un sāka soļot uz savas mājas pusi.

-   Pagaidi! - Mazs viņam uzkliedza. - Ei!

Mazais cilvēciņš gāja, it kā nedzirdētu.

-   Savik! Nāc šurpu, tev saka! Pietiek nevainību tēlot, dzirdi, tu!…

Saviks apstājās, padomāja un apgriezies slāja atpakaļ.

Un, lūk, Saviks atkal stāv viņu priekšā, purns kā tupenis, pūtīte uz zoda.

-   Stobru es pats atradīšu tādu kā vajag, - viņš teica.

-   Man vajadzīga nauda. Septiņi simti dolāru. Pēc izpildīšanas - vēl divus tūkstošus. Es strādāju tīri. Ja būs pretenzijas, varat mani pašu norakstīt.

Mazs paskatījās uz Direktoru.

«Miranda» katru mēnesi ienesa astoņus - desmit tūkstošus peļņas. Divi septiņsimt nemaz nav tik augsta cena par to, lai šī govs būtu slaucama arī turpmāk. Profesionālis prasītu reizes trīs vairāk.

-   Labi, - Direktors sacīja. - Septiņus simtus tu saņemsi šodien. Kad ķersies pie darba?

-   No sākuma pasakiet, kas ir šis cilvēks, - Saviks teica.

-   Un man jāredz vieta.

-   Viņi ir divi. Svetka Safronova un Tomāts, viņas jaunais uzsitējs, - Mazs teica. - Vai Svētku pazīsti?

-Jā.

-   Tomāts viņu ved pie sevis uz Komjauniešu prospektu. Svetka parasti katru vakaru ir pie viņa. Var sarunāt, lai viņa atstāj durvis neaizslēgtas.

-   Un Svētku arī? - Saviks jautāja.

-   Liecinieki mums nav vajadzīgi, - Direktors teica. - Arī tev ne. īsāk - kad darbs būs gatavs?

Saviks skatījās taisni uz priekšu, viņš redzēja raibo, pūkaino Direktora šalli un kailas ādas trīsstūri starp šalli un neskūto pazodi. Direktors ir par viņu platāks plecos, viņam ir zils pasats, ar kuru viņš vizina skaistas, smejošas sievietes ar matiem līdz pašam dibenam, Direktoram ir vara pār cilvēkiem - lūk, tagad viņam traucē kaut kāds Tomāts, un viņš šo Tomātu, protams, novāks - viņš tā ir radis.

Bet toties Savikam no sava simt septiņdesmit centimetru augstuma ir lieliski saskatāms trīsstūrainais kailas ādas gabaliņš virs šalles. Ļoti vārīga vieta. Un, ja nepaceļ acis un skatās tā, it kā runātu nevis ar Direktoru, bet ar viņa kaklu, tad ir pilnīgi iespējams runāt kā līdzīgam ar līdzīgu. Vismaz.

-   Kad vajag? - Saviks jautāja.

-   Šodien, - Direktors drūmi izmeta.

Saviks izvilka rokas no kabatām un, mīņādamies no vienas kājas uz otru, cieši noteica:

-    Rītvakar. Bet, ja nāksies nogāzt arī Svētku, tad jūs man maksāsiet vēl tūkstoti.

-   Norunāts, - Direktors pamāja.

Bet, kad Saviks bija aizgājis, viņš sacīja Mazam:

-   Pēc darba viņu novāc, te īpašu spēju nevajadzēs. Arī lielam speciālistam nav jābūt. Vai ne?

-   Jā. - Mazs diezgan skābi atbildēja.

No rīta Saviks brokastis neēda. Viņš aizbrauca uz Tveras laukumu, kur samainīja pret rubļiem četrus simtus no septiņiem simtiem dolāru. Pirmajā tuvākajā veikalā viņš sev nopirka dārgus ziemas zābakus un siltu ādas jaku. Ka- bīnītē viņš klusēdams ilgi sevi aplūkoja spogulī, rauca savu jau tā nepievilcīgo fizionomiju. Pēc tam nopirka kažokādas cepuri ar īsu nagu. Ar to viņa seja ieguva nozīmīgumu un - atbilstoši apstākļiem - drūmumu.

Tad Saviks iegāja modernajā kafejnīcā «Septiņas piektdienas» un tur ieturēja brokastis. Viņš pasūtīja cāli vīna mērcē, spageti un divus kausus «Holsten» alus. Pietiekami normāli algotam slepkavam - iesācējam. Zāle bija gandrīz tukša, tikai pie loga daži galdiņi bija aizņemti, pie viena no tiem runājās divas jaunas sievietes, kas bija līdzīgas labi koptām sugas kaķenēm.

Nevarētu sacīt, ka Savikam kafejnīca ļoti būtu patikusi. Skaisti un viss pārējais - tas gan. Bet šeit, protams, nevarēja aplaizīt taukainos pirkstus tā kā mājās, arī atraugāties pie galda ir kaut kā neērti. Taču Saviks nolēma, ka jāsāk pierast pie šādas dzīves un apkārtējās vides. No šodienas -jā.

Tad atnesa pasūtīto, un Saviks, gabalu pēc gabala tiesādams karsto cāļa gaļu, sāka domāt par šīm sievietēm pie galdiņa tur, pie loga, iedomājās, kādas viņas ir gultā, kas viņām patīk un kas nepatīk, kādi vīrieši viņas drātē un kādas dāvanas viņi tām dāvina, un tamlīdzīgi. Pēc tam Saviks sāka domāt par to, kā nogalinās Svētku Safronovu, un viņam nepatika doma, ka nāksies viņas dēļ tērēt lieku bultiņu. Turklāt dīvaini izskatīsies - divi līķi guļ gultā un abiem ir bijusi sirdslēkme.

Saviks nolēma kaut ko izdomāt. Un tūdaļ pat sāka funk- tierēt, ko darīs vakarā, kad darbiņš būs izdarīts un viņa kabatā čaukstēs trīs tūkstoši «zaļo».

Pusdivpadsmitos viņš satikās ar Mazu. Tas pašķielēja uz viņa jaku un zābakiem un jautāja:

-   Stobru paņēmi?

-   Jā, - Saviks sameloja.

Pie šīs tēmas viņi vairs neatgriezās. Mazam bija mašīna, un viņi tūdaļ pat aizbrauca uz Komjauniešu prospektu.

-  Vajag, lai kāds mani pēc tam savāktu, - viņš teica. - Pagalmā nevajag iebraukt. Mašīnu noliksiet… kaut vai pie tā veikala. Kurš būs pie stūres?

-   Varu būt ari es. - Mazs teica, virpinādams pa muti «Česterfildu».

Saviks pamāja. It kā brigadieris būtu viņa palīgs jau nez kuro reizi.

-   Svētku nāksies aizvest uz citu vietu.

-   Kāpēc? - Mazs saērcināts noprasīja. Šis sīkaļa viņam sāka apnikt.

-   Tāpēc, ka sirdslēkme nav sifiliss - ņemoties pa gultu, nepielīp.

Mazs padomāja, un beigu beigās viņam pielēca.

-Aizvedīsim, ja jau tā…

-   Un vēl… Man vajag «skrūvi» - četras dozas.

-   Esi sācis lietot, vai? - Mazs izbrīnījās.

-   Nav svarīgi. Darbiņam vajag. Vakarā paķer līdzi.

-   Nu… Labi.

Bija redzams, ka Mazs krietni nervozē, viņa gāmurs tā vien lēkāja augšup un lejup, un Mazam, protams, nāvīgi gribējās zināt, kādā veidā Saviks nosūta cilvēkus uz viņpasauli, kā viņam tas tik gludi un skaisti sanāk, taču viņš

nejautāja, nevarēja saņemties. Saviku tas viss pat nedaudz uzjautrināja. Pirms kādām divām nedēļām Mazs uz viņu skatījās apmēram tāpat, kā Saviks skatījās uz kiosknie- kiem Ņinku vai Gļebu - kā uz pēdīgajiem pabirām. Bet tagad viss ir mainījies, tagad Mazs dīžājas un nervozē,

Mazs no vina baidās - lūk, baiļu trīsas uz vina kailā kakla, > > > '

baiļu un cieņas trīsas… Bet Saviks ir mierīgs. Nu, vai arī… gandrīz mierīgs.

Mobilā telefona viņam pagaidām nebija, nācās iet mājās un tur gaidīt zvanu. Pa ceļam Saviks kaut ko atcerējās un iegriezās pārtikas veikalā. Tur viņš nopirka mazo, plakano «Smirnovskas» pudelīti - lai būtu ērti nēsāt kabatā. Pie veikala izejas pie viņa piegāja kaimiņš no pirmā stāva - Aste. Augumā viņš bija vēl mazāks par Saviku, kaut arī plecos diezgan dūšīgs.

-Sveiks… Iedzersim?

Apaļa galva, apaļš deguns ar dziļu iedobi, apaļas, tukšas acis ar rudām skropstām, pabalējuši sejas vaibsti, nevīžīgi bārdas rugāji. Mētelis tāds, it kā būtu izvilkts no mēslaines. Kādreiz nosēdējis divus gadus, bet autoritāti ar to nav ieguvis. Pāris reižu Aste bija viņu pavadījis uz kioskiem un vērojis nodevu ievākšanas procesu, vēlāk bija trinies pie «Mirandas» ieejas, gaidīdams, kamēr Saviks runājās ar Mazu. Un izdarīja savus secinājumus - Saviks, pēc viņa saprašanas, bija asais mafiozi.

-   Nevaru, esmu aizņemts, - Saviks nevērīgi atbildēja un devās tālāk, bet Aste nelikās mierā.

-   Tu, skatos, esi apģērbies kā bilde… Tad jau lietas iet pavisam ehtīgi?

-   Normāli.

-    Klau, Savik, paņem mani pie sevis, - Aste negaidot palūdza.

-   Kur tevi paņemt? - tas nesaprata.

-    Pie sevis brigādē. Ko teiksi, to arī izdarīšu. Un būšu kluss kā kaps!

Saviks apstājās. Riskantā darbā vajag savus cilvēkus, lai uz tiem varētu balstīties. Viens nopietnas lietas nevar izvilkt. Arī uz Mazu nevar paļauties; tas ir pieradis skatīties uz viņu no augšas uz leju.

-   Bet ko tu vari?

-   Tak visu, ko vajag! - Aste izgāza krūtis. - Slēdzenes atmūķēt, zagtas lupatas slēpt, mantas… Varu braukt skaidroties, dūres vicināt. Ja vajadzēs - varu arī uz slapjo lietu!

-   Uz slapjo lietu, - Saviks nicinoši novilka. - Un bikses nepietaisīsi? Par ko īsti tu sēdēji?

-   Par huligānismu. Taču nopietnu - vienam pa ķirbi ar āmuru iegāzu. Tā ka - nešaubies!

Saviks pārdomāja.

-    Bet vai drauģeļi tev ir? Nu, tādi, kuriem vajadzīgs darbs?

-    Protams! - Aste kļuva priecīgs. - Lūpa un Plācenis. Zēni pa pirmo!

-   Labi, būsi viņiem vecākais. Vai vāģis ir?

-   Nospersim… Tik vien tās bēdas…

-    Tikai atceries - par visu atbildi tu, - Saviks klusā balsī teica, vērīgi ieskatīdamies Astēm acīs. Tāpat ar viņu agrāk runāja un skatījās Mazs. - Ja kas gadīsies, prasīšu no tevis.

-   Lai es par kuci kļūstu! - Aste ar īkšķa nagu aizķēra priekšzobu.

-    Ko teikšu - tas arī jādara. Teikšu - gāz, tātad jāgāž, bez jautājumiem. Citādi - paši zemē būsiet, un tu - pirmais.

Aste pamāja. Viņa seja pauda pašaizliedzīgu ticību un padevību. Saviks sajuta, ka tas patiesi viņu uzskata par savu šefu un ir gatavs izpildīt jebkuras viņa komandas. Un, ja pavēlēs, tad bez domāšanas iedos ar āmuru pa galvu kaut vai Mazam, kaut vai pašam Direktoram. Tādēļ ka tie viņa saprašanā nav nekas.

Saviks izvilka no kabatas divsimt rubļu.

-   Nomazgājies, noskujies, aizej uz frizētavu. Savu mēteli izmet, te būs normāls apģērbs. - Saviks pasniedza saini ar savu veco jaku un cepuri. - Vēl nopērc trīs nažus. Ar resniem spaliem un zobotu asmeni. Zini?

-   Zinu, - Aste azartiski pamāja ar galvu. Viņš pārvērtās acīm redzami - no kaut kurienes radās pārliecība un mērķtiecība, viņš pat pieņēmās augumā.

-    No sešiem gaidiet mani mašīnā. Un pasaki tiem savējiem - Lūpām un tam otram, kā viņu… Lai izskatās pēc cilvēkiem!

Aste godbijīgi viņu pavadīja līdz ieejai kāpņu telpā.

Kad māte ieraudzīja Saviku jaunajā apģērbā, viņas acis iepletās tik lielas kā piecu rubļu monētas.

-   No kurienes tas viss tev? Kur tu ņēmi naudu?!

-   Nopelnīju, — Saviks ar pašcieņu atbildēja. — Vai tad tu, muļķe, domā, ka es nevaru nopelnīt?

Līdz pašam vakaram mājās neviens nerunāja, atskaitot televizoru. Saviks mētājās no viena kanāla uz otru. Katra kanāla galvenais temats bija kredīti valstij: dos vai nedos. No komentētāju, politiķu un finansistu ilgajām un gudrajām runām Saviks saprata tikai vienu: ja čaukstošos dos - viss būs štokos, nedos - vāks, valsts noies pa burbuli. Kā tas skars tieši viņu, nebija saprotams, taču viņš tik un tā juta neskaidru trauksmi.

Septiņos trīsdesmit piezvanīja Mazs - Svetka nupat aizbraukusi ar Tomātu - jāpasteidzas. Saviks pārbaudīja pildspalvu. Pudele -"Smirnovskaja» - jau atradās iekškabatā. Saviks ir pieredzējis, Saviks zina…

Mazs piebrauca ar «deviņdesmit devīto» slapja asfalta krāsā. Lēni krita slapjš, pūkains sniegs. Līdzās ieejai stāvēja apsnidzis zils moskvičs ar aizputinātiem stikliem. Kad Saviks iznāca, ieslēdzās logu tīrītāji un labajā pusē sāka slīdēt uz leju stikls. Atvērumā parādījās Astes saspringtā fizionomija - viņš gaidīja pavēli un lika noprast, ka izpildīs jebkuru.

Saviks dziļi ieelpoja svaigo gaisu un atpogāja podziņu pie kakla - ziema sāka zaudēt savu saltumu. Bez steigas iesēdās «deviņdesmit devītajā» blakus brigadierim, sasveicinājās kā līdzīgs ar līdzīgu. Mašīna ātri uzņēma ātrumu.

-    Viņa atstās durvis neaizslēgtas, - Mazs paziņoja.

-   Šķiet, ka sievišķim par kaut ko ir aizdomas…

-   Nekas, gan tiksim skaidrībā, - Saviks atbildēja.

-   Bet tas… Vai sāpīgi?

-   Nezinu, neesmu mēģinājis…

Saviks pasmīnēja, neslēpdams pārākumu, un tagad nu brigadiera pacietības mērs bija pilns.

-   Tu īpaši nelecies, — viņš draudīgi nošņāca. — Ja jau tu esi tik brašs, kāpēc agrāk par tevi neviens nezināja?

Taču bijušajam nodokļu inspekcijas šoferim jau bija gatava atbilde uz šādu jautājumu.

-   Ja par mani visi būtu zinājuši, tad es jau sen gulētu zemē… - viņš svarīgi atbildēja. Un it kā uzticēdamies piebilda: - Reiz sanāca nesaprašanās ar pasūtītāju, bet viņi - nopietni cilvēki, tādēļ arī nācās dzīvot klusi kā pelītei. Tagad ir pienācis laiks - var arī izbāzt galvu no aliņas…

Mazs viņam gandrīz ticēja. Tonis, izturēšanās veids, absolūtais miers - viss bija maksimāli ticami. Reiz viņam bija nācies vest uz darbu algotu slepkavu - profesionāli, un tas uzvedās ļoti līdzīgi.

-   Un kur tad palika tie «nopietnie cilvēki»? - viņš tomēr mēģināja noskaidrot, saspringti skatīdamies sānu spogulī.

-   Uzlidoja gaisā, - Saviks ikdienišķā balsī noteica.

-   Liekas, ka aiz mums ir «aste».

-    Tas ir mans piesegums, - Saviks nevērīgi noteica.

-   Drošībai.

Mazs neko neatbildēja, bet Saviks juta, ka tas ir zaudējis ievērojamu daļu no savas pašpārliecinātības.

Svetka bija izpildījusi instrukciju - ieejas durvis nebija aizslēgtas. Saviks ieslīdēja iekšā, drīzāk sajutis nekā sadzirdējis durvju eņģu neapmierināto iečīkstēšanos. No guļamistabas vai no kādas citas vietas bija dzirdamas neizprotamas skaņas, ja nezinātu, kas tur notiek. Un dobji - oh, oh, oh!

Pa labi no durvīm stāvēja garie Svetkas zābaki ar atliektiem stulmiem, kas atgādināja mājiņu jumtus. Līdzās zem trimo bija nevērīgi nomesti netīri vīrieša zābaki - laikam tie piederēja Tomātam.

Saviks piesardzīgi ieskatījās virtuvē, tad - viesistabā, atvēra durvis uz vannas istabu, tualeti un pieliekamo. Viņš gribēja pārliecināties, ka tur vairāk neviena nav, ka neviens neizskries pašā nepiemērotākajā brīdī un neiesitīs viņam ar āmuru pa galvu.

Tad viņš sagatavoja pildspalvu darbībai un devās uz guļamistabu. Svetka ar Tomātu bija tur. Viņi ņēmās uz grīdas, Svetkai zem dibena bija liels spilvens, viņas tievās kājas lēkāja virs Tomāta saliecoties un izstiepjoties, krustojoties virs viņa kakla. Tomāts Svetkas priekšā pietupies raustījās turp un atpakaļ, viņa mugura bija spalvaina un sarkana, it kā būtu applaucēta.

Svetka gandrīz tūlīt ieraudzīja Saviku, viņš redzēja, kādas kļuva viņas acis un seja, kājas pārstāja lidot un nokārās uz Tomāta pleciem, viņas muļķīgie «oh-oh-oh» uzreiz pārtrūka.

Tomāts laikam arī kaut ko ievēroja. Saviks redzēja, kā lēni, pakāpeniski viņa galva pagriezās: lūk, kaklā parādījās krunkas, no sākuma atklājās kreisais vaigs, iezīmējās mutes līnijas, tad iznira lielais porainais deguns, un pārsteigtās acis, ar sarkanām dzīsliņām, no apakšas uz augšu vērās uz Saviku.

-   K-k… Ka tavu māti! - Tomāts ierēcās, joprojām neiz- laizdams no rokām Svetkas pakaļgalu. - Kas tu tāds…

Saviks jau stāvēja blakus Tomātam un norādīja ar pildspalvu tā, kā to darītu bioloģijas skolotājs, paskaidrojot skolēniem: «Lūk tā, bērni, notiek vairošanās process pie cilvēkiem…»

-   …esi…

Saviks nospieda slēdzīti. Š-š-š… Bultiņa trāpīja Tomātam tieši sejā zem acs piebriedušajā maisiņā. Tā tur ienira pilnībā, pat galiņš nepalika ārā. Tomāts nodrebēja pie visām miesām un norija frāzes beigas.

Svetka aizžņaugtā balsī iekliedzās - Tomāta pirksti drudžaini, līdz baltumam iecirtās viņas gūžās, it kā cenzdamies noturēties pie dzīves. Tomāts atmeta galvu atpakaļ un ar troksni nogāzās uz grīdas.

Saviks pietupās blakus, drūmi ieskatījās sejā: sarkanā āda sāka bālēt. Svetka pielēca kājās, paķēra no krēsla džinsus un, uz vienas kājas lēkājot, centās otru kāju ietrāpīt bikšu starā. Apakšbiksītes un zeķbikses vienā murskulī bija nomestas uz grīdas, un viņa, liekas, par tām bija aizmirsusi.

-   Ko tad tu, tā arī aizskriesi? - Saviks pār plecu izmeta. - Ne labdien, ne sveiki, ne paldies?

Viņa klusēdama turpināja lēkāt pa grīdu bez redzamas jēgas, viss viņai trīcēja - lūpas, vaigi, krūtis, mati. Saviks agrāk nebija iedomājies, ka Svetka Safonova, šī mērkaķie- ne, bez apģērba var būt tik forša! Atsperīgas krūtis, tievs viduklis, izteiksmīgi gurni, arī kājas sākās gandrīz no pleciem, redzams, kādreiz, kad vēl bija paijmeitiņa, viņa ir nodarbojusies ar mākslas vingrošanu vai kaut ko tamlīdzīgu.

-Apsēdies, - Saviks viņai sacīja.

Svetka pārstāja lēkāt un paklausīgi apsēdās. Viņa izvairījās uz viņu skatīties, acis šaudījās no vienas puses uz otru. Zobi sīki klabēja - to varēja dzirdēt.

-   Mazs solīja, ka mani neviens neaiztiks, - viņa ar grūtībām izdvesa.

—     Kuram tad tu esi vajadzīga? — Saviks noteica. Viņš izvilka «Smirnovkas» pudeli un pasniedza to viņai. - Izdzer un nomierinies.

Svetka paņēma pudeli, iedzēra malku, aizrijās. Šņabis tecēja pa viņas zodu.

—Iedzer vēl!

Viņa neuzdrošinājās strīdēties un iedzēra vēl dažus malkus. Saviks redzēja, kā notek lāses pa viņas tievo kaklu.

Viņš domāja par to, ka neviens visā pasaulē nezina, cik šai nelaimīgajai vēl atlicis ko dzīvot. Ne viņa pati, ne Mazs, ne Direktors, ne Prezidents. Neviens, atskaitot Saviku. Saviks ir pieredzējis, Saviks zina.

-   Nu tā, un tagad mierīgi apģērbies. - Viņš no Svetkas rokām paņēma pudeli un aizskrūvēja vāciņu. - Bez kņadas. Viens un divi…

Viņa nedaudz nomierinājās. Savāca zeķbikses un biksītes, bez jebkādas kautrības apģērbās. Saviks uzbudināts viņu vēroja. Tad pārskatīja istabu, lai nepaliktu nekā lieka.

-    Braucam izklaidēties, - viņš piedāvāja. - Man ir «skrūve».

-   Braucam, - viņa pamāja. - Var pie manis, māte šodien ir nakts maiņā.

Viņi nokāpa lejā pie mašīnām. Zilais moskvičs bija gandrīz piespiedies pie «deviņdesmit devītā» aizmugures.

-   Nu, kā? - Mazs jautāja, šķielēdams uz Svētku. Viņam, redzams, bija neērti. Vai nu par to, kas viņam vēl ir jāizdara, vai arī par zilo moskviču, bet, visdrīzāk, par visu kopā.

-    Normāli, - Saviks atteica. - Tagad aizvedīsim Sve- točku, un kārtībā.

Meitene dzīvoja Tagankā. Mašīna apstājās pie vecas trīsstāvu mājas ar arkveida logiem ieejas. Svetka bija stipri iereibuši, viņa sēdēja aizmugurē un ar galvu balstījās pret priekšējo sēdekli.

-   Kur mēs tagad… esam? - viņa nomurmināja, kad Saviks viņu sāka vilkt ārā no mašīnas.

-   Mājās, - Saviks teica. - Nu stāvi taču, turies uz kājām!

Viņš viņu apņēma ap vidukli un veda iekšā. Svetka bezpalīdzīgi saļima uz viņa pleca.

Divistabu dzīvoklis bija krietni nolaists, uz platā dīvāna mētājās svītrains flaneļa ķitelis un kaudze nemazgātas veļas. Saviks aizslēdza durvis, aizvilka biezos aizkarus, apskatīja istabas.

-   Izģērbies, - viņš Svetkai teica. Pats aizgāja uz sen pēc remonta brēcošu tualeti, pēc tam - uz vannas istabu un palaida ūdeni. Atvēra visas četras baltā pulvera paciņas un sabēra vienā. Tādu pārdozēšanu neizturētu pat zirgs. Bez steigas nomazgāja rokas un atgriezās istabā.

Svetka lēni, nikniem rāvieniem vilka nost apģērbu kā samiegojies bērns. Pēc tam viņa apņēma savus kailos plecus un noteica:

-   Auksti.

Un gāja uz dīvānu. Saviks redzēja piecas vēl neizdzisu- šas sarkans svītras uz viņas gūžām.

-Še, iedzer vel…

Viņš tuvināja bālajai sejai plakano degvīna pudelīti.

-   Negribu, - meitene atbildēja, taču dažus malkus izdzēra.

Viņas seja tūlīt piesarka, acīs parādījās asaras.

-   Tu viņu nogalināji? - viņa aizsmakušā balsī jautāja.

-   Jā, - Saviks teica. - Bet tevi es nenogalināšu. Ja labi uzvedīsies. Nāc šurp.

Viņš skūpstīja viņas mīksto muti, ņurcīja saspringto silto dibenu un bedrīti virs kaunuma kaula, tvirtie krūšu galiņi skāra viņa jakas cieto audumu, viņai tas patika, redzams, ka narkotiku atliekas viņas organismā degvīns bija izšķīdinājis, un tās no jauna jauca smadzenes viņas galvaskausā.

-   Tu teici, ka tev esot «skrūve» - viņa aizsmakusi teica.

-   Vēlāk. Sākumā lai būtu bez…

«Lūk, viņa, dzīva,» Saviks domāja, sajuzdams, kā zem plaukstas dauzās Svetkas sirds un pulsē cirkšņa artērija, «bet pēc dažām sekundēm nomirs, un neviens to nezina. Tikai es. Viens.» Šī doma trakoti uzbudināja, iespējams, pat vairāk nekā gaidāmais sekss.

Saviks saņēma Svētku aiz matiem, atmeta atpakaļ viņas galvu un nogāza uz dīvāna. Pats uzgāzās virsū. Viņa ierasti viņu pieņēma un kā uzvilkta uzreiz sāka vaidēt tieši tāpat kā nesen ar Tomātu: oh-oh-oh!

Lelle. Uzvelkama lelle. Tūlīt viņš to tikai izslēgs. Tik un tā uzvilkums drīz beigsies…

Pēc dažām minūtēm Saviks piecēlās, sakārtojās.

-   Tagad pamēģināsim ar «skrūvi», - Svetka sacīja. Mēle viņai viegli mežģījās. - Ar «skrūvi» ir interesantāk…

Pielēkusi kājās, viņa pierasti kaut kur sadabūja iepakojumu ar šļirci, bļodiņu, šķīdinātāju un žņaugu.

-   Ej apmazgājies, - Saviks pavēlēja. - Es te visu sagatavošu.

Kad Svetka atgriezās, šļirce jau bija piepildīta.

-   Apģērbies. Veļu, zeķbikses, kleitu. Es pats gribu tevi izģērbt. Lēni. Vai mūzika ir?

-   Nē. Būs jāiztiek bez mūzikas.

Svetka apģērbās, un tad viņš atļāva viņai iešļircināt. Kad virzulis iestūma caurspīdīgā cilindra saturu vēnā, meitene svētlaimīgi pasmaidīja un atslābināti atlaidās uz dīvāna. Taču smaidu tūlīt nomainīja grimase, kas līdz nepazīšanai pārvērta simpātisko sejiņu.

-   Palīdzi, man ir sli…

Nedabīgi izliekusies, meitene nokrita uz izļurkātajām atsperēm. Ķermenis konvulsīvi raustījās, ar rokām viņa ieķērās kaklā zem pazodes. Kāju pirksti sāka sīki drebēt, it kā viņa izstaipītos pēc salda miega. Svetka iegārdzās, uz lūpām parādījās putas. Viss.

Saviks paskatījās visapkārt. Viss ir pilnīgi dabīgi: narkomāne atnākusi mājās, iešļircinājusi, kļūdījusies dozā. Pati vainīga. Saviks iebāza pudeli ar degvīna atliekām kabatā. Kad viņš gāja ārā no dzīvokļa, matrača atsperes vēl šūpojās zem mirušā ķermeņa.

-   Nu, kā? - Mazs atkal jautāja.

-   Kārtībā, - Saviks atbildēja. - Kur nauda?

-   Nauda? - Brigadieris minstinājās. - Nauda būs rīt.

Saviks paskatījās viņam acīs ar smagu skatienu. Kādreiz Mazs tā bija skatījies uz viņu, taču tagad viss bija mainījies. Nupat Saviks aukstasinīgi bija nogalinājis divus cilvēkus. Arī zilais moskvičs no aizmugures bija piespiedies brigadiera mašīnai.

-   Tātad tu netaisījies ar mani norēķināties? Gribēji pēc lietas nodarīšanas mani novākt - un visi gali ūdenī?

-   Ko tu? Kur tu to ņēmi? - Mazs bija redzami iebaidīts, un Savikam tas patika.

-   Vai šņabi gribi? - Saviks no iekškabatas izņēma plakanu pudeli, saskaloja tās saturu. - Te vēl ir kādi simt piecdesmit grami. Svetka neizdzēra.

-   Nē! - Maza seja riebumā saviebās. - Nē, es negribu.

-Veltīgi. - Saviks ar patiku pieplaka pie kakliņa. Viņam likās, ka atkal skūpsta Svetkas apaļīgās lūpas. Tikai tagad tās bija aukstas un cietas.

Izdzēris dedzinošo šķidrumu, viņš ar plaukstu noslaucīja muti.

-   Labi, līdz rītam var arī pagaidīt. Kaut arī tas viss līdzinās izšūpošanai, taču novākt draugus bez pārbaudes man nepatīk. Varbūt tu patiesi esi aizmirsis naudu… Nu, bet, ja esi pievācis, - likums ir viens. Un tu to zini.

Saviks izdarīja kustību, it kā pastieptu roku atvadu rokasspiedienam. Mazs atbildot pastiepa savu roku, bet Saviks ielika viņa plaukstā tukšo pudeli un izkāpa. No moskviča pakalpīgi izlēca kaut kāds cilvēks un atdeva Savikam savu vietu uz priekšējā sēdekļa. Mazs sāka braukt, bet sasprindzinājums atlaidās tikai tad, kad zilais moskvičs nogriezās pa kreisi.

Nobraucis dažus kvartālus, Mazs piebremzēja, paņēma mobilo telefonu un uzspieda Direktora numuru.

-   Viss ir kārtībā, - viņš noziņoja. - Tomāts un sievišķis aizbrauca.

-   Bet kāpēc tev ir tāda balss? - šefs jautāja. - Vai tu savu sīkaļu kopā ar viņiem aizsūtīji?

-   Viņš pats mani gandrīz aizsūtīja. - Mazs skatījās uz saviem pirkstiem. Tie jūtami drebēja. - Viņš patiesi ir profesionāls un nav mums pa zobam. Atbrauca ar savu piesegu un bija ļoti neapmierināts, ka nav naudas. Rīt nāksies atdot!

Direktors klusēja. Viņš zināja, ka Mazs nemēdz velti krist panikā.

-   Labi, rīt parunāsim. Bet pagaidām iedzer un atslābinies.

-   Labi, - brigadieris atbildēja. - Es braucu mājās.

No Maza dzīvokļa līdz Sklifosovska vārdā nosauktajam institūtam ir aptuveni četrdesmit minūšu brauciens. Tajā brīdī, kad Mazs beidza sarunu ar Direktoru, majors Fokins iznāca pa institūta vārtiem.

Viņa ausīs joprojām skanēja Natašas kliedzieni: «Es gribu aizbraukt, vai tu dzirdi? Tas viss ir tevis dēļ, tava idiotiskā darba dēļ!… Viņi mani nositīs, bet tu turpināsi strādāt!… Strādāt! It kā nekas nebūtu noticis! It kā nekā nebūtu bijis!…»

Fokins pirmo reizi dzirdēja viņu tā kliedzam. Tā patiesi bija histērija. Arī ārsti apgalvo, ka viņai ir smags nervu sabrukums. Psihiska trauma. Sitieni jau sadzijuši, bet dvēsele - ne. Un nav zināms, vai vispār sadzīs. Pārāk trausla ir šī matērija - dvēsele…

Viņš sadabūja cigareti un gribēja to iebāzt mutē, bet atklāja, ka tur jau viena ir. To izspļāva, arī otru cigareti naidīgi iemeta kupenā. Apstājās, desmit reižu ieelpoja un desmit reižu izelpoja… Nelīdzēja. Krūtīs dega - tieši vidū, it kā tur, iekšā, gruzdētu nenodzēsta cigarete.

Viņš nesmēķēja jau veselu nedēļu. No tās dienas, kad bija iesitis Tatarinam. Pats smieklīgākais - ar viņa piekrišanu. Pēc taisnības. Taču Tatarins nezināja, ka viņa purnā iezīdies zīmoggredzens nav vienkāršs un viņš pēc trim dienām atdos galus. Citādi droši vien neuzskatītu tādu rēķinu par taisnīgu. Viņiem, mentiem, ir cita taisnība, cita… Šodien aizturēja, rīt izlaidīs. Ej un dari ko gribi - laupi, nogalini, izvaro sievietes…

«Konsorcija» lieta arī buksē un, pēc visa spriežot, velk pēdējos elpas vilcienus. Viņš ir izdarījis visu, kas nepieciešams, pierādījumi ir savākti. Atlicis pieņemt lēmumu. Tas nozīmē uzņemties atbildību uz izdarīt arestus, kratīšanas, atņemt īpašumu. Nosaukt cienījamus cilvēkus par noziedzniekiem un nodot viņus tiesai. Bet tagad tas nav modē. Cik daudz skaļu lietu tiek izmeklētas gadiem - līdz zūd tā brīža aktualitāte un viss aizmirstas, bet pēc tam tās lēni izplēn… Cik? Praktiski taču visas! Jo katras izmeklēšanas rezultāts ir tiesas spriedums. Nu, pamēģināsim atcerēties - cik spriedumu ir pasludināts tā saucamajās «skaļajās» lietās pēdējo divu gadu laikā? Nulle! Neviens! Darbs, nervi, nauda - viss kaķim zem astes… Bet kādēļ tad strādāt? Alga ar visām piedevām un pieskaitījumiem - divi tūkstoši pilnvērtīgo Krievijas rubļu, tagad tas ir mazāk par simt dolāriem…

Fokins nokļuva Maskavā, var teikt, nejauši. Astoņdesmit devītajā galvaspilsētas čekisti atklāja īstu amerikāņu spiegu. Viņam iedeva iesauku - Gorilla, viņš bija milzīgs, cīkstonis, bokseris, karatists un tamlīdzīgi. Tam visam, protams, nav nekādas nozīmes - satveršanas grupa salauzīs jebkuru, taču viņu vajadzēja saņemt pēc konteinera ielikšanas un pirms bija ieradies izlūks no sūtniecības. Laika starpība bija trīs - piecas minūtes, vieta pilna cilvēkiem, pilsētas centrs, jebkurš troksnis, kautiņš, burzma - izslēgti…

Ko darīt?

Kāds no priekšniekiem atcerējās krievu parunu: «Lauzni var uzveikt tikai ar… otru lauzni!»

Visā VDK sistēmā izsludināja meklēšanu - vajadzēja atrast stiprinieku, kurš varētu iebāzt Gorillu kabatā. Fokins izrādījās vispiemērotākais, un viņu piesaistīja aizturēšanā. Operācija noritēja bez kļūmēm - Fokins piegāja no aizmugures, paņēma Gorillu aiz krāga, ar otru roku satvēra bikšu dibenu un kā kaķēnu iemeta kāpņu telpā, kur gaidīja operatīvā grupa. Spiegs nepaguva ne iepīkstēties, neviens garāmgājējs pat galvu nepagrieza, un pēc piecām minūtēm saņēma sūtniecības izlūku ar lietiskajiem pierādījumiem.

Apmierinātā priekšniecība izteica nākamajam majoram pateicību un pārcēla dienēt uz galvaspilsētu - tolaik tā tika uzskatīta par lielu veiksmi.

Varbūt - velns vinu rāvis… Uzsmēķēt? Lai būtu, kas būdams. Septiņas nelaimes - atbilde… viena! Nē, vēlāk.

Vispirms ir jāsatiekas ar Mazu. Pēc Tatarina atklātības atrast viņa paziņas nebija nekādu grūtību. Izrādījās, ka

Mazs nav iesauka, bet uzvārds, turklāt Maskavā diezgar rets. Uzzināt viņa adresi, telefonu, mašīnas numuru, ja ii pieeja jebkuram pilsētas dienesta serverim, ir vienas minūtes darbs. Nav precējies, dzīvo viens. Vispār - pozitīvs cilvēks, cienījams sabiedrības loceklis - nav tiesāts, citu kompromitējošu materiālu arī nav. Taču - nestrādā un, par kādu naudu dzīvo bez bēdām, nav skaidrs, bet tas bija agrāk kad vajāja dīkdieņus; tagad uzvarējušās demokrātijas sabiedrībā uzdot tādus jautājumus uzskata par nepieklājību.

Fokins nedaudz piestrādāja pie Maza - pavēroja viņu nc tālienes, izstudēja paradumus, pāris reižu izsekoja līdz pašai ieejai mājās. Tādēļ tagad viņš droši piegāja pie vajadzīgās mājas, apskatījās. Trešā stāva dzīvoklī bija gaišs.

Mašīna stāvēja parastajā vietā, sniegs uz motora pārsega kusa, tātad objekts nesen ir pārbraucis. Pagalmā neviena nebija. Aiz slīpā priekšējā stikla ritmiski mirgoja signalizācijas lampiņa. Fokins piegāja, dažas reizes ar visu savu svaru piespiedās pie bagāžnieka.

-   Ijā-ijā-ijā! - sirēna iekaucās.

Viņš ātri iesteidzās kāpņu telpā un nostājās aiz lifta šahtas. Automātiski iebāza mutē cigareti, taču to neaizdedzināja.

-    Ijā-ijā-ijā! - no pagalma bija dzirdams apdullinošais kauciens.

Trešajā stāvā aizsitās durvis, kāpnēs noskanēja soļi. Lēkdams pār vairākiem pakāpieniem, Mazs nolidoja lejā, nikni lādēdamies, aiznesās garām un, ar blīkšķi aizsizdams durvis, izskrēja ārā.

Sirēna apklusa. Savā nodabā lamādamies, Mazs atgriezās mājās. Fokins izgāja viņam pretī. Tas apstājās un tūdaļ pat pabāza roku zem jakas. Cienījams sabiedrības loceklis nēsāja sev līdzi ieroci. Taču tagad tas viņam nebija vajadzīgs. Smagā plauksta pāršķēla gaisu un nokrita uz brigadiera kakla. Klusu nokrakšķēja kakla skriemeļi, un beigtais ķermenis aizlidoja stūrī. Pēc nedabīgā galvas piešķie- buma varēja redzēt, ka viņš ir miris.

Fokins izgāja ārā. Te nekas nebija mainījies. Pagalmā bija tikpat tuksnesīgi, tikpat ritmiski mirgoja signāllam- piņa Maza mašīnā. Viņš ātri devās projām. Cigareti viņš pazaudēja. Iedams ielika mutē citu un iededza šķiltavas.

Fokins zināja, cik patīkama būs tabakas garša pēc ilgas atturības. Viņš dzirdēja, kā uzšvirkst plānais papīrs pašā cigaretes galā.

…Nē!

Velns parāvis!

Viņš izgrūda no mutes filtru un nolamājās.

Vēl jāpaciešas. Vēl palicis trešais. Tad gan…

2. nodala

Vecākus nevar aizmirst

Tieši sešos no rīta Maksis bija Šeremetjevā. Pēc sastingušās, pēdējos šīs nakts sapņus sapņojošās Maskavas viņš bija nokļuvis citā laikā joslā - lidostā viss kustējās, vārījās, nervozēja, švīkstēja drēbes un rībēja čemodānu ritentiņi. Uz tablo bija izgaismoti trīs pienākušie un četri aizejošie reisi. Divi no tiem - uz Londonu.

Lieliski. Un ko tagad? Tajos aizvēsturiskajos laikos, kad Maksis strādāja ekspedīcijā, jau diennakti pirms izlidošanas viņš zināja sava reisa numuru, lidmašīnas tipu, vietu un pat kaimiņu uzvārdus, ar kuriem viņam nāksies īsināt laiku lidojot. Šoreiz Maksis nezināja neko. Viņam pat nebija biļetes. Viņš atbrauca sešos, un tagad viņam ir jāgaida sakarnieks. Turklāt, kā viņu atrast, nepateica. Vai patiesi paziņos skaļrunī: «Kardanova kungs, lūgums pienākt pie izziņu biroja, jūs gaida."

- Maksis Vitaļjevičs?

Viņš pagrieza galvu un savā priekšā ieraudzīja simpātisku jaunu pāri: tumšacainu meiteni plikādas kažociņā un plecīgu šatenu firmas «Nike» slēpotāju jakā.

-   Jā, - Maksis atbildēja.

-   Mani sauc Ļena, - meitene nopietni stādījās priekšā. -Tas ir Vadims. Staņislavs Vladimirovičs mums uzdeva jūs iesēdināt lidmašīnā, kas tuvākajā laikā lido uz Londonu.

Maksis apsvēra - cik tad īsti viņiem gadu? Divdesmit, divdesmit pieci, ne vairāk. Jaunā izlūku paaudze. Nākamajā reizē droši vien piebrauks pusaudzis uz skrituļslidām.

-   Labi, - viņš teica. - Kas man jādara?

Puisis ar mazo pirkstiņu norādīja uz otrā stāva galeriju, kas bija norobežota ar hromētām margām.

-   Tur ir bufete, gaidiet mūs pie galdiņa, mēs drīz pienāksim.

Uzkāpis līdz bufetei, Maksis nostāvēja piecas minūtes rindā pēc tasītes ekspreso kafijas; brīvu galdiņu, protams, nebija - nācās dzert, atspiežoties pret margām. Maksis malkoja karsto, kaut arī ne pārāk stipro dzērienu, skatījās uz baložu mēsliem nošķiesto tablo (pirms sešiem gadiem šo pelēko notecējumu vēl nebija) un neviļus jutās kā veterāns, kas vēro Sistēmas norietu.

-    Uz jūsu reisu reģistrācija sāksies pēc desmit minūtēm, - aizmugurē atskanēja pazīstama balss.

Vadims parādījās negaidīti, it kā būtu izaudzis tieši uz mozaīkā izklātās grīdas, - vai nu Maksis neievēroja viņu uz kāpnēm, vai varbūt viņš iznira no kaut kādas dienesta izejas.

-   Ņemiet! - Jaunais cilvēks pasniedza konvertu. - Šeit ir pase, biļetes turp un atpakaļ, komandējuma nauda valūtā un īsta dzimšanas apliecība.

Pēdējos vārdus viņš pateica divas reizes klusāk nekā iepriekšējos.

-Anatolija Sergejeviča telefoni jums ir… -Kādi?

-    Biedra Zamoiska. Kalsnā. - Vadims atkal klusināja balsi.

Maksis pasmīnēja. Patiesi.

-Ir.

-   Palūgšu nodot jūsu pasi.

Maksis vēlreiz pasmīnēja un iebāza roku kabatā.

-   Arī tā nav īsta.

-   Lūdzu, klusāk!

Vadims saviebās un pameta skatienu visapkārt.

-    Mēs stažējamies, un būtu ļoti nevēlami zaudēt balles…

-    Labi, vairs tā nedarīšu, - Maksis nokaunējās. - Un kur tad ir Lena?

-   Nodarbojas ar organizāciju, - Vadims īsi atteica. - Robežsargi, muita… Nekur nedrīkst būt aizķeršanās.

Viņš veikli paņēma dokumentu un ātri to noglabāja jakā.

-   Vai nevēlaties uzkost? Iesim, vēl ir laiks…

Un, atbildi nesagaidījis, aizgāja pa priekšu, spīdinādams uz gurniem noberztās džinsa bikses. Maksis uzkāra ceļasomu uz pleca un gāja nopakaļ. Viņš bija pieradis pie titāna čemodāniņa un citādas - ļoti nopietnas un oficiālas izvadīšanas. Tagad radās iespaids, ka viņam ir jāizved kontrabanda.

-   Jāatzīstas, es domāju, ka viss būs daudz vienkāršāk, - Maksis teica, apsēzdamies blakus. - Bez kņadas.

-   Vienkāršāk nemaz nemēdz būt, - Vadims nomurmināja, skatīdamies kaut kur sāņus. - Skat, arī Ļena ir klāt.

Tumšacainā Ļena ienāca bistro, pa ceļam atpogādama kažociņu.

-    «Koridors» ir atvērts, - viņa teica Maksim, apsēzdamās pie galdiņa, un jautāja Vadimam: - Vai tu man pasūtīji brokastis?

Viņš pamāja.

-   Visiem, kā parasti.

Viesmīle atnesa trīs cūkas karbonādes ar ceptiem kartupeļiem, zaļajiem zirnīšiem, zilganām marinētām olīvēm un tomātu sulu.

Maksim nebija apetītes, viņš ieskatījās konvertā. Pārlika kabatas portfelī vairākas dažādas vērtības naudaszī

mes, iekškabatā ieslidināja glancēto biļeti, atvēra pasi. Krievijas pilsonis Maksis Tompsons. Atklāti sakot, izklausās diezgan savādi. Un, lūk, dzimšanas apliecība… Zilgans papīrs, ūdenszīmes, paraksti, oficiāls zīmogs. Kardanovs- Tompsons smagi nopūtās.

-   Vai kaut kas nav kārtībā? - Ļena jautāja un pasmaidīja. Ap lūpām viņai bija palikusi tomātu sulas svītriņa.

-   Viss ir kārtībā, - Maksis atbildot pasmaidīja un parādīja ar roku. - Šeit noslaukiet.

Ļena noslaucīja un negaidīti piemiedza ar aci. Viņa bija pietiekami skaista, ar labu figūru. Turklāt jaunajiem cilvēkiem bija lieliska apetīte, stipri, balti zobi, izcili fiziskie dotumi - Ļenai zem cieši piegulošā apģērba jaudās dzelzs muskuļi… Plus vēl komunikabilitāte, pievilcīgas sejas, kas šķita redzētas kādā no amerikāņu seriāliem. Jā, jaunā maiņa, nākamā paaudze, jaunā laikmeta augošie vilcēni. Viegli iedomāties, kā šis jaunais pāris mīlējās starp trenažieriem un zviedru sienām, tikpat klusu, koncentrēti un saskaņoti ietriecot ķermeņus vienu otrā.

Maksis pagaidīja, līdz viņi pabeidza brokastot, izdzēra sulu un piecēlās. Ļena un Vadims arī piecēlās un ātrā solī devās uz durvīm.

-   Jums - uz to pusi, - iznākot galerijā, Ļena ar smalko pirkstiņu norādīja virzienu. - Sestā izeja. Puse pasažieru - ārzemnieki. Jūsu paziņu viņu vidū nav. Blakus sēdeklī - komersants no Kipras, četrdesmit divi gadi, nekā īpaša. Laimīgi!

Nesacīdami vairs ne vārda, jaunie cilvēki devās uz kāpnēm galerijas tālajā galā. Maksis ar skatienu pavadīja divus pārus trenētu gurnu, kas strauji attālinājās.

Maksis ātri izgāja muitas apskati, saņēma pasē zīmogu un pārkāpa balto līniju, kas nosacīti atdalīja Krieviju no visas pārējās pasaules. Gan muitnieks, gan arī robežsargs pret viņu izturējās ļoti uzmanīgi un pasvītroti pieklājīgi.

Pēc pusstundas viņš jau sēdēja «Boing» salonā blakus brūni zeltainam - kā kūpināta skumbrija - kiprietim, ne

starptautiskam gangsterim, ne spiegam un narkotisko vielu tirgonim, tātad, pēc izlūkošanas mērauklas, nekā interesanta.

Aiz iluminatora cienīgi aizpeldēja degvielas vilcējs. Pēc tam kaut kur tālumā iesvilpās dzinēji, pamazām uzņemot apgriezienus. Skaista stjuarte ar aviosabiedrības nozīmīti pie augstajām krūtīm norunāja tradicionālo pirmslidojuma uzrunu un nozuda. Milzīgais «Boing» nodrebēja, ieskrējās un pacēlās augšup, sniegotais Piemaskavas mežs nogāzās lejā. Pēc tam telpa aiz biezā stikla kļuva duļķaina un pārklājās ar balto mākoņu miglu.

Maksis atrāvās no iluminatora. Stjuarte - slaida mulate ar žilbinošu smaidu - stūma ratiņus ar dzērieniem.

- Pleasel

Maksis palūdza sev «Baltā zirga» dubultporciju un iespējami daudz ledus. Kiprietis paņēma martīni.

Uz monitora ekrāna nomainījās skaitļi - augstums, ātrums, lidojuma ilgums. Tad parādījās karte ar lidojuma maršrutu - mazītiņa lidmašīna lēni līda pa sarkano līniju ar bultiņu galā. Drīz vajadzēja sākties kaut kādai filmai.

Maksis pievēra acis, saskaloja plato glāzi, ieklausījās drīzāk nojaušamajā, nevis cauri turbīnu dūkoņai saklausāmajā ledus gabaliņu šķindā, nedaudz nodzēra. Dubultā viskija porcija - tas ir četrdesmit gramu, viens krietns malks pēc Krievzemes mērauklas. Taču Maksis vairs nebija Krievijā.

«Es atkal esmu darbībā,» viņš nodomāja. «Tikai - kas no tā iznāks…»

Maksis sadabūja fotogrāfiju. Vīrietis un sieviete ar četrus vai piecus gadus vecu puisēnu uz Vindzoras pils fona. Sieviete ir neliela auguma un diezgan trausla, baltā kleitā ar zilu lenti, baltā cepurītē un basenītēs ar biezu zoli, viņa smaida, ar kreiso roku aizsedzoties no sejā spīdošās saules, bet labajā rokā tur puisēna plaukstiņu, viņam mugurā matroža uzvalciņš. Puisēns raugās objektīvā ar pieauguša cilvēka skatienu - nopietni un sērīgi. Otru plaukstiņu satvēris kalsnējs vīrietis ar sportisku figūru, vieglās, gaišās

biksēs, kovboju kreklā un tenisa kurpēs. Arī viņš plati un laimīgi smaida.

Ja parādītu šo uzņēmumu blakus sēdētājam kiprietim vai stjuartei - mulatei, vai jebkuram citam cilvēkam, ikviens teiktu, ka tā ir mīloša ģimene, kurai priekšā ir gara un laimīga dzīve… Varbūt tā arī būtu noticis citā koordinātu sistēmā un citos apstākļos. Ja varētu pamāt ar burvju nūjiņu… Bet viņam nav burvju nūjiņas, un viss paliek tā, kā tas ir: fotogrāfijā ir viņa ģimene. Padomju spiegi Tomp- soni un viņu dēls, kas nezina savu īsto vārdu. Un nākotnē viņus negaida nekas labs. Un vispār - nekā nav. Strupceļš.

Maksis noglabāja fotogrāfiju. Viņš jutās vecāks par saviem trīsdesmit trim gadiem. Pat ne vecāks - tāds kā sanīcis, vai. Agrā celšanās un pirmslidojuma raizes viņu bija nogurdinājušas, bet četrdesmit gramu viskija ierosināja snaudu. Pirms aizmigšanas viņš acu priekšā ieraudzīja gremojošos Ļenu un Vadimu, viņu stipros un jaunos zobus un stingros žokļus… Viņi droši vien vēl bija piektajā vai sestajā kasē, kad Maksis sāka izpildīt speciālos uzdevumus.

Tagad viņu gaidīja kārtējais. Satikšanās ar saviem vecākiem.

«Vai es viņus pazīšu?» viņš aizmiegot nodomāja.

Hītrovas lidostā nekādu sarežģījumu nebija. Robežsargs uz krievu pilsoņa anglisko uzvārdu nekādi nereaģēja.

-   Jūsu vizītes mērķis? - labi noaudzis puisis ar atklātu seju labsirdīgi painteresējās.

-   Tikšanās ar radiniekiem.

Laikam gan pirmo reizi, šķērsojot svešu robežu, viņš teica pilnīgu taisnību.

Pēdējo reizi viņš šeit bija pirms desmit gadiem. Laiks, noskaņa, debesis - viss bija pagaisis no atmiņas. Atmiņā bija kas cits - Braitlija iela astoņpadsmit, Ārčibolds Kērtiss. Trīssimt tūkstoši sterliņu mārciņu. Nav zināms, vai tās nokļuva līdz Lielbritānijas komunistiem un atbalstīja angļu proletariātu grūtajā cīņā ar kapitālisma haizivīm, vai arī

misters Kērtsiss vienkārši nopirka sev savrupmāju, jahtu, bet varbūt atvēra personīgu kontu bankā… Viņam, Maksim, par to nebija nekādas daļas - galvenais, ka nodošana notika precīzi un bez sarežģījumiem. Piecas minūtes. Un viņš brauca atpakaļ. Kērtiss nervozēja un nepiedāvāja pat tasīti angļu tējas.

Maksis izgāja pie taksometra stāvvietas. Drēgns, slapjš un pliks, ne miņas no sniega. Ne īpaši rūpīgi pārbaudījies, viņš nemanīja, ka viņam kāds sekotu. Tā jau ir - angļiem viņš nav interesants un arī rezidentūrai nav iemesla nemt viņu savā aizsegā.

Maksis pagājās gar mašīnu rindu, ieklausījās roka un džeza ritmos, kas izplūda no magnetolām, līdz izdzirdēja šļupstošo Severīna Krajevska balsi ansambļa «Červoni gi- tari» pavadībā. Vadītājs bija polis, par to var likt galvu ķīlā.

-   Man vajadzētu nokļūt uz Vormvud-Skrabu, - Maksis angliski sacīja, pieliecies pie lodziņa.

Sarkansejainais puisietis pie stūres pasmīnēja un izpūta dūmus no savas īsās pīpes.

-   Jums tas izmaksās trīsdesmit mārciņu, ser. Lai gan ir vēl simtiem visādu veidu, kā tur var nokļūt par velti. Vai jūs pats gadījumā neesat no Belostokas?

-   Nē, es esmu no Maksavas.

-   Tātad - bijušie brāļi. Mans vārds ir Broneks, no Lodzas. Bet lētāk nevaru - bizness paliek bizness.

Pa ceļam Broneks pastāstīja, ka vismaz divi viņa paziņas - poļi ir bijuši Vormvud-Skrabā un no turienes iznākuši ja ne stipri uzbarojušies, tad katrā ziņā ne stipri novājējuši. Salīdzinot ar «Korčas» cietumu pie Belapodļaskas, šis ir tīrā paradīze.

-   Kas jums tur ir - draugs, brālis? Ja nebūs par slinku, viņš varēs pat pabeigt universitātes kursu un nolikt maģistra eksāmenus. Par ko viņš sēž? Zādzība? Izvarošana? Varbūt - krievu rekets?

-    Man tur ir lietišķa tikšanās, - Maksis atbildēja, un Broneks apklusa.

īpaši stingra režīma cietums izskatījās pilnīgi civili, kā muzejiska pils - tur nebija ne sargtorņu, ne dzeloņdrāšu, nedz rupji sametinātu dzelzs aizsprostu… Augsta un bieza siena, aiz tās - masīva celtne no sarkaniem ķieģeļiem. Izskatījās pēc padrūmas viesnīcas. Nelielie lodziņi pa perimetru bija apvilkti ar baltu krāsu. Nebija pat restu!

«Droši vien bruņu stikli,» Maksis nodomāja.

Arī kalpotājs pelēka auduma formas tērpā sēdēja aiz ložu necaurlaidīga aizžogojuma. Viņš lietišķi apkalpoja apmeklētājus un profesionāli smaidīja, taču pēkšņi pārstāja smaidīt un sastinga uz vietas. Sastinga viņa mute, kura vēl pirms brīža, urskulī savilkusies, atkārtoja: «Ieslodzītie misters un misis Tompsoni… Vecāki apmeklētājam Tompsonam no Maskavas…» Sastinga žiglās acis, pirksti, kas veikli kustējās pa datora taustiņiem, sastinga galva un mugura.

Un kā nu ne! Slavenie spiegi vienmēr bija nolieguši jebkādus sakarus ar Krieviju!

Pēc brīža sastingums pārgāja.

-   Atvainojiet, mister Tompson, vai jūs esat viņu radinieks lejupejošā līnijā? - kalpotājs pārjautāja, kad bija nedaudz attapies.

-    Es esmu viņu dēls, - Maksis atbildēja. Pēc angļu likumiem, radiniekiem pēc lejupejošās, tāpat kā pēc augšupejošās līnijas ir tiesības bez šķēršļiem tikties ar ieslodzītajiem. Nav tādu iemeslu, lai varētu atteikt tikšanos.

-Viss ir saprotams. Viens neliels precizējums…

Pelēkais klerks kaut kur aizgāja, tad atkal atgriezās savā vietā, viņa pirksti sāka skraidīt pa klaviatūru. Radās iespaids, ka viņš no sava «Apple Mackintosh» grib saņemt atbildi, kuru tas nekādi nevar dot. Maksis juta, ka viņam sākas nervu drudzis. Beidzot kalpotāja pūles vainagojās ar panākumiem - viņš kaut ko bija izvilcis no datora atmiņas, viņa seju apstaroja rēna, zilgana gaisma - tas bija vai nu monitora, vai iekšēja apmierinājuma atspulgs.

-    Rīt šai pašā laikā, ser, - jūtami atvieglots, viņš sacīja. -Atnāciet rit, un viss būs kārtībā.

-   Kāpēc rīt? Vai tad tagad kaut kas nav kārtībā?

Kalpotājs ar lakatiņu noslaucīja pieri un izsmērēja uz lūpām mākslīgu smaidu.

-    Vienkārši blokā «C» šodien ir dezinfekcija, ser. Atvainojiet.

-   Bet…

-   Es klausos, lēdij, - kalpotājs jau pievērsās aiz Makša stāvošai sievietei, kurai mugurā bija līdz ceļiem garš džemperis.

Neizpratuši, kas notiek, divi cilvēki saņēma atļauju satikties, ne par kādu dezinfekciju pat runas nebija. Varbūt viņu radinieki netiek turēti «C» blokā? Varbūt cietumsargi vienkārši novilcina laiku? Bet - kādēļ? Brīdināt MI-5? Iespējams, ka tā… Bet rīt pateiks, ka tikšanās nenotiks, vai arī vecākiem sados narkotikas, vai izdomās kādu citu nelietību… Labi, redzēsim!

Netālu no cietuma Maksis atrada ne īpaši dārgu vienas zvaigznītes viesnīcu un paņēma vienvietīgu numuru. No portjē viņš nopirka taksofona kartīti un uz ielas no automāta piezvanīja. Pēc tam ar taksometru devās meklēt vajadzīgo adresi.

Blīvās transporta straumes, kreisā kustība, milzīgie divstāvu autobusi, kas pārkārās gan no vienas, gan otras puses kā leduskalni, draudot saspiest mazo, dzelteno čauma- liņu… Maksis bija atradis no visa tā un jutās svešs - ne kaimiņu, ne draugu, ne paziņu, neviena cilvēka, kas būtu priecīgs par tikšanos. Varētu iebraukt pie mistera Ārčibol- da Kērtisa un pajautāt, vai britu komunistiskajai kustībai palīdzēja tās trīssimttūkstoš mārciņas. Bet arī viņš diezin vai priecāsies par sūtni no pagātnes…

Pēkšņi galvā iešāvās doma, kas Maksim lika nokaunēties: šai pilsētā taču atradās viņa vecāki, paši tuvākie radinieki! Kāpēc gan viņš to nejūt? No zemapziņas izlīda slimīgs tārpiņš: kas viņš ir un kāpēc ir atbraucis uz Londonu? Dēls, kurš daudz cietis bez vecākiem un vēlas viņus iepriecināt pēdējos ieslodzījuma gados? Vai arī…

Vienas vienīgas atbildes nebija. Dzīve neatzīst sastingušas formas un tās pastāvīgi pārkāpj. Tie cilvēki, kurus viņš redzēja fotogrāfijā, - trauslā sieviete baltajā kleitā, vīrietis apašu kreklā un mazais puisēns matrožu uzvalciņā - viņu vienkārši vairs nav. Laimīgā Tompsonu ģimene izgaisa pirms daudziem gadiem. Ir kāds padzīvojis pāris, misters un misis Tompsoni, ar veselu gūzmu Maksim nezināmu noslieču un vājību. Viņi divdesmit astoņus gadus ir nosēdējuši cietumā, tas nevarēja neiespaidot pasaules uzskatu, raksturu, ari psihi… Pa šo laiku viņi aizmirsuši gan Krieviju, gan arī viņu, aizmirsuši krievu valodu, bet, ja arī ne, tad droši vien runā ar akcentu. «Mans puisēns…» Laiks, kad Maksim bija vajadzīgs viņu atbalsts, jau sen pagājis. Viņš ir pieaudzis vīrietis, un viņam ir nācies ne tikai mīlēt, bet arī nogalināt. Viņš ir izlūks un šeit ieradies nevis pēc savas gribas, bet Centra uzdevumā un par valsts naudu. Vecie, kuri pirms ilga, ilga laika bija klājuši viņam guļvietu un dzirdinājuši ar aveņu tēju, kad viņš bija saaukstējies, tagad diezin vai pazītu savu dēlu. Starp viņiem nav palikušas nekādas radnieciskas saites, nekādu cilvēcisku jūtu.

Tas viss bija pareizi un pilnīgi loģiski. Bet kāpēc viņš tā uztraucās cietuma pieņemamajā telpā?

Maksis izkāpa no taksometra pašā Ebijroudas sākumā uz bez grūtībām atrada kafejnīcu «Bingo-Bongo». Tur viņš apsēdās pie galdiņa, pasūtīja asiņainu rostbifu. Gandrīz tūlīt pie viņa piesēdās ļoti drukns cilvēks ar trim pazodēm un salocītu «Daily Mail» padusē.

-   Nu, kā? - viņš tipiskā Londonas izloksnē jautāja.

-   Rīt tajā pašā laikā. Aizbildinājās ar dezinfekciju.

Cilvēks pamāja.

-   Labi.

Angļu rezidentūrai bija izdevies iegūt Vormvud-Skrabā ieslodzīto medicīniskās apskates sarakstus par astoņdesmit astoto gadu. Un sarakstu par ieslodzīto apgādi ar apģērbu par deviņdesmit trešo gadu. Un vēl - sarakstu, kam ir izsniegtas Ziemassvētku dāvanas deviņdesmit sestajā gadā.

Tā tika ziņots Centram: «izdevās iegūt». Patiesībā papīrus vienkārši salasīja izgāztuvē, lai gan vispirms vajadzēja uzzināt, tieši uz kurieni izved atkritumus no īpašā stingrā režīma cietuma. Starp citu, tehnoloģijai te nebija nozīmes. Bet, lūk, tam, ka visos trijos sarakstos nebija Tompsonu uzvārda, bija nozīme.

-   Vai alu? - druknais piedāvāja.

Uz galda parādījās divi milzīgi kausi tumšā portera ar blīvām biezām putām. Maksis nodzēra malciņu - mutē ieplūda nobriedušu rudzu aromāts.

-   Uz jūsu veselību!

Cilvēks ar trim pazodēm vienā paņēmienā iztukšoja savu kausu, piecēlās uz izgāja.

Viesmīlis atnesa pasūtīto, un Maksis bez steigas ķērās pie sava rostbifa, ar baudu uzdzerdams sulīgajai, tikai nedaudz apceptajai gaļai aromātisko alu.

Viesnīcā Maksis atgriezās ap astoņiem vakarā. Gaitenī viņš sastapa to pašu sievieti ar džemperi līdz ceļiem - viņa bija stāvējusi aiz viņa pie lodziņa pēc atļaujas satikties. Sieviete slēdza vaļā numuru, kas bija pretējā pusē, un labvēlīgi Maksim uzsmaidīja.

-   Es dzirdēju, ka jums nav veicies, kaut kāda muļķīga dezinfekcija, - viņa teica. - Bet manu līgavaini palaida uz divām dienām. Viņš tūlīt atnāks kopā ar draugiem, mēs gribam nedaudz papriecāties. Pievienojieties mums! Patiešām, mēs būsim priecīgi!

-   Paldies, - Maksis atbildēja. - Es šodien pārnervozējos, esmu ļoti noguris, un man briesmīgi sasāpējusies galva. Tūlīt iedzeršu miega zāles un likšos gulēt.

Ieslēdzies numurā, viņš sāka domāt, kas ir tādas viesmīlības cēlonis. Angļi ir- ļoti noslēgti un visai negribīgi kontaktējas. Viņiem nav pieņemts tāpat vien uzlūgt nepazīstamus cilvēkus. Tiesa, šis ir specifisks sociālais slānis… Kā uzvedas ieslodzīto radinieki un draugi, Maksis nezināja.

Drīzumā aiz durvīm atskanēja skaļas balsis, mūzika, dziedāšana. Trokšņainā kompānija priecājās ilgi.

Ap diviem naktī visi bija apdzērušies. Maksis vairākas reizes pamodās, kad viņi spārdīja numura durvis, sauca viņu gan par Bilu, gan Rendalu, gan Sjūziju. Tā viņš aizpildīja robu savās zināšanās - angļu kriminālie uzvedās gandrīz tāpat kā krievu. Lai gan, iespējams, tā visa bija viltīgi izplānota MI-5 kombinācija.

No rīta Maksis izgāja no viesnīcas tā agrāk, lai nesatiktu kādu no vakarējās kompānijas. Līdz deviņiem viņš pastaigājās, tad apēda omleti un auzu pārslu putru ar kafiju nelielā, ļoti tīrā kafejnīcā, pāršķirstīja laikrakstus. Pavēroja, kā strādā restauratori ar sastatnēm apšūtā vecā metodistu baznīcinā.

Negaidīti galvā iešāvās doma, kas iepatikās, un viņš ieskatījās trauku veikalā, bakalejas tirgotavā, nelielā universālveikalā… Tur, juvelierpreču nodaļā, viņš atrada to, ko bija meklējis, - dažādas kvalitātes un lieluma kabatas blašķes. No sudraba izgatavotās maksāja virs simt divdesmit mārciņām un nebija viņam pieejamas, tādēļ nācās apmierināties ar graciozi izliektu tērauda blašķi, kas bija apvilkta ar brūnu ādu un kurai bija uzskrūvējams vāciņš - glāzīte. Blašķe bija līdzīga Veretņeva blašķei, tikai skaistāka. Tuvākajā bārā viņš palūdza tajā ieliet «Džoniju Vokeru», tur ietilpa divi simti piecdesmit gramu, vēl piecdesmit viņš izdzēra tieši no mērglāzītes, samaksāja un izgāja, atstājot saimnieku neizpratnē.

Noteiktajā laikā Maksis ar samtainām ķiršsarkanām rozēm bija cietuma pieņemamajā telpā.

Vakardienas kalpotājs viņu sagaidīja kā labu paziņu, atvainojās par sagādātajām neērtībām un bez īpaša formālisma izrakstīja caurlaidi. īstā dzimšanas apliecība nebija vajadzīga - pietika ar Krievijas pasi. Tas liecināja, ka neviens negatavojas viņam radīt šķēršļus.

- Lūdzu, ser! - Klerks pelēkajā uzvalkā pasniedza caurlaidi. - Jūs varat doties uz īso tikšanos istabu. Pa koridoru

uz priekšu un pa kreisi. Misteru Tomasu Tompsonu atvedīs pēc dažām minūtēm.

Maksim likās, ka klerka acīs sprēgā cilvēciska ziņkāre. Un kā nu ne! Pie krievu spiegiem, kuri neatzinās, atbraucis dēls ar Krievijas pasi! Pirms divdesmit astoņiem gadiem šis fakts varēja būt izšķirīgs pierādījums. Tagad tam nebija nekādas praktiskas nozīmes.

Pie zemām ozolkoka durvīm ražens cietumsargs atņēma caurlaidi, ar izbrīnu paraudzījās uz puķu pušķi un uzmanīgi aplūkoja katru rozi atsevišķi, bet pašu Maksi pārbaudīja ar portatīvu metāla detektoru.

-   Kas jums ir šeit, ser? - Izstieptais rāmītis apstājās pie krūšu kabatas. Maksis izņēma blašķi, gribēja atskrūvēt vāciņu.

-   Viskijs. Tas laikam ir aizliegts?

Cietumsargs paraustīja plecus.

-   Mēs jums nevaram aizliegt dzert viskiju. Lūdzu, ejiet!

Lielajā istabā Maksis bija viens. Istaba no grīdas līdz griestiem bija pārdalīta ar biezu, zilganu stiklu.

Caurspīdīgā šķēršļa abās pusēs atradās galdi un krēsli, uz galdiem stāvēja melnas pirmsplūdu laika telefona klausules. Gaiši dega bezēnu dzīvsudraba lampas. Logu nebija, biezās sienas apslāpēja visas skaņas, telpā valdīja absolūts klusums.

Maksis apsēdās uz krēsla tuvāk istabas vidum un sāka gaidīt. Pretējā sienā bija vienas durvis, tieši tur bija jāparādās tēvam. Citas vietas nebija. Sirds drudžaini pukstēja, pa muguru noslīdēja sviedru lāsīte. Arī plaukstas nosvīda, un Maksis, kā bija pierasts bērnunamā, tās noslaucīja pie biksēm.

Durvis atvērās, ienāca kāds cilvēks, Maksis nodomāja, ka tas ir kaut kāds sargs, tikai nez kāpēc nav formā, bet brīva piegriezuma biksēs, džinsu kreklā un vieglās kurpēs. Aiz viņa bija jāparādās vecam, divdesmit astoņos ieslodzījuma gados salauztam cietumniekam, taču durvis aizvērās.

Ienācējs bija diezgan garš, iznesīgs, ar lokanu, sportisku augumu. Kalsna seja ar asi iezīmētiem vaibstiem, augsta piere, enerģisks zods… Cilvēks pie pašām durvīm nezin kāpēc apstājās kā zemē iemiets. Maksis pievērsa uzmanību nedabīgajai pozai un secināja, ka nepazīstamais ir maksimāli saspringts…

Makša gaidošais un ienācēja meklējošais skatiens viens ar otru sastapās. Kā hipnotizēts Maksis lēni piecēlās no krēsla un izslējās visā augumā. Nepazīstamā skatiens dedzināja, tajā bija sāpes un bailes, neuzticība un piesardzība, cerība un atpazīšana… Maksis pēkšņi saprata, ka tas nav nekāds svešinieks vai sargs, bet cilvēks no fotogrāfijas - viņa tēvs! Viņš ne pārāk stipri bija mainījies - nedaudz nosirmojis, mazāk bija matu, izliekto pieri izvagojušas grumbas, taču kopējais veidols nebija mainījies - Maksis viņu atcerējās tieši tādu, kad tas spēlēja tenisu, pastaigājās ar viņu gar upes krastu, glāba aresta brīdī…

It kā zibens caurstrāvoja apziņu - Maksis pēkšņi apzinājās, ka zemapziņā salīdzina tēvu nevis ar statisko uzņēmumu, bet ar reālu dzīvu cilvēku, kurš skraidīja ar raketi pa tenisa kortu, veda viņu pie rokas pa Temzas krastmalu, slēpa, apsedza ar segu uz nobružātā «Ostina» pakaļējā sēdekļa… Viņš atcerējās bērnību!

Acīmredzot visstiprākais kairinātājs bija pārrāvis apziņas blokādi, un bērnības apakšlīmenis iznira no melnās tumsas un ieņēma savu vietu Makša Kardanova atmiņā.

- Tēti! Tēti! - kliedza mazais puisēns neuzkrītošajā apģērbā, kurš nupat bija izskrējis cauri viņus atdalošajai nolādētajai arkai starp diviem pagalmiem, kas viņus šķīra uz visiem laikiem. - Kāpēc tu neskrēji kopā ar mani? Tur taču bija tēvocis Ļoša, viņš būtu mūs aizvedis abus kopā! Arī mammu viņš būtu paņēmis! Tēvocis Ļoša ir stiprs, viņš mūs mīl!

Kliedziens netika cauri bruņu stiklam, un no tās puses pieskrējušais cilvēks arī vārstīja muti bez skaņas un izmisīgi žestikulēja, norādīdams, ko vajag darīt. Vajadzēja paņemt smago ebonlta klausuli. Un Maksis to izdarīja. Ne vairs piecgadīgs puisēns, kas ienira velvētajā arkā, bet no tās pēc divdesmit astoņiem gadiem izniris nopietns vīrietis. Tikai nezin kāpēc viņa seja ir slapja no asarām. Tēvs, kurš toreiz metās atpakaļ, izmisīgi mēģinādams aizturēt vajāšanu kaut uz pāris minūtēm, arī piespieda vēso ebonītu pie auss. Taču neko nerunāja. Viņa acis mikli mirdzēja, nodevīgi drebēja lūpas. Ar pūlēm valdīdamies, viņš tās cieši saknieba.

-   Es tikai nupat visu atcerējos, - Maksis sacīja. - Beidzamās stundas līdz pēdējam sīkumam… Kā tu man piedāvāji to spēli, kā mamma raudāja, kā es izlēcu no mašīnas un skrēju, ko kājas nes… Vai atceries to arku? Tu teici: «Tā ir šaura, mašīna netiks cauri, bet tu esi maziņš, tu izskriesi…» Vai atceries? Es domāju, ka tikai jāizskrien cauri arkai uz citas ielas, bet nevarēju saprast - kāpēc tu neskrēji kopā ar mani?

Viņš runāja kvēli un ātri kā murgos.

-   Es negribēju skriet projām viens, es gribēju palikt kopā ar tevi, bet baidījos tevi sarūgtināt un izdarīju visu, ko tu man liki… Es tev noticēju un cerēju, ka mēs drīz satiksimies, nu, lūk, - sagaidīju… Pa šo laiku man divas reizes dzēsa atmiņu… Par bērnību, teica, es nekad neatcerēšos… Bet, lūk, ieraudzīju tevi un atcerējos…

Viņš juta, ka klausule viņam traucē, un atklāja, ka dzer viskiju tieši no blašķes, nejuzdams ne garšu, ne stiprumu. Tikai briesmīgais spriegums krūtīs pamazām atslāba. Drudža lēkme pārgāja, viņš saņēmās un ar lakatiņu noslaucīja slapjo seju.

-    Es domāju, ka mēs sadzersim kopā, - Maksis it kā taisnodamies sacīja. - Nezināju, ka te būs atdalījums… Ari puķes kā muļķis nopirku…

-   Bet es domāju…

Cilvēks no pagātnes saņēma seju plaukstās un saspieda, tā izgaisinot nevajadzīgās emocijas.

-   …Es domāju, ka tā ir provokācija, tikai nezināju - kas provocē. Ir taču pagājis tik daudz gadu… Kā tu šeit nokļuvi?

Maksis alkatīgi aplūkoja tēvu, kurš nepavisam neatgādināja nelaimīgu veci - arestantu. Jauneklīgs vīrietis, pēc skata - ne vairāk par piecdesmit, gluda āda, spēcīgs kakls, apaļīgi pleci, skaidras, ļoti vērīgas acis, no kurām izgaisa neuzticība un piesardzība… Pat iedegums uz sejas! Galvā ņirbēja taksista Broneka teiktais: «Vormvudā viņš, ja arī nebija kļuvis resnāks, tad vismaz daudz vājāks arī ne…»

-Aleksejs Ivanovičs… Viņš visu izstāstīja un iedeva fotogrāfiju… Bet kur tu nosauļojies?

-    Kādu fotogrāfiju? Kur mēs esam trijatā pie pils? Atceros, - tēvs pamāja. - Bet nosauļojos… Te tas ir vienkārši. Solārijs, kvarcs, sauna, baseins, trenažieru zāle. Var pastaigāties pa pagalmu… Bibliotēka, ik rītu jaunākās avīzes…

-   Un kur ir mamma?

-   Šeit pat, tikai citā blokā. Mēs varam tikties kaut katru dienu. Viņu nomoka spiediens, pašreiz viņa ir lazaretē. Ārsti neatļāva tikties - nervu slodze viņai nenākšot par labu.

Spriežot pēc tēva mierīguma, runa bija par parastām sāpēm, kas neizraisa īpašu satraukumu. Maksis noticēja, ka ar māti viss ir kārtībā. Varbūt tādēļ, ka bērnības atmiņās vina ieņēma nelielu vietu.

-Ar ko tu nodarbojies? - tēvs jautāja. Viņš jau bija saņēmies un likās pilnīgi mierīgs. - Viņš solīja par tevi parūpēties…

Maksis pamāja.

-   Tā arī bija. Labs bērnunams, izglītība, praktiska specialitāte. Es esmu radioelektriķis, tagad strādāju datoru firmā.

-   Cik tu pelni?

Tādam jautājumam Maksis nebija gatavs, tādēļ izmeta uz labu laimi:

-   Piecus tūkstošus mēnesī.

-   Piecus tūkstošus - ko? - tēvs pāijautāja.

-   Rubļus, protams, - Maksis pavīpsnāja. - Nejau nu dolārus!

-   Neko nesaprotu! Tā ir milzīga summa, tik daudz maksāja automašīna! Un kāds te sakars ar dolāriem! Agrāk par tiem sēdināja cietumā!

-   Agrāk! Tagad viss ir citādi… Citas cenas, cita nauda, citi likumi… Cita dzīve! Nepazīsi.

-   Drīz redzēsim. Pēc gada un deviņiem mēnešiem.

Tēvs aizdomājās, kaut ko apsvērdams.

-   Bet varbūt vēl agrāk. Kur tu dzīvo?

-   Turpat, kur dzīvojāt jūs…

-   Redz, kā. - Tēva seja saspringa. - Tas taču ir dienesta dzīvoklis.

-  Vairs ne. Viņi pret mani labi izturējās. Un risināja manas problēmas.

-Arī mums būs problēmas, - tēvs norūpējies sacīja. - Ļoti daudz problēmu. Ceru, ka pret tām ari izturēsies ar sapratni…

Viņš sapurināja galvu un mainīja tematu.

-   Tev ir laba izruna. Vai bieži izbrauc?

Tikai tagad Maksis attapa, ka viņi sarunājas angliski.

-   Speciāla skola, starptautiski kontakti, pastāvīga valodas prakse. Varbūt pāriesim uz krievu valodu?

Tēvs pakratīja galvu.

-   Es to gandrīz esmu aizmirsis. Ir arī labāk, ja valoda ir saprotama personālam.

-   Labi, - Maksis piekrita. - Zini, es baidījos no šīs tikšanās. Baidījos ieraudzīt svešu, nepazīstamu cilvēku. Bet ieraudzīju savu tēvu. Varbūt pavakariņosim kopā? Jūs taču palaiž uz neilgu laiku?

Tēvs tikko manāmi pasmaidīja.

-   Jā. Bet uz spiegiem un citiem valsts noziedzniekiem tas neattiecas.

-   Žēl. Bet es esmu priecīgs, ka tu labi izskaties. Man liekas, ka no tevis dvesmo dārgs odekolons. Vai jūras vējš…

-   Tā ir asociatīva uztvere. Pa telefonu smaržas netiek pārraidītas, cauri stiklam tās neizplūst… Bet odekolons man tiešām nav slikts.

-   Vai mamma nav novecojusi?

-    0, mamma! - Tēvs pacēla acis, galvu nepaceldams. - Viņa ir lieliskā formā. Viņai vienkārši ir otrā jaunība.

Maksim likās, ka pēdējos tēva vārdos ieskanējās sarkasms.

Aiz stikla parādījās apsargs.

-   Laiks beigt! - tēvs sacīja. Viņa seja kaut kā uzreiz apdzisa.

-   Tu mani ne reizi nenosauci vārdā… Kā mani sauc? Pa īstam? - pašam negaidot, Maksis jautāja. - Es taču patiesībā neesmu Maksims un nekāds tur Kardanovs… Kas es esmu?

Tēvs sasprindzināja vaigu muskuļus, brīdi kaut ko apsvēra.

-   Tagad nav īstais laiks un vieta, lai par to runātu. Atvaino. Uz redzēšanos. Es ceru, ka tā nav aiz kalniem. Tā taču saka Krievijā?

Toms Tompsons pasmaidīja, piecēlās, un neatskatīdamies devās uz izeju. Apsargs viņu palaida pa priekšu, izgāja aiz viņa un aizvēra durvis.

