Koreckis Daņils

Medniekam pa pēdām

Danils Koreckis

Medniekam pa pēdām

.

Pirmā daļa Grupas „Zet" pretinieks

..

Pirmā nodaļa. īpašais uzdevums

Valdības sakaru līnija gaidīja nulle trijos pēc Vašingtonas laika. Aizsardzības ministrijas speciālais kanāls tika noraidījis kodētu signālu, kas iededza zaļu izsaukuma lampiņu uz Pentagona operatīvā dežuranta pults.

Pulkvedis Brigss pavecs, noguruša izskata vīrietis ar skarbiem sejas vaibstiem pieņēma ziņojumu un pāris minūšu apsvēra, vai tas ir tā vērts, lai pieceltu no gultas Stratēģisko operāciju pārvaldes priekšnieku.

Tomēr viss, kas bija saistībā ar grupu „Zet", kuru katru brīdi varēja izvērsties lielās nepatikšanās, tāpēc nav ko sargāt brigādes ģenerāļa miegu.

Hopkinss pacēla klausuli pēc otrā zvana, itin kā būtu sēdējis pie telefona un gaidījis.

-   Atvainojiet, ser, ir pienācis izsaukums no bāzes numur septiņi dislokācijas vietas, Brigss noskaldīja ziņojumu. Viņi pieprasa grupu „Zet".

-   Kas tur noticis? Brigādes ģenerāļa balss skanēja kā aizvien skaidri un izteiksmīgi.

-   Saņemti ķīlnieki, ser. Vietējais ministrs un divi mūsu virsnieki.

-    Divi mūsu virsnieki… Hopkinss atkārtoja, un Brigss saprata, ka draudzīgās valsts ministra liktenis itin nemaz neinteresē Stratēģisko operāciju pārvaldes priekšnieku.

-   Paldies par informāciju, pulkvedi. Ģenerāļa balss skanēja tāpat kā iepriekš. Atzīmējiet kontrolžurnālā, ka es to saņēmu nulle trijos un četrās minūtēs… Nē, nu jau piecās.

Hopkinss atvienoja telefonu, nedevis nekādus rīkojumus. Taču Brigss dienēja Pentagonā pietiekami ilgi, lai izdarītu savus secinājumus, speciālā apakšvienība „Zet" tiks nosūtīta uz Gajānu nekavējoties, taču visas komandas tiks dotas caur vienības „Delta" štābu, lai izvairītos no informācijas noplūdes un nodrošinātu priekšā stāvošās operācijas slepenību.

Pavecais pulkvedis nevarētu paskaidrot, kā nācis pie tāda slēdziena, taču bija gatavs derēt, ka ir uzminējis pareizi. Un viņam bija taisnība.

* * *

Piecpadsmit stundu vēlāk transporta helikopters „Mustangs" piezemējās bāzes numur septiņi teritorijā, kas atradās Gajānas ziemeļu daļā simt divdesmit kilometru no Džordžtaunas.

Pieliekdamies lūkā, no tumšās helikoptera iekšienes, miegdami acis spožajā saulē, cits pēc cita izlēca pieci cilvēki. Pirmais uz zemes nokļuva Spouks Fērgusons milzīgs nēģeris ar skūtu galvu augumam lieliski piegulošā tumšsarkanā uzvalkā un baltā linaudekla kreklā ar sarkanu kaklasaiti. Džungļos paslēpušās kara bāzes nolaišanās laukumiņā blāvo pelēkzaļo helikopteru, melno degvielas mucu un maskēšanās tīklu vidū parādījās košs plankums, kuram nekavējoties tika pievērsti vairāki binokļi no kazarmas durvīm, komandpunkta verandas un sargtorņa. Tropiskās tveices izmocītie kareivji, ieraudzījuši uzcirtušos Spouku, izlamājās un nospļāvās, turpretī ģenerālis Makorijs pazina atbraucēju un nopriecājās lai gan seržants Fērgusons izcēlās ar švītīgumu, taču slavu bruņoto spēku speciālajās apakšvienībās viņam tika atnesuši gluži citi ieradumi, īpašības un prasmes.

Seržanta ceļabiedri bija piemērotāk tērpušies: indiānis Kollijs brīvās linu auduma biksēs un uz krūtīm vaļējā kovboju kreklā, kalsnais Pančo šortos un krekliņā, pastāvīgi tabaku zelējošais Peins džinsās, haki krāsas kreklā bez piedurknēm un kovboju cepurē, staltais Filipss ar inteliģento seju un brillēm atgādināja studentu un arī ģērbies bija kā students kokvilnas biksēs, krekliņā ar uzrakstu „Oksforda" uz krūtīm un beisbola cepurītē ar tādu pašu uzrakstu uz nadziņa.