Maksis vēl pasēdēja, iedzēra dažus malkus no blašķes, pagrozīja šeit neiederīgās puķes. Nupat viņš bija ticies ar profesionāli, visaugstākās klases izlūku, nelegāli Putnu. Tādiem cilvēkiem dvēselē ir desmitiem slēptuvju, kurās viņi ir raduši nobēdzināt pašas slēptākās jūtas. Taču šī bija tikšanās ar tēvu, un viņš neizmantoja slēptuves. Vismaz Maksis par to bija pārliecināts.

Viņš pielika viskiju pie lūpām pēdējo reizi, paslēpa blašķi kabatā un izgāja ārā. Tagad viņam gribējās tikai vienu - nokļūt līdz viesnīcai un likties gulēt. Samtainās ķiršsarkanās rozes palika guļam uz galda istabā, kur notika tikšanās.

-   Nu, kā? - nākamajā rītā kafejnīcā «Bingo-Bongo» viņam jautāja trīs zodu īpašnieks, bez steigas atvērdams laikrakstu. Viņš izskatījās piekusis un neizgulējies. Droši vien ir kaitīgi dzert tik daudz alus.

-   Es viņu redzēju, - Maksis paziņoja. - Mēs viens otru pazinām. Viņš izskatās labi, noskaņa ir moža…

-   Un māte?

-   Saslimusi. Spiediens. Ārsti neatļāva tikties.

-   Tas ir slikti. Kādi ir jūsu iespaidi? Nervozitāte, uzspēle, falšums? - resnītis interesējās, nenolaizdams acis no Džona Meidžora portreta avīzes lapā.

-   Izslēgts, - Maksis pārliecināti sacīja. - Viņš bija pilnīgi atklāts. Viņi ir tīri.

-   Tas ir labi, - noteica trīs zodu īpašnieks un pakasīja vienu no tiem. Viņš nebija tik pārliecināts kā Maksis.

Tādēļ ka novērošana, ko veica rezidentūra, atklāja: divas stundas pirms Kardanova tikšanās ar tēvu pa Vorm- vud-Skraba vārtiem iebrauca «Sitroen XT» ar tonētiem logiem. Tas nepiederēja darbiniekiem un nebija arī apkalpojošā un dienesta transportlīdzekļu skaitā. Arī tad, ja ietilptu to skaitā, automobilim tik un tā vajadzētu palikt ārējā stāvvietā. Iekšā iebrauc tikai mašīnas ieslodzīto pārvadāšanai.

-   Kādi ir viņu plāni?

-    Gatavojas atgriezties Maskavā. Uztraucas, vai viņu problēmas līdzēs risināt - ar dzīvesvietu un visu pārējo.

Trīs zodi sāka kustēties, ielaižot iekšās kartupeļu salātus.

-   Protams, viss tiks atrisināts!

Pēc četrām stundām, kad Kardanovs jau gulēja viesnīcā, sitroens atstāja cietuma teritoriju, nobrauca piecas jūdzes dienvidu virzienā un iebrauca gaisa kara bāzē. Svītrainā aizsargbarjera «atcirta asti», taču līdzstrādnieki turpināja novērošanu un pēc trīsdesmit minūtēm fiksēja neliela helikoptera pacelšanos. Uz īsu brīdi tas nolaidās Hītrovas lidostā un pēc tam atgriezās bāzē.

-   Tātad viss ir tīrs un nav nekādu aizdomu? - Kalsnais domīgi pārjautāja.

-   Nekādu, - Maksis apstiprināja.

-   Lieliski, tā arī ziņosim.

Vēstniecības tehniskās izlūkošanas speciālists iekļuva lidostas datortīklā un veica to pasažieru atlasi, kas bija ieradušies Londonā šorīt un ari aizbraukuši šodien 17 stundu amplitūdā. Tādi, izrādījās, ir tikai divi: kāds F. Rufics ieradās sešos trīsdesmit no Leipcigas un atpakaļ uz Leip- cigu izlidoja ar vakara reisu un R. Pirkss, kas 7.55 atlidoja no Nicas un devās atpakaļreisā pulksten 18.40.

Variants «F .Rufics» tika atmests jau pēc dažām minūtēm, kad precizējuma pieprasījums galvenajam datoram atklāja, ka tā ir sieviete - Fannija Rufica, Vācijas pilsone, dzimusi 1970. gadā. Varianta «R. Pirkss» iepriekšēja izstrāde deva pozitīvus rezultātus: Ronalds Pirkss, 1938. gadā dzimis Lielbritānijas pilsonis, pastāvīgā dzīvesvieta - Nica.

Un tieši Nicā Arturs bija saticis cilvēku, kuru viņš noturēja par Tompsonu! Informācija sāka apstiprināties, cilpa savilkās: Francijas rezidentūra uzdeva sarīkot Pirksa atpazīšanu. Tagad tas noskaidrosies pēc dažām dienām.

Resnulis beidza ēst savus salātus, nopūtās, caur zobiem noteica:

-   Pa kausiņam?

Ķelneris uzlika uz galda četrus kausus ar tumšo alu.

No alus Maksis strikti atteicās - viņš vēl nebija atgājies pēc vakardienas viskija, taču Kalsno tas nesamulsināja - viņš mierīgi izsūca kausus viens pats, vienu pēc otra.

No lidostas Maksis piezvanīja Mašai.

-   Vai tu jau brauc atpakaļ? - viņa nopriecājās. - Cikos atlidosi? Lieliski! Es būšu darbā, bet vakarā sazvanīsimies. Es jau esmu noilgojusies!

Lidmašīnā viņš uzreiz aizmiga un nogulēja visu lidojumu - tā izpaudās pēdējo dienu nervu sasprindzinājums. Pamodies viņš jutās žirgts un atpūties, iemalkoja no savas blašķes viskiju un sāka skatīties iluminatorā, it kā cerēdams no divpadsmit tūkstoš metru augstuma ieraudzīt Maskavu.

* * *

Kutuzova prospektā gaidīja neveiksme. Aleksejs Ivanovičs turp brauca divreiz, turklāt pēdējo reizi atnāea septiņos no rīta, kad pat pašiem aizņemtākajiem cilvēkiem, ja vien viņi nestrādā lietuvē, vēl ir jābūt mājās. Bet viņš velti stāvēja, pieliecies pie namruņa, un ieklausījās tā absolūtā klusēšanā. Jevsejeva dzīvoklis bija neapdzīvots. Veretņevs piezvanīja uz kaimiņu dzīvokli, un pēc brīža samiegojusies sievietes balss viņam atbildēja: «Kas?… Inna Andrejevna? Nezinu, sen viņu neesmu redzējusi. Visticamāk, Zukovā, vasarnīcā…»

Veretņevs necieta Rubļevas šoseju ar tās niknajiem autoinspektoriem no speciālā bataljona, ka nebija pakļauti milicijas priekšniecībai, trīsmetrīgajām sētām, kas aprīkotas ar ārējās novērošanas kamerām, un strauji braucošiem limuzīniem ar bākugunīm un īpašiem numuriem, no kuriem kā šļakatas pa ceļmalām izšķaidās vienkāršo pilsoņu mašīnas.

Agrāk te traucāstmelno/ valdības mašīnu virtenes, ar tām viss bija saprotams - kas, kāpēc, ar kādām tiesībām. Un varēji būt pārliecināts, ka tevi nenotrieks sava prieka pēc un neizšaus no loga tāpat vien. Tagad tādas pārliecības nav.

Turēdamies labajā rindā ar parastajiem mirstīgajiem atļauto ātrumu - piecdesmit kilometru stundā -, Veretņevs tika līdz kontroles un caurlaižu punktam un uzrādīja Valsts drošības komitejas apakšpulkveža apliecību, kuru, aizejot pensijā, pasludināja par nozaudētu, tādēļ viņa dienesta uzskaitījums beidzās ar rājienu par nevērīgu attieksmi pret dokumentiem.

Šajā rezervātā pat tādi papīri nav trumpja dūži, un apsargs nesteidzās viņu ielaist - ilgi zvanīja uz vasarnīcu, skatījās kaut kādā žurnālā, rauca pieri.

- Saimniece ir mājās, taču neņem klausuli. Droši vien rakņājas dārzā… Nezinu. Pienāktos prasīt piekrišanu…

Taču PSKP CK bijušā atbildīgā darbinieka sieva vairs neietilpa trumpju komplektā, un beigu beigās atvaļinātais apakšpulkvedis tika ielaists ciemata teritorijā.

Uz daudzstāvu ķieģeļu māju fona aiz tādiem pašiem ķieģeļu žogiem Jevsejeva vasarnīca - divstāvu koka villa norvēģu stilā - izskatījās tikai kā bijušās greznības atliekas. Stūri bija nomelnējuši no mitruma, kārniņi uz jumta - saplaisājuši un ieguvuši bēdīgo tumši zaļo nolaistības nokrāsu. Pazemā dēļu sēta, kas bija saglabājusies vēl no tiem laikiem, kad partijas biedri uzskatīja par peļamu vēlmi vienam no otra kaut ko slēpt, bija nošķiebušies un vietumis iziruši.

Veretņevs sparīgi pagrūda izļodzītos vārtiņus, tie smagi atvērās, jo eņģes bija krietni ierūsējušas. Viņš pa tiem iespraucās un no Valsts Prezidenta Lietu pārvaldes nomenklatūras vasarnīcu saimniecības nokļuva necilajos vidēji statistiskā Krievzemes vasarnieka sešos akros.

Zem logiem vīdēja nošķiebta, pa roku galam sameistarota siltumnīciņa, viss bija piemētāts ar dzelzsbetona plātņu atlūzām, sarūsējušām caurulēm un stieplēm, kalpotāju namiņam nebija palicis neviena nesadauzīta stikla. Tiesa, ap šo nožēlojamo saliņu pletās lielisks neskarts, aptuveni hektāru liels zemes gabals. Sniegs jau gandrīz bija nokusis, tikai vietumis šur tur baltoja izburbējuši cinīši, staltās mastu priedes balstīja zemās debesis, spalgi trokšņoja zīlītes.

No mājas aizmugures parādījās apaļīga sieviete gumijas zābakos un vatenī, kas bija uzmests uz sporta apģērba.

-   Kas jums vajadzīgs?

Innai Andrejevnai bija piecdesmit divi gadi, arī viņai, tāpat kā šai mājai, kādreiz bija lieliska fasāde, kas tagad bija sabrukusi un nožēlojama.

-  Vai jūs pēc sludinājuma? - viņa pārjautāja. - Tikai ņemiet vērā: man ir vajadzīgas rekomendācijas. Es nepārdošu vasarnīcu pirmajam pretimnācējam!

Pašpārliecinātā balss un augstmanīgais tonis, redzams, bija palicis no iepriekšējās dzīves un asi kontrastēja ar viņas pašreizējo izskatu.

-   Es neko nepērku, - Veretņevs sacīja un izņēma apliecību. - Mēs kādreiz strādājām kopā ar Leonīdu Vasiļjeviču…

Viņš redzēja, cik trauksmaini Jevsejevai iemirdzējās acis un mazā mute, kas bija ieslēpusies starp dziļajām vaigu rievām, iedrebējās. Taču apliecību viņa izpētīja pamatīgi, pēc tam pamāja un nomierinājās. Visu mūžu viņa ar uzticību bija raudzījušies uz šādiem dokumentiem, bet par kadru kontroles pavājināšanos un poligrāfijas tehnikas attīstību viņai nekas nebija zināms.

-   Vai tad jūs strādājāt starptautiskajā sektorā?

Balsī tomēr ieskanējās šaubas. Redzams, pēc nomenklatūras darbinieka sievas uzskatiem, Veretņevs neradīja iespaidu, ka viņš ir no Centrālās komitejas aparāta, kaut arī «bijušā».

-   Nē, - viņš atbildēja. - Leonīds Vasiļjevičs kūrēja mūsu grupu VDK.

-    Tad jums ir jāpazīst Anatolijs - viņš mums bija «piestiprinātais».

-   Protams, Kudlovs.

Viņš bija trāpījis desmitniekā. Bālēt sākušajās acīs izplēnēja pēdējās piesardzības paliekas.

-   Es daudzus gadus pavadīju ārzemēs, - Veretņevs uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot. - Atbraucu, mēģinu sameklēt pazīstamos. Visapkārt nepazīstami cilvēki, daudzi pavisam jauni, tie, kas ir vecāki, tagad nevienam nav vajadzīgi. Bet Leonīds Vasiļjevičs man vienmēr palīdzēja.

Viņš atkal bija trāpījis. Sieviete smagi nopūtās.

-   Jā, tagad mēs neesam vajadzīgi. Neviens nepalīdz, neparūpējas. Mašīnu atņēma, produktus nepieved… Man jau divas reizes piedāvāja pārcelties uz citu vasarnīcu. Pie vienkāršajiem… Man - sektora vadītāja sievai!

Viņa ilgi sūrojās par nesakārtotību, par dzīves netaisnīgumu un apkārtējo ļaužu nepateicību, taču pieskarties tematam, kas interesēja Vereteņevu, nebūt netaisījās.

-   Es domāju, ka viņš man palīdzēs arī šoreiz, - apakšpulkvedis godbijīgi iespraucās sievietes vārdu plūdos.

Nomenklatūras darbinieka sieva atkal kļuva piesardzīga.

-  Vai tad jūs ārzemēs neko neesat dzirdējis par manu vīru? Vēstniecībās taču momentā kļūst zināmi visi jaunumi.

Veretņevs nopūtās.

-   Lieta tā, ka es astoņus gadus nosēdēju Borshanas cietumā. Diemžēl tur nekādu jaunumu nav.

-    Kādas šausmas! - Inna Andrejevna sasita plaukstas. - Agrāk neko tādu nepieļāva - katrā ziņā atbrīvoja vai pret kādu apmainīja…

Apakšpulkvedis sērīgi pamāja.

-   Bet Leonīds Vasiļjevičs jums vairs nevarēs palīdzēt, - Inna Andrejevna turpināja. - Viņš ir gājis bojā.

-   Kā? Kad? - Zilonis pavisam dabīgi izbrīnījās.

-   Deviņdesmit pirmajā, divdesmitajā augustā, kad visa šī putra ievārījās… Kad viss sabruka!

-Ai, ai, ai… Vai patiešām viņš izdarīja pašnāvību?

Inna Andrejevna iešņukstējās.

-   Droši vien tā arī būtu noticis, jo viņš nespētu dzīvot bez partijas… Taču iznāca citādi. Anatolijs septembra sākumā piezvanīja un pateica, ka…

Sievietes vaigi sašķobījās, balss pārtrūka.

-   …Ka Ļoņa nosities. Lidmašīnā. Speciāls reiss uz Oslo, kaut kur virs jūras…

Apakšpulkvedis nošūpoja galvu.

-   Bet Kudlovs palika dzīvs?

-   Toreiz viņš Ļoņu nepavadīja. Un vairs nekad nav zvanījis. Agrāk dzimšanas dienā vienmēr apsveica, dāvināja ziedus, bet tagad…

-   Pieņemiet manus visdziļākos līdzjūtības apliecinājumus! - Veretņevs palocījās. - Leonīds Vasiļjevičs bija brīnišķīgs cilvēks. Es vienmēr viņu atcerēšos… Vēlu jums laimi.

Viņš devās atpakaļ uz vārtiņiem, bet pusceļā apstājās, it kā būtu kaut ko atcerējies, un pagriezās. Sieviete stāvēja uz lieveņa, ar slotu apslaucīdama netīros gumijas zābakus.

-     Un kur tad ir apglabāts Leonīds Vasiļjevičs? - apakšpulkvedis jautāja. - Es gribu viņam aiznest ziedus…

Viņa lēnām iztaisnoja muguru, paraudzījās viņā ar drūmu neizpratni.

-   Vai jūs domājat, ka viņu kāds meklēja? Izcēla no jūras, apglabāja? Nevienam nekas nav vajadzīgs… Viņš joprojām guļ jūrā, bet man pat pensiju par viņu nemaksā!

Atpakaļceļā Veretņevs iebrauca pie Speca. Durvis ilgi neviens neatvēra, taču Zilonis labi zināja drauga paradumus un spieda zvana pogu tik ilgi, līdz noknakšķēja slēdzene.

-   Kas tie par gājieniem?! - saniknots nobrēca atvaļinātais majors. Viņš bija saērcināts, izspūris un smagi elpoja, mati bija sviedros salipuši, uz ādas pie neprātīgajām acīm - ovāli, sarkani maskas nospiedumi.

-   Vai tev ir grūti piezvanīt? Cik reižu neesmu lūdzis! Tu mani izrauj no vienas dzīves citā - tas ir ļoti kaitīgi! Sajūk bioritmi un tamlīdzīgi… Es reizēm nevaru saprast, kur atrodos - realitātē vai «tur»…

-     Ko dos zvans? Tik un tā tev jāiznirst atpakaļ, - Veretņevs attaisnodamies sacīja. Viņš noteica, ka drauga pulss ir vismaz simt divdesmit.

-   Nekā tamlīdzīga - man ir jauna programma, un zvans pienāks «uz turieni». Es varu būt Amsterdamā, Gvinejā, kur vien vēlos, - zvana mobilais, es runāju un mierīgi atgriežos… Bez sasprindzinājuma un no tā izrietošajām sekām!

-   Nu tad atvaino! Un kur tu biji šodien?

Volodja nobraucīja seju, izberzēdams maskas atstātās pēdas.

-   Borshanā, astoņdesmit trešajā…

-Atkal?!

-   Jā. Bet tur tiešām neko nevarēja izdarīt! Neko! Pat ja es būtu ielēcis pa logu, pat ja būtu sācis tūlīt šaut, tik un tā nepaspētu. Tik un tā!

-    Nu cik tad var! - Veretņevs pārmetoši teica. - Par to jau simtiem reižu ir runāts, arī tu pats simtiem reižu esi

pārbaudījis! Tavas vainas tur nav! Ko var izdarīt grupas komandieris? Viņš taču nav Dievs tas Kungs! Tas nozīmē, ka viņiem liktenis tā bija lēmis…

-   Lai nu tā būtu! Es iešu nomazgāties…

Specs vienmēr izvairījās no tādām sarunām.

Aleksejs Ivanovičs iegāja istabā. Tā atgādināja kaut kādu trenažieru zāli: vidū, augstā metinātā rāmī uz atsperīgām atsaitēm karājās plata, stipra josta, apļi rokām un kājām, parasta zemūdens peldēšanas maska, tikai stiklu vietā tai bija purnveida panelis ar kontaktiigzdām, no kurām resni un tievi vadu savijumi stiepās uz mazo galdiņu pie loga, kur stāvēja dators. Tas radīja Speca modelēto virtuālo realitāti, kurā viņš iegrima katru dienu, lai konkrētos kaujas apstākļos censtos izlabot vecās kļūdas vai nepieļaut citas, atrisināt smagu un grūtu izlūkošanas uzdevumu vai veikt īpaši sarežģītu terora aktu, vispār - izdarīt to, kas viņam bija jādara visu mūžu un ko viņš daudz gadus bija mācījis citiem.

Veretņevs reiz bija vērojis, kā tas izskatās no malas. Viņa draugs, izplājies pakārtajos aprīkojumos, ar masku uz sejas atgādināja zemūdens peldētāju cīņā ar haizivi: rokas un kājas raustījās, krampjaini locījās ķermenis, no gumijas apakšas bija dzirdama apslāpēta rūkšana… Skats nebija patīkams, un Aleksejs Ivanovičs negribētu to redzēt vēlreiz.

Istabā ienāca Specs - ar mikliem matiem un jūtami mierīgāks. Kārtējā nervozitātes un uzbudinājuma deva tika nomazgāta ar auksto ūdeni un aizskalota kanalizācijā, lai mēģina panākt iepriekšējo. Tiesa, sirds saspringtību un nolietotos nervus nevar aizskalot - agri vai vēlu viņš neatgriezīsies no «tās» pasaules, tā arī paliks karājamies savā trenažierī… Taču viņu pārliecināt ir bezcerīgi. It īpaši - aci pret aci.

-  Vai tev nav apniois? Būtu gājis pastaigāt, aliņu iedzertu. Ar mani paietos - kopā Jevsejevu meklēt būtu jautrāk…

Specs atmeta ar roku. Viņš bija piekritis piedalīties paredzamajā akcijā, taču īpašu nozīmi tai nepiešķīra.

-   Ja sadabūšu naudu, uztaisīšu skafandru, - viņš teica. - Ar masku ir maz jēgas - tikai redzamais, nav ne smaržu, ne sajūtu…

-   Starp citu, par naudu, - Zilonis sacīja. - Mūsu drauga sieva apgalvo, ka viņš gājis bojā aviokatastrofā 1991. gada divdesmitajā augustā. Kaut kur virs jūras ceļā uz Oslo. Vai to var pārbaudīt?

-   Protams, - Specs pamāja, pieplakdams pie datora.

-    Tīklā ir Starptautiskās aviokomitejas fails, un tur ir sakopotas visas katastrofas. Vai - gandrīz visas. Ja tas, protams, nav planieris vai deltaplāns… Uz Oslo, saki, lidoja? - Monitora ekrānā viņa priekšā jau mirgoja dialogu rāmīši, kaut kādi attēli. - Tātad Baltijas jūra… tūlīt paskatīsimies.

Veretņevs aizgāja uz virtuvi, ieskatījās ledusskapī. Durvju plauktiņā stāvēja pudele «Stoļičnaja». Pēdējās trīs dienas nācās daudz braukāt - apakšpulkvedis gandrīz bija aizmirsis degvīna garšu. Arī tagad viņam nācās apmierināties ar sviestmaizes šķēli un kafiju.

Turpinādams gremot, viņš atgriezās istabā.

-    Nav nekā, - bez īpašām emocijām Specs paziņoja.

-    1991. gada divdesmitajā augustā bija ļoti veiksmīga diena: tikai viens notikums bez upuriem. Fīniksas pilsētas lidosta, Arizonas štatā, - transportlidmašīnai nolaižoties neiznāca šasija. Tā nosēdās tikai trešajā piegājienā.

-   Varbūt vēl kaut kur var pameklēt? - Veretņevs ieminējās. - Ja tas bija speciāls reiss, tad par to zināja ierobežots cilvēku loks..,

-   Vai tu angļu valodu vēl neesi aizmirsis? Re, skaties! - Specs atvēra lodziņu ar tekstu. - Šeit ir reģistrēti visi kaut cik nozīmīgi notikumi aviobāzē Malmē no sešdesmito gadu vidus. Informācija ir daudz slepenāka nekā kaut kāda Jev- sejeva lidojums pāri Baltijai… Turklāt - dispečeri. Viņš taču nelidoja ar stratēģisko bumbvedēju stratosfērā, bez «koridoriem»… Pilots noteikti sazinājās ar dispečeriem gan Maskavā, gan Tallinā un Stokholmā.

-   Tatad nekādās katastrofas nav bijis, - Veretņevs secināja.

-   Arī tāda reisa, visdrīzāk, nav bijis, - Specs piekrita. - Tā ir parastā leģenda. Un, ja jau to vārdos ietērpis Kudlovs, tad tā arī būs - viņš ir kopā ar šefu.

-   Protams, - Veretņevs pamāja. Viņa versija attaisnojās, taču nesniedza gandarījumu.

-   Te tev nu bija Leonīds Vasiļjevičs… Maksim iesmērēja bumbu, nozaga partijas naudu, aizšmauca pie kapitālistiem, vizinās ar jahtu… Kurš kaut ko tādu varēja gaidīt no atbildīga partijas darbinieka? Bet sievu pameta likteņa varā - grozies, kā proti.

Viņš pakasīja pakausi.

-   Lai gan - ir vasarnīca Zukovā un dzīvoklis Kutuzova prospektā, bada nāve viņai nedraud - izkulsies.

Vakarā Veretņevs, ieņēmis simt piecdesmit «dvēseles uztaisīšanai», sēdēja mājās un skatījās ziņas.

-   Jautājums par kredītu piešķiršanu Krievijai tiks risināts, ņemot vērā ekspertīzi, kuru veiks lielākais starptautisko ekonomisko problēmu speciālists Džonsons, - apskat- nieks žirgti sludināja. - Pēc informētu avotu prognozēm, eksperts neuzskata aizdevuma piešķiršanu par pamatotu…

Kontrasts starp žurnālista optimistisko toni un vina teikto frāžu jēgu aizķēra apakšpulkvedi pa īstam.

-   Par ko tu priecājies, biedēkli? Ko tu zini? Kādi tev ir tie «informētie avoti»? Zīžat visu no pirksta un baidāt tautu!

Iezvanījās telefons.

-   Sveiks, Zeņa! - Veretņevs pārsteigts atsaucās. - Kādu fotogrāfiju? Nē, taču, neesmu ņēmis… Baigi man tā ir vajadzīga!

-   Ek, velns parāvis, kur es esmu to iegrūdis… - neredzamais sarunas biedrs šķendējās. - Te pie manis bija ienācis cilvēks, arī no bijušajiem mūsējiem, par Kudlovu jautāja. Es gribēju to fočeni parādīt, viņš nopriecājās, pat piemak-

sāt par to solīja. Bet tieši tās nav! Tagad nāksies rakņāties pa negatīviem, tur man viņu ir vismaz simt filmiņās…

-    Pagaidi! - Veretņevs pavērsa pret televizoru vadības pulti un izslēdza skaņu. - Bet kam viņam Kudlovs ir ievajadzējies?

-   Nezinu, - atbildēja vada otrā galā. - Viņu kāds it kā meklējot.

Zilonis sadrūma - šī ziņa viņam nepatika.

Vitja Mjačins jau no bērnības gribēja kļūt par direktoru. Nav svarīgi, kur. Pievilcīgs bija pats šis vārds - pārticības un labklājības sinonīms. Viņa tēvs bija rajona pārtikas tirdzniecības direktors, un viņu mājās bieži bija citi direktori: bāzu, veikalu, restorānu. Visi - jautri vīrieši, kuri brauca ar mašīnām, dāvināja Vitjam greznas dāvanas un varēja atrisināt jebkuru problēmu. Mazais Mjačins pabeidza prestižo svešvalodu speciālo skolu, pamanījies tā arī neiemācīties ne angļu, ne franču valodu, veiksmīgi izvairījās no dienesta armijā un iestājās tirdzniecības institūtā… Taču uz deviņdesmito gadu robežas sākās globālas pārmaiņas, tēvs kaut kā nemanāmi zaudēja savas iespējas, bet pēc tam vispār kļuva par pensionāru; pēdējais, ko viņš paguva izdarīt dēla labā - nodeva viņam «Mirandu» un «Papagaili».

Jaunais Mjačins tos izmantoja ne gluži tā, kā vecais to bija iedomājies: bizness bija kļuvis pavisam citāds, par trim ceturtdaļām kriminalizēts, un Mjačins ļoti labi iejutās jaunajās reālijās. Un kļuva par Direktoru.

Ja gribētu noteikt Direktora hierarhiju koordinātu sistēmā, kuru izmanto Pārvaldē, kas cīnās ar organizēto noziedzību, tad viņš bija vadītājs vienam no astoņiem grupējumiem, kas ietilpa noziedzīgajā galvaspilsētas Dienvidrietumu apvienībā. Pārnesot viņa amatu oficiālajā rangu tabulā, tas atbilda kāda municipālā dienesta vadītājam - sanitāri epidemioloģiskās stacijas, komunālās saimniecības, milicijas nodaļas vai tamlīdzīgi, kaut arī Direktora kompetence un intereses bija universālākas, bet iespējas - daudz plašākas par tām, kādas bija atbilstošām amatpersonām, jo netika ierobežotas likuma rāmjos.

Toties dzīve viņam bija nervozāka un riskantāka nekā valsts dienesta ierēdņiem, jo atlaišanas un pārcelšanas šai vidē parasti tika veiktas ar šaujamieroču un sprāgstošu ierīču palīdzību. Vienmēr jābūt modram un uzmanīgi jāseko situācijai, lai laikus atklātu bīstamības pazīmes un paspētu veikt pretdarbību.

Tādēļ Žņauga negaidītā vizīte Mjačinu stipri satrauca.

-   Kas par lietām, vecais? Vispirms viens mans puisis ne no šā, ne no tā pie tevis ņem un nomirst, tagad otrs mans cilvēks pie tevis pazudis…

Direktora štāba mītne izvietojās «Papagailī» - te bija mazāk tautas un klusāks. Plašais kabinets iekārtots atbilstoši mūsdienu standartiem, tam piekļaujas atpūtas telpa ar vannu un tualeti, ir rezerves izeja uz blakus esošo šķērsielu. Galvenā ieeja no pieņemamās telpas ar sekretāri un apsargiem; apsargi ir divi, tagad tur mīņājas no vienas kājas uz otru arī divi Žņauga «buļļi».

-   Saproti mani pareizi, neesmu nācis rēķinu piestādīt, bet vienkārši vajag visu noskaidrot…

Žņaugs bija izgāzies krēslā, izstiepis garās kājas dārgajos zābakos ar rievotām zolēm, mēteli viņš nenovilka, tikai atpogāja. Bet viņa pavadoņi - to Direktors redzēja monitorā - nesēdās un neatpogāja garos, platos mēteļus, tā bija droša pazīme, ka zem apģērba slēpās automāti. Vienkārši tāpat automātus sev līdz nenēsā, tos ņem tad, ja ir uzbrukuma draudi vai pašiem jāuzbrūk…

-   Nu tad tiksim skaidrībā, vecais…

Direktors labvēlīgi pasmaidīja. Viņi ar Žņaugu bija līdzīgi, jo atbilda noteiktam standartam: vai nu komersantiem, kas līdzīgi bandītiem, vai bandītiem, kas maskējas par komersantiem. Abi liela auguma, plecīgi, ar gariem, spēcīgiem kakliem, uz kuriem karājās ķēdes ar krustiem maksimālā svarā, izcirpti deniņi un pakauši, bet biezi ezīši virs pieres. Līdzīgi bija arī vēsie skatieni, žesti, zīmoggredzeni pirkstos, vārdi un runas maniere.

-   …Pie mums bija gadījums - zellis nomira no pārdozēšanas. Tas vienmēr ir nepatīkami - liekas problēmas ar dūžiem, arī cilvēkus atbaida… Bet ko lai dara? Man žēl, ka tas ir tavs zellis. Bet kādas ir pretenzijas pret mani? Ja ir ko teikt - saki!

-   Labi, tā ir veca lieta, - Žņaugs novēcināja plaukstu, it kā pavilktu svītru zem šīs epizodes. - Bet vakar «Mirandā» Sarkanā Bumbiņa paņēma meiteni, kopā ar viņu aizbrauca un pazuda! Kā to lai izskaidro? Sākumā - viens, tad - otrs…

Direktors uzreiz visu saprata. Tomāts bija strādājis nevis dūžiem, bet Žņauga labā. Tātad Žņaugs mērķē uz viņa vietu un viņa teritoriju. Tomāta pazušana viņu satrauca. Ja Direktora cilvēki to ir izveduši uz mežiņu un krietni iztaujājuši un tas visu pastāstījis, tad Žņaugs tūlīt jānovāc. Bez ierunām, tikšanās un skaidrošanas. Tādēļ arī viņš ir ieradies no rīta, tādēļ arī pieņemamajā telpā ir tik saspringti cīnītāji ar automātiem…

-   Vecais, es nepazīstu nekādu Bumbiņu. «Mirandā» katru dienu mēdz būt simt piecdesmit cilvēku, daudzi savāc meitenes un ar tām aizbrauc. Kas no tā? Un kāpēc tu esi nospriedis, ka viņš ir pazudis? Tas bija vakar - varbūt šis vēl guļ pie viņas mājās! Bet varbūt aizbraucis paģirās uz pirti! Bet varbūt kopā ar viņu aizšāvis uz Kipru! Kāpēc tu sacel trauksmi no paša rīta?

Žņaugs saprata, ka ir pieļāvis kļūdu. Un saprata, ka bīstamā informācija no Tomāta nav izplatījusies.

-   Kas par trauksmi, vecais! Vienkārši viņam bija jāizdara viena lieta, un viņš neieradās! Uzdod savējiem, lai uzzina, - vīrs jau gados, purns sarkans, tādēļ mēs viņu saucam par Sarkano Bumbiņu.

-   Protams, vecais, pārbaudīsim, kāda runa! - Direktors apgalvoja.

Žņaugs piecēlās, viņi cieši paspieda viens otram roku. Saimnieks pavadīja viesi līdz durvīm, ievēroja, kā, šefu ieraugot, atslābinās «buļļi», atvadoties pasmaidīja. Taču, kad durvis aizvērās, smaidu nomainīja rūpju grimase. Žņaugu vajadzēja novākt un - jo ātrāk, jo labāk! Citādi viņš sitīs pirmais…

Direktors piezvanīja Mazam, bet tas neatbildēja. Savādi - viņš taču neatprasījās šim rītam.

Iesīcās selektors.

-   Pie jums Savēlijs, - sekretāre noziņoja.

-   Kāds vēl Savēlijs? - Viņš ieskatījās monitorā.

Pieņemamajā istabā stāvēja zema auguma sīkaļa, viņam blakus trīs skaidri atpazīstami krimināli blēži.

Direktors atcerējās Maza vakardienas zvanu, un viņš sajuta vēsumu zem lāpstiņām.

-   Lai ienāk, - viņš negribīgi sacīja. Un steigšus papildināja teikto:

-   Viens, pārējos nelaist!

Saviks ienāca kabinetā, palūkojās visapkārt, uz paklāja uzkāpt neuzdrošinājās un nedroši tam apgāja apkārt, bet tas, ko viņš teica, bija pretrunā ar izrādīto rāmumu.

-   Mazs man neatdeva trīs tūkstošus par darbu. Es atnācu pēc naudas!

Atnākšana pie Direktora bez izsaukuma, turklāt — Mazam aiz muguras, jau pati par sevi bija izaicinoša bezkaunība. Bet tiešā naudas pieprasīšana vispār nebija ietilpināma nekādos rāmjos. Tad jau rīt šis blaugznainais viņam atņems mašīnu, sievieti vai dzīvokli!

Direktors kļuva nikns. Pirmā doma - nolikt viņu četrrāpus zem galda, izsaukt puišus un bez pārsēšanās aizsūtīt visus četrus uz kapu guberņu. Taču vēsums zem lāpstiņām neizzuda - Mazs nav noskaņots velti celt paniku, bet vakar viņš bija jūtami iebaidīts… Ja šis sīkaļa patiesi ir profesionālis, ar viņu nāksies noņemties, arī no viņa drauģeļiem - zonu slīpētājiem - var sagaidīt visu ko: sāks plāt no trim stroķiem vai apmētās ar granātām… Arī, ņemot vērā Žņaugu, tas viss tik ļoti nelaikā! Nē, tieši lauzties nedrīkst, jāliek lietā viltība…

-   Ja tev Mazs ir parādā, tad - ko tu pie manis esi atnācis? - Direktors stingri noprasīja. - Ar Mazu arī runā!

Galu galā Mazs atrada šo sīkaļu, lai viņš to arī novāc! Lai gan Mazam tagad ir jānodarbojas ar Žņaugu… Velns!

-   Pasūtījumu mēs pildījām divatā…

Telefona zvans pārtrauca Savika iesākto frāzi.

-   Šef! Mazu nogāzuši! - Lobana balss gandrīz pārplēsa Direktora bungādiņu. - Vakar vakarā pie viņa mājas! Hallo! Hallo!

-   Dzirdu, dzirdu! - Direktors dobji teica, skatīdamies uz savā priekšā stāvošo mazo cilvēku. Roku tas turēja kabatā.

-   Ne ar nazi, ne ar lodi. Izskatās - vienkārši salauzuši sprandu! Kāds kuņa to izdarījis?

-   Nāc šurp uz kantori! - Direktors pavēlēja un, klausuli nolicis, vērīgi ieskatījās Savika acīs. Tas savukārt aplūkoja Direktora kaklu, un viņa skatienam bija nāves elpa. Viņš zināja droši: viena pirksta kustība - un noziedzīgās organizācijas varenā vadoņa nebūs. Šīs zināšanas Direktors uztvēra. Apsargi pieņemamajā telpā un visu pakļauto brigāžu kaujinieki šajā brīdī viņu nevarēja aizstāvēt. Viss bija atkarīgs no šī mazā smerdeļa.

Direktors piecēlās, piegāja pie seifa, klusēdams noskaitīja trīs tūkstošus. Viņš bija pragmatiķis un labi prata rēķināties ar dzīves realitāti. Visas likvidācijas organizēja Mazs, bet tagad viņa nav. Ja sāks viņu atriebt, tas tikai novājinās grupējumu un nostādīs aci pret aci ar Žņaugu. Nu, neko darīt, jāpiemērojas jaunajiem apstākļiem…

Viņš pasniedza naudu Savikam.

-   Esam norēķinājušies?

Tas pārskaitīja kupīras, iebāza kabatā.

-   Kārtībā.

-   Ir vēl darbs, - Direktors teica. - Viens cilvēks, bet viņam ir pastāvīga apsardze.

-   Cik? - Saviks jautāja, vērīgi aplūkodams kabineta iekārtojumu.

-   Divi cilvēki. Reizēm - trīs.

-   Cik maksāsiet?

-   Un cik tu gribi?

-   Desmit.

Direktors izlikās, ka pārdomā, tad pamāja. Lētāk izdarīt tādu darbu neviens neuznemsies.

-   Pusi iepriekš.

Direktors vēlreiz pamāja.

Izgājis pieņemamajā telpā, Saviks atkal visu nopētīja. Viņam te patika viss - solīdās telpas, dārgās mēbeles, skaistā sekretāre, varenie «skapji» - apsargi, solīduma un labklājības atmosfēra.

Aste, Lūpa un Plācenis pielēca kājās un tūlīt aiz Savika izgāja ārā. Tur viņš tiem parādīja solīdo dolāru paciņu.

-   Tas nu gan! - Aste sajūsminājās. Lūpa un Plācenis sajūsmināti māja ar galvu. Un atņemta šī nauda ir nevis kaut kādam naivulim, bet asam bandītam, kam ir savs birojs, miesassargi un skaists sievišķis kabineta priekštelpā…

-   Sākumam saņemsiet pa pāris simtiem uz degunu, - Saviks noteica un ar karalisku žestu izsniedza katram viņa daļu.

-   Vajag nopirkt stobrus un mašīnu…

-   Klau, Savik, man ir apzāģētais… - Lūpa uzsita sev pa vēderu.

-    Nevis Saviks, bet Savēlijs, - tas asi izlaboja. - Apzāģēti mums neder. Vajag automātus un kārtīgus šaujamos…

-   Es parunāšu ar puišiem, - Aste piedāvājās. - Tur šis tas ir…

-   Labi, - Saviks pamāja. - Bet jūs pucējiet uz Dienvidu ostu un paņemiet ķerru. Nevis jaunu, bet ari ne beigtu. Vai skaidrs?

Viņš taisījās iet prom, bet Aste viņu panāca un pieturēja pie piedurknes.

-   Klau, Savēlij, vai drīkst, es arī… būšu ne vairs Aste, bet… Vanags?

-   Drīkst, - Savēlijs atļāva.

-   Un vēl - vai mums ir vajadzīgi cilvēki? Ir labi puiši, sēž bez darba…

-   Labi, pieskati viņus. Uz tavu atbildību, Vanag!

Nākamajā dienā Žņaugs tika nogalināts savas mājas

kāpņu telpā. Divus apsargus nošāva ar pistolēm, bet pašu Žņaugu sadūra ar nazi, kuru nometa blakus līķim. Parasts virtuves nazis ar robiņiem uz asmens - tādus pārdod ikvienā veikalā. Četrdesmit brūces. Direktors izteica domu, ka tas ir narkomānu roku darbs. Noticēja tam vai ne - nav zināms, taču citas domas neviens neizteica. Bet Žņauga grupējums pilnībā pārgāja Direktora kontrolē.

3. nodaļa

«Aklā» aģenta atgriešanās

Šeremetjevas lidostā Kardanovu neviens nesagaidīja. Pelēka diena, parastā drūzmēšanās, bagāžas ratiņi, čemodāni… Pavasara smarža ar grūtībām lauzās cauri aviācijas petrolejas, automobiļu izplūdes gāzu un dīzeļautobusu radītai dvingai.

-   Vai jūs aizvest? - Maksi panāca vīrietis ar portfeli rokā. - Sieva neatlidoja, tik un tā vienam jābrauc uz pilsētu. Vismaz benzīnam nopelnītu piecdesmitnieku…

Vīrietis labsirdīgi smaidīja. Brilles trauslā, metāliskā ietvarā piešķīra ne ar ko neievērojamai sejai zināmu inteliģences pieskaņu. Zem atpogātā mēteļa varēja redzēt korektu uzvalku un kaklasaiti. Ne visai dārgais apģērbs uzskatāmi liecināja par īpašnieka vidējo dzīves līmeni. Vēlme piepelnīties, paņemot pa ceļam pasažieri, pastiprināja šo iespaidu.

Maksis jau no pašiem pirmsākumiem bija ieprogrammēts izvairīties no ierosinātiem kontaktiem. Operatīvās psiholoģijas kursā tam ir veltītas pirmās nodarbības. Arī vēlāk, analizējot, kāpēc viņš pārkāpis programmu, Maksis nonāca pie slēdziena, ka svarīga loma ir bijusi detaļām - brillēm, portfelim, kaklasaitei. Protams, kopā ar visu pārējo - vīrietis krasi atšķīrās no drūmajiem, neskūtajiem pasažieru medniekiem, kas bezkaunīgi centās sasaukt klientus. Viņš nāca no ielidošanas zāles puses, arī viņa uzrunas motivācija bija saprotama: ja jāizvēlas kāds no pūļa, tad Maksis pēc sava izskata bija vispiemērotākais. Vecmodīgais portfelis un oficiālā kaklasaite vīrieti darīja respektablu un iedvesa uzticību. Brilles radīja nekaitīguma un miermīlības iespaidu.

Ja Maksis izpildītu uzdevumu, tad viņš katrā ziņā atteiktos no piedāvājuma. Taču komandējums bija beidzies, viņš bija ieradies savā valstī, nekā vērtīga vai slepena viņam nebija, un viņš varēja atļauties nedaudz pārkāpt obligātos noteikumus.

-   Paldies, - viņš sacīja un gāja līdzi jaunajam paziņam.

Stāvvietā starp mašīnām ubagoja čigānietes ar bērniem,

noplīsis puisēns kāri dzēra «Fantu» no bundžiņas, dzeltenās piles tecēja pa viņa netīro zodu.

-   Kāds laiks ir Londonā? - briļļainis painteresējās, atslēgdams diezgan nobrauktas mazdas durtiņas. Un, atbildi negaidot, pasūdzējās: - Sieva aizkavējās vēl uz divām dienām, saka - darīšanas…

Acīmredzot viņš gatavojās uzsākt sarunu, bet Maksis aprobežojās ar vēsu mājienu. Jautājums viņam nezin kāpēc nepatika. Viņš arī nesēdās blakus vadītājam - atvēra aizmugurējās durvis un iesēdās pakaļējā sēdeklī, no kurienes ir daudz ērtāk kontrolēt situāciju.

Mašīna izbrauca no stāvvietas, un tad pēkšņi Maksis saprata, kas viņam jautājumā nebija paticis: muitas kontrole vienlaikus notika trīs reisu pasažieriem - no Londonas, Te- lavivas un Diseldorfas. Arī iznāca viņi, saprotams, vienlaikus, juku jukām. Tātad - vai nu Maksim uz pieres ir rakstīts, no kāda reisa viņš ir, vai briļļainis precīzi zināja, kas viņš ir un no kurienes atlidojis…

«Bam!» galvā noskanēja mazā vara gonga sitiens, kurš PSRS VDK īpašajā mācību centrā signalizēja par iekļūšanu bīstamā zonā.

Maksis atpogāja mēteli, ātri atsprādzēja sprādzi un uzmanīgi izvilka bikšu siksnu.

-   Skat, puišiem mašīna salūzusi… Vai palīdzēsim?

Priekšā pie apmales stāvēja melns japāņu džips ar paceltu priekšējo pārsegu. Trīs specifiska izskata zeļļi mīņājās turpat līdzās un nevis zvanīja pa mobilo, bet lūdzoši māja ar rokām. Redzēdami tik nedabīgu ainu, vadītāji tikai stiprāk uzspieda pedāli. Vienīgi atsaucīgais briļļainītis sāka piebremzēt.

Hop! Siksna apvijās ap vadītāja kaklu. Maksis prasmīgi pievilka galus - mīkstā āda plēsīgi ieķērās kaklā, jūtami noslēdzot skābekli.

-   Taisni! Neapstāties! Ātrumu!

Mazda, it kā piešus sānos sajutusi, rāvās uz priekšu. Pavisam tuvu pazibēja naidā izķēmotas fizionomijas. Viena Kardanovam šķita pazīstama.

-   Ātrāk! Ar saviem drauģeļiem satiksies vēlāk…

Vadītājs tikai nogārdzās. Maksis cilpu nedaudz atslābināja.

-   Es… tikai… gribēju… palīdzēt… - ar grūtībām izda- būdams vārdus cauri salipušajai rīklei, tas nogārdza.

-   Bet to, ka es atlidoju no Londonas, tu vienkārši uzminēji? Nu, spied!

Neizlaizdams no rokām siksnu, Kardanovs atskatījās. Puiši jau bija aizcirtuši motora pārsegu un veikli kāpa džipā. Nepagāja pat minūte, kad viņi jau pilnā sparā dzinās pakaļ.

-   Ņem vērā - ja viņi mūs panāks, es tev momentā apgriezīšu sprandu!

Vadītājs brīdinājumu uztvēra nopietni un iespieda grīdā akseleratora pedāli. Koki gar šosejas malām saplūda pelēkā, no dažāda platuma nevērīgiem triepieniem veidotā vienlaidu sienā. Kā svelpjoši šāviņi garām traucās pretimbraucošās mašīnas. Mazdas ātruma raksturlielumi uz šosejas ir pārāki par visurgājēja analoģiskām iespējām. Attālums līdz

vajātājiem pamazām palielinājās. Makša pārākums bija tas, ka viņš labi pazina apkārtni. Viņi dzinās uz Šeremet- jevas-1 pusi, gar ceļa abām malām bija kaut kādu noliktavu un nepabeigtu būvju garie, pelēkie žogi, vietām industriālo ainavu nomainīja panīkuša meža posmi. Vietumis no šosejas nošķīrās šauri, iebraukti celiņi, kas veda uz kaut kādiem vārtiem, uz celtniecības atkritumu vai materiālu izgāztuvēm, reizēm vispār nevarēja izprast, uz kurieni.

Kad ceļa līkums viņus aizsedza no vajātāju redzesloka, Kardanovs pavēlēja nogriezties pa vienu no tādiem celiņiem. Samazinājusi ātrumu, mazda sāka lēkāt pa greizajām plātnēm un ieripoja nožogotā teritorijā ar milzīgu būv- bedri vidū un tai blakus stāvošu ekskavatoru. Pa labi pie vārtiem bija kaudzē sagāzti astoņmetrīgi pāļi.

-   Iebrauc tur! - Maksis nokomandēja, un mašīna paslēpās aiz improvizētā aizsega.

-   Izslēdz motoru! Atslēgu atdod man! - Kardanovs turpināja komandēt, un pie stūres sēdošais cilvēks pakļāvās.

-   Malacis. - Maksis noņēma no vadītāja kakla siksnu, un tas, nervozi krekšķinādams, sāka ar abām rokām masēt sarkano nospiedumu.

-   Kāp ārā! - Kardanovs nokomandēja un arī pats izlīda no mašīnas.

Viņš nolēma izpurināt [4] vīreli, pēc tam paņemt mazdu, bet vadītāju šeit atstāt. Lai gan vieta purināšanai nebija īsti piemērota, arī speciālo līdzekļu nebija, briļļainis neradīja cieta rieksta iespaidu. Palīgi un uzvedinātāji parasti izrādās daudz vājāki par organizētājiem un izpildītājiem un nodod tos ar visām parpalām… Taču Maksis kļūdījās, turklāt divreiz - gan domās, gan darbībā.

Tikai uz brīdi viņš aizgriezās, lai pārbaudītu, vai no aiz- j mugures nepiezogas džips ar vajātājiem, bet pa šo mirkli situācija strauji mainījās, turklāt - ne viņa labā.

-   Nekusties! - aiz muguras atskanēja valdonīga balss. Lai runātu tādā balsī, ir jābūt ļoti pārliecinošiem argumentiem. Maksis lēni pagriezās.

Tagad vadītājs vairs neizskatījās pēc miermīlīga kalpotāja. Varbūt tādēļ, ka bija bez brillēm un portfeļa, bet, iespējams, tādēļ, ka rokā turēja pistoli, kas mērķēja tieši Makša sirdī.

«Valters», Kardanovs automātiski fiksēja un nedaudz izbrīnījās: tagad to gandrīz vairs neizmanto. Bet vairāk pārsteidza kas cits - «māņu pīle» izrādījās spējīga veikt patstāvīgas kaujinieciskas darbības. Tā gadās ārkārtīgi reti.

-   Brauksi tur, kur teikšu, citādi dabūsi lodi ribās, - tajā pašā valdonīgajā tonī teica bijušais briļļainis. Un, ar kreiso roku meklēdams mobilo telefonu, pusbalsī norūca:

-   Te nav jāvicinās ar trim muļķiem…

Kad viņš pavērsa acis uz klausules klaviatūru, Maksis lēca. No vietas, kā iztaisnojusies atspere vai anakonda, kas ar galvu nosit zirgu. Laiks izstiepās, notiekošais palēninājās, skaņa atvirzījās otrajā plānā, it kā kāds būtu ieslēdzis video vislēnāko attēla ātrumu. Visu izšķīra sekundes daļas, reakcija un veiksme.

Pistole noraustījās, izspļāva īsu rūsganas liesmiņas mēlīti un zilpelēku dūmu strūkliņu. Stipri iesita pa sirdi, krūtīs noguldzēja, uz āru izšļācās silts šķidrums… Lielā ātrumā tuvojās svešā seja ar cieši piemiegtām acīm… Steigdamies, kamēr vēl visas asinis nav izšļākušās uz zemes un nav zuduši spēki, Maksis satvēra padusē roku ar ieroci un vienlaikus blieza ar pieri pa pretinieka virsdeguni, uz kuras vēl sārtoja briļļu nospiedums.

Abi nokrita, pretinieks atsitās ar galvu pret mašīnas sāniem, Kardanovs ar plaukstu satvēra apbruņotās rokas elkoni un atmetās atpakaļ, atskanēja pretīgs krakšķis… Viņš atmeta sāņus izkritušo pistoli un gatavojās zaudēt samaņu, taču, pretstatā visiem fizioloģijas likumiem, spēki viņu neatstāja… Un vispār… tas, ko viņš izdarīja, diezin vai ir pa spēkam cilvēkam ar cauršautu sirdi!

Notiekošais atgriezās normālā laika uztveres ātrumā. Maksis sēdēja aukstos un slapjos dubļos, un šīs sajūtas viņu satrauca daudz vairāk nekā īdošās sāpes sirds apvidū un no turienes plūstošais siltais šķidrums, kurš, pilnīgi droši, nevarēja būt asins. Viņš instinktīvi iebāza roku azotē, taču tūlīt sajuta viskija smaržu un visu saprata vēl pirms blašķes sataustīšanas.

Sāpēja apdauzītās ribas, biksēs bija mikli un vēsi, olas bija ledainas, toties - nevajadzēja mirt, un prieks par atgriešanos dzīvē nomāca visas pārējās sajūtas. Aizbāzis ar pirkstu gludo, ovālo caurumiņu, Maksis sāka lieliem malkiem dzert tieši no blašķes kakliņa.

Viņš bija gribējis blašķīti uzdāvināt Veretņevam, taču, kā izrādījās, tas nebija lemts. Toties bija lemts palikt dzīvam. Kāpēc lode tai neizgāja cauri? Pusmilimetru biezās sieniņas nevar aizsargāt no tieša šāviena! Un tomēr - fakts ir acīm redzams…

Maksis piecēlās un paskatījās visapkārt. Nepazīstamais gulēja nesamaņā, viņa labā roka bija nedabiski izgriezta. Kabatās, atskaitot kabatas portfeli ar naudu, nekā nebija. Viņš pacēla pistoli, izņēma aptveri - tur vēl bija piecas patronas. Tagad vajadzēja pieņemt lēmumu.

Sekojot majora Savčenko, ar iesauku Specs, mācītajam, «valters» būtu jāieliek kabatā, vīrelis jāiemet būvbedrē, pēc tam jāuzliek viņa brilles un jāuzvelk viņa mētelis, jāizbrauc uz ceļa un jāļaujas, lai vajātāji atrod izsprukušo upuri. Jāpielaiž viņi iespējami tuvu, jānošauj viens pēc otra tiešā tēmējumā, tad jāizmet ierocis un jābrauc mājās. Tikai tā un nekā citādi!

Taču izpildīt Speca mācīto aktīvi negribējās. Maksis ieklausījās savās sajūtās un sekoja tām - iemeta pistoli būvbedrē, apsēdās pie mazdas stūres un brauca pie Mašas. Dažus kvartālus pirms mērķa viņš izkāpa no mašīnas un, paņēmis somu, tālāk gāja kājām.

* * *

-   Kas tev kaiš? - Maša šausminājās, atvērusi durvis. Viņa bija tērpusies vieglā, piegulošā krekliņā ar īsām piedurknēm, nodilušos mājas džinsos un basām kājām. Cauri plānajam audumam varēja saskatīt spicos krūšgalus. Smaržoja pēc ceptiem cāļiem, klusi skanēja mūzika no melnām kvadrātveida kolonniņām. Uz pakaramā karājās jauns, lieliski darināts plikādas kažociņš.

-Avārijas nosēšanās, - Maksis aizsmacis sacīja. - Šasija neizlaidās, lidmašīna nosēdās uz vēdera, un mēs evakuējāmies pa piepūšamo trapu…

-   Nabadziņš! - cenzdamās nepiespiesties pie netīrā apģērba, Maša ar izstieptām lūpām ieknāba viņam vaigā. - Ātri vannā!

Maksis pataustīja kažociņu. Ziema jau bija beigusies, pie durvīm pavasaris…

-   Kur tad tas radās?

-   Nopirku, - meitene nevērīgi atbildēja.

-   Ļoti dārga manta…

Viņa iesmējās.

-   Vai tad es neesmu tā vērta? Ej ātrāk, citādi tu esi līdzīgs klaidonim! Un smaka! Esi dzēris?

-   Gadījās.

Tieši pie durvīm Maksis nometa notraipīto apģērbu uz grīdas un kails devās uz vannas istabu. Tur viņš ilgi sēdēja karstajā ūdenī, lēni atgūdamies. Stresa uzbudinātās un alkohola iedarbībā atbrīvotās smadzenes analizēja dienas notikumus.

Mazdas īpašnieka pēdējā izteiktā frāze liecināja, ka aiz abiem uzbrukumiem stāv vieni un tie paši pasūtītāji. Arī «buļļa» purns, kas pazibēja pie japāņu džipa, ir redzēts - vai tik ar viņu nebija kaušanās pie Mašas mājas… Viņu negribēja nogalināt, citādi taču būtu varējuši vienkārši izšaut vai iesēdināt īlenu sirdī. Tātad tā nav atriebība par Ku- rakinu. Bet kas tad? Abas reizes gribēja nolaupīt, kaut kur aizvest… Kāpēc? Un kā uzzināja, ka viņš atlido no Londonas tieši ar šo reisu? Par Londonu vispār neviens, atskaitot Dienesta līdzstrādniekus un Veretņevu, nezināja…

Tā arī neko neizdomājis, Maksis izkāpa no vannas, rūpīgi noslaucījās un, halātu uzmetis, gāja uz virtuvi. Lielajā pannā, saspiests plakans ar pielietu tējkannu, apetitlīgi čurkstēja zeltaini brūns cālis. Uz galda stāvēja līdz pusei izdzerta «Hennesy» pudele.

-    Lepni dzīvo! - Maksis atzina, piepildīdams kristāla glāzītes.

-   Vakar Ļena bija ieskrējusi, mazliet pasēdējām, - Maša atkal nevērīgi paskaidroja, it kā nevērība varētu piešķirt ikdienišķu vienkāršību smalkam apģērbam un dārgam konjakam.

-   Par tikšanos! - Maksis pacēla savu glāzīti.

Melodiski iešķindējās kristāls.

Maksis ar pirkstiem pārplēsa cāli un kāri iecirta zobus sulīgajā gaļā. Kur Maša bija dabūjusi naudu plikādas kažociņam un kur bezdarbniecei Ļenai radās «Hennesy», kuru viņa tūdaļ ienesa ne īpaši tuvai draudzenei, tā arī palika mīkla. Kaut arī jautājumi ir uzdoti un atbildes it kā saņemtas. Bet šādas atbildes izraisīja tikai dusmas un sapīkumu.

Maša neēda, tikai kompānijas pēc niekojās ar ceptu spārninu.

-   Pastāsti, kā aizlidoji! Kā patīk jaunais darbs?

Pēc leģendas Maksis bija iekārtojies apsardzes firmā «Kontinents», kas nodrošina starptautisku pārvadājumu drošumu.

-   Normāli. Šeit saņēmu paketi, tur - atdevu, vienu dienu pagaidīju, saņēmu citu un atgriezos. Gandrīz tāpat kā agrāk.

-   Vai man tu neko neatvedi? - Maša mīļi piepūta lūpiņas. Agrāk viņš vienmēr no ārzemēm atgriezās ar dāvanām.

Maksis ielēja vēl, bez tosta norija ugunīgo šķidrumu, kas bija iesūcis divsimt gadu veca ozola aromātu un saules piesātināto izcilas šķirnes vīnogu cukurotā mīkstuma saldumu.

-   Diemžēl šoreiz ne. Taču drīz es kļūšu bagāts.

Ja ari Maša jutās vīlusies, viņa to neizrādīja.

-   Starp citu, vakar zvanīja tavs dārgumu meklētājs Aleksejs Ivanovičs. Tāds pieklājīgs, manierīgs…

Meitene pasmaidīja.

-Amizants večuks… Kur tu tādu izraki?

Viņas vārdi Maksi nepatīkami aizķēra.

Ar jēdzienu «večuks» parasti saistās līka mugura, sieka- lains zods, marasmātiskas acis, drebošas ekstremitātes… Bet Aleksejs Ivanovičs ir vīrs kā ozols, stiegrs un stiprs kā šis konjaks. Arī garīgi nesalaužams kā klints… Un Aleksejs Ivanovičs viņu izglāba… Lai gan - kā viņa to var zināt?

-   Kāpēc «večuks»? Kāpēc «izraku»? Viņš… viņš ir manu vecāku labs paziņa.

-   Ak tā? Nu, atvaino. Man vienkārši likās, ka viņš nav sevišķi jauns. Kad sāk nopietnu lietu, tad labāk, ja ir enerģiskāks pārinieks… Citādi viss darbs gulsies uz taviem pleciem.

īgnums palielinājās. Maksis necieta, ja kāds sāka spriest par lietām, par kurām tam nav ne mazākā priekšstata.

-    Pirmkārt, Aleksejam Ivanovičam enerģijas ir pārpārēm, - viņš neapmierināts izmeta. - Un, otrkārt, viņš darbam piesaistījis vēl vienu cilvēku, kurš man aizies par simt punktiem priekšā.

Acīmredzot Maša juta, kāds bija viņa garastāvoklis, un bezrūpīgi pasmaidīja.

-   Ai, ko es te jaucos vīriešu darīšanās? Ja esi paēdis - iesim, veiksi man masāžu. Citādi es pati drīz vien kļūšu par večiņu!

Maksis saprata, ka pirmais ēdiens ir galā un jāpāriet uz otro.

Guļamistabā Maša viņam iedeva erotisku želeju, ātri izģērbās un iekrita gultā. Maksis ieberzēja plaukstās mīksto, bezkrāsaino desiņu, nosēdās pie viņas kājām, saņēma

plaukstās vieglo rozīgo pēdu un sāka to masēt, spaidot centimetru pēc centimetra. Smalki kauli. Mīksta āda. Potītes - gandrīz bērnišķīgas, tās bez pūlēm aptveramas ar diviem pirkstiem. Želeja smaržoja pēc kaut kā šķērma, rūgtena, afrikāniska. Pēc pēdām nāca ikri. Šajā vietā sieviešu kājas vairs nav tikai kustību un balsta aparāts. Šeit sākas skaistums, skulptora vai dzejnieka iedvesma, vēlme, iekāre…

«Čūskiņa, spirālīte, robiņš». Tas bija vienīgais, ko Maksis atcerējās no atjaunojošās masāžas kursa, kuru īpašā mācību centrā pasniedza kā skaliņš izkaltušais korejietis Boija. Pirksti kā slidenas čūskiņas līda augšup pa gurnu, no neaizsargātās ceļgala iekšpuses ar caurspīdīgajām dzīsliņām pa nelielo ieplaku līdz lielajam gūžas muskulim. Ma- šai tas nav pārāk liels - divas apaļīgas atsperīgas puslodes, simetriski sadalītas ar gludu rievu… Te nedrīkst steigties, plašas, līganas kustības no centra uz periferiju atklāj bāli rozīgo simetrijas asi, kuru attēlot nav spējis neviens skulptors…

Pēc tam pa spirāli uz leju, obligāti ieejot gurnu iekšpusē, kur atrodas sievietes iekšējās kvēles karstā ēna, kur estētiskās jūtas atkāpjas un pirmajā plānā izvirzās visdabiskākās, bioloģiskās, dzīvnieciskās vēlmes, kur pilnīgi aizmirstas emocionālā, izkaltušā korejieša Borjas bauslis: «Ķermenis tavā priekšā ir tikai instruments…» Vēl augstāk…

Maša kaut ko nokunkstēja.

-   Ko? - Maksis izdvesa.

-   Patīkami… Tāda bauda…

Un atkal lejup, pakāpeniski, līdz rozīgajām pēdām, līdz pirkstu galiņiem, kas saraujas no kutinošā pieskāriena, katram pirkstiņam atsevišķa uzmanība, ne mazāk par desmit plūdenām kustībām. Maša sāka knosīties, šņākuļot, kaut ko murmināt, ņurcīt spilvenu. Želejas aromāts sajaucās ar viņas sakaitētās ādas smaržu, cauri uzbudinošajam smaržu kokteilim jūtami izlauzās pirmatnējie mātītes aicinājuma bioviļņi.

Taču Maksis valdījās, jo tuvības gaidas ir ne mazāk patīkamas kā pati tuvība. Tikai ne visi prot izbaudīt gaidīšanu…

Atkal uz augšu - ar abu plaukstu malām īsi, enerģiski «robiņi». Viens, divi, trīs, četri, pieci. Ikri, gurni, gūžas. Muskuļi zem brūnganās ādas viļņojas, uz mirkli iedegas un nodziest gaišas šķērssvītriņas.

Reibinošais, sīvais aromāts reibina un paātrina asins plūsmu.

-   Pietiks… Tagad paglaudi, - Maša lūdz aizžņaugtā balsī. - Stipri.

Viņa dreb, acis aizmiegusi un iekodusies spilvena stūrī, slaidais ķermenis naktslampiņas gaismā atviz gaiši brūnā tonī, mugurkaula līnija vidū lēni ieliecas; kad Makša pirksti sasniedz «siltuma polu» (to korejietis Borja viņiem nemācīja), ķermenis tikko manāmi paceļas un tiecas viņam pretī. Maksim ir grūti valdīties, arī viņu dursta sīki drebuļi un elpa - kā ringā pirms trešā raunda.

-    Pacieties, pacieties, - viņš aizsmacis runā, sākot ar īkšķiem garo ass līniju no siltās, miklās iekšienes starp ritmiski pulsējošiem gurniem uz augšu, pa muguru - līdz pašam augšējam skriemelim, kas paslēpies pakauša bedrītē. Maksis pašķīra biezos, tumšos kastaņbrūnos matus un noskūpstīja Mašu uz pakauša.

-   Pēc noteikumiem jāizmasē mugurkauls, - viņš iečukstēja mazajā austiņā.

-   Mugurkaulu… pēc tam…

-   Nu, ja jau tā…

Viņš pabāza rokas viņai zem padusēm un, tās sakrustojis, saņēma plaukstās mazās, stingrās krūtis. Tūlīt sajuta, kā zem viņa pašķiras uz abām pusēm no želejas slidenie gurni un gūžas strauji dodas viņam pretī. Mirklis - un viņš bija iekšā miklajā, uzbudinošajā svelmē, kuru nav iespējams paciest nekustīgi, kas prasa ritmiskas kustības, sākumā maigas un akurātas, pēc tam - spēcīgas, asas un nežēlīgas kā dūrieni ar durkli. Maša plati atvēra acis un tūlīt pat cieši saspieda plakstus, iekoda lūpā, atklājot sīkos, baltos zobiņus. Viņas ķermeņa apakšējā daļa atdzīvojās, sāka raustīties, tiecās Maksim pretī, bet galva grozījās, it kā meklētu ērtāku stāvokli, spiežoties spilvenā gan ar vienu, gan otru vaigu.

Maksis, nepārstādams kustēties, skūpstīja viņas kaklu, aiz ausīm, lūpu kaktiņus. Viņi atgādināja divas lielas zivis, kas sitas uz plaša, ar zilu veļu pārklāta krasta. Maša izvilka sev no apakšas viņa roku, stenot un ievaidoties ar lūpām saņēma viņa īkšķi, iekoda, pēc tam iesūca sevī, aplaizīja ar mēlīti un lietišķi sāka darboties ar galvu uz augšu - uz leju, uz augšu - uz leju! It kā tas nebūtu pirksts, bet pavisam cita ķermeņa daļa…

Maksi tas līdz galējai robežai uzbudināja, viņš divkāršoja pūles un cietiem grūdieniem izvirda mokošajā, miklajā karstumā, kas bija gaidījis tieši tādu upuri. Maša juta šos slapjos grūdienus, fizioloģiskā saruna starp abiem ķermeņiem notika tieši, apejot smadzenes, apziņu un runas aparātu, - bioloģiskais pamatinstinkts padarīja nevajadzīgas domas, vārdus un pārējo civilizācijas atribūtiku… Mašas vaidi kļuva arvien skaļāki un pārtapa par kliedzieniem, šņukstiem un beidzot par griezīgu dzīvniecisku kaucienu. Sievietes ķermenis jostasvietā ieliecās, sāka drebēt kā drudzī, izliecās, pārlūza uz pusēm un bezspēkā nokrita uz gultas.

-   Rinat! O, Rinat! - izlauzās no sakniebtās mutes.

Kardanovs jutās kā apliets ar aukstu ūdeni.

-Ko?!

Smagā plauksta asi ķēra no sviedriem miklo, spilvenā iegremdēto skaisto sievietes profilu, kas bija gleznieciski savijies ar izjukušajiem matiem. Vienu reizi, otru, trešo!

-   Mani sauc Maksis! Maksis! Atceries, ar ko drātējies, kuņa!

Par ārkārtējo notikumu ceļā no lidostas viņš ziņoja Jas- kevičam, bet tas tikai paraustīja plecus.

-   Šeit neviens nezināja, kad jūs atlidosiet, pat mēs ar ģenerāli ne. Tā ir nejaušība. īsts kriminālais… Tagad tik daudz bandītu saradies…

-   Vai es varu dabūt ieroci pašaizsardzībai?

Apakšpulkvedis saminstinājās.

-   Kam jums tas? Mēs taču neesam ne armija, ne milicija…

Un, klusinājis balsi, pargaja uz uzticības pilnu toni:

-   Nošausi kādu - nepatikšanu būs bez gala! Vai pazaudēsi… Bez tā būs mierīgāk!

Pieņemamajā telpā nācās ilgi gaidīt, kamēr Zolotarjovs atbrīvojās. Taču, kad viņi iegāja kabinetā, viņš piecēlās, panāca pretī un priecīgi paspieda Kardanovam roku.

-    Apsveicu ar atgriešanos, Maksim Vitaļjevič! Kā izbraukājāt?

-    Paldies, normāli… Satikšanos atļāva bez grūtībām, tiesa, redzēju tikai tēvu, māte mazliet saslimusi… Bet viņš nav salauzts un ir noskaņots turēties līdz galam. Pēc tam gatavojas doties uz mājām. Cik es sapratu, nekādu vervēšanas mēģinājumu no angļu puses nav bijis.

Atskaite divu lappušu garumā atradās uz ģenerāļa galda, taču viņš deva priekšroku personīgiem iespaidiem. Un sadursmes ar bandītiem, protams, viņu neinteresēja.

-    Un kas ir ar māti? Vai kaut kas nopietns? - Zolotar- jova seja pauda patiesu līdzjūtību un rūpes. Cilvēkam, kas divas trešdaļas savas dzīves veltījis izlūkošanai, tas nebija pārāk sarežģīts fiziognomisks vingrinājums - vertikāla rieva virs deguna, nedaudz uz priekšu savilktas lūpas, satraukts skatiens, vērsts tieši sarunbiedra acu zīlītēs.

-   Nē, - Maksis teica. - Palielinājies spiediens… Bet tēvs ir možs, iededzis, līdzīgs tenisa čempionam. Maskavas pensionāri viņam nestāv līdzās!

Neviļus atmiņā atausa Mašas vakar teiktie vārdi par Alekseju Ivanoviču.

-   Starp citu, viņš izskatās daudz jaunāks par Veretņevu, lai gan viņi ir vienaudži…

-    Iznāk, ka tas nav cietums, bet sanatorija? - Zolotarjovs jautri paskatījās uz Jaskeviču. - Es vienmēr esmu teicis: galvenais krievu izlūku materiālais pārākums pār rietumu izlūkiem ir tas, ka neveiksmes gadījumā mums nākas sēdēt viņu cietumos, bet viņiem - mūsējos…

Tas skābi pasmaidīja, bet Maksis joku neatbalstīja.

-   Tas ir virspusējs iespaids. Pamēģini nosēdēt divdesmit astoņus gadus… Vienkārši tēvs ir dzelzs cilvēks! Un vispār… Viņi abi ar māti ir varoņi. Vai tad viņi nav pelnījuši apbalvojumus? Tēvs nobažījies, vai palīdzēs ar dzīvokli, bet, manuprāt, viņiem pienākas ari ordeņi!

-    Protams, - Zolotarjovs pamāja. - Mēs izskatīsim šo jautājumu. Ķerieties klāt, Staņislav Viktorovič. Varbūt jau tagad vērts sagatavot dokumentus apbalvošanai.

Jaskevičs bez entuziasma pamāja. Viņa seja joprojām bija skāba.

Šifrogramma no Francijas pienāca šorīt. Ronalds Pirkss dzīvo Nicā no 1972. gada, tad arī nopircis restorānu «Barra- kuda», kas ir amerikāņu izlūkdienesta rezidentūra. Vakar Ronalds Pirkss atpazīts kā Tomass Tompsons ar simtprocentīgu ticamību.

Tieši atbildīgs par Tompsoniem bija sektora priekšnieks, un, kaut arī šajā lietā nebija nekādas Jaskeviča vainas - 1972. gadā viņš vēl mācījās piektajā klasē pēc visiem birokrātisko spēļu noteikumiem viņam draudēja stingrais rājiens vai pat nepilnīga atbilstība ieņemamajam amatam.

-   Jūs spīdoši izpildījāt uzdevumu, Maksim Vitaļjevič, - ģenerālis plati pasmaidīja. - Domāju, ka tuvākajā laikā jums tiks piedāvāts vēl viens, ne mazāk perspektīvs. Bet pagaidām uzrakstiet sīku atskaiti par braucienu. Varat būt brīvs.

Vispilnīgāk informētais šajā kabinetā bija pats Zolotarjovs, jo tikai viņš viens zināja par gaidāmo operāciju «Uzticība». Jaskeviča kompetence aprobežojās ar Putnu nodevību. Kardanovs, atskaitot to, ka bija apciemojis tēvu Anglijas cietumā, neko pat nenojauta. Ja ņem talkā profesionālo terminoloģiju, viņš tika izmantots kā «aklais» aģents.

Maksis piecēlās. Pirms desmit gadiem viņš nedomājot atbildētu tā, kā tika mācīts: «Kalpoju Padomju Savienībai!» Bet ko tagad ir pieņemts teikt? «Kalpoju Krievijas Federācijai»? Vai - «Prieks censties»? «Vienmēr gatavs»? «Uzticību attaisnošu»?

Viņš nezināja, ko atbildēt, tādēļ izgāja klusēdams.

* * *

Aprīlis Zilajā krastā ir pārejas mēnesis. Slēpošanas sezona Alpos jau beidzas, bet peldēšanās pludmalē vēl nav sākusies. Tūristu ir maz, kafejnīcas un restorāni — klusi, viesnīcas vēl ir tukšas. Klusā sezona.

Nicā saulīte jau sildīja, termometra stabiņš uzkāpa līdz plus piecpadsmit, meitenes novilka kažociņus un pastaigājās pa Promenade des Anglais vieglās jaciņās, īsos svārci- ņos un augstpapēžu kurpītēs. Garām braucošie pārgalvīgie motociklisti tām uzsauca parastās banalitātes.

No viesnīcas «Negresku» restorāna labi varēja redzēt debeszilo Eņģeļu līča virsmu; krastmala, palmas, meitenes un motociklisti - drošas pazīmes tam, ka tuvojas pavasaris. Taču divi vīrieši pie galdiņa, kas atradās pie loga, tam nepievērsa nekādu uzmanību.

- Kāpēc tas jūs tā satrauc, Ron? Mēs taču gaidījām uzrādīšanu un bijām pārliecināti, ka tā jebkurā gadījumā kādreiz notiks! Arī no plastiskās operācijas atteicāmies tieši tādēļ!

Zivju vairumtirgotājs Ričards Volless, viņš arī ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes reģionālais pārstāvis Francijas dienvidos, ar apetīti iebaudīja sīpolu biezzupu. Viņam bija piecdesmit deviņi gadi, bet izskatījās viņš nedaudz vecāks - varbūt sava smagnējā auguma un sejas izplūdušās lejas daļas dēļ, bet varbūt arī sērīgo, daudz pieredzējušo acu skatiena dēļ - tām bieži bija nācies vērot dzīves nebūt ne pašas patīkamākās izpausmes.

-   Cits jautājums - kāpēc tieši tagad?

Viņš uz brīdi pārtrauca savu nodarbi un pāri pilnajai karotei paskatījās uz sarunbiedru.

-   Kāds bija iemesls tik novēlotai uzrādīšanai? Kaut kas taču noteikti ir noticis!

Restorāniņa «Barrakuda» īpašnieks Ronalds Pirkss - CIP rezidents Nicā - paraustīja plecus. Viņa priekšā uz šķīvja dzisa jēra gaļas sacepums, bet viņš tikai glāzīti pēc glāzītes dzēra sarkano «Chatonef du Pap» un ēdienam ne- pieskārās.

-   Es neesmu satraukts. Tas ir pavisam kas cits… Es jūtos saviļņots pēc tikšanās ar dēlu…

Restorāna zāle bija gandrīz tukša. Klusītēm skanēja mūzika, harmoniski papildinot sniegbaltos iestīvinātos galdautus, sudraba galda piederumus, trauku trauslo porcelānu un galvenais - vietējo pavāru virtuozo meistarību. Viesmīļi uzmanīgi vēroja pusdienotājus, nemanāmi piepildīja glāzes ar vīnu, bez trokšņa nomainīja pelnu traukus. Viņi uzskatīja Pirkšu par angli un nesaskatīja nekā savāda faktā, ka viņš tiekas ar tautieti un apspriež ar to kaut kādas problēmas.

-    Atvainojiet, Ron, bet jūs nekad neesat radījis sentimentāla cilvēka iespaidu. Starp citu, vai jūs esat pārliecināts, ka tas patiešām bija jūsu dēls? - amerikānis nevērīgi jautāja.

-   Protams! Nekādu šaubu! Arī viņš bija satricināts līdz dvēseles dziļumiem… Es redzēju viņa acis… To nevar notēlot!

-   Notēlot var visu, Ron, - Volless sērīgi nopūtās. - Gan dēla mīlestību, gan laulāto kaisli, gan meitenīgu nevainību… Viss ir atkarīgs no izvirzītajiem mērķiem, materiālajiem izdevumiem un izpildītāju izvēles. Nu, un, protams, no režisūras. Tātad - kas īsti jūs satrauc?

Pirkss izdzēra kārtējo vīna glāzi un beidzot nogrieza gabaliņu maigās, pēc ozola oglēm un Provansas zaļumiem smaržojošas gaļas. Bet līdz mutei to tā arī nepacēla.

-    Nodevība, Dik, lūk, kas mani satrauc. Ne tā lielā nodevība - galu galā mums taču nebija saprātīgas izvēles… Šī mazā cilvēciņa nodevība… Viņam taču mēs bijām daudz vairāk nepieciešami nekā milzīgajai un varenajai dzimtenei, kura lieliski iztika bez diviem saviem pilsoņiem! Ja viņš būtu palicis ar mums, viņu gaidītu pavisam cita dzīve. Arī ar Lizu, iespējams, viss būtu citādi…

-    Paklau, Ron, bet tu taču pats aizvedi puisēnu sakarniekam no vēstniecības, turklāt tieši mūsu deguna priekšā, - Volless saudzīgi iebilda. Viņi strādāja kopā jau daudzus gadus un gandrīz bija sadraudzējušies. īpašas atklātības brīžos amerikānis ar vecākā tiesībām pārgāja uz «tu». Tas pasvītroja sarunas atklātību.

-    Jā, es to izdarīju. Bet toreiz mēs gatavojāmies visu dzīvi nosēdēt cietumā. Bet pēc tam… Mēs mainījām dzīvi sev, taču aizmirsām par bērnu. Viņš auga bērnunamā, ar viņu eksperimentēja, izdzēsa atmiņu…

-   Vai jūs jūtaties vainīgs, Ron? Vainas komplekss arī bez tā jūs ir mocījis visus šos gadus… Bet vai tad jūs varējāt vina labā kaut ko darīt?

-   Nezinu. Laikam tomēr varēju. Ja būtu gribējis. Bet es vienkārši par to nedomāju… Bet tagad - domāju! Tāpēc ka vaina abstraktas dzimtenes priekšā ir jūtama daudz mazāk sāpīgi nekā pret savu personīgo dēlu. Sarunas beigās viņš man jautāja, kāds ir viņa īstais vārds… Viņš pat nezina savu vārdu! Lūk, kas mani nomoka, Dik. Es nezinu, kā izpirkt šo savu vainu…

Volless atbīdīja šķīvi un noslaucīja lūpas salvetē. Viesmīlis nekavējoties novāca traukus un godbijīgi painteresējās:

-    Baloži ir gatavi, mesjē, vidēji apcepti. Vai drīkst pasniegt galdā?

Amerikānis pamāja. Un, nogaidījis, kamēr viesmīlis aiziet, turpināja sarunu.

-    Sentimentalitāte kaitē mūsu darbam, Ron. Tādēļ es mēģināšu jūs no tās izārstēt.

-    Kā tad? - Pirkss sarkastiski pasmīnēja, bet Volless tam nepievērsa uzmanību.

-    Londonā jūsu dēls satikās ar krievu rezidentu. Rezidentūras līdzstrādnieki sekoja jūsu mašīnai no brīža, kad jūs izbraucāt no cietuma… Nav izslēgts, ka viņi jau zina, kur jūs meklēt.

Smīns nozuda no Pirksa sejas.

-   Tā ka dēls vienkārši izpildīja dzimtenes uzdevumu — tā, liekas, pie jums saka? Un, ja jūsu bijušie priekšnieki nolems likvidēt nodevēju, tādā gadījumā… Neizslēdzu, ka tieši viņam tad arī uzdos šo akciju. Tā viņš varēs nomazgāt vecāku nodevības kaunu un pierādīt savu lojalitāti valstij…

-   Nevar būt, - nobālušais Pirkss noteica un aprāvās. Tik bērnišķīgi paziņojumi ir nepieļaujami profesionālim. Lai nu kurš, bet viņš labi zināja, ka šai pasaulē ir iespējams absolūti viss.