Jūras kara bāzē numur septiņi ieradies piecnieks atgādināja dīkus tūristus, kurus nevar ciest nevienā militārajā objektā ASV, kā arī armijās citviet pasaulē. Viņi varēja būt tiklab uz mācībām izsaukti rezervisti, kā zemūdens peldēšanas sporta komanda.

Vienīgie, kam viņi itin nemaz nelīdzinājās, bija tie, kas viņi patiesībā bija. Bāzes personālam, aplūkojot nelūgtos viesus, nevarēja nākt ne prātā, ka viņu priekšā ir speciālā kaujas apakšvienība, izlases komanda, leģendārā grupa „Zet" no ne mazāk leģendārās vienības „Delta".

Lai gan, kad no helikoptera izlīda sestais cilvēks grupas „Zet" komandieris Henrijs Adamss, daudziem atvērās acis un viņi savādāk novērtēja pirmajā acu uzmetienā gluži parasto cilvēku košo grupu.

-   Velna milti, tas taču ir Brits! Sargs tornī līdz sāpēm iespieda binokli virsdegunē.

-  Majors Adamss… Brits… Tad lūk, kas viņi ir… pāršalca bāzi.

Henriju Adamsu ar iesauku Brits bija grūti nepamanīt, nepazīt, aizmirst vai sajaukt ar kādu. Augums metrs deviņdesmit pieci, svars simt trīsdesmit kilogramu, varens stūrains zods, bicepsa apkārtmērs piecdesmit seši centimetri. Pieredzējis karotājs, nopelniem bagāts Vjetnamas veterāns, viņš pēdējā laikā komandēja grupu „Zet". Grupa specializējās uz sevišķi riskantu un slepenu operāciju veikšanu dažādās pasaules valstīs.

Galvenais mērķis par ķīlniekiem saņemto un gūstā kritušo ASV armijas kareivju atbrīvošana. Katra operācija bija saistīta ar dzīvības briesmām, taču, par spīti kara loģikai, grupa visā savas pastāvēšanas laikā netika zaudējusi nevienu cilvēku un tika uzskatīta par labāko no labākajām. Visi saprata, ka tas savā ziņā ir arī majora Adamsa nopelns.

Garu cigāru kūpinādams, Adamss nesteidzīgi devās uz džipu, kas bija iebraucis nolaišanās laukumiņā. Grupa „Zet" viņam sekoja.

Pēc dažām minūtēm džips pieveda komandu pie garas no gofrēta skārda celtas ēkas, kur atradās bāzes komandpunkts. Adamss uzkāpa verandā, kur viņu sagaidīja ģenerālis Makorijs. Viņi apmainījās rokas spiedieniem. Ģenerāļa plauksta bija sausa un spēcīga.

-   Prieks tevi redzēt, Ādams! Makorijs apņēma Brita vareno muguru un veda viņu iekšā štābā.

-   Visiem prieks mani redzēt, majors melanholiski atsaucās. Droši vien tāpēc, ka tūdaļ pēc tam iegrūž uz galvas kādos mēslos. Ko šajā reizē esat mums sarūpējuši?

-  Tu neesi mainījies, ģenerālis iesmējās, taču smiekli padevās tādi kā nedabiski.

Uz gara galda bija izplāta liela mēroga karte. Kvadrāti tajā maz atšķīrās cits no cita vieni vienīgi džungļi. Uz zaļā fona krasi izdalījās ar štāba zīmuli iekrāsotais sarkanais plankums.

-   Pirms astoņpadsmit stundām mēs pazaudējām helikopteru. Sakari pēkšņi pārtrūka, un viss! Lūk, šajā rajonā. Ģenerālis ar zobu bakstāmo iebadīja sarkanajā plankumā. Visticamāk, to notriekusi raķete ar termisko dzinēju. Nemierniekiem tādu ir daudz gan ķīniešu, gan krievu ražojuma…

Makorijs apklusa, kā kaut ko pārdomādams.

-   Un tad?

Ģenerālis pakošļāja zobu bakstāmo.

-   Helikopterā atradās ministrs un divi mūsu virsnieki. Pēc mūsu ziņām, nemiernieki viņus sagūstījuši un aizveduši uz savu bāzi. Lūk, šeit…

Adamss noliecās pār karti.

-   Kā gan Gajānas ministrs nebaidījās lidot viņpus robežai? Tā taču ir suverēnās Siirinamas Republikas teritorija! Un tur teju, teju uzliesmos pilsoņu karš!

Makorijs pavīpsnāja.

-   Saproti pats mēs nevaram dot norādījumus draudzīgas valsts valdībai. Un nevaram atstāt to bez palīdzības.