Atnesa ceptus baložus, un Volless ar tādu pašu apetīti kā pirmīt ķērās pie maltītes. No sentimentalitātes izārstētais Pirkss arī ķērās pie savas porcijas. Un tūdaļ pat atskārta, ka tā ir kļūda: ne francūzis, ne anglis neēdīs pilnīgi atdzisušo jēru. Tā ir tipiska krievu maniere. Volless piešķir lielu nozīmi detaļām un tūlīt, visticamāk, aizrādīs par demaskējošo žestu. Un patiesi - amerikānis pacēla galvu un ieskatījās viņam tieši acīs. Taču sacīja pavisam ko citu, nekā Pirkss bija gaidījis.

-   Un tomēr - kāpēc tieši tagad? - viņš domīgi jautāja.

* * *

Izlūkošanā nekas netiek darīts nejauši. Pārbaudīt Putnus, kuri iekrita pirms divdesmit astoņiem gadiem, neviens nesāktu, ja senie notikumi nebūtu tieši saistīti ar šodienu. Ar operāciju «Uzticība» - ārējās izlūkošanas iespējām Krievijai nodrošināt Starptautiskā Valūtas fonda aizdevuma sa- nemšanu.

-  Tādējādi Tompsonu pāriešanu galvenā pretinieka pusē var uzskatīt par simtprocentīgi noskaidrotu, - sēdēdams uz «viesu» krēsla maliņas, ziņoja ģenerālis Zolotarjovs.

Jaunais Ārējās izlūkošanas dienesta direktors atšķirībā no sava priekšgājēja bija nevis politiķis, bet izlūks, tādēļ viņa uzvārdu nezināja žurnālisti, viņa fotouzņēmumi netika publicēti laikrakstos, viņš nekad nesniedza intervijas. Nesen viņam piešķīra ģenerālpulkveža pakāpi, bet sajūsmināti paziņojumi presē par to neparādījās. Viņš atmetās augstajā grozāmajā krēslā un uzmanīgi klausījās - nepārtraukdams un neuzdodams jautājumus. Atskaitot Poļikar- povu un «C» pārvaldes priekšnieku, plašajā kabinetā neviena cita nebija - tas pasvītroja apspriežamā jautājuma ārkārtējo konfidencialitāti.

-Ari Bena uzvedības analīze pēc Putnu iekrišanas liecina, ka arī viņš sāka strādāt amerikāņu labā. Kā tas viss at-

saucās uz viņa jauno sekretāru, ir grūti spriest, taču ar lielu daļu ticamības var iedomāties, ka viņš atbalstīja sava šefa simpātijas un antipātijas, - Zolotarjovs turpināja.

Viņš jutās pilnīgi mierīgs, jo nebija atbildīgs par notikumiem septiņdesmitajos gados. Vēl vairāk — tieši viņš tos izvilka no pagātnes dzīlēm, notīrīja no leģendēto melu un prasmīgo imitāciju maskējošā tīmekļa un pasniedza vadībai to patiesā izskatā.

-   Kādas attiecības bija Benam ar Linseju? - direktors beidzot jautāja.

Viņam nevarēja dot piecdesmit divus gadus - visticamāk, tādēļ, ka viņš nebija kļuvis tukls un uzblīdis kā citi ģenerāļi, it īpaši tie, kuriem ir daudz zvaigžņu. Tie kļūst par upuri savam specifiskajam dzīvesveidam - laikmetā, kad kaijeru noteic nevis personīgās īpašības, bet derīgi sakari, brīvo laiku uzšuvju īpašniekiem nākas pavadīt vienā barā ar sev līdzīgiem, kur intereses centrējas ne grāmatu, filmu vai civilizācijas rašanās sākumu problēmu iztirzāšanā, bet rīšanā un dzeršanā. Ja nedzersi un nerisi - karjerai beigas, piedalīsies - kļūsi resns un uzblīdis. Parasti izvēlas otro ceļu - pat tad, ja veselība tiecas uz pirmo: hipotētiska nāves iespējamība biedē mazāk nekā reāla atstādināšana no dienesta.

Poļikarpovs uz pirtiņām un medībām nebrauca, turklāt gandrīz nedzēra, bet viņš bija pieredzējis izlūks, labs psihologs un lielisks analītiķis. Tieši viņš savā laikā ieguva kosmiskā sakaru kuģa «Shattle» rasējumus, un viņam bija trīs ordeņi par darbu izlūkošanā. Tādēļ viņa neordinārais priekštecis - politiķis un intelektuālis - viņu nolika Dienesta vadībā. Un nekļūdījās - neviens trekns noēdies ģenerālis nebūtu izdomājis operāciju «Uzticība».

-    Viņš aizstāja jaunajam cilvēkam tēvu, - Zolotaijovs atbildēja.

Viņš pats, kaut arī bija veselīga dzīvesveida piekritējs, «uzturēja attiecības» ar vajadzīgiem cilvēkiem, tādēļ, neraugoties uz ikrita skrējieniem, viņam nācās jostā izurbināt jau otru caurumiņu. Viņš nedaudz apskauda Poļikar- povu, turklāt - ne tik daudz par figūru, kā par prāta spējām. Viņa nesenais priecējošais pārākums pār Jaskeviču taču bija sasniegts, pateicoties šim kārnajam askētam: tieši viņš uzraka ķēdīti «Putni - Bens - Linsejs», viņš atrada arī Kardanova personīgo lietu. Pateicoties viņam, Zolotarjovs vienīgo reizi dzīvē sajuta intelektuālā pārākuma prieku.

-   Lords Koldvels deva Linsejam izglītību, ieveda augstākajā sabiedrībā un protežēja līdz savai nāvei.

-    Bet kā attiecībā uz… - Poļikarpovs piesita ar pussa- liektu īkšķi un rādītāju pa galdu.

Zolotarjovs pašūpoja galvu.

-    Ziņas par viņu intīmajiem sakariem nav apstiprinājušās. Ir tikai Tompsonu ziņojums, un arī tas nav kategoriskā formā - vispārīgi pieņēmumi, aizdomas… Katrā ziņā tiešu pierādījumu mums nav. Kaut ari, no otras puses, iespējamības pakāpe ir augsta: šī angļu slēgto vīriešu skolu sistēma padara homoseksuālismu par diezgan izplatītu parādību, attieksme pret to ir visai iecietīga… Pilnīgi iespējams patronāžas papildinājums…

-   Vai objekta psiholoģiskā raksturojuma izziņa ir gatava?

-    Jā. Raksturs - līdzsvarots, mierīgs. Noslēgts, saskarsmes loks - ierobežots. To viņam nepatīk paplašināt. Spilgti izteiktas intereses un tieksmes nav atzīmētas. Nav precējies. Ir sentimentalitātes elementi. Mīl suņus. Dzīvo savrup ārpilsētas mājā piecpadsmit kilometru no Londonas. Pēdējā laikā ir pastiprinājis mājas apsardzi. Pirms gada ārstēja neirozi. Svētkos apciemo māti Notingemā. Reizi gadā apmeklē tēva kapu. Trīs vai četras reizes - lorda Koldvela kapu.

Ārējās izlūkošanas dienesta priekšnieka skadrajās acīs pazibēja apmierinājums. Operācija «Uzticība» tika būvēta uz psiholoģiskiem pamatiem. Kompleksi, atzinības jūtas, sentimentalitāte - tas ir tieši tas, kas vajadzīgs. Bet «C» pārvaldes priekšnieka sejas izteiksme radīja šaubas, vai viņš ir spējīgs izprast dvēseles smalkākās kustības.

-   Kādas jūs redzat iespējas izmantot šīs objekta īpašības, lai neitralizētu iespējamo amerikāņu iespaidu? Un galvenais - lai vajadzīgā veidā atrisinātu mūs interesējošo problēmu?

-   Nu… hm…

Zolotaijovs neieredzēja tādas minūtes un tos, kas viņam lika sajust savu intelektuālo nepilnvērtību. Par laimi, tas notika reti - parasti izvirzīto uzdevumu līmenis bija pilnīgi pieejams. Jo tie, kas uzdevumu izvirzīja, arī neizcēlās ar augstām pierēm.

-   Sūtot pie viņa Kardanovu, lai noturētu vervējošu sarunu…

Poļikarpovs saviebās.

-    Tieši uzreiz un tik klaji? Tad jau var sūtīt jebkuru. Tikai… angļu džentlmenis līdzīgā situācijā rīkosies viennozīmīgi - izsauks policiju!

«C» pārvaldes priekšnieks nosvīda. Kļūdīties nedrīkstēja - likmes bija pārāk augstas. Jo operācijas «Uzticība» objekts bija Linsejs Džonsons - Starptautiskā Valūtas fonda vadošais eksperts, no kura bija atkarīgs, vai Krievija saņems tik ļoti vajadzīgos kredītus.

-   Atļausiet padomāt, biedri ģenerālpulkvedi?

-   Domājiet, - direktors vēlreiz saviebās. Viņam nepatika akla militārā izdabāšana.

-   Bet pie manis atsūtiet apakšpulkvedi Jaskeviču.

-   Ir! - Zolotarjovs teica un piecēlās. Viņš jutās tā, it kā nupat būtu saņēmis skaļu pļauku.

-   Savādi, - Aleksejs Ivanovičs domīgi noteica, grozīdams tukšo blašķi ar ovālo caurumu zem noplēstā ādas gabaliņa. - Kāpēc gan tā neizgāja cauri?

Viņi sēdēja Makša istabā, uz galda šķīvjos sārtojās gri- lētas vistas apgrauztie kauli, pudelē bija palikuši kādi simt grami degvīna.

-   Padod šurp! - Specs pastiepa roku un uzmanīgi apskatīja caurumu. Tad blašķi sakratīja, izdzirdējis iekšā esošā priekšmeta atsitiena skaņu, pasmīnēja, atskrūvēja vāciņu un izkratīja uz plaukstas nelielu, kā niķelis spīdīgu lodi ar melnām, sīkām iespieduma švīkām.

-   Blašķe bija pilna, - Specs nedz jautāja, nedz paziņoja.

Maksis pamāja.

-   Bet šāviens dobjš, ar uguni un dūmiem.

Maksis pamāja vēlreiz.

-   Kā jūs to zināt?

Specs pasmaidīja vēl platāk. Viņam šis izbrīns patika. Beigu beigās viņš bija skolotājs, bet Maksis - skolnieks.

-   Slēgta telpa, kas aizpildīta ar šķidrumu, - tas ir gatavs hidraulisks ložu ķērājs. Tikai ļoti plāns - normālu šāvienu neizturēs. Tev ir veicies - veca patrona, iespējams, vēl no kara gadiem - tādai vairs nav tās enerģijas… «PSM», «PM» aizsūtītu tevi uz viņpasauli. Nemaz nerunājot par «TT», «parabellum» vai mūsdienu modeļiem… Bet te veiksmīgi sakrīt - blašķe un senais «valters»… Liktenis! - Viņš pārstāja smaidīt.

-   Tikai velti gan tu viņus visus nenovāci! Tad liktu mierā - vai nu uz visiem laikiem, vai uz ilgu laiku. Tas ir atkarīgs no tā, ko viņi grib.

-   Viņi grib uzzināt, kur atrodas čemodāniņš ar naudu, - Veretņevs teica.

Specs jautājoši pacēla acis.

-   Kāds meklē Jevsejevu, - bijušais izlūks paskaidroja. - Nāk pa pēdām, dveš pakausī. Laikam ir jau dabūjis jahtas fotogrāfiju. Kā tu domā, Maksi?

-   Tā izskatās…

-  Veltīgi nenovāci. - Specs atkārtoja. - Nu, var pabraukāt pa slimnīcām, atrast to mērgli ar salauzto roku, iztaujāt…

Veretņevs, viņu mierinādams, paplikšķināja pa plecu.

-   Atdziesti. Tev aiz muguras jau nav triecienrotas. Bet šiem puišiem ir gan rīkļurāvēji, gan stobri… Vajag nevis norēķināties, bet darbu darīt. Es savu plānu jums izstāstīju… Nu tad izlemsim.

-   Plāns jau ir labs, bet… Nauda, piesegdokumenti, ieroči… Kur to visu lai ņem?

Maksis domīgi pabungāja ar pirkstiem pa galdu.

-  Velns viņu zin! - Savčenko noplātīja rokas. - Man pat mūsu ārzemju pases nekad nav bijis!

-   Bet kā tad… - Zilonis iesāka, taču pavīpsnāja un apklusa. t

-  Jā, lūk, tā! No šejienes af speciālo reisu, bet tur mēs dokumentus neuzrādījām… Tur vajadzēja pavisam ko citu…

-   Derēja kāds aliņš, - Veretņevs noteica, ar nožēlu cilādams gandrīz tukšu pudeli.

-   Tūlīt uzliešu tēju. - Maksis piecēlās un aizgāja uz virtuvi. - Bet šņabi es nedzeršu - varat to piebeigt.

-   Es arī ne, - viņam pievienojās Savčenko.

Aleksejs Ivanovičs sarosījās.

-   Nu, ja tā…

Cetrdesmitgrādīgā šķidruma atliekas tika pārlietas glāzē, bet no turienes - Veretņeva kuņģī.

-    Tagad ir pavisam cita lieta, - viņš apmierināts sacīja. - It kā pavisam nedaudz, tomēr norma izpildīta un dvēselē miers… Bet blašķi var akurāti aizlodēt, ādu pielīmēt, neko nevarēs redzēt. Toties kāds laimi nesošs talismans! Arī ērts, protams…

-   Ei, Maksik, vai tad tu ar Mašu esi sastrīdējies? - Zilonis skaļi teikto adresēja uz virtuvi, taču, tā kā atbilde nesekoja, Specam paskaidroja:

-   Dzīvoja pie viņas, tagad - aizvācies. Es viņai piezvanīju - nometa klausuli…

-   Vai tev ir vajadzīga sveša nelaime? - Savčenko saviebās. - Domā labāk, ko darīt!

-   Sešdesmit astotajā es iekārtoju slēptuvi Reksemas mežā, Velsā, - Aleksejs Ivanovičs pirmītējā parastajā tonī turpināja. - Trīs pistoles ar slāpētājiem - «ļugers» un divi lielie «valteri». Man ir aizdomas, ka tie bija domāti īru brīvības cīnītājiem, - tajā laikā mēs viņus krietni atbalstījām… Arī sakarnieks bija no viņu vidus. Stipri toreiz baidījos, gandrīz nosirmoju: ja būtu iekritis, tad arī imunitāte nepalīdzētu - pret lodi imunitātes nav! Bet par teroristu atbalstīšanu mierīgi varēja nošaut uz vietas…

Veretņevs smagi nopūtās un apklusa.

-   Nu un tālāk? - Specs neizturēja. Arī Maksis visai ieinteresēts raudzījās no virtuves. *

-   Ieliku normāli, bet signālu, kas ziņoja par slēptuvi, neviens nenoņēma. Arī otrajā reizē, tad - trešajā… Noziņoju Centram, atbildē - klusums, nekādu papildu norādījumu. Kas man - pienākums izpildīts… Vēlāk avīzēs izlasīju, ka manam sakarniekam iedots mūža ieslodzījums.

-    Tātad slēptuve joprojām pastāv? - tieši noprasīja Specs, kurš nebija radis pie diplomātijas.

-   Visticamāk - jā. Ja vien kāds to nejauši nav atklājis.

-   Bet vai tu to varēsi atrast?

Veretņevs pakasīja pakausi.

-   Pagājuši trīsdesmit gadi… Lai gan atmiņā viss ir kā ar nazi iegrebts. Var pamēģināt…

-  Bet par dokumentiem un naudu man ir ideja, - Maksis sacīja. - Pamēģināsim pavizināties uz valsts rēķina…

4. nodaļa

Prezidenta personīgais izmeklētājs

Iespējams, tā bija nejaušība, ka vienā un tajā pašā dienā Jeršinskis sasauca operatīvo apspriedi un Fokins viņam ziņoja par materiāliem, kas bija savākti par galvenajām izmeklēšanā esošajām lietām. Sprādziens Lomonosova prospektā - aizdomās turamo nav, turpinās darbs, lai noteiktu vainīgos.

«Konsorcijs» - ir persona, kas jāsauc pie kriminālatbildības, - Drošības dienesta priekšnieks Iļja Atamanovs. Vajag izdarīt kratīšanu, aizturēt aizdomās turēto, viņu operatīvi intensīvi nopratināt - tas ļautu pierādīt stratēģisko tehnoloģiju pārdošanu ārzemēm un nelikumīgo Krievijas Federācijas svarīgāko tautas saimniecības objektu masveida iepirkšanu. Tam tad arī viņš prasa sankciju no sava tiešā priekšnieka. Tas notika no rīta, Jeršinskis smagi paskatījās uz viņu un neko neatbildēja, bet pēcpusdienā sasauca izmeklēšanas komitejas personālu.

Parasti ģenerālis sēdēja prezidijā, viņam apkārt - vietnieki, turpat tika pieaicināti arī trīs pamatnodaļu vadītāji. Taču šodien nodaļu vadītāji sēdēja kopā ar izmeklētājiem un piekomandētajiem operatīvajiem darbiniekiem.

Apspriedi atklāja pats Jeršinskis - pārskatīja izmeklēšanā esošās lietas, kuras jau tā visiem bija labi zināmas, pateica kārtējos uzdevumus, akcentēja iekšējās un ārējās situācijas spriedzi, kas prasa īpašu modrību, pieņemamo lēmumu pārdomātību un politisku tālredzību. Fokinā pamodās nelāgas nojautas, un, kad sāka runāt Izmeklēšanas komitejas priekšnieka pirmais vietnieks pulkvedis Povar- jovs, viņš saprata, ka tās tūlīt attaisnosies. Tādēļ ka Povar- jovs Jeršinska vietā darīja visu netīro darbu, turklāt nevis vajadzības spiests, bet ar labpatiku.

-   Biedri virsnieki, - apakšpulkvedis svinīgi iesāka. Viņa sarkanā, gaļīgā seja vienmēr pauda neapmierinātības un pretīguma sajaukumu, it kā kāds būtu pabāzis zem kartupelim līdzīgā, porainā deguna kriksīti mēslu. Taču tagad viņa izskats bija apmierināts, no tā izrietēja, ka daudz mēslu tiks izliets uz kādu no klātesošajiem.

-    Izmeklēšanas aparāta galvenais darba uzdevums ir ātra un kvalitatīva to krimināllietu izmeklēšana, kas piesaista visas sabiedrības uzmanību un ir īpaši bīstamas…

Zālē visi atklāti garlaikojās. Pats Povarjovs neizmeklēja nevienu krimināllietu - viņš bija strādājis ideoloģiskajā pārvaldē, bet pēc tās izformēšanas tika pārcelts uz Izmeklēšanas komiteju. Taču citādi domājošo atklāšanas un atmaskošanas iemaņas pašas no sevis nevarēja atrofeties.

-    … tā vietā majors Fokins mēģināja aizturēt cilvēku, kam nav nekāda sakara ar šo sprādzienu. Kas vēl nopietnāk — mūsu kolēģi, ārējās izlūkošanas līdzstrādnieku!

Desmit minūtes sarkansejainais pulkvedis atmaskoja Fokinu par neprasmi novērtēt pierādījumus, atrast kontaktu ar lieciniekiem, organizēt padoto darbu. Pēc tam nemanāmi pārgāja pie galvenā.

-   Tā nav tikai atsevišķa biedra Fokina pārrēķināšanās. Izmeklējot lietu par stratēģisko tehnoloģiju pārdošanu Irānai, viņš aizmirsa vispusības principu un koncentrējās uz vienu objektu - koncernu «Konsorcijs», kurā arī strādā ne mazums mūsu bijušo kolēģu… Ja viņš ari turpmāk ies pa

to pašu nepareizo ceļu, tad valstij var tikt nodarīts kolosāls ekonomisks un pat politisks kaitējums…

Fokins piecēlās.

-   Vai tad jūs esat lasījis lietu, biedri pulkvedi? Ar to es esmu iepazīstinājis tikai komitejas priekšnieku. Vai arī jums vienkārši ir vajadzīgs iemesls pret mani?

Taču cīnītāju ar disidentiem izsist no domas nebija tik vienkārši.

-   Sēdieties, biedri Fokin, jums nav dots vārds! Jāievēro subordinācija! Jums būtu grēks sūdzēties par neobjektīvu attieksmi - komiteja jums piešķīra dzīvokli! Turklāt divas istabas ģimenei, kurā ir divi cilvēki! Tajā pašā laikā, kad citi biedri vēl stāv garā rindā un viņiem nav savas pajumtes!

-   Tas ir tiesa, - Povaijovu atbalstīja otrais vietnieks - pulkvedis Koršunovs.

-   Majora Fokina darbs vienmēr ir novērtēts pēc nopelniem, tā ka viņam nepiestāv tērpties apvainotā togā. Jāieklausās kritikā un jāizdara no tās secinājumi. Bet taisnības meklētāja poza traucē normālam ikdienas darbam.

Pēc tam uzstājās vēl daži laikus sagatavoti oratori: ārzemnieku izdarīto noziegumu izmeklēšanas nodaļas priekšnieks Brjuhanovs, divi izmeklētāji no viņa nodaļas un viens operatīvais. Viņi Fokinu tiešā veidā nekritizēja, taču aicināja paaugstināt izmeklēšanas kvalitāti un pārtraukt psei- doprincipialitāti un nepareizo vērtību izpratni.

Apspriedi noslēdza Jeršinskis, kurš izteica cerību, ka majors Fokins no biedriskās kritikas izdarīs secinājumus.

Kad Fokins gāja ārā no zāles, viņš jutās tā, it kā būtu apliets ar samazgām.

* * *

Lobans un Dogoņailo sēdēja «Papagailī» līdz pašām beigām. Jau bija izdzertas neskaitāmas «Oranžās spalvas» — degvīna un fantas kokteiļu - porcijas, apēsti vairāki kilogrami firmas cepto biezo gaļas siteņu, ierosināti un veiksmīgi pabeigti trīs kautiņi… Draugi viens pēc otra aizveda uz vīriešu tualeti un kabīnītē izdrātēja Verķu - Sārtvaidzi, atguva parādu no bārā neveiksmīgi ieklīdušā Rudā, norunāja rīt par piecdesmit zaļajiem atsist no kaukāziešiem solīdo Tirgoni. Atpūta mijās ar darbu, darbs - ar atpūtu. Vārdu sakot - vakars bija pagājis labi. Tomēr Lobana garastāvoklis bija draņķīgs.

-   Dzirdi, Sašiņ, ne velti Tatarins un Mazs atstiepa pēdas! Gočen - ne velti! Tas viss tā bābieša dēļ - Volgogradas prospektā…

Lobans mēģināja izdzert kārtējo kokteili, bet viņam vairs nelīda iekšā. Viņš nesaprata, kas īsti vairs nelien - šņabis vai fanta.

-   Tu taču teici - labs sievišķis! - Paziņa sašķieba muti un atieza apakšlūpu - tas nozīmēja augstāko izbrīna pakāpi.

-   Nu nē! Ja zinātu, ar ko tas beigsies, nekad viņai virsū nebūtu līdis… Un vispār nepiedalītos tādā lietā!

Lobans uzsita ar augsto glāzi pa galdu, daļa oranžā šķidruma izšļakstījās, aplēja netīro plastikātu, uz kura jau bija cigarešu pelnu čupiņas.

-   Ko tu gvelz niekus? - Dogoņailo vēl vairāk sašķobīja muti. - Kāds tam visam ir sakars?

-   Kāds sakars! Mēs bijām trīs: es ar Mazu lejā, vēl Tatarins, tas bija ārā. Bet tagad Mazs un Tatarins jau baro tārpus un kaut kāds losis pāris reižu bija ienācis «Mirandā», apjautājās pēc manis. Jūtu - drīz arī man vāks!

Lobans ar plaukstu noslaucīja miklo seju. Arī plauksta bija mikla un oda pēc kaut kā nelaba. Laikam tādēļ, ka nenoturējās un ielīda Verkai biksītēs.

-    Ko nu muldi? - Dogoņailo nobrīnījās. - Tatarinam kaut kas smadzenēs pārplīsa, bet Mazs trīs stabus nosko- poja, par to arī Savēlijs viņu nodzēsa. Dzirdi, bet tas nu gan ir asais, tas Savēlijs… Viņam cilvēku nogāzt ir tīrais nieks! Arī brigādi sev uztaisījis - nedod Dievs… Galīgie paklīdeni,

badaini, nikni… Ja viņš pavēlēs - jebkuru gabalos sagriezīs! No viņa, manuprāt, pats Direktors raustās!

-   Jūtu, Sašiņ, es to jūtu! Man tāda jušana, ka tas viss ir par to sievišķi! - Lobans trina plaukstu pret galdu un ostīja, atkal berzēja un atkal ostīja.

-   Tu esi galīgi dulls! - Dogoņailo atmeta ar roku. - Ko tad mēs tālāk darīsim?

Kad bārmenis Miša četrpadsmito reizi nemainīgi pieklājīgā un rāmā balsī viņiem atgādināja, ka ir jau pusviens naktī, ka iestāde tiek slēgta un zālē jau sen neviena vairs nav, Lobans atmeta galvu un paskatījās uz viņu ar traka cilvēka skatienu.

-   Tu, mēsls tāds, gribi - es tevi tūlīt noduršu?!

Miša sastinga, viņa seja kļuva bāla kā mironim.

-   Labi, labi, neuztraucies! - Dogoņailo apņēma drauģeli ap pleciem.

-   Tik un tā te vairs nav ko darīt… Iesim pastaigāties!

Bārmenis nemanāmi izgaisa, Lobana naids apdzisa, viņš

smagi piecēlās no krēsla. Apķērušies drauģeļi devās uz izeju. Aizspēruši kaut kādu nesaprotamu krēslu un tādu pašu nesaprašu sievieti ar slotu, viņi atsita stikla durvis. Izgāzās ārā. Apdauzījās. Lai parādītu, ko domā par šo iestādījumu, Dogoņailo tūlīt pagriezās ar seju pret to un atpogāja bikses, lai atlietu pārstrādāto kokteili uz durvīm.

Taču Lobans neļāva. Jo «Papagailis» bija viņa iemīļotais bārs un pasaulē nebija mīļākas un tuvākas vietas par šo. Tieši tāpat kā nebija mīļākas dziesmas par to, nu, kā viņu… ?

-   Tādēļ, ka nedrī-ī-Ikst! - Lobans iekaucās nelabā balsī. - Tādēļ, ka… Ne-e-e-dr-ī-īkstL. Tādēļ, ka nedrī-ī-īkst…

Viņš pārstāja bļaut, jo vajadzēja aizsmēķēt.

Kad cigarete, aizdedzināta no neīstā gala, beidzot sāka kūpēt, Dogoņailo viņam palīdzēja bļaut:

-   …Bū-ū-ūt ti-i-i-k skaista-a-ai!!!

Viņi gāja dziedādami, un abu rīkļu skaļums netraucēja viņiem līgoties no vienas puses uz oru. Pabaidīja kādu smagām somām apkrāvušos tantiņu, kas stāvēja pie pieturas. Apturēja kādu iemīlējušos pārīti pie veikala. Kamēr Dogoņailo puisi ar kājām viļāja pa zemi, Lobans piespieda meiteni pie sienas un izteica viņai inteliģentu piedāvājumu. Laikam priekšlikums netika pieņemts, jo viņš atcerējās, kā bija sitis viņai pa vaigiem, kā viņa izrāvās un metās bēgt, bet viņš svilpa un skaļi ūjināja viņai nopakaļ.

Pēc tam viņi abi ar Dogoņailo gāja pa ielu tālāk un augstāk, tālāk un augstāk… jo iela piederēja viņiem, un pilsēta piederēja viņiem, un arī valsts piederēja viņiem. Viņi bija savas zemes saimnieki. Un dzīves saimnieki.

-   Tur kaut kāds losis velkas nopakaļ, - Dogoņailo teica. — Viens. Pataustīsim?

Lobans piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Labi. Lai zina, kuņa, kur jāstaigā.

Viņi sinhroni pagriezās par simt astoņdesmit, skaisti pagriezās, gluži kā kinofilmās, un gāja pretī nezināmajam losim. Lobans sākumā saminstinājās, jo losis izrādījās milzīgs vīrs, kurš neizraisīja vēlmi sākt ar viņu kautiņu.

Bet Dogoņailo jau bija priekšā, uzvilka plaukstā smagu, dzelkšnainu kasteti, un Lobans, ievērodams ielu kautiņu vienkāršo taktiku, sāka vīru apiet no labās puses.

Tas apstājās. Uzmanīgi paskatījās uz draugiem.

-   Sveiki, puiši, - viņš teica zemā, mazliet piesmakušā balsī.

-    Sveiks, tētuk! - Dogoņailo asprātīgi atbildēja, pieiedams pavisam tuvu.

Lobans aizrāvās smieklos, pat pie vēdera pieķērās. Taču skatījās uzmanīgi - Dogoņailo meistarīgi darbojas ar kasteti. Viens! - un ķirbis sāk tecēt vai pavisam pārsprāgst… Bet glupais vīrs stāv kā auns, redzams, nesaprot, kas viņu sagaida.

-   Kurš no jums ir Lobanovs? - viņš mierīgi jautāja.

Lobans nepaguva aptvert jautājuma jēgu. Viņš redzēja,

kā Dogoņailo un šis vīrs vienlaikus paraujas sāņus, un nākamajā mirklī bija dzirdams pretīgs krakšķis. Taču krakš- ķēja nez kāpēc nevis galvaskauss, bet roka. Dogoņailo roka. Vīrs to turēja pie pleca un akurāti izgrieza delnu, bet pats Dogoņailo tai laikā raustījās kaut kur apakšā, aizrīdamies dobjā kaucienā.

-   Vai tu esi Lobans? - Vīrietis sapurināja nedabīgi izgriezto roku.

-   Nē-ē-ē… - Dogoņailo nokaucās.

Vīrs atlaida delnu un ievicināja ar kāju tā, it kā sistu soda sitienu vārtos. Bezformīgā figūra aizlidoja pie atkritumu kastēm un noplakšķēja pret mitro ietvi.

-   Sveiks, Loban! Es tevi jau sen meklēju…

Vīrs lēni tuvojās, urbdamies viņā ar savām mazajām lāča acīm. Ar visu savu izskatu viņš atgādināja niknu, no migas izceltu lāci.

Lobans iebāza roku kabatā. Stobrus viņi sev līdzi nenēsāja - kam vajadzīgs stobrs atpūtā? Bet nazis viņam līdzi bija vienmēr, katram gadījumam.

Atskanēja knakšķis, no sasvīdušās dūres izmetās blāvs asmens, taču pārliecību tas nedeva - tas bija tāpat kā ar apzāģētu stobru iet pretī tankam…

-   Nomet! - vīrietis pavēlēja baisā balsī.

Un Lobans nometa savu pēdējo cerību.

-   Es redzu, tu nemaz neesi tāds muļķis, kāds izskaties, - vīrs palielīja, un Lobanam radās cerība, ka viss nokārtosies. - Iesim, parunāsimies dvēseles nomierināšanai…

Roka, cieta kā dzelzs, ieķērās padusē, mazliet pacēla un kā ceļamkrāna āķis vilka uz nožogoto celtniecības kvadrātu. Lobans pašķielēja uz augšu. Milzīgais vīrs viņu apskatīja ar atsvešinātu pretīgumu - kā runcis raugās uz asajos nagos saspiestu žurku.

-   Klau, ņem čaukstošos! - Pataustījies zem jakas atloka, Lobans izvilka dažas saņurcītas simtdolāru banknotes. - Ja ir par maz - es vēl atnesīšu…

Roka ar naudu drudžaini čamdījās gar vīra ādas jakas sāniem, bet tas par priekšlikumu neieinteresējās.

Čomaki zina, ka atzīties nedrīkst nekad un ne par ko. Taču tagad Lobans pārkāpa šo nepārkāpjamo likumu.

Jā. Jā. Viņš visu atcerējās. Jā. Gan to, kā rāva viņai matus, kad kopā ar Mazu vilka uz katlu telpu. Jā. Balts puskažociņš. Viņa nepaguva iekliegties. Jā. Viņi sita pa muguru, krūtīm, sāniem, viņš pats sita. Nē, viņš neatcerējās, cik reižu. Pa nierēm. Jā. Pa saules pinumu. Jā, tas bija viņš, kas viņai teica: «Vīra zarnās karāsies.» Jā. Jā. Viņš novilka zeķbikses, apakšbiksītes, zābakus… Jā! Viņš pirmais, pēc tam - Mazs… Jā…

Jā… Lobans daudz ko atcerējās. Katrs «jā» tika pavadīts ar smagu sitienu - kā ar āmuru. Klajuma tumsā vīra seja šķita nāves šausminošā maska. Jā. Jā. Jā. Lobans katru reizi krita dubļos, un katru reizi viņš to pacēla un jautāja: «Vai atceries?…» Jā! Jā!… Lobans jau sen bija atvadījies no saviem pautiem un nierēm, brīvi kustējās pārsistās ribas, no mežonīgajām sāpēm viņš vairākas reizes pieslapināja bikses un gandrīz divās daļās pārkoda mēli. Jā!! Jā!!

Bet viņš gribēja dzīvot. Bez mēles, bez nierēm, bez olām.

Tikai dzīvot. Viņš lūdzās.

Bet vīrs izskatījās tikpat mierīgs kā sākumā - viņš nekliedza un nedvašoja sejā. Viņš vienmērīgi izsita no Lobana dzīvību kā putekļus no tepiķa. Lobans pats to bija darījis daudzas reizes, bet tad viņš dzīvību atņēma citiem un blakus atzinīgi rēca drauģeļi. Tagad dzīvību pa pilienam atņēma viņam. Līdzās neviena nebija, drauģeļi tālu, Dogoņailo atdod galus pie atkritumu urnām, šeit ir tikai pamests klajums, mēness un iedzītie pāļi… Un vēl - svaigs, tīrs gaiss, kuru nevar vien atelpoties…

- Nenosit… nevajag, lūdzu… - Lobans nogārdzās, juzdams, ka vēl viens sitiens - un viss, beigas, āmen. - Es tā vairs nekad nedarīšu. Es labāk atsēdēšu tik, cik vajag… Tikai atstāj dzīvu…

Vīrs iebāza roku kabatā. Lobans sarāvās. Taču tas izvilka kartona paciņu, izņēma cigareti, iemeta to mutē, pielika

šķiltavas… Taču - neaizsmēķēja. Uzmeta īsu skatienu bez- formīgajam ķermenim, pakošļāja cigareti.

-   Nu, un kā? Vai tev patika mana sieva? Ko tu klusē? Atbildi! Atbildi, citādi būs vēl sliktāk! Un taisnību!

Katram ir skaidrs, ka patiesu atbildi te nevar dot. Taču briesmīgajam vīram arī neinteresēja pareiza atbilde - viņam derēja jebkāda. Arī Lobans nebija tādā stāvoklī, lai izsvērtu, kurš vārds labāks.

-Jā…

-   Skaļāk! Patika?!

-   Jā. Patika.

Vīrs nopūtās, pieliecās, ar vienu roku saņēma asinīm notriepto zodu, ar otru - pakausi.

-   Nevajag! Neva…

Ass rāviens, kakla skriemeļu krakšķis, un Dmitrijs Lo- banovs pārstāja eksistēt šajā pasaulē. Viņš gulēja uz vēdera, bet seja bija pavērsta augšup, tieši uz dzeltenīgo mēnesi.

Fokins noslaucīja notraipīto roku nogalinātā jakā, iztaisnojās, izšķīla no šķiltavām uguni. Taču tuvināt uguni cigaretei nespēja - stipri drebēja rokas.

-   Labi, vēl pacietīšos… - viņš klusi noteica un izspļāva sakošļāto cigareti uz sakropļotā līķa. - Vēl palicis pasūtītājs…

* * *

Fokins bija uzbudināts un juta asu izsalkumu. Uz mājām iet negribējās. Viņš atcerējās, ka «Mežāzis» strādā līdz trijiem un, apstādinājis taksometru, devās turp.

Nelielajā telpā neviena nebija, dvakoja pēc cigaretēm un atdzisuša ēdiena. Blondā Ļiza novāca no galdiņiem zaļos galdautus, tos akurāti nopurināja un pārlocīja uz pusēm. Ieraudzījusi Fokinu, viņa izbrīnījusies pasmaidīja.

-Ai, ai, ai, cik jūs šodien vēlu… Laikam no dienesta?

-   Jā, - viņš pamāja. - Pabarosi?

Smaids pārvērtās - kļuva laipns un labsirdīgs. Tā smaida savējiem. Un patiesi - agrāk viņa tikai nojauta, ka viņš ir no Kantora, bet tagad pajautāja un saņēma atbildi. Savstarpējo simpātiju un labestības atmosfēra radās pati no sevis.

-    Čanahi, žiljēns. Salātus neiesaku - tie kopš rīta jau būs saskābuši… Bet svaigus eskalopus es varu uzsildīt. Ir zaļie zirnīši, marinētas sēnītes…

-   Dod tik šurp, - Fokins vēlreiz pamāja. - Gaļu tā pavai- rāk. Un degvīnu - kādus trīssimt gramus. Nes tūlīt šurp…

Kamēr Ļiza cepa un klāja galdu, Fokins pēkšņi atcerējās, ka arī pēc Tatarina viņam bija bada sajūta, bet pēc Maza radās zvēra apetīte…

Pēc tam viņš kāri ēda gaļu, dzēra degvīnu, ar karoti lika mutē saldenos zirnīšus un slīdīgās, vircotās sēnes un atkal ēda gaļu…

Pēc kāda laika pie galdiņa piesēdās Ļiza, viņa bija saķemmējusies, atjauninājusi pusizdzisušo, ar zīmuli uzvilkto kontūru ap acīm un lūpu krāsu uz plānajām lūpām.

-    Iedzersim? - Negaidīdams atbildi, Fokins ielēja degvīnu otrā glāzītē.

Ļiza neklīrējās un izdzēra.

-   Vai var? - Un arī, atbildi negaidīdama, uzkoda zirnīšus no viņa karotes, vērīgi paskatījās. Acis viņai bija dzidras un atklātas.

-   Vai tev kaut kas nav kārtībā?

-   Kāpēc tu tā domā?

Viņas smaržu asais aromāts ar grūtībām lauzās caur virtuves smakām un sastāvējušos tabakas smārdu.

Viņa paraustīja plecus.

-   Jūtu. No tevis nāk spriegums. Un niknums.

-   Nē taču, viss ir normāli.

Viņš automātiski sāka meklēt cigaretes un neizpratnē izvilka no kabatas pikucī saņurcītus simtdolāru papīrīšus. Riebumā tos nometa, pikucis pārlidoja pāri galdam un nokrita Lizai uz ceļiem.

-   Kas tas?

-   Tas tev.

-  Man? - izbrīnījās bārmene un pierasti pārskaitīja naudaszīmes, liekot tās ar portretiem uz vienu pusi.

-   Oho! Astoņi simti zaļo! Par ko?

-   Vienkārši tāpat, - Fokins norūca. - Iedod vēl degvīnu.

-   Tūlīt, - Ļiza teica un piecēlās. - Tikai aiztaisīšu durvis…

Fokins ar skatienu viņu pavadīja, aplūkoja ar īsajiem

svārkiem apspīlētos gurnus, mazliet palīkās kājas melnās zeķbiksēs un vaļējās mājas čībiņās un saprata, ka viņam pamodusies apetīte ne tikai uz ēdienu.

Pustrijos naktī viņš ar cūkgaļu, sēnēm un zaļajiem zirnīšiem piedzītu māgu tieši uz grīdas satracināti taranēja silto, it kā uz ātro uzsildīto Lizas starpeni, itin kā viņa mērķis būtu nobeigt pakļāvīgo, lišķīgo blondīni, kas gulēja zem viņa, pievilkusi pie zoda neaizsargātos ceļus un izvalbījusi savas apdullušās acis. Viņa bija izģērbusies no jostasvietas uz leju, un tagad kailās kājas spilgti kontrastēja ar balto blūzīti, melno tauriņu un oficiālo personīgās vizītkartes plāksnīti, kas pa pusei bija piespiesta ar mīksto, zilām dzīsliņām klāto gūžu.

Fokins centās nedomāt par Natašu. Bet, ja cenšas par kaut ko nedomāt, tad no tā nekas neiznāk. Viņš redzēja sievu gandrīz taustāmi - trankvilizatoru nomāktu, apātisku, ar apdzisušu skatienu. Savādi - jo vairāk viņš atriebj viņas sāpes un pazemojumu, jo vairāk no viņas attālinās. Ar katru līķi. Ar katru iegrimšanu svešā miesā. Pēkšņi viņš sevi pieķēra pie domas, ka pēc notikušā arī Natašas miesa ir kļuvusi sveša.

Viņam vairs negribējās likties ar viņu gultā, novilkt veļu, glaudīt ķermeni, glāstīt visslepenākās vietiņas… Tādēļ ka tur ir lodājuši netīri un pretīgi radījumi, kas pametuši savas siekalas, spermu, ādas mikrodaļiņas un matus teritorijā, kur to visu varēja atstāt tikai viņš pats. Svētuma apgānīšana! Šī doma dominē, pārvēršas par uzbāzīgu ideju: ne velti līplen- tes pēdas ap lūpām viņš uztvēra kā šo lopu sūcienu pēdas…

Atsvešināšanās efekts - tā to sauc. Un tikt no tā vaļā nebūt nav vienkārši pat ar psihiatru palīdzību. Tie apgalvo, ka jāiznīcina iemesls - tas āķītis smadzenēs, kurš to visu izraisa. Bet iekļūt smadzenēs nav iespējams, un viņš iznīcina pirmsākumu - iznīdē no reālās pasaules notikušā ļaunuma vaininiekus. Tas ir daudz radikālāk, bet arī tas nedod rezultātus, vismaz pagaidām. Bet varbūt nedos vispār!

Ļiza sāka smieties - sākumā klusu, tad arvien skaļāk un skanīgāk. Ar rokām viņa spieda viņa krūtis, ar izplestajiem pirkstiem sataustīdama cieto apliecības četrstūri un pistoles siksnu. Sākumā viņš nodomāja, ka sieviete smejas par viņu, par viņa pilnīgo konspirācijas zudumu, un tas viņu saērcināja.

-   Ko tu? Nu? Kas te smieklīgs?!

-   Man… ir labi… - viņa izdvesa.

Fokins jau saskatīja orgasma pārvērsto seju un saprata, ka ir kļūdījies, taču aizkaitinājums neitralizēja uzbudinājumu, viņš sajuta viņas kāju smaku, un viņa kvēle neatgriezeniski izzuda. Ļiza godprātīgi centās lietu labot - atgūlās uz galda pozā, kas derētu ginekologa apskatei, tad žigli nolēca no galda un nometās uz ceļiem, prasmīgi darbodamās gan ar roku, gan mēli. Kad viņas pūliņi deva kaut kādus rezultātus, visā augumā izvērsās pāri letei, izstiepās pusšpagatā, nometās četrrāpus uz grīdas…

-   Nu ko? Kā tu gribi? Tā? Vai arī tā? - viņa elsojot atkārtoja.

Ļiza centīgi piedāvāja esošo preci. Fokins apstulba no piedāvātā kaleidoskopiskā raibuma - pavērtās sārtās, matiņiem klātās starpenes, aicinoši izplestajām gūžām, baltajām, mazliet spalvainajām kājām un bālajām pēdām, alkai- najām, jutekliskajām lūpām… Taču nezin kāpēc tas viss bija zaudējis seksuālu jēgu un atgādināja vai nu medicīnisku apskati, vai anatomikumu. Bezjēdzīgā un neauglīgā ņemšanās ilga līdz rītam un beidzās ar neko.

Sešos no rīta, piekusis, neizgulējies un nikns, Fokins tuvojās Lielajai mājai. Tumšs, ielas tukšas, tikai lukturi at-

spīd seklajās pavasara peļķēs. Acis lipa ciet, sāpēja galva, uz vaigiem melnoja un zem pirkstiem pretīgi čirkstēja at- augušie rugāji, mute - it kā kaķi būtu piečurājuši, mikls lipīgums biksēs, smeldza ģenitālijas - kā pēc skolas balles ar skūpstīšanos un apskaušanos. Brrr… Viņš bija pretīgs pats sev! Vairāk par visu gribējās nokļūt kabinetā, noskū- ties, iztīrīt zobus, apmainīt veļu pret tīro no «trauksmes čemodāniņa», izdzert kafiju ar amerikāņu aspirīna tableti, pasēdēt ar aizvērtām acīm, bet varbūt arī nosnausties pirms darba sākuma…

-   Sergej Juijevič, vai drīkst jūs uz brītiņu? - no sāniem atskanēja nepazīstama balss.

Fokins piesardzīgi pagriezās. Zem spilgtas laternas pie lakota, mirdzoša mersedesa ar mirgojošām bākugunīm un valdības numuru stāvēja jauns cilvēks garā, laba piegriezuma mētelī bez galvassegas. Mēteļa izgriezumā vīdēja balts krekls ar pelēku kaklasaiti. Mati kārtīgi sasukāti, pāršķirti ar celiņu un nedaudz spīdīgi - vai nu no ūdens, vai lakas. Majors ieraudzīja sevi ar šī franta acīm un jutās kā klaidonis bez sava mājokļa.

Jaunais cilvēks lēni tuvojās, it kā sargādamies aizbaidīt saņurcīto, neskūto vīrišķi ar sarkanām acīm.

-   Es esmu Pāvela Andrejeviča Arcibašova palīgs, - viņš stādījās priekšā un pasniedza solīdu apliecību īstā bordo krāsas ādā. - Mani sauc Valentīns Jegorovičs Šatorins.

Apliecībā bija jaunā cilvēka krāsaina fotogrāfija, tipogrāfijā iespiests uzvārds, vārds, tēva vārds, norādīts amats: «Krievijas Federācijas Prezidenta administrācijas vadītāja palīgs»; šīs ziņas apstiprināja prezidenta pašrocīgs paraksts un ģerboņa zīmogs.

-   Pāvels Andrejevičs gribētu ar jums tikties, protams, ja jums ir laiks. Viņš jūs gaida tieši tagad.

-   Sešos no rīta? - apmulsušais Fokins pārjautāja.

-   Pāvels Andrejevičs jūs gaida no vakar vakara, - Šatorins maigā balsī paskaidroja. - Par nožēlošanu, mēs nevarējām jūs atrast…

-   Man jānoskujas. Un vispār - jāsakārtojas…

-    Man ļoti žēl, bet tam nav laika. Lieta ir valstiski nozīmīga, un tā nevar tikt atlikta, tādēļ jūsu ārējam izskatam nav nekādas nozīmes.

Mersedesa salons bija iztapsēts ar baltu ādu, salonā vēdīja gaisa atsvaidzinātājs un dārgs odekolons. Aptumšotie stikli neļāva ieskatīties naktī - šķita, ka mašīna lido tukšumā. Fokins atlaidās uz platā, mīksti atsperīgā aizmugurējā sēdekļa un centās neelpot, kaut arī saprata, ka tik un tā sabojās cēlo smaržu gammu. Vadītājs un jaunais cilvēks sēdēja ar taisnu muguru, skatījās taisni uz priekšu un nesarunājās.

Drīzumā mašīna apstājās pie parastas dzīvojamās mājas - no dzelteniem ķieģeļiem celtas divpadsmitstāvu «sveces».

-   Lūdzu! - Šatorins norādīja uz apgaismoto ieeju.

-   Tas neizskatās pēc Kremļa! - Fokins piesardzīgi norūca. Radās muļķīga doma, ka viņu ievilina lamatās.

-   Pilnīgi pareizi, - palīgs bez smaida apstiprināja. - Tas nav Kremlis. Lūdzu!

Vestibilu apsargāja, bet viņus ielaida bez jebkādiem jautājumiem. Plašais, spoguļiem klātais lifts apstājās piektajā stāvā. Jaunais cilvēks piezvanīja pie vienām no divu stāvā izvietoto dzīvokļu durvīm. Durvis tūlīt atvērās.

Šatorins palika priekštelpā, bet viņa līdzinieks, tikai ar sausiem matiem, Fokinu izveda pa plato koridoru un plašo halli uz istabu bez logiem - maiga gaisma no piekārtajiem griestiem, pa perimetru sienās iebūvēti skapji, neliels dīvā- niņš, divi krēsli, žurnālu galdiņš, pa labi - nedaudz pavērtas durvis uz sārtām flīzītēm apdarinātu vannas istabu, pa kreisi - vēl vienas tādas pašas un taisni - dīvāna abās pusēs - vēl divas platas divviru durvis.

Fokins vairākus gadus bija stāvējis dzīvokļu rindā un zināja kvadrātmetra vērtību, viņš saprata, ka šī viltīgi būvētā istaba neietilpst dzīvojamā platībā - tāpat kā priekštelpa, halle, koridors, vannas istaba un virtuve - vismaz piecdesmit «kvadrāti», tas ir vairāk par viņa un Natašas kopējo platību viņu divistabu dzīvoklī, par kuru viņam pārmet līdz pat šim laikam…

Viņš pavērās visapkārt: rakstains parkets, nezināmas izcelsmes tapetes, mēbeles, kaut arī dārgas, bet, šķiet, pirktas uz valsts rēķina… Apdzīvotību šeit nejuta: nekādu mantu, nevienas aizmirstas tasītes, neviena pelnu trauka

ar izsmēkiem - nekā. >

-    Lūdzu! - tādā pašā intonācijā pateica pavadonis un atvēra durvis labajā pusē. Fokins iegāja.

Viņam pretī, atmetis rūtaino pledu, no neuzklāta dīvāna piecēlās samiegojies, izspūris cilvēks sporta tērpā. Agri smagnējs kļuvis augums, vienkārša, ar strupu degunu seja, uz kuras vēl bija spilvena vīles nospiedums, jau atauguši gaišās bārdas rugāji… Tādu vareno Pāvelu Arcibašovu nerādīja televīzijā un nepublicēja avīzēs. Taču Fokins to uzreiz pazina.

-    Es atvainojos par savu ārējo izskatu. - Pāvels Andrejevičs pieglauda matus un ar plaukstu saspieda seju, tad to izlīdzināja.

-    Starp citu, jūs neizskatāties labāk… Kas jums tas - asinis?

Fokins sekoja viņa pirksta norādītam virzienam un ieraudzīja rūsganus notecējumus uz jakas labās rokas.

-   Iespējams, - viņš pēc iespējas mierīgāk atbildēja. - Biju morgā, sekcijā, laikam eksperts būs pieskāries ar cimdu.

-   Nu labi. - Arcibašovs piegāja pie galda, kas atradās pie loga, apsēdās grozāmajā krēslā un ar žestu aicināja viesi apsēsties.

Pulētā galda virsma bija tukša - tikai viena solīda ādas mape atradās labajā pusē pie pašas palodzes. Aiz loga ausa rīts.

-   Mums ir zināms, ka jūs esat atklājis dažas «Konsorcija» finanšu mahinācijas, - saimnieks bez ievada vārdiem iesāka. - Taču jums neļauj izvērsties un faktiski spiež nobremzēt darbu. Vai tā ir?

-   Tā ir, - apstulbušais Fokins pamāja. - Bet kā jūs…

-    Neuzdodiet bērnišķīgus jautājumus. - Saņurcītā un pēc miega bezpalīdzīgā cilvēka seja kļuva akmens cieta, un viņš acu priekšā pārtapa par varenu ierēdni - svarīgu figūru valsts aparātā. Tādi neguļ uz neuzklātiem dīvāniem, nenospiež seju uz cietiem neapdzīvotu dzīvokļu spilveniem. Tādi visu par visiem zina un jebkurā mirklī var atjaunot taisnīgumu.

-   īsi izklāstiet atklāto ļaunprātību jēgu, - pagramstījies pa galda atvilktni, Arcibašovs pavēlēja. Fokinam radās pārliecība, ka viņš ir ieslēdzis magnetafonu.

-   Viņi uzpērk valsts aktīvus. Mērķis - visu valsts ekonomiku sakoncentrēt savās rokās. Galveno īpašumu monopo- liska pārvaldīšana viņus pārvērtīs par Krievijas faktiskajiem saimniekiem. Visa tā politiskais noformējums jau ir tīri tehniskas dabas jautājums…

Pirmais valsts ierēdnis norūpējies sadrūma.

-   Vai ir konkrēti pierādīti fakti?

-    Pilnībā ir pierādīts tikai viens. Stratēģisku tehnoloģiju nelikumīgs eksports, par darījumos iegūto naudu uzpirkti ieguves rūpniecības objekti - liels ogļu kaijers un divas zelta raktuvju šahtas. Figurants - kāds Atamanovs, viņš nesen ietilpa «Konsorcija» direktoru padomē. Viņš ar dokumentiem ir pilnīgi un galīgi iesaistīts šai lietā. Tagad ir pienācis laiks asai darbībai - aizturēšanai, kratīšanai, īpašuma un kontu arestiem… Tikai tā ir iespējams atšķetināt visu mezglu!

-   Un te jums sasaista rokas?

Fokins nopūtās.

-   Ir kompetences līmeņi. Savā esmu izdarījis visu, kas ir nepieciešams. Visu pārējo sankcionē augstāk stāvoša vadība, prokurors…

-   Man viss ir skaidrs, - Arcibašovs lietišķi pamāja. - Bet vai jums ir kādi dati par to, ka «Konsorcijs» liek šķēršļus Krievijai, lai tā nesaņemtu Starptautiskā Valūtas fonda kredītus?

-   Ne. - Pat noguruma apdulluma Fokins izbrīnījās. - Un grūti iedomāties, ka kaut kas tāds varētu būt. Kāda viņiem jēga?

-   Tāda! - Administrācijas vadītājs uzsita ar dūri pa galdu. - Viņi izzaga visus iepriekšējos tranšus! Bet tagad mēs esam pārņēmuši savā kontrolē nākamos pārvedumus, un viņi ir sapratuši, ka vairs nevarēs sildīties uz tautas nabadzības rēķina! Un šie nelieši, šie neģēļi, šie indīgie rāpuļi dara visu, lai izjauktu kredīta piešķiršanu! Nodevēji! Jūs saņemsiet vajadzīgos dokumentus, un jums nodevēji ir jānodod tiesai! Tas būs paraugprocess, kas daudziem liks padomāt, pirms viņi sāks darbību šai virzienā.

Kliegšana dobji atbalsojās plašā dzīvokļa rīta klusumā. Fokins nopūtās vēlreiz un izberzēja acis. Gulēt vairs negribējās, taču likās, ka zem plakstiņiem būtu iekļuvušas smiltis.

-   Tas jau vairs nav manā kompetencē… - viņš atkārtoja.

-    Būs! - Arcibašovs ar ļaunu prieku izsaucas. - Galvenais jautājums: vai jums ir vēlēšanās un griba izārdīt šo čūsku midzeni un to izdedzināt ar nokaitētu dzelzi? Un vai jūs nebaidāties to izdarīt?

-   Vēlēšanās ir, griba ir, izdarīt nebaidos, - Fokins secīgi atbildēja.

-Nu tad…

Arcibašovs piecēlās, pievilka sev tuvāk ādas mapi, atvēra to un izņēma blīva, glancēta papīra lapu ar tipogrāfijā iespiestu tekstu. Klusēdams devās uz durvīm, klusēdams izgāja. Pagāja viena minūte, otra, trešā…

«Varbūt tomēr tās ir lamatas?» Fokins nodomāja. «Izlikuši, lai izpētītu, ko es zinu.,. Tūlīt ienāks divatā vai trijatā, uzpūtīs gāzīti, piežmiegs un noraks bez pēdām…»

Viņš piespieda kreiso roku ķermenim, sajuta ieroča nomierinošo smagumu. Pigu redzēsiet! To vajadzēja atņemt pie ieejas. Bet tagad ir par vēlu! Neatņemsiet!

Arcibašovs atgriezās, nedaudz pamādams ar papīra lapu.

-   Lasiet! - Viņš to pasniedza Fokinam.

Tas bija Prezidenta Dekrēts. Datums, numurs. Apakšpulkvedis Fokins Sergejs Jurjevičs tiek pilnvarots izmeklēt ļaunprātīgas darbības «Konsorcijā». Viņam tiek piešķirtas nepieciešamo pilnvaru apjoms, viņu neviens nevar atbrīvot no ieņemamā amata vai atstādināt no izmeklēšanas. Šīsdienas datums, kaut arī darba diena šai diennaktī vēl nebija sākusies. Svaigs paraksts. Fokins bija gatavs zvērēt, ka vēl pirms dažām minūtēm tā vēl tur nebija. Viņš pacēla acis.

Arcibašovs augstprātīgi uz viņu lūkojās un smaidīja, apmierināts par radīto efektu. Acīmredzot viņš gaidīja kaut kādus vārdus…

Fokins norija siekalas.

-   Bet… Tas… - Viņš pamāja uz sienu, kas viņus šķīra no kaimiņu istabas. - Vai tad Prezidents ir šeit?

Smaids nodzisa. Tagad Pāvels Andrejevičs skatījās uz viņu kā uz idiotu.

-   Prezidenta šeit nav un nevar būt, - viņš dzedri noteica. Taču pēc tam toni mīkstināja. Ir vienkārši idioti un ir derīgi idioti. Fokins acīmredzot bija pieskaitāms otrajai kategorijai.

-   Vai jūs ievērojāt, ka jums ir paaugstināta pakāpe?

-   Jā, - Fokins apmulsis noteica un vēlreiz ielūkojās Dekrētā. - Es domāju, ka tā ir drukas kļūda…

-   Šādos dokumentos drukas kļūdu nemēdz būt. - Tagad uz derīgo idiotu viņš skatījās ar līdzjūtību. - Ja jūs tiksiet galā ar izvirzīto uzdevumu, jūs gaida ģenerāļa pakāpe. Un arī lielā zvaigzne nekur nepazudīs! Bet tagad ejiet, sakārtojieties un ķerieties pie darba. Mans palīgs interesēsies par izmeklēšanas gaitu.

-    Ir, - ņipri iesaucās jaunizceptais apakšpulkvedis un devās uz durvīm.

* * *

Atamanova vasarnīcā kratīšanu veica četru cilvēku brigāde, un tomēr tā ilga ne mazāk par sešām stundām. Man- galā atklāja daudz sadedzinātu papīru pelnu, bet kabinetā - dažas paketes ar dokumentiem. Pats saimnieks gāja no viena izmeklētāja piЈ otra un ar smaidiņu vērsās pie pieaicinātajiem lieciniekiem:

- Skatieties uzmanīgāk, citādi piespēlēs ieročus vai narkotikas…

Viņam pa pēdām sekoja Garjaņins, kura pienākums bija kontrolēt aizturēto. Speciālās vienības vads bija aplencis vasarnīcas teritoriju. Piesardzība, kā izrādījās, nebija lieka -jau stundu pēc kratīšanas sākuma pie vasarnīcas sāka piebraukt džipi ar ašiem puišiem un limuzīni ar solīdiem kungiem, bet klusējošo, maskās un aizsargtērpos tērpto specvienības vīru ķēdīte, it īpaši automāti, kas atklāti bija pavērsti pret nepiederošajiem, spieda gan vienus, gan otrus turēties zināmā attālumā.

Limuzīni pakāpeniski aizbrauca, toties ieradās vairāki Maskavā pazīstami advokāti, kuri pieprasīja, lai viņus ielaiž teritorijā. Vienības puiši viņus neielaida, bet izsauca Fokinu, kurš ieteica viņiem atbraukt uz izmeklēšanas komiteju, kur Atamanovam uzrādīs lēmumu par aizturēšanu un tai sekojošu pratināšanu.

Aizturēto arī veda ar pastiprinātu drošību - Fokins viņa roku dzelžus pieslēdza sev un Gaijaņinam, visi trīs iesēdās volgas aizmugurējā sēdeklī, blakus vadītājam apsēdās auto- mātists. Mašīnas ar speciālās vienības vīriem brauca pa priekšu un aiz muguras. Kad kaut kāds džips centās iespraukties kolonnā, no volgas atskanēja īsa automāta kārta, kas izrāva dubļu šļakatas zem pārkāpēja riteņiem, un viņš steigšus atkāpās.

Pārvaldē Fokins Atamanovam uzrādīja aizturēšanas protokolu, uzaicināja sirmo Pivņiku - pašu iecienītāko un dārgāko galvaspilsētas advokātu - un mēģināja aizturēto nopratināt. Taču tas atteicās atbildēt uz jautājumiem.

-   Es tūlīt iešu mājās, bet jūs rit izlidosiet no darba! - viņš pārskaities sacīja. - Vajag domāt, ar ko var jokot, ar ko ne!

Taču uz mājām viņš neaizgāja, bet devās uz kameru, par ko bija ļoti pārsteigts. Ari Pivņiks tikai noplātīja rokas.

-   Kā jūs to varējāt izdarīt? Visa Maskava vārās. Tādu arestu vēl nav bijis!

-   Viss ir pēc likuma! - Fokins, acīm redzami apmierināts, atbildēja.

Vēlāk, kad viņš kārtoja atsavinātos dokumentus, kabinetā ienāca Jeršinskis. Parasti viņš darbā neuzkavējās līdz vēlam vakaram un, tiesa kas tiesa, nestaigāja pa kabinetiem, dodams priekšroku padoto izsaukšanai pie sevis.

-   Kā klājas, Sergej Jurjevič? - viņš labvēlīgi jautāja un samocīti pasmaidīja. - Man tūlīt telefons izkusīs - kas tikai nav zvanījis! Taču es visiem atbildu - lieta atrodas pie izmeklētāja, bet viņš darbojas saskaņā ar likumu…

Fokins iedomājās, kā uz tādu atbildi reaģē augstu stāvoši aizbildņi, un arī pasmaidīja. Šai situācijā neviens neko nevar izdarīt. Tādēļ ka Prezidenta personīgo izmeklētāju nevar piespiest. Tiesa, viņu var nogalināt…

5. nodaļa

Operācija «Uzticība»

-   Dzīvē tā gadās, ka kāda ļoti svarīga jautājuma izlemšana ir atkarīga tikai no viena vienīga cilvēka. - Jaskevičs nenoteikti pamāja.

-   Jums tas zināmā mērā ir nepierasti, jo atsevišķas personas lomu tradicionāli pazemināja un ziedoja kolektīva nozīmībai. «Sabiedriskais ir augstāks par personīgo!» - vai atceraties? Lai gan ari pie mums ir bijuši gadījumi, kad viena cilvēka bezmiegs spieda naktīs negulēt visai valstij…

Maksis pieklājīgi pasmaidīja.

-   Taču tas drīzāk ir izņēmums, kas apstiprina likumu. Jebkurš atbildīgs lēmums tradicionāli tika pieņemts kolektīvi vai pēc bezgalīgām saskaņošanām un apstiprināšanām.

Maksim gribējās nožāvāties, viņš sakoda zobus un ar pūlēm noturējās. Vai tiešām šīs lekcijas dēļ viņu izrāva no mājas astoņos no rīta? Diezin vai!

-   Rietumu demokrātijas valstīs attieksme pret personību ir citāda, - Jaskevičs nesatricināmi turpināja. - Tur no bērnības tiek atbalstīta individualitāte un ikvienam tiek iedvesta doma par patstāvību un pašpietiekamību. Tādēļ arī vienkāršs policists uzskata par iespējamu sodīt princesi par ātruma pārsniegšanu! Starp citu, viņai tas nepalīdzēja…

Viņš ieturēja pauzi, un Maksis bija spiests pamāt, likdams noprast, ka viņš saprot, par ko tiek runāts.

-   Arī cilvēks, kurš ir iecelts amatā, kas atļauj pieņemt lēmumus, tos pieņem pats, vadoties no saviem priekšstatiem par taisnīgumu, labo un ļauno, cildināmo un apkaunojošo. Pašreiz tik svarīga lieta kā Krievijas kreditēšana ir apstājusies pie Starptautiskā Valūtas fonda eksperta Lin- seja Džonsona.

Maksis nenoturējās un nožāvājās. Lai nogludinātu iespaidu, viņš tūliņ teica:

-    Par Džonsonu no rīta līdz vakaram runā gan radio, gan televīzijā, par viņu raksta visās avīzēs. Rodas iespaids, ka viņš ir pats Dievs tas Kungs un no viņa ir atkarīgs - vai mēs dzīvosim vai iesim bojā! Lai gan visi zina, ka kredīti nozūd nezin kur un līdz parastajiem pilsoņiem nenokļūst neviens cents!

Jaskevičs paraustīja plecus.

-    Ir atsevišķas ģimenes budžets, bet ir arī makroeko- nomika. Saprotams, ka kredīti nav domāti kādas konkrētas ģimenes atbalstam. Starp citu, tagad arī Federālajam drošības dienestam un Iekšlietu ministrijai ir uzdots novērst ienākošo tranšu izlaupīšanu. Bet par to tagad nerunāsim, Maksim Vitaļjevič, mēs novirzījāmies no temata…

Rietumeiropas sektora priekšnieks piecēlās, apgāja galdam un apsēdās uz krēsla blakus Maksim. Tik vienkāršs paņēmiens ļāva pāriet no dienesta attieksmju līmeņa uz draudzīgu sarunu un tādējādi radīt uzticības pilnu atmosfēru. Tāds pats mērķis bija vārda un tēva vārda izmantošanai un apvienojošā vietniekvārda «mēs» lietošanai.

-   Tā ir mana vaina, Staņislav Vladimirovič! - Maksis «nožēloja», arī viņš bija mācījies operatīvo psiholoģiju.

-    Tātad mums ir uzdots… - Jaskevičs daudznozīmīgi pacēla pirkstu pret griestiem, kaut gan virs viņa atradās Āfrikas sektors, stāvu augstāk — radio pārtveršanas dienests, vēl augstāk - debesis ar Dievu to Kungu, un neviens no šiem augstāk izvietotajiem subjektiem nekādus uzdevumus Rietumeiropas sektoram, saprotams, nebija izvirzījis.

-    …ir uzdots nodrošināt pozitīvu Linseja Džonsona lēmumu mūsu valstij tik svarīgajā jautājumā. Turklāt viņu iespaidot var tikai viens cilvēks.'

-   Interesanti, kurš un kādā veidā?

-   Jūs, - Jaskevičs mierīgi atbildēja.

-   Es?! - Maksis uz krēsla salēcās.

-   Jā, jūs, - Staņislavs Vladimirovičs nesatricināmi atkārtoja. - Tompsonu pāra dēls, kuri kūrēja nelaiķi lordu Koldvelu - padomju izlūkdienesta aģentu ar operatīvo pseidonīmu Bens. Un tajā pašā laikā viņš bija Linseja Džonsona aizbildnis un skolotājs, un Džonsons ir viņam parādā par visu savā dzīvē, un pie viņa kapa viņš iet biežāk nekā pie sava tēva kapa.

Jaskevičs pieliecās pavisam tuvu klāt, runāja lēni un vienmērīgi, cieši skatījās viņam acīs, lai katra frāze, katrs vārds iespiestos smadzenēs. Tā jau bija ne vairs vienkārša saruna, bet instruktāža nākamajam uzdevumam. Lai gan uzdevuma jēga Maksim joprojām nebija saprotama.

-   Pret cilvēkiem, kas pirms trīsdesmit gadiem iesēdās cietumā, bet nenodeva Koldvelu, Džonsonam vajadzētu būt vissiltākajām jūtām. Vajadzēja tikai atmaskot Koldvelu kā padomju spiegu, un Linseja karjera pārpllstu kā ziepju burbulis. Arī tagad viņš būtu tikai vienkāršs klerks kādā panīkušā kantorī. Tas - vislabākajā gadījumā.

Sektora priekšnieks apklusa, joprojām skatīdamies Maksim acis. Viņš zināja, ka tūlīt sekos jautājumi, un bija gatavs atbildēt uz katru no tiem.

-   Pateicība neietilpst negrozāma tikumu skaitā, - Maksis nomurmināja. - Varbūt viņam nospļauties par kaut kādiem Tompsoniem…

-   Nē. - Jaskevičs pārliecināti pašūpoja galvu. - Mūsu psihologi sastādīja sīku Džonsona personības modeli. Viņa reakcija tika izmodelēta, visa situācija daudzkārt tika izspēlēta datorā pēc visiem spēļu teorijas likumiem. Viņš pēc dabas ir džentlmenis. Viņam svarīgi ir labi darbi. Turklāt viņam bijusi smaga bērnība. Zēna ciešanas, kas zaudējis vecākus sava patrona vainas dēļ, — tas ir faktors, kas ļauj prognozēt ļoti augstu mums vajadzīgā pozitīvā lēmuma procentu. Aptuveni deviņdesmit četrus procentus. Ar pusi.

-     Tātad piecarpus procentos iespējama neveiksme? Atteikums, vēršanās policijā, pašnāvība?

-   Jūs esat labs analītiķis! - Jaskevičs pakošļāja lūpu. - Tieši šie varianti. Un tieši tādā secībā. Attiecīgi - divarpus procenti, divi un viens procents.

Maksis pasmīnēja.

-   Tātad man ir divu procentu iespēja pievienoties vecākiem? Man tā neliekas tik maza. Turklāt es vienmēr izvelku pašu sliktāko kārti…

-   Iespēja iekrist ir vienmēr. - Jaskeviča skatiens bija atklāts un godīgs. - Bet diezin vai angļu tiesa atzīs par noziegumu jūsu lūgumu palīdzēt savai valstij.

-   Varbūt Džonsons jautājumu tāpat atrisinās pozitīvi…

-    Varbūt, - Jaskevičs pamāja. - Taču jautājumu nedrīkst atstāt pašplūsmā.

Kaut arī viņa skatiens joprojām bija atklāts un godīgs, viņa dvēselē uzvirmoja sirdsapziņas atlieku mākulis. Ja

Putni ir nodevuši Koldvelu CIP, tad pilnīgi iespējams, ka Džonsons ir saistīts ar amerikāņiem. Un tie ir pret Krievijas kreditēšanu. Un viņu metodes var atšķirties no angļu taisnības dievietes humānajiem principiem. Bet «aklajam» aģentam tas nebija jāzina.

-    Man būs vajadzīgs aizsegs. Turklāt tādi cilvēki, kuriem es uzticos.

-   Vai ir konkrētas kandidatūras? - Jaskevičs atvilka elpu. Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, ka Maksis piekritīs.

-    Jā, ir. Valsts drošības apakšpulkvedis Veretņevs un majors Savčenko. Es abus labi pazīstu, abi ir pieredzējuši speciālisti, zina angļu valodu.

-   Veretņevs, Savčenko… Pagaidiet. - Jaskevičs sarauca augsto pieri. - Viņi taču abi, ja nekļūdos, ir atvaļināti?

-    Nu un tad? Formā viņiem nebūs jāstaigā, apliecības nebūs jāuzrāda.

-   Patiesi… Nu tad sāksim noformēt komandējumu…

* * *

Vakarā negaidīti piezvanīja Maša.

-   Vai tu netaisies atgriezties? - satriektā tonī viņa izteica. - Kas par muļķībām, Maksi! Nevar taču būt greizsirdīgs uz pagātni… Un pieķerties vārdiem, kuri izrāvās tādā brīdī! Lai gan es saprotu, cik tev tas bija aizvainojoši. Nu, atvaino, lūdzu, atvaino!

Meitenes balss drebēja, pateikusi pēdējos vārdus, viņa sāka raudāt.

Maksis klusēja. Niknuma uzliesmojums bija pārgājis gandrīz uzreiz, bet pārdzīvotais pāridarījums dvēselē atstāja mazu, sūrstošu brūcīti. Un tomēr…

Tomēr Maša bija viņam vienīgais tuvais cilvēks. Un viņš nebija gaidījis, ka viņa piezvanīs. Viņa bija pārāk patmīlīga un aizvainojama, bet pēc tā, kad viņš tik banāli viņu iekaustīja…

-   Vai tu mani dzirdi, Maksik? - cauri asarām izlauzās tik mīļā krūšu balss. - Man ir tik vientuļi… Un baisi… Brauc pie manis, lūdzu…

-   Labi, apbraukšu. Neraudi. Viss ir aizmirsts.

Balsi neElja sirsnības. Maša sāka raudāt vēl stiprāk. Maksis atkusa, arī brūcite dvēselē pārstāja sūrstēt. Viņš gribēja pateikt kaut ko siltu un labu, lai meiteni nomierinātu, taču pēkšņi izdzirdēja priekštelpā kaut kādu aizdomīgu troksni. It kā kāds slēdzenē liktu atslēgu.

-   Neraudi, - viņš atsvešināti atkārtoja un nolika klausuli.

No ārpuses tiešām centās atvērt durvis, labi vēl, ka viņš bija uzlicis atslēgai drošinātāju… Maksis acumirklī bija virtuvē, paķēra nazi ar asu galu, klusiem, zaglīgiem soļiem atgriezās priekštelpā. Izrādās, ka reiz izstrādātie refleksi nekur nav pazuduši, - plauksta pierasti pameta ieroci, nosakot smaguma centru, un pagrieza ar galu pret elkoni - lai cirstu vēzienā. Nazis tiešām bija par vieglu nopietnam darbam.

Maksis bez trokšņa nostājās blakus durvju apmalei, salieca roku, naža plastikāta spals piespiedās plecam. Kad durvis atvērsies, tās uz bridi viņu piesegs - ar to pilnīgi pietiks. Bet durvis nevērās. Tā vietā asi iezvanījās virs durvīm ierīkotais zvans. Viņš nodrebēja, taču tūdaļ saprata, ka slepens ienaidnieks diezin vai zvanīs. Varbūt ir atgriezies kāds no bijušajiem dzīvokļa saimniekiem?

Uz pirkstgaliem atgājis no durvīm, viņš ieturēja pauzi, tad, smagi soļodams, atgriezās un, stāvēdams aiz durvju ailes, miegainā balsī jautāja:

-   Kas tur?

-   Fokins no Federālā drošības dienesta! - atbildēja pārliecināts zems baritons.

-   Un tālāk?

-   Atveriet, Maksim Vitaļjevič, jāparunājas.

-   Mēs taču jau runājām…

-   Tagad runāsim par kaut ko citu. Par Jevsejevu…

Še tev! Kā viņš to uzodis?

-   Vai jūs esat viens?

-   Viens.

Maksis pārlika nazi ar asmeni uz leju - sitienam no apakšas. Atslēdza drošinātāju. Noknakšķēja - un durvis atvērās.

-   Bez straujām kustībām! - Maksis bargi brīdināja.

-   Varu pat pacelt rokas. - Milzīgā figūra 5<f uz priekšu izstieptām rokām pārkāpa slieksnim. - Un tālāk?

Maksis aizvēra durvis, izslēdza gaismu.

-   Ejiet uz istabu, major. Rokas varat nolaist.

-    Jau apakšpulkvedis, - gigants norūca. Nazi viņš, likās, nepamanīja. Pierasti atpogājis krietni nonēsāto jaku, viņš piegāja pie galda un apsēdās tajā krēslā, kurā jau bija sēdējis neoficiālās kratīšanas laikā.

-Ātri! - Maksis nobrīnījās. - Apsveicu!

-   Kāds tev ir sakars ar Jevsejevu un viņa briljantiem? - gigants iesāka bez ievadvārdiem, izņemdams no jakas iekškabatas vairākkārt salocītas lapiņas.

-    Ar kādiem briljantiem? - Maksis bija patiesi pārsteigts.

-   Lūk, ar šiem! - Fokins atlocīja papīrus. Jevsejeva paraksta un Kardanova fotogrāfijas kserokopijas.

-   Divi miljoni deviņi simti tūkstoši… - Maksis sāka lasīt, neizpratnē aizķērās, sarauca pieri, ieskatījās, pakustināja lūpas… - Divi miljardi deviņsimt miljoni divsimt četrdesmit tūkstoši dolāru! Ir nu gan!

-   Bet te, lūk, tavs foto! - Pulkvedis piebīdīja viņam otru lapu. - To visu es izņēmu vakar kratīšanā pie Atama- nova.

-   Kas ir Atamanovs?

-    «Konsorcija» drošības dienesta priekšnieks, - Fokins pacietīgi paskaidroja. - Viņš nomainīja Kurakinu.

Un ikdienišķi piebilda:

-   Pēc tam kad tu viņu uzspridzināji.

Ar to arī pulkveža mierīgums bija izsmelts.

-   Netēlo muļķi, - viņš norēcās, tuvinādams Makša sejai vēl vienu kserokopiju - Krievijas Prezidenta Dekrētu. - Man ir ārkārtējas pilnvaras un varu vienā paņēmienā tev sprandu apgriezt! Čemodāna speciālais sakausējums, speciāla sprāgstviela - viss koncentrējas uz tevi! Arī Kurakins tevi meklēja, bet atrada bumbu tavā čemodānā! Es varu tūlīt pat tevi iesēdināt aiz restēm, prokurors nepīkstot uzreiz dos sankciju pat bez šī dokumenta! Bet es to negribu darīt…

Gigants aprāvās.

-   Ko tu smaidi? Kas te smieklīgs?

-   Nu, tas… Es arī izpildu speciālu uzdevumu. Kaut arī man nav šāda papīrīša, es tik un tā neesmu tev pa zobam - tas ir viens! Bet otrs…

Fokins izstiepa uz priekšu milzīgo plaukstu.

-   Pagaidi, pagaidi… Es tev negribu neko sliktu. Es gribu vienu - sagraut «Konsorciju», izsvēpēt šo čūsku midzeni! Man ar viņiem ir personīgi rēķini, un arī tev… Tad - palīdzi man!

Gigants runāja patiesi, pat bargie sejas vaibsti izlīdzinājās un acis vairs nebija cieši piemiegtas. Tagad Makša priekšā sēdēja nevis kāds bandīts, ne federālais un ne izmeklētājs ar ārkārtējām pilnvarām, bet parasts vīrs, kuru dzīve ir smagi situsi.

Kardanovs pārdomāja. Sentimentalitāte nav izlūka tikums, ari jebkuram cilvēkam, kas dara nopietnu darbu. Ja vērtē no profesionālām pozīcijām, tad viesis izpauda vājumu un nebūt nepelnīja atklātu atbildi. Bet visas šīs pozīcijas ir domātas nevis dzīviem cilvēkiem, bet bezjūtīgiem robotiem, kuriem nervi ir no stieplēm, sirds no dzelzs un smadzenes no elektriskām shēmām. Bet Makša krūtīs pukstēja parasta, dzīva sirds.

-   Šo čemodāniņu es nevarēju nogādāt pēc piederības deviņdesmit pirmajā gadā. Kas tur ir iekšā - es nezināju. Bet Kurakins domāja, ka tur ir šie paši briljanti. Tādēļ viņš visur sāka mani meklēt, atrada, atņēma čemodānu un mikroautobusā to atvēra. Bet tur izrādījās - bumba…

Fokins klusēja.

-    Un kur tad ir briljanti? Kāpēc viņi nemeklēja Jevsejevu, bet tevi? Un no kurienes uzradās bumba?

Maksis paraustīja plecus.

-    Nezinu. Pēc tam kad Kurakins ar savu baru uzlidoja gaisā, man divas reizes uzbruka, centās aizvest uz kaut kurieni… Acīmredzot domā, ka akmentiņi ir pie manis vai es zinu, kur tie ir. Ja jau šos dokumentus atrada pie Atama- nova, tas nozīmē, ka viņš bija'tas, kas pie manis sūtīja kaujiniekus.

-   Lieliski! - Negaidīti prātā ienākusi doma ar atriebīgu prieku apgaismoja giganta seju. - Brauksim, es jums sarīkošu konfrontāciju ar šo rāpuli! No uzbrukumiem viņš nevarēs izvairīties - te ir dokumenti, liecinieki, cietušais, tā nav kaut kāda politiski ekonomiska abstrakcija, bet tīri krimināla lieta! Es viņu aizturēju uz trim diennaktīm, viena jau ir pagājusi, pēc četrdesmit astoņām stundām jāiet pie prokurora pēc sankcijas arestam vai arī jāatbrīvo… Te ļoti noderētu kriminālais pants.

Kardanovs sāka šaubīties. Viņu gaida Maša, un tikšanās pēc strīda solījās būt saldāka nekā parastā… Taču, no otras puses… Ja jau ir iespēja tikt galā ar visu uzbrukumu organizētāju, tad tā jāizmanto līdz galam.

-   Labi, - Maksis beidzot sacīja un iegāja guļamistabā. - Pēc dažām dienām es braucu komandējumā, jāpabeidz līdz aizbraukšanai.

-   Vai tālu?

-   Un Angliju.

-   Ir cilvēki, kam veicas!

Kamēr viņš ģērbās, Fokins uzbudināti staigāja pa viņa augumam tik šaurajām istabām.

-   Viņi uzskata, ka var darīt visu, ko vēlas, - viņš runāja vai nu Kardanovam, vai pats sev. - Ka tiesas un cietumi nav domāti viņiem. Un viņiem ir pamats tā uzskatīt. Bet šī nešķīsteņa piemērs piespiedīs viņus padomāt. Ļoti stingri padomāt!

Maksis no blakus istabas uz brīdi paskatījās. Fokins bija pagriezis muguru, un viņam sarunbiedrs nebija vajadzīgs - viņš pārliecināja pats sevi.

Pirms iziešanas Kardanovs piezvanīja Mašai.

-   Gadījās viena lieta, es aizkavēšos, - ar plecu piespiedis klausuli, viņš teica, vienlaikus bāzdams polietilēna maisā tukšās degvīna pudeles.

-   Labi, mīļais, - viņa atbildēja tā, it kā nekas nebūtu bijis. - Es cepšu karbonādi. Gaidu.

Meitenes balss bija pilnīgi normāla, likās, tā nebija viņa, kas pirms stundas tik izmisīgi raudāja.

-   Iesi nodot? - Fokins pamāja uz maisiņu un piemiedza ar aci. Viņam acīm redzami bija uzlabojies garastāvoklis.

Arī Maksis pasmaidīja.

-    Nē, šoreiz iemetīšu atkritumu vadā. Tu taču man samaksāsi par sadarbību?

-   Pat dubulti!

Fokins izgāja pirmais, Kardanovs aizcirta durvis un devās nopakaļus. Tieši laikā, lai ieraudzītu, kā no atkrituma vada nišas bez trokšņa izslīd tumša figūra, ar abām rokām paceldama pistoles stobru pret giganta muguru.

-   Gulies! - Maksis izmisīgi iebļāvās un meta maisiņu ar pudelēm pa nezināmā galvu. Tad lēca tam virsū. Kliedziens dobji atbalsojās tukšajā kāpņu telpā, plīstot nošķindēja stikli, divreiz noknikšķēja aizslēgs, pretīgi iekaucās rikošeta lodes.

Fokins paguva pietupties, un šāvējs jau sāka nolaist zemāk ar klusinātāju pagarināto pistoles stobru, kad Maksis ar visu svaru iesita viņam pa muguru, notriekdams to uz aukstās akmens grīdas. Nepazīstamā seja uzdūrās uz pudeles dibena lauskas, izšļācās asinis, atskanēja smalks zaķa pīkstiens. Nenovērsdamies Kardanovs izrāva no spēkus zaudējušās rokas pistoli, atmeta to atpakaļ, bet pašu roku ar spēku pievilka pie pakauša, vēl mazliet - un locītava ar krakšķi izsprāgs no pleca…

Fokins, izrāvis pistoli, uzskrēja stāvu augstāk, nevienu tur neatklāja un metās lejā.

-   Cik ir jūsējo? - Maksis aiz matiem pacēla slepkavas galvu. Pudeles dibens tam bija ieķēries vaigu kaulā, visa seja noplūdusi ar tumšu, lipīgu šķidrumu.

-   Es esmu viens… Viens… Palīdziet…

Skaļiem soļiem kāpņu telpā ieskrēja Fokins.

-    Neviena nav, - viņš teica un, no jostas atāķējis rāciju, savienojās ar Kļevecu. Maksis aizgāja pēc pārsēja un vates.

Pēc desmit minūtēm atbrauca pirmā patruļas mašīna, pēc pusstundas - Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvā grupa. Slepkavu ar apsaitētu galvu aizveda uz mašīnu. Kļevecs ar lakatiņu uzmanīgi pacēla viņa pistoli.

-   Vai stobru aiztikāt? - viņš drūmi painteresējās.

Maksim likās, ka majors nav labā garastāvoklī.

-   Es aiztiku…

-   Bet es - ne, - Fokins teica. Ari viņam vairs nebija labs garastāvoklis, taču tā iemesli vismaz bija saprotami.

-   Tik un tā nāksies norullēt pirkstiņus. - Kļevecs padeva zīmi ekspertam. - Pēc tam - nopratināšana, kā tas nolikts…

-    Tas ir uz ilgu laiku, - Maksis piezīmēja. - Atliksim konfrontāciju uz rītu.

Fokins klusēdams pamāja.

-   Uz rītu neplānojiet, - skatīdamies sāņus, Kļevecs noteica. - Deviņos Sergejam Jurjevičam būs jāienāk pie manis. Līdz tam laikam visam vajadzētu noskaidroties.

Kam tieši bija jānoskaidrojas, majors nepateica.

* * *

Fokins sen nebija bijis Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldē. Agrāk milicijas telpas pat nevarēja līdzināt ar komitejas telpām, taču tagad stāvoklis bija mainījies. Tagad gan te, gan tur bija grezni izremontēti un labi iekārtoti priekšnieku kabineti, bet izpildītāji mitinājās noplukušās, žēlīgās istabelēs. Kļevecs savu kabinetu dalīja ar pārinieku, taču šobrīd otrs galds bija tukšs.

-    Personību neizdevās noteikt, - majors teica, vienlaikus ar sarunas sākumu aizsmēķēdams cigareti. - Var pieņemt, ka tas ir algots slepkava - profesionālis no Novokuz- ņeckas un viņam ir gara «aste». Bet klusē. Pašreiz viņš ir akūto nodaļā, kad pārvedīs uz kopējo, mēs ar viņu pastrādāsim. Taču šie puiši parasti muti neatver.

Fokins pasmīnēja.

-   Ko tad tu nejautā, kuru es turu aizdomās?

Operatīvais izpūta biezu dūmu mākuli.

-   Mēs abi to labi zinām. Tagad nav runa par to, - viņš, vārdus atdalīdams, sacīja.

-   Par ko tad? Tu esi kaut kā nedraudzīgi noskaņots. Pat uzsmēķēt nepiedāvāji.

-   Tu taču esi pieradis pie savējām.

-   Vispār jā, - Fokins izņēma paciņu «Bond», iemeta cigareti mutē, neaizdedzināja, pierasti iekoda zobos, pārvietoja no viena mutes kaktiņa uz otru. - Katrs ir pieradis pie savējām, bet tomēr piedāvā.

-   Vai Tatarinu atradi? - Kļevecs negaidīti jautāja.

-   Ko? Ē-ē-ē… - Apakšpulkvedis acīm redzami nezināja, ko atbildēt.

-   Un Mazu ar Lobanu?

Fokina seja sastinga. Par tiem viņš Kļevecam nebija teicis.

-   Kas tie tādi?

Kļevecs ātri pārliecās pār galdu un, izrāvis cigareti viņam no mutes, tuvināja to acīm, apskatīdams sakodienu uz filtra. Cietie mati nekārtīgi bija izjukuši pār pieri.

-Ko tu…

Fokina muskuļi kļuva mīksti un ļengani. Izmeklētāja uzvedība pārsvītroja viņu draudzību, pārsvītroja apakšpulkveža pakāpi un augsto sociālo statusu tiesības sargājošā sistēmā, pārsvītroja pat speciālās, Prezidenta dotās pilnvaras.

Galda vienā pusē sēdēja kriminālās meklēšanas sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, bet galda otrā pusē - atmaskotais noziedznieks.

-   Tieši tāds pats, kāds bija uz Maza un Lobana līķiem, var pat nenest ekspertiem, - Kļevecs bez gandarījuma konstatēja. -Arī siekalas būs vienādas…

Fokins nomākti klusēja.

-   Uz Maza mašīnas ir tavu plaukstu nospiedumi, - opers turpināja. Kad izliek tādus trumpjus, tad cieši jāskatās uz aizdomās turamo, bet viņš nezin kāpēc joprojām aplūkoja cigareti.

-   Ir arī dzīvs liecinieks - pilsonis Dogoņailo, kuram tu salauzi roku.

Kļevecs strādāja bez aizrautības, viņa balsī nebija degsmes, kas jebkuram operām dod prieku par atklāto noziegumu. Fokins kaut ko sāka saprast.

-   Roka - nu, Dievs ar viņu; arī to, ka tu nobungāji Tata- rincevu gandrīz līdz nāvei, klaiņojošam asiņu trombam ne- piesiesi… Bet divas slepkavības - no tām nekur nevar izsprukt! Es pat brīnos - kā pieredzējis izmeklētājs varēja pieļaut tik daudz kļūdu?

-   Tādēļ ka izmeklētājam un slepkavam ir dažādas iemaņas. Tāpat kā operām un šantāžistam, - Fokins dobji noteica. - Bet tagad saki galveno - kādēļ tu man to visu pastāstīji? + '

-   Ko - «galveno»?

-   Nu to! Ja kriminālā meklēšana būtu līdz manim nonākusi oficiāli, tad lieta uzreiz būtu nodota mūsu drošības dienestam un no turienes - kara prokuratūrai. Tas ir viņu pakļautībā. Vai tā?

Majors jftprojām skatījās uz cigareti.

-   Ja tu šo informāciju būtu ieguvis personīgi, tad tu to man pateiktu citā formā un citā vietā. Tu taču zināji, ko es gribu no šiem neliešiem! Un man palīdzēji, nelasīdams idiotiskas pamācības! Vai tā?

Atbilde nesekoja.

-   Bet, ja jau tu mani esi iemānījis šeit un atklāj, ko man var pierādīt, tas nozīmē, ka tu nedarbojies pēc savas gribas. Tev uzdeva mani apstrādāt. Tieši tev, jo tas, kurš to uzdeva, zināja par mūsu draudzīgajām attiecībām! Vai tā?

Kļevecs klusēja.

-   Izlaist to maitu Atamanovu un neaiztikt «Konsorciju». Vai tādi ir noteikumi?

Majors pamāja.

-    Tas ir rezerves variants. Vakar kaut kāds mērglis mēģināja mani nogalināt. Nesanāca. Tad viņi izlaida tevi. Ar ko viņi tevi iebaroja? Ar jaunu amatu? Otro zvaigznīti? Dzīvokli? Institūtu meitai? Bet kā tad ir ar cilvēcību? Un taisnīgumu?

-    Pietiks! - Kļevecs uzliesmoja un ar vēzienu gāza ar dūri pa galdu tā, ka ieskrapstējās un ieliecās tā virsma. - Pietiks tēlot nevainību! Es zinu, par ko tu domā, - ka tu man izglābi dzīvību! Bet nekā! Viņš nekad nebūtu izšāvis - nav tāds cilvēks! Viņš ir švaks pulveris pat tad, kad sarijies narkotikas! Vai tu mani saprati? Mēs esam norēķinājušies! Katrs auns karājas aiz savas kājas! Mani pakāra, un es sāku kārt tevi. Kad tu tos citu pēc cita nogāzi un atstāji pēdas, par ko tu domāji? Tu pats viņiem iedevi kārtis rokā! Un tagad visu gribi uzvelt man!

-   Paga, paga… - Fokins viņu domīgi pārtrauca. - Kurš šos līķus sasaistīja ar mani? Maskavā katru dienu atrod desmitiem nogalēto, tur ir gan cigaretes, gan pudeles, gan nospiedumi… Kam ienāca prātā mani «piemērīt»? Taču ne tev?

-   Nē, - Kļevecs strikti noteica un pakratīja galvu.

-   Kuram tad?

-   Nezinu.

Noteiktības balsī bija mazāk.

Fokins piecēlās, nometa jaku, novilka un uzlika uz krēsla atzveltnes žaketi.

-   Mēs neesam nevainīgas jaunavas, tas tiesa, un vienam otra priekšā mums nav jāizliekas… Arī draudzībai beigas - tas nu ir skaidrs. Bet ir jābūt vīriem! Pamēģināsim, kuram stiprāka roka. Kurš uzvar - uzdod vienu jautājumu. Bet zaudētājs atbild.

Pēc tikko manāmas vilcināšanās piecēlās arī Kļevecs, pārlika uz blakus galda kalendāru un papīrus, novilka uz pakāra uz seifa roktura žaketi. Kādu brīdi viņi stāvēja viens pret otru. Vienādi augumi, līdzīga sejas izteiksme, vienādas makstis azotē, no tām spiežas ārā vienādi pistoļu rokturi.

Tad pamatīgāk nolika krēslus, apsēdās, uzlika elkoņus uz galda, ciešā, nāvējošā tvērienā saāķēja plaukstas.

-   Viens, divi, aiz-iet! - Fokins nokomandēja.

Milzīgie ķermeņi saspringa, bet darbība līdzinājās pretdarbībai, un no piepūles drebošās plaukstas ne par milimetru nenovirzījās no sākuma punkta. Divi cilvēki kā klintis sastinga briesmīgā spriedzē. Divas stūrgalvīgas smadzenes sūtīja signālus, kas lika savilkties muskuļu grupām, audos ar joni uzkrājās pienskābe, kas likvidēja skābekli, arvien ātrāk sarāvās sirds kambari, paātrinot asiņu plūsmu, arvien stiprāk pulsēja deniņos, un arvien smagāka kļuva elpa, robustās sejas piesarka, pārklājās sviedriem, kļuva tumši sarkanas… Fizisko spēku jau gandrīz vairs nebija, savstarpēju cīņu turpināja divas gribas, divas apziņas, divas patmīlības…

Beidzot saāķētās plaukstas novirzījās no simetrijas ass. Sākumā par milimetru, tad par diviem, par trim… Uzvaras nojauta deva Fokinam papildu spēkus, ieslēdzās organisma slēptās rezerves, un viņa roka piespieda Kļeveca plaukstu pie pulētās virsmas. Viss!

Kādu brīdi viņi sēdēja nekustēdamies, tad ar grūtībām atāķēja nobālušās plaukstas, izmasēja saspiestos pirkstus, atvilka elpu, noslaucīja miklās sejas. Fokins piecēlās, uzvilka žaketi, jaku.

-Nu?

-   Tavs… šefs… uzminēja, - Kļevecs saraustīti izdvesa.

Federālais drošībnieks izgāja neatvadījies. Pēc dažām

minūtēm majors atguvās un uzgrieza iekšējo sakaru četr- zīmju numuru.

-    Saruna pabeigta, - viņš sacīja, cenzdamies saglabāt vienmērīgu balss toni. - Jā, viņš visu saprata. Jā.

Kļevecs ar riebumu nolika klausuli. Viņš likās pretīgs pats sev.

* * *

-    Ņem šo… Un vēl šo… - Maša koncentrējusies deva viņam paciņas, un Maksis tās lika restainajos ratos. Tie jau bija pilni līdz malām - svaigs teļa izgriezums, rozīgās olas, apetitlīgās laša, kūpinātas foreles, armēņu basturmas, plānās ripiņās sagriezta sudžuka šķēlītes, sausā, it kā ar baltu migliņu klātā salami desa, tītara rulete, šampinjoni, lielie, zeltainie, cits citam līdzīgie sīpoli…

-   Tagad - dzeramo. - Maša izvēlīgi pārlaida manikirēto pirkstiņu gar pudeļu rindu, izvēlējās matēto zvanveida «Ab- solut» un četrkantīgo «Kvantro».

-   Vai alu gribi?

-   Ne īpaši, - Maksis pēc iespējas vienaldzīgāk atteica. - Nav jau arī kur likt…

Patiesībā viņš gribēja ietaupīt. Mašas vērienīgie tēriņi īsti neatbilda viņa iespējām. Naudas bija palicis pavisam nedaudz. Par to, kas būs, kad nauda izbeigsies, viņš centās nedomāt. Vienīgi, ja izdosies atrast «dārgumus», kuri, izrādās, ir daudz vērtīgāki, nekā viņš bija domājis…

Samaksājis Maksis gribēja iemest čeku pie kases stāvošajā kartona kastē, bet Maša satvēra viņa roku.

-   Nevajag! Es tos krāju.

-   Kāpēc? - Maksis nobrīnījās. - Visi met te, skaties - pilna kastīte!

-   Lai met. Bet es uzskaitu savus izdevumus.

Maksis paraustīja plecus. Maša rūpīgi noglabāja čekus par pienu un maizi; ja taksometra šoferis būtu izdevis čeku, viņa arī to ar patiku pievienotu citiem.

Kad Maksis, apkrāvies ar pakām un maisiņiem, izkāpa no mašīnas, Maša sāka smieties.

-   No malas mēs izskatāmies kā ideāls ģimenes pāris.

-   Skat, tās tantiņas pie ieejas, liekas, tā vis nedomā, - Maksis norūca.

Patiesi, divas proletāriska izskata kaimiņienes uz viņiem skatījās drūmi un nelabvēlīgi. Kardanovs nodomāja, ka tās viņu salīdzina ar iepriekšējiem vīriešiem no «ideālā ģimenes pāra». Izskatījās, ka Maša uzminēja viņa domu virzienu.

-   Nepievērs uzmanību - viņām vienkārši skauž.

Vakarā atbrauca Veretņevs un Savčenko. Vīrieši, kā vienmēr, iekārtojās virtuvē. Maša izturējās ļoti laipni, dāsni izlika delikateses, nenoskopoja arī «Absolut» pudeli.

-   Labs sievišķis, - Aleksejs Ivanovičs noteica, kad viņa bija izgājusi. Viņš sparīgi tiesāja tītara ruleti.

-   Un par ko tu ar viņu strīdējies?

-   Pie lietas! - Maksis jautājumu palaida gar ausīm. - Mūsu draugs, izrādās, nozaga nevis miljons dolāru…

-   Es jau tā domāju! - Veretņevs vīlies iesvilpās, atbīdīdams šķīvi.

-   Bet - trīs miljardus…

-   Cik, cik?

-   Briljantus. Gandrīz trīs miljardu dolāru vērtībā.

-   Tas nu gan! - Zilonis uzlika uz šķīvja vēl gabaliņu ruletes un ielēja degvīnu. - Runā, ka «Absolutu» vilto. Manuprāt, tie ir nieki. Vistīrākā manta… vai patiesi - trīs miljardus? Jā… Pat baisi metas… Lai iet par mūsu bezcerīgās lietas panākumiem!

-   Bet kur lai tos liek? - Specs jautāja pēc tam, kad viņi bija izdzēruši. - Nopirkt kreiseri? Varbūt lidmašīnu? Bet priekš kam?

-   Sākumā pie tiem jātiek! - Veretņevs azartiski iesaucās. Arī viņš nezināja, kur var iztērēt tādu naudu, taču to neizrādīja.

-   Vai jūs esat gatavi? - Maksis uzmeta skatienu kompanjoniem.

-   Protams, - Zilonis pamāja un atkal ielēja.

-   Nekam mēs neesam gatavi! - Savčenko atstūma glāzīti. - Ir vajadzīgi piederumi, ieroči, instrumenti, transports, aizsegs! Tūlīt būs vajadzīgs dators! Bet kas ir mums, atskaitot pļāpāšanu?

Veretņevs ar noslēpumainu sejas izteiksmi sāka čamdīties pa žaketes iekškabatu.

-   Re! - Viņš izvilka alumīnija cilindriņu, kādos ievieto validolu, atskrūvēja vāciņu un svinīgi izvilka ampulu ar eļļainu, dzeltenīgu šķidrumu.

-   Vai zināt, kas tas ir?

Un pats arī atbildēja.

-   Tas ir nātrija pentotāls, «patiesības eliksīrs». Pēc ievadīšanas vēnā pilnīgi apspiež gribu un ļauj iegūt patiesas atbildes.

Specs nicīgi saviebās.

-   Gadījās, ka arī neļāva. Mūsu ātrās «ķidāšanas» paņēmieni ir daudz efektīvāki!

-   Kur jūs tādu ņēmāt? - Maksis painteresējās.

-    Sešdesmit astotajā gatavojās viena operācija, vēlāk viss nojuka. Vienu ampulu es saplēsu, bet norakstīju abas. Atstāju katram gadījumam…

-   Džeims Bonds! - Specs pasmīnēja. - Kam tu šļircināsi šo mēslu? Jevsejevam? Viņš taču nelaidīs tevi pat lielgabala šāviena attālumā! Ar pliku dibenu līdz lielai naudai neaizsniegsies…

-   Kāpēc? - Veretņevs apmulsis noglabāja ampulu.

-   Tāpēc! Plikadīdas nav spējīgi norīt tādu kumosu - aizrīsies un nobeigsies! Lai paņemtu trīs miljardus, jāiztērē vismaz simt tūkstoši! Novērotāji, triecienvienība, aizsega grupa! Automāti, bruņu vestes, lukturi, rācijas! Mašīnas nomaiņai, iznomāts helikopters vai ātrgaitas kuteris! Dokumentu komplekti, konspiratīvi dzīvokļi, «logi» uz robežām!

-   Klusāk, klusāk! - Maksis pacēla roku, piesardzīgi atskatīdamies uz durvīm. - Mēs taču nestrādāsim Āfrikā! Eiropā operācijas ar karaspēka piedalīšanos neder.

-   Protams! - Aleksejs Ivanovičs ar baudu iedzēra un ar apetīti uzkoda.

-   Tu esi noskaņots diversijām, cīņai un kaujām… Bet te ir vajadzīgs operatīvs darbs, precīzs aprēķins un uzņēmība! Labs izlūks var aizstāt ne tikai diversijas grupu, bet arī veselu armiju!

-   Ja lietā nav iesaistīti trīs miljardi dolāru!

-   Klusāk, - Maksis atkal sacīja. - Taču es piekrītu Vladimiram Petrovičam - nauda mums būs vajadzīga…

-    Liela nauda! - Specs precizēja. - Ne jau tās nožēlojamās drupačas, kuras mums izdos operatīvajiem un komandējuma izdevumiem.

-   Domāsim… - Kardanovs drūmi noteica.

Pavadījis kompanjonus, viņš atgriezās istabā.

Nosēdusies ar abām kājām uz tahtas, Maša aizrautīgi lika pasjansu no tirdzniecības čekiem - tos grupēja, biezā blociņā ar tievu zelta zīmulīti vilka strīpiņas, atzīmētos pelēkos četrstūrīšus lika polietilēna maisiņā, kas bija pilns ar tādiem papīriņiem.

Pasmīnējis Maksis piegāja pie viņas, ar roku noglāstīja muguru. Zem gludā un plānā zīda bija labi sajūtams tvirtais meitenīgais ķermenis.

-   Vai tu jau esi noņēmusi krūšturi?

-    … simtu pieci - dušas želeja, trīs reizes pa četrdesmit - zobu pasta, seši simti divdesmit viens re… Kosmētiskais pieniņš. Franču veļas komplekts - tūkstoš trīs simti… Pagaidi, Maksi, es pabeigšu skaitīt…

-   Iesim, labāk iedzersim pa glāzītei, ja? - Viņš pieliecās, pacēla biezos, spīdīgos matus un nolaizīja balto kaklu. Sīvais smaržu aromāts viņu reibināja. Maša vienmēr piešķīra lielu nozīmi smaržām…

-   Tu taču gribēji «Kvantro»…

Viņš nolaizīja rūgteno ādu vēlreiz, pavēra rītakleitu, bet neieraudzīja to, ko bija gaidījis: gludās, baltās kājas beidzās ar gaišzilām biksītēm. Tiesa, pavisam šaurām…

-   Pagaidi, man jau par mēnesi ir sakrājušies…

Maksis pārņēma smacīgs nīgruma vilnis.

-   Kāpēc, pasaki man, kāpēc tu velc uz mājām visādus draņķus? - viņš uzkliedza. - Kam ir vajadzīga šī makulatūra?!

Viņš novēzēja roku, maisiņš kā futbola bumba uzlidoja līdz griestiem un no tā kā sniegs izlidoja un sāka riņķot balti, pelēki un sārti papīriņi.

-    Kam tev viņi ir vajadzīgi? Vai tu kādam atskaities? Varbūt tā tev ir vakara lasīšana - žurnālu un grāmatu vietā?

-   Kāpēc tu kliedz uz mani?!

Maša atmeta galvu, vaigi piesarka, vienā mirklī viņa pēkšņi līdz nepazīšanai pārvērtās. Acis iedzalkstījās, plakstiņi pietūka, lūpas izstiepās tievā nepatīkamā strīpiņā… Maksis vienmēr atcerējās viņas seju - maigu, pareiziem vaibstiem; kad viņš atgriezās pēc ilgas prombūtnes, viņš zināja, ko ieraudzīs, kad durvis atvērsies… Šis vaibstu maigums un līniju cēlums saglabājās arī tad, kad Maša bija sa- drūmusi, raudāja, smējās, kad mētājās orgasmā, kad pļāpāja pa telefonu, gulēja vai spoguļa priekšā krāsojās…

Taču tagad viņas seja kļuva pavisam citāda, tā vairs nebija Mašas seja, likās, it kā meitene būtu apmainīta! Ap vaigu kauliem savilkta āda, plaksti kā no akmens, acu vietā - punktiņi, vardes lūpas… Maksim pēkšņi likās - vēl mirklis, un viņa pārvērtīsies… Viņš nezināja, par ko. Vai par kaut ko dzīvu… varbūt nedzīvu… Taču nīgrums strauji izgaisa.

-   Atvaino, - Maksis teica.

Viņa pievilka kājas pie krūtīm, iespieda seju starp ceļiem.

-   Katram ir savi ieradumi, kādam tie var likties savādi, - viņa apvainoti sacīja. - Vai tad tas ir iemesls strīdam?

-   Es gribēju…

Nokauninātais Maksis sāka lasīt pa grīdu izbārstītos čekus. Katrs bija lejas daļā ieplēsts tā, it kā tam būtu pievienotas kājiņas. Simt piecdesmit, seši simti piecdesmit, tūkstoš astoņdesmit četri. Paldies par pirkumu. Paldies. Paldies… Viena papīriņa otrā pusē Maksis ieraudzīja ar roku rakstīto: «Rinats». Un augstāk - septiņus ciparus. Telefona numurs. Iekavās atzīmēts: «jaun.». Maksis apsēdās uz grīdas. Izlasīja vēlreiz. «Rinats. 9615745». Mašas rokraksts. Tiešām… Viņas roka. Tas pats čeks par tūkstoti un trim simtiem - par franču veļu.

Maksis iebāza čeku kabatā, salasīja atlikušos papīriņus, saburzīja, sabāza maisiņā.

-   Viss kārtībā! - Viņš noglaudīja Mašai galvu.

Viņa nopūtās.

-   Nu ko man ar tevi darīt… Kāpēc tu esi tik nikns?

-    Es neesmu nikns. Vienkārši… Vienkārši - es esmu greizsirdīgs…

Meitene pasmaidīja. Tagad tā bija agrākā Maša.

-   Muļķītis. Tu vēl atceries pāridarījumu? Vai tad var būt greizsirdīgs uz pagātni? Uz nejauši izsprukušu vārdu? Uz

ķermeņa atminu?

Viņa ar savām smalkajām rokām apskāva Makša kaklu, pievilka sev klāt un pastiepa lūpas.

-   Vai patiešām - pagātne? Kad tu tikies ar viņu pēdējo reizi?

-   Sen… - viņa nočukstēja, aizvērdama acis. - Vēl pirms tavas atgriešanās…

-   Nu, ja tā, tad es esmu mierīgs, - Maksis ari nočukstēja un, atmetis meiteni uz muguras, ar vienu kustību no šaurā, lokanā ķermeņa nometa rītakleitu, novilka un aizmeta sānus biksītes…

-   Lai iet sešdesmit seši! Es augšā…

Maša izlocījās no Makša apakšas, pierasti apgriezās, tuvinot sejai izplestu starpeni. Maksis kavējās, taču viņa tam nepievērsa uzmanību, apzinīgi izpildīdama savu darba daļu.

Ar muti satvērusi jutīgo miesu, Maša aizrautīgi kustējās, bez žēlastības to ņurcīja, uzskrūvējās ar slīdīgo, atsperīgo mēli, tā tiekot līdz kaut kādai agrāk slēptai caururbjošai būtībai…

-   Nu, ko tad tu? Ko tad tu? Dari… - uz bridi atrāvusies, viņa izelsa, un atkal kārās lūpas iezīdās Makša ķermeni ar tādu pašu mērķtiecību un spēku, ar kādu slāpstošs akvalangists iesūcas skābekļa caurulītē. Taču Maksis no savas puses attiecīgi neatbildēja, un Maša kā vingrotāja uz baļķa pagriezās un pārvērtās par jātnieci, nekļūdīgi trāpot tam, kam gribēja trāpīt. Sākās neprātīgs, versmains skrējiens. Maša bija reti sastopama meistare, un Makša rūgtums šajās sacensībās pamazām bez pēdām izgaisa.

-   Tu esi stiprs, tu esi liels, tu esi lielāks par viņiem visiem! - meitene drudžaini čukstēja, un puspievērtās acis mikli un atklāti spīdēja. - Tu esi pats labākais vīrietis! Pats labākais! Saki - vai tev labi ar mani? Saki… Saki!

-   Labi, - Maksis ar grūtībām izdvesa. - Ļoti labi!

-   Runā vēl! Runā! Man patīk atklāts sekss! Mani uzbudina stipri vīrieši! Kuri riskē, kuri ir saistīti ar briesmām…

Mežonīgi drasējot, viņa šūpojās arvien ātrāk un ātrāk.

-   Vai tev… ir bīstams darbs, saki? Vai tu izpildi kaut kādus… bīstamus uzdevumus, ja? Nu runā, runā taču!… Es gribu… sajust tevi! Visu!

Mašas ķermenis pārklājās ar sviedriem un kļuva slīdīgs, viņa pieliecās un ar lūpām iesūcās viņa kaklā. Maksis kaut ko atbildēja. Jā. Jā. Vēlreiz - jā. Viņš ir vīrietis, kurš izpilda bīstamus uzdevumus. Viņš ir lielāks par visiem Rina- tiem, visiem Jevsejeviem, visiem Džonsoniem… Viņš… Maša piespieda viņu apgriezties, tagad viņa gulēja apakšā, uzmetusi ikrus Maksim uz pleciem, vadīja viņa triecienus ar roku, glāstot to ar roku un saspiežot ar diviem pirkstiem, lai paildzinātu baudu.

-   Jā… jā… Runā vēl… Saki man to!

Maksis runāja. Viņš izkratīja visu līdz pēdējam. Maša mētājās zem viņa, tad atkal izlocījās un, atrodoties augšā, atkal, ar visu ķermeni drebēdama, noslīdēja līdz glābjošajam skābeklim… Viņas mute bija karsta un kāra, viņa to paņēma lēni, izsmalcināti, palīdzēdama ar rokām. Runā vēl! Vairāk! Viņa gribēja vēl vairāk. Viņa gribēja, lai viņš viņā izšļāktos, bet tikai - lai tajā brīdī runātu. Lūdzu! Un izšļākšanās notika.

-   Pārāk agri, - Maša norijusi teica. - Es gribu vēl…

-   Baidos, ka nekas neiznāks, - Maksis izteica, pamazām atgūdams elpu. - Esmu kaut kā noguris… Varbūt citu reizi…

-   Ja jau citu reizi, tad citu, - Maša nopūtās. Viņas balsī bija dzirdama vilšanās.

Maksis piecēlās, uzvilka bikses un aizgāja uz tualeti. Mašas seju viņš neredzēja. Citādi būtu ievērojis, ka nekādas vilšanās tajā nebija. Drīzāk pat otrādi…

Aizslēdzis aiz sevis durvis, viņš izņēma kļūmīgo čeku. Uz tā bija izsists datums: 03.04.98. Trešais aprīlis. Viņš jau pirms pusotra mēneša ir atgriezies. Bet otrajā aprīlī aizlidoja uz Londonu.

* * *

-    Šī lieta man šķiet bezperspektīva, biedri ģenerāl, - cenzdamies nesastapties ar Jeršinska skatienu, Fokins ziņoja. - Aizdomās turamais neko neatzīst, netiešie pierādījumi neļauj ierosināt jautājumu par viņa arestu. Esmu sagatavojis lēmumu par Atamanova atbrīvošanu pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu. Protams, ja jums nav iebildumu.

-   Kādi var būt iebildumi? - ģenerālis nobrīnījās. - Jūs esat pieredzējis izmeklētājs, jums ir ārkārtējas pilnvaras, un, ja jūs esat nonācis pie tāda slēdziena, tātad tas arī ir vienīgais pareizais!

Uzlicis brilles, Jeršinskis ar plašu vēzienu parakstīja dokumentu.

-   Jūs vīrišķīgi vadījāt izmeklēšanu, pat uzbrukumi jūs nevarēja apstādināt, tādēļ es domāju ieteikt jūs apbalvot ar ordeni.

Fokina lūpas nedaudz iedrebējās sarkastiskā smaidā. Ģenerālis to ievēroja, bet nekādi nereaģēja: kad nepakļāvīgais līdzstrādnieks sāk spēlēt pēc noteikumiem, viņam var piedot dažas brīvākas nianses.

Nākamajā dienā piezvanīja Atamanovs.

-     Sveicināti, Sergej Juijevič! - viņš labsirdīgi teica. - Esmu priecīgs, ka jūs esat visu izpratis un pieņēmāt taisnīgu lēmumu. Gribu jūs uzlūgt vakarā papeldēt baseinā. Vai neiebilstat?

-   Lai notiek, papeldēsim, - apakšpulkvedis mierīgi atbildēja.

-   Lieliski. Es pēc jums iebraukšu septiņos.

-   Lai būtu.

Atamanovs atbrauca ar rolsroisu un tā šoferi. Izkāpa pa pakaļējām durvīm, godbijīgi sasveicinājās un paspieda roku, iezīmējot cienījošu puspaklanīšanos, uzaicināja salonā, pats apgāja mašīnu un iesēdās no otras puses. Lēni sāka slīdēt uz augšu biezais stikls, kas atdala salonu no šofera.

-   Vai nedaudz iedzersim?

Mīksti atmetās bāra vāks, no apgaismotās iekšas izvirzījās pudeles un glāzes. Tas bija vairāk nekā Prezidenta administrācijas vadītāja mersedesā.

-   Ko dzersiet?

-   Degvīnu, ko tad citu, - Fokins norūca. Viņš nezināja, kāpēc Atamanovs ir sarīkojis šo tikšanos, lai gan tas viņu arī īpaši neinteresēja.

-   Degvīns prasa kapitālu iedzeršanu, - Atamanovs pasmaidīja. - Un - bagātīgas uzkodas. Speķīti, kāpostus, skābētus gurķīšus, siļķīti… tas viss ievelkas uz veselu vakaru, tiek daudz izdzerts, cilvēki tuvinās, ir atklāti, dzied dziesmas… Krieviska atribūtika, mūsu tēvzemes mentalitāte…

Viņš izvēlējās augstu taisnstūrainu pudeli ar zilu etiķeti, iešļāca dzeltenīgo šķidrumu platās glāzēs ar biezu dibenu, pierasti ielūkojās saldētavā.

-   Cita lieta - viskijs. Tas ir eiropeisks variants: var dzert stāvus, la fourchette, piekost sāļos riekstiņus vai vispār ne- uzkost, katrs dzer savā nodabā, sīkiem malciņiem, nekādas apvienošanās, pavisam citas dozas… Mums tas ir nepierasti, taču jāpārņem civilizēti varianti…

Spīdīgās standziņas akurāti ielika glāzēs dzirkstošus ledus kubicinus.

-   Silti iesaku. - Ar viesmīlīgu saimnieka žestu Atamanovs pasniedza glāzi. - Tas ir «Džonijs Vokers - zilā marka». Izturēts - divdesmit astoņi gadi. Ne katrs konjaks tam var līdzināties.

Fokins iezdzēra nelielu malku, tad - vēl vienu.

-   Nu, kā?

-   Manuprāt, tas pats degvīns. - Viņš vienā elpas vilcienā izdzēra, sakoda un norija dažus ledus gabaliņus.

-   Nē, nē, jums nav taisnība, - saimnieks iesmējās. - Vienkārši jāpierod.

Atamanovs ar baudu iedzēra un iepriekšējā bezrūpīgajā tonī turpināja:

-   Es uz jums nedusmojos - darbs paliek darbs. Un uzaicināju izklaidēties bez jebkāda slēpta nodoma. Gluži otrādi - es jūs iepazīstināšu ar kādu ļoti iespaidīgu cilvēku. Tā būs ļoti noderīga pazīšanās, un tā jums var noderēt.

-   Iepazīsimies, - Fokins norūca. Viņš centās mainīt toni, taču nekas neiznāca.

Limuzīns piebremzēja pie elegantas četrstāvu celtnes ar dzelteni zaļu neona uzrakstu «Septiņas zvaigznes» uz fasādes.

-   Esam atbraukuši.

-   Kas tas ir - vai baseins?

-Arī baseins, - Atamanovs lepni atbildēja.

Uzkāpuši dažus pakāpienus, viņi pagāja garām apsardzes postenim un nokļuva plašā, ar marmoru apdarinātā vestibilā. Atamanovs gāja pārliecināti, pie grieztajām ozola durvīm viņam bikli tuvojās stingrs jauns cilvēks ar vizītkarti pie tumšās žaketes atloka un ar rāciju rokā.

-    Lielajā zālē, Iļja Sergejevič, pašreiz nedrīkst, - viņš teica, it kā atvainodamies.

-Var. Igors Vasiļjevičs mūs gaida, - Atamanovs neapstādamies atbildēja.

-   Bet ar ieroci tik un tā nedrīkst - tur ir viņa personīgā apsardze, - jaunais cilvēks brīdināja. - Labāk to atstāt garderobē.

-    Tiksim galā! - Atamanovs nevērīgi atmeta. Viņš šeit jutās kā saimnieks.

Turpretī Fokins mulsa, kaut arī to neizrādīja. No baseina šeit nebija ne miņas, pie tam - ne pārnestā, ne vistiešākajā nozīmē: te nebija ne kailu, skanīgu stūru, ne flīžu, kas tik izturīgas pret mitrumu, ne biezā, miklā gaisa, ne tikko manāmās hlora smakas…

Iekārtojums atgādināja superdārgus hoteļus, kuros viņam dažas reizes bija gadījies būt. Biezie, atsperīgie tepiķi zem kājām, pulētie koka paneļi, gleznas pie sienām, dzīvu puķu buķetes, smalki bronzas gaismekļi - nepierastā greznība un bagātības atmosfēra viņu nomāca, lika izjust savu nepilnvērtību.

Atamanovs ar savu atslēgu atslēdza kārtējās durvis, un viņi iegāja visīstākajā viesnīcas numurā, tikai bez logiem - liela kvadrātveida istaba, galds, daži krēsli, dīvāns, četrkantīga gulta, televizors, bārs…

-   Kur tad te ir baseins? - apakšpulkvedis drūmi pajautāja, lai pārtrauktu ieilgušo klusumu.

-   No šejienes mēs iziesim tieši pie ūdens. - Atamanovs atvēra durvis, kurām parastā viesnīcas numurā būtu jāved uz tualeti vai vannas istabu. Bet aiz šīm durvīm atradās vēl viena istaba, tikpat liela, bet iekārtota citādi - koka, paklāju un velūra vietā te bija plastikāts un ūdens izturīga sintētika, uz pakaramā karājās žilbinoši balti peldmēteļi un dažādu krāsu un lielumu dvieļi.

Fokins uztraucās - kā varēs atstāt bez uzraudzības ieroci un dokumentus, bet viss, izrādījās, ir paredzēts: drēbju skapī bija iebūvēts seifs ar kodētu atslēgu. Uzgriezis iekšpusē pirmos četrus ciparus no sava personīgā žetona numura, viņš uz tērauda plaukta uzlika savu «PMM», apliecību, kabatas portfeli, piezīmju grāmatiņu un… spraudītēm paredzētu kartona kastīti. Durtiņas aizvērās, iekšā noskanēja dūkoņa, atskanēja klikšķis, iedegās sarkana spuldzīte.

-   Pa kreisi uz plauktiņa ir peldbiksītes, izvēlieties pēc lieluma. - Atamanovs ātri noģērbās un devās uz nelielām durvīm. - Es jūs gaidu.

Patiesi, skapja blakus nodalījumā uz augšējā plaukta atradās mazi flakoniņi ar šampūniem, losjoniem, krēmiem, odekoloniem un smaržām, kaudzītē bija salikti ziepju gabaliņi, ietīti spilgtos papīros, otro plauktiņu aizņēma neatvērtas paciņas ar peldbiksītēm, trešo - peldkostīmi un mazas, kubika formas kastītes. Ziņkārības pēc Fokins vienu no tām atplēsa - tur, izrādījās, bija vienreiz lietojama cepurīte peldēšanai.

Pēc dažām minūtēm apakšpulkvedis izgāja no ģērbtuves un nokļuva milzīgā, augstā zālē, ļoti gaišā un priecīgā, blakus gludajai tīra ūdens virsmai akvamarīna krāsā. Starp durvīm un ūdeni stāvēja garš, muskuļains puisis peldbik- sītēs, ar portatīvu metāla detektoru spalvainajā rokā.

-   Lūdzu, atvainojiet, - viņš ļoti pieklājīgi sacīja un tuvināja rāmīti Fokina peldbiksēm.

-   Un ja nu sāk zvanīt? - apakšpulkvedis centās pateikt asprātību, bet jaunais cilvēks nekādi nereaģēja uz joku un koncentrējies pārbaudīja viņu arī no mugurpuses.

-   Lai zvanītu, ir vajadzīga sagatavošanās, - Fokinu atbalstīja Atamanovs, kas stāvēja turpat netālu. - Tūlīt mēs ar to sāksim nodarboties - redz, kur meitenes garlaikojas…

Viņš norādīja uz meiteņu bariņu, kas baseina viņā galā vingroja.

-   Paldies. - Puisis pagriezās un sīkā riksītī aizskrēja pa flīzēto baseina malu. Pirmajā celiņā slinki plunčājās divi peldētāji, viens pa priekšu, otrs - nedaudz aiz viņa. Celiņa beigās pie spožajām hromētajām trepēm viņus gaidīja divas šeit neiederīgas figūras melnos uzvalkos. Vēl viens cilvēks uzvalkā nesteidzīgi kustējās gar baseina pretējo malu.

-   Kāpēc viņas nepeldas? - Fokins painteresējās.

-   Kas?Ā-ā, meitenes… Tagad nedrīkst. - Atamanovs norādīja uz peldošajiem. - Igors Vasiļjevičs ir ūdenī!

Un paskaidroja:

-   Tas taču ir pats Loktionovs!

-   Nu un tad? Vai tad vietas nav, vai?

-    Ir vieta. Bet viņam ir ļoti augsts apsardzes līmenis. Kamēr viņš ir ūdenī - nevienam nav atļauts. Pagaidīs.

Viņš demonstratīvi aplūkoja Fokinu.

-   Bet jūs esat pastiprināti nodarbojies ar sportu!

Patiesi, uz apakšpulkveža milzīgā ķermeņa nebija ne

grama lieku tauku. Mezglainie, briesmīgie muskuļi, kauli, dzīslas, āda un mati - tas viss svēra nedaudz vairāk par centneru. Arī Atamanovs bija labi veidots, bet viņa figūru jau kropļoja tauku nosēdas, bet valnīši ap vidukli liecināja, ka fiziski vingrojumi «Konsorcija» drošības dienesta vadītājam ir palikuši pagātnē.

Beidzot peldētāji tika līdz baseina galam, pirmais lēni uzkāpa pa pakāpieniem, puisis, tas - ar metāla detektoru, uzmeta viņam peldmēteli. Meitenes, priecīgi iespiegdamās, sabira ūdenī.

-   Zina kārtību! — Gan atzīstot, gan nosodot Atamanovs noteica. - Iesim, iepazīstināšu tevi ar Igoru Vasiļjeviču.

-   Es vispirms izpeldēšos.

Fokins atsperīgā solī pagājās pa apmali, negaidīti atgrūdās un tīri, bez šļakatām, ienira ūdeni.

Meitenes, kas draiskojās baseina vidū, skaļi iespurdzās un sāka smieties, kad majora ķermenis papeldēja zem viņām kā liela, plēsīga zivs.

Viņš iznira pretējā stūrī. Piepeldēja pie trepītēm, uzkāpa, no pieres atmezdams salipušos matus. No galdiņa pie augstā loga atskanēja aplausi.

-   Bravo! - Atamanovs pietiekami patiesi uzsauca.

Arī Igors Vasiļjevičs Loktionovs reaģēja ar labvēlīgu žestu.

Kurināmā un enerģētikas ministra pirmais vietnieks, «Konsorcija» valdes loceklis, kura personīgā bagātība, pēc žurnāla «Fokuss» ekspertu vērtējuma, bija četri miljardi dolāru. Viņu sauca par oligarhu, un viņš bija bieži redzams televizorā - valdonīgs, svarīgs, par sevi pārliecināts.

Tagad bez uzvalka, kas šūts par pasakainu naudu, un piecsimt dolāru vērtās šlipses viņš izskatījās pavisam citādi - vēders balts kā zivij, ne ar ko neievērojams sešdesmit gadus vecs izplūdis vīrietis atvērtā frotē peldmētelī. Parasts mietpilsonis pēc vannas… Lai gan parastu Krievijas pilsoni nepavadīs trīs pilnīgi apģērbti - lai noslēptu ieročus - un divi kaili apsardzes vīri, kas atbild par viņa drošību ūdenī.

Pie Fokina piesteidzās meitene, smaidot pasniedza smaržīgu frotē dvieli. Viņai bija princeses seja, vingrotājas figūra un gluda, iedegusi āda.

-   Mani sauc Ļena, - viņa nomurrāja kā kaķenīte.

Acīs - patiesa interese un atklāts solījums. Profesionāle. Fokins atbildot nevērīgi pasmaidīja, uzmeta uz pleca dvieli un gāja pie galdiņa. Kad viņš pārkāpa apsargājamās zonas neredzamo perimetru, divi dūšīgi vīri viņu caurskatīja ar saviem skatieniem kā rentgenā.

-    Jūs esat lielisks sportists, Sergej Juijevič, - Atamanovs piezīmēja. - Vai ne tā, Igor Vasiļjevič?

-   Brīnišķīgs sportists, - oligarhs pamāja, vērīgi ielūkodamies federālā drošībnieka sejā.

-   Nekad neesmu devis iemeslu par to šaubīties, - Fokins atteica un bez uzaicinājuma apsēdās plastikāta krēslā. Viņa priekšā stāvēja vāze ar banāniem un ananasiem, otrā bija zaļie kivi, trešajā dzeltēja apelsīni. Tepat bija sastatīta kvadrātveida, ovālu, apaļu un taisnstūrainu pudeļu baterija. Aiz polarizētā stikla pa auksto un netīro ielu, apkakles saslējuši, savās ikdienas gaitās steidzās parastie cilvēki.

-   Viskiju? - Līdzās parādījās Ļena, platā kristāla glāzē ielēja viskiju, ielika spainītī ar ledu standziņas un jautājoši paskatījās uz Fokinu. Plānais peldkostīma audums neslēpa pilnīgi neko.

-   Ber, neskopojies, - Fokins teica.

Agrāk viņš nekad nedzēra viskiju - dārgi un nepierasti. Taču mūsdienu dzīves saimniekiem tas ir visizplatītākais alkoholiskais dzēriens. Varbūt iemesli ir tie paši. Kāds redz tam visam jēgu, kāds tikai izliekas, lai neizkristu no aprites…

Ļena iemeta glāzē dažus ledus kubikus. Fokins noprata, ka šo meiteni ir sagatavojuši personīgi viņam. Nu ko, centušies no sirds.

-   Vai jums te patīk? - Loktionovs pagriezās pret Fokinu. Uz izļumušā kakla ievilkās slīpa rieva. Pirtī, kā mēdz teikt, ari karalis ir pliks. Bet ministra vietnieka balss, kas ir pieradusi pavēlēt, negribot iedvesa cieņu. Turklāt Fokins saprata -ja viņš ar savām dzelzs rokām mēģinātu pieskarties šim vārgajam kaklam, tad nepagūtu to izdarīt. Tāds slēdziens vēl vairāk pastiprināja cieņu.

-   Nekas, - neatņemdams glāzi no mutes, Fokins norūca. - Nesmird pēc mitruma. Un hlora.

Loktionovs ar neslēptu interesi viņu aplūkoja.

-    Manuprāt, jūs neesat epikūrietis, Sergej Jurjevič, - viņš beidzot noteica, ielikdams teiktajā kaut kādu Fokinam neizprotamu jēgu.

-   Kas tas tāds? - apakšpulkvedis painteresējās.

Ministra vietnieks skatījās vēl dažus mirkļus, tad aizgriezās, neko neatbildējis.

-   «Konsorcijs» šeit ir ieguldījis pusotra miljona dolāru, - sarunā iekļāvās Atamanovs. - Vēl pirms gada šeit bija parasts baseins, viss dzeltenīgos notecējumos, skolēni nāca kārtot normas. Bet tagad - paskatieties!

Viņš ar roku norādīja uz sienu mozaīkām. Medību ainas un svinības no Senās Romas vēstures.

-   Konferenču zāles, kabineti, numuri. Trenažieri, solārijs, ziemas dārzs, divi restorāni, bāri, saunas… īpaša ventilācijas sistēma - gaiss tiek attīrīts un sasildīts. Nu un, protams, - biljards, rulete, ķegļi…

Loktionovs klausījās, nicīgi saviebies.

-   Es tāpat zinu, ka «Konsorcijam» ir nauda, - Fokins teica. - Starp citu… Kur tagad skolēni kārto normas?

-   Hmm, - ministra vietnieks iekrekšķinājās. Atamanovs neapmierināts apklusa.

Fokins varēja nospļauties par viņa neapmierinātību. Viņš skatījās, kā no baseina izkāpj meitenes. Jautras. Slaidas. Kur gan viņas pamanās tā iedegt ziemas laikā? Viena noņēma no galvas cepurīti, un pār pleciem izrisa smagie un biezie rūsganie mati.

Atamanovs pārtvēra viņa skatienu.

-   Meitenēm maksā algu - pusotru tūkstoti mēnesī, - ar lepnumu balsī klāstīja Atamanovs. - Garantēta veselība, laipna apiešanās un jūtu pilnība…

-   Pusotru tūkstoti? - apakšpulkvedis nobrīnījās. - Pat es saņemu vairāk!

-   Pusotru tūkstoti dolāru, - Atamanovs paskaidroja. - Pie mums algas ir tikai cietajā valūtā.

-   Nu, un cik noteiksiet man? - Fokins vaļīgi noprasīja un vienā elpas vilcienā izdzēra savu viskiju. - Mazāk par desmit stabiem es neesmu ar mieru. Un tādus, lūk, sievišķus… Pa vienai nedēļā.

Atamanova seja noraustījās, atgāzies pret krēsla atzveltni, Loktionovs sāka smieties. Viņa baltā, izburbējusī miesa sāka kratīties. Fokins uztvēra šajos smieklos kaut ko aizvainojošu, nicinošu attiecībā pret Atamanovu… bet varbūt arī pret sevi. Iļja Sergejevičs ātri saņēmās.

-   Es domāju, ka mēs spēsim vienoties, - viņš sacīja ar smaidu, kas šķita pielīmēts pie lūpām.

Meitenes stāvēja nostāk, sastingušas efektīgās pozās. Loktionovs pamāja, miesassargs nolika krēslus, un viņas piesēdās pie galdiņa. Vaļa, Ļena, rudā Ilona un Vika.

Tūlīt arī parādījās plecīgais puisis baltos šortos, platā kreklā un iešļūcenēs, sev pa priekšu viņš stūma servējamos ratiņus ar moldāvu vīnu, somu degvīnu un ceptām krievu irbītēm ar papīra puķītēm stilbiņos. Ātri ielējis vīnu un degvīnu, bārmenis nozuda.

-   Par Igora Vasiļjeviča veselību un labklājību! - Atamanovs teica, paceldams piepildīto glāzi.

-   Paldies.

Oligarhs tikko manāmi saviebās. Saskandinājis ar tosta atbalstītājiem, viņš pielika pie lūpām rubīnsarkano vīnu un piecēlās. Vēders nokārās un gandrīz nosedza peldbiksītes. No grīdas tūlīt piecēlās muskuļainie apsargi peldbiksītēs.

-    Nu ko - jauniem jauna padarīšana, - Loktionovs sacīja. - Bet man vēl ziņojums jāpalasa - rīt no rīta tikšanās ar Prezidentu… Iešu.

Rudā Ilona arī piecēlās, bet Igors Vasiļjevičs pacēla plaukstu, un viņa, it kā būtu atdūrusies pret neredzamu šķērsli, atkrita atpakaļ plastikāta krēslā.

-   Bija patīkami iepazīties, Sergej Jurjevič. - Loktionovs atkal paskatījās uz Fokinu ar kaut kādu nesaprotamu nozīmīgumu. - Un tomēr - jūs neesat epikūrietis. Tas ir redzams…

Neatvadījies ministra vietnieks pagriezās un gāja projām. Apsardze uzvalkos viņu pavadīja, turēdama viņu neredzamā trijstūra centrā. Kad viņš nozuda skatienam, Atamanovs uzreiz atslābinājās.

-   Vai jūs zināt, meitenes, kas ir spoguļu slimība?

Tās sāka kratīt galvu.

-   Tā ir tāda, kad savu personīgo locekli vari ieraudzīt tikai spogulī, - Iļja Sergejevičs sāka smieties. - Vēders traucē!

Viņš pameta ar galvu uz izejas pusi un sāka smieties vēl jautrāk.

-   Ielejam! Par lieliskām dāmām!

Visi izdzēra.

-   Ielejam! Par galantiem kavalieriem! - nospiedza Ilona.

Visi pārgāja uz degvīnu. Jautrība sita augstu vilni.

Atamanovs lēja sev un Fokinam, un meitenēm, stāstīja

kaut kādus smieklīgus atgadījumus, anekdotes, vispār - izturējās kā vienkāršs puisis, savējais. Meitenes smējās arvien skaļāk un skaļāk, viņi peldējās visi kopā, tad atkal dzēra, kādā brīdī Fokins atklāja, ka meitenes ir palikušas bez peldkostīmiem. Visas bija akurāti noskūtas, tikai uz kaunuma kaula katrai bija labi izveidots trīsstūrains ērkulītis.

Atkal dzēra, Ļena un Ilona uzsēdās viņam uz ceļiem, un Fokins ar ādu juta viņu siltumu, un, kad viņš lēnām sāka reibt, Atamanovs teica:

-   Iesim uz numuru. Paskatīsimies pomiķi!

Meitenes piekrītoši iedūdojās.

-   Vai labs porniķis? - Fokins jautāja.

-   Augstākā šķira, - Atamanovs noreibis pamāja. - Jer- šinskim pat ļoti… patika…

-   Vai videoieraksts strādā? - Fokins nevērīgi painteresējās. - Pārbaudi telekameras. Būs žēl, ja nekas neiznāks…

Atamanovs sāka smieties.

-   Kādas kameras, ja es tur būšu? Nē, šodien bez ieraksta! Vai tu man tici?

-   Protams. Tev es ticu!

Ļena kārtējo reizi piepildīja glāzes. Apakšpulkvedis noskatījās uz viņu ar ilgu skatienu, viņa pasmaidīja, apskāva viņa kaklu. Fokins pēkšņi pabāza kreiso roku viņai zem gūžām - Ļena iespiedzās. Labo roku tāpat pabāza zem Ilonas gūžām un piecēlās, turēdams spiedzošās meitenes kā uz svariem.

-   O-o! - Atamanovs cieņas pilnā balsī novilka. - Tas ir cirka numurs…

Fokins piegāja pie apmales un iemeta meitenes ūdenī. Kliedzieni, šļaksti, smiekli. Vika nozibināja melnās acis:

-   Es arī tā gribu!

-   Es arī, es arī! - kliedza Vaļa.

-   Nāciet, - labsirdīgi noducināja apakšpulkvedis un satvēra plaukstās mīkstos dibentiņus. - Aiz-iet!

Kā divas lielgabala lodes Vika un Vaļa ienira ūdenī, zem augstajiem griestiem dobji noskanēja spēcīgs plunkšķis un sajūsminātie draudzeņu saucieni. Pa zilgano ūdens virsmu noviļņojās putu apļi.

Fokins atgriezās pie galdiņa.

-   Stiprs, stiprs tu esi, Sergej Juijevič… - Atamanovs parādīja baltos zobus. Nevarēja saprast, vai viņš ir piedzēries vai tikai izliekas.

-   Jūtama komitejas sagatavotība… Tikai arī es kādreiz kaut ko esmu mācījies. Tā ka mani neiemetīsi kā šīs maukas!

-    Vai tad! - Fokins šķībi pasmīnēja. - Pamēģināsim? Pilnvērtīgā sparringā?

Nenogaidījis atbildi, viņš satvēra to aiz deguna un iecirta ar plaukstas malu tā, it kā to gribētu atcirst pavisam. Atamanovs saliecās no asajām sāpēm, sakņupis uz priekšu, un atdūrās pretī izliektajam celim. Krakšķis, dobjš kliedziens. Plācenī saplacināts deguns, sašķaidītas lūpas, baltie zobi pārvērsti drumslās, bet seja - asiņainā maskā. Šāds šokējošs sitiens izsit pretinieku no ierindas un viņam praktiski liedz pretoties. Inerce met smagnējo ķermeni atpakaļ, tas apgāž krēslu, pārlido pāri atzveltnei un smagi nokrīt uz mitrās grīdas, pakausis dobji atsitās pret flīzēm.

-   Esi kaut ko mācījies? Nu, nu…

Atamanovs centās piecelties - neizdevās, apgriezās uz vēdera un līda projām. Fokins pienāca no muguras, ar vienu roku sagrāba aiz matiem, ar otru - aiz kules, saspieda un uzrāva virs galvas. Zvērīgs šausmu kliedziens, atbalsojoties no ūdens un stikliem, ieguva drausmīgu atbalsi. Ar atvēzienu Fokins nometa ļengano maisu sev pie kājām. Atskanēja smags, truls troksnis. Sīkās ūdens šļakatas jaucās ar lielām asins pilēm.

-   Neiemetīs tevi, saki? Nu, nu…

Fokins pagaidīja, līdz tas sāka kustēties. Tad apsēdās viņam uz muguras, izbāza rokas cauri tā padusēm, saāķēja kopā uz pakauša, tā izveidojot dubultnelsona tvērienu. Piere atdūrās pret flīzēm.

-   Vai patiesi tu domāji, ka es tev piedošu Natašku?

Divas sekundes, lai pārliecinātos, ka teiktā jēga ir aizgājusi līdz sāpju apdullinātā cilvēka apziņai. Pēc tam - ass rāviens uz leju un pret sienu. Dobjš iekliedziens. Pēdējais. Mugurkauls ar krakšķi izstiepās, pārrāvuma vietā zem ādas palika ieplaka. Fokins atāķēja rokas. Ieplaka izzuda, bet visi muskuļi zaudēja atsperīgumu un kļuva ļengani kā pārvārīti makaroni.

Majors piecēlās, ar kāju apgrieza nedzīvo ķermeni, tad pieliecās, ar rāvienu to pacēla un iemeta baseinā.

-    Tieši tāpat, - viņš konstatēja. - Jo tu esi tāda pati mauka…

Šoreiz ūdens nošļakstēja ne tik jautri kā iepriekšējās reizes. Līķis nogrima kā akmens, lēni izplūda iesārtais plankums.

Fokins sapurināja galvu. Atamanovs sēdēja savā vietā, sveiks un vesels un joprojām smaidā atklāja savus baltos zobus.

-   Nu nē, no sparringa es atsakos. Sen neesmu trenējies, arī svara kategorijas mums ir dažādas… Iesim, labāk at- svaidzināsimies…

Iļja Sergejevičs ielēca ūdenī, Fokins viņam sekoja. Atkal šļakatas, meiteņu kliedzieni, gluda āda, pakļāvīgi lokanie ķermeņi… Peldbiksītes noslīdēja - vai nu pašas, vai kāds piepalīdzēja. Plēsīgi un mērķtiecīgi kā piraņas meitenes nira zem ūdens, bet lietā lika nevis zobus, bet rokas, lūpas un mēli…

Pēc tam visi nezin kā bija komfortablā atpūtas istabā, Vika un Ilona nokrita uz platās, ar sarkanu kamieļvilnas segu pārklātās gultas un pierasti sāka demonstrēt lesbiešu kopošanos, Atamanovs aplaudēja un uzmundrināja viņas ar atzinīgiem iekliedzieniem. No mugurpuses viņam pielipa Vaļa. Ļena sāka vilkt Fokinu uz dīvāna pusi. Tagad viņa neatgādināja ne princesi, nedz ari vingrotāju - skaista mātīte, kas ir maksimāli piemērota miesas priekiem. Lai cik savādi, bet tas ļoti uzbudināja…

Fokins atslābinājās un atmetās mīkstajos spilvenos. Viņš pārstāja valdīt pār situāciju un aizpeldēja pa apmierinātības duļķainajiem viļņiem. Kāds pieskārās viņa plecam. Smaidošais Iļja sniedza viņam spilgtu kvadrātiņu. Uzticams draugs!

-   Dod man, es pati uzvilkšu! - Ļena pārtvēra kvadrātiņu, pierasti pārplēsa folliju un negaidīti ielika plānā latak- sa riņķīti spilgti krāsotajā mutē. Aizmiglotajā Fokina apziņā pazibēja doma, ka viņa grib to izpūst kā balonu, taču meitene pieliecās, un viņš sajuta, ka viņa uzvelk droša seksa līdzekli bez roku palīdzības.

-   Nu, tu nu gan… - tik vien viņš pateica.

Ļena izrādījās virtuoza arī visā pārējā. Tāpat kā, starp citu, arī viņas draudzenes. Orģija turpinājās ilgāk par stundu - meitenes viena otru nomainīja, uzsēdās uz nevarīgi atslīgušā Fokina visas trīs uzreiz, bet reizēm arī četratā, Ilona ar baudu atdevās viņam un Atamanovam vienlaikus.

Kad viss beidzās, meitenes nemanāmi nozuda, vīrieši pēc kārtas iegāja dušā un apģērbās. Fokins izņēma no sava skapja apliecību, naudu un pistoli, attaisīja saspraužu kārbiņu, uzvilka pirkstā zīmoggredzenu. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka ari Atamanovs jostas makstī ieliek ieroci, un devās uz bāru.

-   Iedzersim?

-   Lai iet.

-   Viskiju?

-   Lai būtu viskijs.

Līdzīga laika pavadīšana tuvina vīriešus, un starp viņiem rodas īpašas, atklātas attiecības. Tādas pašas, kādas ir starp izmeklētāju un aizdomās turamo, kuru tas nupat ir pacienājis ar cigareti. Tikai ciešākas.

-   Vai viss ir normāli? - Atamanovs jautāja. - Žēl, nav ledus.

-   Normāli, - Fokins atbildēja. - Iztiksim kaut kā arī bez ledus…

-   Tu esi lielisks puisis. - Atamanovs pasniedza viņam glāzi. - Es esmu priecīgs, ka tu tagad esi mūsu pusē. Par to tad arī iedzersim! Pa krievu modei - līdz dibenam!

-   Lai iet!

Viskija garšu nejuta nemaz, tikai stiprumu.

-   Nedomā, ka tu esi cietis sakāvi. — Atamanovs izkratīja no paciņas cigareti un ielēja atkal. - Vienkārši - ir noteikta dzīves loģika. Tagad tā ir tāda, ka stipriem un gudriem cilvēkiem jābūt vienā nometnē. Ar viņiem cīnīties nav nozīmes, un tātad tas ir nesaprātīgi. Un pat muļķīgi.

Viņš sāka meklēt šķiltavas, neatrada, devās pie žaketes, kas bija pakārta uz pakaramā. Fokins izstiepa roku. Vajadzīgais vijīgais izcilnis netrāpījās zem īkšķa, viņš uzspieda visai zīmoggredzena virsmai. Neliels piliens iekrita glāzē un izšķīda bez pēdām dārgajā, izmeklētajā dzērienā. Apakšpulkveža roka turpināja kustību līdz cigarešu paciņai.

-   Vai neiebilsti?

-    Dieva dēļ! - Atamanovs uzšķīla šķiltavas, sniedza uguntiņu, bet Fokins noraidoši pakratīja galvu.

-   Nedaudz vēlāk…

-    Kā vēlies… - Atamanovs aizsmēķēja, pievilka glāzi, pierasti saskaloja, paskatījās uz apgaismojumu cauri gaiši dzeltenajam, eļļainajam šķidrumam un atgriezās pie pārtrauktās domas.

-   Vai tu domā, ka patiesība ir tur, bet nepatiesība - šeit? Tu cīnījies par taisnību, bet tevi pārlauza pār celi un ievilka neliešu nometnē? Nē! Agrāk mūsu grupa iedzīvojās uz kredītu rēķina, pēc tam cilvēks, kurš savās rokās turēja visus galus - rēķinus, realizācijas kanālus -, pārmetās uz citu komandu, zem Arcibašova jumta… Bet viņa jaunie aizbildņi nolēma mums «uzbraukt» un izmantoja tevi par ta- ranu. Tas ari viss! Netaisnība pret netaisnību! Konkurenti plēšas par naudu, iespaidu, iespējām… Bet nekādas taisnības te nekad nav bijis!

Atamanovs tuvināja glāzi mutei, taču tūlīt nolika to atpakaļ.

-    Tādēļ nedomā, ka tevi lauž pret celi. Es pats esmu strādājis Kantorī, taču laiki mainījušies. Citas vērtības, citas prioritātes. Tu vari būt kaut simtkārt godīgs puisis, tu nepanāksi itin neko!

Viņš sniedza glāzi.

-   Lai iet par Kantori… Lai gan nē - tas nav tā vērts! Par bijušo Kantori… Ari nē - kāda jēga dzert par neesošu…

Lūk! Par «Konsorciju»! Mūsu firma jau tagad ir valsts valstī. Vēl mazliet - un tā pati pārvērtīsies par lielu valsti… Vārdu sakot… Es esmu kaut kā aizpļāpājies. Pa krievu modei - līdz dibenam!

Atamanovs izdzēra vienā rāvienā. Fokins vēroja viņu ar stingu skatienu - acis, ādas krāsu, lūpas, krunciņas uz pieres… Nekas nemainījās. Toties sevī viņš juta pārmaiņas - uzgūlās drausmīgs nogurums, iztukšotība un apātija. Arī viss šajā vakarā izdzertais, it kā tikai tagad būtu iesūcies kuņģī, iesita galvā.

-   Par Kantori! - Tāpat kā iepriekš, nesajuzdams garšu, Fokins izdzēra dedzinošo šķidrumu.

-   Nē taču, tu visu sajauci… Mēs taču dzērām par ko citu, par esošo… Nu, lai būtu… Tik un tā tu man patīc! Un…

-   Iedod piesmēķēt! Tagad es gribu uzsmēķēt! Un man uz to ir pilnīgas morālas tiesības!

-   Protams. Piesmēķē! - Atamanovs tuvināja mazo, dzelteno uguntiņu, cigaretes gals kļuva melns, bet tūlīt iekvēlojās sarkans. Dūmi ienāca plaušās, nikotīns iesūcās asinīs, galva apreiba vēl stiprāk.

-   Un es tev teikšu vienu lietu! - Atamanovs pieliecās tuvāk un klusināja balsi. - Par tādām lietām nekad nestāsta, bet tev es izstāstīšu. Un tu novērtēsi manas uzticēšanās pakāpi…

-   Protams, novērtēšu, - Fokins pamāja ar galvu, bet tā vienkārši nokrita uz krūtīm un negribēja pacelties.

-   Lai starp mums nekas nestāvētu… Tas skar tavu sievu…

It kā asa birste pārbrauca pār alkohola pielietajām smadzenēm. Viņš pacēla galvu un ar skatienu ieurbās kustīgajās lūpās.

-   Kurakins deva pavēli. Kurakins. Un tikai pabaidīt. Bet šitie lopi… Kad Jeršinskis man izstāstīja, es gandrīz prātu zaudēju! Bandīti! Netīrie rāpuļi…

Miklās lūpas atgādināja kāpurus. Varbūt tādēļ, ka pavisam nesen bija skūpstījušas Ilonas starpeni, varbūt tādēļ, ka izverda melus. Mirušie nepavēl. Un pirms sprādziena Kurakina domas bija citur - viņš meklēja Kardanovu… Starp citu, kāda tam visam ir nozīme? Kurakins ir miris. Arī Atamanovs ir miris, kaut arī pats to vēl nezina: kustas, dzer, uzticīgi uzliek roku uz pleca, runā dedzīgi un it kā atklāti…

-   Es tev viņus atdošu, jā! Es pavēlēšu, un šos lopus atvedīs bagāžniekā, tu varēsi viņus sagriezt gabalos… Mēs kopā viņus sagriezīsim gabalos! Kopā! Jā… lai gan, es dzirdēju… Viens ir miris no insulta, bet vienu nosituši… Salauzuši sprandu! Tā viņam arī vajadzēja!

-   Tā viņiem arī vajag! - Fokins pamāja. Viņš atkal ienira reibuma viļņos un grima arvien dziļāk un dziļāk. - Es dzirdēju, ka arī trešo ir nosituši. Un tevi ir nosituši - arī dzirdēju… Varbūt muld?

Atamanovs paberzēja ausis.

-   Tu esi sareibis. Un es esmu sareibis. Cik tad mēs esam izdzēruši?

-   Daudz. Laiks uz mājām.

-   Bet vai tu novērtēji manu atklātību? Vai tu saprati, ka esmu tavs draugs?

-   Novērtēju. Sapratu. Bet vai tu visu saprati?

-Arī es sapratu, ka mēs esam draugi. Sabučosimies…

-   Lai iet.

Fokins izvairījās no miklajām, kāpuriem līdzīgajām lūpām un nomutēja paša nogalināto cilvēku uz vaiga.

* * *

Atamanova vasarnīcas granīta zālē kurējās kamīns, dzeltenās liesmu mēles atspoguļojās pulētajā karstumizturīgajā vara atstarotājā, karstais gaiss patīkami sildīja nosalušās rokas. Saimnieks sēdēja uz krēslam uzklātās lāčādas un ar garu kruķi rušināja sprēgājošās pagales.

-   Viņi būs trīs, - paziņoja uz akmens grīdas malā stāvošais Rinats. Nekurinātajā telpā bija pavēsi, un viņš nožēloja, ka ir novilcis mēteli. Taču to nenovilkt nozīmētu izrādīt necieņu saimniekam.

-    Bet mēs esam četri. Mēs ļausim viņiem padarīt galveno darbu, bet tad iejauksimies un paņemsim visu.

No Itāļa vēdīja dārgs odekolons, Atamanovs saviebās - vai nu no salkanās smaržas, vai no padotā taisnvirziena stratēģijas.

-   Vai tev ir precīza informācija, ka viņi ir trīs? - viņš neapmierināti jautāja.

-    Simtprocentīga! - Itālis pasmaidīja un tādējādi vēl vairāk saniknoja šefu.

-   Vai tiksiet galā? Mūsu draugs viens pats jums visiem trim ir aplauzis ragus…

Melnās acis ļauni iedzalkstījās.

-   Tad viņš bija vajadzīgs sveiks un vesels! Bet tagad… Ko viņš varēs izdarīt pēc šāviena no slēpņa?

-   Nu, nu… - ar nenoteiktu intonāciju Atamanovs atkārtoja. - Un kas ir pārējie divi?

-   Veci grausti - atvaļinātie. Nav pat ko runāt.

-    Nu, nu, - Atamanovs tādā pašā intonācijā atkārtoja. - Skaties, nekļūdies. Kur operācija notiks?

Tagad Itālis juta jau īstu niknumu. Šefs acīm redzami uzskatīja viņu par sulaini un pat necentās to slēpt. Viņš skaidri lika noprast, ka biezā un mīkstā lāčāda nav domāta viņam, viņam nav paredzēts kamīna nomierinošais karstums, arī briljanti ar fantastisko vērtību nav domāti viņam. Vienīgais, ko viņam atvēl, - tiesības riskēt ar savu pakaļu un raust kastaņus no uguns…

-   Ir pamats uzskatīt, ka Jevsejevs ir kaut kur Francijas Rivjērā. Makars jau meklē viņu Monako. Es līdz pēdējam brīdim būšu šeit, centīšos precīzi izzināt, kas un kā…

Apdegot pagales mainīja formu, un akurāti sakrautā piramīda sāka brukt. Saimnieks paķēra knaibles un, pievirzījies tuvāk, sāka atjaunot ugunskuru.

-   Kurš lido uz Londonu?

-   Kriševojs un Gaidans. Viņi ir saprātīgāki par citiem.

-   Kas nu tur… Rīt viņus pie manis uz instruktāžu. Vienu - desmitos, otru - vienpadsmitos.

-   Sapratu, - Rinats pamāja. Viņš saprata, kas tā būs par «instruktāžu» stundas garumā katram. Šefs sasolīs zelta kalnus un tos uzkurinās sekot viņam, Rinatam, un viens otram. Pātaga un medus rausis. Lai neaizlaistos ar ieguvumu.

-   Bet kā tie…

Viena pagale nekādi nepadevās, un Atamanovs noliecās uz priekšu, koncentrēti darbodamies vienlaikus ar knaiblēm un kruķi.

-   Kas? - Rinats nodomāja, ka šefs tūlīt izkritīs no krēsla, un ar ļaunu prieku gaidīja šo brīdi.

-    Tie buļļi, kuri to sievišķi… Tev viņus vajadzēja pārmācīt. ..

-   Nesanāca! Tatarins pats nomira, bet Mazu un Lobanu kāds nodzēsa…

-   Arī trešo?! - Atamanovs salēcās un iztaisnojās. - Kā viņš to ir uzzinājis?

Tagad šefs sēdēja stabili un nevarēja nokrist, bet pēkšņi ienira ar galvu lejā, kruķis izkrita no rokas, un viņš izstiepās uz grīdas. Rinats metās palīdzēt, bet šefs necentās piecelties, nekustējās un vispār neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Itālis pataustīja kakla artēriju. Pulsu nevarēja sajust. Iļja Atamanovs bija miris.

Izņemdams mobilo telefonu, Itālis saprata, ka liktenis

briljantus ir nodevis viņa rokās.

* * *

Vēlu vakarā Fokina dzīvoklī iezvanījās telefons. Apakšpulkvedis nupat bija iznācis no vannas un grasījās doties pie miera.

-   Jā, - viņš rupji noteica klausulē.

-   Labvakar, Sergej Jurjevič! - atskanēja valdonīga, komandēt pieradusi balss. Fokins nodomāja, ka zvana pats Arcibašovs. - Te Loktionovs.

Nu re, viņš neko daudz nebija kļūdījies. Loktionovs ir vēl iespaidīgāka figūra, jo viņam ir vara, nauda un plašas iespējas pašam par sevi, neatkarīgi no amata, kuru jebkurā brīdī var zaudēt.

-   Man ar jums jārunā. Tūlīt. Vienatnē. Vai jūs klausāties? -Jā.

-   Mana mašīna stāv netālu no jūsu mājas. Parasta melna volga ar ieslēgtiem miglas lukturiem.

Loktionovs nolika klausuli.

«Kā viņš zina, kur es dzīvoju?» uzpeldēja muļķīga doma. «Un kāpēc es viņam esmu ievajadzējies ap divpadsmitiem naktī?»

Viņš ātri apģērbās, iebāza «PMM» labajā jakas kabatā un izgāja ārā. Izsutušais ķermenis asi uztvēra apģērba krokās ieplūstošo dzestrumu. Auksti. Neērti. Arī sirdī aukstums un tukšums. Ja tās ir lamatas - lai būtu! Beigās vēl pašaudīsimies…

Tumšajā ielā pie frizētavas tiešām stāvēja melna volga ar ieslēgtiem dzelteniem lukturīšiem. Ļauni spīdēja spoguļstikla logi. īkšķis pierasti atslēdza drošinātāju. Kādreiz viņš speciāli bija trenējies šaut cauri kabatai…

Ar kreiso roku Fokins strauji atvēra labās priekšējās durvis, nepieliekdamies pietupās un, izspiedis kabatu, pārskatīja salonu. Pie stūres sēdēja Loktionovs, vairāk neviena mašīnā nebija.

-   Pieveriet durtiņas - ārā ir vēss. Esmu viens.

Apakšpulkvedis tomēr paskatījās aiz sēdekļu muguriņām - vai tur kāds neslēpjas uz grīdas.

Nē, viss ir tīrs. Viņš apsēdās blakus vadītājam.

-   Vai tiešām jūs esat pilnīgi bez apsardzes?

-    Pirmo reizi daudzu gadu laikā, - ministra vietnieks pasmīnēja. - Man gan ir pistole, bet diezin vai es pratīšu rīkoties ar to tikpat veikli kā jūs ar savējo.

No priekšējā paneļa viņš paņēma ādas etviju, izņēma smalku brūnu cigāru.

-   Uzsmēķēsiet?

-Nē.

Loktionovs ar šķiltavām aizsmēķēja. Salonā izplatījās dārgas lapu tabakas smarža.

-   Es taču ne velti toreiz teicu, ka jūs neesat epikūrie- tis. Arī uz «Septiņām zvaigznēm» jūs atbraucāt ne jau pēc tiem dzīves priekiem, ar kuriem jūs sakārdināja Atamanovs. Starp citu, vai jūs zināt, ka viņš ir miris?

-   Vai patiesi? - Fokins laiski nobrīnījās. - Tāds brašs vīrietis!

-   Jūsu jūtas skaidri bija redzamas jūsu sejā. Arī uzvedība bija pietiekami uzskatāma. Ja Atamanovs būtu bijis labāks analītiķis, tad, iespējams, viņš tagad būtu dzīvs.

-    Nu, diezin vai! - apakšpulkvedis pārliecināti sacīja. Un pēc mirkļa paskaidroja: - Slimība uz prātu neskatās!

-   Bet vai zināt, kāpēc viņš jūs uzaicināja? — nepievērsdams uzmanību pēdējās frāzes zemtekstam, Loktionovs turpināja. Viņš ļoti mērķtiecīgi vadīja sarunu, neļaudams to novirzīt no izraudzītā temata.

-   Nezinu. Pilnīgi godīgi - nezinu!

-    Es viņu palūdzu to izdarīt. Gribēju ielūkoties jūsu sejā, ieskatīties jūsu acīs, novērtēt uzvedību.

-   Nu un…

-   Nu, te ir rezultāts! - Loktionovs pārliecās pār atzveltni, paņēma no aizmugures sēdekļa plastikāta mapi, nolika to Fokinam uz ceļiem.

-   Kas tas ir? - apakšpulkvedis jautāja.

-    Dokumenti par Starptautiskā Valūtas fonda kredītu izlaupīšanu. Bankas pārskaitījumi, rēķini… Jūs taču gribējāt torpedēt «Konsorciju»? Prasmīgs speciālists bez pūlēm noteiks, ka visi gali ved uz to.

Fokins atvēra mapi, pašķirstīja papīrus. Loktionovs ieslēdza apgaismojumu, lai varētu labāk redzēt.

-   Tas nu gan! - apakšpulkvedis izsaucās. - Tie ir oriģināli!

-   Protams. Materiāli, kuriem ir baismīgs postošs spēks. Mīna zem koncerna pamatiem.

Fokins vēl kādu bridi šķirstīja papīrus, tad aizvēra mapi.

-   Jūs taču zināt, ka mani noķēra uz āķa un piespieda pārtraukt izmeklēšanu! Kā tad es lai izmantoju šos papīrus?

Loktionovs paraustīja plecus.

-   Es saprotu, ka jūs viņus neieredzat un pusceļā neapstāsieties. Jūs metisieties virsū «Konsorcijam» pat ar kailām rokām. Un tā pamatā nav finansiālas intereses, tādēļ šo jautājumu ar jums nevar risināt ar naudu. Otru tādu cilvēku es nepazīstu. Tādēļ atdevu tos jums. Ar tādu mīnu jūs varēsiet izdarīt vairāk nekā ar tukšām rokām.

-   Un konkrēti?

-   Ja šie dokumenti nokļūs jebkurā solīdā Eiropas bankā vai pie kāda no Starptautiskā Valūtas fonda aparāta, tad visus «Konsorcija» rēķinus nekavējoties bloķēs. Un pārtrauks sadarboties. Šiem kungiem nepatīk, ja viņus apzog! Tad koncernam ir beigas. Tas neizvilks pat pāris mēnešu.

-   Bet kāpēc jūs pats nevarētu nodot šos papīrus? Jums taču kontakti šajās aprindās ir plašāki!

Ministra vietnieks pasmīnēja.

-    Es varu naktī slepus atbraukt uz Kuzminkiem un, pārbaudījis telefona līniju un apkārtni, atdot dokumentus jums. Cīrihē, Lionā vai Diseldorfā ar iespaidīgu baņķieri nemanīti nevar tikties un inkognito nevar saglabāt. Bet, ja mani atklās, es neizvilkšu pat nedēļu. Ari īpašais apsardzes režīms nepalīdzēs!