-   Divi mūsu virsnieki, Brits noteica tādā pašā intonācijā kā brigādes ģenerālis Hopkinss.

Viņš turpināja vērīgi pētīt karti.

-   Tā taču ir visnotaļ militāra operācija! Kāpēc izsauca mūs?

-   Tāpēc, ka viens idiņš teica jūs esot vislabākie, atskanēja kāda balss.

Adamss aši pagriezās.

Uz blakus istabas sliekšņa smaidīdams stāvēja atlētiskas miesas būves nēģeris ar akurāti apcirptām ūsām.

-   Velns parāvis, Meloun!

Majors aši piegāja viņam klāt, melna un balta roka sadevās varenā satvērienā.

-   Nu, nu, turies, Meloun! Brits ķircināja, spiezdams stiprāk. Vai varbūt CIP nav fizisko treniņu? Vai tik nebūsi pistoli nomainījis pret pildspalvu?

-   Piesargies labāk pats, Henrij, Melouns saspringa, bet neveiksmīgi.

-   Labi jau labi, padodos!

Viņš uzpūta atbrīvotajai rokai un pavicināja to gaisā.

-   Dzirdēju par tavu darbošanos Berlīnē. Arī Paragvajā viss bija tīri nostrādāts. Bet kāpēc tu nebiji Borshanā?

-   Mēs esam glābēji, nevis slepkavas. Un tavai zināšanai es ķēros tikai pie tām operācijām, kuras man ir pa prātam.

Adamss pagriezās pret ģenerāli Makoriju.

-   Kas tad no mums tiek prasīts? Mēs taču nepārkāpsim citas valsts robežu, ja tā to nav lūgusi…

Taču uz jautājumu atbildēja nevis ģenerālis, bet Melouns.

-   Viss ir ļoti vienkārši. Mēs atradīsim nemiernieku bāzi, savāksim ķīlniekus un tīsimies projām. Neviens neuzzinās, ka esam tur bijuši.

-   Mēs? Adamss pārjautāja.

Melouns pamāja.

Brita seja sastinga. Viņš palūkojās uz ģenerāli. Makorijs raudzījās sānis.

-   Mana grupa vienmēr strādā patstāvīgi. Vienmēr!

-   Baidos, ka tā ir pavēle, major.

Ģenerālis joprojām skatījās sānis.

-   Melouns jums pievienosies un, izvērtējis situāciju uz vietas, uzņemsies vadību.

Adamss paraustīja plecus.

-   Pavēles jāpilda, pat ja tās ir muļķīgas. Bet kaujas apstākļos muļķīgas pavēles pilda vienīgi muļķi. Un pašnāvnieki. Tā ka uz vietas būs redzams.

Melouns uzsita viņam uz pleca.

-   Liecies nu mierā, Henrij, es negrasos tevi komandēt!

Brits pasmīnēja.

-   Es ceru… Starp citu, tu sen neesi bijis džungļos?

-   Divus gadus.

-   Tātad iemaņas zaudētas… Turies tuvāk Spoukam, es pateikšu, lai viņš tevi pieskata.

Ja Melouns arī apvainojās, tad nelika to manīt. Vai arī nepaguva to izdarīt. No āra atskanēja kliedzieni, kņada, smiekli, tad sitieni un lamas.

-   Kas notiek? Ģenerālis Makorijs paspēra soli durvju virzienā, taču Adamss viņu apsteidza un vienā lēcienā bija jau ārā.

Tur norisinājās notikums, kas varēja novest pie ārkārtējas situācijas jūras kara bāzē numur septiņi.

Pakļaudamās komandpunktā ieejošā Adamsa īsai pirksta kustībai, grupa „Zet" bija izvietojusies ēnā un ņēmās bārstīt anekdotes. Pēc kāda brīža pie viņiem piegāja daži bāzes kareivji un divi seržanti. Seržantam Džonsonam bija ķildnieka un rupja tēviņa slava. Bils no viņa neatpalika.

-   Vai šie būtu tie paši spicākie puiši ASV armijā? Džonsons vērsās ar jautājumu pie saviem pavadoņiem un, tā kā viņi klusēja, pats arī atbildēja:

-   Nemaz neizskatās! Tūlīt mēs šos pārbaudīsim…

Uzlūkojis komandas piecnieku, seržants noprata, ka

ir pāršāvis pār strīpu. Spouka, Kollija un Peina komplekcija un sejas izteiksme acīm redzami nemudināja pārbaudīt viņu „spicumu". Taču atkāpties vairs nevarēja, Džonsons nopētīja Pančo, Filipsu un apstājās pie pēdējā. „Briļļainais students" izskatījās samērā miermīlīgs.