* * *

No rīta Fokins piezvanīja Maksim un norunāja steidzamu tikšanos.

-   Kas noticis? - Kardanovs jautāja, sēdēdams viņa mašīnā.

-    Es nezinu, kas tev ir darāms Londonā, - bez ievada teica apakšpulkvedis. - Un es to negribu zināt. Bet tu man izglābi dzīvību, un mēs esam tikpat kā brāļi. Tev ir rēķini ar «Konsorciju», un es tev iedošu dokumentus, kuri zem tā paliks krietnu mīnu!

-   Kas par dokumentiem? - Maksis bez jebkādas intereses jautāja.

Izlidošana bija paredzēta rit, un viņš bija aizņemts ar pavisam citām domām un rūpēm.

-   Starptautiskā Valūtas fonda kredītu izlaupīšana.

Kardanovs gandrīz palēcās uz sēdekļa. Gan modelēšana

ar datoru, gan garās stundas un ilgstošie spēļu dialogi ar psihologiem atklāja, ka, neraugoties uz Džonsona pateicības jūtām pret Tompsoniem un žēlumu pret viņu dēlu, simtprocentīga panākumu garantija nav sasniedzama. Linseja emocionālā personības daļa nostājās pretrunā ar racionālo - uz svaru kausiem ir jāuzmet objektīvs arguments, kas atbalsta dvēseles jutekliskās tieksmes. Un šie papīri var kļūt tieši par tādu argumentu.

-  Ja tu atradīsi iespēju tos nodot jebkurā bankā vai SVF aparātā, tad mīna uzsprāgs.

Maksis gandrīz izrāva mapi no giganta rokām. «Atradīšu, noteikti atradīšu!» viņš priecīgi nodomāja. «Un nodošu nevis kaut kādam klerkam, bet Linsejam Džonsonam personīgi!»

Treša daļa

NELEGĀLAIS KOMANDĒJUMS

1. nodaļa

Delikātā misija

Un atkal Šeremetjeva-2. Lidosta. Šoreiz viņu pavadīja tikai Vadims bez savas tumšacainās sabiedrotās. Vadims ir tikpat lietišķs un nerunīgs, viņam ir tās pašas džinsa bikses un tā pati sportiskā jaciņa ar uzrakstu «Nike». Ar atšieptu mazo pirkstiņu viņš norādīja uz izkārtni «Bistro» galerijā.

-   Rau, tur. Es drīz pienākšu.

Pēc divdesmit minūtēm Vadims piesēdās līdzās Maksim, kurš dzēra kafiju, tāpat kā pagājušajā reizē, apkrāvās ar šķīvjiem - tur bija cepti kartupeļi, šķiņķis, salāti un sulas.

Vai viņam būtu cērmes?

-          Lidmašīnā viss ir tīrs, jums būs talons - divdesmit piektā rinda, «A» vieta pie loga. Blakus - divas brīvas vietas. «E» vietā pie pretējā loga privātais apsargs, aģentūra «Lotoss», nav tiesāts. Muitas izeja numur divi, robežsargu - numur četri.

-         Kur tad ir Ļena? - Maksis painteresējās. Viņš pēkšņi atcerējās meitenes muti ar sarkano sulas aplīti. Tagad šis skats viņam likās ļoti seksuāls.

-         Viņa šeit vairs nestrādā, - Vadims noburkšķēja, iecirzdams zobus norasojušā šķiņķa šķēlē. - Izkrita. Tagad viņai ir cita līnija.

Maksis necentās precizēt. Bet, skatīdamies uz muti piebāzušo puisi, viņš tomēr nenoturējās, nepajautājis:

-         Kāpēc tu vienmēr ēd? Gan pagājušajā reizē, gan tagad! Vai citā laikā tevi nebaro?

-   Ne jau tur tā lieta, - Vadims godprātīgi paskaidroja, nepārtraukdams gremot. - Vienkārši, kad es pavadu aģentu, tad varu ar viņu paēst pusdienas, tam tiek piešķirta nauda sadaļā «operatīvie izdevumi». Bet pārējā laikā man ir jāēd uz sava rēķina. Ir muļķīgi tērēt savējo, ja var ietaupīt, vai ne? Tad nu arī cenšos pielikti es visai dienai…

-   Bet, ja paēdīsi bez manis, bet it kā ar mani?

-   Ko jūs! - Vadims sadrūma. - Mūs pārbauda. Bufetniece taču visu redz…

-   Grūts gan tev darbs, - Maksis izteica līdzjūtību.

-   Nekas, var iztikt …

Kad lidmašīna uzņēma augstumu un stjuarte iznēsāja dzērienus, Maksis, pretēji saviem paradumiem, paņēma činzano un krekerus. Ejas otrā pusē sēdēja tas pats netiesātais civilais apsargs no aģentūras «Lotoss». Krietni noaudzis «brālītis», kas pierasto «Adidas» bikšu un zelta ķēdes vietā bija uzvilcis modernu pelēki zaļu uzvalku ar sīkām rūtiņām. Taču skūtā galva un specifiskā sejas izteiksme neļāva viņam pilnīgi pārtapt. Viņš dzēra degvīnu.

Veretņevs un Savčenko jau divas dienas ir Londonā, vakar vakarā mūsu rezidentūra norunātajā vietā atrada viņu zīmi par ierašanos bez starpgadījumiem. Pēc oficiālā uzdevuma, viņu pienākumos ietilpst kontrolēt Džonsona pārvietošanos, viņa sakarus, apkārtējo atmosfēru, izvēlēties vislabāko laiku un vietu kontakta sākumam. Paralēli tam viņiem ir jāatrod vecā slēptuve un jānosaka mistera Ārči- bolda Kērtisa atrašanās vieta. Turklāt vēstniecības rezidentūra nedrīkst pat nojaust par vismazāko novirzīšanos no oficiālās programmas. Bet angļu pretizlūkošana vispār nedrīkst uzzināt par viņu esību.

Maksis iedzēra malku no glāzes. Vienmuļā dzinēju dūkoņa pamazām piepildīja ausis, radot spiedienu uz bungādiņām, - malciņš vēsa vermuta te bija paša laikā.

Salonā gandrīz nedzirdēja sarunas, daudzus pasažierus bija pievārējis miegs. Augstums - desmit tūkstoši metru, sēdekļa muguriņa ir atmesta atpakaļ, pasīva kustība ar ātrumu astoņi simti kilometru stundā. Pirmo reizi vairāku dienu laikā nav vajadzības kaut kur steigties.

Vēl malciņš. Vēl. Glāze iztukšojās. Žēl, ka nav piepildītās plakanās blašķes… Bez tās nenāca miegs. Iekārtodamies ērtāk, viņš grozījās krēslā un, paskatījies pa labi, sastapās ar civilo ādu apvilkušā «brālīša» skatienu. Acis viņam bija aukstas un tukšas.

* * *

Septiņpadsmit nulle nulle pēc Griničas laika. Ieeja pagalmā tūlīt aiz grāmatveikala Kaunterstrītā. Drūma izskata arka, uzmūrēta no pelēka akmens. Arkas kreisajā pusē jābūt punktētai līnijai, kas novilkta ar krītu. Trīs svītriņas, tātad - viss kārtībā. Veretņevs gaida norunātajā vietā kvartāla attālumā no šejienes. Divas svītriņas - tikšanās tiek pārcelta uz rītdienu. Bet, ja signāla nav vispār, tas nozīmē, ka Vormvud-Skrabā būs vairāk iemītnieku.

Maksis iegāja zem arkas.

Līnija bija savā vietā. Trīs svītriņas! Maksis atviegloti uzelpoja un, izgājis cauri pagalmam, nokļuva uz paralēlās ielas cauri citai arkai. Pagriezās pa labi, pēc piecdesmit metriem pagriezās un gāja atpakaļ. Tīrs. Viņš klīda cauri pavārtēm minūtes četrdesmit, bet sekošanu neatklāja un devās uz tikšanās vietu.

Maksis tuvojās stūra kafejnīcai, kad viņu no aizmugures uzrunāja nepatīkama balss ar cietu akcentu:

- Jaunais cilvēk, ko jūs šeit darāt?

Maksis pagriezās.

Viņš simt gadus nebija dzirdējis Veretņevu runājam angliski. Panīkušajam Orehovozujevas pusotras istabas dzīvokļa iemītniekam bija mainījusies ne tikai balss. Viņa priekšā stāvēja plecīgs vīrietis uz acīm uzstumtu platmali galvā. Plats plecu izvērsums, rokas sabāztas moderna pusmēteļa kabatās, zem apkakles vidēja pūkaina skotu šalle.

Platas mīksta auduma bikses un labi zābaki no rudas ādas. Zobos pīpe. Tagad Maša viņu nesauktu par vecīti!

-   Nu, ko skaties? - Veretņevs plati smaidīja, iespiedis pīpes kātiņu savos stiprajos, dzeltenīgajos zobos. - Nepazini?

-   Šejienes klimats uz jums labi iedarbojas.

Maksis arī pasmaidīja un sniedza roku. Zilonis skanīgi iesita savu plaukstu Makša delnā. Viņam bija lielisks garastāvoklis.

-   Tādēļ ka šis ir jaunības klimats. Ja par naudu varētu nopirkt atjaunojošu eliksīru, es sāktu mīlēt naudu!

-   Vai viss kārtībā? - Kardanovs jautāja.

Veretņevs cieši pietuvināja savu seju Makša sejai un kā savējam sacīja krieviski:

-   Viss iet kā pa sviestu! Es atkal jūtu, ka dzīslās plūst asinis! Iesim, mūsu draugs laikam jau ir nogaidījies. Viņš taču pie visas šīs spiegu būšanas nav pieradis!

Līdz Maksim atvēdīja tikko jūtama alkohola dvaka.

-   Iziesim kontroles loku.

Viņi izšķīrās, apgāja kvartālam no pretējām pusēm, satikās aci pret aci, izšķīrās un atkal izgāja loku. Šis vienkāršais paņēmiens ļāva kontrolēt visu apkārtnes situāciju un gandrīz simtprocentīgi atklāt izsekošanu.

-   Maksi, tas viss ir nieki, - Veretņevs teica, kad viņi atkal satikās. - Spēlēt konspirāciju, kontrnovērošanu, krustiņus un nullītes - tas nav nekas cits, kā nodevas pagātnei. Manā laikā uz visu Londonu bija četrdesmit četri krievi: vēstniecība, tirdzniecības pārstāvniecība, Aeroflote, jūras flote, žurnālisti un vēl četras dāmiņas, kas aprecējušās ar angļiem… Dažas reizes gadā atbrauca tūristu grupas pa arodbiedrības vai partijas līniju: kaut kādus tur uz Rietumiem nelaida… Tas arī viss! Katrs bija uzskaitē - gan pie mums, gan arī MI-5…

Aleksejs Ivanovičs atskatījās uz garkājainu meiteni piegulošos džinsos un jauneklīgi pastūma platmali un sāniem. Patiešām, mitrais Londonas gaiss uz viņu iedarbojās labvēlīgi.

-    Bet tagad… Mēs ar Volodju te vakar pastaigājāmies un gandrīz apstulbām - mūsējo te ir kā sunim blusu! Veselu kvartālu aizņēmuši, mēs paši ar savām acīm redzējām. Tur tikai krievi dzīvo, pie tam savā starpā krieviski sarunājas… Dažos juvelierizstrādājumu veikalos pat cenrāžus dublē krievu valodā - mūsu bagātniekiem. Un cik daudz pa Dauningstrītu liekēžu klaiņā?

Veretņevs nošūpoja galvu, ievilkdams gaisu cauri izdzisušajai pīpei.

-   Es tev teikšu tā: tagad nekādā ārējā novērošana viņiem visiem netiks līdzi.

-   Var jau būt, ka tā ir, - Maksis teica. - Tikai angļi no tā īpaši necieš. Visi tie «jaunie krievi», kas šeit mētājas, tērē naudu, maksā nodokļus Anglijas valsts kasē, - viņi baro un dzirda angļu pretizlūkošanu. Bet tā savukārt iepērk jaunākās izsekošanas stacijas, radioaparatūru… vervē plašu aģentūru to pašu «jauno krievu» vidū. Tā ka - nepavisam nav nepieciešams pielikt «asti» katram tūristam.

Veretņevs neko neatbildēja. Apstājās, mēģināja aizsmēķēt savu pīpi ar jaunām «Zipp» šķiltavām, taču uguns tabakai nepieķērās. Apakšpulkvedis bez skaņas, tikai ar lūpām krieviski izlamājās un noglabāja pīpi kabatā.

-   Vecumdienās pie jauna ir grūti pierast, - Aleksejs Ivanovičs norūca, un Maksis īsti nesaprata, ko viņš ar to gribēja teikt.

-   Mums jāiet te! - Zilonis devās uz restorāniņu, kura nosaukums tulkojumā skanēja - «Skotu netiklis».

-   Nu gan! Plaši dzīvojat! - Maksis nosodoši sacīja.

-   Sīkums! Es jūs pacienāšu ar vienu ēdienu - pirkstiņus aplaizīsiet! Un turklāt ļoti lēti.

-   Un izvēlaties ne pārāk labas vietas, lai satiktos…

«Netikļa» durvīs iegāzās iereibušu, gludi skūtu puišu kompānija. Nonēsāti džinsi, īsas ādas jakas, smagi zābaki.

-   Nu un tad! Vinu ir tikai četri!

Nelielajā zālē, kas stilizēti atveidoja senu skotu mājokli, bija mājīgi: dega kamīns, metot kustīgus atspīdumus uz rupjo sienu akmens mūrējumu un biezajām griestu sijām, gan te, gan tur karājās cietas ādas, izvelbtām stikla acīm visu vēroja meža kuiļu un lāču galvas. Rupji koka galdi, smagas, tīši rupji tēstas taburetes.

Pie kamīna dūšīgs vīrietis žaketē un rūtainos svārciņos nīkulīgi spēlēja dūdas. Viņa kaklasaite bija pieskaņota svārkiem, vienas vietas līmenī karājās pusapaļa, gluži sievišķīga somiņa.

Specs raupjā, līdz pašam kaklam melnā svīterī un džinsos sēdēja pie loga ar seju pret durvīm. Viņa priekšā stāvēja līdz pusei izdzerts alus kauss. Acis piemiedzis, viņš aplūkoja gludi skūtos, kas iekārtojās pretējā stūrī, un ne uzreiz pamanīja draugus. Taču arī tad, kad ieraudzīja, īpašas emocijas neizrādīja.

-   Sveiks, Maksi! — viņš teica krieviski. - Kur jūs klaiņā- jat tik ilgi? Sēdieties ātrāk, man vēders jau čokurā sarāvies!

Nekavējoties pienāca viesmīlis - jauns puisis, ari skotu svārciņos. Starp svārkiem un pusgarajām zeķēm varēja redzēt spalvainās kājas.

Neieskatījies ēdienkartē, Veretņevs naski veica pasūtījumu. Maksis nesaprata, kāds ēdiens ir izvēlēts, bet, kad izdzirda par pudeli divpadsmitgadīga «Chivas regal», neticēja savām ausīm. Vēl vairāk bija pārsteigts viesmīlis.

-   Pudeli? - viņš atkārtoja. Cauri profesionālam bezpersoniskumam spicajā sejā izspiedās īsta brita izteiksme, kas nav radis, ka viskiju dzer tādās dozās.

Veretņevs noplātīja rokas.

-   Tas - sākumam. Ar hagisu ir nācies izdzert ari spaini!

Viesmīlis saprotoši pasmaidīja, tā liekot saprast, ka viņš joku ir novērtējis.

-   Kas ir hagiss? - Maksis jautāja, kad viesmīlis bija aizgājis.

-   Auna kuņģis, savārīts ar putru un iekšām. - Aleksejs Ivanovičs visai jestri paskaidroja. - Es taču solīju, ka pacienāšu ar kādu neparastu ēdienu!

-   Kā tu zini ēdienkarti no galvas? - Specs iejaucās.

-   Sešus gadus es te satikos ar aģentiem, - Veretņevs kautrīgi paskaidroja. - Bet Anglijā ļoti ciena stabilitāti - nieka trīsdesmit gadu laikā ēdienkarte nevar mainīties!

Un tūdaļ pat pievērsās uzdevumam.

-   Džonsons dzīvo piepilsētā, paziņu loks ir pavisam ierobežots, viesus neuzņem, vismaz - pēc nedēļu ilgiem vērojumiem… Otrdienās un ceturtdienās mēdz būt Sitijā, vairākas reizes apmeklēja Finanšu ministriju. Novērošanā iesaistījās vēstniecības puiši, viņiem var ticēt par procentiem astoņdesmit.

Maksis pasmīnēja.

-   Ne pārāk augsts bijušo kolēģu novērtējums.

Zilonis paraustīja plecus.

-   Cita formācija. Viņi ir pieraduši pie tā, ka papīrs pacieš visu. Nav blīvas kontroles, nav striktu prasību. Mēs strādājām citādāk.

-   Redz, kā? - Kardanovs vecuma ziņā varēja būt piederīgs tikai pie otrās, strādāt neprotošās paaudzes izlūkiem.

-   Protams. — Veretņevs nepamanīja sarkasmu. - Šos, tagadējos, nepiespiedīsi izveidot slēptuvi ar ieročiem…

-   Atradāt?

-   Ar lielām grūtībām. Ainava ir stipri mainījusies, domāju - viss mežs būs jāpārrok. Robiņa Huda ozols palīdzēja - tam ir gadu piecsimt, bet uz piecu gadsimtu fona izmaiņas nav manāmas…

-   Robina Huda ozols auga citā mežā, - Maksis palaboja.

-   Nepiesienies. Galvenais - ātrākām. Mašīnītes ir vācu, vēl no kara laikiem, nevienā kartotēkā nav minētas.

Kardanovs paskatījās visapkārt. Cilvēku bija kļuvis vairāk, dūdas ieskanējās jautrāk, skūtgalvji sāka dziedāt dziesmas. Pāris pusmūža gados piesēdās pie blakus galdiņa, sieviete cieši aplūkoja Veretņevu.

-   Par to vēlāk, - klusinājis balsi, viņš teica. - Vai Kēr- tisu atradāt?

Zilonis pamāja.

-   Tas bija visvienkāršākais. Kur dzīvoja, tur arī dzīvo. Redz, kur arī mūsu skaistulis!

Viesmīlis nolika uz galda lielu, apaļu paplāti, uz kuras atradās kaut kas līdzīgs aizšūtam maisiņam ar Ziemassvētku dāvanām. No blīvajiem, taukajiem sāniem spiedās tvaiks. Viesmīlis svinīgi paņēma asu, spožu nazi, ar rituāla kustību pārgrieza aso sānu malu un tūlīt pat sakarsētajās iekšās veikli ielēja sagatavoto viskija glāzīti.

-   Tikai tagad hagiss tiek uzskatīts par gatavu lietošanai, - Zilonis komentēja.

Pēc mirkļa ēdiens bija sadalīts trīs daļās un izsalkušie izlūki sāka tiesāt ar sāli un pipariem papildināto biezputras maisījumu ar sīki sagrieztām iekšām - skotu ganu vienkāršo un rupjo barību. Ēšanu pavadīja bagātīgs viskija patēriņš, kurš tiešām ļoti labi derēja pie treknā un asā ha- gisa. Pat Specs, kurš nemēdza daudz dzert, meta glāzīti pēc glāzītes.

-   Kā ir ar transportu? - Maksis jautāja, kad pirmais izsalkums bija remdināts.

-   Paņēmām nomā folksvāgenu ar kreiso stūri. Francijā firmai ir pārstāvniecības, var atstāt jebkurā vietā un piezvanīt, lai paņem. Viss iet normāli, taču gandrīz visa nauda ir iztērēta.

-   Nu ko, hm…

Maksis brīdi padomāja.

-   Pēc vakariņām brauksim pēc naudas. Cik jums vajadzētu, lai tiktu līdz vietai?

Zilonis paraustīja plecus.

-   Pusotras stundas līdz Duprai, no turienes - pāris stundās ar prāmi uz franču pusi un - pāri visai valstij uz dienvidu krastu, tas ir ap tūkstoš kilometriem.

-    Divatā, turklāt pa viņu ceļiem tas ir nieks, - Specs teica. - Divdesmit stundu ar visām pieturām.

-   Apstājieties Nicā un meklējiet mūsu draugus, - Maksis sacīja. Viņam nācās runāt arvien skaļāk un skaļāk, jo skūtgalvji jau bļāva pilnā rīklē. - Es ar darbiem tikšu galā trijās četrās dienās, maksimums - nedēļas laikā. Un atlidošu ar lidmašīnu.

Veretņevs un Specs saskatījās.

-   Bet kā tad ar tavu aizsegu?

-   Iztiksim. Tik un tā - ja kas notiks, jūs ne ar ko nevarēsiet palīdzēt. Bet, ja iekritīsiet, atbalstiet versiju par krievu spiegu sazaroto tīklu…

-    Un ja tu neparādīsies pēc nedēļas? - Veretņevs jautāja.

-    Darbojieties autonomā režīmā. Ja iznāks - atlieciet manu daļu. Un atmetiet kaut ko Mašai.

Maksis paskatījās pulkstenī.

-    Mums ir laiks. - Viņš pacēla glāzīti ar viskija atliekām. - Lai iet par veiksmi…

Viņi saskandināja glāzītes.

To nevajadzēja darīt. Pieradums saskandināt nešaubīgi atklāj ikvienu krievu. Skūtgalvji uz brīdi apklusa, zālē uzreiz iestājās saspringts klusums. Pēc tam četras rīkles ierēcās: Deutschland, Deutschland, uber ailes…

Nenovērsdamies viņi apēda atlikušo hagisu, Veretņevs pasauca viesmīli un samaksāja. Kad viņi piecēlās, izrādījās, ka agresīvais četrinieks ir aplencis viņu galdiņu.

-    Kas jūs esat? - Veretņevam jautāja pats vecākais. Viņam bija ap gadiem trīsdesmit, viņš runāja vienkāršā Londonas padibeņu žargonā. Virs kreisās auss zilēja tetovējums - kaska ar radziņiem un divi zigzagveida zibeņi - SS emblēma.

Specs atbīdīja biedru. Viņa acis plēsonīgi mirdzēja: pēdējās dienās viņš acīm redzami cieta bez sava virtuālo kauju trenažiera. Reāla saķeršanās viņam būtu ļoti vēlama.

-   Ejam, - Maksis teica un spēra soli uz izejas pusi, taču stipra roka viņu aizturēja aiz piedurknes.

-   Nesteidzies, draudziņ, - ar pārākuma smaidu uzsauca plecīgs puisis rūtainā kreklā un ādas vestē, uz kura ļauni spīdēja Dzelzs krusts.

-    Lieciet mūs mierā! - Veretņevs stingrā balsī sacīja. Viņam bija laba izruna, un barveža uzņēmība nedaudz mazinājās. Bet te muti atvēra Specs.

-   Pazūdi krūmos, fašist! - ar drausmīgu akcentu viņš izteica, un līdz ar to bija iemests sērkociņš benzīna mucā.

-    Komunistu cūkas! - norēcās vecākais, gaisā pazibēja dūre, Veretņevs izvairījās, bet Specs satvēra spalvaino delnu, parāva un pietupies pārmeta uzbraucēju sev pāri. Tas smagi nokrita un dēļu grīdas, bet Speca papēdis iedūrās viņa saules pinumā. Tetovētais noraustījās un, rokas atmetis, zaudēja samaņu.

-   Tev ir beigas! - iespiedzās nogāztā drauģeļi.

Parādījās velosipēda ķēde, īlens un bīstams bārdas nazis. Apkārtējie galdiņi momentā kļuva tukši.

Specs paķēra rupji tēsto tabureti un, celdams to no apakšas uz augšu, iesita ar tās aso stūri Dzelzs krusta īpašniekam pa starpeni. Tas nožagojās un, uz pusēm salocījies, nokrita uz ceļiem, tad ar dobju kaucienu nogāzās uz sāniem. Sadauzītās vietas rajonā parādījās slapjš, ātri uz visām pusēm izplūstošs traips. Ķēde aizlidoja stūrī un tur uz grīdas salocījās kā nekaitīga čūska.

Divas kustības un divi nekustīgi ķermeņi - tas iespaido, jo pasaulē nav nekā pārliecinošāka un uzskatāmāka par tuva biedra piemēru. Tikai sliktās filmās neliešu orda tiecas uz visus uzvarošo varoni ar pašnāvniecisku fanātismu. Reālajā dzīvē cieta pretdarbība tos, kas vēl var, visbiežāk piespiež bēgt.

Nodrebēja un noslīdēja uz leju īlens, bīstamo spīdumu zaudēja bārdas nazis, it kā būtu noklājies ar ziepju putām un rugāju atliekām mierīgas rīta skūšanās laikā. Divu skūtgalvju cīņas spars apdzisa, tagad viņi ne tikai nemēģinātu apstādināt aizejošos pretiniekus, bet arī paši vislabprātāk mestos bēgt.

Taču Specs vienmēr bija mācījis: «nevienu neatstāt aiz muguras» un tagad uzskatāmi demonstrēja šī principa īstenojumu.

Kustības turpinājumā pa plūdeni augošu trajektoriju taburete sasniedza augstāko punktu, pēc tam asi uzkrita uz skūtās galvas. Kaut kas nokrakšķēja - vai nu koks, vai kauls. īlens iedūrās grīdā, apaļais, sasvīdušo pirkstu notraipītais rokturītis sīki drebēja. Blakus gulēja tā saimnieks, kura poza rosināja domāt, ka koks ir izrādījies cietāks par kaulu.

Ceturtais skūtgalvis nometa bārdas nazi un metās uz durvīm. Bet taburete lidoja ātrāk un dobji iesita viņam pa muguru starp lāpstiņām, pēc tam bēglis ieņēma tādu pašu stāvokli, kādu bija ieņēmuši viņa biedri.

Specs noslaucīja pie biksēm nosvīdušās plaukstas un piemiedza ar aci Maksim.

-   Lūk, ko nozīmē priekšmeti, kas ir pa rokai!

-   Ejam! - Maksis atkārtoja. Šoreiz viņus neviens neaizturēja.

-   Pie mums Amerikā mēs neļaujam visādiem salašņām restorānos ārdīties! - Veretņevs palaida miglu, iedams uz izeju garām saspringtajiem angļiem. Negaidīti tie sāka aplaudēt.

-   Vivat, Amerika, vivat! - kāda sieviete skandēja. Dūdi- nieks sāka spēlēt diezgan jestru maršu.

-    Galvenā pretinieka autoritāti paaugstini? - Maksis jautāja, kad viņi bija izgājuši uz ielas.

-   Liecies mierā! - Veretņevs atmāja ar roku. - Tas bija agrāk. Tagad, šķiet, galvenie pretinieki saimnieko mūsu mājās!

Viņi ātri nogāja līdz kvartāla beigām, nogriezās ap stūri. Maksis atskatījās.

-   Nebaidies. Pēc angļu likumiem tā bija likumīga pašaizsardzība, - Aleksejs Ivanovičs sniedza izziņu.

-    Jā, mums ir tieši īstais brīdis, lai tiktos ar varas pārstāvjiem, - Maksis neapmierināti noteica. - Kur jūs atstājāt mašīnu?

-   Stāvvietā. Piecpadsmit minūtes, kājām ejot.

-   Tad ejam.

Veretņevs piesēdās pie stūres, Maksis atlaidās blakus, Specu aizsūtīja uz viesnīcu savākt mantas.

-   Kurp brauksim? - Aleksejs Ivanovičs jautāja.

-   Braitlīstrīta astoņpadsmit, - Maksis atbildēja.

—Ā-ā-ā, - Veretņevs saprotoši novilka un gribēja kaut ko jautāt, bet, pašķielējis uz Maksi, neko neteica.

Automobilis viegli iekļāvās blīvajā transporta plūsmā. Zilonis vadīja mašīnu tik pārliecināti, it kā nekad nebūtu no Londonas izbraucis. Viņš labi orientējās milzīgajā pilsētā. Drīzumā mašīna apstājās klusā, elegantā ieliņā. Spilgts lukturis apgaismoja kaltas čuguna restes un plāksnīti ar skaitli 18.

-   Esam atbraukuši, - Veretņevs paziņoja. Tagad viņš bija tikai draivers - izpildītājs, tādēļ izturējās pilnīgi mierīgi. Bet Maksis jau bija saspringts, kā vienmēr pirms atbildīgas operācijas.

-   Nobrauciet uz kvartāla beigām un gaidiet ēnā, - viņš norīkoja, bet pats devās uz vārtiņiem ar zvanu. Pēc notikumu loģikas te sarežģījumiem nevajadzēja būt. Cilvēks, kas ir saņēmis trīssimt tūkstošus mārciņu no citas

valsts, diezin vai sauks policiju, kad viņam atgādinās pagātni. Lai gan - cilvēki nereti rīkojas pretēji veselajam saprātam…

Par laimi, Ārčibolds Kērtiss ņēma vērā loģiku. Pēc trīsdesmit minūtēm Maksis atgriezās mašīnā.

-   Braucam, — neizpauzdams emocijas, viņš noteica.

-   Nu, kā? - Veretņevs neizturēja.

-   Viņi mājās gandrīz netur skaidru naudu! - Maksis pasūdzējās.

-   Un tad?

-   Nācās paņemt čeku uz uzrādītāja vārda. Piecus tūkstošus mārciņu. Un vēl astoņus simtus skaidrā - tomēr nsakasīja…

Maksis smagi nopūtās un atlaidās pret sēdekļa atzveltni.

-   Nu ko, tagad Volodja varēs izvērsties, - Zilonis apmierināti noteica un piedeva gāzi.

Specs jau gaidīja pie lētās otrās šķiras viesnīcas. Viņi drīz vien vienojās par sakariem un atvadījās. Kad biedrus aizvedošā automašīna izzuda starp citām mašīnām, Kardanovs sajuta asu vientulības uzplūdu.

* * *

Siltais ūdens zem spiediena nāca no hidromasāžas ierīces izplūdes atverēm vannas apakšā, veicināja asinsriti, nomierināja un satrauca tāpat kā austrumu masieres smalkie pirksti. Biezi noaugušie matiņi uz kājām bija noklāti ar sudrabainiem gaisa pūslīšiem.

Vannas istabas tālākajā stūri videomagnetofonā tika atrādīti pēdējo dienu laikā kasetē ierakstītie biržas un politiskie jaunumi.

Linsejs Džonsons, Starptautiskā Valūtas fonda galvenais eksperts, baudīja mieru savā savrupmājā Londonas pievārtē un bija iecerējis paņemt brīvdienas visu nākamo nedēļu. Vajadzēja nobeigt ekspertīzi par Krieviju, un šis ne īpaši patīkamais pienākums bojāja garastāvokli. Uz plauktiņa sāka mirgot mobilā telefona izsaukums. Džonsons atslēdza ūdeni un paņēma klausuli.

-Atvainojiet, ser, - runāja Larrijs, viņa personīgais sekretārs. - Jums zvanīja misters Tompsons. Toma Tompsona dēls, Toms bija mistera Bena Koldvela draugs. Es viņam ieteicu piezvanīt vēlāk.

Dažus mirkļus Linsejs nekustīgi sēdēja ar klausuli rokā.

- Labi, - viņš beidzot sacīja. - Savieno mani ar viņu.

Nolicis klausuli, Džonsons izlīda no vannas, uzmeta peldmēteli un devās uz savu kabinetu. «Bens»… Cilvēka atmina ir izvēlīga, arī galvenais eksperts Džonsons nebija izņēmums. Sākumā negribas par to domāt, pēc tam - negribas to atcerēties, beidzot tu to pilnīgi aizmirsti un dzīvo tālāk… Kad tas bija? Septiņdesmitajā? Gadu agrāk vai gadu vēlāk? Kāda gan tam nozīme…

Džonsons redzēja acu priekšā bijušā patrona un aizbildņa piedzērušo, asarām klāto seju, viņa drebošās rokas, kas žņaudzīja viskija glāzi, kamīna liesmu atspīdumu sastingušajos, paplašinātajos redzokļos, nesakarīgo murmināšanu: «Ak, svētā jaunava! Viņi mani pārdeva, LinsejL. Nelieši… Krievu lopi, aziāti… Kāpēc es ar viņiem sapinos… Viņi mani izmantoja, bet tagad ir nolēmuši nogremdēt, lai paši izglābtos… Manu puisēn, visam ir beigas! Es vairs neesmu lords Koldvels… Es neesmu nekas! Es esmu «Bens»!! Vienkārši - «Bens»!! «Bens»!!

Lords patiesi bija draudzējies ar Tompsoniem, bet tie izrādījās krievu spiegi. Un pēc tam parādījās misters Volless… Un Vollesa draugi vērsās pie viņa sakarā ar šo ekspertīzi par Krieviju. Bet tagad atklājās arī otra puse…

Tompsons piezvanīja pēc stundas ceturkšņa.

-   Es gribētu ar jums, mister Džonson, satikties. Personīgai sarunai. Man ir informācija, kura…

-   Ko jūs pārstāvat? - Džonsons viņu pārtrauca.

-   Nevienu, - skanēja atbilde. - Pats sevi.

-   Rīt, - Džonsons teica. - Vienpadsmitos manā ārpilsētas mājā. Vai jūs adresi zināt?

-Jā.

Citu atbildi Linsejs arī negaidīja.

* * *

-   Tas ir tētis, tā ir mamma, bet tas esmu es, - Makša pirksts secīgi norādīja uz cilvēkiem, kas bija fiksēti Vindzo- ras pils priekšā. - Tiesa, tagad mani ir grūti pazīt. Starp citu, te ir mana dzimšanas apliecība…

-Jā, jā, jā…

Džonsons skatījās uz fotogrāfiju, tad paņēma dzimšanas apliecību, tad atkal atgriezās pie fotogrāfijas. Viņš jutās apmulsis. Viņš tiešām pazina gan vīrieti, gan sievieti, atcerējās pat mazo puisēnu - Koldvels uzņēma visu ģimeni savā muižā, un Linsejs puisēnu vizināja uz ponija. Vīrieša vārds bija Toms, sievieti sauca Liza. Lords acīm redzami nebija pret viņu vienaldzīgs… Dzimšanas apliecība, bez šaubām, ir īsta - Maksis Tompsons. - Nolieciet dokumentu. Es jums ticu. Es atcerējos jūsu ģimeni. Bet… Bet kas ir rosinājis jūsu vizīti? Diezin vai nostalģija pēc pagātnes! Turklāt… par mani pastāstīt jums varēja tikai krievu izlūkdienestā… Es ne pie kā neesmu vainīgs, taču šis notikums man krietni pabojāja dzīvi…

Maksis pašūpoja galvu.

-   Nē. Par jums man pastāstīja tēvs pirms pusotra mēneša! Es biju pie viņa uz tikšanos. Bet izlūkošana…

Viņš smagi nopūtās.

-   Mani vecāki sēž angļu cietumā, mani piecu gadu vecumā ielika čemodānā un izveda uz Savienību, es uzaugu bērnunamā. Es arī ne pie kā nebiju vainīgs. Bet izcietu daudz vairāk par jums. Tā ka - ar izlūkošanu man pietiek līdz kaklam… Es nodarbojos ar biznesu. Neieslīgšu sīkumos - man ir ļoti svarīgi, lai Krievija saņemtu kredītu.

-   Vai tiešām jūs domājat, ka tik globālā jautājumā kāda loma var būt atsevišķas personas interesei? - Džonsons gurdeni nobrīnījās, piegāja pie loga un paraudzījās uz vēl nesazaļojušo klajumu aiz stikla.

-    Kad svaru kausi šūpojas, tad - kāpēc gan ne? Vēl jo vairāk, ja šī «atsevišķā persona» sešu gadu vecumā ir samalta nežēlīgas mašīnas zobratā! Tās pašas mašīnas, no kuras cietāt arī jūs!

Pavilcis sviru, Džonsons atvēra logu. Aukstais gaiss apņēma sakarsušo ķermeni. t j

Svaru kausi patiesi svārstījās. Taču mistera Vollesa draugs kategoriski rekomendēja dot noraidošu slēdzienu. Viņš to argumentēja ar lielās politikas interesēm un pasaules spēku galīgo izvietojumu. Un Linsejs ļāvās sevi pārliecināt. Bet tad viņa priekšā nestāvēja puisēns no čemodāna, kurš prasīja taisnīgumu un uzskatāmi norādīja, ka CIP cenšas bezkaunīgi manipulēt ar neatkarīgu ekspertu, kurš turklāt ir angļu džentlmenis!

Starp citu, šis «puisēns» ari nav tik vienkāršs, par kādu cenšas izlikties, un ari viņš mēģina ar viņu manipulēt.

-    Jūs ari šo kredītu palaidīsiet tāpat, kā palaidāt iepriekšējo, kā palaidāt simtiem miljardu savas naudas, - Džonsons saērcināti teica. Viņš jutās iedzīts stūrī. Lai ar mierīgu sirdsapziņu pieņemtu lēmumu, viņam ir jābalstās uz objektīviem faktiem un nav jābūt atkarīgam no kaut kādiem lūgumiem!

-    Jums nav ekonomika, bet caurums, pa kuru fonda nauda aizplūdīs uz Kaimanu salām, bet no turienes - jūsu narkobaronu un rūpniecisko oligarhu kabatās.

" - Tam var patraucēt, - Maksis sacīja, atvēra diplomātu un izņēma no tā plastikāta mapi ar dokumentiem.

-   Kas tas?

-   Tas ir tas pats caurums. Milzīgs, dziļš bezdibenis daudz cietušās Krievijas ekonomikā… «Konsorcijs». Caur savām bankām tas saņēma iepriekšējos kredītus un ar tiem rīkojās tieši tā, kā jūs teicāt. Šeit ir vinu rekinu numuri arzona, slepenie pārskaitījumi, pat darījumi ar Irākas režīmu…

-   Redz, kā! - Džonsona saērcinājums izgaisa kā nebijis tikpat pēkšņi, kā bija radies.

Viņš izšķirstīja papīrus vienu reizi, tad otru, atdūrās ar skatienu kādā lapaspusē un ieinteresēti pasmīnēja.

-   Vai patiesi tie ir īsti dokumenti? Kā tos izdevās iegūt? Tās taču ir atslēgas no mājas skapja, kurā ir ieslēgts skelets!

-    Dokumentu autentiskumu pārbauda ļoti vienkārši - jūsu ranga finansisti veic pāris zvanu, lai uzzinātu esošo situāciju. Un vēl daži zvani, lai «Konsorcija» konti tiktu iesaldēti uzreiz un uz visiem laikiem un dziļais caurums pārstātu eksistēt!

Iestājās pauze. Visi vārdi bija pateikti, bija pienācis laiks domāt un lemt. Maksis saprata, ka lēmums tiks pieņemts tieši tagad. Pēc pusminūtes, pēc sekundes. Viņš neviļus ar skatienu sekoja Džonsona rokām - ja viņš atdos mapi, tas būs līdzvērtīgi atteikumam. Taču eksperts nesteidzās to atdot; viņš vēlreiz pārskatīja lapas, tad uzmeta skatienu pulkstenim.

-    Kā jūs varat pierādīt, ka neesat privātpersona, kas aizstāv tikai savas intereses? - eksperts negaidīti jautāja.

Nu ko, saprātīga piesardzība. Tikai tādu parasti izmanto ne jau finansisti. Un veidus, kā pilnvaras apstiprina, arī neizstrādā finansisti.

-   Jums, liekas, ir pavadoņu antena? Nosauciet jebkuru frāzi, un rīt diktors to pateiks ziņu izlaidumā Krievijas televīzijas pirmajā kanālā.

-   «Maskava nespēlē pēc noteikumiem», - Džonsons šķībi pavīpsnāja.

-   Nu ko, - Maksis paraustīja plecus. - Normāli.

-   Nekā normāla te nav, - finansists nopūtās un aizvēra logu. Pa pagalmu gāja apsargs rūtainā flaneļa kreklā un vestē ar daudzām kabatām. Pavadā viņš turēja staforda sugas suni, kas jestri rāvās uz priekšu.

-    Tātad rīt astoņpadsmitos nulle nulle pēc Maskavas laika, - Maksis rezumēja. - Izlaidums ilgst piecpadsmit minūtes.

-    Labi. - Džonsons nometa caurspīdīgo mapi uz galda un godbijīgi pielieca galvu. Roku atvadām viņš nesniedza.

* * *

Zālē ir tikai divi apmeklētāji - arābi vai afgāņi, abi sastinguši blakus Maksim un gandrīz nekustas. Viņu priekšā stends ar japāņu televizoriem.

Uz ekrāna pa kreisi - ciparnīca ar raustīgu minūšu rādītāju. Uz ekrāna pa labi - divas blondīnes izlaidīgi nomet apģērbu bravūrīgas mūzikas pavadībā. Vidū stīvs angļu diktors lasa vietējās ziņas. Arābi skatās uz blondīnēm. Maksis skatās uz ciparnīcu.

Šis nelielais veikals, kas ieslēpies mazajās šķērsieliņās Londonas tirdzniecības daļā, izrādījās vienīgā vieta, kur, atskaitot Krievijas vēstniecību, bija sakaru pavadoņu antena, kas uztver televīzijas raidījumus no Krievijas.

Adresi bija pateicis Kalsnais. Vakar «Bingo-Bongo» cilvēks ar trim zodiem, kā parasti, izdzēra duci alus pie asiņainā bifšteka, noklausījās stāstījumu par tikšanos ar Džonsonu, uzmanīgi uzklausīja norunāto frāzi un pamāja.

-   Šodien pat nodosim pieteikumu. Agrāk ar tādām lietām nebija nekādu problēmu. Domāju - to nebūs arī tagad. Bet šis tips, izrādās, ir slīpēts zellis…

-   Laiks ir, un es gribu apciemot tēvu, - Maksis vaļsirdīgi sacīja. - Arī ar māti gribētos satikties…

Kalsnais aizrijās ar alu.

-   Ir nedomā! - viņš izklepojies stingri teica, slaucīdams asarojošās acis. - Visa operācija saies grīstē! Kāpēc raustīt lauvu aiz ūsām?!

Maksis nesaprata, kur slēpjas risks, taču nestrīdējās.

-   Mums seko, - viņš paziņoja, tā rezidentam galīgi sabojājot apetīti. - Zilonis ir ievērojis aizdomīgu mašīnu, arī es trīs reizes pamanīju kādu puisi - pie viesnīcas, mašīnu stāvvietā, kafejnīcā…

-    Kad nāci šurp - labi pārbaudījies? - resnītis norūpējies jautāja.

-   Tīri. Simt procentu! - Maksis nomierināja.

-   Varbūt tikai izlikās? Bailēm lielas acis… Jebkurā gadījumā - ja tas apstiprinās - tūlīt uz lidmašīnu! Bet viņus vari aizsūtīt jau šodien…

Minūšu rādītājs beidzot sasniedza ciparu divpadsmit, atskanēja pazīstamā melodija, uz ekrāna parādījās Aļonas Kopirovas pazīstamā seja. Tagad gan mūzika, gan seja Maksim šķita patiesi tuva.

-   Vakar ķirurģiskajā klīnikā nomira divdesmit septiņus gadus vecais Ričards Smits, kuru pirms trim dienām ievainoja restorānā «Skotu netiklis», - paziņoja Londonas diktors, un Makša uzmanība pievērsās viņam. - Smits divas reizes bija tiesāts par vardarbīgiem uzbrukumiem, taču šoreiz viņam neveicās - viņš uzrāvās uz amerikāņu «zaļajām beretēm» un tika nosists ar tabureti…

Uz ekrāna parādījās Speca nogāztā puiša fotogrāfija.

-    Sarunās par Vācijas atomelektrostacijās radušos radioaktīvo atkritumu apglabāšanu piedalās Krievijas Atom- rūpniecības ministrijas un «Siemens» pārstāvji, - pa to laiku stāstīja Kopirova, ar acīm ieurbusies kamerā. - Novērotāju aizdomas izraisa zemā cena, kuru par saviem pakalpojumiem pieprasa Krievijas puse, - tikai tūkstoš dolāru par kilogramu…

-   Skaties, kāpēc viņai violeti krūšu gali? - čukstus jautāja viens arābs otram. Blondīnes kaimiņu ekrānā jau bija paspējušas atbrīvoties no ciešajiem krūšturiem un, koncentrēti gorot gurnus, centās novilkt šaurās biksītes.

-   Nezinu. Varbūt speciāli piekrāso, - norijis siekalas, atbildēja otrs apmeklētājs. Tad abi apklusa. Dzimtenē par tādu bezkaunību viņus pērtu ar kokiem līdz nāvei. Bet te var skatīties un priecāties pilnīgi nesodīti. Kāda jēga velti pļāpāt?

-    …Kaut arī aizgājējs nebija priekšzīmīga pilsoņa piemērs, gribētos aizokeāna kungiem atgādināt, ka ciemos ir pieņemts uzvesties atturīgāk, līdzīgos gadījumos pēc palīdzības vērsties policijā. Jāpiebilst, ka policija ir sākusi brašo amerikāņu meklēšanu…

-    …Ārzemju vēstis. Vašingtona. Šeit turpinās Starptautiskā Valūtas fonda dibinātāju padomes sēde. Pagaidām nav skaidrs, kā tā ietekmēs astoņu miljardu dolāru lielā Krievijai paredzētā kredīta likteni, par kuru sarunas atsāksies pēc nedēļas…

Maksis uzmanīgi klausījās, bet koda frāze joprojām netika izteikta. Kopirova pārgāja pie kultūras jaunumiem. Maksis paskatījās pulkstenī - divdesmit piecas minūtes pāri pieciem. Ko viņi tur domā? Nervi saspringa kā stīgas, zem lāpstiņām kļuva jūtams vēsums.

Blakus atskanēja smaga elsošana. Blakus ekrānā kameras sekoja pirkstam ar sarkanu, lakotu nagu, kas ceļoja pa sievietes ķermeņa intīmiem līkločiem, aiz sevis atstājot spīdīgas, miklas pēdas. Arābi bija cieši pielipuši ekrānam, aktīvi darbodamies paši savās kabatās. Arī veikaliņa saimnieks, spriežot pēc visa, ienācējs no Austrumiem, aiz letes atzinīgi atieza savus baltos zobus.

-   …Pēc nelielas reklāmas pauzes Nikolajs Kostenko jūs iepazīstinās ar sporta jaunumiem. - Aļona Kopirova atvadoties pasmaidīja un nozuda.

Uzvilktās stīgas sāka sīki vibrēt, dvēseli piepildīja trauksmaina melodija. Kas ir noticis?! Vai Kalsnais nebūtu paguvis laikus brīdināt? Varbūt nepakļāvās neatkarīga kļuvusī televīzija? Vai no «špikeru» kaudzītes diktores priekšā būtu noklīdusi kāda lapa?…

Velns viņus visus rāvis! Ja Džonsons nesaņems apstiprinājumu, vakar veiksmīgi iesāktais kontakts, var uzskatīt, ir kaķim zem astes. Otra kontakta vairs nebūs - Džonso- nam droši vien radīsies aizdomas, ka Maksis strādā MI-5 vai CIP labā. Viss draudēja saiet grīstē!

Arābi līdzās Maksim šūpojās saldkaislā transā. Blondīnes iekarsa - basa ģitāras rēkoņas pavadībā viņas notriepa vienu otru ar kaut kādu caurspīdīgu, želejai līdzīgu masu un tūlīt pat to nolaizīja ar garām, spicām un pat pēc izskata karstām mēlēm.

-    Baigi labās, ne? - saimnieks jautāja, pagriezis pret Maksi savu melnīgsnējo seju. Viņš bija pārliecināts, ka ari Maksis ir atnācis paskatīties uz šīm trešās šķiras padauzām.

-   Baigi, - Kardanovs norūca, tik tikko neiegāzis viņam pa biezi noaugušo virsdeguni. Maksis stāvēja kā paralizēts un nezināja, ko lai iesāk. Visatbildīgākā operācija tiek izgāzta, un ne jau viņa vainas dēļ!

-    …Seškārtējā olimpiskā čempione slēpošanā Ļubova Ņefedova, neraugoties uz trīs gadu ilgu diskvalifikāciju par dopinga lietošanu, ir atsākusi treniņus nacionālās izlases sastāvā. Starptautiskās sporta federācijas Medicīnas komiteja uzskata, ka Maskava nespēlē pēc noteikumiem un

Ņefedovas nesankcionētie treniņi ir smags trieciens visam sportam…

Uzvilktās stigas atslāba. Maksis atviegloti uzelpoja un devās uz veikaliņa izeju. Nedaudz nostāk viņš ieraudzīja vēl vienu apmeklētāju - jaunu puisi ar nodzertu seju, tipisku darbarūķi - dokeri ādas jaciņā. Ari viņš ar skatienu bija piezīdies ekrānam, kur ņēmās blondīnes. Bet uz ekrāna tobrīd parādījās kā ogle melns, labi noaudzis nēģeris - blondīnes metās tam klāt un sāka vilkt nost apakšbikses. Arābi ievaidējās. Viņiem pats interesantākais tikai sākās…

Pa ielu uz augšu līdz autobusa pieturai, tad kontrolpārbaude - var nostāties starp gaidošajiem pasažieriem un atskatīties. No veikala pēc Makša neviens neiznāca. Iespējams, ka arābi un darbarūķis patiesi bija tikai nejauši apmeklētāji. Iespējams.

Maksis sagaidīja pienākam divstāvu autobusu, un, kad visi pasažieri iekāpa salonā, viņš nokāpa no pakāpiena un pieturā palika viens. Autobuss aizbrauca. Tas bija vēl viens vienkāršs piesardzības paņēmiens. Taču ne īpaši efektīvs. Ja ir radiosakari, ārējās novērošanas dalībniekiem vai Džonsona personīgajiem aģentiem nemaz nav obligāti jāiet pa objekta pēdām, viņi var atrasties dažādās vietās - kāds veikalā, kāds pūlī tajā pašā pieturā - un «nodot» viņu no vienām rokām otrās. Maksis pagājās pa ielu uz augšu, iegāja pabā, pasūtīja glāzīti brendija un iekārtojās pie galdiņa pie loga aiz aizkara.

Kādu laiku viņš skatījās pa logu un, kad jau grasījās iet projām, pēkšņi ieraudzīja to pašu darbarūķi - dokeri no veikala. Apaļš, bāls purns, saplacināts deguns, atkarenas ausis. Redzams, bērnībā ir dabūjis maz vitamīnu. Viņš gāja uz augšu pa pretējo ielas pusi, koncentrēti raudzīdamies kaut kur tālumā. Atskatījās.

Maksis paslēpās aiz aizkara. Nejaušība? Vai ari…

Viņš brīdi pagaidīja pie letes, tad izgāja ārā. Dokeris nebija redzams. Maksis iekāpa taksometrā, aizbrauca līdz kaut kādam lielveikalam ar milzīgu gumijas ziloni uz jumta, pārsēdās citā mašīnā, izkāpa Livinstonstritā, nogāja divus kvartālus.

Nē, liekas, ka viss ir tīrs. Maksis apstājās pie pirmā tak- sofona. Uzgrieza Džonsona numuru.

-   Vienu mirklīti, - sekretārs teica. - Tūlīt misters Džonsons pacels klausuli.

Pēc īsa signāla atskanēja Starptautiskā Valūtas fonda galvenā eksperta balss:

-   Sveicināti, mister Tompson! Es skatījos televizoru. Viss kārtībā.

Iestājās klusums, un Maksis nosprieda, ka saruna beigusies.

-   Nebiju domājis, ka parasts biznesmenis ir spējīgs noorganizēt tik solīdu raidījumu! - Džonsona balsī bija skaidri saklausāms sarkasms.

Tomēr viņi atvadījās pietiekami draudzīgi.

Nolicis klausuli, Maksis paņēma taksometru un aizbrauca līdz kinoteātrim «Odeons», bet no turienes gāja kājām uz pasta dienesta centrālo biroju. Aiz lodziņa, pie kura bija uzraksts «Poste restante» (pēc pieprasījuma), sēdēja vāja, izdilusi jaunava ar plānām, izraustītām uzacīm.

-   Vai uz Džošua Perri vārda kaut kas ir? - Maksis jautāja.

Jaunava uzspieda pirkstu datora taustiņam, pašķielēja uz monitora ekrānu un sacīja:

-   Vienu mirklīti!

Drīz Maksis turēja rokās telegrammu no Nicas: «Laiks ir labs. Pjērs vēl nav atgriezies. Telegrafe uz Šuaijē laukumu 17. Alekss.»

Pār pilsētu jau sen bija nolaidies vakars, Londona mirdzēja spilgtās neona ugunīs. Maksis paskatījās pulkstenī. Piecas minūtes pāri deviņiem. Iesēdies mašīnā, viņš pabraukāja pa pilsētu un devās uz lidostu. Atstājis iznomāto «Ostinu» stāvvietā, atdeva atslēgas dežurantam, nopirka biļeti pirmajā klasē, no taksofona piezvanīja uz rezidentūras dežūrtelefonu.

-   Jūs uzklausa. Runājiet, - teica bezpersoniska balss otrā telefona vada galā.

-   Te Maksis. Informācija Kalsnajam: mūs vajā nepazīstami, lūdzu palīdzību.

-   Bet tagad ir nakts, neviena nav. - Tagad balss bija satraukta un nobijusies. Vēstniecības puiši ļoti baidās no tādiem sarežģījumiem. - Un bez tam… Kā mēs varam palīdzēt?

-   Lūdzu palīdzību! - Maksis uzsvēra katru vārdu. - Citādi mums nāksies slēpties un darboties uz savu galvu!

-   Piezvaniet no rīta… - apjucis novilka nezināmais sarunas biedrs. - Bet varbūt labāk patiešām tā…

Maksis nolika klausuli.

Pēc dažām stundām viņš iekāpa lidmašīnā «A-310», kuras galapunkts bija Nica. Un tūlīt pēc pacelšanās aizmiga ciešā miegā. Šoreiz pārāk liela nervu slodze bija uzgāzusies viņa pleciem.

* * *

Pirmais zvans nevienu īpaši nesatrauca. Trīssimt tūkstošu dolāru pārskaitījums no Maskavas uz Cīrihi pa iebrauktu celiņu caur «Olbi banku» Kaimanu salās neizgāja parastajās četrās dienās. Termiņš beidzās piektdienā, bet pirms brīvdienām gadās visādi - steiga, misēkļi, klerku nevērība…

Taču pasaulē, kur apgrozās liela nauda, valda arī liela atbildība, tādēļ Kļims Griņkovs, kas vadīja «Konsorcija» starptautiskās finanšu operācijas, bija nedaudz satraukts un pat brīvajās dienās vairākas reizes zvanīja dežurējošam grāmatvedim - vai nav kādi jaunumi.

Jaunumi parādījās svētdienas vakarā - pusotra miljona dolāru «uzkārās» Kiprā, bet Vācijas Banka atteicās izpildīt darbības ar «Konsorcija» maksāšanas uzdevumiem.

Sadzēries eleniumu un nitroglicerīnu, Griņkovs nolēma vadībai tomēr neko neziņot, cerēdams, ka pirmdien situācija noskaidrosies un pārpratumi tiks novērsti. Būtu labi, ja varētu pakonsultēties ar pieredzējušiem cilvēkiem, taču Iļja Sergejevičs Atamanovs, kurš bija vadījis starptautiskās operācijas piecus gadus pēc kārtas, negaidīti nomira no insulta un jau bija apglabāts prestižā galvaspilsētas kapsētā.

Pirmdienas rītā piezvanīja paša Goremikina personīgais referents un ledainā balsī paziņoja, ka pulksten divpadsmitos Pjotrs Georgijevičs sapulcina vadību, lai apspriestu lielāko Eiropas banku rīcību - «Konsorcija» kārtējo rēķinu bloķēšanu. Pēc pusstundas Griņkovu piemeklēja plašs infarkts, un apspriedes pie Goremikina vietā viņš nokļuva kardioloģijas centra reanimācijas palātā.

Bet apspriede pulksten divpadsmitos tik un tā notika.

* * *

Neraugoties uz lepno iesauku un autoritāti, Direktors nebija pats sev saimnieks. Kriminālajā biznesā ikviens no kāda ir atkarīgs. Arī virs viņa stāvēja ietekmīgi cilvēki, kuri deva padomus, pieprasīja atskaiti, piesedza, ja radās tāda vajadzība. Bez viņiem Direktors nebūtu varenās un neuzvaramās Sistēmas skrūve, bet gan parasts sīkmanis - kādas nelielas ielas bandas barvedis, gulētu uz cietuma augšējām nārām, tuvāk podam, bet varbūt sen būtu nodzēries vai sadūries narkotikas.

Direktors to labi saprata.

Kādā pavasara dienā, pareizāk sakot, vakarā, kad Maskavas debesīs peldēja gari, izgrieztai veļai līdzīgi mākoņi, bet pašas debesis atgādināja zili oranžu jūrnieku kreklu, Direktoram piezvanīja Smoļskis un ierosināja tikties pretī «Dienvidrietumu» universālveikalam.

Direktors iesēdās savā zilajā pasātā un ieradās noteiktajā vietā tieši pēc piecpadsmit minūtēm. Tūdaļ pat blakus mašīnai parādījās smagnējs vīrs ar kailu galvu, kurai drīzumā draudēja pilnīgs matu zudums, un apaļiem vaigiem, paskatījas uz vienu, tad uz otru pusi, pieliecas pie atvērtā loga.

-   Kas tur pie jums notiek? Skaidrošanās, dzēšana… Kur ir kārtība?

Smoļskis bija starpposms starp Direktoru un Sistēmas augšējiem ešeloniem un parasti izteica viņu domas.

Nekārtība uzticētajā organizācijā - nopietns pārmetums, un no salona otras puses varēja parādīties stobrs ar klusinātāju - organizatoriskajiem slēdzieniem.

-   Nekas pie mums nenotiek, viss tiek kontrolēts, - Direktors steidzīgi atbildēja un automātiski uzmeta skatu durtiņām - vai tās ir aizslēgtas. It kā tam būtu kāda nozīme… - Lobans dzērumā iekūlās kautiņā, viņam tad arī tika. Bet ar Mazu… Viņš tam murķelim, sīkaļam nobrāztajam, trīs stabus neatdeva, bet tas negaidīja… Pēc likumiem - it kā viss ir pareizi. Kaut arī tas pats ir bez robežām: savācis visādus švaļus un apkopj pie metro kiosk- niekus, bet čaukstošos nenodod. Lūk, ar viņu ir problēma. Mazie puisēni sāk lipt pie viņa. Viņš jau arī man sāk skrūvi ar visām piedevām piemērīt!

-   Tas, kurš nostrādā pa tīro? Kurš var - bez jebkādām pēdām?

-   Jā, - ar pārestības sajūtu Direktors pamāja. - Mazs viņu atrada, es viņu pacēlu, bet viņš, gnīda, bez jebkādas pateicības…

Smoļskis labsirdīgi pasmaidīja.

-   Nu, kāpēc tā? Mazam taču viņš pateicās? Varbūt arī tev pateiksies!

Direktors sarāvās.

-   Es viņu drīzāk nolaidīšu kanalizācijā!

Taču īpašas pārliecības viņa balsī nebija. Drīzāk otrādi - drauds slēpa nemieru, bet varbūt - bailes.

-   Kārtībai jābūt! - Smoļskis pacēla pirkstu. - Tādēļ arī tu esi nolikts! Ja viņš ir vērtīgs speciālists - esi elastīgs - atdod viņam tos kioskus!

-   Un pēc tam - mašīnu, sievišķi, kabinetu…

-   Pietiks puņķoties! - Smoļskis pārtrauca un atkal paskatījās visapkārt. - Tagad viņš mums ir vajadzīgs. Ir nopietns darbs. Ļoti nopietns. Ja tiks galā - mēs viņu pieņemsim pie sevis. Netiks galā - viņam beigas. Bet tev - gan tā, gan citādi, viss viens - mierīgāk. Kur viņš ir tagad?

-   Velns viņu zina… Iespējams, ka «Mirandā» ar saviem kropļiem grozās.

-   Braucam, iepazīstināsi.

Smoļskis apgāja mašīnai un apsēdās priekšējā sēdeklī. Direktors saprata, ka saruna par kārtību bija tikai iemesls. Viņš ieslēdza dzinēju un lēni uzņēma ātrumu. Aiz viņiem sāka kustēties Smoļska sešsimtais «mersis» un reindžro- vers ar apsardzi.

Agrāk Direktors jutās «Mirandā» kā savās mājās - pametuši savu neizdzerto alu pa galvu pa kaklu metās ārā visādi sīkmaņi, lielākas sīkaļas godbijīgi klausījās un tēloja gatavību pakalpot, bet bārmenis skrēja no savas letes ar lišķīgu smaidu saspringtajā sejā…

Tagad uz trepēm stāvēja divi badaini lupatlaši ar vilku purniem, viņi bezkaunīgi noskatīja saimnieku no galvas līdz kājām, it kā lemjot - vai ir vērts viņu ielaist pieklājīgā ūķī. Taču, sev par laimi, rīkles neatvēra - citādi, lai galīgi nezaudētu savu vērtību Smoļska acīs, nāktos nogāzt abus.

Iekšā, kā vienmēr, piesmēķēts, jūtami smaržo anaša, pie letes kvēlo daži pazīstami purni. Ieraugot Direktoru, tie pārsteigumā izstiepās, kāds izteica ar piedzēruša cilvēka atraisītību.

-ĀL. Sveiki…

Un viss. Pat bārmenis neizlīda no letes otras puses.

Saviks sēdēja zāles vidū pie saimnieka galdiņa ar divām centra prostitūtām, kuras vēl pavisam nesen viņam bija par dārgu. Skaistās brunetes dzēra martīni, bet viņš tās taustīja pie gurniem un strēba vai nu rumu, vai kaut kādu uzlējumu. Turpat stāvēja trīs salašņas. Ieraudzījuši ienācēju, viņi kļuva uzmanīgi un draudīgi izvirzīja žokļus.

-   Nāc tuvāk, Vitja! - Saviks teica un iestrēba savu suslu. - Krēslu manam draugam!

Direktoram kļuva nelabi.

-   Tevi mašīnā gaida viens cilvēks, - viņš strupi teica.

-   Kas? - Saviks jautāja.

-   Smoļskis. Vai esi dzirdējis?

-   Esmu.

Saviks bez steigas piepildīja no pudeles savu glāzīti. Nesteigdamies to izsūca līdz dibenam. Viņš speciāli krita uz nerviem. Uz viņiem bija vērstas desmitiem acu, visi redz, ka Direktors ir atnācis pie Savika kaut ko lūgt un tagad gaida kā sulainis, kamēr tam labpatiks piecelties.

Direktors vārījās. Viņš bija gatavs Saviku uz vietas nosist, saraustīt gabalos, izšķīdināt sērskābē - bet neskaidri nojauta, ka Saviks, ja radīsies vajadzība, pratīs viņu nogalināt pirmais.

-   Ejam, - Saviks beidzot teica un piecēlās. Apsargu trijnieks gāja nopakaļus. Pēdējais neslēpdamies pavilka zem saburzītā lietusmēteļa «AKM» ar nozāģētu laidi.

Smoļskis stāvēja pie sava «merša». Viņš paspieda roku Savikam un ar plaukstiņu pamāja Direktoram tā, it kā to atlaistu uz visām četrām debess pusēm. Tas truli stāvēja, nesaprazdams, kas jādara, lai galīgi nezaudētu savu prestižu.

Smoļskis un Saviks iesēdās mašīnā. Vadītājs - elegants jauns cilvēks ar plēsīgām acīm - aizvēra aiz viņiem durvis, nostājās pretī trim salašņām un sakrustoja rokas uz krūtīm. Direktors pagāja sāņus un aizsmēķēja. Neko neizdomājis, viņš nospļāvās, apsēdās pie sava pasāta stūres un strauji uzņēma ātrumu.

<* * *

-   Kā tu to dari? - Smoļskis vaicāja. - Hipnoze, iedvesmošana, nolādējums - tas viss ir bleķis! Kā? Inde? Mikrobi? Apstarojums?

Saviks ērti izgāzās uz atsperīgā sēdekļa.

-   Kāda starpība? Es garantēju simtprocentīgu rezultātu. Nelaimes gadījums. Neviens neko nevarēs uzrakt.

Viņš izturējās ļoti pārliecināti, Smoļskis to juta, bet domāja, ka šī pārliecība balstās uz trim salašņām, kas mašīnu bija ietvēruši puslokā. Patiesībā Saviks bija sapratis, ka ikviens cilvēks ir mirstīgs. Un viņš, Saviks, jebkuru var nosūtīt uz viņpasauli. Jebkuru.

-   Labi. Te ir fotogrāfijas. Vai tu viņu pazīsti?

Oligarhu Loktionovu katru dienu rādīja televīzijas ziņās, fotogrāfijas publicēja avīzēs.

Taču neizteiksmīgajā sejā nekas neatspoguļojās.

-   Neesam tikušies.

Kāds idiots! Bet tā ir pat labāk…

-   Viņš visu diennakti tiek apsargāts. Tuvāk par desmit metriem nepieiesi. Ceturtdienās peldas baseinā. Veselības komplekss «Septiņas zvaigznes», vienmēr - ceturtajā zālē. Arī tur ir apsardze, visus pārmeklē. Bet tā ir vienīgā vieta, kur viņš pastāvīgi mēdz būt.

-Cik?

-   Piecdesmit tūkstoši «zaļo».

-   Un vēl noteikums, - Saviks teica.

-   Kāds vēl noteikums?

-   Jūs novācat Direktoru, un es stājos viņa vietā.

Smoļskis pamāja.

-   Tu pats arī viņu novāksi.

2. nodaļa

Briljantu medības

Viduslaiku konstrukciju saglabājusī mājiņa Šuaijē laukumā septiņpadsmit. Nesen saimniece te bija izīrējusi augšējo stāvu ar telefonu diviem angļiem. Abiem - virs piecdesmit, abi plecīgi, labi noauguši, franciski ne vārdiņa.

Līdzīgi atvaļinātiem virsniekiem. Jau pirmajā dienā pie viņiem atbrauca puisis no datoru firmas, atveda dažas kastes ar ziliem strīpainiem burtiem - NTT.

Angļi no mājas izgāja reti un vienmēr pa vienam.

Reizēm saimniecei radās šaubas - varbūt tas ir ķertu pēdiņu pāris? Lai gan īstenībā tas viņai bija gluži vienalga. Zilā krasta sezona vēl nebija sākusies, un viņa bija apmierināta, ka ir dabūjusi kaut tādus iemītniekus. Vēl jo vairāk - uztraukties viņu dēļ nevajadzēja, viņi netrokšņoja, mieru netraucēja.

Istabā jau otro diennakti nepārtraukti dūca dators. Strādāja uz maiņām: četras stundas Specs, četras - Veretņevs.

Uz ekrāna nomainās sejas. Nepārtrauktā straumē. Vīrieši, sievietes, bērni, gaiši brūni, blondīni, bruneti, sirmi, plikgalvaini, violeti, izburbējuši, jauni, resni, vāji, jautri, drūmi, patīkami, skaisti, baismīgi, nēģeri, slāvi, amerikāņi, latīņamerikāņi. Tā ir Imigrācijas lietu pārvaldes elektroniskā kartotēka. Specs to «uzlauza» divu stundu laikā. Tā bija pati vieglākā operācijas daļa. Prelūdija.

Specs savas maiņas laikā paguva caurskatīt tūkstoš kartīšu, Veretņevs - tikai septiņus simtus. Saspringtā uzmanība un krāsainā monitora spilgtās krāsas četrās stundās acis pārvērš sastingušās stiklenēs. Pa dienu brīvajā laikā brīvais iet uz krastmalu, lai atpūstos, iedzertu baltvīnu kafejnīcā, kas izvietota gleznainā terasē, un pie viena izzinātu kaut ko par jahtu, kuras vārds ir «Aleksandra».

Maksim Kardanovam bija simtprocentīga taisnība, kad viņš kādreiz apgalvoja, ka sievietes vārds - Aleksandra - nav francūžiem tipisks. Taču tas viņiem neko nepalīdzēja. Visas jahtas tiek reģistrētas pēc numuriem, nevis pēc īpašvārdiem. Numurs ir svarīgāks par visu. Tam ir jābūt. Bet numuru viņi uzzinās tikai tad, kad atpazīs Jevsejevu, Kudlovu vai Zlotinu elektroniskajā kartotēkā. Izveidojas noslēgts loks.

Viss būtu daudz sliktāk, ja Specs nebūtu pratis atrast sistēmas programmu pastarpinātai meklēšanai. Viņš uzdeva aptuvenu ierašanās datumu valstī (1991. gads) un dzīvesvietas reģionu - piekrastes pilsētiņas starp Monako un Marseļu. Tas samazināja pārlūkojamo cilvēku skaitu līdz divpadsmit tūkstošiem.

Taču darba tik un tā bija pietiekami daudz. Gan Veretņevs, gan Specs bija vairāk raduši darboties operatīvi, kad ir nepieciešama ne tikai smadzeņu, bet arī aktīva muskuļu darbība. Nepārtrauktā imigrantu «skate» datora ekrānā nomāca psihi.

Var būt tā, ka Jevsejevs iebrauca Francijā nevis deviņdesmit pirmajā, bet daudz vēlāk? Viņš taču varēja «paciemoties» arī Vācijā vai Dānijā, vai tajā paša Norvēģijā, un tikai pēc tam pārcelties uz šejieni. Varēja? Varēja.

Varbūt viņš, maitas gabals, dzīvo nevis piekrastē, bet Parīzē, Lionā vai Strasbūrā? Bet šeit viņš iekārtojis vasarnīcu vai muižu? Iespējams.

Bet varbūt viņam vispār nekādas jahtas nav? Viņš taču varēja ciemoties uz kāda paziņas jahtas? Velns parāvis - varēja.

Vai… Vai viņi būtu kļūdījušies jau pašā sākumā? Jevsejevs ir miris, un nekādas naudas viņam nebija, bet Kudlovs ir tikai fantoms, kas parādījies piedzērušajam draugam Ženam?…

Šādas nelāgas domas līda galvā.

Par laimi, reiz divos naktī Specs uzdunkāja Veretņevu un, berzēdams asarojošās acis, sacīja:

-   Ir. Zivtiņa noķerta.

-   Kas? - Veretņevs nesaprata.

Specs norādīja uz ekrānu. Veretņevs pazina Pjotru Zlo- tinu, VDK Devītās nodaļas kapteini, Jevsejeva personīgo miesassargu. Zem purna uzraksts: Šulcs Herrings, dzim. 5. 11. 1949. g. Drēzdenē. Dzīvo: Ventsisas ielā 33, Antibā.

-   Tātad tagad viņš ir Šulcs, - Veretņevs apmierināti no- krekšķināja. - Un vēl Herrings… Gandrīz vai Gerings, ku- ņa tāds! Un kur tad ir viņa partijas sirdsapziņa?

-  Antiba - tā ir netālu no Nicas, pavisam blakus, - Specs noteica, atkal nosēzdamies pie datora. - Ja Jevsejevs ar

Kudlovu ari ir Antibā, tad mēs viņus izskaitļosim pusstundas laikā.

Specs ievadīja papildu norādi: ANTIBA. Vietējās žandarmērijas uzskaitē bija nedaudz vairāk par diviem simtiem imigrantu.

Veretņevam miegs bija kā ar roku atņemts. Viņš pievilka otru krēslu, apsēdās un sāka skatīties uz sejām monitora pelēkajā rāmītī, kuras nomainīja vienu otru nepārtrauktā secībā.

-   Stop! - viņš iesaucās. - Rau, šis, skaties…

Tas bija Kudlovs. VDK majors Anatolijs Kudlovs, kura vārds tagad bija Helmūts Rolcs, dzimis Hamburgā. Adrese Antibā - tāda pati kā Zlotinam.

Pusstundu vēlāk Specs «notvēra» pašu Jevsejevu. Kādreiz patīkamā, apaļīgā PSKP CK Starptautiskā sektora vadītāja seja imigrantu pārvaldes datora kartītē bija saspringta, acīs - ledus, lūpas cieši sakniebtas. Ērihs Taube. Dzimis Ķelnē. Dzīvesvieta Francijā - C 88, Antiba.

-   Kas tas par C astoņi astoņi? - Veretņevs jautāja.

Specs iekodās lūpā.

-   Nezinu, Ļoša. - Viņš pacēla acis pret Veretņevu. - Galvenais, ka mēs esam atraduši. Dritvai kociņ!… Tu saproti?

-   Dod piecus, - Veretņevs teica. Viņš visu saprata.

Apakšpulkvedis uz neilgu laiku izgāja, bet, kad atgriezās, viņa plecu somā gulēja divas pudeles «Smirnoff» un sainītis ar sviestmaizēm - viss, ko varēja atrast Nicā pulksten četros no rīta.

…Desmitos no rīta pie 17. nama apstājās taksometrs, no tā izkāpa jauns patīkama izskata cilvēks.

-   Atvainojiet, - viņš angliski uzrunāja saimnieci, - šeit vajadzētu dzīvot diviem maniem draugiem. Vai viņi ir mājās?

Saimniece, kas bija nedaudz pazīstama ar Šekspīra valodu, klusēdama norādīja uz kāpnēm, kas veda uz augšējo istabu. Jaunais cilvēks uzkāpa augšā un ilgi klauvēja pa durvīm.

-   Viņi ir tur, - saimniece teica, atbildēdama uz jaunā cilvēka vaicājošo skatienu. - Paklauvējiet vēl.

Beidzot durvis atvērās un parādījās Speca varenais stāvs. Atvaļinātais majors bija samiegojies, neskuvies, ap viņu virmoja šorīt izdzertā alkohola dvinga.

-   Ā, Maksis, - viņš flegmātiski nomurmināja. - Nāc iekšā!

Apmēram pēc stundas saimniece uzzināja, ka viņas angļu iemītnieki steidzami pamet Kannas. Viņi nokāpa lejā ar visām mantām un jautāja, jaucot angļu un franču vārdus, vai viņa nebūtu ar mieru pieņemt samaksas vietā par dzīvošanu datoru, kuru viņi ir atstājuši istabā… Nepieredzēta bezkaunība! Taču, kad iemītnieki norēķinājās, bet datoru

tomēr atstāja, viņa par tiem krasi mainīja savus uzskatus.

* * *

Izrādījās, ka abreviatūra C 88 ir tikai kancelejisks saīsinājums «astoņdesmit astotā celtne» - tā municipalitātē apzīmē greznas villas Antibas zemes ragā. Parastajā dzīvē tām ir doti atbilstoši skaisti nosaukumi.

Par to Maksis, Veretņevs un Specs uzzināja vienā no desmitiem kafejnīcām ceļā starp tirgus hallēm un Vobanas piestātni. Gandrīz katrā bija dzirdama angļu valod; liekas, ka šie mazie un ērtie stūrīši ir pievilkuši britu tūristus no visas piekrastes.

Viņi apmetās lētā, ļoti mazā - tikai piecu numuru viesnīcā, kur noīrēja divus numurus par trīssimt divdesmit frankiem diennaktī. Izsaiņojuši spartisko bagāžu, uzkoda milzīgās sviestmaizes no gareniski pārgrieztiem kukulīšiem, kas i bija piesūcināti ar olīvu eļļu un piebāzti ar zaļumiem, sīpoliem, tomātiem, olām un tunča fileju, uzdzēra virsū sarkanvīnu un tad devās uz pilsētu, kur nopirka binokli ar divpa- dsmitkārtīgu palielinājumu un «Nikon» firmas fotoaparātu ar teleobjektīvu. Tad devās iepazīties ar apkārtni.

Antiba izrādījās veclaicīga pilsēta ar šaurām, ēnainām ieliņām centrālajā daļā, labi saglabājušos vecu fortu un viduslaiku pili. To ietvēra osta ar tūkstošiem jahtu, kuru masti atgādināja rudenīgu bezlapu mežu. Arvien spožākā saule sildīja rupjās, brūnganās smiltis plašajās pludmalēs, kur jau parādījās bālādaini vīrieši peldbiksītēs un sievietes divdaļīgos peldkostīmos, kuriem augšējās daļas nereti nebija.

Aiz pilsētas sākās tāda paša nosaukuma zemes rags ar dārgām viesnīcām un villām, oranžērijām, jau plaukt sākušām puķu dobēm, ziliem baseiniem, un akurāti apcirptiem smaragdzaļiem golfa spēles laukumiem. Gar visu piekrasti zaigojošos viļņos šūpojās sniegbalti kuteri un visdažādākā lieluma jahtas.

Villa ar astoņdesmit astoto numuru atradās gleznaina paugura nogāzē, kas nolaideni stiepās līdz pat jūrai. Veretņevs nedaudz samazināja mašīnas ātrumu, un Maksis pielika pie acīm binokli. Solīda trīsstāvu celtne, apmestas, gludas, baltas sienas, augsti un šauri logi, spīdīgi brūni kārniņi. Līdzās - divstāvu flīģelis. Pa slīpumu uz leju bija izvietotas kaut kādas saimniecības ēkas, ar flīzēm noklātais celiņš veda uz pludmali. Pie piestātnes stāvēja astoņdesmit pēdu gara skaistule - jahta.

-   «Aleksandra», - Maksis izlasīja melno uzrakstu uz baltajiem sāniem.

-   Atradām, - viņš atviegloti nopūtās.

Neapstādamies viņi pabrauca garām, pēc stundas tikpat

nesteidzīgi nobrauca pretējā virzienā. Tagad binoklī skatījās Specs. Maksis arī bez optikas saskatīja divus vīriešus, kuri nesteidzīgi pastaigājās gar restoto žogu, ievēroja arī divus televīzijas kameru objektīvu atstarojumus villas stūros.

-    Piesargājas, - Specs noteica. - Aiz sētas ir signalizācijas vadi, telekameras… Bet tas, manuprāt, ir Kudlovs… Nu, Ziloni, palaid mani ārā…

Lai nepievērstu uzmanību, viņi mašīnu apturēja patālu no villas, Specs paņēma «Nikonu» ar garfokusa objektīva iespaidīgo atbalstu un kā veikls zalktis izlēca ārā…

-   Līdz vakaram, - viņš izmeta un aizcirta durtiņas.

Nolikuši mašīnu stāvvietā, Maksis un Veretņevs devās

paklaiņot pa pilsētu. Ieklīda lielā tirgū, nostaigāja gar zivju pārdevējiem, kur uz ledus gabaliņiem, piesegtas ar lapām, gulēja pie mums neredzētas zivis, arī — sudrabotais plaudis, gliemeži, mīdijas, austeres, krevetes un omāri. Pārsteidza ārkārtīgā tīrība, tas, ka nav ne zvīņu, ne gļotu, nebija pat zivju smakas: oda pēc jūras svaiguma un ūdens augiem.

Tad sākās gaļas letes - sulīgs teļa izgriezums, ideāli izgriezti aitas gaļas gabali, jēru pakaļējās kājas, cūkas gaļas antrekoti - viss tīrs, svaigs, akurāti safasēts.

-   Var ēst kaut vai jēlu, - Veretņevs komentēja. - Apsāli un gremo.

Maksis atcerējās, kā viņš kopā ar Mašu iepirkās Maskavas universālveikalos. Ja Maša būtu šeit, viņai nu gan būtu interesanti… Arī viņam būtu jautrāk…

-   Paskat, kas par sieriem! Es šo nopirkšu pamēģināt…

Aleksejs Ivanovičs iegrima siera pārpilnībā - no govs, no

kazas, no aitas piena… Mīksti, pusmīksti, cieti… Apaļi dažāda lieluma plāceņi dažādās krāsās - balti, sārti, dzelteni, ceriņu krāsā, melni, apkaisīti un neapkaisīti, ar plānu miziņu un pārklāti ar pūdējumu, asi smaržojuši klucīši un bumbiņas, kas asaro griezuma vietā…

Maksis nopūtās. Par Mašu vajag izlemt. Kaut arī viņa ir mele un nekādi nevar atrauties no tā sava… teiksim, pielūdzēja, taču viņa tik un tā pievelk kā ar magnētu. Varbūt tādēļ, ka gultā viņai nav sāncenšu. Bet varbūt tas ir kas cits, nav svarīgi - kas, jo tas viss ir tik smalks… Galīgi jāizlemj, jātiek vaļā no šī Rinata, bet tas, ka viņš viņu ieguva tad, kad Maksis bija Londonā, - nu un tad?… Viss, kā mēdz teikt, dzīvē var gadīties…

Aleksejs Ivanovičs nopirka sieru, un viņi nokļuva sakņu un dārzeņu rindās. Mazītiņās Briseles kāpostu galviņas, sparģeļi, artišoki, dzelteni un sarkani tomāti, zaļumu kaudzes, olīvu izvēle - grieķu, spāņu, itāļu, sālītas, marinētas, kaltētas un žāvētas…

Veretņevam ļoti garšoja olīvas, un viņš nopirka dažas nelielas paciņas.