Paspēris soli uz priekšu, Džonsons izvilka labo roku, ko bija slēpis aiz muguras, un pastiepa uz priekšu, gluži tuvu Filipsa sejai. Roka turēja sažņaugtu gluži nekaitīgo sudrabaino čūskiņu, kas ārēji tikpat kā neatšķiras no nāvīgi indīgās kārpainās odzes.

Sudrabainā čūska mita tikai Gajānā un arī ne visur, tikai piekrastē. No kārpainās odzes baidījās ikviens, kurš kaut reizi bija pabijis džungļos. Seržanta raupjajos pirkstos lokošos čūsku no briļļainā puiša sejas šķīra apmēram pusmetrs. Viņš nevarēja zināt šīs rāpuļu atšķirības, taču sēdēja nekustīgi.

Džonsons nosprieda, ka puisis sastindzis no bailēm, un paspēra vēl vienu soli. Vai nu čūsku vilināja briļļu spīdums, vai zāļu losjons, ko Filipss zieda matos, taču tā nostiepās kā atspere, pilienveidīgā galviņa sastinga piecus centimetrus no „studenta" deguna. Seržants iesmējās vēl skaļāk un piebāza čūsku vēl tuvāk klāt.

Viss norisinājās ļoti ātri. Filipss atpleta muti un izrāvienā noliecās uz priekšu. Noklaudzēja zobi, viņš aši parāva atpakaļ galvu, un bezgalvainais čūskas ķermenis sāka raustīties seržanta rokā, tumšas asinis apšļāca bikses un zābakus. Bet acumirklī kājās pielēkušais Filipss izspļāva nokosto galvu kopā ar čūskas asiņu šalti Džonsonam azotē.

Kareivji pašķīda uz visām pusēm, Džonsons mežonīgi iebļāvās, atsprāga atpakaļ un, ar kāju aiz kaut kā aizķēries, nostiepās smiltīs. Grupa „Zet" četrbalsīgi sāka smieties, jo Filipsa rīkle bija aizņemta viņš skaloja muti ar viskiju no mazas sudraba blašķītes, ko Peins zibenīgi bija iespiedis viņam rokā.

Tajā brīdī noskanēja klikšķis Bils nospieda dunča podziņu, un piecpadsmit centimetru garais abpusgriezīgais asmens nozibēja saulē. Izklupiens sanāca neprofesionāli garš, smailei vajadzēja ieurbties Filipsam labajā sānā, taču neieurbās, tāpēc ka viņš, blašķi no rokas neizlaidis, ar brīvās rokas stingru bloku apturēja triecienu, bet nākamajā mirklī veica pretuzbrukumu, trāpīdams ar rādāmā un vidējā pirksta pamatnes kauliņiem Bilam augšlūpā zem paša deguna. Kaut kas nokrakšķēja, Bils aizlidoja atmuguriski un smagi nogāzās augšpēdus.

Atjēdzies Džonsons lamādamies metās palīgā. Filipss atdeva Peinam blašķi un pievērsās pretiniekam. Seržants apstājās un iegrūda roku kabatā.

Šķiet, kāds taisās beigt dzīvi pašnāvībā? atskanēja mierīga balss.

Adamss stāvēja verandā un vērīgi lūkojās satracinātajā seržantā. Filipss gaidīja, nemainījis pozu. Notiekošajā mierīgi noraudzījās grupas „Zet" biedri. Peins nesatricināmi košļāja tabaku.

Džonsons saprata, ka ir zaudējis, taču trīs bāzes kareivji gaidīja no sava līdera aktīvu rīcību, un viņš izvilka roku no kabatas. Filipss lēca. Kājas spēriens krūtīs atsvieda Džonsonu pāris metru atpakaļ. Virpuļodams gaisā uzlidoja atvāzties nepaguvušais nazis. Seržants nogāzās smiltīs, nazis nokrita līdzās. Filipss jau stāvēja iepriekšējā vietā nepiespiestā, mierīgi nogaidošā pozā.

-   Vājš atspēriens un trūkst papildu trieciena ar korpusu, noteica Brits.

-   Pa desmit diennaktīm aresta, sacīja ģenerālis Makorijs.

* * *

Austošā rīta puskrēslā virs džungļu zaļās jūras, gandrīz skardami kokus, lidoja transporta „Mustangs" un atbalsta helikopters apšaudes gadījumam „Apačs". Džungļi visās valstīs ir vienādi neatkarīgi no robežām. Pilotiem ar aparatūras palīdzību vajadzēja nogādāt grupu „Zet" suverēnās Surinamas Republikas teritorijā.

„Mustanga" metāla iekšienē valdīja sarkanīga puskrēsla, mežonīgi rēca pie sienas piestiprinātais radiouztvērējs, taču rokenrola skaņas ar grūtībām pārspēja motoru rūkoņu.

Peins kratīja galvu mūzikas ritmā un taisīja vaļā jaunu košļājamās tabakas paciņu. Kollijs koncentrējies klāja uz sejas maskēšanās krāsu. Savulaik tā pirms kaujas tika krāsojušies viņa senči bezbailīgās komanču cilts karavīri.

-   Pakošļā. Peins pastiepa paciņu, taču indiānis nepievērsa tai ne mazāko uzmanību.

Filipss centās lasīt avīzi, lai gan sarkanās borta lampiņas vājā gaisma un helikoptera korpusa tricināšanās padarīja šo nodarbi visai apgrūtinošu. Arī viņš atteicās no tabakas, un Peins piedāvāja košļājamo Spoukam. Milzis melanholiski braucīja ar skuvekli gludo vaigu un tikai noliedzoši papurināja galvu.

-   Jūs neko nesaprotat, meitenes! Peins iebāza mutē brūnu pikuci un sāka darbināt žokļus. Košļāt tabaku ir daudz patīkamāk nekā smēķēt!

-   Vienīgi dūmi nāk no pakaļas, Pančo pazobojās.

Lai gan joks bija rupjš un primitīvs, visi sāka smieties. Tā izpaudās nervu saspīlējums, kas allaž radās pirms desantēšanās.

-   Paklau, Kollij, Filipss bezmaz vai kliedza, lai pārspētu motorus un uztvērēju. Bārā ienāk nēģeris ar skaistu papagaili uz pleca. Visi blenž uz viņu, bet bārmenis jautā: „Dzi, kur tu ņēmi tādu skaistuli?" Un papagailis atbild: „Kur, kur, Āfrikā! Tādu tur ir miljoniem!"

Kollijs gaidoši lūkojās stāstītājā.

-   Nesaprati? Bārmenis jautā nēģerim, kur viņš ņēmis papagaili… Bet atbild papagailis kur ņēmis nēģeri. Vai tiesa, ka smieklīgi? Bet labi!

Kollija seja palika neizdibināma, un Filipss, atmetis ar roku, atlaidās pret viegli vibrējošo helikoptera sienu.

Ar Melounu neviens nerunāja, viņam vispār nepievērsa uzmanību, un cipists jutās neomulīgi. Viņš gribēja pārmīt pāris vārdu ar Adamsu, taču tas, izmantodams iekšējo sakaru sistēmu, sarunājās ar pilotu.

-   Jo mazāk atliks ko iet, jo labāk. Brits košļāja neaizdegtu cigāru. Pacenties pielidot pēc iespējas tuvāk. Ko?! Mums jāiet pa savu teritoriju?

Peins pastiepa šķiltavas, taču Adamss tās nepa-

nēma.

>

-   Visi ir gudri! majors nolamājās. Baidās doties iekšā svešā teritorijā! Bet iznāk, ka mēs ar prieku staigājam liekus astoņus kilometrus!

-   Neņem galvā!

Peins nozīmīgi pabāza šķiltavas zem deguna Melounam. Tā bija piemiņas dāvana ar gravējumu: „„Tuksneša vētras" veterānam".

-   Man ir tādas, Melouns vienaldzīgi noteica. Peins aizvāca šķiltavas un izspļāva tabakas suslu tieši uz cipista smagā zābaka. Viņš palūkojās lejup, tad paliecās uz priekšu un padraudēja Peinam ar pirkstu. Peins noliecās saspringtās gaidās, gatavodamies atvairīt sitienu.

-  Ar tādām manierēm tu pieklājīgu meiteni neapprecēsi, Melouns zobgalīgi sacīja un atgriezās iepriekšējā stāvoklī.

Sarkanīgo puskrēslu iztraucēja dzeltenas lampiņas satraukta mirkšķināšana.

-   Sagatavoties! Adamss norāva austiņas ar mikrofonu un neskatoties pakāra tās uz tērauda āķa.

Seržants Spouks atvēra smago lūkas vāku. Helikopters karājās virs neliela klajuma džungļos, kādus sešus metrus virs zemes. Spouks izmeta divas tērauda troses, pieāķējās pie vienas ar speciālu karabīni un jautājoši uzlūkoja komandieri.

-   Aiziet! Adamss uzsauca, un seržants, izlēcis no helikoptera, sāka slidināties pa trosi lejā, regulēdams nolaišanās ātrumu ar jostai piestiprinātu ierīci. Pēc dažām sekundēm viņa kājas skāra zemi, viņš atāķēja trosi un paskrēja sānis, lai netrāpītos zem biedru smagajiem zābakiem.