-   Iesim, tās ar alu… - viņš satraucies piedāvāja. - Lai gan tās arī ar vīnu ir labas…

Pāris soļu tālāk, aiz tirgus letēm uz trotuāra bija nolikti vaļējās kafejnīcas galdiņi, Veretņevs uz viena no tiem izlika savus iepirkumus, pasūtīja piecas pudeles alus.

-   Es tūlīt… - Maksis teica un pagāja nostāk.

Avīžu kioskā par četrdesmit pieciem frankiem nopirka telefona kartīti, iegriezās kādā šķērsielā, atrada taksofonu. Septiņnieks, Maskavas kods, Mašas numurs. Meitene atbildēja uzreiz, šķita, ka viņa ir gaidījusi zvanu.

-    Sveicināts, dārgais! - spriežot pēc balss, Mašai bija prieks, viņu dzirdot. - Kā tev iet? Vai tu esi Londonā?

-   Viss kārtībā, - priecīgi attrauca Maksis, kuru iespaidoja viņas noskaņa. - Es Londonā veiksmīgi nostrādāju, bet tagad atrodos visjaukākajā vietā uz zemes… Jūra, saule, lieliska pludmale, jahtas, olīvas ar alu… Lai būtu pilnība, trūkst tikai tevis!

Maša iesmējās.

-   Kur tad ir tāds paradīzes stūrītis? Es arī gribu tur būt!

-    Tagad es tev to nevaru sacīt. Bet mēs noteikti šeit būsim kopā…

-   Pretīgais! Vienmēr tev ir noslēpumi!

-   Neapvainojies. Drīz redzēsimies.

Beidzis sarunu, Maksis uzgrieza vēl vienu Maskavas numuru.

-   Klausos! - Jaskevičs saspringti atsaucās.

-   Tas esmu es, Maksis. «Uzticība» ir panākta, taču radušās problēmas.

Kardanovs apklusa.

-   Klausos! Klausos!

Pašreizējā brīdī Maksis Jaskevičam bija pats galvenais cilvēks uz zemes. Jo no viņa bija atkarīga apakšpulkveža turpmākā karjera.

-   Ir radušies sarežģījumi, jānogaida. Nopietnu briesmu nav. Var uzskatīt, ka viss norit pēc plāna.

-   Vai viss ir kā paredzēts? Vai viss ir kā paredzēts? - Jaskevičs satraukti atkārtoja.

-   Viss ir kā paredzēts! - Maksis teica. Šie vārdi Jaske- viču atbrīvoja no pienākuma celt trauksmi sakarā ar Makša grupas pazušanu. Atskanēja atvienojuma klikšķis. Kartītes darbības laiks bija beidzies, un sarunas fināls iznāca pilnīgi dabīgs.

-   Kur tu klaiņā? - Veretņevs viņu sagaidīja. Tukšās pudeles un kauliņu kaudze daiļrunīgi liecināja, ka viņš laiku nav tērējis velti.

Specs atgriezās ap desmitiem. Viņi ēda vakariņas resto- rāniņā «Nāra» atklātajā verandā virs jūras.

Sīpolu sīrups ar anšovu biezeni un melnajām olīvām, sakņu ragū, ravioli. Sātīgi, garšīgi, ne pārāk dārgi. Dzēra lēto sārto vīnu, kas labi veldzēja slāpes.

-   Redzēju Kudlovu, ar viņu bija vēl viens, - ar ēdiena pilnu muti stāstīja Savčenko. Viņš bija ļoti izsalcis.

-   Tad atbrauca vīrietis ar skuķi, es viņus nepazīstu, lai gan viņas seja ir kaut kur redzēta… Taču uzņēmu visus…

No jakas iekškabatas viņš izvilka paciņu ar fotogrāfijām.

-   Pa kuru laiku tu paspēji? - Maksis atvēra paciņu.

-   Te pusstundas laikā attīsta un nokopē. Trīs franki par uzņēmumu.

Kudlovs raibā kreklā sēž atpūtas krēslā līdzās baseinam, rokās - alus pudele, sejā skaidri redzama apmierinātība ar dzīvi.

-   Labi iekārtojies! - Veretņevs bija piecēlies un skatījās pāri Makša plecam. - Vai ierocis viņam ir?

-   Neredzēju…

No skaistas sarkanas mašīnas izkāpj respektabls vīrietis gaišā uzvalkā, sniedz roku gara auguma blondīnei. Vīrietis un blondīne iet uz villu. Sejas tuvplānā.

-   Esiet sveicināti, Leonīd Vasiļjevič! - Maksis sacīja, un viņa smaids nebija labvēlīgs, kad viņš aplūkoja fotogrāfiju.

-   Maita, gandrīz nemaz nav mainījies. Šķiet, pat kļuvis jaunāks! Nu, ir gan nelietis!

Kaut kur no viņa būtības dziļumiem uzpeldēja melns, pirmatnējs naids pret šo cilvēku, kurš viņu bija sūtījis drošā nāvē. Savādi, bet agrāk viņam nebija pret to tik asi izteiktu jūtu. Varbūt tās izraisīja kontrasts ar šodienīgā Jev- sejeva labklājību un pārticību…

-   Laba meitene, - Zilonis izteicās. - Man liekas, ka es viņu kaut kur esmu redzējis…

Meitene ar Kudlovu stāv pie baseina un smaida. Jevsejevs pagriezies, seja ir neapmierināta, mute atvērta tā, it kā viņš kaut ko kliegtu…

-   Paklau! - Specs pēkšņi iesaucās, nolikdams iztukšoto kausu. Tā taču ir Aļika Suvorova! Kaut es tā dzīvotu!…

-   Pareizi! - Veretņevs apstiprināja. - Bet runāja, ka vina aizbraukusi uz Štatiem…

>

Maksis pagrozīja rokās fotogrāfiju, apskatīdams to no dažādiem leņķiem. Jā… Aļika Suvorova, vēl nesen krievu estrādes zvaigzne, kura pirms septiņiem gadiem negaidīti nozuda no mūzikas zvaigznāja, pēkšņi atradās Antibā, bijušā PSKP CK atbildīgā darbinieka Leonīda Jevsejeva sabiedrībā. Pa šo laiku viņa paguvusi no spilgtas brunetes pārtapt par blondīni, iegūt eiropeisku šarmu un vienmērīgu olīvkrāsas iedegumu, kāds ir tik raksturīgs Zilā krasta iemītniekiem.

-   Aļika, Aļika… - Veretņevs murmināja. - Tas taču ir pamazināmais vārds no «Aleksandra»?

-    Tā ir, Aleksej Ivanovič, - Maksis piekrita. - Tā pati Aleksandra. Viņai par godu nosaukta arī jahta.

Veretņevs atcerējās Jevsejeva lauleni Innu Andrejevnu - kaut kādā muļķīgā sporta apģērbā, netīros gumijas zābakos uz postā nonākušās vasarnīcas sliekšņa. Jā, salīdzinājums, protams, nav viņai par labu. Aļika Suvorova bija žilbinoša - platīnkrāsas mati, iedegums, balta blūzīte un efektīgs zils kostīms… «Divas pasaules - divi likteņi», kā savā laikā pleika atkārtot Jevsejevam un viņa kolēģiem - ideologiem.

-   Viņiem ir mierīgs režīms, - Specs teica. - Kudlovs neskatās uz visām pusēm, bet tikai atver vārtus un vēl brauc iepirkties. īsāk - nav vis apsargs, bet apkalpotājs. Ja arī naktīs dežurē, tad bez īpašas modrības. Un kāpēc gan ne? Viņi te dzīvo septiņus gadus, neviens neuzbrūk, vide ir labvēlīga, policija strādā kā pulkstenis. Reālu briesmu nav - tas atslābina…

-   Tātad - ko mēs darīsim? - Veretņevs painteresējās.

Maksis neko neatbildēja un paskatījās uz Specu. Tas

beidzot bija ticis galā ar ravioli, izdzēra vīnu un ar plaukstu noslaucīja slapjās lūpas.

-    Šonakt un rīt visu dienu novērosim. Bet nākamajā naktī viņus ņemam. Četros no rīta - pats labākais laiks.

-   Bet signalizācija? - Maksis pajautāja.

-   Bērnu spēlītes…

-   Varbūt pavērosim ilgāk? - Veretņevs sāka šaubīties.

Specs pašūpoja galvu.

-   Pilsēta ir maza, ikviens ir kā uz delnas. Pie villas rēgoties ir bīstami. Un vispār… Es jau nožēloju, ka filmiņu atdevu nokopēt, - pārāk specifiski rakursi un kadri. Kaut nu nesagaismotos…

-   Ieroči jāpārbauda! - Specs pārtrauca iestājušos klusumu. Viņa domu gaita bija maksimāli konkrēta.

Vakarā viņi izbrauca uz tuksnesīgo pludmali starp Anti- bu un Nicu. Specs palīda zem mašīnas, atskrūvēja kartera dibenu un izņēma ar izstrādāto eļļu piesūkušos sainīšus. Izklājis uz smiltīm vecu kreklu, uzmanīgi attina sainīšus un izlika to saturu uz gaišā auduma.

-   Otrā pasaules kara muzejs! — Maksis iesvilpās, skatīdamies uz veclaicīgo aizslēgu, stipri noliekto «parabelluma» rokturi un virsnieku «valteru» masīvajiem korpusiem.

Pistoļu tievie stobri bija ar vītnēm priekš bezcerīgi novecojušajiem klusinātājiem, kuri atgādināja divcollīgas ūdensvada caurules nogriežņus.

-   Nekas, tās ir uzticamas mašīnītes. - Specs veikli noslaucīja eļļu no «parabelluma», uzskrūvēja klusinātāju, ar mīkstu klakšķi iestūma aptveri.

-   Nolieciet pudeli lukturu gaismā!

Alus pudele no desmit metru attāluma gandrīz izplūda prožektoru gaismā un uz smilšu fona tikpat kā nebija atšķirama. Specs pacēla roku.

-   Pš-š-krac! - aizslēga metāliskais troksnis bija stiprāks par šāviena aizsmakušo ieklepošanos. Blakus pudelei uzmetās smilšu strūklaciņa.

-    Pš-š-krac! Pš-š-krac! - pēc trešā šāviena pudele sasprāga lauskās.

-   Bet tu - dusmojies! - Maksim pārmeta acīm redzami neapmierinātais Savčenko. - Pamēģināsim arī pārējās…

«Septiņās zvaigznēs» vakanču nebija. Saviks tomēr izsauca personāla menedžeri.

-   Es varu ari par santehniķi, par elektriķi, varu mazgāt grīdas vai būt par pirtnieku… Kaut vai piecus simtus rub- līšu…

Kompleksa vestibilā bija tīri, klusi un solīdi. Jauns cilvēks melnās biksēs, melnās kurpēs, baltā kreklā, bordo krāsas žaketē ar bordo krāsas taurenīti pieklājīgā vienaldzībā skatījās pāri Savika galvai.

-   Rūpnīcā samazināja štatus, bet darba nekur nav, - tas turpināja lūgties. - Es dzīvoju tepat blakus, arī telefons ir, ja kas - es vienā mirklī būšu klāt.

Menedžera acīs parādījās neliela interese.

-Arī sestdienās varu un svētdienās arī…

Jaunais cilvēks tuvināja rāciju sejai.

-   Aļik, te viens puisis pienācis sakarā ar darbu. Dzīvo blakus, saka - brīvdienās var nodrošināt. Citādi - atceries, kad aizsprostojās kanalizācija, gaidījām divas stundas, labi vēl, ka solīdo nebija… Aha… Jā, par pieciem simtiem piekrīt. Sapratu.

Un, nolaidis rāciju, sacīja:

-   Pie mums brīvdienās santehniķi nevar atrast, vienreiz gandrīz mēslos noslīkām. Arī met viņš uz nebēdu. Iesi pie viņa par palīgu, vēlāk - paskatīsimies.

-   Paldies! - Saviks priecīgi pamāja. Viņa acīs staroja neviltota laime.

«Nu gan ir noveduši cilvēkus,» menedžeris nodomāja. «Par pieciem simtiem rakņāties pa mēsliem - un tik daudz prieka…»

-   Tikai skaties - pie mums ir stingri. Disciplīna un vispār… Te mēdz uzturēties solīdi cilvēki, tad sēdi kaut kur stūri un nebāz degunu ārā. Vai tiesāts neesi?

-   Dies pasarg! - Saviks tā sāka purināt galvu, ka tā gandrīz nokrita.

-   Labi. Un mājās lai viss būtu normāli. Mūsu drošības dienestam nepatīk traču rīkotāji un skandālisti.

-   Es tikai zivtiņas pavairoju…

Saviks bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Menedžeris sāka smieties.

-   Vai pase ir līdzi?

-Ir.

-   Tad iesim pie Ivana Ivaniča.

Santehniķis, izrādījās, bija kalsnējs, gara auguma vīrs ar grumbainu krietna alkoholiķa seju. Par palīgu viņš nopriecājās.

-   Kad es sāku, tad darīju pašus smagākos darbus, - viņš paziņoja. - Tā ka - gatavojies ari tu. Citādi šitie kungi sabāž visādus papīrus klozetpodos, un, ja nepaspēsi iztīrīt, sāks līt uz tepiķiem. Tad var no tevis atrēķināt. Te ir stingri!

Ivanam Ivanovičam patika mācīt dzīvot, un Saviks pusdienā dabūja daudz dzirdēt par uzmanību, akurātumu un disciplīnu.

-  Atceries vienu - tu esi akls un kurls! Lai ko tu redzētu - tūdaļ aizmirsti! Un, dies pasarg, arī mēli nekulsti. Tad var ātri iekulties nepatikšanās…

-   Vai tev instruments ir? - uzsvērdams trešo balsienu, santehniķis pajautāja.

-   Nav. - Saviks noplātīja rokas.

-    Redz, kā, - Ivans Ivanovičs bēdīgi nopūtās. - Tātad gribēsi manējo lietot… Bet kā tad mēs abi ar vienu instrumentu?

-   Jūs taču rādīsiet, bet es skrūvēšu, - Saviks attapās. - Vēlāk iegādāšos savu. Bet šodien - uzaicinu iedzert par manu «pierakstu».

-   Nu tas ir pareizi! - Ivans Ivanovičs nopriecājās un kļuva manāmi pielaidīgāks. - Bet tagad iesim, otrā stāva bārā izlietne aizštopējusies…

Dzēra pēc darba tuvākajā ieskrietuvē. Darbaudzinātājs gandrīz nemaz neuzkoda un ātri vien nonāca kondīcijā.

-   Tātad tā - istabās, kad tur ir viesi, neej! Citādi, ja kas pazudīs, vainos tevi… Nu, visādas lietas un naudu - neaiztiec! Kaut ari pudele ir attaisīta vai pilna glāzīte - ni un ni! Nu un, ja ar plikiem sievišķiem visādas neķītrības, - aiztaisi acis un ej projām! Un tūdaļ aizmirsti!

Ivans Ivanovičs skaļi nožagojās.

-   Ne par ko neinteresējies un neko nejautā! Pie mums strādāja viens bufetnieks, visu laiku bija varen ziņkārīgs un tā ari pazuda nezin kur…

Nākamajā dienā Savikam izrakstīja pagaidu caurlaidi, kas bija derīga kopā ar pasi. Ivans Ivanovičs izrādīja savu sarežģīto saimniecību. Mācekļa īpašu ievērību izpelnījās baseina piepildīšanas un ūdens izvades sistēma.

Milzīgajā pagrabā, kas bija ap baseinu, krustojās dažāda diametra niķelētas caurules, gan te, gan tur bija termometri un manometri. Baseina vannas tērauda sānus klāja kondensāts, un, kaut arī tas notecēja speciālos savācējos, telpā bija ļoti mitri un tveicīgi, elpot bija grūti. Dzelteno lampiņu gaisma kliedējās ar tvaiku piesātinātajā gaisā, tādēļ te vienmēr valdīja puskrēsla. Augšā, zem griestiem, blīvā punktētā rindā bija šauri, horizontāli izstiepti lodziņi, pa kuriem ieplūda dienas gaisma.

Pakāpies uz saliekamajām kāpnēm, Saviks paskatījās pa vienu tādu lodziņu un ieraudzīja pavisam tuvu viļņojošu ūdeni.

-    Skat! - viņš pārsteigts iesaucās. - Un ja sāks pārplūst?

Ivans Ivanovičs nokrekšķējās.

-   Bet priekš kam tad ir ūdens uztvērēji? Nāc, gudriniek, rāpies lejā!

Un, piegājis tuvāk, stingri sacīja:

-    Mēs tādēļ šeit esam nolikti, lai uzraudzītu ūdens līmeni, lai nekas nepārplūstu! Un lai ūdens apmaiņa notiktu, tam vienmēr ir jābūt svaigam! Un vēl - lai tas neat- dzistu un nepārkarstu! Tā ka tev nav kā mērkaķim jāložņā pa griestiem, skaties, ko es rādu, un mācies!

Jauniņais likās paklausības un padevības iemiesojums, turklāt katru dienu atnesa pudeli; bargais darbaudzinātājs bija apmierināts, taču, sev par nelaimi, neaizdomājās par tik neparastas uzvedības iemesliem. Tā pagāja piecas dienas. Bet trešdienas vakarā Ivanam Ivanovičam tieši pie viņa mājas kāds nezināmais ne no šā, ne no tā ņēma un iedūra nazi vēderā. Santehniķi aizveda uz Sklifosovska klīniku, izoperēja, un viņš sašutis stāstīja palātas biedriem, kādi necilvēki ir savairojušies Maskavā. Bet biedri viņam stāstīja līdzīgus gadījumus.

Ceturtdien Ivans Ivanovičs uz darbu neatnāca, un personāla menedžeris nopriecājās, ka bija atradis viņam maiņu, vēl jo vairāk tādēļ, ka tā bija īpaša diena. Dienas nepa- rastību Saviks izjuta personīgi - pie ieejas viņu divreiz pārmeklēja, bet maiņas beigās apsargs ienāca pie viņa zem baseina un teica:

-   Līdz septiņiem nekur neiziet, sēdi šeit! Un skaties, lai ūdens pilnīgi atbilstu normai!

Saviks pamāja ar galvu un no iekšpuses aizslēdza durvis. Saliekamās kāpnītes jau stāvēja sagatavotas pie paša * pirmā celiņa sakuma. No izgriezuma baseina sienā līdz vertikālajai hromētajai trepītei bija ne vairāk par četrdesmit centimetriem.

Kad pienāca «C» laiks, ūdenī salēca meitenes dekoltētos peldkostīmos, viņas smējās, šļakstījās un blēņojās, pēc tam

kā pēc komandas izlēca no baseina. Pēc dažām minūtēm ūdenī pirmajā celiņā kā torpēda ienira muskuļainais apsarga ķermenis, pēc tam pa hromētajām kāpnēm uzmanīgi nokāpa apsargājamās personas vecišķais ķermenis.

Saviks pacietīgi gaidīja. Pagāja aptuveni divdesmit minūtes, pēc vārgajiem ūdens šļakstiem viņš noprata, ka objekts atgriežas, un «bultiņu» turēja kaujas gatavībā. Pirmās viņa redzeslokā nokļuva rokturī ieķērušās rokas ar pigmentācijas plankumiem, pēc tam - saviebta seja ar piemiegtām acīm, sargājoties no matiem pilošām ūdens lāsēm, un nokareniem vaigiem, tad sektorā parādījās ar retiem, sirmiem matiem apaugusi krūteža, un Saviks notēmēja «bultiņu», bet rokturi nospieda tikai tad, kad krūtis nomainīja bāls nokāries vēders.

Saburbējušais ķermenis tūdaļ noslīdēja atpakaļ, atskanēja šļakstiens, tad vēl viens un vēl - ūdenī lēca apsargi peldbiksēs un uzvalkos, iekliedzās meitene, tad aizsmacis ierēcās vīrietis, kāds skaļi lamājās kāds pieprasīja izsaukt ātro palīdzību…

Saviku tas vairs neinteresēja. Nokāpis lejā, viņš nolika saliekamās trepītes stūrī, atdarīja durvis un ieslēdza ūdens filtrāciju un sildīšanu. Pēc pusstundas peldēšanas zāle kļuva tukša, taču viņš rūpīgi pabeidza filtrāciju un pameta telpu pēc septiņiem, kā tas bija noteikts.

Piektdienas rītā Direktors sēdēja savā kabinetā, gaidīja Smoļska zvanu. Tas piezvanīja pusvienpadsmitos, kā bija norunāts.

-   Tavs puisis spīdoši veica darbu! Vienkārši spīdoši!

Smoļskis parasti neizcēlās ar emocionalitāti, bet tagad sajūsmā nevarēja atrast piemērotus vārdus.

-   Viņš ir tavā pieņemšanas telpā, ielaid viņu un atrisini visus jautājumus…

Pieņemšanas telpā? Direktors ieslēdza kameru. Tiešām, šis Dieva nepieņemtais mierīgi sēž uz krēsla. Viens, bez saviem lupatlašiem.

-   Kādus jautājumus? - viņš neapmierināti vaicāja. - Nav man ar viņu nekādu jautājumu.

-   Lai ienāk, iedod viņam klausuli, es gribu jūs samierināt, - Smoļskis uzstāja.

Direktors nodeva rīkojumu. Saviks ienāca, izņēma no kabatas pildspalvu un devās pie galda. Acīmredzot Smoļskis grib, lai viņi parakstītu kaut kādu vienošanos…

Ienācējs nesasveicinājās, un Direktors arī klusēdams iedeva viņam klausuli.

-   Hallo?

Vienā rokā turēdams klausuli, ar otru Saviks pastiepa pildspalvu uz priekšu, it kā kaut ko norādītu. Direktors sastapa viņa skatienu un pēkšņi pavisam skaidri saprata, uz ko norāda šis kraupainais cilvēciņš un kā viņš dara savas lietiņas… Saasinātās jūtas prata uztvert bultiņas atdalīša- nos un lidojumu, un viņš pat sajuta, kur tā trāpīs: āda zem gāmura laikus sakrunkojās un pamira… Un nākamajā mirklī bultiņa ieurbās tieši šai punktā, lielais, spēcīgais ķermenis noraustījās, izliecās, un Direktors pārtrauca savu esību uz zemes…

-   Vai tu mani dzirdi? - Smoļskis atkārtoja. - Kāpēc tu klusē?

-   Direktors nupat nomira, - Saviks atbildēja. - Izskatās, ka sirds plīsums.

-   Jau?! - Smoļskis nošausminājās, taču tūlīt saņēmās. - Mūsu noruna paliek spēkā… Tiesa, es gribēju tev piedāvāt citu variantu…

Atslēdzies Smoļskis ilgi sēdēja ar īsi signalizējošo klausuli rokā, bezspēkā nespēdams atbrīvot krampjos sarautos pirkstus. Viņam nevarēja pārmest pārlieku jūtīgumu vai sentimentalitāti, taču šobrīd Smoļskis bija acīm redzami izsists no sliedēm.

* * *

No rīta novērot devās Veretņevs, bet Maksis un Specs brauca uz Kannām. Vispirms vajadzēja samainīt naudu, un pēc neilgas meklēšanas viņi atrada «Tomasa Kuka» maiņas kantori. Pēc Speca pieprasījuma viņi ievēroja konspirāciju - mašīnu atstāja paralēlajā ielā un cauri pagalmam izgāja uz vajadzīgo vietu.

Maksis pasniedza caur lodziņu tūkstoš angļu mārciņu, kasieris caurskatīja naudaszīmes ar ultravioleto lampu un pacēla acis pret klientu.

-   Es palūgšu jūsu pasi, ser, - viņš sacīja nevainojamā angļu valodā.

-   Vai kaut kas nav kārtībā? - Maksis kļuva uzmanīgs.

-   O, absolūti nekas! - klerks draudzīgi pasmaidīja. - Kad tiek mainītas lielas summas, mēs fiksējam pases datus. Vienkārša formalitāte.

Kardanovs ātri apsvēra, ar ko draud dokumenta izgaismošana, un nosprieda, ka ne ar ko. Lielbritānijas pase bija izgatavota, pēc Jaskeviča teiktā, «labāk par īsto». Arī situācija ir ikdienišķa… Atbildei pasmaidījis, viņš pasniedza cieti ievākoto grāmatiņu. Klerks nepamanīja nelielo aizkavēšanos un, nospiedis dažus datora taustiņus, sāka skaitīt divsimt franku kupīras. Maksis automātiski sekoja viņa rokām, pie sevis klusībā skaitīdams līdzi.

-   Šķiet, ka mus novēro, — saspringti čukstēdams, Specs pēkšņi sacīja.

-   Škaties, pa kreisi…

Maksis pašķielēja, bet nevienu neredzēja.

-   Lūdzu, ser! - Kasieris pasniedza iespaidīgu naudas paciņu. - Pārskaitiet, es jums iedošu kvīti.

Viņš atkal sāka spiest taustiņus.

-   Paldies!

Naudu iebāzis kabatā, Maksis tūlīt aiz Speca metās uz caurstaigājamo pagalmu. Kasieris kaut ko nokliedza viņiem nopakaļ, bet viņi tam nepievērsa uzmanību. Pa pēdām

neviens neskrēja. Rūpīgi pārbaudīdamies, viņi nobrauca dažus lokus pa pilsētas centru, taču sekošanu neatklāja.

-   Izlikās? - Maksis jautāja.

-   Velns viņu zina! - Specs saērcināts nolamājās. - Varbūt ari izlikās…

Sporta veikalā viņi nopirka trīs lētas rācijas ar ierobežotu darbības loku, divus spēcīgus lukturus, trīs izturīgas tumšas jakas ar daudzām kabatām, vienādus smagus zābakus ar rievotām zolēm un virves rituli.

Pēc tam devās uz ieroču veikalu, kur iegādājās trīs ložu necaurlaidīgas vestes no daudzslāņu kevlara, kas atgādināja kādreiz padomju ļaužu tik ļoti iecienīto «boloņas» audumu. Kreisajā krūšu kabatiņā zem rāvējslēdzēja atradās titāna plāksnītes kvadrāts. Katram gadījumam viņi paņēma arī divus gāzes «CS» aerosola iepakojumus un vienu ar kaije- nas piparu ekstraktu - pret suņiem.

Bagātīgajā vienstobreņu, divstobreņu, vītņu karabīņu, štuceru un antikvāro kapseļu ieroču, kas bija saglabājušies pēc Pirmā pasaules kara, klāstā Maksis pievērsa uzmanību pilnīgi mūsdienīgiem revolveriem ar garu, deviņu milimetru patronu un mazām, neliela kalibra kabatas pistolēm.

-   Šeit varējām arī stobru nopirkt, nebūtu jāstiepj līdzi visādi grausti! - viņš pačukstēja Specam.

Tas drūmi pamāja.

-  Tikai neliels sīkums - vajadzēja iegādāties franču pasi un saņemt policijas atļauju.

Tur nu viņam bija taisnība. Tādēļ viņi apmierinājās ar trim automātiskajiem nažiem, kas ar asu knikšķi izmeta spīdīgus, divpadsmit centimetru garus asmeņus.

Tādi naži bija brīvā tirdzniecībā ari parastajos rūpniecības preču veikalos līdzās kastetēm, izbīdāmām nūjām, smagām vālēm ar tērauda dzelkšņiem un roku dzelžiem.

-    Redzi, kas ir interesanti. - Specs paberzēja neskūto vaigu. - Pie mums to visu izpirktu un uzreiz sāktu viens otru dauzīt. Bet pie viņiem - nē. Kāpēc tā?

Maksis paraustīja plecus.

-   Roku dzelžus ņemsim?

-   Iztiksim. Tā ir specifiska lieta - kam mums vajadzīga lieka uzmanība. Radiopreču veikalā gan ieskatīsimies.

Tur Specs iegādājās elektromontiera instrumentu komplektu un amatieru radiostacijas remontam paredzētus materiālus. Visbeidzot, iegājuši aptiekā, viņi nopirka insulīna šļirci un pirmās palīdzības komplektu automašīnas avārijas gadījumiem.

-    Liekas, ka viss… Lai gan vajadzīgajā brīdī vienmēr kaut kā pietrūkst…

Pusdienas laikā Specs nomainīja Veretņevu, saules rieta laikā atgriezās. Vakariņas viņi ēda ap astoņiem zivju kafejnīcas atklātajā verandā. Vakars bija apmācies, no jūras plūda biezs, sāļš mitrums. Terases bija gandrīz tukšas, tikai pie diviem galdiņiem pretējā pusē sēdēja cienīgi, gados paveci amerikāņi.

-   Kad Maksis mainīja naudu, kaut kāds tips turpat grozījās, - Specs teica Veretņevam. - Pretīga izdzimteņa seja - deguns kā cūkas purns, ausis spicas… Man viņš ļoti nepatika! Maksi, ko tu? Kāpēc tu nobālēji?

-   Vienkārši - Londonā aiz manis nāca tāds… Bāls, ar apaļu ģīmi… It kā būtu audzis pagrabā bez dārzeņiem un augļiem…

-   Līdzīgs…

-   Liecieties mierā! — Veretņevs iejaucās. — Bailēm lielas acis! Kas mums var sekot? Ja tā ir pretizlūkošana, tad angļi un franči nevar izmantot vienu un to pašu darbinieku. Bet, ja tā nav pretizlūkošana, kas tad?

-  Un kas Kudlovu meklēja Maskavā? - Specs jautāja. - Tu taču pats stāstīji! Kas mums dvesa pakausī, kas pēc jahtas fočenes dzinās?

Iestājās saspringts klusums.

-   Labi! - Maksis nobeidza sarunu. - Nu jau ir par vēlu lauzīt galvu. Drīz visu redzēsim…

Viesmīlis apkalpoja veikli, uzmanīgi un bez liekas kņadas. Maksis viņu palūdza uzklāt galdu pēc savas gaumes, un puisis nepievīla. Grilētas lielās krevetes, sadurtas uz koka irbulīšiem, zivju zupa de poisson ar ķiplokiem ierīvētu maizi, asu mērci un rīvētu sieru, gandrīz bezkaulaina «jūras mēle», sautēta ar sīpoliem un Provansas zālītēm, ar asu malto gaļu pildīti artišoki, svaigi kabači un tomāti… Viss ļoti garšīgi, izsmalcināti un skaisti.

Maksis pasmaidīja un pacēla īkšķi. Viesmīlis glaimots pamāja un pienāca tuvāk.

-  Jūs pareizi izvēlējāties, mesjē, - viņš pasmaidīja. - Mūsu virtuve neatpaliek no «Djū Bakona», lai gan pie mums viss ir lētāk. Bet, ja pasūtīsiet, mūsu pavārs ne sliktāk pagatavos gan bujabesu, gan ar sāli saceptu jūras vilku…

Jaunais cilvēks labi runāja angliski, tikai vārds «mesjē» skanēja franču manierē. Viņam bija patiess prieks radīt apmierinātību apmeklētājos, it kā viņš uzņemtu viesus savā mājā.

-   Kas ir «Djū Bakons»? - Veretņevs painteresējās.

-   0, mesjē, tas ir šiks zivju restorāns Antibas zemes ragā!

Viesmīlis izteiksmīgi pacēla acis.

-     Tas ir iekļauts pašu labāko piekrastes restorānu sarakstā, bet tajā to ir tikai divdesmit četri… Taču ļoti dārgs! Tur paēst pusdienas var tikai ļoti bagāti kungi…

-   Tad ar to ari sāksim jaunu dzīvi, - Veretņevs teica, kad viesmīlis bija aizgājis. - Pievāksim naudu un to nosvinēsim pašā dārgākajā restorānā…

Veretņevs pasūtīja divsimt piecdesmit gramu degvīna, Maksis un Specs no spirtotā atteicās un dzēra minerālūdeni. Gaidāmās operācijas spriedze kā neredzams smacējošs plīvurs sedza skaisti servēto galdu. Pistoles ar klusinātājiem un kevlara vestes, kas gaidīja savu kārtu mašīnas bagāžas nodalījumā, nepavisam nesaderējās ar franču virtuves izsmalcinātību un neveicināja apetītes palielināšanos. Likās gan, ka uz Specu tas neattiecās.

-   Domāju, ka līdz tam mēs netiksim, - viņš prātīgi noteica, vicodams iekšā pildītos tomātus. - Izdarīsim, kas jādara, un tad jāņem kājas pār pleciem.

Novērošana apstiprināja sākotnējos pieņēmumus: Kudlovs un Zlotins dežurēja pēc kārtas, īpašu modrību dežurējot neizrādīja - naktīs gulēja flīģelī. Nevis apsardze, bet sargi. Ieročus viņiem nemanīja. Šodien ir Zlotina maiņa.

Apkalpotāja vakaros gāja projām, un milzīgajā mājā palika tikai Jevsejevs ar blondīni. Specs visu turpmāko uzskatīja par bērnu spēlīti. Turpretī Maksis, atcerēdamies briesmīgo «valteru» ar pirmsplūdu laika klusinātāja cauruli, domāja, ka diezin vai spēs izšaut uz kādu no bijušajiem dienesta biedriem, arī uz to maitu Jevsejevu…Viņu mocīja nelāgas priekšnojautas.

Metās tumšs, jūras dzestrums pakļuva zem džemperiem, viesmīlis uz galda aizdedzināja sveci stikla kupolā. Smalki un žēli iedziedājās vijole - neliels pusmūža vīrietis no instrumenta izvilināja sērīgu, tīru melodiju.

-   Man liekas, ka visapkārt viss ir svešs, - pēkšņi ierunājās Veretņevs. - Šīs pludmales, šī jūra, šīs palmas… Sterilā tīrība, vienmērīgais dzīves ritms, pārticība, svešu cilvēku labvēlība… Viss ir svešs!

-   Vai ari mēs te esam sveši, - Maksis noteica.

Vijolnieks lēni pienāca pie galdiņa, pieliecās, ieskatījās

acīs, lociņš lēni pārvilkās pār saspringtajiem nerviem. Maksis atmetās un protestējoši pacēla roku. Apvainojies muzikants devās pie amerikāņu galdiņa.

-   Un ko mēs iesāksim ar naudu? - Veretņevs jautāja. - Nu, ja viss izdosies. Piemēram, tu, Volodja?

-   Nezinu, - brīdi klusējis, Specs atbildēja. - Par diviem tūkstošiem zaļo var nopirkt labu profesionālu datoru, par divsimt tūkstošiem - virtuālo «B» klases trenažieri, par diviem miljoniem - iekārtot virtuālās sagatavošanas centru… Tikai - kam man tas?

-   Bet tu, Maksi? T

Kardanovs iegrima domās.

-    Nezinu… Paņemšu Mašu, aizbrauksim kaut kur uz Spāniju, atpūtīšos… Tad jau redzēs… Var māju Piemaska- vā nopirkt… Un ko jūs darīsiet?

Tagad vijole raudāja amerikāņiem. Bet viņi atbildot jautri smaidīja un aplaudēja. Vijolnieks nogāja stūri un spēlēja pats sev. Aukstais, brāzmainais vējš skaņas sarāva gabalos un meta jūrā.

-   Iztaisīšu remontu, to es darīšu! Nopirkšu mēbeles…

-   Paklau, Aleksej, - Specs negaidīti jautāja, - bet vai tu neesi domājis par savas Orehovozujevas apmaiņu pret Londonu? Tā taču ir vienīgā pilsēta, kurā tu esi dzīvojis pa īstam, - pats stāstīji…

-   Neesmu par to domājis, - Veretņevs drūmi atsaucās. - Par visu ir jāmaksā - par slēptuvi, mājokli, pilsonību… Bet mūsējiem ir tikai viena valūta - izlūkotā informācija. Tai nav noilguma, un aiz tās ir dzīvi cilvēki. Es taču neesmu prostitūta kā Gordijevskis un visi tie nelieši - pārbēdzēji!

-   Bet ja maksātu naudā? Tu taču būsi bagāts onkulītis… - Savčenko neatlaidās.

-   Nezinu… Ja tas būtu pirms gadiem trīsdesmit… Bet toreiz tas bija izslēgts citu iemeslu dēļ - mūsu smadzenes bija citādi iegrozītas!

-   Iznāk tā - sanākuši trīs muļķi - nauda viņiem nav vajadzīga, bet kauties lien! - Specs rezumēja. - Tad varbūt tā arī darām - pagriežamies un braucam atpakaļ?

Maksis bez īpašas pārliecības papurināja galvu.

-   Runa jau nav tikai par naudu. Viņš taču mani nosūtīja uz viņpasauli! Tagad gribu viņam paskatīties acīs, paklausīties, ko viņš teiks…

Tā nebija gluži taisnība - tagad tas viss lielos vilcienos viņam šķita vienaldzīgs. Vienkārši - viņi paši sev bija radījuši situāciju, kura tagad viņus vilka sev līdzi. Un, lai apstātos, saglabājot pašcieņu, ir vajadzīgi ļoti nopietni iemesli.

Specs pasmīnēja.

-   Tu nezini, ko viņš teiks? Ka viņš neko nav zinājis vai viņu ir piespieduši, viņš bijis spiests pildīt pavēli, kaut arī viņa sirds pārplūdusi asarām…

Uz ielas pēkšņi iedegās visas laternas un apgaismoja krēslas pārņemto kūrorta pilsētiņu. Vijole apklusa. Maksis piecēlās un iebāza vijolnieka kabatā paciņu ar simt franku naudaszīmēm.

* * *

Maksis ātri pārkāpa pāri sētai un, aizvēlies līdz krūmiem, sastinga. Viņa dzirde bija sasprindzināta līdz pēdējam. Kluss, kluss, kluss… Pa šoseju otrā villas pusē aizbrauca mašīna. Vējā nošūpojās cietās kļavas zari. Pieradinātās asinis rimti sita pa bungādiņām. Villai piederīgā īpašuma perimetrs netika apgaismots, spuldzītes dega tikai pie ieejas mājā.

Viņam likās, ka atskan smalks pīkstiens flīģelī. Kluss, mehānisks pīkstiens, tāds kā modinātājam.

Nē, tas nevar būt! Ja signāls no apsardzes posteņa ir ievilkts apsardzes istabā, tad no tāda attāluma to nevarētu sadzirdēt. Turklāt Specs teica, ka ir atslēdzis sistēmu. Droši vien izlikās…

Maksis četrrāpus ātri līda uz flīģeļa pusi. Apģērbs slikti aizsargāja ķermeni, grubuļainais asfalts plēsa ādu uz elkoņiem un ceļiem. Labajā rokā ar stobru uz augšu viņš turēja «valteru». Bija norunāts iztikt bez šaušanas. «Nu, ja šie ķersies pie stobriem, tad - neko darīt,» Specs sarunas beigās bija teicis. Ticis līdz mērķim, Maksis atspiedās ar muguru pret ķieģeļu sienu un atvilka elpu.

Uz žoga fona parādījās tumšs siluets - Specs ar. rokām pievilkās un viegli pārmeta trenēto ķermeni šajā pusē. Veretņevs bija smagnējāks, un lēciens iznāca neveikls un skaļš.

«Kaut nu nesalauztu kāju,» Maksis norūpējies nodomāja. «Šādas lietas nav vairs viņa vecumam…»

Priekšstats par sargu ciešo miegu izrādījās pārspīlēts - flīģelī iedegās gaisma, durvis atvērās, uz sliekšņa iznāca liela auguma vīrietis ar sapinkātiem matiem un skatījās visapkārt. Treniņbikses, atpogāta jaka, kājās neaizšņorētas krosenes. Labajā rokā ar stobru uz leju - īsa šautene.

Līdz Maksim bija mazāk par metru - ja viņš pakustinātu delnu, tad ierocis skartu Makša galvu. Taču vīrietis saspringti skatījās uz žoga pusi.

-   Kas tur ir? - ar stipru akcentu viņš aizsmacis franciski izkliedza tumsā.

-   Stāvēt, maita francūzi! - Maksis klusināti uzbrēca krieviski, sagrāba ieroci un iespieda ar klusinātāju pagarināto stobru apsargam sānos.

Tas noraustījās un sastinga.

-   Pirkstus!

Viņš bez ierunām atdeva ieroci.

-   Zlotins? - Maksis uzstājīgi noprasīja. Apsargs nožago- jās un pilnīgi sašļuka.

-   Jā… Bet es neko neesmu izdarījis… Es neesmu nodevējs…

-   Kas ir mājā?

-   Šeit - neviens… Bet tur - saimnieks ar sievišķi…

-   Ej iekšā! Uz ceļiem! Rokas aiz galvas!

Pilnīgi demoralizētais Zlotins paklausīgi izpildīja visas komandas.

Izslēdzis gaismu un nolicis ieroci uz grīdas, Maksis paņēma rāciju, nospieda pārraides taustiņu. Visas trīs rācijas bija noskaņotas uz vienu vilni.

-   Zlotins ir kopā ar mani. Viņš ir viens, - Maksis pateica mikrofonā.

-   Sapratu, - Specs atbildēja. Pēc mirkļa viņš ar Veretņe- vu ienāca flīģelī. Specs bija pilnīgi mierīgs, bet Aleksejs Ivanovičs - jūtami uzbudināts.

-   Kur ir Kudlovs? - Specs ienākot jautāja.

-   Šodien nav viņa maiņa. Atnāks no rīta. Vai jūs speciāli ieradāties mums pakaļ? - Zlotina seja bagātīgi noklājās ar sviedriem.

Pēkšņi Maksis visu saprata - kādreiz padomju izlūkdienestam bija speciāla nodaļa, kas likvidēja nodevējus. Un, kaut ari jau sen nekā tamlīdzīga nebija, pārbēdzēji līdz pat šim laikam baidās no «VDK atriebīgās rokas».

-    Protams, - viņš norēca. - Vai tu domā, ka nodevība tiek piedota? Kur ir nauda?

-   Kāda nodevība… Es nevienu neesmu nodevis! Viss beidzās, viss sagruva, un es aizbraucu. Es neesmu izpaudis nevienu noslēpumu!

-   Kur ir nauda?!

-   Kā lai es to zinu? Saimniekam aiz gleznas ir seifs…

* * *

Ērihs Taubes kungs pamodās un nāsīs ievilka pats savu sviedru smaku. Sirds nemierīgi dauzījās. Kaut kas viņu bija pamodinājis. Vai aizcirtās durvis?… Viņš ar roku pataustīja sev blakus - platās gultas puse bija tukša un auksta. Aļika aizgājusi uz savu istabu - un aizgājusi jau sen. Laikam tas arī bija nemiera cēlonis.

Taube atcerējās - jā, viņi atkal sastrīdējās. Popzvaigzni, tāpat kā jebkuru citu sievišķi, var pierunāt, apbērt ar ziediem, apdāvināt ar dārglietām un ievilkt gultā, no rīta pacienāt ar šampanieti, pavizināt ar jahtu, iztērēt piecus tūkstošus zaļo dārgā krodziņā, tad atkal izdrātēt, - ak, dārgais, nekādu problēmu! - viņa pat var tev kaut ko nodziedāt no sava repertuāra, lai tu ātrāk beigtu…

Bet tajā pašā laikā viņa, protams, ir pārliecināta, ka no rīta atkal būs šampanietis - jahta - krodziņš. Ari parīt un aizparīt, un vienmēr. Bet, ja ne velna nebūs, ja pēkšņi sirdslēkme vai čūla vai vienkārši viss būs noriebies - viņam vairs nav divdesmit pieci un pat ne četrdesmit, viņš nevar katru dienu gadu no gada rīkot viņai karnevālu - vai tad viņš ir kāds laika kavētājs un uzjautrinātājs, vai?.. Nē, tas neiet cauri. Viņai par to nospļauties. Viņai, redziet, ir garlaicīgi.

Un izklaidējoties viņa saka, ka grib seksu, ka viņai vajag, bet tu esi kā izspiests citrons, toties, kad tu esi sagatavojies un meties uzbrukumā, atduries kā pret aukstu sienu… Viņa taču nav ne harēma verdzene, ne pērkama ielene, viņai nav jādod pēc pirmā pieprasījuma - tā nu apgulsies uz dibena un gulēs klusējot. Tu vari elst un pūst, cik gribi, vari svīst, plēst nost biksītes - pašā interesantākajā brīdī viņa pēkšņi pateiks, ka ir aizmirsusi atjaunot laku uz nagiem, vai ieteiks regulāri lietot viagru… Tad nu visas spolītes un drošinātāji sadeg reizē. Protams. Atliek vienīgi sākt psihot un kliegt, dzirdēt no malas savu saraustīto, tādu kā sievišķa spiegšanai līdzīgo balsi, un redzēt, kā trīc paša nokarenie vaigi. Lūk, cik zemu var krist komunistisko morāli aizmirsušais PSKP CK atbildīgais darbinieks!

Bet varbūt nakts nemieru ir izraisījis tieši tas? Tas, ka viņš nav nekāds, velns parāvis, Ērihs Taube, bet Ļoņa Jevsejevs, bijušais komjaunatnes pirmorganizācijas sekretārs Ko- nopogā… Un šī pārtaisīšanai nepakļāvīgā būtība uzsūta Taubes kungam trauksmainus sapņus un modina viņu naktīs…

Taube-Jevsejevs pacēla roku, sataustīja aukliņā iekārto naktslampiņas slēdzi, parāva. No kristāla abažūra apakšas izšāvās sarkana gaismas šalts. Tabletes ir skapītī. Iečīkstējās ritentiņi zem atvilktnes, te nu tā ir - kartona kārbiņa. Jevsejevs palika tableti zem mēles, atkal atmetās spilvenā, sāka biežāk elpot. Tad norima.

Patiesi, kaut kāds troksnis… Vai Zlotins kaut ko sauca? Laikam atkal ir pierijies kā mežonis. Bija mežonis un tāds arī paliks.

Viņš piecēlās no gultas, iebāza kājas iešļūcenēs - tipiski mājas apavi Krievzemē, nekādi nevar atradināties - un piegāja pie loga. Flīģelī dega gaisma, tad nodzisa. Pulkstenis - puspieci. Viņš saprata, ka vienatnē vairs neaizmigs.

Viņš piegāja pie durvīm, kas veda uz Aļikas istabu. Padomāja. Ar saliektu pirkstu pieklauvēja.

-Aļika!

Pagrozīja spīdīgo durvju rokturi, kam bija golfa bumbiņas forma. Aizslēgts. Un tad atkal… Ātri soļi! It kā būtu skrējuši vairāki cilvēki…

-   Nu, kas tur ir? - aiz durvīm atskanēja klusināta Aļikas balss.

Viņš jau vairs neklausījās. Viņš metās pie skapīša, sataustīja zem papīriem radiotelefona klausuli. Ar stīvu pirkstu spaidīdams melodiski skanošos taustiņus, viņš uzspieda apsardzes numuru.

Klausulē vienmērīgi skanēja garie signāli. Kas ar viņu noticis? Tā vēl nav bijis - pat piedzēries kā cūka, viņš vienmēr paceļ klausuli…

Jevsejevs-Taube stāvēja pie loga, pūlēdamies saprast, kas tur notiek. Taču viņš nevarēja iedomāties, ka Zlotins guļ uz grīdas, barbariski sasiets «bezdelīgā» - ar kājām pie galvas, un ar šausmās ieplestām acīm skatās uz gultas galā piestiprināto ieroci, kura gailis cauri blokam ar auklu ir savienots ar sasietajām rokām aiz viņa muguras. Veretņevs kontrolēja situāciju ap villu un reizēm ienāca apciemot neveiksmīgo apsargu.

-   Kas tur ir?

Jevsejevs-Taube nodrebēja. Blakus stāvēja Aļika un arī skatījās logā. Viņai mugurā bija tikai īsās pidžamas biksītes. Viņa apņēma sevi ap pleciem, tā sagumzījusi savas mazās, spicās krūtis. Seja samiegojusies, uz labā vaiga - sārts spilvena nospiedums.

-   Kaut kāds troksnis… Varbūt tikai izklausījās… Arī Zlotins neatbild…

Aļika saausījās.

-   Manuprāt, tur kāds staigā!

Viņš pagriezās un devās pie tualetes galdiņa, kur atradās revolveris. Tieši tāds pats, kādu Maksis bija redzējis ieroču veikalā Kannās. Smagais metāls novilka roku. Domas galvā ņirbēja. To visu viņš jau bija redzējis murgainos sapņos un ne reizi vien - šaušana, uzbrukums, policijas mašīnu bākugunis, trikotāžas maskas uz gangsteru sejām, sapuvušais kanibāla Mulai Džubas purns…

Varbūt tās bija video šausmenes, kuras var apturēt jebkurā brīdī, lai attaptos pazīstamā vidē, iemestu kamīnā

malciņu un ielietu glāzē bordo. Bailes bija iekšā, bet viņš palika ārpusē. Tagad viss mainījās vietām - klau!… Koridorā atskanēja soļi, tie tuvojās… Pie durvīm pieklauvēja! Tagad bailes bija ārpusē, visur!

-   Vai tur Zlotins? - ar cerībām balsī Aļika jautāja. - Ko viņam vajag?

Viņa nolika starp sevi un bailēm vīrieti. Bet viņam nebija ko likt bufera vietā, bija tikai revolveris. Taču pieraduma pārvarēt bailes ar ieroci viņam arī nebija…

Klauvējiens atkārtojās.

-   Kas tur ir? - Aļika atkal jautāja. Kāda muļķe, kā lai viņš to zina? Varbūt tas patiesi ir piedzērušais Zlotins? Vairāk jau nav kam būt…

Ar stīvām kājām viņš piegāja pie durvīm. Kaut kas smags novilka labo roku un traucēja… Viņš aizskāra rokturi ar kreiso roku, paguva pamanīt aizdomīgo roktura vieglo pagriezienu, it kā kāds no otras puses arī būtu aizticis rokturi. Nākamajā brīdī durvis pašas atvērās, stipri iesita viņam pa plecu, melna figūra izbīdījās no durvju ailes, apgāza augšpēdus, uzgāzās virsū.

Labās rokas pirksti konvulsīvi sarāvās, atskanēja šāviens. Kaut kur augšā iešķindējās, pa grīdu sāka lēkāt lustras šķembas. Bija dzirdamas Aļikas histēriskās vaimanas.

-   … Ak tu, maita! - izelsa figūra.

Labā delna bija kā notverta lamatās. Taube nozuda bez pēdām, nevēlēdamies iejaukties svešā attiecību kārtošanā, bet Jevsejevs sāka vaidēt aizsmakušā balsī, raustīties zem smagā ķermeņa, kas viņu spieda grīdā, izlocījās, cenzdamies atbrīvoties, taču tas viņam nebija pa spēkam.

Kāds pagāja garām, ieslēdza galda lampu. Viņš savā priekšā ieraudzīja sasprindzinājumā sašķobītu nepazīstamu seju un melno klusinātāja uzgali pie virsdegunes. Norija rūgtās siekalas un ar grūtībām izspieda:

-   Kas jūs esat? Ko jums vajag?

Nepazīstamais piecēlās.

-   Uz vēdera! - viņš nokomandēja. - Rokas uz muguras!

Bailes viņu bija paralizējušas - ķermenis nepildīja no smadzenēm nākošās komandas.

-   Uz vēdera, es teicu!

Stipras rokas ar rāvienu viņu pagrieza ar seju pret grīdu, aizlocīja rokas aiz muguras un savilka plaukstu pamatnes ar cietu, tievu auklu.

Pēc mirkļa Jevsejevs sēdēja uz krēsla maliņas, neveikli izlocījies, aiz muguras sasietās rokas pamazām piepildījās ar sāpēm. Galda lampas gaisma žilbināja acis, un viņš aizvēra smagos plakstus, cenzdamies ar plāno, gaismu caurlaidīgo ādu nošķirties no rupjajiem un briesmīgajiem notikumiem.

-   Sveicināti, Leonīd Vasiļjevič!

Viņš atkal atvēra acis un atrāvās. Viņa priekšā stāvēja mironis. Dzīvs. Gandrīz nav mainījies, tikai seja kļuvusi cietāka, asāka. Un dažas rievas… Viņš laikus aizvēra muti, lai pagūtu noķert pilienu, kas teju grasījās nokrist no apakšlūpas.

-   Sveic…

Viņš bija aizmirsis šī cilvēka vārdu un uzvārdu. Laikam tādēļ, ka jau sen savā apziņā viņu bija apglabājis.

-Iedodiet… ūdeni…

Tas, kurš bija kopā ar mironi, - stiegrains, sirms, ar miecētu sejas ādu, pamāja Aļikai, norādot uz ledusskapi. Tā paklausīgi gāja, grozīdama dibenu un tricinot kailās krūtis. Aizcirtās durtiņas, nošņācās gāzētā dzēriena kārba. Aļika pielika pie Jevsejeva lūpām vēso skārdeni, viņas rokas drebēja.

Gāzētais šķidrums atsvaidzināja salipušo kaklu.

-   Tas nebiju es. Es tikai pildīju pavēli. Bet mēs taisījāmies palīdzēt tavai ģimenei…

Dzīvību atguvušais mironis neganti pasmaidīja.

-   Par to rūpējas Vormvud-Skraba cietumsargi, - viņš cieti noteica. - Un jūs to lieliski zinājāt.

«Kardanovs!» kā vienmēr vislielākā sasprindzinājuma brīžos uzplaiksnīja atmiņa. «Maksis Kardanovs! Un viņam ir patiesi visai samudžināts stāsts par vecākiem…»

Kardanovs pietupās, ar elkoņiem atspiedās pret ceļiem un paskatījās Jevsejevam tieši acīs.

-   Kur ir nauda?

-    Man nekā nav. Es visu nodevu atpakaļ kasē. Ir paraksts…

Sirmais draudīgi tuvojās viņam no sāniem.

-   Labi, Maksi, - atskanēja viņa skarbā balss. - Ļoha tur jau sāk uztraukties, pietiek tukšu kulstīt…

-   Es jums saku taisnību. Varu parādīt parakstu…

-   Labi, - sirmais mierīgi noteica.

Viņš ar roku izdarīja vieglu, gandrīz graciozu kustību, it kā saspiestu pistoli… Jevsejevam no acīm izšāvās dzirksteles. Olas sarāvās, no kakla izlauzās kviecoša skaņa. PSKP CK atbildīgais darbinieks nezināja, ka sāpes no sitiena var būt tik caururbjošas, viņš uz brīdi zaudēja samaņu.

…Pēc tam viņam kaut kas iedzēla rokā. Jevsejevs noraustījās un atguva samaņu. Sirmais izslējās, viņa rokā bija neliela šļirce, smalkā adata ar rubīna krāsas pilieniņu galā iemirdzējās galda lampas gaismā.

Aļika skatījās plati ieplestām acīm - cauri pelēkajai radzenei varēja redzēt asinsvadiņiem noklāto acu pamatu.

Aizrāvās elpa - uz ožas receptoriem uzgāzās smaržu lavīna - smagais Aļikas smaržu vilnis, sīvā ieroču eļļas smaka, dažu cilvēku sviedru smārds - sīvais vīriešu un maigais sieviešu… Visas jūtas daudzkārt saasinājās, istaba pēkšņi deformējās un mainīja savu apjomu, galds pa slīpo grīdu aizšļūca uz stūri, gaisa temperatūra sāka kāpt, it kā kāds būtu uz pilnu jaudu ieslēdzis apkuri.

Aļika joprojām skatījās ar visidiotiskāko sejas izteiksmi, it kā gaidīdama, ka viņam tūlīt izaugs ragi vai acīs iemirdzēsies neona ugunis, bet divi atnācēji gaidīja pavisam ko citu un bija pārliecināti, ka sagaidīs…

Karstums uzplūda ar lēniem viļņiem. Reizēm ieslodzītos pratinot spīdzina ar prožektoru. Jevsejevs par to bija dzirdējis. Noliek pie pašas sejas, divsimt vai trīssimt vatu… Bet te taču nav nekāda prožektora. Nav? Bet sviedri plūst aumaļām… Aļika piecēlās no gultas, Jevsejevs ieraudzīja, ka viss viņas apģērbs ir sagruzdējis, iztvaikojis. Viņa, protams, ir priecīga, šī kuce, viņai vienmēr ir paticis karstums, karstums un jaunie tēviņi, viņai - kaut gangsteri, kaut pašu velnu, viņai vienmēr ir par maz…

-   Kur ir nauda? - Kardanova seja izstiepās garumā, deguns pārvietojās uz vaigu, bet mute pa loku aizvirzījās uz pieri.

-   Kāda vēl nauda? - Jevsejevs izteica, nopūšot karstos sviedrus. - Nav nekādas naudas, tā ir bankā… Ir briljanti. Jā, briljanti ir. No pieciem līdz piecpadsmit karātiem.

Tagad seja izstiepās Sirmajam un Aļikai. Ar to vēl bija par maz - tās kļuva tumšas, it kā apogļojās. Jevsejevam kļuva baisi. Viņš novērsās. Bet arī tur stāvēja Aļika, viņas mati no karstuma bija savijušies spirālēs kā nēģerietei, viss ķermenis arī nomelnējis, sviedros spīd, lūpas izvelbtas. Nē. Tas nav iespējams.

-    Kur ir akmentiņi? Kur ir briljanti? - Viņam tuvojās kaut kāda seja. Tas bija Mulai Džuba, starp trīsstūraini noslīpētiem zobiem var saskatīt gaļas atliekas. Jevsejevs piespiedās krēsla mugurai.

Mulai Džuba smaidīja. Jevsejevs sprata, kas notiek: viņi ir Borshanā, lūk, kādēļ ir tik karsti, viņi atrodas prezidenta pils pagrabos. Aļika stāv viņa priekšā, nepieklājīgi šūpo gurnus un rāda sārteno šķēlumu starp kājām.

-    Kabinetā aiz spoguļa ir slēptuve… Un dubultseifs viesistabā… Marseļas «Lionas kredīta» nodaļā ir divi abonēti seifi… Nedrīkst taču visas olas likt vienā grozā?

-    Protams, nedrīkst! - Mulai Džuba uzmundrinoši pasmaidīja un uzsita viņam pa plecu. — Tagad saki šifrus. Tikai nesteidzies, jo vajag taču pierakstīt, vai ne tā?

Arī Aļika smaida ar sārteno šķēlumu, ari Kardanovs ar pagriezto muti uz pieres, viņi atzīst viņa viltību un piesardzību, un viņš atbalsta viņu pamatīgumu un centību.

-   Noteikti pierakstiet, citādi aizmirsīsiet…

Seruma iedarbība tuvojās beigām, Jevsejevs arvien biežāk apklusa, pārsteigti aplūkojot klātesošos. Sviedriem nosētās uzacis kārtojās pārsteigtā jumtiņā. Viņš atgriezās.

Arī Aļika atgriezās, kļuva par parasto Aļiku ar gaišo olīvu krāsas ādu, pidžamas biksītes un uz pleciem uzmests vīriešu krekls - lūk, visi savās vietās. Arī Kardanovs… Arī šis sirmais… Arī to vārdu jēga, kuri nāca no Jevsejeva pēdējo minūšu laikā pret viņa gribu, - to jēga atgriezās kā smags bumerangs.

Viņš izstāstīja visu. Visu. Pilnīgi visu. Bet varbūt visu vēl var labot? Vajag tikai padomāt - kā?

-    Mēs šeit esam jau divdesmit divas minūtes, - Specs teica, uzmetis skatienu pulkstenim. Pēc tam paskatījās uz Aļiku, kuras acis bija kļuvušas kā piecpadsmit karātu briljanti. - Kurš ies uz kabinetu?

-   Ej tu, - Maksis teica. - Es viņus pieskatīšu.

Specs nestrīdējās un izslīdēja pa durvīm. Jevsejevs sa- kņupis sēdēja uz krēsla, skatījās grīdā. Viņš šūpoja galvu, turpinādams bez skaņas runāt pats ar sevi. Laiku pa laikam viņa žokļi sakodās, zem nokarenajiem vaigiem bija redzami cieti kauli.

No sastinguma viņu izsita Aļika.

-   Tu, auns tāds! - viņa pēkšņi sāka spiegt. - Idiots! Tru- liķisL. Padomā tikai, miljardi!! Un visu laiku klusē, man - ne vārda. Es taču jau tagad varēju nevis sēdēt šai ūķī, bet nopirkt visus Brodvejas menedžerus un uzstāties, ierakstīties, filmēties!! Lops! Tu viņiem šo naudu taupīji, ja?! - Viņas roka kā bulta izšāvās uz Makša pusi. - Vai viņiem, es prasu?… Ja tavā vietā būtu normāls, veselīgi domājošs vīrietis, tad viņš ar šo naudu… Es varētu… Visa pasaule būtu pie musu kājām!… Bet tu!!

Viņa pielēca no gultas un metās Jevsejevam virsū. Tas atvirzījās, centās piecelties no krēsla. Maksis bija modrs, viņš satvēra Aļiku aiz pleca un ar spēku nosēdināja vietā. Meitenes seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem, lamuvārdi turpināja plūst no viņas mutes, puskailais ķermenis drebēja kā drudža lēkmē.

…Atrazdamies trešajā stāvā, kabinetā, Specs šos kliedzienus dzirdēja, bet nepievērsa tiem uzmanību. Viņš ar pirkstiem aptaustīja neplīstošā spoguļa ietvaru, kurš bija pakārts pie sienas. Atrada divas slepenas pogas rāmja abās pusēs un tās vienlaikus nospieda. Sienā iezīmējās kvadrāts, aptuveni metrs reiz metrs, spogulis uzpeldēja kaut kur augšā, atklājās blāvi spīdošs seifs ar divām cilindriskām skalām uz durtiņām.

Ieskatīdamies papīriņā, viņš ievadīja kodu. Seifs tik tikko dzirdami ieskanējās kā sienas pulksteņa rādītāja šautras, kad tās pārvietojas uz nākamo iedaļu.

Specs atdarīja durtiņas un uz mirkli sastinga. Viņa redzokļi sašaurinājās, tā aizsargājot dvēseli no žilbinošā dārgakmeņu mirdzuma,

* * *

Vēl pēc piecpadsmit minūtēm viņi devās ārā no Taubes kunga villas teritorijas. Šoreiz caur vārtiņiem, kā tas pienākas pieklājīgiem cilvēkiem. Akmentiņus Specs un Maksis bija sabāzuši jaku daudzajās kabatās. Veretņevam pateica, ka viss ir kārtībā, bet tas dega nepacietībā uzzināt operācijas detaļas… Līdz folksvāgenam bija atlikuši kādi desmit metri, mašīnas kontūras izcēlās uz vēl tumšākās apkārtnes fona, Veretņevs jau iedomājās, kā, īsi sveicinot, pamirkšķinās lampiņas virs durtiņām, kad viņi iesēdīsies salonā, un viņš izvilks iebūvēto pelnu trauku un aizsmēķēs cigareti, un tas būs vislielākais apbalvojums par visu iepriekšējās stundas nervozēšanu un trauksmi.

Visiem bija pacilāts garastāvoklis, nogurumu nejuta. Tīrais, vēsais gaiss smaržoja pēc jūras un uzziedējušām mag- nolijām.

-   Es taču teicu - bērnu pastaiga! - Specs ne pārāk skaļi noteica un aizgāja pa priekšu. Un tūdaļ pat, ievilcis nāsīs gaisu, baisā balsī izkliedza tieši pretējo:

-   Kaujai! Slēpnis…

No tumsas izlauzās šaurs, ass, apžilbinošs, miesu caururbjošs gaismas stars. Tas kā negatīvā izgaismoja Speca seju - melnu ar kliedzienā atņirgtu baltu muti un melniem zobiem…

-   Siu-ttt! Siu-ttt! - dubultīgi nosvilpa klusināts šāviens.

Nolamājies Specs nozuda tumsā.

-   Pc-krac! Pc-krac! - atbildēja viņa «valters».

Maksis un Veretņevs metās katrs uz savu pusi. Vēl daži stari uzšķērda nakti, sataustīja viņu tumšās, neuzkrītošās jakas, uz tām uzzīmējot gaišos mērķu apļus.

-   Siu-ttt! Siu-ttt!

Kaut kas nosvilpa pie pašas sejas, neredzamais piegriezējs ar čaukstoņu iegrieza jakas malu, un tūdaļ it kā āmurs iesita pa krūtīm! Maksis salīgojās, uz brīdi zaudēdams orientāciju laikā un telpā, aizrāvās elpa, sirds salēcās un izlaida sitienu, likās, ka tā tūlīt notrūks un nokritīs lejā, vēdera dziļumos… Neko neapjēgdams, pat nesaprazdams, vai ir ievainots vai nošauts, viņš instinktīvi nospieda gaili - vienu reizi, otruv . Tas pašreizējā brīdī bija vienīgais izdzīvošanas žests…

Elpošana atjaunojās, turklāt viņš ar abām kājām stāvēja uz zemes un acīm redzami atradās šajā pasaulē, tādēļ nākamos šāvienus viņš izdarīja, jau notēmējis uz nezināmā pretinieka lukturiem.

Veretņevs ar stobru sataustīja tumsā lēkājošu staru. Pc-krac! Mīksti noplakšķēja, stars nodzisa, atskanēja dobja skaņa, it kā no balona tiktu izlaists gaiss. Tūlīt pat arī viņam āmurs iesita sānos, nokrakšķēja riba, asa sāpe salieca ķermeni.

-   Siu-ttt! Siu-ttt!

-   Pc-krac! Pc-krac!

Klusā, mierīgā, pēc jūras smaržojošā nakts pēkšņi bija satrakojusies. No vienas puses klusināti šņāca mūsdienīgas pistoles, apgādātas ar mūsdienu trokšņa slāpētājiem, no otras - saraustīti trokšņoja «trešā reiha» diversantu ieroči. Stabili nostājies, Maksis bez apstājas šāva tumsā, bet kāds tikpat neatlaidīgi no tumsas šāva uz viņu. Trokšņa slāpētāji novērsa uzliesmojumus, taču tieši pa stobru asīm tomēr mirgoja tikko saskatāmi oranži punktiņi, un viņš centās ar lodēm tos sataustīt. Blakus, turēdams pistoli ar abām rokām, atšaudījās Veretņevs.

Reizēm lodes svelpjot aizskrēja tumsā, reizēm atsitās pret stiklu vai metālu, reizēm iestiga iekšpus kaut kam mīkstam un dzīvam. Oda pēc sadeguša pulvera un karsta tērauda. Aizturēti kliedzieni, vaidi, klusināti pulvera gāzu sprakšķi un aizslēgu metāliskās skaņas pamazām pieklusa elles lokā, nepārsniedzot piecdesmit metru diametra robežu. Krastmal- ā gulošie ļaudis nenojauta, ka uz viņu zemes ir atvērusies ieeja pazemē, kurā viena pēc otras nozuda cilvēku dzīvības.

-   Pc-krac! Pc-krac!

Maksis juta, ka viņa lodes atrod mērķi. Divi lukturi tai pusē nodzisa, ari modernizēto slāpētāju šņākšana bija kļuvusi manāmi retāka. Maksim beidzās patronas. Kamēr viņš gramstījās pa kabatām, meklēdams rezerves aptveri, apklusa arī Veretņeva pistole. Tas klusi lādējās, raustīdams ieķīlājušos kabatas rāvējslēdzēju.

Labajā pusē bija dzirdami ātri, smagi soļi, lūza zars - dzīvs palikušais ienaidnieks steidza izmantot brīdi un piebeigt bez ieročiem palikušos cilvēkus.

Beidzot Maksis ar drebošām rokām aizķēra plakano, eļļaini lipīgo aptveri, ievirzīja to vajadzīgajā vietā, ar slīdošu berzes skaņu tā nofiksējās. Soļi tuvojās. Drudžaini pārslēdza aizslēgu, saprazdams, ka nokavēs par kādu sekundes daļu… Vai tiešām beigas?… Priekšā pie pašas zemes iedegās lukturis, apgaismodams pa pusei pietupušos liela auguma figūru ar pistoli, kas bija vērsta pret Maksi.

-   Pc-krac!

Lode trāpīja nepazīstamajam plecā, svešā pistole nodrebēja. Maksis pacēla savējo un trīs reizes nospieda gaili. Ienaidnieks smagi nogāzās uz mutes, arī lukturis iekrita zālē, atkal iestājās tumsa. Un pilnīgs klusums.

Maksis piesardzīgi izstiepa roku ar pistoli uz priekšu, pagriezās uz vienu pusi, tad uz otru… Taču visapkārt bija klusums. Vai tiešām elle būtu beigusies?

-   Aleksej Ivanovič! Vai tu esi dzīvs? - viņš klusu pasauca.

-   Viegli aizķēra… - tas nokrekšķināja. - Kas ir ar Vo- lodju?

-   Piesedz, es paskatīšos…

Maksis sadabūja lukturi, paspīdināja tieši savā priekšā, pieliecās. Specs gulēja, kājas ceļos saliecis, seja izskatījās kā uzzīmēta - balta un nekustīga, jakas apkakle bija piebrieduši no asinīm un valgi spīdēja. Turēdams kreiso sānu, pienāca Veretņevs.

-   Kaklā, izgājusi cauri, - Maksis dobji noteica un katram gadījumam pataustīja pulsu. - Viņš ir šāvis jau miris…

Ar grūtībām viņi ievilka Specu mašīnā, novietoja uz aizmugurējā sēdekļa. Viņš bija smags kā akmens.

Kaut kur tuvumā atskanēja vaids. Sagatavojis pistoli, Maksis devās uz skaņas pusi un pēc dažiem soļiem uzdūrās čokurā savilktam ķermenim. Uz brīdi ieslēdzis lukturi, ar kāju pagrieza dubļos notraipīto seju ar degunu, kas atgādināja cūkas šņukuru. «Darbarūķis dokers» no Londonas te- levideotehnikas veikala… Acis aizvērtas, kaut ko nesama- nā murmina…

Specs bija mācījis neatstāt ienaidnieku dzīvu. Maksis izstiepa ar pistoli pagarināto roku, nomērķēja uz apaļo, strupo degunu… Un nolaida ieroci.

Paspīdināja uz visām pusēm, pārskatīdams kaujas lauku. Ar slimīgu interesi piegāja pie cilvēka, kuru pats bija nošāvis. Gaismas plankums uzkrita uz atmestās skūtās galvas. Tas nu gan! Viņa priekšā gulēja «brālītis» no lidmašīnas «Maskava-Londona»!

Nedaudz tālāk bija nekustīgi sastinguši vēl divi ķermeņi, bet pie tiem Maksis vairs negāja.

-   Braucam! - Veretņevs no mašīnas steidzināja, un viņš lēni sāka iet uz ložu caururbto folksvāgenu. Kā par brīnumu, mašīna iedarbojās kā vienmēr — ar pirmo piegājienu.

Drīz uzausīs rīts. Šoseja zem riteņiem dūca. Maksis sēdēja aizmugures sēdeklī, raudzīdamies Veretņeva taisnajā pakausī. Abās ceļa pusēs pletās kaili vīnogulāji un zemi, īskājaini ābeļu dārzi.

Specs pagāzās pie Makša pleca, ar zemi sajauktie sirmie mati izspūruši uz visām pusēm, galva mētājas uz krūtīm, zods iespiedies ar asinīm piesūcinātā marles tamponā. Specs ir miris. Mirušas rokas, miruši rugāji, kas nosējuši vaigus, - operācijas dienā viņš neskuvās, taču arī ticējumu ievērošana nelīdzēja - mirusi jaka un krekls. Kad viņi aizbrauks līdz Nicai, viņš jau būs paguvis sastingt.

-   Varbūt piesēdīsi pie stūres? - Veretņevs jautāja, nenovērsdams skatienu no ceļa.

-   Nē. - Maksis pavēra sakniebtās lūpas.

Veretņevs brīdi klusēja.

-   Kaut kas jādara, - viņš teica.

Pagriezienā Specs nošūpojās uz durtiņu pusi, Maksis viņu satvēra.

-    Nu ko, tagad pametīsim? - Maksis dobjā balsī jautāja. - Tieši ceļmalā kā suni?

Veretņevs atkal klusēja. Viņa pakausis kļuva vēl taisnāks.

-   Tagad pametīsim, - viņš teica. Pateica mierīgi. Mierīgi sastapās ar Makša stingo skatienu aizmugures spogulī.

Tādās situācijās nelej asaras un nesiekalojas. Maksis to labi zināja. Runa nav par briljantiem. Naudai nav vērtības, kad uz svaru kausiem šūpojas dzīvība un nāve. Runa ir par profesionālu rīcību. Specs to saprastu. Jā. Tieši Specs un neviens cits.

*

Viņi nogriezās pa šauru celiņu, izbrauca uz pludmali. Folksvāgens ierēcās, nokļuvis irdenajās smiltīs. Apstājās dažus metrus no ūdens malas pie augšpēdus gulošas zvejnieku laivas. Dzinējs apklusa. Klusums un viļņi. Zilais plankums izpletās arvien lielāks tumšajās debesīs.

Maksis paņēma Specu aiz pleciem un sāka vilkt. Veretņevs pieķērās pie kājām. Nolika aukstajās smiltīs. Maksis ievēroja, ka viens zābaks ir palicis mašīnā. Viņš pataustīja zem sēdekļa. Atrada, nolika blakus ķermenim. Ko vēl?

Veretņevs stāvēja taisns kā stabs, viņa lūpas kustējās. «Viņš skaita lūgšanas, vai?!» Maksis bija pārsteigts.

-   Vajag, nu, to… Salūtu. Lai būtu pēc likumiem…

Vācu diversantu ieroči aizsmakuši norējās pret zemajām čuguna debesīm. Pēc tam pistoles sameta ūdenī, ķermeni pārsedza ar apgāzto laivu.

Veretņevs palūdza pretsāpju līdzekli - mocīja salauztā riba. Maksis viņam iegrūda dažus kubikus novokaīna.

-   1b Vladimirs Petrovičs nopirka, - viņš atcerējās, aizvērdams aptieciņu.

-   Viņš visu paredzēja, - Veretņevs pamāja. - Ja nebūtu vestes, arī mēs būtu līķi!

-   Tā ir! - Maksim joprojām sāpēja kreisā krūšu puse. Lode bija trāpījusi pašā aizsargsegmenta vidū, uz tā atstādama pamanāmu iespiedumu.

-   Te blašķe, te šis ieliktnis… Tu esi veiksminieks! - Pagrozījis pirkstos saliekto plāksnīti, viņš to iemeta tālu jūrā. - Tas ir liktenis…

Maksis pamāja, berzēdams krūtis.

-   Tagad vajadzētu sakārtoties.

Viņš atvēra bagāžas nodalījumu, izņēma ceļasomas ar mantām. Viņi novilka piesvīdušās, ar pulveri un nāvi piesūkušās drēbes, nomazgājās ar auksto jūras ūdeni un pārģērbās.

-   Ko darīsim ar akmeņiem?

-   Sadalīsim, lai nebūtu vienā grozā, - Veretņevs ierosināja.

Maksis izgrāba uz aizmugures sēdekļa savas jakas kabatu saturu, tad iztukšoja Speca jaku.

-   Tas nu gan! - Veretņevs izdvesa.

Līdz šim brīdim nauda, manta, bagātība viņa uztverē bija milzīga kaudze pēc tipogrāfijas krāsas smaržojoša papīra ar portretiem, cipariem, Kapitolija skatiem, ar ASV galvenā mantziņa personīgo parakstu un ūdenszīmēm… Tagad viņš ieraudzīja kaut ko citu. Kaudzi rūpīgi noslīpētu dimantu prāvu zirņu lielumā, daži bija gandrīz kā paipalas olas. Tīra un asa, griezīga gaisma. Bezgalībā zūdoši caurspīdīgu skaldņu labirinti…

Bija arī nauda - paciņa ar piecsimt un tūkstoš franku kupīrām. Bet tagad tā nelikās tāda kā parasti, jo nobālēja uz pasakaini mirdzošo dārgakmeņu fona. Briljanti aizēnoja visu. Nē, tās nav kroņa vērtspapīru lapiņas. Tā nav vienkārši bagātība. Tas ir daudz kas vairāk… Tas ir citas pasaules hipnotizējošais skaistums…

-   Liekam divās daļās, pēc lieluma, - Maksis nokomandēja, un viņi ķērās pie darba.

Drīz uz sēdekļa noberztās ādas izveidojās divas vienādas kaudzītes ar četrdesmit pieciem sīkiem un četriem lieliem briljantiem katrā. Apmēram vienādas. Kad šķiro nespeciālisti un pēc acumēra, tad pilnīgu taisnīgumu ievērot ir grūti. Tādēļ svaru kausus nolīdzinās bezkaislīgais Gadījums.

-  Tā - ērglis, - Maksis norādīja ar roku, - bet šī - cipars. Metiet!

Pēc mirkļa jautājums bija atrisināts, un viņi ņēmās slēpt ieguvumu. Briljanti ātri nozuda kabatās, ātrāk, nekā plaukstu āda paguva sajust formas pilnību. Akmeņi vēsināja ķermeni cauri bikšu audumam gluži kā sīkas zvaigznītes. Veretņevs atcerējās, ka tā atšķir īstus dārgakmeņus no neīstiem, - neīstie sasilst no cilvēka miesas siltuma, bet īstie akmeņi - ne.

-   Jevsejevs nezvanīs policijai, - Aleksejs Ivanovičs pārliecināti sacīja, pēc acumēra sadalīdams naudaszīmju paciņu. - Neviens nav cietis, turklāt… Viņam taču nāktos paskaidrot, no kurienes tāda bagātība…

Maksis paraudzījās viņā ar ilgu skatienu.

-   Pats smieklīgākais, tēvoci Ļoša, ka tā ir tikai desmitā daļa! No viena seifa! Specam nebija laika atvērt otru slēptuvi… Bet galvenā daļa vispār glabājas bankās! Viņš patiesi neziņos. Bet uzrīdīt savus suņus - to gan…

-   Zlotins līdz ritam neatgūsies. Viņš gulēja nomērķēta ieroča priekšā un kuru katru bridi gaidīja šāvienu. Kad es pārgriezu auklu, viņš zaudēja samaņu. Bet Kudlovs… Diezin vai īpaši centīsies saimnieka naudas dēļ. Bet līķu dēļ gan sacelsies trādiridis. Tāds slaktūzis sacels kājās visu policiju. Lai gan viņiem nav mūsu pazīmju…

Ierakuši irdenajās smiltīs novilkto apģērbu un bridi pakavējušies pie apgāztās zvejnieka laivas, viņi iekāpa mašīnā. Kad iebrauca Nicā, bija jau gaišs. Viņi pameta sakropļoto mašīnu klusā nomales šķērsielā un, noķēruši taksometru, devās uz lidostu. Reiss uz Maskavu bija pēc divām stundām, vēl četras stundas ceļā, pa šo laiku ir jāizdomā legalizācijas leģenda Jaskevičam. Pirms lidojuma kontrole šeit ir orientēta galvenokārt uz ieročiem, kabatās izbārstītos dimantus metāla detektors nefiksēs. Bet Šeremetjevā var izmantot Ārējās izlūkošanas dienesta kanālus…

…Izlidošanas zāles daudzbalsīgā jezga, sejas, kurās ierakstītas rūpes un satraukums, viss tik tāls no tā, kas saistīts ar nakts šāvieniem, meklējošo gaismas staru kūļu krustošanās tumsā un mirstoša biedra pirmsnāves gārdzieniem. Šeit kūsāja dzīve, un laiks ritēja starp paziņojumiem par reģistrāciju un iekāpšanu, kafiju plastmasas glāzītēs, tualetes meklējumiem un atbildēm uz satraukto bērnu jautājumiem.

Divi policisti stāvēja pie ieejas, mierīgi par kaut ko sarunājās savā starpā, viens no viņiem uzmeta vienaldzīgu skatienu somām garām ejošā Makša un Veretņeva rokās, otrs pat nepagrieza galvu. Nogājis dažus metrus, Maksis pārbaudot ieskatījās spogulī. Nē, viņi joprojām turpināja sarunu. Un kādēļ gan turēt aizdomās pieklājīgi ģērbtus cilvēkus, kuru nelielie ataugušie rugāji tikai palielina viņu pievilcību?