Sešas ēnas nozibēja lejup, un seši komandas biedri cits pēc cita atsperīgi piezemējās biezajā zāles paklājā. Spēcīgi smaržoja pēc rīta tropu mežā, pēc briesmām un nezinās.

-   Man gluži kā īlens būtu iegrūsts pakaļā! Melouns satraukti sacīja.

-   Adrenalīns, Adamss melanholiski atbildēja. Tā ir visiem.

„Mustangs" pagriezās un devās atpakaļ. Netālu esošais „Apačs" atkārtoja šo manevru. Motoru rūkoņa sāka attālināties un beigās izgaisa tālē. Džungļos iestājās apdullinošs klusums. Zaļajā biezoknī ielauzušies cilvēki vēl aizvien lūkojās turp, kur bija nozuduši helikopteri.

-   Mums ir rezerves varianti? Adamss jautāja.

-   Nav, Melouns atbildēja. Mēs rīkojamies uz savu atbildību bez piesegšanas un nodrošinājuma.

Brits šķībi pasmaidīja.

-    Redzu, ka jums viss ir vareni izdomāts! Lielisks plāns, puis!

Otra nodaļa. džungļi

Speciālā komanda „Zet" ar majoru Adamsu un CIP piekomandēto virsnieku Melounu priekšgalā virzījās cauri mitrajiem un gandrīz necaurejamajiem Surinamas džungļiem, kuri ne ar ko neatšķīrās no Gajānas džungļiem. Komanda bija tērpusies vieglās ložu necaurlaidīgās vestēs, aizsargkrāsu formas tērpos, augstos šņorzābakos ar biezām rievotām zolēm. Galvā plankumainas naģenes vai cepures nolocītām malām.

Visi bija smagi apkrāvušies. Pārtiku viņi tikpat kā nebija ņēmuši līdzi, vienīgi paķēruši vairākas paciņas pārtikas koncentrāta katrs, tonizējošās tabletes, pulveri ūdens attīrīšanai un viss. Galu galā džungļi čum un mudž no barības, un katram vienības dalībniekam ne reizi vien bija nācies ēst ne vien pērtiķus vai savvaļas rukšus, bet arī peles, čūskas, simtkājus. Tāpēc visa komandas krava sastāvēja no ieročiem un munīcijas.

Katram pie jostas labajā vai kreisajā pusē atkarībā no ieraduma karājās smags četrdesmit piektā kalibra divpadsmit lādiņu kolts klasiskā modeļa „M-1911" modificēts variants. Tam bija speciālas lodes ar plakanām galviņām un tukšu vidu. Trāpot mērķī, tāda lode deformējas un acumirklī novada savu enerģiju apkārtējos audos. Pēc šāda trāpījuma cilvēks aizlido trīs metru attālumā un vairs nav spējīgs raidīt atbildes šāvienu, tāpēc ka viņam izsistais caurums ir dūres lielumā.

Tas, ka kolts tika atzīts par kolosālu nāves ieroci, bija par iemeslu visas grupas „Zet" apbruņošanai tieši ar šo pistoli. Pārējā bruņojumā šādas vienveidības nebija. Adamss, Pančo un Melouns nesa „M-16" ar zemstobra granātmetējiem. Spouks, Fērgusons un Kollijs deva priekšroku krievu 1947. gada parauga Kalašņikova automātam, jo uzskatīja, ka džungļos smagāka lode ir mazāk pakļauta rikošetam, līdz ar to palielinās iespēja trāpīt mērķī, šaujot caur zaļo briksnāju. Arī „kalašņikovi" bija aprīkoti ar zemstobra granātmetējiem.

Ātrai tuvcīņai seržants Spouks vēl bija apgādājies ar kompakto un vieglo spāņu ražojuma ložmetējpistoli „Start Zet-62", bet Filipss bija bruņojies ar 40 mm rokas automātisko granātmetēju un izraēļu ātršāvēju „Uzi" piedevām.

Sevišķs ierocis bija Peinam. Viņš ar pūlēm stiepa smago sešstobru ložmetēju „Rojs". Tā šaušanas ātrums bija sešsimt šāvienu minūtē. Uz muguras Peinam karājās kaste ar munīciju trīstūkstoš patronu apjomā. Pa „patronvada" plakano lenti munīcija no kastes nokļuva „Roja" stobra resgalī, nodrošinot piecas minūtes ilgu nepārtrauktu uguni. Tāda uguns lavīna spēja noslaucīt visu, kas vien trāpījās ceļā.

Tropiskā aprīkojuma komplektā noteikti ietilpst naži. Tie bija arī katram vienības „Zet" dalībniekam dažādas formas, milzu izmēra, asi uztrīti, ar draudīgiem zobiem asmens mugurpusē.

Kollijam bija divi naži. Rokā viņš turēja mačeti, ar kuru laiku pa laikam cirta sev ceļu brikšņos, bet uz krūtīm kreisajā pusē ar spalu uz leju karājās cīņas nazis un vajadzīgajā brīdī nekavējoties varēja atrasties rokā.

Kollijs gāja pa priekšu. Parasti savaldīgs un noslēgts, viņš bija radis turēties ēnā, taču, nokļuvis džungļos, pārvērtās. Tagad viņš jutās tikpat drošs kā savulaik viņa vectēvs komančs izdegušajā prērijā. Viņš redzēja to, ko neievēroja citi, dzirdēja to, ko neuztvēra viņa biedru ausis. Turklāt viņš sajuta briesmas, pat ja tās nebija ne redzamas, ne dzirdamas. Tāpēc viņš vienmēr gāja pirmais.

Arī notriekto helikopteru pamanīja kā allaž Kollijs. Lidaparāts bija iestrēdzis koku lapotnēs, savijušies zari un liānas neļāva tam nokrist zemē. Līdz atvērtajai lūkai bija vismaz trīs metri.

Adamss izdarīja īsu kustību ar roku, un Pančo pameta „kaķi", piesietu tievas troses galā. Tērauda āķi aizķēra lūkas malu, un pēc dažām minūtēm Pančo ietrausās helikopterā. Jebkurā paslēptuvē ātri iemājo džungļu iemītnieki, tāpēc kaujinieks bija modrs.

Un ne velti bagāžas nodalījuma rajonā ērti bija iekārtojusies četrus metrus gara žņaudzējčūska, kas dūralumīnija korpusu uzskatīja par savu teritoriju.

Pārkāpis pāri ejā nomestiem izpletņiem, Pančo ielūkojās kabīnē. Ar siksnu piesprādzējies pilots tā arī sēdēja savā krēslā, viņa seja bija pārplūdusi asinīm. Kabīnes priekšējais stikls bija sašķaidīts drumslās, sprādziens bija izmētājis aparatūras paneli, Pančo ievēroja papildu spēka kabeļus, nesen ierīkotas kontaktligzdas, pa grīdu izmētātus nezināma aparāta blokus.

Pa to laiku pitons bija izlīdis no savas paslēptuves. Tas bija izbadējies, tāpēc svešiniekam, kas bija ielauzies tā teritorijā, vajadzēja kļūt par sātīgu laupījumu.

Lielais rāpulis savija savu milzu ķermeni gredzenā līdzās izpletņu somām un, pacēlis trīsstūraino galvu, skatījās kabīnes virzienā, kur rosījās nākamā barība. Fizelāžas pustumsā čūskas acis spīdēja kā blāvas dzelteni sarkanas oglītes. Pie džungļu briesmām pieradis cilvēks uzreiz būtu pamanījis draudīgos punktus. Tāpēc, it kā to paredzēdama, žņaudzējčūska paslēpa galvu sava izsalkušā ķermeņa gredzenos.

Kabīnē redzētais tik ļoti bija pārsteidzis Pančo, ka viņš, steidzoties par visu paziņot komandierim, zaudēja modrību. Atstājis kabīni, viņš metās pie lūkas, pārkāpa izpletņiem, un tajā pašā acumirklī viņa kāja iekļuva ciešā cilpā. Vēl pirms prāts bija aptvēris notikušo, trenētais ķermenis automātiski reaģēja uz nezināmajām briesmām. Roka izrāva nazi, korpuss parāvās atpakaļ, brīvā kāja ar smagi apkalto papēdi iespēra atsperīgajām lamatām un soli atkāpās, noturēdama ķermeni līdzsvarā.

Kaujinieka reakcija bija tikpat laba kā pitonam, un tas izšķīra visu. Čūska deva triecienu ar galvu. Tāds sitiens spēja nogalināt vai uz ilgu laiku apdullināt savvaļas kuili, un uz priekšu izvirzītie zobi atstāja dziļas, nereti pat nāvējošas brūces.

Šoreiz notika citādi. Parāvies atpakaļ, Pančo samazināja trieciena spēku, taču situāciju galīgi glāba ložu necaurlaidīgā veste. Pitona zobi ietriecās titāna platē, kas aizsargāja sirdi no šāvieniem, un nolūza pie pamatnes. Pančo tomēr nenoturējās kājās un nokrita atmuguriski uz izpletņu somām.