Reiss bija deviņos piecpadsmit. Pie lodziņa laipna tumšmataina francūziete labā valodā Maksim paziņoja, ka vēl ir sešas vietas pirmajā klasē.

- Lai būtu, pasvinēsim - ēdīsim ikrus pie šampanieša!

Maksis nolika somu uz grīdas un iebāza roku kabatā pēc kabatas portfeļa.

Ar profesionālu smaidu uz lūpām meitene ātri uzsita vajadzīgo tekstu uz klaviatūras, ieslēdza printeri un gaidot pagriezās pret Maksi.

Tas apjucis pārskatīja kabatas portfeļa nodalījumus. Pase taču bija šeit. Vai žaketes labajā kabatā? Vai kreisajā? Bet varbūt biksēs? Taču tagad tās nebija ne kabatas portfelī, nedz ari kabatās. Cik muļķīgi…

Meitene kaut ko jautāja, bet Maksis nedzirdēja, jo starp viņu un šo meiteni, Veretņevu, lidmašīnas trapu un pavisam tuvo Maskavu izauga caurspīdīgs un pilnīgi nepārvarams šķērslis.

Pa printera šauro spraugu izlīda Veretņeva biļete. Darbinieces seja kļuva norūpējusies.

-   Ne, nē, es nelidoju, - viņš beidzot atbildēja, izpratis jautājumu. - Es pavadu savu draugu.

Veretņevs pagriezās ar visu ķermeni un izšāva savu neizpratnes pilno skatienu.

-   Nav pases, - Maksis teica. - Esmu pazaudējis vai nozagta. Bet varbūt mēs to aprakām kopā ar jaku… Redz, kāda ķibele!

Līdz iekāpšanai viņi sēdēja bufetē. Nekādu franču virtuves brīnumu - tīrs internacionālisms: cepti cāļi, tomātu sula, meloņu degvīns. Gandrīz tāpat kā Šeremetjevā. Trūka tikai Vadima ar vilka apetīti.

-   Ko darīsi? - Veretņevs uzpūta biezo meloņu aromātu.

-   Braukšu uz Marseļu, ieiešu mūsu konsulātā, saistīšos ar rezidentūru. Tikai - leģenda ir pavāja.

Patiesi, izdomāt kaut ko pārliecinošu viņi nebija pratuši. Maz laika, briesmīgs nogurums, saspringti nervi…

-   Cik muļķīgi viss iznācis, - Veretņevs nopūtās un piecēlās. - Man ir laiks.

Maksis vēroja, kā viņš iziet kontroli, pagaidīja vēl brīdi. Viss mierīgi - ne trokšņa, ne kņadas. Šķiet, ka izdevās.

Nokāpis lejā, Maksis kioskā nopirka svaigu «Gerald Tri- bun» numuru. Pirmajā lapā trekniem burtiem izcēlās virsraksts: «SVF galvenais eksperts sers Linsejs Džonsons izteicies par astoņu miljardu kredīta piešķiršanu Krievijai».

Maksis gribēja rakstu izlasīt, taču nojauta teica, ka to nevajag darīt. Zālē atmosfēra bija netverami mainījusies, tā mainās gaiss pirms negaisa - kļūst smags, mikls, elektrības izlādes piesātināts un nenosakāmas trauksmes pilns.

Salocījis avīzi, viņš to iebāza somā un devās uz izeju. Policisti vairs nepļāpāja. Viens vērīgi aplūkoja katru zālē ienākošo, otrs ar bīstamu mērķtiecību šķēla pasažieru pūli, piesardzīgi ieskatīdamies sejās, apģērbā, bagāžā.

Cenzdamies nepaātrināt soļus, Maksis izgāja ārā un devās uz autoostu, tad, izdzirdējis turbīnu troksni, atskatījās. Debesīs pacēlās smagais «IL-64», kas uzņēma kursu uz Maskavu.

3. nodaļa

Motociklisti Nicā

Baseins ar caurspīdīgu dibenu bija apgaismots no apakšas ar ritmiski mirgojošiem gaismekļiem, to fonā peldēja melni vīrieši un sieviešu silueti. Virs ūdens veidojās dažādu krāsu kupols no baseina malās noslēpto lampiņu gaismas, gaisā pulsēja ātra, asinis uzbudinoša mūzika. Laiku pa laikam kāds no peldētājiem piepeldēja pie baseina apmales un Provansas dialektā nokliedzās: «Gahrson! Gahrson!» Viesmīļi kā uzvilkti manekeni steidzās pa baseina perimetru un veikli pienesa augstās glāzes ar zilu, sarkanu vai zaļu saturu. Maksis jutās pārsteigts par to, ka neviens no viņiem nebija paslīdējis un iekritis ūdenī.

Telpā ap baseinu bija izvietoti galdiņi - tāpat kā parastā kafejnīcā. Pa labi, tuvāk pie letes, bija taisnstūra laukumiņš dejotājiem. Vairākas pagarinātas pamatnes ar dažādos leņķos pagrieztiem milzīgiem televizoriem. Cenas te ļoti augstas, uzkodas - minimālas, dzeršanai - tikai eksotiski kokteiļi. Diskobārs bagātiem pienapuikām, vidējais apmeklētāju vecums - divdesmit gadu. Maksis te bija ieklīdis nejauši, tikai lai mierīgi pasēdētu un atvilktu elpu.

Aizbraukt uz Marseļu neizdevās. Atšķirībā no Krievijas Rietumeiropā policija velti nelien acīs, bet, ja kaut kas notiek, likuma kalpi parādās, it kā visu laiku būtu slēpušies. Tuvodamies autoostai, Maksis jau iztālēm pamanīja divus policistus formā un dažus civilā apģērbā. Viņi neuzkrītoši kontrolēja milzīgo autobusu, kuri devās uz Monako, Kannām, Sentropēzu vai Marseļu, pasažierus. Tos, kuri šķita aizdomīgi, pieklājīgi pasauca maliņā un pārbaudīja dokumentus. Pārbaudīja pārsvarā turkus un arābus, taču Maksis neriskēja un bez steigas novirzījās sāņus. Nogriezies pa šauru šķērsielu uz ieliņas, kas bija platāka, pēc divdesmit minūtēm viņš jau pastaigas solī gāja pa Angļu piekrasti.

Kreisajā pusē bija greznas viesnīcas, villas, privātie dārzi aiz lietām ornamentētām restēm, daudzie restorāni. Pa labi skalojās jūra.

Pludmalē veikli darbojās jauni iedeguši puiši peldbiksī- tēs, izvietodami saulessargus un vējtverus.

Maksi ērcināja motociklu motoru rēkoņa starp villām un piekrasti - puiši ādas jakās ar visdažādāko marku močiem dzenāja cits citu, braukdami bīstami tuvu un lavierēdami gar tīri nomazgātiem sitroeniem, opeļiem un fiatiem.

Gandrīz visiem bija ķiveres ar seju aizsedzošu aptumšotu sejsegu, un pārgalvībā viņi neatpalika no Maskavas roke- riem. Uz vispārējās disciplīnas un kārtības fona viņu motocikli, ķiveres un pārgalvība likās vaļīgs izaicinājums pārtikušajai sabiedrībai un piešķīra kūrortpilsētas komfortablai atmosfērai skanīgu neapzinātas bīstamības pieskaņu.

Maksi kaitināja arī uzmācīgā policijas mašīnu kaukoņa, kas tik labi zināma no filmām par Fantomasu. Uā! Uā! Uā!… Šīs mašīnas - zilās ar balto svītru - nesās pa Angļu krastmalu ik pēc desmit minūtēm, turklāt - dažādos virzienos, no tā Maksis secināja, ka vienota uzdevuma tām nav. Un tomēr - uz ielas viņš jutās kā kails.

Pretī viesnīcai «Negresko» viņš nokāpa pa trepēm uz nožogoto pludmali un, samaksājis septiņdesmit franku, tika ielaists aiz neliecās sētiņas un piedevām saņēma dvieli, peldbikses un palagu.

Ielicis somu un mantas uzglabāšanas kameras kvadrātveida ligzdā, Maksis izgāja pludmalē. Zem platā, zilā pārsega stāvēja galdiņi, daži skaļi vācieši pie bāra letes dzēra alu. Viņi bija kreklos un šortos. Termometrs ēnā rādīja deviņpadsmit, smiltis bija pavisam aukstas, viegls vējiņš vēsināja ķermeni. Jaunais bārmenis aiz letes plati pasmaidīja, tēloja, ka dreb aukstumā, un izteiksmīgi norādīja uz pudeļu galeriju aiz savas muguras.

Maksis piespiesti pasmaidīja atbildei, piegāja un ar pirkstu norādīja uz vienu no pudelēm. Tas izrādījās vīns, pērno analogs - balts, ne īpaši stiprs šķidrums ar anīsa smaržu. Stūrī aiz letes darbojās televizors - skaista blondīne par kaut ko runāja ar bālu, ļoti svarīgu un par sevi pārliecinātu resnīti.

Maksis pielika pie lūpām glāzīti. Dzēriens atgādināja nevis alkoholu, bet zāles. Tikai - no kā tās ārstē? Katrā ziņā ne jau no situācijas, kurā viņš bija iekļuvis.

Šeit, Nicā, nav oficiālas krievu pārstāvniecības, caur kuru varētu savienoties ar rezidentūru. Jānokļūst Marseļā vai Parīzē. Bet Maksim viņa pašreizējā situācijā tās ir tikpat tālas kā Maskava. Un ar vīnu no visa tā neizārstēsies - pat ja izdzertu nevis mazu glāzīti, bet veselu pudeli…

Filmās un grāmatās par spiegiem varoņi līdzīgos gadījumos atrod skaistu meiteni, kura palīdz risināt visas problēmas. Bet galvenā problēma - kaut kur noslēpties uz dienām piecām, līdz noplok pirmais meklēšanas vilnis. Taču tam ir vajadzīga ērtas un drošas vietiņas atslēga…

Bārmenis pagriezās pret televizoru, arī vācieši pārstāja klaigāt un pievērsās ekrānam. Makša uzmanība pārslēdzās - policija apskatīja pazīstamo folksvāgenu ar cauršautiem stikliem. No bagāžas nodalījuma izņēma somu ar Speca mantām. Maksis nodrebēja. Tieši tādu pašu somu viņš nupat atstāja bagāžas glabātavā - Veretņevs Maskavā nopirka trīs vienādas!

Kamera tuvplānā parādīja ložu cauršāvumus, asinis uz aizmugurējā sēdekļa, numuru… Balss aiz kadra redzēto paskaidroja, dažas reizes bija dzirdams vārds «Londona». Tātad viņi jau atklājuši firmu, kas iznomāja mašīnu, un drīz uzzinās, ka cilvēka, kas saņēma mašīnu, vispār nav. Tas vēl vairāk saasinās situāciju…

Lūk, atbildīgs policijas darbinieks kaut ko runā televīzijas kamerā, lūk - rāda kontrolposteņus uz šosejas… Pār- sitiens - daudznozīmīgi pēdējo informāciju klausās televīzijas raidījumu vadītājs, seko pazīstama ainava: Jevsejeva villa, krūmāja iežogotais ceļš, nedzīvie ķermeņi - viens, otrs, trešais, ceturtais… Tuvplānā pistoles ar klusinātājiem, čaulītes, tukša «valtera» aptvere, nogalināto sejas… to vidū bija vēl viens pazīstams - slaidais skaistulis garajā mēteli, kas Maksim iesita ar kasteti pie Mašas mājas un tik negaiditi pazuda no kaujas lauka…

Policijas eksperts ar pinceti paceļ aptveri un ielaiž plastikāta paketē…

Maksim sāka niezēt pirkstu gali - uz aptveres viņi atradīs lieliskus nospiedumus… Ja viņš iekritīs - izlocīties neizdosies…

Cenzdamies saglabāt sejā vienaldzību, viņš izgāja no pārsega apakšas un paskatījās visapkārt. Saulē bija silti, taču tādu, kas vēlētos sauļoties, nebija daudz: vairākums vējtveru un guļamdēļu bija tukši. Maksis pagājās gar krastu, reizēm iebrida saltajā ūdenī, izvēlējās vējtveri pirmajā rindā blakus aptuveni trīsdesmit piecus - četrdesmit gadus vecai brunetei. Atmetusi rokas aiz galvas, viņa saulei ļāva glāstīt ar baltu krēmu ieziesto seju, joprojām tvirto ķermeni un nokarenās krūtis ar lieliem, sārtiem krūšgaliem. Viņas acis bija aizvērtas. Nu ko, sākumpunkts pilnīgi piemērots…

-    Vai jūs šodien jau peldējāties? - apburoši smaidīdams, Maksis angliski jautāja. - Interesanti, vai ūdens ir ļoti auksts?

Atbildē - nekādas reakcijas. Tikai nedaudz nodrebēja aizvērtie plakstiņi.

-  Laba diena, madame, - sakopojis visas savas franču valodas zināšanas, Maksis teica. Un atkal turpināja angliski: - Vai nevēlaties izpeldēties?

«Ko es runāju?» viņš tūdaļ nošausminājās. «Idiotisks priekšlikums… Ja viņa pēkšņi piekritīs, nāksies līst ledainajā ūdenī!»

Šoreiz acis atvērās. Skaistas, zilas acis. Taču tajās nebija ne mazākās intereses par uzbāzīgo kaimiņu. Arī izteiktā frāze bija īsa un asa. Kaut kas līdzīgs: «Ejiet pie velna!» vai «Lieciet mani mierā!» Katrā ziņā sieviete acīm redzami negrasī- jās ar viņu iepazīties, aicināt pie sevis ciemos un sniegt tik nepieciešamo patvērumu. Dzīves patiesība bija pretrunā ar kino romantiskajiem izdomājumiem. Maksis sāka neatkarīgi svilpot un gribēja iet izpeldēties, daļēji - par spīti augstprātīgajai brunetei un pats sev, daļēji - lai nosistu laiku.

Taču doma par apģērbā atstātajiem briljantiem mainīja darbības plānu. Minūtes divdesmit viņš nosēdēja iepriekšējā vietā, izlikdamies, ka sauļojas, un ik pa brīdim palūkojās uz ģērbtuves pusi, tad iztēlojās, ka ir ieinteresējies par bumbu spēli, kuru slapjajās smiltīs spēlēja trīs pludmales apkalpotāji. Piegāja tiem tuvāk, pavēroja, mādams ar galvu kā sapratējs, un pakāpeniski pārgāja aiziešanas stadijā.

Sagaismoto somu viņš atstāja uzglabāšanas kameras ligzdā, pirms tam pārcilājis mantas un pārliecinājies, ka individuālu pazīmju, kas saistītu veļu, sporta uzvalku un vēl kaut kādus sīkumus ar viņa personu, tur nav. Starp citu, šī piesardzība bija pilnīgi lieka - «pirkstiņi» uz pistoles aptveres bija pilnīgi pietiekami, lai saņemtu mūža ieslodzījumu. Briljantus viņš iesēja tīrā lakatiņā, izveidoto mezglu saplacināja, ielika jakas kreisajā krūšu kabatiņā un aizvilka slīpo rāvējslēdzēju.

Samaksājis par izdzerto vīnu un atstājis pludmali, Maksis kā Dieva nepieņemts klīda pa pilsētu un beidzot ienāca šajā disko bārā. Tagad viņš sēž te, kur skan mūzika, trakojoši elektroniskās gaismas uzliesmojumi, skaisti, jauni cilvēki, kas plunčājās baseinā un sūc «Malibu». Viņš ir dzīvs, bagāts un pagaidām vēl brīvs. Taču tas nav uz ilgu laiku.

Pie blakus galdiņa apsēdās puisis ar meiteni, viņi nupat bija izkāpuši no baseina, abi iereibuši. Meitenei ļoti jauka sejiņa, ierāmēta ar plānām un slapjām matu cirtām, lokanais augums ietīts frotē palagā - liekas, ka viņa baseinā ir aizmirsusi savu krūšturi. Šeit tā ir parasta lieta…

Uz milzīgo televizoru ekrāniem parādījās pazīstamā villa: Kannas, Šuaijē 17… Saimniece, kas enerģiski stāsta par saviem iemītniekiem… Dators, no kura operatīvais darbinieks civilā veikli noņem pirkstu nospiedumus… Visu triju fotoroboti…

Vislīdzīgākais bija Specs, otrā vietā - Veretņevs. Maksi saimniece bija redzējusi tikai vienu reizi, tādēļ viņu praktiski nevarēja pazīt. Taču meklējumi tika veikti neatlaidīgi un prasmīgi. Loks savilkās.

Tiesa, Kardanovam dzīvē daudzas reizes bija nācies pārraut šādus lokus. Un viņš zināja, kā tas jādara.

Pievakarē Maksim izdevās atrast, šķiet, visvairāk noplukušo viesnīcu Nicā - vestibilā laiku pa laikam aizslīdēja sievišķi ar saburzītām sejām, no portjē dvesmoja spirtotā smārds, un viņa spicais deguns bija noklāts ar sarkanu dzīsliņu tīklu.

Tas bija tas, kas vajadzīgs. Tādās vietās ir tik daudz aizdomīgu tipu, ka to vidū ir viegli pazust. Tiesa, arī ziņotāju policijai tādās vietās nav mazums…

Pameklējies kabatas portfelī, Maksis izzvejoja divsimt franku, nolika uz rakstāmpults un parādīja rādāmo pirkstu. Diezin vai portjē runāja angliski, bet naudas ujļ žestu valoda ir saprotama katram: «Vajadzīgs numurs uz vienu diennakti.»

Sarkandegunis atņirdzās un pamāja ar galvu, bet naudu ieslidināja atvilktnē. Tad pastūma Maksim kaut kādu kantora grāmatu un pildspalvu. Maksis ierakstīja: «R. Smits». Vairāk nekā. Portjē neskatīdamies aizvēra grāmatu un nolika Makša priekšā atslēgu ar masīvu koka breloku.

Un pēkšņi Maksim it kā strāva izskrēja no galvas līdz kājām. Redzot franču un angļu naudu, viņš to savienoja ar anglisko uzvārdu, uz kura bija izrakstīta britu pase, un no atmiņas dzīlēm izpeldēja atbilde uz jautājumu, kas viņu bija mocījis visu dienu, - viņa pase bija palikusi «Tomasa Kuka» naudas maiņas kantorī Kannās! Un, nogaidījis dažas dienas, viņš var aizbraukt un to paņemt!

Maksis uzmundrināts paņēma atslēgu un devās uz kāpnēm. Nomazgāties, pagulēt un no rīta - tad jau redzēs…

Kaut kas lika viņam atskatīties - iespējams, tā bija klusā, dūcošā skaņa. Portjē aizrautīgi grieza telefona disku. Kam viņš zvana? Garastāvoklis atkal sabojājās.

Maksis lēni uzkāpa otrajā stāva. Kāpnēs viņš sadūrās ar prostitūtu - nēģerieti spilgti sarkanā ādas jaciņā. Tā ar interesi uz viņu noraudzījās, pašūpoja plato dibenu, aizsprau- cās garām. Pie sava numura durvīm Maksis apstājās. Ielika atslēgu slēdzenē. Brīdi vilcinājās… Nē, viņš tur neies. Portjē, telefons… Šī nēģeriete… Iespējams - vienkārši satrauktā iztēle. Bet varbūt nē!

Atstājis atslēgu durvīs, Maksis noskrēja pa trepēm, pagāja garām rakstāmpultij, ar nenoteiktu žestu apveltījis redzami pārsteigto portjē, viņš pagrozīja plaukstu pie galvas: sak - kaut ko aizmirsu - un izskrēja ārā.

Pēdējās pusstundas laikā bija kļuvis stipri tumšāks. Dienvidu nakts pārklāja Nicas nomales kā blīva sega. Tālumā pār lēzenajiem jumtiem iedegās neona blāzma - tur ir kūrortu rajons, pilsētas centrs, grezns pūlis spilgti apgaismotajās ielās, eleganti restorāni, kafejnīcas, kazino…

Bet šeit - bezpersoniskas daudzstāvu mājas, it kā te būtu Bibiijova vai Jaunie Čeijomuški. Un tāda pati tumsa uz ielām, kas izšūta ar retiem lukturiem un šur tur apgaismotiem logiem. Arī līdzīga smaka no tumšajām pavārtēm…

Te dzīvo proletārieši - zemākais kalpotāju slānis tai - spilgtajai mūžīgo svētku pasaulei: pavāri, oficianti, bārmeņi, santehniķi. Un, protams, motociklisti: tie ir viņi, kas ar aerosolu krāsu zīmē kāškrustus un rupjus uzrakstus uz māju fasādēm, taču sacensties, kurš ir ātrāks, ar zvērīgi rēcošiem motoriem vini droši vien brauc uz turieni, kur ir tīri un skaisti, jo te neiznāks nekāds sabiedrības izaicinājums - aplies ar samazgām no loga, un lieta darīta…

Te dzīvo vel ari imigranti - turki, arābi - lēts darbaspēks… Uz katra soļa - paplukušas dzertuves, no plaši atvērtajām durvīm skan vienkārša austrumu mūzika, gan šeit, gan tur - viesnīcas, kas līdzīgas tai, no kuras viņš nupat aizbēga. Pie ieejas ar celī saliektu kāju sienu balsta specifiska izskata meičas, mīņājas brūngani vīri garām rokām, lipīgu skatienu un eļļainām ūsām.

Ielas otrā pusē paralēli viņam iet divi spilgti bruneti ar cigāriem rokā. Vai pēc viņa?

Krustojumā viņš nogriezās pa labi, cerēdams atrast taksometru, bruneti nogriezās tāpat. Maksis atcerējās nesenās nekārtības Strasbūrā, ārēji tikpat klusā un kārtīgā (it īpaši, ja skatās no Maskavas), kur arābu imigrantu bandas dauzījās visu Ziemassvētku nakti, dedzināja automašīnas un piekāva gājējus… Taču Maksis būtu ar mieru dārgi samaksāt par to, lai šie bruneti būtu tieši bandīti, nevis pārģērbti policisti.

Viņš notālēm domās atzīmēja vietu pie blāvas bāra izkārtnes un, tai pietuvojies, strauji pagriezās, pagrūda durvis un iegāja iekšā. Garā lete sākās gandrīz no pašas ieejas sliekšņa, aiz tās darbojās televizors, daži pāri iereibušu acu no galdiņiem sāka uz viņu bez intereses skatīties. Maksis apsēdās uz augstās taburetes, žigli palūkojās visapkārt, pārlaida skatienu pudeļu rindām un to spilgtajām uzlīmēm, ieraudzīja tumšo izeju aiz letes… tur bija jāatrodas virtuvei vai palīgtelpai.

-   Viskiju! - drošības pēc viņš norādīja uz «Baltā zirga» pudeli.

Uz blakus taburetes nekavējoties uzrāpās pavisam jauna piemīlīga meitene īsos bruncīšos.

-    Do you speak English? - ar drausmīgu akcentu viņa jautāja un pasmaidīja.

-   Vai tev ir dzīvoklis uz visu nakti? - Maksis bez ievadvārdiem noprasīja.

Meitene pasmaidīja vēl platāk.

-   Tūkstoš franku.

Tas bija četras reizes vairāk, nekā viņa maksāja patiesībā, bet Maksis piekrītoši pamāja.

-   Jūs esat anglis? Iedodiet man iedzert! - Meitene uzlika plaukstu uz viņa ceļgala.

Maksis pamāja divas reizes, un bārmenis nolika otru glāzīti.

-   Mani sauc Elizabete, - meitene klīrīgi sacīja, masēdama Makša ceļgalu.

Sākās ziņu raidījums. Viņš ar skatu ieurbās ekrānā. Vai viņi ir atraduši Speca ķermeni? Un ko vēl viņi ir atklājuši?

Mazā plaukstiņa glāstīja viņa kāju un tiecās uz augšu.

Jā, atraduši! Pludmalē, pazīstamā laiva, uz muguras gulošais līķis ar uz krūtīm saliktām rokām, vesela policistu brigāde, zibspuldžu uzliesmojumi… Saimniece no Suaijē 17 apstiprinoši māj ar galvu… Trīs fotoroboti, pie viena iet bultiņa no nogalinātā Speca fotogrāfijas, viņa zīmētais attēls tiek nomainīts ar fotogrāfiju, apvilkts ar riņķa līniju un tad krustām pārsvītrots: meklējamais ir atrasts!

Meitene bija tikusi tur, kur gribēja, ūn sāka ņurcīt bikses un to, ko izdevās zem tām satvert. Nekādu efektu tas nedeva - Maksis bija pārāk aizrāvies ar to, kas notika uz ekrāna.

Negaidīti aplītis aptvēra vismazāk pazīstamo zīmējumu, un no tā izstiepās bultiņa uz… atvērtu britu pasi, kas bija izdota Robertam Smitam! Makša fotogrāfija aizpildīja visu ekrānu. Viņš sastinga.

-   Gaidiet uz ielas, es tūlīt izvedīšu naivuli, - turpinādama nesekmīgos mēģinājumus, teica piemīlīgā meitene skaidrā krievu valodā.

Pa to laiku fotogrāfija nostājās neprecīzā Kardanova zīmējuma vietā. Tuvplānā kamera fiksēja zīmēto Veretņeva un Makša portretu, it kā piedāvājot tūkstošiem cilvēku labi iegaumēt šīs sejas.

-   Vai čaukstošie viņam ir? - aiz muguras atskanēja vīrieša balss. Arī viņš runāja krieviski.

-   Tas ir bagāts anglis, viņš viegli piekrita par tūkstoti…

-   Tad ir labi.

Maksis atskatījās, bet ieraudzīja tikai uz durvju pusi ejošu platu muguru.

-   Tas ir mans brālis, - meitene paskaidroja. - Es teicu, lai viņš naktī nenāk pārgulēt.

-   Un kādā valodā tu runāji?

-   Cehu. Es atbraucu no Prāgas. Iesim…

Maksis nolika naudu uz letes un pēkšņi ar vienu lēcienu to pārvarēja, atgrūda sāņus bārmeni, ienira ailē. Tā… virtuve… katli, kastroļi, kāds no aizmugures parāva aiz jakas, Maksis nepagriezies iesita ar elkoni, turpināja skriet uz priekšu. Rekur tā ir - izeja uz sētu, lipīga no taukainu roku pieskārieniem, aiz tās - šaurs, bruģēts pagalms ar blāvu, dzeltenu spuldzīti. Pa labi bālā puslokā iezīmējās arkas aile, kas veda uz ielu. Maksis devās turp, bet pretī jau steidzās četras ēnas, kas bija izkārtojušās plēsīgā rindā.

Laika sevi uzlielīt par piesardzību nebija, viņš vienkārši ar kreiso roku izņēma aerosola baloniņu ar pipariem, bet labajā rokā - atsperes nazi. Izmestā asmens knakšķis ēnas apstādināja, bet tikai uz bridi.

Nedrošā dzeltenā gaisma atspīdēja uz pretī pastieptajiem četriem asmeņiem, un acīm redzamais pārsvars uzbrucējos vairoja pašpārliecību.

Maksis izstiepa kreiso roku, nospieda aerosola balona galviņu un plašā lokā palaida biezo ugunīgo strūklu.

- Ak tu, elles izdzimums! Acis! - izmetusi pret akmeni noskanējušo dzelzi, kreisā ēna satvēra savu seju un sāka mežonīgi kaukt: - Kuņa, viņš man izdedzināja acis!

Uzbrūkošo kaujas pusloks saira, bet Maksis nesteidzās lauzties tālāk - Specs bija mācījis, ka aste jānocērt pilnīgi.

Izrāviens ar labo, kauciens - asmens ar šņirkstienu uzšķērda māgu, saļimušais ķermenis smagi nokrita. Atkal šalts no baloniņa, ass sitiens ar kāju, un vēl viens ienaidnieks sāka griezties uz vietas, īdēja, pilnīgi zaudējis spējas kādu vajāt. Ceturtais neuzmanīgi atlēca un nokļuva stūri - Maksis nosprostoja viņam izeju, draudēdams vienlaikus ar baloniņu un nazi. Tam nebija kur likties, draudīgi ierūcies, viņš piecēlās un metās uz priekšu kā degunradzis, kurš pāriet uzbrukumā. Piparu strūkla pārskrēja virs galvas, naži izšķīrās, un katrs no tiem iedūrās pretinieka ķermenī.

Makša vēderā nograbēja un nodžinkstēja, it kā kāds būtu tuvinājis spīdīga, laba tērauda asmeni ātri ritoša asināmā ripai. Sāpes apsvilināja sānus. Sakodis zobus, viņš satvēra plato, svešo delmu, saspieda, bet pats kā uzvilkts iedūra ar divpadsmit centimetru garo asmeni vēl trīs reizes. Katru reizi roku apšļāca silta strūkla, slidenais rokturis neturējās plaukstā un centās no tās izslīdēt. Krācieni, elsieni, burbuļošana… Skaidri jūtama asiņu un piparu smarža kā virtuvē… Tikai šeit tika gatavots neēdams ēdiens, kura vārds - nāve. Delms konvulsīvi noraustījās, atskanēja briesmīga, dobja skaņa, cilvēks, kura seju Maksis tā ari neieraudzīja, nokrita uz muguras.

Pie bāra sētas durvīm, sienā tuvu pie zemes bija parasts tērauda krāns, tāpat kā nomaļas krievu stacijas tualetē. Nolicis nazi, Maksis rūpīgi nomazgāja rokas, tad pagriezās pret blāvo spuldzīti un sevi apskatīja. Lielā, vēderu pārsedzošā kabata bija pārgriezta, no šaurās spraugas pazibēja apžilbinošs stars.

Atmeta jakas malu, kaut kas aizripoja pa bruģi, viņš saprata, ka izkrituši daži briljanti, bet viņš pēc tiem pat nepie- liecās. Viņu vairāk satrauca ievainojums. Atsedza asinīs sa- mirkušo kreklu, ar aizturētu elpu paskatījās… Akmeņi, precīzāk, liktenis atkal bija novirzījis nāvējošo asmeni sāņus: dziļais, plašais griezums uz kreisa sāna stipri asiņoja, taču nebija bīstams.

- «Ātros»! Izsauciet «ātros», kuņas! - no piparu strūklas akls kļuvušais bandīts kliedza, viņa pārinieks stāvēja uz ceļiem, saķēris vēderu, un šūpojās no vienas puses uz otru, iekaukdamies kā ievainots zvērs. Trešais locījās zemē, aizsmacis lamājās krieviski, ceturtais gulēja nekustīgi. Vajadzēja ātri doties projām.

Saslapinājis kabatlakatiņu, Maksis drudžaini nomazgāja asinis, izņurcīja ūdenī izņurcīja ūdenī asinīm notraipīto krekla daļu, uzlika salocīto lakatiņu uz ievainojuma un savilka siksnu. Pacēlis nazi, viņš cauri arkai izgāja uz ielas. Daži arābi kaut ko apsprieda, ziņkārīgi ieklausīdamies no pavārtes plūstošajos vaidos, stenēšanā un murmināšanā. Nervozi lauzīja rokas meitene īsajos svārciņos. Arī šeit stāvēja divi bruneti, bet jau bez cigāriem. Kad Maksis parādījās, iestājās kapa klusums.

-  Vasja, Vasjeņka! - skaļi iekliedzās «Elizabete» un ierau- dādamās metās pagalmiņā. Brūnēts atvirzījās, atbrīvodams ceļu.

Viņš klusēdams pagāja garām, turēdams asiņaino nazi nolaistā rokā. Neviens nekustējās no vietas. Nogājis pusi kvartāla, Maksis atskatījās - viņam neviens nesekoja.

Nogriezies gar stūri, Maksis uzreiz ieraudzīja taksometru un, nazi iemetis notekūdeņu renstelē, pacēla roku. Mašīna pieturēja, un viņš atviegloti iegrima tumšajā, piesmēķētajā salonā.

-   Uz centru, - viņš ar grūtībām izteica. - Pie viesnīcas «Negresko».

Tas bija vienīgais orientieris, kuru viņš atcerējās. Mašīna sāka strauji braukt. Viņš gandrīz nokrita, taču spēja noturēties un sastinga uz samaņas zaudēšanas robežas, atspiedies pret sēdekļa atzveltni.

-    Šeit ir daudz labu iestāžu, - taksists nežēlīgi kropļoja angļu vārdus, taču runāja ar pieredzējuša gida aplombu. - Sievietes. Meitenes. Ir ļoti tradicionāli… un ir mazliet netradicionāli. Ja jums ir interese, tad…

Maksis atvilka elpu, sakārtoja lakatiņu, paskatījās uz plaukstu. Tā atkal bija asiņaina. Viņš noslaucīja plaukstu kreklā un cieši aizpogāja jaku. Kabatā klusi grabēja atlikušie briljanti.

-Nē.

Taksists nemaz neapmulsa.

-    Nu ko, - viņš turpināja. - Visi angļi grib braukt uz «Gogēnu», tur nav dārgi, ļoti labi var iedzert, bet pēc tam es viņiem visiem iesaku apmeklēt «Albinklubu», tur arī ir…

-   Nevajag, - Maksis ar grūtībām izdabūja pār lūpām.

Taksists apklusa, bet ne uz ilgu laiku.

-   Vai jūs esat dzirdējis par šodienas notikumu Antibā? - viņš negaidīti jautāja. - Kaut kāda apšaude starp gangsteru grupām, vai? Televīzijā teica, ka kāds no viņiem slēpjas Nicā vai Kannās, automaģistrāle un ceļi ir slēgti, uz šejieni atdzīta visa Provansas žandarmērija… Viņi, šie krievu gangsteri… Cūkas!…

Taksists ātrrunā piebilda vēl dažus vārdus franciski.

-   Un ko viņi brauc uz mūsu pilsētām? Šie piedzērušie un cietsirdīgie, kuri paspēlēja pašu Krieviju, kuri, atskaitot automātus, pistoles un pašu mēslus, neko neprot uztaisīt. Viņi tagad iegāzušies šeit, brauc pie mums ar saviem ieročiem un šauj un šauj…

Brīdi viņš klusēja. Tad piebilda:

-   Mūsu policija pret viņiem - broileru cāļi…

Maksis tā nedomāja. Viņš saprata, ka viss iet uz galu. Pietiktu jau ar fotogrāfiju televizorā, bet ievainojums ir pielicis punktu. Viņa liktenis bija izlemts.

Angļu krastmalā bija gaiši un daudz cilvēku. Pārāk gaiši un pārāk daudz cilvēku.

-Pagrieziet… pa labi…

Nekādas racionālas idejas šajā komandā nebija - tā bija vai nu pēdējā aktivitātes izpausme, vai mirstoša suņa reflekss - nolīst klusā, tumšā vietā, un tad - lai notiek kas notikdams.

Reiba galva, viņš juta pilnīgu vienaldzību pret visu un milzīgu nogurumu. Un vēl - zvērisku, nervozu badu. Likās - ja labi paēstu, atjaunotos spēki un parādītos iespēja izkļūt no šīs draņķības…

Mašīna iebrauca šaurā, pustukšā ieliņā, priekšā mirdzēja sarkans neona uzraksts: «Restaurant Barracuda». Zem tā divās ķēdēs karājās sarkanbalts aplis ar lokanu, plēsīgu zivi.

-   Pieturiet…

Ar grūtībām izvēlējies kupīras, Maksis norēķinājās ar taksistu, tika ārā no salona, pagrūda stūra durvis un smagi iegāzās iekšā.

Tas bija mājīgs zivju restorāniņš ar neiztrūkstošajiem zivju tīkliem interjerā un lidojošu zivju izbāžņiem pie griestiem. Gandrīz visi puslokā izliektie mīkstie dīvāniņi ar mazajā ansamblī ievietotajiem galdiņiem bija brīvi, viesmīlis sarkanā vestē ar baltu tauriņu nesa divas melnas tases, kas līdz malām bija pilnas ar mīdijām. No atvērtajiem gliemežvākiem plūda smaržīgi garaiņi. Maksis sajuta jūras iemītnieku tvaiku radīto smaržu, un viņam gandrīz kļuva nelabi. Viņš saprata, ka glābiņš labu vakariņu veidā nav gaidāms, un grīļīgā gaitā devās dziļāk zālē.

Tur aiz letes stāvēja jauna, simpātiska sieviete, virs parastās pudeļu virknes karājās zobainas zivs izbāznis, kurš deva nosaukumu šai iestādei. Lete tuvojās, sieviete paskatījās uz Maksi, noturēdama viņu par iereibušu tūristu.

Tikai nenokrist… Paņemt glāzīti džina vai viskija, ieiet tualetē dezinficēt brūci… Vajadzētu kļūt labāk. Bet pēc tam… Ko darīt tālāk, viņš konkrēti nezināja. Nedrošā gaitā viņš piegāja pie letes un smagi atbalstīja elkoņus pret gludo virsmu. Starp plauktiem pavērās šauras, it kā senatnīgas durvis. Pa tām iznāca kādam ļoti līdzīgs jautrs, iededzis vīrietis, apņēma ap pleciem bārmeni, iečukstēja viņai kaut ko ausī un tad sastapās ar Makša acīm. Pēkšņi jautrība pagaisa, itin kā noslaucīta ar slapju sūkli, viņa seja saspringa, izstiepās, kļuva pelēka. Šī reakcija bija signāls - pasaule saruka maza, mazītiņa un apgriezās ar kājām gaisā, jo viņa priekšā stāvēja mistera Tompsona - viņa tēva, kurš nīkst Londonas īpaša režīma cietumā Vormvud-Skrabā, dubultnieks. Taču dubultnieks nevarēja viņu pazīt!

-   Tas esi tu! - vīrietis aizsmacis teica krieviski. - Nu, šauj taču!

Tas nebija dubultnieks. Tas bija viņa tēvs. Bet tēvs nevarēja šeit būt, jo sēdēja cietumā. Tātad Maksim rādījās halucinācija. Galva apreiba, apkārtējā pasaule saruka kā ermoņikas, lete, sienas, barrakudas plēsonīgais purns deformējās… Apziņa zuda, Maksis ieķērās realitātē ar izsīkušo gribasspēku, un tikai elkoņi, kas balstījās pret gludo, pulēto virsmu, turēja viņu virspusē.

-   Nu, šauj taču! - halucinējošais tēva tēls aizstājās priekšā neko nesaprotošai, sabaidītajai sievietei un uz krūtīm parāva vaļā kreklu tā, ka pogas aizripoja pa leti un noripoja uz grīdas.

Makša elkoņi noslīdēja no letes, viņš ienira nemaņas tumsā, un tikai kluss strūklakas šļāciens pacēlās virs bezsamaņas tumšajiem viļņiem. Bet ķermenis nokrita uz grīdas ar jūtamu troksni.

* * *

Tas bija parasts vienistabas dzīvoklis, necili iekārtots un bez pretenzijām, tomēr aptieciņā atradās plašs zāļu klāsts, ledusskapis bija pilns ar ēdienu, bārā - dzeramie, skapī blīvās, sapresētās rindās karājās vīriešu un sieviešu apģērbi jebkādam laikam. Maksis izņēma no bāra pudeli viskija un dzēra, skatīdamies pa logu uz virpuļojošo neona izkārtni, kas reklamēja picu. Misters Tompsons virtuvē darbojās ap mikroviļņu krāsninu.

-   Nu, vai esi atguvies? - Viņš ieskatījās istabā, ielēja arī sev glāzīti, izdzēra, ielēja vēl.

-  Jā. Nogulēju ilgāk par diennakti, un tagad man ir daudz labāk. Es vienkārši biju izspiests kā citrons. Stresi un vēl šis muļķīgais ievainojums…

Maksis saudzīgi pataustīja pārsēju. Tagad tas bija uzlikts pēc visiem likumiem.

-   Bet es taču biju pārliecināts, ka tu esi atnācis pēc manis! - Tompsons izdzēra otru glāzīti un ielēja trešo, uz viņa sejas šaudījās mirgojošās neona gaismas, kas bija krāsainas, bet nedzīvas. - Un biju ļoti izbrīnījies, kad pie tevis neatradu ieroci. Tikai tad, kad ziņās ieraudzīju tavu fotogrāfiju, noticēju, ka tu šeit esi pavisam citās darīšanās…

Kāpnēs aiz durvīm atskanēja bērnu balsis un kāju dipoņa. Kaut kur tālu, laikam kādā kaimiņu dzīvoklī, iezvanījās telefons. Zvans atkārtojās piecas vai sešas reizes, pēc tam apklusa.

-   Tātad darījums, - Maksis jautāja, bet balsī nebija jautājošas intonācijas. - Ar angļiem?

-   Nē. Arī viņiem ir vecākais brālis…

Maksis pamāja.

-   Un kur ir… mamma?

Viņš ar grūtībām izrunāja šo vārdu. Arī misteru Tompsonu, mājīgā zivju restorāniņa saimnieku, viņš neuztvēra kā savu tēvu. Lai gan, tiekoties cietumā, tāda sajūta radās.

-   Viņa apprecējās ar mūsu advokātu. Vēl toreiz, septiņdesmit ceturtajā. Tagad viņa ir misis Voterforda, viņiem ir muiža Vitema. Tiesa, viņš ir aptuveni divdesmit gadus par vinu vecāks…

-   Un tā sieviete restorānā, kas viņa ir?

-   Luīze. Mēs dzīvojam kopā. Jau sen.

Tompsons piecēlās, nervozi pagājās pa virtuvi. Viņa vaigi bija iekrituši, ap acīm bija saradušās krunciņas. Maksim pēkšņi likās, ka viņš ir atcerējies senu, senu ainiņu no savas bērnības laikiem. Varbūt tas bija sapnis? Taču Maksis skaidri redzēja sevi mazu sēžam citā virtuvē, pielietā ar zilganu rīta gaismu, ledusskapis tur bija citādāks - daudz lielāks, ar plūdenām, noapaļotām formām, arī logs citādāks - liels un plats, un tēvs - īsts milzis - tieši tāpat soļiem mēra grīdu, kas klāta dzelteni melnām rūtiņām; viņa vaigi ir ievilkti, it kā viņš ar salmiņu sūktu kokteili, un norūpējušās acis piemiegtas. Mātes nav, kaut kas ir noticis, kaut kādas nepatikšanas ir piezagušās pie viņu pasaules robežas, un Maksi apsvilina tik tikko jaušama vainas apziņa par kaut ko pašam nesaprotamu.

-   Tātad jūs esat normāli iekārtojušies, - Maksis pateica telpā. Viņš negrasījās moralizēt, taču frāze izskanēja kā pārmetums.

-   Vai tu domā, ka būtu labāk, ja mēs līdz šim brīdim sēdētu cietumā?

Maksis klusēja. Tāds jautājums arī neprasīja atbildi.

-    Mātei stipri sāpēja acis, nācās ilgi ārstēties labākajā Londonas klīnikā. Cietumā viņa jau sen būtu kļuvusi akla. Kuram no tā būtu labāk? Man? Centram?

-   Nezinu.

Virtuvē mikroviļņu krāsns signalizēja, ka ēdiens ir gatavs, taču tam neviens nepievērsa uzmanību.

- Mums nebija izejas, - Tompsons klusi sacīja. - Iespējams, ka tu tagad to nesaproti, tu domā par pienākumu, uzticību pienākumam un Centram. Tas ir galvenais, vai ne? Bet leģenda - tikai aizsegs, veids, paņēmiens, lai izpildītu uzdevumu. Tā taču māca izlūka skolā?

Viņš smagi nopūtās.

-  Taču tā nav taisnība. Cilvēkam ir tikai viena dzīve - nevar sākumā dzīvot, lai maskētos, bet kaut kad vēlāk dzīvot priekš sevis! Leģenda tad arī kļuva par mūsu dzīvi, mēs pār- vērtāmies par angļiem - divas mašīnas, labs dzīvoklis, māte iegādājās apģērbu dārgos veikalos, pirka rotas lietas, viņai iepatikās akmeņi - topāzs, ametists… Tikai īsti angļi līdz ar mātes pienu uzsūc skaidrus un negrozāmus principus - tas ir pieļaujams, bet tas - nekad un nekādos apstākļos. Pie mums viss ir citādi - ja ir iespējas, tad var visu! Bet uzdevums prasīja jebkādus upurus… Kā tu domā, kā mēs dabūjām savā pusē Benu? Tā ka ar māti mums bija problēmas…

Tompsons atkal sāka staigāt no viena stūra uz otru - pieci soļi turp, pieci atpakaļ.

-   Bet pēc tam viss sabruka. Vajadzēja līdz galam izpildīt pienākumu un sapūt cietumā. Taču mēs jau bijām pieraduši pie vidusšķiras angļu dzīves. Un mēs izvēlējāmies citu ceļu. Taču… Ja tu gribi zināt - viņa to izvēlējās pirmā…

Blakus istabā sāka zvanīt telefons. Uzmācīgi, aizvilkdamies. Bezcerīgi. Neviens tā arī nepacēla klausuli.

-   Es jūs nenosodu, - Maksis sacīja.

-  Tu domā - visi tā saka, attaisnot var visu, ko vēlies. Bet es pajautāšu pašu galveno: kur ir tā valsts, kuras vārdā mums trīsdesmit gadus vajadzēja sēdēt cietumā? Kur ir PSRS? Tās vairs nav. Tie vadītāji, kuri mūs sūtīja nāvē par lielo Ideju, - viņi paši to arī nodeva. Pārdeva. Kopā ar visām tikšanās vietām, slepenām glabātavām, ar visu, ar simtiem miljonu iedzīvotājiem un ar pašu lielo Ideju… Un par sagrābto naudu nopērk villas Monako, Nicā, Antibā…

-   Es jūs nenosodu, - Maksis atkārtoja. - Un pietiks par to. Man ir vajadzīga pase un jātiek no šejienes projām. Vislabāk - uz Londonu. Palīdzi man, ja vari. Un, ja tas nav pretrunā ar taviem tagadējiem uzskatiem un pienākumiem.

Cilvēks, kuru pēdējos divdesmit astoņus gadus sauca par Ronaldu Pirkšu, iegrima domās. Skaidrs, ka Makša lūgums ir pretrunā ar viņa saistībām pret jaunajiem saimniekiem!

Ne jau tādēļ viņam ir uzticēta tikšanās vieta Nicā, lai risinātu krievu izlūkdienesta problēmas. Un vēl tādas, kas saistītas ar apšaudīšanos un līķiem, tas ir, ar vistīrāko kriminālu! Visa piekrastes policija ir sacelta kājās, meklēšanas vērienam nav precedenta - visu pagājušo gadu laikā kaut ko līdzīgu viņš nebija redzējis!

Tādā situācijā viss bija atkarīgs no Dienvidu biroja šefa. Bez Vollesa viņš nevarēja izgatavot īstu pasi, nevarēja dabūt helikopteru… Tātad vajag leģendēties. Varbūt aizsegties ar operāciju «Aizstāšana», par kuras rezultātiem ir ieinteresēts gan Dienvidu birojs, gan Lenglija… Taču, kad krāpšana atklāsies, viņam būs jāsamaksā ar savu galvu.

- Es tev palīdzēšu, - viņš beidzot sacīja. - Bet tagad iesim ēst vakariņas.

* ^ *

Cilvēks, kuru Maksis pazina kā Tompsonu, aizgāja apmēram pusnaktī, priekšnamā atstājis savu vizītkarti. Balts, dārgs kartons ar hologrāfisku zivs siluetu, uzraksts: «Ronalds F. Pirkss, restorāns «Barrakuda». Četri telefona numuri, fakss… Apakšā ar roku uzrakstīti vēl seši cipari.

Maksis kartona gabaliņu paslēpa kabatā, izslēdza gaismu un nenoģērbies apgūlās uz dīvāna. Zivju restorāna īpašniekam nemēdz būt tik daudz telefonu. Bet Tompsons-Pirkss arī neslēpj, kas viņš ir. Taču pats neizjautāja, lai gan droši vien atrada sagrieztajā jakā briljantus!

Profesionāla ētika. Izlūkiem var būt vienam no otra kaut kas slēpjams, pat ja viens no viņiem pirms trīsdesmit diviem gadiem otram ir mainījis autiņus… Un katrs pats izlemj, ko un cik pateikt.

Maksis smagi nopūtās. Ko var gaidīt no tēva? Precīzāk - ko var sagaidīt no cilvēka, kurš kādreiz bija viņa tēvs?

Viņi ir svešinieki. Kā lauvu kopienā… arī tur nav tēvu un dēlu, ir tikai kopēja cīņa par esību, kopējas medības!… Vecais un jaunais lauva palīdz viens otram, kopīgi cīnās ar ienaidniekiem. Un nekāda sakara ar asinsradniecību!

Acis lipa ciet, un Maksis vairs necīnījās ar miegu. Tūdaļ gan pamodās, it kā kāds būtu viņu pagrūdis. Uzmeta skatienu pulkstenim - pieci no rīta. Tālajā, tukšajā dzīvoklī zvanīja telefons.

Desmitos atnāca Pirkss un nofotografēja viņu pasei.

* * *

Kopumā šajā dzīvoklī Maksis uzturējās ilgāk par piecarpus diennaktīm. Staigāja no viena stūra uz otru, ēda, gulēja, skatījās veco televizoru ar apaļīgo - it kā tas būtu stāvoklī - ekrānu, ieklausījās rotaļīgajā franču valodas čivināšanā.

Ziņās vēl dažas reizes parādīja Jevsejeva Antibas villas apkārtni. Dažas reizes pazibēja Kudlova un Zlotina seja, taču viņi no kameras novērsās, Zlotins saniknoti kaut ko nokliedza un aizsedza objektu ar plaukstu. Pats saimnieks nebija redzams, un aiz sētas nevienu no uzņemšanas brigādes neielaida. Tādēļ ka Jevsejevs bija teicis, ka par šaudīšanos viņiem nekas nav zināms. Nūjā, tas ir visprātīgākais, ko viņš varēja izdomāt. Rādīja ari Makša portretu, taču bija jūtams, ka interese par šo tematu sāk izsīkt.

Vairākas reizes rādīja reportāžu no Linjē - Deivids Džonsons un premjers Ribakovs. Smaida. Spiež viens otram roku. Sarunas beigušās sekmīgi, Krievija ir saņēmusi ilgi gaidīto kredītu.

Maskavu rādīja reti. Kaut kāda māja Dmitrovkā atkal iegrimusi zem asfalta. Atvērts Žana Lika Buraga salons Tveras ielā. Aiz televīzijas žurnālista muguras varēja saskatīt nezin uz kurieni steidzīgi ejošus pavasarīgi ģērbtus maskaviešus, viņi izskatījās norūpējušies, koncentrējušies un acīm redzami nesaprata, kāda tā ir laime - iet pa Tveras ielu, vienalga, uz kurieni, tikai iet.

Reiz kādā vakarā, iepriekš nebrīdinājis, ieradās Pirkss.

-   Ātri savāc mantas, man viss ir gatavs!

Viņš izskatījās ļoti norūpējies.

Maksis uzvilka jaunu tumši zilu uzvalku, baltu kreklu, apsēja kaklasaiti, uzvilka melnas, mīkstas ādas kurpes. Respektabla ierēdņa izskats vieš uzticību. Plakanajā diplomātā ielika veļas pāri un bārdas dzenamo «Gillett». Piecus briljantus, to skaitā vienu lielu, viņš bija pazaudējis kautiņā ar nažiem. Atlikušie bija rūpīgi ievīstīti baltā papīrā un izvietoti pa kabatām - tā ir drošāk. Vienu - pašu lielāko tīrā kristāla akmentiņu viņš sagatavoja kā dāvanu Pir- ksam.

-   Es esmu gatavs!

Bija satumsis, pie durvīm stāvēja sudrabots jaunākā modeļa sitroens, Pirkss pašpārliecināti sēdās pie stūres, uzņēma ātrumu un pagriezās uz Monako pusi.

-   Nem…

Pirkss viņam sniedza franču pasi uz Kloda Ležāra vārda. Šķiet, ka īsta. Vai meistarīgi viltota.

-   Tā nekur nedrīkst parādīties, citādi man būs lielas nepatikšanas.

-   Es sapratu, - Maksis atbildēja.

Pirkss saknieba lūpas. Diezin vai puisis varēja iedomāties, par kādām nepatikšanām ir runa. Droši vien domā - ja pase nekur neparādīsies, tad viss būs normāli… Nu ko, lai tad arī zēns neko nenojauš. Tas ir viņa pienākums pret Maksi - un parāds. Bet parādi ir jāatdod. Jebkurā veidā.

Sitroens pabrauca garām žandarmērijas postenim un izbrauca no pilsētas. Viņus neapturēja - acīmredzot šo mašīnu labi pazina.

Pēc pāris jūdzēm sākās plata, tuksnesīga pludmale. Pirkss piebremzēja ceļa malā un paskatījās pulkstenī.

-   Pēc piecām minūtēm tevi uzņems helikopters. Divu stundu lidojums līdz Lionai, divdesmit trijos četrdesmit atiet reiss uz Londonu. Tu paspēsi. Un vēl…

Pirkss viņam pasniedza mazu, plaukstā ietilpināmu brauninu.

-   Ja pilots saņems pavēli pa radio un mēģinās mainīt kursu, tu viņu piespiedīsi lidot uz Lionu. Vairs neko tavā labā es nevaru izdarīt…

Pirksa balss nodrebēja.

-   Paliec sveiks!

-   Tas tev! - Maksis izvilka sarkani zaļā nokrāsā lāsmojo- šo briljantu. Akmens bija veselas bagātības vērts, taču Pirkss to nevērīgi iebāza kabatā, acis nenolaidis no viņam pretī sēdošā cilvēka. Itin kā gribēdams uz visiem laikiem iesūkt sevī vina tēlu.

-   Paliec sveiks!

Maksis cieši apskāva rūdīto dubultspiegu, kas bija nopircis brīvību un labklājību par nodevības cenu. Apskāva savu tēvu, kas viņam bija izglābis dzīvību. No viņa dvesmoja laba odekolona smarža un vēl kaut kas netverami tuvs… Varbūt tas bija neatkārtojamais bērnības aromāts. Viņam atkal, tāpat kā pirms daudziem gadiem, vajadzēja bēgt, atstājot tēvu citā dimensijā. Tikai tagad viņš pats varēja noteikt savu nākotni.

-   Es atgriezīšos, tēt… Es noteikti atgriezīšos!

Spoži spīdēja mēness. Sidrabainā jūra noslēpumaini viz- moja. No tumsas iznira mirgojoša sarkana uguntiņa, kļuva dzirdams helikoptera dzinēja troksnis. Mašīna pierasti pieskārās smiltīm un sastinga turpat, simt metru attālumā. Lāpstiņas turpināja lēni griezties.

-   Skrien! - Tompsons-Pirkss aizžņaugtā balsī uzsauca un novērsās.

Mirkli saminstinājies, Maksis metās pie helikoptera.

Tompsons-Pirkss ar skatienu pavadīja lidaparātu, kurš pacēlās gaisā, un ilgi nenovērsa acis, līdz mirgojošā uguntiņa izgaisa miglā. Un pēc tam vēl labu brīdi sēdēja nekustīgi, nolaidis stiklu, un kāri ieelpoja vēso, jonu piesātināto jūras gaisu. Nebija vairs kurp steigties - viņam viss ir beidzies. Lai mēģinātu izglābties, ir tikai viena iespēja - aizmukt aiz trejdeviņām zemēm. Taču viņa gados ceturto dzīvi nesāk.

Tomēr viena lieta viņam vēl bija darāma. Pirkss izvilka no kabatas briljantu, atsvešināti pavēroja tā rotaļīgo, mirdzošo oreolu. Atvēra cimdu nodalījumu - tur atradās deviņu milimetru revolveris un atsperes nazis. Paliecies atpakaļ, viņš no apakšas iegrieza sēdekli un iebāza tur akmeni.

Tad paņēma telefonu un piezvanīja Luīzei.

-   Paklau, meitenīt… Es tev kaut ko atstāju pakaļējā sēdeklī. Dāvanu. Iebrauc mašīnu garāžā, noņem sēdekli, un tu to atradīsi.

-   Kas noticis? - sieviete izbijusies jautāja. - Kas ir ar tevi?

-   Nekas… Viss normāli…

-   Vai tas ir saistīts ar to puisi? Tā jau es domāju! Kur tu esi? Kad tu atgriezīsies?

Luīze bija panikā. Savādi. Tas nav viņai raksturīgi - viņa taču ir ļoti mierīga sieviete… Viņš gribēja pateikt viņai kaut ko labu, nomierināt, taču nespēja un nospieda atslēdzēja taustiņu.

Tūdaļ telefons atkal iezvanījās, viņš nodomāja, ka atzvana Luīze, bet izrādījās, ka tas ir Ričards Volless. Viņa balss bija aizsmakusi un skanēja nedaudz sērīgi.

-   Es nevaru uzņemt sakarus ar helikopteru, Ron. Vai tu nezini, kas par lietu?

-   Zinu, Dik. Tam ir jāaizlido līdz galam, un tas aizlidos. Uz tā ir mans dēls.

Iestājās ilga pauze. Ēters bija tīrs, bez šņākoņas un sprak- škiem.

-   Tā jau es domāju, ka aiz tā visa ir kaut kas neordinārs. Tu taču nepārdevies par naudu…

Tompsons-Pikss klusēja.

-   Ceru, tu saproti, ka tas neko nemaina? - atkal atskanēja Dienvidu biroja šefa aizsmakusi balss.

-   Jā, es to saprotu.

-   Tu mani pamatīgi iegāzi, Ron. Arī visus mūsējos iegāzi. Es taču paziņoju Centram, ka sekmīgi izpildu «Aizstāšanu», un tur gaida rezultātus. Bet tagad es ziņošu par izgāšanos un par tevi… Diezin vai pēc tam es palikšu dienestā.

-Atvaino, Dik. Man ir ļoti žēl.

Volless nopūtās.

-   Labi, Ron. Mēs abi ilgi esam strādājuši kopā, kādi te var būt rēķini. Taču - tu zini kārtību. Un es neko nevaru mainīt.

-   Es saprotu, Dik. Neuztraucies… Es zinu - tu vienmēr esi labi pret mani izturējies.

-   Kur tu tagad esi?

-    Tur, kur nolaidās helikopters. Drīz braukšu atpakaļ. Droši vien pēc pusstundas?

-   Jā, Ron. Tas būs normāli. Pēc pusstundas. Tu esi īsts vīrietis. Man ir velnišķīgi žēl, ka tā ir iznācis. Paliec sveiks!

-   Paliec sveiks, Dik!

Telefons atkal atdzīvojās. Šoreiz zvanīja Luīze.

-   Kur tu esi, Ronald? Es gribu aizbraukt pie tevis!

-   Es pats aizbraukšu pie tevis, meitenīt. Zini, agrāk mani sauca par Tomu. Bet vēl agrāk - par Pjotru.

-   Ko? Ko tu runā?! Kur tu esi, Ronij?!

Pirkss pilnībā izslēdza telefonu.

Tieši pēc pusstundas, nolaidis kreiso un labo stiklu, viņš apgriezās un lēni brauca uz pilsētas pusi. Drīzumā no priekšas atskanēja motociklu rēkoņa, četri lukturi kā tīkls pārsedza šoseju un ātri tuvojās. Tie ietvēra sitroenu puslokā - melnas ādas jakas, tumšas, atstarojošas maskas sejas vietā, pistoles, kas pagarinātas ar klusinātāju cilindriem…

Viņš izšāva pirmais: sākumā pa kreisi - sejsega tumšais stikls sašķīda šķēpelēs, uz mirkli aiz tā pavīdēja bāla seja, bet tūlīt arī tā kļuva tumša un aizmetās prom kopā ar motociklu.

-   Pš! Pš! Pš! - mašīnas priekšējo stiklu apšļāca šķembas, pa mazajiem caurumiņiem ielauzās ledainais nāves vējš. Izliecies pa labi, Pirkss izšāva vēl divas reizes - otrs motociklists ielidoja šosejas grāvī, bet tad uzreiz divas lodes reizē trāpīja viņa galvā, un iestājās mūžīgā tumsa.

* * *

Maksis ielidoja Londonā naktī. Pārnakšņoja lidostā, no rīta Britu bankā abonēja seifu uz uzrādītāja vārda, noslēpa briljantus, rūpīgi pierakstīja šifru un paroli. Pēc tam no taksofona piezvanīja Kalsnajam. Pirms došanās uz tikšanos viņš iegāja nepierasti tīrajā sabiedriskajā tualetē, saplēsa sīkos gabaliņos franču pasi un nolaida klozetā. Vairākas reizes nolaida ūdeni. Viņš ļoti gribēja pasargāt tēvu no nepatikšanām.

Ceturta daļa

VISIEM PĒC NOPELNIEM

1. nodala

Lielie pasūtījumi

-   Viņi visi skatās uz mani! Saproti - skatās! Un slēpj smaidu! Vai vienkārši domā, ka es došu ikvienam!

Fokins smagi nopūtās. Šīs skaidrošanās bija kļuvušas par ikdienu, un apetīti tās neveicināja.

-   Tev tikai tā liekas. Ārsts teica, ka tā ir novēlotā reakcija, ka tā pāries…

Labāk viņš to nebūtu teicis. Tā bija kā benzīna šalts gruzdošā ugunskurā.

-  Daudz gan zina tas tavs ārsts! Arī tu esi uz vienu roku ar vinu?

Nataša iespieda rokas sānos un iepleta kājas - ieņēma tirgus sievas agresīvo pozu. Agrāk viņa tā nedarīja, arī tā bija slimnīcā iegūta…

-  Ne jau jūs sita un izvaroja pagrabā! Ne jau jūs gribēja nosist! Ne jau jums piekāra maukas izkārtni, lai visi skatītos!

-  Nu neej uz darbu, pasēdi kādu laiciņu mājās, - Fokins samiernieciski teica. - Vai gribi, es tevi iekārtošu citā vietā?

Sievas seja pārvērtās.

-   Cik tu esi gudrs! Arī tur visu uzreiz uzzinās! Un teiks - ja jau no turienes aizgāja, tātad atzina, ka ir vainīga!

Tas varēja turpināties bezgalīgi. Nataša bija neticami pārvērtusies - viņa bija kļuvusi neglīta, niķīga un ļauna. Likās, ka par visu pārdzīvoto viņa grib atriebties savam vīram. Iespējams, tādēļ, ka viņš bija tuvāk nekā citi.

Fokins nolika tasīti ar neizdzerto tēju un piecēlās.

-   Es aizeju uz darbu.

-   Ej. Laimīgu taciņu!

Diena sākās ar sabojātu garastāvokli. Tāpat kā visas dienas beidzamajā laikā. Pēc Natašas izrakstīšanas no slimnīcas dzīve bija pārvērtusies par elli. Kāpdams lejup pa trepēm, Fokins iemeta mutē cigareti. Viņš gan atmeta smēķēšanu, gan atkal atsāka. Šī cīņa ar sevi radīja mazohistisku baudu un novērsa no īstenības. Kad piekāpies pats sev, pasaule visapkārt kļūst nedaudz gaišāka… Viņš noklikšķināja šķiltavas, ievilka dūmus…

Pie parādes durvīm stāvēja lietots «Audi-100» ar tonētiem stikliem. Viņš kļuva piesardzīgs. Labais stikls noslīdēja, un pa atvērto logu paskatījās plata seja ar baku rētām uz vaigiem, uz pieres krītošiem cietiem matiem un piemiegtām dzedri zilām acīm.

-   Sēdies, ir saruna! - Kļevecs nesasveicinājies izmeta.

Pēc īsas minstināšanās Fokins apsēdās viņam līdzās.

-   Uz darbu? - Kļevecs jautāja un, atbildi negaidot, iedarbināja motoru.

-   Es tevi aizvedīšu.

-   Tādēļ arī atbrauci?

-   Klausies, ko es teikšu, - nepievērsdams uzmanību Fokina ironijai, Kļevecs lietišķi iesāka. - Viens mans aģents sniedza informāciju. Ir «pasūtīts» kāds no mūsējiem. Vārds vārdā viņš teica tā: «Agrāk no Kantora baidījās, bet tagad «pasūta» tāpat kā visus. Turklāt tā norībēs, ka neviens neko neatradīs.»

-   Kā tas ir - «no mūsējiem»? - Fokins rupji noprasīja.

-   Nezinu. Bet liels putns. «Konsorcijam» radīja pamatīgas nepatikšanas. Par viņa galvu dod simt tūkstošus zaļo. Pašreiz viņš ir ārzemēs, šķiet, ka Anglijā. Kuru katru bridi atgriezīsies. Un ilgāk par nedēļu nenodzīvos.

-   Un kas ir izpildītājs?

-  Mans cilvēks to nezina. Taču teica - strādā tīri. Jau vairākus ir norakstījis, bet izskatījies tā, it kā paši būtu atdevuši galus. Starp citu, tavs draugs Atamanovs ir miris, vai esi dzirdējis?

-   Neesmu interesējies, - Fokins atbildēja. - Vai mazums cilvēku Maskavā mirst… - Tad, ieraudzījis metro staciju, teica: - Pieturi! Man ar metro būs ātrāk.

Ticis kabinetā, viņš piezvanīja Pasjko. Tiesu medicīnas eksperts bija darbā.

-   Paklau, Saša, ja jūs sekcijā nevarat noteikt nāves cēloni, ko jūs rakstāt diagnozē?

-   Tā arī rakstām: sekcija uzrādīja, ka nelaiķis ir miris sekcijas rezultātā, - Pasjko nopietni atbildēja.

-   Nemels niekus! - Fokins nelaipni atcirta.

Pasjko pavīpsnāja.

-   Nu, ne gluži tā… Rakstām: izteikta sirds asinsvadu nepietiekamība.

-   Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tā arī ir. Asinsvada spazma, asiņu plūsma traucēta - un gatavs! Bet, kad mēs griežam, tad visa muskulatūra jau ir atslābināta, asinsvadu caurlaidība ir normāla… Ko citu lai rakstītu?

-   Jā… - Fokins apmulsis novilka. - Un tādu gadījumu ir daudz?

-   Ne mazums. Bet vēl vairāk ir to, par kuriem mēs vispār nedodam slēdzienu. Ja ķermenis mēnesi ir nogulējis ūdenī vai pusgadu zemē… Ko te var noteikt?

Nolicis klausuli, Fokins ieslēdza datoru un iegāja kriminālās milicijas serverī. Ievadīja meklēšanas datus: vecums - no divdesmit līdz septiņdesmit gadiem, hronisku sirds slimību neesamība.

Tagad palika trīsdesmit divi nāves gadījumi. Fokins izdrukāja informāciju un pēc brīža turēja rokās četras lapas, kur bija fiksēta praktiski veselu cilvēku nāve. Viņš uzmanīgi lasīja precīzās rindiņas, meklēdams kaut kādas likumsakarības un cenzdamies saprast, kas varētu apvienot pazīstamo oligarhu Loktionovu, kurš nomira kārtējās peldes laikā greznajā veselības uzlabošanas kompleksā «Septiņas zvaigznes», un bezdarbnieku un bezpajumtnieku Ziminu, kurš atdeva galus nepabeigtajā būvē pie Kazaņas stacijas?

Bija nāves gadījumi, kas neizraisīja jautājumus: Atamanovs, Tatarincevs… Bet no kā diskobārā «Miranda» nomira divdesmitgadīgais Jahims? Vai divdesmit divus gadus vecā Aleksejeva Maskavas valsts universitātes kopmītnēs? Vai divdesmit astoņus gadus vecais mazais uzņēmējs Martinovs savā kioskā? Vai četrdesmit septiņus gadus vecais Olomastovs mīlas priekiem noīrētajā dzīvoklī? Vai arī kāds Mjačins - vairāku ēdināšanas uzņēmumu, ieskaitot nelaimīgo «Mirandu», īpašnieks?

Varbūt ir vēl kāds cilvēks, kuram neizraisa jautājumus tās - citas nāves? Vai varbūt ne viens vien?… Varbūt Alekse- jevai bija iespaidīgs aizbildnis un viņa aizrāvusies sāka to šantažēt… Varbūt Zimina draugs, tāds pats bezpajumtnieks, iedūra ar īlenu, bet eksperts neievēroja sīko dūrienu uz nevienam nevajadzīga cilvēka ādas?…

Taču ne Aleksejeva, ne Zimins nevar nostāties blakus Lok- tionovam un Atamanovam. Pēdējos divus apvieno kopējs nāves algoritms… Atamanovu uz viņpasauli aizsūtīja viņš pats, Fokins, izmantodams viņa rokās nejauši nokļuvušo «atliktās nāves» gredzenu. Bet Loktionovu nogalināja tas otrs - tīri strādājošais. Svarīgi, ka viņš, Fokins, atriebās par savu personīgo sievu un atjaunoja taisnīgumu, bet tas otrs ir parasts algots slepkava, kuņas dēls, kuram arī ir spēja nogalināt bez pēdām, bet - par pasakainu naudu. Zems, pērkams rāpulis. Ar tādu pašu gredzenu vai citu līdzīgu nieciņu…

Izmeklētājs kārtoja pēkšņās nāves gan tā, gan citādi - pēc vecuma, vietas, laika… Pirmais pēc hronoloģijas izrādījās Gļebs Martinovs, pēdējais - Viktors Mjačins. Un savāda sakritība… To viņš sajuta intuitīvi, vēl pirms tam, kad saprata, kur ir sakritība un kur - savādums.

Martinovs nomira nākamajā dienā pēc sprādziena «Konsorcija» mikroautobusā Lomonosova prospektā! Nākamajā dienā pēc tam, kad viņš pats atrada Kurakina asinīm aptraipīto gredzenu!

Pa iekšējo telefonu viņš piezvanīja Somovam.

-   Vai tu atceries to alkoholiķi, kuram sadeva pa purnu pēc sprādziena Lomonosova prospektā?

-   Liecinieku Kukujevu? - Somovs delikāti palaboja priekšnieku.

-   Nu jā. Atrodi viņu un nogādā pie manis!

Dienas beigās jūtami nobiedētais liecinieks Kukujevs sēdēja Fokina priekšā. Viņam bija parasts nebeidzamo paģiru sindroms, bija arī zilums zem acs, arī lētā alkohola smaka liecināja, ka pēdējo mēnešu laikā viņa dzīvesveids nav pārcietis būtiskas pārmaiņas.

-   Vai tu Gļebu Martinovu pazini?

-   Nē… - tas steidza noliegt. - Kādu Martinovu?

-   Kurš strādāja kioskā pa ceļam uz metro.

-Ā, Gļebu! Protams, pazinu! Es taču vienmēr pie viņa bi- čoju cigaretes… Bet tad viņš pēkšņi nomira! Bija normāls vecis, liekas - vesels… Es viņam gribēju pārdot pildspalvu. Lieliska pildspalva, viņš jau gandrīz piekrita… Bet tad atnāca tas salāpītais kondoms… Tas ir, nu, puisis… tā nu atnāca pie viņa un pievāca pildspalvu. Bet man iebrauca purnā… Es aizgāju, bet jau pēc stundas Gļebu atrada mirušu…

-   Kas tā par pildspalvu?

-   Es to kupenā atradu pie uzspridzinātā autobusa. Kāds no tiem asajiem bija pazaudējis - tur daudz visādu ložņāja… Feina bija, dārga - tumšs koks, zelta apmalīte… Par simtnieku aizietu - gočen!

-   Pastāsti man par to puisi!

Fokins nolika uz galda savas lielās plaukstas, kurās varēja paslēpt pa alus kausam. Un no kurām jebkurā brīdī varēja izveidoties milzīgas dūres. Kukujevs izslējās, un viņa vaigs mirklī kļuva bargs.

-   Par kādu puisi?

-   Par to kondomu. Kā viņu sauc? Kāpēc viņš bija atnācis pie Gļeba? Kurš vēl viņu pazīst?

Liecinieka ar intelektu neapgrūtinātajā sejā atspoguļojās acīm redzama piepūle. Taču pēc tam viņš samudžināti un liekvārdīgi, bez mitas novirzīdamies no galvenā, izteica to, kas attiecās uz sīkā reketiera, ar iesauku Saviks, personību.

Kad pratināšana bija beigusies un protokols parakstīts, Fokins apgāja galdam un apsēdās blakus lieciniekam, kurš bailīgi pavirzījās tālāk.

-   Malacis - visu labi esi iegaumējis. Vai piepelnīties gribi? Un aizsardzību no manas puses, ja kas gadās?

-   Nu… Kurš tad to var negribēt?

-   Tad pastaigā pa kioskiem, pagrozies «Mirandā», uzzini, kas viņš tāds ir, šis Saviks, - kāds uzvārds, kur dzīvo… Ja jautā, kāpēc, - saki, ka gribi no viņa pildspalvu atpirkt.

Kukujeva sejā atspoguļojās prieks un bažas. Fokins izņēma no kabatas vēl divus desmitniekus.

-   Izzināsi - saņemsi vēl trīsdesmit. Neko neizdarīsi - kājas noraušu!

Tas izšķīra jautājumu - pīrāgs un pātaga ir līdzējuši ari daudz sarežģītākās situācijās.

Kukujevs piezvanīja jau nākamajā dienā, viņi satikās pelmeņu ēstūzī, kur deva arī glāzītēs izlejamu degvīnu.

-    Es viņu tik tikko pazinu, priekšniek! - Kukujevs aizgūtnēm stāstīja, rīdams pelmeņus. - Agrāk viņš bija tāds pelēks, neievērojams, maziņš kā izsmēķis… Bet tagad… Šiks mētelis, importa braucamais, smuka tele ar ektīgu dibenu, kas gāzelējas šurpu turpu… Pat pēc purna kaut kā mainījies - kļuvis tāds svarīgs, staigā kā saimnieks, skatās no augšas, mani pat nepazina! Jā! Pūtīti uz zoda likvidējis!

-   Vai mašīnas numuru iegaumēji?

Kukujevs apmierināta pasmīnēja.

-   Dzeram tēju, nejau denaturātu…

Viņš sameklēja nosmulētu sērkociņu kastīti, uz kuras bija uzskrāpēti cipari un burti, bet apmaiņā saņēma solītos trīsdesmit rubļus.

Pēc stundas Fokins lasīja uzziņu par Vasīliju Sergeja dēlu Savicki. Dzimis 1976. gadā, dzīvo 3.Ceļa šķērsielā 9, dzīvoklis 11. Pie uzziņas bija pievienota fotogrāfijas kopija no pases. Kaut kāds panīcis, neiznēsāts puišelis no mēslaines - šaura piere, deguns kā podziņa, nelielas, kā ar urbīti izurbtas ačteles, mazs, šķībs zods…

Izglītība - desmit klases, nav sodīts, neprecējies, pieraksta vietā dzīvo kopā ar māti, strādājis par šoferi nodokļu inspekcijā, pašreiz - bez noteiktas nodarbošanās, kompromitējošu datu rajona kriminālmeklēšanas nodaļai nav…

Pārbaude šīs ziņas apstiprināja, taču pievienoja arī jaunas: Savickis nesen pārcēlies uz divistabu dzīvokli Kirovo- gradas ielā sešpadsmit, ieguvis lietotu «Volvo 460» un visur iet kopā ar agrāk sodītiem Hvorostovu un Tregubenko.

- Interesanti, - Fokins caur zobiem novilka. - Vajadzēs pavērot šo kompāniju…

Viņš deva rīkojumu par Savicka turpmāko novērošanu, taču pēc trim dienām novērotāji ziņoja, ka Saviks ne pie mātes, ne uz jauno dzīvokli nenāk, «Mirandā» nerādās un viņa atrašanās vietu noteikt nav iespējams.

* * *

Šoreiz Poļikarpovs Maksi nepieņēma. Jaskevičs un Zolotaijovs viņam spieda roku un sita pa plecu, apsveica ar spīdoši paveiktu operāciju, taču abu sejas bija tādas kā saskābušas. Tas varētu likties savādi - pēc tam kad Krievija saņēma kredītu, pār Dienestu nobira zvaigžņu, ordeņu un medaļu lietus, priekšnieki urbināja mundieros jaunus caurumus.

Taču pavisam drīz šādas noskaņas iemesli kļuva saprotami.

-   Kur ir majors Savčenko? - Jaskevičs tieši jautāja. - Kāpēc Veretņevs atlidoja no Francijas? Kur tu biji pazudis tik daudzas dienas?

Zolotarjovs pēc katra jautājuma māja ar galvu.

-   Es taču zvanīju uz vēstniecību, lūdzu palīdzību! - Maksis pārgāja pretuzbrukumā. - Mūs vajāja nepazīstami cilvēki, atbalstu mēs nesaņēmām un izklīdām! Es nosēdēju mežā, tad atgriezos. Tas ķ arī viss!

Leģenda kā jau leģenda. Ne pārāk laba un ne pati sliktākā. Viss ir atkarīgs no tā, kā to pārbaudīs.

-   Kārtība ir un paliek kārtība! - Zolotaijovs drūmi noteica. - Iekšējā pretizlūkošana izmeklēs - neskaidrībai te nav vietas! Pagaidām padzīvosiet šeit, teritorijā…

Kardanovs paraustīja plecus.

-   Lai pārbauda!

Nākamajās dienās viņš no rīta līdz vakaram atbildēja uz visdažādākajiem jautājumiem. Izmeklēšanu vadīja garš, kalsnējs majors, vārdā Hermanis Vasiļjevičs. Izturējās viņš nedaudz drūmi, taču pietiekami labvēlīgi - cik nu tas vispār ir iespējams viņa specializācijas cilvēkiem, kas ir pieraduši atklāt nodevējus savējo vidū.

-   Kur jūs pamanījāt sekošanu? Kā tā izpaudās? Cik viņu bija? Pazīmes…

Maksis atbildēja, neieslīgdams sīkumos un aizbildinādamies ar sliktu atmiņu.

-   Jūs, liekas, esat pārcietis apziņas blokādi? -Jā.

-   Vai tas varēja iespaidot jūsu atmiņu?

Maksis nodomāja, ka tās varētu būt lamatas.

-   Nezinu, - viņš teica. - Es neesmu psihologs.

-   Kā jūs šķīrāties no Savčenko un Veretņeva? Kāpēc tik ilgi neuzņēmāt sakarus? Kur tieši bijāt visu šo laiku? Vajātāju pazīmes?

-   Es jau aprakstīju visas pazīmes!

-   Lūdzu, vēlreiz…

Maksis zināja, ka visus daudzu lappušu biezos protokolus salīdzinās ar Veretņeva liecībām, pēc tam viņu pārbaudīs ar melu detektoru… Taču tas ir nieks - sīkās un lielās nesakritības ir tikai netieši pierādījumi. Sliktākajā gadījumā lauzīs līgumu. Kaut tikai nenosūtītu aģentus uz Nicu vai Antibu…

Trešajā dienā viņam atļāva iet uz mājām. Viņš uzreiz devās pie Veretņeva. Daudzu miljonu īpašnieka dzīvokli nekas nebija mainījies, tur joprojām dvesmoja tabakas dūmu, zivju un dzeramā smārds.

-   Arī man trīs dienas čakarēja smadzenes, sēdināja pie poligrāfa, - Aleksejs Ivanovičs stāstīja, liedams glāzēs degvīnu «Kremļovskaja». - Nu un tad? Man jau vairs nav atmiņas, lai visu minūti pa minūtei atcerētos! Mēs nodrošinājām aizsardzību? Nodrošinājām. Ko, sasper jods, jums vēl vajag? Tad arī likās mierā.

Viņš pacēla glāzi.

-   Iedzersim par Volodjku!

Dzert negribējās, taču Maksis izdzēra līdz dibenam.

-   Viņi mani saņēma tieši lidostā, - Veretņevs turpināja un pasmīnēja. - Briljanti kabatā, domāju - pārmeklēs un vāks! Bet viņi kabatās pat nebija domājuši meklēties, pēc veca paraduma tiecās galvā ielīst - vai neesmu nodevis? Vai neesmu pārmeties pie ienaidnieka? Bet ko es nodošu? Un - kā pārmetīšos? Ja būtu gribējis — pirms divdesmit gadiem būtu pārbēdzis!

-   Vai ir labi būt bagātam?

Veretņevs gremoja redīsu, un tas kraukšķēja.

-   Velns vinu sazin…

Viņš izvilka čīkstošu atvilktni, parakņājās starp nažiem, dakšiņām, pudeļu attaisāmajiem, korķiem un izvilka stūraini uzpūstu, mezglā sasietu prezervatīvu.

-   Rekur tie ir, šie ķieģeļi… Taču pārdot pat pašu mazāko no tiem būs grūti, to es uzzināju. Pie mums pārdošanā ir citi lielumi, reizes desmit mazāki par mūsējiem…

-   Tā nav pati grūtākā no problēmām, - Maksis atteica.

-Arī tiesa… Es jau dažus katalogus pārskatīju, pat piezvanīju pāris remonta firmām. Vai atceries mūsu viesnīcu? Tur bija sienas, ar līstītēm krustām šķērsām izliktas…

-   Atceros.

-   Tad es, lūk, tādas sienas virtuvē uztaisīšu, bet grīdu ar flīzēm bruģa veidā izlikšu, un iznāks tā, it kā mēs sēžam un dzeram kādā franču kafūzī svaigā gaisā.

-   Vai tad nav vienkāršāk, Aleksej Ivanovič, iesēsties lidmašīnā, un tu jau esi tur… Sarunā sakarīgu arhitektu, nopērc pleķīti uz Minskas šosejas, uzbūvē sev īstu kotedžu, noliec uz terases galdiņus un pēc tam - uzlūgsi mani ar Mašu!

Veretņevs pakratīja galvu.

-   Nē. Kotedža, Minskas šoseja… Kannas. Visi šie mēsli nav priekš manis. Rau, skaties: kam ir nauda, tie visi par varītēm cenšas aizkļūt projām no dzimtās vietas un kaut kur aizbraukt. Un aizbrauc ari… Un iznāk tā, ka skaistā dzīve - tā ir kaut kur tur, kur arī agrāk tā nav bijusi pārāk kropla. Bet te paliek tikai mēsli… Nē, Maksi, es nekur nebraukšu. Es šeit taisīšu skaistumu!

Maksis neticīgi paraudzījās visapkārt. Viņš bija pārliecināts, ka Veretņeva dzīvoklim nav lemts pārveidoties.

No rīta Maksis piezvanīja Fokinam.

-   Tu esi atgriezies? - tas savādā intonācijā jautāja. - Tevi jau gaida.

-   Kas? - Maksis bija pārsteigts.

-   Atbrauc, pastāstīšu. Tūlīt pat atbrauc, es pieteikšu caurlaidi.

Gigants sēdēja pie galda, aizņemdams nelielās telpas prāvāko daļu. Mutē viņš pierasti viļāja neaizdedzinātu cigareti.

-   Sveiks, - majors sacīja. - Sēsties. Ja gribi kafiju - re, tējkanna vēl ir karsta, līdzās bundža un cukurs.

-   Negribu. Kas noticis?

-   Daudz kas ir noticis. Kā tajā anekdotē: ir jaunumi - gan labi, gan slikti.

-   Sāc ar labajiem. Ar sliktajiem man jau ir līdz kaklam.

-   Pirmais punkts. - Fokins izspļāva cigareti atkritumu grozā. - «Konsorcijam» praktiski ir vāks. Tas vēl ir dzīvs, savā alā vēl dveš caur degunu, taču pirms nedēļas viņu rēķini Rietumu bankās tika iesaldēti, un visi viņu partneri tur, — majors nevērīgi pamāja uz loga pusi, — kaut kā uzreiz zaudēja par viņiem interesi. Tu esi malacis - atradi īsto podziņu.

-   Centos. - Maksis pamāja. - Bet bez taviem dokumentiem nekas nebūtu iznācis.

-  Tie nav mani. Man viņus nodeva Loktionovs. Vai esi dzirdējis? Tā, redzi… Tagad var nosaukt viņa uzvārdu - viņš noslīka baseinā. Ne no šā, ne no tā. Tieši apsardzes acu priekšā.

-   Tādas nejaušības nemēdz būt…

-   Otrais punkts, - majors turpināja, no atvilktnes izņemdams kaut kādu avīzi. - «Konsorcijs» sprāgst nost, bet negrib padoties. Palasi… Otrajā slejā.

Maksis atvēra avīzi. «Koks ar diviem galiem. Žēlastības dāvana, kuru pameta Starptautiskais Valūtas fonds, nospiedīs Krievijas ekonomiku uz ceļiem.» Kamēr Maksis lasīja, Fokins izņēma no paciņas jaunu cigareti, ar precīzu kustību iemeta to mutē un sakoda zobos filtru tā, it kā nokostu kāda pretīga insekta galvu.

-   Nu, ko tu teiksi? - viņš pēc dažām minūtēm jautāja.

-   Skaidrs pasūtījums.

-   Protams.

-   Bet spēle taču jau galā, ko tad viņi vēl grib panākt?

-   Tā ir agonija, Maksi. Nosacījuma reflekss.

Fokins izņēma no atvilktnes vēl vienu avīžu paciņu.

-   Visa kreisā prese pēdējā nedēļā pūš vienu un to pašu. Arī Domē sākas kaut kāda kustība, kreisie gatavo plašu žestu, apmēram tādu paziņojumu: «Krievija nepārdodas par 8 miljardiem ASV dolāru»… Tikai - tas viss ir blefs, Maksi. Salīdzinājumā ar pasaules revolūciju. Un trešo punktu.

Fokins novāca avīzes, piecēlās un ielēja sev kafiju.

-Trešais punkts, - viņš teica, aizgriezies pret logu. - «Konsorcijs» alkst asiņu. Tavu asiņu. Viņi ir uzoduši, kura roku darbs tas ir. Un ir «pasūtījuši» tevi. Tava cena - simt tūkstoši dolāru.

Maksis apmulsis raudzījās viņa platajā mugurā.

-   Kā tu to zini?

-   Zinu.

Fokins pagriežas un nolika viņa priekšā Savika fotogrāfiju.

-   Nāves ģēnijs. Tīra darba meistars. Gāž tādus briežus, ka visa Maskava dūc. Bet sekcija neko neuzrāda! Arī Loktionovu, visticamāk, viņš nogāza. Kā - to es nesaprotu!

Fokins izņēma no mutes sakošļāto filtru, ar pretīgumu uz to paskatījās un izmeta.

-   Tas ir kaut kādā veidā saistīts ar pildspalvu. Vai atceries to sprādzienu? Viens alkoholiķis tur ir atradis pildspalvu - tumšs koks, zelta apmalīte vidū, diezgan pasmaga… Bet šis to atņēma. Un pēc tam sāka gāzt cilvēkus pēc kārtas un bez pēdām!

-   Nu, nelietis! - Maksis uzsita ar dūri pa galdu un nervozi noslaucīja pieri. - Tā taču ir mana «bultiņa»!

-   «Bultiņa»? - Fokins pāijautāja.

-   Speciāls ierocis. Šauj ar smalkām adatām ar īpašu sintētisku indi - momentāna nāve un nekādu pēdu. Adatas audos izšķīst trijās minūtēs…

Klausīdamies Maksī, Fokins neviļus žaketes kabatā sataustīja kastīti ar zīmoggredzenu. Ļaunu nesošais sprādziens pasaulē bija izmetis ne vienu vien nāvējošu lietiņu…

-   Es taču izskaitļoju to rāpuli, - viņš ar nepatiku teica. - Bet viņš to sajuta un nozuda. Taču es domāju, ka viņš ir Maskavā un no simt tūkstošiem neatteiksies…

2. nodaļa

«Tīrā» slepkavas gals

Paknibinājis slēdzeni ar mūķīzeri, Saviks iegāja kāpņu telpā. Ielūkojās pastkastītē - tā ir pilna ar reklāmu lapiņām, tātad sen nav atvērta. Uzkāpa sestajā stāvā, piegāja pie elektrības sadales skapja, ieskatījās… Simt divdesmit ceturtā dzīvokļa skaitītājs negriezās. Katram gadījumam tomēr piezvanīja pie durvīm - vienu reizi, otru, trešo. Nesekmīgi.

Pasūtītais nedzīvo mājās - tāpat kā viņa vadītājs. Vēl paliek cerība, ka viņš nav mainījis savu ārējo izskatu tā, kā to izdarīja Saviks pats.

Tiklīdz manīja sekošanu, viņš nekavējoties sameklēja pazīstamu - noteiktās aprindās - ķirurgu, kas specializējās uz plastiskajām operācijām. Tas darbojās ne tikai ar skalpeli, bet arī ar galvu. Piecas dienas, kamēr dzija purns, Saviks dzīvoja pie viņa vasarnīcā. Toties, kad iznāca ārā, bija pavisam cits cilvēks. Viņam bija mainīta acu krāsa un to šķēlums - agrāk tās bija pelēkas, nelielas, tuvinātas virsdegunei, bet tagad bija ieguvušas pagarinātu mandeļu formu un spilgti zaļu nokrāsu no kontaktlēcām. Pateicoties tikai tam vien, Saviks ar grūtībām sevi pazina. Bija tā, it kā skatītos nevis spoguli, bet televizorā, kur rāda Holivudas seriālu.

Vaigu kauli bija kļuvuši platāki, biezākas nāsis, masīvāks zods, netverami mainījušās lūpu kontūras. Mati, vēl vakar gaiši rūsgani un izspūruši uz visām pusēm, bija kļuvuši melni, mīksti un nedaudz viļņojās. Citādais griezums mainīja ari galvaskausa optisko formu. Brilles ar parastiem stikliem smalkā zeltītā ietvarā veidolu noslēdza.

Un, protams, apģērbs. Uzvalkā un ar kaklasaiti Saviks kļuva līdzīgs bankas kalpotājam vai Maskavas Valsts Starptautisko attiecību institūta studentam. Atvadīdamies viņš pieteicās brīnumdarim, bet solīto desmit tūkstošu vietā samaksāja ar bultiņu, kuru iešāva vaigā. Tā bija daudz drošāk.

Saviks ir pieredzējis, Saviks zina.

Nokāpis lejā, Saviks iesēdās pavisam necilā septītajā žigulī un devās un otru adresi - Ļeņina prospektā dzīvo objekta draudzenīte, un agri vai vēlu viņš tur parādīsies.

* * *

Nu kur tas, velns parāvis, ir?

Maksis vēlreiz pārčamdīja apģērbu, kas karājās skapī, pārlūkoja kabatas. Nekur citur tas nevarēja būt. Vai nu kabatā, vai nekur. Maksis apsēdās uz dīvāna un centās sakopot domas.

Šeit, dzīvoklī Lomonosova prospektā, viņš nebija bijis vismaz mēnesi, bet pēdējā uzkopšana te bija notikusi laikam pirms kāda gada. Stūros bija savēlušies putekļi, uz logu rūtīm - pelēki notecējumi. Uzkopšana… Varbūt kāds no iepriekšējiem iemītniekiem ir izmetis pašlikvidācijas bloku kopā ar gružiem, domādams, ka tā ir parasta pildspalvas uzmava?

Nē, tas ir izslēgts. Pašlikvidācijas bloks vienmēr atradās pelēkās žaketes kreisajā kabatā. «Bultiņa» - iekšējā, bet bloks - sānu kabatā. «Bultiņu» viņš paņēma uzreiz, kad šeit ieradās pēc sešu gadu pārtraukuma. Bet bloku gluži vienkārši aizmirsa…

Maksis nometās uz ceļiem, pārskatīja grīdu. Ar sērkociņu apgaismoja grīdu zem dīvāna. Nē. Nekā nav.

Pēkšņi viņam likās, ka tūlīt kāds zvanīs pie durvīm. Neizprotami, no kurienes radās šī sajūta. Taču tā lika Maksim izslieties un uz pirkstgaliem aiziet līdz ieejas durvīm.

Aizturēt elpu. Ieklausīties.

Otrā pusē tik tikko dzirdami nošvīkstēja apavi tā, it kā cilvēks būtu pagriezies uz papēžiem.

Jau?…

Pašlikvidācijas bloks darbojās piecu metru rādiusā, un, ja tur pašreiz stāvēja tas kroplis ar «bultiņu», Maksis varētu ar viņu tikt galā, vienkārši nospiežot podziņu.

Taču bloka nav. Arī no trepju telpas vairs nenāca nekādas skaņas. Maksis atvirzījās no durvīm, iegāja virtuvē, iedzēra ūdeni. Viņš bija atradis savu piezīmju grāmatiņu un «bultiņu» žaketē. Slēptuvi galda atvilktnē, tajā - vecāku fotogrāfiju, dokumentus.

Maksis piegāja pie galda, apsēdās, pēc kārtas izvilka atvilktnes.

Pildspalvas uzmava, kā arī pašlikvidācijas bloks mierīgi gulēja atvilktnē starp visādām drazām. Maksis to paņēma, atskrūvēja galiņu. Uz plaukstas izkrita sīciņa, plakana baterija. Visticamāk - izlādējusies. Kādreiz tādas ieveda no ārzemēm. Tagad tādas ir ikvienā pulksteņu remonta darbnīcā. Un, jo ātrāk viņš to apmainīs, jo būs labāk.

* * *

-    Vai jums bija ieroči? Vai jūs izbraucāt no Lielbritānijas? Vai jūs sākāt apšaudi ar jums sekojošiem cilvēkiem?

Hermanis Vasiļjevičs runāja strupi un izvairījās skatīties acīs. Tas, tāpat kā jautājumu orientācija, Maksī rosināja visai nelāgas pārdomas.

-   Nē. Nē. Nē, - viņš pārliecināti atbildēja.

Arī impulsiem, kas no devējiem uz rokām, deniņiem un krūtīm skrēja uz melu detektoru, bija jāapstiprina šī pārliecība.

-    Ar kādu mērķi jūs bijāt Nicā? Kuru no pazīstamiem jūs tur satikāt? Kādas bija jūsu attiecības?

-   Nebiju. Nesatiku. Nebija attiecību.

Viņš jau saprata, ka viss ir atklāts. Atlidojot no Nicas, Veretņevs viņiem ielika rokās kamola pavediena galu. Bet to pavilkt un attīt - tas ir tikai tehnisks darbs.

-   Paskatieties šeit! - Hermanis Vasiļjevičs viņa sejai tuvināja avīzes lapas kserokopiju.

Teksts franču valodā, fotogrāfija, turpat tulkojums krieviski. Pietika uzmest skatienu ložu sacaurumotajam pazīstamajam sitroenam, lai visu saprastu arī bez tulkojuma. Taču viņš ar acīm ieurbās krievu tekstā.

«Neliela restorāna īpašnieks Ronalds Pirkss sāka apšaudi ar viņam uzbrukušajiem bandītiem uz motocikliem, un viņam izdevās divus no tiem nogalināt, taču arī viņu pašu caururba lodes…»

Tad redz, ko tēvs bija domājis, runādams par «nepatikšanām»! Tēvs izgrūda viņu uz helikopteru, tāpat kā kādreiz uz caurstaigājamā pagalma arku… Taču toreiz viņu gaidīja arests, bet tagad - nāve…

-    Es neko nezinu! Neko! - Maksis iekliedzās, un viņa balss drebēja. - Mani grib nogalināt, un, ja jums nav ko darīt, tad nodarbojieties ar manu aizsardzību! Es izpildīju uzdevumu, kāpēc jūs vēl rakņājaties manā dvēselē?!

Pie displeja sēdošais operators daudznozīmīgi paskatījās uz Hermani Vasiļjeviču.

-   Nomierinieties! - tas bez emocijām sacīja. - Ja jums draud, ziņojiet milicijai. Bet tagad varat noņemt devējus. Šodien mēs esam beiguši.

* * *

-   Kas ar tevi notiek, Maksi? Vai tiešām ir ērti dzert kafiju ar cimdiem rokās? - Maša jautāja.

Viņi atradās pazemes tirdzniecības kompleksā Manēžas laukumā un dzēra kafiju, stāvēdami pie gara galda vienā no daudzajām kafetērijām. Maksim rokās bija uzvilkti melni ādas cimdi, kas patiešām bija maz piemēroti, lai ar tiem dzertu kafiju. Tasītes te bija nelielas, no bieza porcelāna, rokturīši maziņi. Taču cimdus novilkt Maksis netaisījās.

-   Es taču paskaidroju - man ir auksti. Un cimdi nemaz netraucē.

-   Uz tevi taču ļaudis skatās. - Maša paraustīja plecus.

-   Kas tieši?

Viņa atkal paraustīja plecus, neko neatbildēja.

Maksis paskatījās uz pārīti pie blakus galda. Šaurse- jains jauns cilvēks ādas jakā ar slīpu rāvējslēdzēju un meitene. Puisis gremoja sviestmaizi un kaut ko teica savai ceļa biedrei, šķiet, nepievērsdams Maksim nekādu uzmanību. Maksis domās salīdzināja viņa seju ar Savika fotogrāfiju. It kā nav līdzīgs. It kā.

-   Lai skatās, - Maksis teica. - Man salst rokas. Hormonu trūkums.

Viņš neuzkrītoši iebāza kreiso roku kabatā. Tomēr cimdi - tā ir otra āda. Sveša un rupja. Ar grūtībām viņš sataustīja aktivizācijas podziņu blokā un piespieda. Nekas nenotika. Šaursejainais puisis turpināja runāt, žestikulēdams ar aizkosto sviestmaizi.

Tātad tas nav vinš.

Maksis iedzēra kafiju. Metrus trīs no galdiņiem pūlis steidzās uz tirdzniecības zālēm un atpakaļ uz izeju. Maksis nepaguva to ar acīm izfiltrēt. Katram gadījumam viņš vēlreiz aktivizēja bloku. Nekā.

- Un kāpēc tu šodien esi tā saģērbies? - Maša aizkaitināti jautāja. - Ir jau gandrīz vasara, bet tu izskaties tā, it kā grasītos doties slēpošanas pārgājienā.

Maksis neatbildēja. Patiešām - viņš izskatījās diezgan savādi. Zaļa, adīta cepure, līdz kaklam aizpogāta jaka, šalle, kurā paslēpies zods, ziemas bikses, zābaki ar biezām zolēm.

Un zem biksēm vēl treniņbikses.

Pa ķermeni tek sviedri, knieš āda, viņš izskatās pēc pilnīga idiota… Toties tā ir kaut kāda aizsardzības garantija - «bultiņai» ir vāja caursišanas spēja. Tiesa, tā ir visai vāja garantija. Slepkava jau ir iemanījies, tādēļ, visticamāk, šaus sejā. Trīs metri, kas Maksi šķīra no pūļa, trīs soļi, netverama kustība, mirklis - un nāve. Jebkurā brīdī.

Maksis nervozēdams ar acīm filtrēja cilvēku straumi. Ak, Dievs, cik daudz ir tukšu seju! Saspringtu. Niknu. Acis kā punktiņi. Kad sāc katram piemērot slepkavas masku, tad liekas - nekā neiespējama šajā pasaulē nav.

Aktivizācija! Nekas… Viss ir mierīgi.

Katrs trešais ar kaut ko ir līdzīgs Savickim. Šis jauneklis plikādas kažociņā. Vai tas jaunais cilvēks ar nozīmīti «Es zinu, kā novājēt. Pajautā man!». Vai arī, rau, šis nelielais, īsajā melnajā jakā ar bālo, žurkai līdzīgo purniņu… Kas viņam tur ir rokā? Nē, tikai alus pudele.

Cimdi traucē. Vajadzēja nogriezt pirkstu galus… Bet tad nu gan Maša patiesi kristu ģībonī. Bet neiet ārā no mājām arī nevar - cik ilgi var sēdēt ieslēdzies?

Aktivizācija. Bez rezultātiem. Drīz nosēdīsies baterija, būs jānomaina. Labi, ka viņš nopirka trīs - rezervei.

- Labi, iesim mājās, - viņš teica, atstumdams malā izdzerto kafijas tasīti. - Svaigā gaisā. Šī pazeme man krīt uz nerviem.

Maša beidza dzert kafiju, uzmanīgi ar salveti nosusināja lūpas. Viņa bija gribējusi nopirkt smaržas un kaut ko no veļas, bet neko nevarēja izvēlēties, un viņai sabojājās garastāvoklis.

Saviks stāvēja, atspiedies pret margām, pūļa otrā krastā. Cilvēcisko daļiņu plūstošajā straumē reizēm izveidojās pārrāvumi, robi - tad Saviks redzēja viņa draudzenes muguru un viņu pašu. Muļķīgajā sporta cepurītē un ar cimdiem rokās. Jakas apkakle sacelta. Saslimis, vai? Bet cauri apģērbam nekas nesanāks, tā nu viņš velkas šiem līdzi jau otro stundu…

Ko tas objekts vēro ar acīm? Vai tiešām sajūt briesmas? Ahā, satrūkās… Ko viņš tur ieraudzīja?

Saviks izsekoja viņa skatienam - un arī neviļus nodrebēja. Uz eskalatoru virzījās apmēram viņa vecuma puisis. Ļoti bāla, noslēgta seja, saraukta piere. Pat jaciņa viņam ir melna, vjetnamiešu, ar vīļu nošuvēs redzamām sintētiskām pūkām - tieši tādu Saviks nēsāja pirms trim mēnešiem. Lēta alus pudele rokā. «Tuborg» alum vai «Bavārijai» naudas, protams, nepietika. Un bābieši, zināms, arī nedod. Un visa pasaule ir mēslu bedre… Saviks ar skatienu pavadīja puisi līdz pašam ekskalatoram. Tas nostājās uz pakāpiena, pieķērās rokturim un ieurbās ar acīm priekšā stāvošās meitenes garajās kājās.

Saviks pasmīnēja. Padomā tikai, vēl pavisam nesen viņš bija tāda pati blaugzna… Bet tagad viņš ir kļuvis pavisam cits cilvēks. Varens, bagāts. Un nepazīstams! Viņš pāris reižu bija aizgājis līdz «Mirandai», iegājis iekšā, dzēris alu, burzījies starp pazīstamiem un palicis nepazīts! Viņš jutās kā neredzamais cilvēks…

Pa to laiku Kardanovs ar savu draudzeni beidza dzert kafiju un devās uz izeju. Ar jaunu, bet jau pierastu, žestu Saviks palaboja brilles, pavēra jaku un devās nopakaļ.

Kreisajā puse krūšu kabata viņš juta dargas pildspalvas patīkamo svaru.

…Uzbrauca. Augšā, kur eskalatora lente ieslīdēja zem metāla ķemmītēm, lai dotos atpakaļceļā, pūlis kļuva retāks un izplūda uz visām pusēm. Priekšā bija grāmatu un žurnālu stendi. No nerimstošā nervu sasprindzinājuma īdēja mugura un pakausis.

Blakus ejošā Maša kaut ko runāja, bet Maksis neklausījās.

-   Kāpēc tu visu laiku atskaties? - viņa beidzot jautāja. - Vai tu kādu esi ieraudzījis?

-   Nē, nē, man tikai izlikās…

Skatiens slīdēja no sejas uz seju, aptaustīja, salīdzināja, piemēroja. Tās bija gan priekšā, gan aiz muguras - visur. Bet bez sejām bija vēl ari muguras. Un pakauši.

Un tad Maksis ieraudzīja!

Spēcīgs adrenalīna izvirdums sacēla uz ādas matiņus.

Ķermenis nosvīda.

Puisis ar bālu, žurkai līdzīgu seju, melna jaciņa, alus pudele rokā, - viņš stāvēja priekšā pie stenda un, galvu pie- liecis, skatījās uz raibo žurnālu virkni. Viņa acis aizslīdēja sāņus un uz kādu mirkli sastapās ar Makša acīm. Divi pelēki punkti… Un tūdaļ nonira lejup.

Puisis spēra soli uz viņa pusi.

Attālums tagad bija septiņi vai astoņi metri. Sportiskā cepurīte kā zaļa bāciņa zibinājās pa priekšu. Saviks paātrināja soli. Ir laiks. Nu jau aprēķins tika veikts sekundēs. Viņš to vienkārši apdzīs, pagriezīsies - viens īss mirklis - un ies tālāk… bet pēc tam izdzirdēs: «Palīdziet! Cilvēkam ir slikti!»

Jau seši metri.

Pieci…

Tad pēkšņi zaļā bāciņa apstājās.

Maksis apstājās. Puisis ar žurkai līdzīgo seju turpināja virzīties uz viņa pusi, ar acīm pārskatīdams grāmatu plauktus.

-   Nu, kas par lietu?… Ma-aksi? - Maša ar nepatiku noteica.

Viņš iebāza kreiso roku kabatā, sataustīja bloku. Kaut

velns būtu rāvis tos cimdus!…

Puisis kustējās.

Maksis centās sataustīt aktivizācijas podziņu, steidzās, biezā svešā āda joprojām bija nejūtīga. V-velnsL. Aktivizācija! Aktivizācija!

Žurciskā seja bija gluži blakus. Varēja saskatīt pinņu punktus uz deguna, katru punktu atsevišķi. Aktivizācija… Nekas nenotika. Kļūda? Vai viņš vienkārši nevar nospiest podziņu? Vēlreiz, vēl!

Viņi bija pavisam līdzās, un puisis pēkšņi jautāja piesardzīgā, aizsmakušā balsī:

-   Nu, ko lūri?

Šajā brīdī Maksim aiz muguras atskanēja skaļš, ass sprakšķis, it kā būtu pārlūzis šīfera gabals. Maksis atskatījās. Tieši viņa priekšā bija pilnīgi nepazīstama seja ar brillēm. Jaunais cilvēks skatījās uz Maksi ar mēmu pārsteiguma izsaucienu acīs. Viņa labā roka… Tā izpeldēja kaut kur no apģērba - tur bija palikuši pavisam tikai divi vai trīs pirksti, melni, spilgti sarkani, savilkti kā drāšu gabali, pārējo pirkstu vietā nokarājās asiņainas driskas.

Blakus sāka kliegt sieviete.

Jaunais cilvēks, nenovērsis acis no Makša, gāzās uz priekšu. Galva ar dobju troksni atsitās pret pulēto grīdu.

Cilvēki sākumā atplūda sāņus - kā viļņi pēc ūdenī iemesta akmens. Bet pēc mirkļa viļņi aptvēra viņus vēl ciešāk nekā iepriekš.

-   Kas viņam notika?

-   Nu palīdziet taču!…'

-   Cilvēkam ir slikti!!

Vīrietis pusmūža gados ar melnu bereti galvā noliecās pār nokritušo, pacēla tā galvu, cenzdamies to dabūt pie samaņas. Blakus pietupās kaut kāds sportists «Adidas» jakā.

-   Pamēģināsim…

Divatā viņi uzslēja kājās nokritušā ķermeni. Pūli pāršalca nopūta.

-   Tad nu gan - «cilvēkam slikti»… - sportists nomurmināja. - Viņam taču sirds ir izlēkusi!

Uz spoguļgludajām, spīdīgajām kvadrātveida flīzēm asiņu peļķē gulēja slidens gaļas gabals. Tas gulēja un mazliet kūpēja satricinātā, klusējošā pūļa vidū un pēkšņi konvulsīvi noraustījās, izspiezdams no pārrautās aortas dažus tumša šķidruma pilienus.

Tā bija Savicka - «tīrā» slepkavas sirds.

Maksis novilka cimdus, norāva šalli un sāka lauzties cauri pūlim uz eskalatoru.

-   Kas tur notika? - Maša jautāja, kad viņi bija iznākuši uz ielas. - Mani atbīdīja, un es neko neredzēju…

-   Kas tur ko redzēt? - Maksis pēc iespējas vienaldzīgāk atbildēja. - Alkoholiķis nokrita un saplēsa pudeli.

-   Un kāpēc tu noģērbies? Vai tev vairs nav auksti?

-   Jā. Liekas, ka esmu izveseļojies.

Cimdus, šalli un pašlikvidatoru viņš izmeta tuvākajā urnā un līdz pašām mājām nebilda ne vārda.

-   Pastkastītē kaut kas ir. Vai atslēga pie tevis?

Maksis automātiski atvēra paskastīti, izņēma avīzes, tāpat klusēdams iegāja dzīvoklī, ar baudu nomazgājās, aizskalodams ne tikai sviedrus un ādas kairinājumu, bet arī pārdzīvoto nervu sasprindzinājumu.

Pēc tam ielēja sev glāzīti konjaka, apsēdās krēslā un sāka pārlūkot avīzes. Taču tas, ko viņš ieraudzīja, neveicināja tālāku atslābināšanos.

Šķiet, ka «Konsorcijs» bija paguvis dabūt sava vara ne tikai kreiso presi. «Izvestija», pirmā sleja: «Izgatavots Londonā. Astoņi miljardi megatonnu Krievijas kompānijām». «Krievu vēstis», pirmā sleja: «Kā pārdod Krieviju». Negaidīti pavīdēja viņa uzvārds, Maksi it kā apšļāca ar verdošu ūdeni, un viņš ar acīm iezīdās lēkājošajās rindiņās.

«…Un tad - gluži kā velniņš no tabakas dozes Londonā parādās kāds Maksims Kardanovs, kura portfelis ir piebāzts ar viltotiem, kompromitējošiem materiāliem par it kā nelikumīgu dažu vadošo Krievijas uzņēmumu darbību. Panācis tikšanos ar Džonsonu, viņš tam piedāvā izdevīgu darījumu - Valūtas fonda kredītu pret dokumentiem, kuri palīdzēs Rietumu kompānijām ar vienu rāvienu atbrīvoties no konkurentiem Krievijā… Tādējādi Krievijas ekonomiskā neatkarība tika novērtēta par astoņiem miljardiem dolāru… Pēc dažām ziņām, Kardanova kungs ir Ārējās izlūkošanas dienesta līdzstrādnieks…»

Maksis saprata, ka raksta autoram nebija absolūti nekas zināms par sarunas saturu Džonsona villā. Pats sarunas fakts - jā. Bet ne vairāk. Pārējais bija izzīsts no pirksta.

Bet kā viņi par to uzzināja? No kurienes «Konsorcija» cilvēki uzzināja, kad viņš atlido no Londonas? Un kur viņus meklēt Antibā? Pārāk daudz sakritību! Tā mēdz būt tikai vienā gadījumā - kad slepenā informācija izplūst uz ārpusi tāpat kā ūdens no vannas, kurai izņemts korķis!

Tad viņa skatiens apstājās pie avīzes «Moskovskij komso- moļec», kas bija pēdējā avīze uz žurnālu galdiņa. Treknie anonsa burti virs nosaukuma. Maksis paņēma avīzi, atvēra un - it kā kāda nežēlīga dūre iesita viņam no avīzes atvēruma. Sadauzīja seju, izmežģīja žokli, apdullināja, padarīja aklu.

Tur bija Mašas fotogrāfija. Tā aizņēma pusi slejas. Maksim labi pazīstams portrets, viņa to ieguva «Kodak» mo- mentfoto kabīnītē «Ohotnijijada» pārejā kaut kad februāra beigās…

Maša smaidīja. Foto bija stipri palielināts un apgriezts ovālā formā.

«Mūsu gangsteriem - pasaules skaistākās meitenes!»

«…Krievu bandīts, kurš tika nošauts nesenajā apšaudē Antibā, savā medaljonā glabāja mīļotās fotogrāfiju. Viņa kabatā tika atrasta pase ar Rinata Salibova vārdu un vakardienas aviobiļete no Maskavas…»

Blakus - nogalinātā brūnēta portrets. Tādu viņu bija redzējis Maksis pēdējo reizi - acis atvērtas, mēles galiņš nedaudz izbāzts, dubļu pēdas uz sejas…

Tā nu viss ir saslēdzies! Izņemtais korķis bija Maša! Viņa zināja, ka Maksis aizbrauc uz Angliju un kad viņš atbrauks, - ari «Konsorcijs» par to uzzināja. Gulta, masāža, neprātīgais valsis galvā, Mašas balss: «Saki! Saki vēl!» Vai patiesi Maša būtu viņa glāzē iebērusi kādu psihotropu draņķi?…

Maksis piegāja pie loga, piespiedās ar pieri pie aukstā stikla.

Maša visu šo laiku bija strādājusi viņiem. Darbojās, ziņoja, pārdeva… viņa drāzās ar šo «Konsorciju». Kas tas ir? Nauda? Mīla? Vēss aprēķins? Vai vienkārši kaut kādi dvēseles tumšie nostūri?

Pakrūtē, sejā, pa žokli, pa aknām, pa kaklu un - smags kā tvaika āmura sitiens pa sirdi. Maksim trūka elpas, viņš smaka nost. Viņš nespēja izvairīties no šiem sitieniem. Ir jāsit pretī - tikai tā.

Paņēmis avīzi, viņš iegāja virtuvē, pielika fotogrāfiju Mašas sejai.

-   Vai tas ir Rinats?

-Ai!

Meitene atvirzījās, viņas seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

-Atbildi, kuna!

Viņa aizsedza seju ar rokām un sāka raudāt.

-   Tas biju es, kas viņu nošāva, es! Mēs šāvām viens uz otru tumsā, un man paveicās vairāk!

Maša raudāja arvien skaļāk, aizgūtnēm.

-   Taču gulēt tur vajadzēja man! Un maniem draugiem! Tu izdarīji visu, lai tā būtu! Tu ziņoji viņam par katru manu soli, un par manu pēdējo zvanu tu ari paziņoji! Bet uzzināt telefona centrālē, no kurienes ir zvanīts, nav grūti! Taču tas bija lieki - viņa cilvēki jau tā gāja pa mūsu pēdām… Viņi uzbruka pirmie, un visas izredzes bija viņu pusē, mums vienkārši paveicās, jo ar mums kopā bija Specs! Bet tagad viņa nav…

-   Es neesmu vainīga, Maksik, neesmu vainīga, - cauri sejai piespiestajām plaukstām Maša vaidēja. - Viņš ar mani iepazinās it kā nejauši, tikai daudz vēlāk viņš atzinās, ka tikšanās bija noorganizēta… Viņš izprašņāja par tevi, bet vēlāk sacīja, ka tas ir sīkums, es kļuvu viņam vajadzīga pati par sevi…

Atrāvusi rokas, viņa iešļāca saraudātajā sejā ūdeni, ielēja tasītē, kāri izdzēra. Zobi sitās pret porcelānu.

-   Mēs taisījāmies precēties, bet tad atgriezies tu. Un viņš cēlsirdīgi atkāpās malā, manis dēļ… Lai gan reizēm mēs tikāmies, starp mums nekā nebija! Viņš izprašņāja par tevi, bet tāpat, bez vajadzības, viņš teica, ka viss ir pagātnē, viņš vienkārši bija greizsirdīgs un rakņājās savā brūcē… Es nepastāstīju viņam neko īpašu - daudzi taču zināja, kurp un uz cik ilgu laiku tu aizbrauc…

-   Netēlo nevainību! - Maksis ieliedzās. Tasīte nokrita, un lauskas izšķīda pa grīdu. - Tu nogalināji Specu! Un gandrīz nogalināji mani un Veretņevu!

-   Ko tu, Maksik! - Asaras atkal izšļācās no pietūkušajām, sasarkušajām acīm. - Kā es varēju kādu nogalināt? Pat ja es kaut ko lieku būtu izpļāpājusi, vai tad vārdi nogalina? Nogalina lodes…

-   Ja? - Maksis pilnīgi mierīgi pajautāja un tikko manāmi pasmaidīja. Tas tik ļoti neatbilda situācijai, ka Maša nobijās.

-   Piedod man… Piedod man… Es negribēju neko sliktu… Vārdi nevar nogalināt…

-   Tūlīt paskatīsimies!

Ar strauju kustību Maksis pievilka telefonu un ātri uzgrieza numuru.

-   Hallo? - teica pavecas sievietes balss.

-   Man ir ziņojums Rinatam.

Pārsteigumā Maša mitējās raudāt.

-   Vai jūs no Genādija? Tas bijāt jūs, kas atveda tās lieliskās dēles? Rinatam tās ļoti palīdz…

Sieviete acīm redzami nebija lasījusi šīsdienas avīzes un nezināja pēdējos jaunumus.

- Rinatu un viņa sabiedrotos nogalināja! - Maksis dzedri pateica. - Bet viņus pārdeva viņa sievišķis - Maška.

Viņš nolika klausuli.

Ar sarkaniem plankumiem klātā Mašas seja acumirklī kļuva balta kā krīts. Nedzīva.

3. nodala

Bēgšanas mēģinājums

Federālā drošības dienesta pārvaldē gaisma deg līdz vēlam vakaram. Astoņos, deviņos, desmitos… Maskavas biroji, rūpnīcas, ZPI, pat daudzi veikali, nostrādājuši dienas maiņu, jau sen ir iegrimuši tumsā. Darba diena ir beigusies, visiem laiks doties uz saviem kvadrātmetriem skatīties televizoru, vakariņot, audzināt bērnus, apmīļot sievas un - ar labu nakti.

Taču Lubjanka neguļ. Dzeltenās taisnstūru acis skatās uz laukumu, novēro. Ienaidnieks nesnauž, un ari mums nav laika snaust.

Četri logi pirmajā, seši - otrajā. Viens - trešajā stāvā. Aiz šī loga ar saviem soļiem šauro kabinetu mērī apakšpulkvedis Fokins. Milzīgajam Fokinam te acīm redzami ir par šauru. Nav kur izvērsties. Divi soļi - un siena. Divi soļi — logs. Uz palodzes guļ atvērta paciņa «Bond», visi divdesmit filtri ar sniegbalto griezumu ir vietā, viens pastiepies uz āru. Līdzās - zīmoggredzens. Gludajā kvadrātveida zīmogā atspīd - te pazib, te nozūd - majora nemierīgais stāvs.

Viņam mājās nav ko darīt. Viņam nepatīk skatīties televizoru, viņam nav pagatavotas vakariņas, viņam nav bērnu, arī sieva jau pirms trim dienām aizbrauca pie mātes uz Penzu.

Fokins staigā, rokas kabatās sabāzis. Stūrainais zods un vaigi nobārstīti ar rūsganiem rugājiem. Acis sarkanas.

Viss. Aizbrauca. Krusts pāri. Beigu beigās viņam bija jāsamaksā par to. No paša personīgās kabatas. Par divām ribām, par kreisās olnīcas pārrāvumu, par nelielo satricinājumu, nobrāzumiem un hematomām, par svešo spermu, par pazemojumu, sāpēm, bailēm. Par piemīlīgo blondīni Ļizu no «Mežāža», par Ļenu, Viku, Ilonu…

Bet agrāk viņiem viss taču bija labi, viņi ar Natašu mīlēja viens otru, ne viens, ne otrs nespēra sānsoļus, pat tādas domas nebija. Kāpēc gan viss tā iznāca? Kāpēc viss aizgāja šķērsām?

«Šie maitas,» Sergejs trakās dusmās nodomāja. «Nelieši, izdzimteņi. Viņi visu samaitāja.»

Vai… viņš pats, noņemdamies ar viņiem, ir samaitājies. Tatarins, Mazs, Lobans, Atamanovs… Izpildītāji, organizētāji un pat pasūtītājs - visi ir sodīti. Tā mēdz būt ļoti reti. Taču samaksājuši ir ne tikai netīrie nelieši, arī viņš pats ir samaksājis. Pārvērties par citu cilvēku. Apēd ienaidnieka aknas, un pats kļūsi par ienaidnieku. Kurš ir rindā nākamais?

Rindā nākamais ir Maksis Kardanovs. Arī viņa lietu Jeršinskis uzdeva tieši viņam, Fokinam, tādēļ ka viņš ir mainījies. Viņu salauza, viņš ir daudz zaudējis un baidās zaudēt to, kas ir palicis. Lūk, kādēļ viņš paklausīgi darīs to, ko viņam saka.

Ģenerālis viņu izsauca no rīta un tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

-   Zvanīja Valentīns Jegorovičs Šatorins no Prezidenta administrācijas. Uzdeva atņemt tev īpašās pilnvaras un ar speciālo pastu nosūtīt uz Kremli.

-   Vai pakāpi viņi arī ņem atpakaļ? - Fokins izņēma no iekškabatas dokumentu un nolika uz priekšnieka galda.

-   Par pakāpi runas nebija. Taču viņš izteica neapmierinātību ar tevi un lika noprast, ka tevi orgānos paturēt nav jēgas.

Jeršinska skatiens bija pietiekami izteiksmīgs. Apakšpulkvedis nolēma vairs nelēkt uz ecēšām, un viņa klusēšana tika uztverta par padevības zīmi.

-    No mūsu kolēģiem ārējā izlūkošanā ir ienācis materiāls par kādu Kardanovu. Kādreiz viņš pie šiem strādāja, bet nu jau sen viņam nav nekāda skara ar Dienestu. Viņi to iesaistījuši vienreizējā pasākumā, bet viņš savārījis ziepes… Un nokļuvis politiska skandāla centrā. Jānoņem visas spekulācijas par viņu un bez jebkāda trokšņa jāatrisina jautājums pēc būtības. Viņš taču bija iesaistīts lietā sakarā ar sprādzienu Lomonosova prospektā? Vēlāk jūs nezin kāpēc zaudējāt aktivitāti… Tad nu tagad novediet izmeklēšanu līdz galam. Arestējiet, uzrādiet apsūdzību un nosūtiet uz tiesu. Sankcija arestam jau ir saņemta… Vai jautājumi ir?

Jautājumu nebija. Tikai replika: Fokins taču zaudēja aktivitāti pēc Jeršinska tieša norādījuma. Bet tas savukārt izpildīja izlūkošanas lūgumu, kurai Kardanovs, izrādās, nemaz nav piederīgs. Taču viņa situācijā arī replikas ir liekas.

Fokins piegāja pie galda, nopūtās un aizcirta plāno mapi. Protams, skandāls par Makša nesankcionētajām gaitām ārzemēs nevienam nav vajadzīgs. Daudz ērtāka ir parastā kriminālā darbība - mikroautobusa uzspridzināšana. Pirms dažiem mēnešiem viņš tieši par to gatavojās viņu arestēt…

Tagad viņam negribējās to darīt. Lai gan - kas ir mainījies? Radušās personīgas simpātijas? Arī izglāba viņš toreiz viņu kāpņu telpā…

Fokins atcerējās Kļevecu. Varbūt arī neizglāba. Varbūt viņš pats izglābās. Katrs auns karājas aiz savas kājas…

Viņš uzgrieza dežuranta numuru.

-   Kapteinis Luņevs klausās! - tas strikti atsaucās.

-    Nosūtiet grupu aizturēšanai, - viņš negribīgi teica. - Maksis Kardanovs, adrese…

Adresi diktēdams, viņš nodomāja, ka Kardanovs arī ir sastrīdējies ar sievišķi un dzīvo viens - tāpat kā viņš pats. Viņiem vispār ir daudz kā kopēja.

Taču katrs auns karājas aiz savas kājas…

-   Sapratu, biedri apakšpulkvedi.

Fokins domīgi pagrozīja rokā zīmoggredzenu. Pēc visiem likumiem no tā vajadzēja tikt vaļā. Iemest upē? Nedrīkst… Izmest atkritumos? Arī nevar. Pārāk bīstama spēlīte. Un viņš ielika zīmoggredzenu galda atvilktnē.

Iezvanījās iekšējais telefons.

-   Grupa ir izbraukusi, - Luņevs ziņoja. - Nupat pienāca paziņojums: mūsu atvaļinātais ir nošāvies. Apakšpulkvedis Veretņevs. Savā dzīvoklī, virtuvē. Izdzēris pudeli degvīna un iešāvis mutē no nereģistrēta ieroča… Atbraukuši, bet uz galda viņa priekšā briljantu kolekcija, gluži kā no Dimantu fonda… Tieši zivju zvīņās un kartupeļu mizās… Milicija grib, lai atbrauktu mūsu izmeklētājs.

-   Mums tur nav ko darīt, - apakšpulkvedis drūmi atbildēja. - Viņš bija pensionārs, civils cilvēks… Lai viņi paši tad arī skaidro. Bet briljanti izrādīsies visparastākais stikls…

Fokins nolika klausuli, bet kaut kas bija ieķēries atmiņā un tur durstīja kā skabarga. Veretņevs! Tas taču ir Kardanova draugs! Tādas tās lietas… Un Maksim arī beigas, no kameras ārā viņš netiks. Nelaimes gadījums. Asinsvadu aizsprosto- jums, asa koronāra spazma, asinsizplūdums smadzenēs, bēgšanas mēģinājums. «Konsorcijs» atradīs veidu! Nelieši!

Viņš pievilka tuvāk pilsētas telefonu. Katrs auns karājas aiz savas kājas, tas ir tiesa. Bet visi taču nav auni!

Fokins izvilka piezīmju grāmatiņu, uzgrieza Kardanova numuru. Klausule tūlīt tika pacelta.

-   Hallo! - Maksis piesardzīgi teica.

-   Klausies uzmanīgi, man ir sankcija tavam arestam, - apakšpulkvedis ātri teica. - Grupa ir izbraukusi tev pakaļ. Tev ir minūtes divdesmit, varbūt mazāk.

Pauze.

-   Es sapratu, - Maksis ātri sacīja. - Paldies.

Atstūmis aparātu, majors apsēdās krēslā un brīdi sēdēja

nekustēdamies, saāķējis pirkstus uz vēdera. Tad pagriezās un no palodzes paņēma cigarešu paciņu. Aizķēris aiz filtra, izvilka vienu cigareti. Apskatīja, apostīja. Iebāza mutē. Šķiltavas atradās galda atvilktnē. Fokins pagrozīja ar īkšķi ri-

tentinu, no atveres izlīda liesmiņas asā mēlīte.

Fokins arī to uzmanīgi apskatīja. Piesmēķēja, cigareti turēdams augstu virs šķiltavas liesmas. Majora neskūtie vaigi ievilkās, kad viņš pirmo reizi ieelpoja dūmus.

«Bet nošauties nekad nav par vēlu,» viņš negaidīti nodomāja.

* * *

Maksis vēl nevarēja iedomāties, uz kurieni varētu bēgt. Viņš zināja tikai - no kurienes. No šī dzīvokļa, no šīs pilsētas. Un tad jau redzēs. Viņš sabāza kabatās naudu, dokumentus, pārskrēja istabas - vai nav kaut kas aizmirsts… Ir aizmirsts. Aizmirsts uzzināt no tēva, kāds tad ir viņa īstais vārds… Un kāpēc viņš vispār ir ieradies pasaulē… Bet tagad to vairs nevar uzzināt…

Maksis izmetās pa parādes durvīm, atskatījās, sāka skriet. Ātrāk. Kad viņš bija pie mājas stūra, no pagrieziena viņam pēkšņi iešļāca acīs žilbinošs automobiļa luktura gaismas kūlis. Maksis atlēca sāņus, tumsā kājas uzdūrās uz kaut kā cieta, viļņota. Potīti caururba asa sāpe.

Viss, tagad aizbēgt vairs nav iespējams!

Viņš piecēlās - plaukstas bija klātas ar lipīgiem dubļiem - un ieraudzīja metra attālumā apstājušos mersedesa restoto radiatoru. Klusi strādāja motors, lukturi bija pārslēgti uz tuvo gaismu. Durtiņas atvērās, pa tām izlēca kāds gaļīgs vīrs džemperī.

-   Ko tad tu, pa purnu sagribēji? - viņš sāka kliegt, tuvodamies Maksim. - Kur tu lien, pediņ, auns tāds?!

Veicas gan viņam ar mersedesiem! Viņš spēra soli pretī pagaidām vēl svaigas gaļas blāķim un iebrauca ar taisno no labās apakšžoklī. Kauls nokrakšķēja dobji un klusi. Vīrs atmeta galvu atpakaļ un sabruka uz asfalta. Maksis pārkāpa pāri nekustīgajam ķermenim, apsēdās vadītāja vietā, aizcirta durvis un akurāti izkustējās no vietas.

Minūti vēlāk pie mājas pieripoja pilienveida «Micubishi» mikroautobuss ar četriem Federālā drošības dienesta speciālo uzdevumu vīriem.

Lukturi izgaismoja uz asfalta krusteniski izplāto vīrieša ķermeni.

-   Stāvi! - Asi nošvirkstēja mīkstā gumija, noberžoties pret asfaltu, mikroautobuss apstājās dažu centimetru attālumā no gulošā. Tas ar grūtībām apsēdās, apdullis kratīja galvu.

Grupas vecākais izlēca ārā.

-   Pazūdi no ceļa! - Viņš gribēja vīru atvilkt, bet tas pats uzrāpās uz trotuāra.

-   Tas maita paņēma mašīnu! - viņš sūdzējās. - Pats palīda zem riteņiem tā, it kā no kāda muktu… Un manu «mersī- ti» paņēma! Rau, uz turieni aizbrauca, uz centra pusi!

-   Divi - pēc adreses, bet mēs - pakaļ! - vecākais ātri nokomandēja.

-   Kāds ir tavs numurs?

«Micubishi» sāka vajāšanu. Pēc pāris minūtēm sāka strādāt rācija.

-   Te neviena nav! — ziņoja no Kardanova dzīvokļa. - Uzlauzām durvis - visur deg gaisma, uz grīdas kaut kādi papīriņi… Bet viņa nav!

-   Sapratu! - vecākais atbildēja un pārslēdza uz milicijas vilni.

-    Uzmanību, FDD operatīvā grupa seko mersedesam, valsts numurs… lūdzu palīdzēt aizturēšanā…

Maksis saprata, ka pilsētā ir sacelta trauksme. Aizmugures spogulī viņš ieraudzīja, kā VAI motocikls, kas brauca pa pretējo joslu, pēkšņi ar asu virāžu pagriežas un sāk dzīties viņam pakaļ. Pēc tam no pagrieziena izdrāzās milicijas fords ar megafonu uz jumta. Tik tikko nepaspēja. Izgriezies arī fords sāka braukt aiz viņa.

Salonā iespiedās frāžu fragmenti no jaudīgā skaļruņa:

-   Mersedesa vadītāj, jūs pārkāpjat noteikumus… Tūlīt pat nogriezieties…

Braucot ar ātrumu simt kilometru stundā, «merša» salons tikai plūdeni līgojās. Maksis piespieda akseleratora pedāli. Simt desmit, simt divdesmit, simt trīsdesmit… Ķermenis iespiedās sēdeklī. Ugunis sāka zibēt ātrāk, pārvērtās par čūskveidīgām līnijām. Balss no megafona kļuva jūtami klusāka.

Maksis pašķielēja spogulī. Fords un motocikls bija atpalikuši. Bet viņus apdzina straujais pilienveida «Micubishi». Attālums samazinājās.

Krustojums. Sarkanā gaisma. Divas meitenes nokāpa uz braucamās daļas, spilgti džinsi, garas, tievas kājas. Maksis pagrieza stūri pa kreisi, mašīna sāka slīdēt, sānos pazibēja un nozuda šausmās pārvērstās meiteņu sejas. Stūri pa labi, gāzi! Viņam izdevās mašīnu izlīdzināt. Labi, ka trase ir gandrīz tukša! Maksis atvilka elpu.

Sēdekļa aizmugure tagad liekas cieta un neērta. Traka, apdullinoša ņirboņa acu priekšā. Pagrieziens. Paldies Dievam, zaļā gaisma… Maksis uzlika īkšķi uz signāla pogas… Mersedess rāvās uz priekšu kā rēcošs traks vērsis.

Un viņš joprojām nezināja, uz kurieni bēg.

…Gandrīz visa atstarpe starp divām milzīgajām Staļina laika celtnēm bija aizpildīta ar ritmiski uzliesmojošām zilām ugunīm. Milicijas mašīnas krustojumā bija sastājušās viena pie otras. Aiz malējo mašīnu pārsegiem bija redzami auto- mātisti. Maksis saprata - šaus, labi, ka ielas ir tukšas.

Līdz krustojumam bija vēl kādi simt piecdesmit metru. Nav kur nogriezties. No aizmugures tuvojās vajātāji.

Maksis sakoda zobus. Kad mersedess ar simt trīsdesmit kilometru ātrumu iedrāzīsies aizsprostā, tas jau būs ložu caurumots kā caurduris. Maksis pat nejutīs, kā mašīna, atduroties pret šķērsli, uzraus augšup sakropļoto priekšgalu, nolidos vairākus metrus un, apgriezušies otrād,i ar dārdoņu uztrieksies asfaltam aiz apstulbinātajiem specvienību un autoinspekcijas vīriem…

Tā bija reta iespēja skaisti nomirt. Taču Maksis to neizmantoja. Viņš pazina šo krustojumu un šo ielu. Un viņam pēkšņi parādījās mērķis. Skaidrs un noteikts.

Viņš samazināja ātrumu līdz astoņdesmit un spēji pagrieza stūri. Mersedess ievaidējās, sāka čīkstēt, tā aizmugure kā cirkulis izveidoja pusloku, uz asfalta atstājot melno, kūpošo gumijas autogrāfu. Mašīna pagriezās par simt astoņdesmit grādiem, nošūpojās uz atsperēm, gandrīz apgāzdamās otrādi, uz īsu bridi sastinga un aiznesās pretējā virzienā, strauji uzņemot ātrumu.

- …Šaut! - atpluda aprauts skaņas fragments.

Un tūdaļ iešķindējās aizmugurējais stikls, parādījās divi caurumiņi priekšējā stiklā, no tiem izpletās biezs ieplaisāju- ma tīkls.

Maksis pieliecās pie stūres.

Arī priekšā centās aizsprostot ceļu, bet nepaguva. Maksis nomērķēja tieši pa vidu starp diviem žiguļiem, starp bagāžas pārsegu un mašīnas priekšgalu, kuri strauji tuvojās… Kāda figūra metās sāņus… Sitiens! Mersedesu sakratīja, ar šņācošu plakšķi izsprāga drošības spilvens, gaisa slānis Maksi izglāba no trieciena pa stūri, un tūlīt ausīs iegriezās metāliska šņirkstoņa. Izbira stikli, nodzirksteļoja. Divi taranētie žiguļi no sitiena sagriezās un iespieda mersedesu no sāniem kā šķērēs, taču nespēja apturēt - nobrāžot sānus, «mersis» izrāvās, aizmugurē atsitās pret asfaltu norautās durtiņas ar zilo svītru.

Spilvens aizsedza apkārtni, Maksis to spieda ar kreiso roku un, cik spēja, izstiepa kaklu. Bija atlicis pavisam nedaudz… Pagriezienā viņš gandrīz uzbrauca laternas stabam… Ielas galā kļuva redzamas zilās bākugunis, bet pusceļā pa kreisi jau bija saskatāma ar čuguna sētu ieskauta savrupmāja, apgaismots logs aiz kailiem, vijīgiem zariem. Ar ķēdīti aizslēgtie metāla vārti…

Viņš samazināja ātrumu, un pretī braucošās milicijas mašīnas piebremzēja, domājot, ka viņš gatavojas padoties. Bet Maksis strauji pagrieza stūri pa kreisi, piespieda gāzes pedāli un iedrāzās tieši čuguna vārtos. Smagās vērtnes ar dobju rīboņu padevās sāņus, priekšējais stikls izsprāga, un salonā iegāzās vēsais vakara gaiss. Spilvens izrāvās un pilnīgi aizsedza skatu. Savā priekšā neko neredzēdams, Maksis nospieda bremzes pedāli. Pagriezdamās mašīna paslīdēja dažus metrus pa pagalma asfaltu un sastinga.

-   Nešaujiet! Mēs izpildīsim jūsu noteikumus! - kāds ar akcentu iekliedzās no pagalma dziļumiem.

-   Aizmuka, kuņa! - bez akcenta kāds nokliedza aizmugurē.

Maksis ar drebošu roku noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Whafs happened?… Whafs matter?! -110 ēkas atskanēja satrauktas balsis.

Un kā atbalss tas tika dublēts krieviski:

-   Kas noticis? Kas par lietu?

Maksis ar grūtībām izlīda ārā. Drebēja ne tikai rokas, bet arī kājas. Drebēja viss ķermenis.

-    Nešaujiet, esiet mierīgs! - No savrupmājas puses pie viņa skrēja divi stalti noauguši jauni cilvēki oficiālos uzvalkos. Maksim viņu sejas puskrēslā šķita līdzīgas divām baltām jautājuma zīmēm. Viņš pacēla rokas un angliski iesaucās:

-   Es neesmu terorists! Man nav ieroča! Es esmu angļu pilsonis, lūdzu palīdzību!

Viņš uzmanīgi izņēma no kabatas dzimšanas apliecību, atvēra to un parādīja redzami uztrauktajiem un piesardzīgajiem jaunajiem cilvēkiem.

-   Lūk! Mans uzvārds - Tompsons. Maksis Tompsons. Es esmu dzimis Londonā…

Kamēr tie pētīja dokumentu, Maksis atskatījās. Fords, «Mitcubishi» un vēl dažas milicijas mašīnas aizņēma visu ielas braucamo daļu, dega mašīnu lukturi un pārnēsājamie prožektori, daudzas figūras formas tērpos un civilā apģērbā kustējās, runāja, kaut ko ziņoja pa sprakšķošajām rācijām.

Taču pie vēstniecības salauztajiem vārtiem visa agresīvā kņada beidzās. Šai neredzamās robežas pusē valda angļu likumi. Tagad viss bija atkarīgs no vēstniecības pārstāvjiem, kas skaidrojās ar klusuma traucētāju. Viņi varēja to uzaicināt pie sevis, bet varēja arī izmest atpakaļ. Vairāki silueti pie neredzamās robežas pacietīgi gaidīja…

-Ar jūsu atļauju mēs pagaidām šo dokumentu paturēsim pie sevis, ser, - pieklājīgi sacīja viens no apsargiem. Viņi jūtami nomierinājās, kaut arī bija noskaņoti pietiekami bargi.

-   Taču ir viena formalitāte, bez kuras mums nav tiesību sākt tās īstuma pārbaudi… Vai ir kāds no kārtīgiem Britu Karalistes pilsoņiem, kurš varētu par jums galvot? Vai vismaz pateikt, ka ir mērķtiecīgi pārbaudīt jūsu prasību?

Maksis apdomāja. Viņš bija tādā stāvoklī, ka diezin vai spētu atbildēt uz šo jautājumu. Un tomēr glābjošā doma radās.

-   Protams! Linsejs Džonsons to var izdarīt. Vai jums pietiks ar viņa vārdu?

-   Bez šaubām, ser! - Apsargi pasmaidīja. - Lūdzam ienākt vēstniecībā.

Visi trijatā devās uz vēstniecību. Silueti pie vārtiem nozuda. Aizsitās durtiņas, iekaucās motori. Pēc pāris minūtēm iela vēstniecības priekšā bija tukša.

* * *

Šeremetjevā-2 vienmēr ir dzīvība. Krustojas pasažieru plūsmas, rīb čemodānu ritentiņi, kāds kādu sagaida, bet kāds, gluži otrādi, kādu pavada, mātes sauc bērnus.

Tagad parastajam pūlim pievienojušies vēl arī žurnālisti - šeit viņu ir ap diviem desmitiem.

Stiepjas rokas ar diktofoniem, mikrofoniem, kas izrotāti krāsainiem kubikiem ar televīzijas kanālu apzīmējumiem. Operatori, kā vienmēr, ir bezkaislīgi, viņu kameru lēcas ir nomērķētas tieši uz acīm, bet sejas aiz šīm kamerām ir tādas, it kā viņi pētītu simt dolāru banknoti ar elektrisko detektoru.

No vēstniecības rovera Maksim vēl jānoiet piecdesmit soļu līdz diplomātu zālei. Viņam blakus ir Stīvs un Džo- šua - tie paši jaunie cilvēki, kuri viņu pirmie sagaidīja vēstniecības teritorijā. Maksis bija paguvis ar viņiem labi iepazīties un pat regulāri uzspēlēt tenisu.

Maksis ieraudzīja žurnālistus un izteiksmīgi paskatījās uz Stīvu.

- Ātrāk!

Stīvs paātrināja soļus.

Viņi iet cauri pūlim kā cilvēki, kuriem nav vaļas, Stīvs un Džošua Maksi piesedz no flangiem. Taču no žurnālistiem nav tik vienkārši tikt vaļā. Dāma ar košām matu cirtām aizsteidzās Maksim priekšā un nostājās ceļā.

-   «Jaunās ziņas»… Maksi Vitaļjevič, vai tā ir taisnība, ka noruna par britu pavalstniecības piešķiršanu jums tika panākta visaugstākajā līmenī?

-   Neesmu interesējies, - Maksis atbildēja. - Galvenais ir tas, ka britu pase atrodas manā kabatas portfelī.

-   Kanāls «NTV», Maksi Vitaļjevič!… Vai sakarā ar to par jums parūpējās SVF galvenais eksperts Linsejs Džonsons?

-   Diezin vai, - Maksis teica. - Viņš mani nepazīst.

-Avīze «Biedrs»! - viņam sejā iekliedza jauns cilvēks ar

jau redzamu plikgalvību. — Kādu summu jums izmaksās britu MI-5?

-   Par ko? - Maksis painteresējās.

-   Par to, ka jūs… Jūs esat pārbēdzējs!

Maksis atbīdīja viņu sāņus. Vēl bija palikuši kādi desmit metri.

-   Vai jūs Maskavā atstājat savu ģimeni, Maksi Vitaļjevič? - Iznira melnīgsnēja simpātiska jaunava ar diktofonu.

-   Man nav ģimenes.

-   Bet mīļotā meitene?

Maksis uz viņu paskatījās. Žurnāliste plati pasmaidīja, atsegdama divas rindas žilbinoši baltu zobu.

-   Man šeit neviens nav palicis, - viņš teica. - Un nekas.

Jautājumi turpinājās, bet Maksis tajos vairs neklausījās. Džošua ar muguru atbīdīja dažus žurnālistus un atvēra durvis uz diplomātu zāli.

Maksis atskatījās pēdējo reizi. Pacēla galvu.

Galerijā, uz bistro izkārtnes fona, vienu kāju aiz otras aizāķējis, stāvēja puisis, vārdā Vadims, zilā «Nike» sporta jakā. «Kontroles vizuālais kontakts,» Maksis nezin kāpēc nodomāja. Viņš iegāja zālē. Džošua aiz viņa cieši aizvēra durvis.

Šeit bija negaidīti klusi un mierīgi. Divi pusmūža cilvēki labi pašūtos uzvalkos stāvēja pie milzīgā panorāmas loga, ar tīksmi vērodami plašo lidlauku. Aiz loga tālumā iegriezās milzīgs «Boings». Augsto stabilizatoru rotāja zili sarkanais Lielbritānijas karoga krusts.

-   Tas ir tavējais, Maksi, - teica blakus stāvošais Stīvs. - Drīz būsi mājās.

Ar neizprotamu sejas izteiksmi Maksis skatījās logā.

* * *

Ainu Šeremetjevā-2 parādīja ziņās visos kanālos.

-   Tu ne tikai vienkārši viņu palaidi, tu tīšām ļāvi viņam aiziet! - Jeršinskis ļauni noteica. - Raksti ziņojumu. Orgānos tev nav vietas!

-   Un kur man ir vieta? - Fokins jautāja. - Es neesmu pārdevis informāciju, neesmu licis «jumtus», neesmu pakalpojis privātdetektīviem… Tādēļ neesmu iekrājis naudu, neesmu ieguvis normālu dzīvokli, mašīnu, vasarnīcu, rēķinu bankā… Tad uz kurieni lai es eju?

-   Nezinu. Tās ir tavas problēmas.

Ģenerālis noliecās pār papīriem, tā likdams saprast, ka saruna ir beigusies.

Fokins izgāja pieņemšanas telpā, palūdza sekretārei papīra lapu un turpat uzrakstīja ziņojumu.

-   Brītiņu pagaidiet, es novīzēšu, un jūs atdosiet kadru daļā. - Margarita Petrovna nozuda aiz dubultdurvīm. Uz galda kalendāra paliktņa atradās spilgti, glancēti četrstū- rīši. Fokins izvilka vienu.

««Konsorcija» vadībai ir gods uzaicināt Jūs uz svinīgu sarīkojumu, kas veltīts tā desmit gadu darbības jubilejai…»

Viņš žigli iegrūda ielūgumu kabatā.

«Konsorcijs» svinēja ne tikai desmit gadus kopš tā dibināšanas. Tas svinēja savu kārtējo uzvaru. Pat saņēmis torpēdu zem ūdenslīnijas, tumšā spoguļstikla tetraedrs palika virs ūdens un tagad sekmīgi lāpīja izsisto caurumu.

Situācija bija kardināli mainījusies. Avīzes arvien biežāk rakstīja, ka ienaidnieku intrigas nav spējušas nogremdēt tēvzemes ekonomikas flagmani, Krievijas finansiālās neatkarības garantu. Valdība piešķīra ievērojamu naudas aizdevumu, lai segtu zaudējumus, kurus bija cietis «Konsorcijs» pēc rēķinu bloķēšanas. Pilnīgi negaidīts bija Prezidenta paziņojums par to, ka valsts ar visiem saviem aktīviem garantē «Konsorcija» maksātspēju. Tagad rēķinus droši vien atsaldēs…

Fokins saprata, ka puses vienojušās par kompromisu. Diviem ziloņiem nav vērts cīnīties liellaivā - abi var noslīkt… i

Pat ja liellaiva ir visa valsts. Tā ir pat labāk - ir ko dalīt, lai abiem pietiktu. Turklāt sīvās cīņas brīdis bija pagājis - Starptautiskais Valūtas fonds bija piešķīris astoņus miljardus dolāru kredītu, un tos veiksmīgi izzaga - tāpat kā iepriekšējos. Temats bija zaudējis aktualitāti - vēl pirms mēneša avīzes pārliecināja lasītājus, ka katra Krievzemes iedzīvotāja liktenis un pārticība ir atkarīga no Rietumu naudas, bet tagad to pat neatcerējās. Viens zilonis šoreiz apēda vairāk par otru, nu ko - nākamajā reizē būs otrādi…

Milzīgajā aktu zālē bija pulcējusies visa galvaspilsētas finansiāli politiskā elite. Te bija gan vicepremjers Fandoren- ko, gan Arcibašovs, Šatorins, Zenčuks, gan Pigarjovs, Naļu- tins, Makarins, gan Zakatovskis un vēl daudzi citi. Nebija vienīgi Loktionova, pašās atbildīgākajās vietās nezibēja Ata- manova saspringtā seja, uzaicināto pūli vērīgi nepārskatīja Rinats Šalibovs.

Tagad drošību nodrošināja citi cilvēki - dienesta vadībā nostājās Kaimačenko, viņa padotie pie ieejas vadīja visus cauri smalkam metāldetektora rāmim. īpaši svarīgas personas tas neskāra, tām arī ieeja bija atsevišķa. Bet Fokinu pārmeklēja, lai gan ieroča viņam jau vairs nebija, nebija arī apliecības, nebija sievas, noteiktas vietas dzīvē un pārliecības par sevi. Bija tikai niknums uz maskētajiem atnācējiem, kas bezkaunīgi aplaupa valsti. Un zīmoggredzens no zemas raudzes afrikāņu zelta uz labās rokas.

- …«Konsorcija» radīšana ir daudzu jo daudzu cilvēku darba rezultāts, viņu gribas rezultāts, viņu darba mīlestības un talanta rezultāts, - Pjotrs Georgijevičs Goremikins nobeidza savu runu. Viņš pirmo reizi publiski atklājās kā organizācijas vadītājs, un tā bija loti daiļrunīga pazīme.

-   Un atsevišķu atkritēju mēģinājumi nogremdēt mūsu kuģi ir acīm redzami lemti neveiksmei!

Zāle aplaudēja. Atkritēji beigu beigās izrādījās Maksis Kardanovs un viņš, Fokins. Gigants sēdēja desmitajā rindā un aplaudēja kopā ar visiem.

-    Bet tagad lūdzu uz furšetu! - Pjotrs Georgijevičs ar laipna un dāsna saimnieka žestu uzaicināja. Cauri platajām izejām aicinātie devās uz Ziemeļu halli, kur kopā saliktie garie galdi vai lūza no dzeramo un ēdamo svara.

Bankets solījās būt cienīgs, taču pēkšņi un pavisam negaidīti pie īpaši svarīgo personu galda radās sajukums un nepiedienīgs troksnis - kliedzieni, sitienu skaņas, uz grīdas krītošu un drumslās šķīstošu smalko pokālu šķinda.

Milzīgs, satrakotam lācim līdzīgs cilvēks viegli pārrāva tādam pavērsienam nesagatavojušos miesassargu ķēdīti un ielauzās īpaši svarīgo personu barā kā sesks vistu kūtī.

Bāc! - milzīga dūre nogāza no kājām ceļā gadījušos Zaka- tinu.

Bāc! - nokrita Makarins. Bāc! Bāc! Bāc! Kā ķegļi no kājām gāzās Naļutins, Pigarjovs, Zenčuks.

Milzīgā dūre triecās nobarotajās kundziskajās fizionomi- jās, kuru mīmika vien simtiem cilvēku lika trīcēt. Zelta zīmoggredzens sulīgi iezīdās ādā, atstādams sarkanu, ar asinīm piesūcinātu nospiedumu - nenomazgājamu zīmogu, kuram bija daudznozīmīga un ļaunu vēstoša jēga.

-   Stāvēt! Stāvi! Turi vinu!

Kaimačenko centās apstādināt satrakoto lāci, bet tas viņam iebelza ar kreiso un lauzās tālāk, atstādams aiz sevis nogāztos ķermeņus un tagadējās dzīves saimnieku apzīmogotās sejas.

Bāc! - dažus soļus tālāk aizlidoja Jeršinskis.

Bāc! - seju saķēra Šatorins.

Taču lācis lauzās uz galveno mērķi - pie sienas piespiestā Goremikina un Arcibašova. Viņu apsargi aizsedza saimniekus ar saviem ķermeņiem un pat izvilka ieročus, bet tādā burzmā tos nevarēja lietot.

Bāc! Bāc! Bāc! - apsargus viņš sita ar elkoni, kreisās rokas dūri vai galvu. Bet, kad tQmēr izlauzās līdz mērķim, tad lika lietā labo roku.

Sarkana stigma iedegās uz Goremikina un Arcibašova sejas. Tajā pašā brīdī kaut kur no apakšas atskanēja šāvieni. Pats drosmīgākais apsargs izmantoja diezgan riskantu šaušanas paņēmienu pūlī - nometās uz ceļgala un šāva tiešā tēmējumā, turēdams stobru no lejas uz augšu. Kad trešā lode caururba milzīgo ķermeni, tas kļuva ļengans un kā maiss nogāzās uz rakstainā parketa.

EPILOGS

Pec pieciem gadiem

Pusdienas laiks maijā. Pagrieziens uz Vitemu, mazu pilsētiņu Dienvidaustrumu Anglijā, septiņdesmit kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Londonas. Pie ceļmalas restorāna - kādām desmit nojumītēm virs galdiņiem šosejas malā - apstājies balts sporta automobilis.

Zvaniņš pie restorāna durvīm melodiski ieskanējās, pie letes piegāja garš plecīgs vīrietis dārgā vasaras uzvalkā. Viņš kaut ko jautāja bārmenei, tā sāka skaidrot, izteiksmīgi žestikulēdama, tad izņēma no priekšauta bloknotu, izrāva no tā lapiņu un kaut ko uzzīmēja. Vīrietis paņēma papīriņu, pateicās un izgāja.

-    Kas tas bija, Bonij? Ko viņš gribēja? - saimnieks pajautāja.

Viņš sēdēja ar kalkulatoru pie rēķinu kaudzes uz brīvā galdiņa un pa logu vēroja balto mašīnu, kas ātri attālinājās pa šoseju.

-   Viņš prasīja, kā nokļūt Lizas Voterfordas muižā, - bār- mene teica.

-   Voterforda, Voterforda… - saimnieks murmināja. -Ā, atcerējos. Londonas advokāta atraitne. Kas viņš ir viņai? Dēls?

-   Nezinu. Viņa taču ir pilnīgi viena, un pie viņas neviens nebrauc, - bārmene domīgi noteica. - Mēs būtu redzējuši viņas dēlu. Turklāt - vai tad viņš būtu prasījis ceļu?…

-   Tas tiesa, - pārvaldnieks piekrita, joprojām vērodams tukšo šoseju.

-         Bet mašīna viņam nu gan… Augstākā klase. Cik es atceros, tad tādas te vēl nav braukušas.

-   Kas par mašīnu?

-          «Aston-Martin». Tā maksā divsimt tūkstošus mārciņu…

>

Viņš sajūsmināts pašūpoja galvu.

-         Kaut vai miljonu, - bārmene nopūtās un atgriezās pie letes. - Kas mums no tā?

Pēkšņi viņa pārsteigta izsaucās.

-   Kas noticis? - Saimnieks pacēla galvu.

Bārmene paņēma no letes jaunu piecdesmit mārciņu ku- pīru un sāka to apskatīt pret gaismu.

-   Izskatās, ka tā ir dzeramnauda, - viņa beidzot sacīja.

…Divstāvu mūra māja ar efejām apvītu fasādi, akurāti

apcirptas pļaviņas, augļu dārzs, dīķis. Durvis atvēra ne vairs jauna tumšādaina kalpotāja.

-   Ko jums, ser? - viņa vērīgi aplūkoja atnācēju.

-   Es gribētu satikt misis Voterfordu, - viņš teica.

Nēģeriete viņam pār plecu paskatījās uz dārgo automobili pie vārtiem un uzaicināja negaidīto viesi hallē.

-   Kā jūs pieteikt?

-   Sakiet, ka… Vienkārši paziņa, no Londonas.

Pēc brīža no istabas iznāca neliela auguma, slaidumu saglabājusi vecāka sieviete biksēs un vaļīgā sportiska piegriezuma kreklā. Brilles. Akurāti sakārtoti sirmi mati.

-          Labdien, - teica misis Voterforda, pieliekdama galvu. - Kā varu palīdzēt?

Maksis neatbildēja. Viņš raudzījās uz viņu, atmiņā pazibēja senā fotogrāfija, tā, kurā viņi bija pie Vindzoras pils… Viņš pazina un vienlaikus nepazina šo novecojušo dāmu. Un pilnīgi nezināja, ko sacīt. Pauze ieilga.

-         Liekas, ka ir noticis pārpratums, - misis Voterforda pieklājīgi un sausi pasmaidīja. - Jūs pieteicāties kā mans paziņa no Londonas… Bet es jūs nepazīstu. Kas jūs esat?

Maksis jau pavēra muti, lai atbildētu, kad pa atvērtajām durvīm iebrāzās tumšmatains puisēns. Viņš pieskrēja pie

Makša un ar rokām aptvēra viņa kāju. Nopakaļus ātri ienāca skaista jauna sieviete.

-Ai, atvainojiet, - viņa smaidīdama teica. - Toms izlēca no mašīnas un aizskrēja… Viņš nevar pat divas minūtes nosēdēt uz vietas. Labdien!

Taču misis Voterforda, liekas, nedzirdēja viņas vārdus. Viņa ar platām acīm skatījās uz puisēnu, kas apmierināti, aiz tēva kājām paslēpies, skatījās. Viņas stingrā, saltā seja pēkšņi pārvērtās, izplūda, it kā būtu no vaska, acis piesarka, mute pavērās. Mazais Toms sarauca uzacis un, parāvis Maksi aiz bikšu staras, jautāja:

-   Pa, kāpēc tā večiņa tā skatās?

Maksis paņēma viņu uz rokām.

-   Tas… vai tas ir jūsu dēls, mister? - atskanēja misis Vo- terfordas klusā balss.

-   Jā, - Maksis teica.

-   Viņš ir ļoti līdzīgs…

-  Jā, mammu. Man ir saglabājusies viena mūsu vecā fotogrāfija… Kādreiz es biju tieši tāds.

-   Maksi?!

Misis Voterforda sagrīļojās. Kalpotāja tūdaļ parādījās blakām, viņa to pavadīja līdz krēslam, bet saimniece jau bija savaldījusies un apsēsties atteicās. Izņēmusi no krekla lakatiņu, viņa nez kāpēc noslaucīja brilles un tās atkal uzlika uz deguna.

-   Es uzreiz varēju iedomāties, - viņa lēni noteica. - Tu esi tik līdzīgs savam tēvam…

-   Bet mans dēls ir līdzīgs man. Tā taču tam jābūt, vai ne?

-Jā, jā… Bet tas ir tik negaidīti… Es nedomāju, ka kādreiz tevi ieraudzīšu…

-   Bet es vienmēr esmu to cerējis. Un esmu teicis to sievai. - Viņš saņēma jaunās sievietes roku. - Vai tā nav, Anna?

-   Jā, daudzas reizes, - viņa pamāja.

Misis Voterforda brīdi minstinājās.

-   Redziet… hm… - viņa iesāka. Un aprāvās.

Visi klātesošie, atskaitot mazo Tomu, jutās sasaistīti un neērti. Maksis kaut ko izņēma no kabatas un ņurcīja rokā.

-   Varbūt jūs paēdīsiet pie manis vakariņas? - misis Voterforda saspringti jautāja.

Maksis pašūpoja galvu.

-   Nē. Es iebraucu tikai apsveicināties.

-   Un viss?…

-   Jā. Kādreiz es ļoti gribēju uzzināt savu īsto vārdu, bet tagad tam nav nozīmes… Paliec sveika!

-Pagaidi… Pagaidiet… Maksi!

Rokas piespiedusi krūtīm, viņa skatījās, kā Maksis ar savu ģimeni pa celiņu dodas pie baltās mašīnas. Maksis atlaida sažņaugto plaukstu ar tajā iespiesto briljantu un ieslidināja to atpakaļ kabatā. Viegli dūcot, piekļāvās sēdekļa aizmugure. Maksis nosēdināja mazo Tomu aizmugurē nostiprinātajā bērnu krēsliņā, aizāķēja drošības siksniņu. Anna smiedamās pacēla no zemes mazo sandali.

Aizcirtās durtiņas. Mašīna līgani izkustējās. Pa logu uz misis Voterfordu pelēkām acīm skatījās puisēns, kas bija kā divas ūdens lāses līdzīgs viņas dēlam.

«Aston-Martin» viegli uzņēma ātrumu un nozuda tālē.

SATURS

1. daļa. Viens un bez aizsega …………………………………. 3

1.  nodaļa. Sprādziens ……………………………………………….. 3

2.  nodaļa. Bīstamie atradumi …………………………………… 30

3.  nodaļa. Nolemtais brūnēts …………………………………… 57

4.  nodaļa. Kam ir vajadzīgs Maksis Kardanovs?…………… 75

5.  nodaļa. Spēja nogalināt………………………………………. 120

2. daļa. Ārējās izlūkošanas dienestā ………………….. 153

1.  nodaļa. Uzdevums «aklajam» aģentam………………….. 153

2.  nodaļa. Vecākus nevar aizmirst……………………………. 187

3.  nodaļa. «Aklā» aģenta atgriešanās ……………………….. 221

4.  nodaļa. Prezidenta personīgais izmeklētājs …………… 245

5.  nodaļa. Operācija «Uzticība»………………………………… 264

3. daļa. Nelegālais komandējums……………………….. 309

1.nodaļa. delikātā misija……………………………………….. 309

2. nodaļa. briljantu medības…………………………………… 336

3. nodaļa. motociklisti nicā…………………………………….. 378

4.  daļa. Visiem pēc nopelniem ……………………………. 402

1.  nodaļa. Lielie pasūtījumi…………………………………….. 402

2.  nodaļa. «Tīrā» slepkavas gals ……………………………… 413

3.  nodaļa. Bēgšanas mēģinājums……………………………… 426

Epilogs. Pēc pieciem gadiem ……………………………… 441

[1] vormvud-skrabs - stingrā režīma cietums Londonā.

[2] pgp - pirmā galvena pārvalde bijušaja PSRS VDK - arēja izlūkošana.

[3] «devītā» - PSRS VDK 9.pārvaldes, kas apsargāja partijas un augstākos valsts ierēdņus, apzīmējums sarunvalodā.

[4] izpurināt - efektīvi nopratināt, lai iegūtu simtprocentīgi patiesu informāciju (profesionāls žargons).

Content

Koreckis Daņils Māņu figūra

Pirmā dala VIENS UN BEZ AIZSEGA

1. nodaļa Sprādziens

2. nodala Bīstamie atradumi

3. nodaļa Nolemtais brunets

4. nodala Kam ir vajadzīgs Maksis Kardanovs?

5. nodaļa Spēja nogalinat

otra daļa ĀRĒJĀS IZLŪKOŠANAS DIENESTĀ

1. nodaļa Uzdevums «aklajam» aģentam

2. nodala Vecākus nevar aizmirst

3. nodaļa «Aklā» aģenta atgriešanās

4. nodaļa Prezidenta personīgais izmeklētājs

5. nodaļa Operācija «Uzticība»

Treša daļa NELEGĀLAIS KOMANDĒJUMS

1. nodaļa Delikātā misija

2. nodaļa Briljantu medības

3. nodaļa Motociklisti Nicā

Ceturta daļa VISIEM PĒC NOPELNIEM

1. nodala Lielie pasūtījumi

2. nodaļa «Tīrā» slepkavas gals

3. nodala Bēgšanas mēģinājums

EPILOGS Pec pieciem gadiem

SATURS