Trīsstūrainā galva slīdoši tuvojās viņa kaklam, bet kaujinieks pagrūda priekšā roku, un rāpulis ieķērās kamuflāžas kombinezona raupjajā audumā. Blāvās sarkanās uguntiņas tuvojās Pančo sejai, taču bez zobiem čūska nespēja tikt galā ar roku, tātad nespēja arī aizkļūt līdz kaklam. Laiks bija zaudēts, un Pančo ar aso kaujas nazi nocirta pitonam galvu.

Izbrīvējis kāju, viņš atguva elpu un centās nomierināt elpošanu. Tad noslaucīja nazi izpletņos un caur lūku palūkojās ārā. Lejā stāvēja Peins un, atgāzis galvu, nepacietīgi gaidīja.

-   Nu, kas tur ir?

Viņš kā allaž košļāja tabaku.

-   Tūlīt parādīšu.

Pančo ar pūlēm aizvilka rāpuļa saritināto ķermeni pie lūkas un ar spēju grūdienu izmeta to laukā. Kritienā gredzeni atritinājās, un bezgalvainais pitons nokrita turpat līdzās Peinam, tik tikko neaizskardams viņu ar ļengani mētājošos asti.

-   Velns! Ieraugot viņam virsū lidojošo milzu čūsku, Peins paguva izraut koltu un atlēkt sāņus. Pitona ķermenis noplīkšķēja pret zemi. Peins tūdaļ pavērsa pret to ieroci.

-   Nebaidies, tam nav galvas! Pančo iesmējās.

-    Idiotiski jociņi! Peins noglabāja ieroci un bažīgi palūkojās apkārt, vai kāds tika redzējis vina izbīli. Taču visi noņēmās ar savām lietām.

-   Kāp zemē, jefiņ!

Pančo noslīdēja pa trosi lejā. Maskēšanās kombinezons bija notraipīts asinīm.

-   Brokastojot nosmērējies? ņirdza Peins. Jums ar Filipsu patīk kost galvas tiem mūdžiem! Kā šī garšo bez sāls?

Grupa „Zet" ķemmēja apkārtni ap helikopteru. Henrijs Adamss, stāvēdams zem resna koka, pieņēma ziņojumus un analizēja ienākošo informāciju.

-   Tiešs trāpījums, komandier, Pančo ziņoja.

Adamss ievēroja, ka viņa maskēšanās kombinezonam

ir tumši traipi, bet neko nejautāja. Asinis ir parasta parādība tālos meklējumos, ja vien tās nepieder pašam kaujiniekam.

-   Pilots nogalināts, Pančo turpināja. Neviena cita tur nav.

-   Paštēmējošā raķete. Viņiem tādu ir papilnam. Majors nenoteikti pamāja uz džungļu šalcošo sienu.

-   Tas vēl nav viss, Pančo turpināja. Tur uzstādīta papildu aparatūra, ierīces. Tas nav parasts helikopters… Izskatās pēc novērošanas un izlūkošanas dienesta.

-   Kaut ko uzgājāt? apvaicājās nemanot pienākušais Melouns.

-    Patlaban spriežam, Adamss atbildēja. Paklau, Meloun, vai nav pārāk sarežģīta aparatūra parastu nemiernieku meklēšanai?

-    Parastu! Viņi draud ar apvērsumu. Un viņiem ir daudz ieroču.

No krūmiem iznira Kollijs. Viņa seja spīdēja no sviedriem.

-   Nemiernieki aizveduši divus no helikoptera, viņš, smagi elsdams, ziņoja. Bet te ir bijuši vēl kādi cilvēki…

-   Kas? Adamss saausījās.

-   Seši amerikāņu armijas zābakos. Viņi nākuši no ziemeļiem un devušies pakaļ nemierniekiem.

-   Labi. Meklē tālāk.

-   Klausos. Indiānis nozuda krūmājā.

-  Kas viņi tādi varētu būt bijuši? Adamss pagriezās pret Melounu.

Uzrunātais vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Cita nemiernieku vienība. Tādu te ir daudz. Un zini, cik vienādu zābaku pasaulē…

Kaut kas CIP virsnieka atbildē Adamsam nepatika. Varbūt uzspēlētā vienaldzība, bet varbūt balsī jaušamais neizskaidrojamais satraukums.

Seržants Spouks pārtrauca viņa minējumu un aizdomu virkni.

-   Apskatījām visu apkārtni, nekā jauna. Nemiernieki, divi no helikoptera un cilvēki mūsu zābakos. Atceries Afganistānu?

-   Cenšos aizmirst. Adamss uzsita milzim uz pleca. Sekojam pēdām.

Džungļi dzīvoja savu dzīvi. Klaigāja un no zara uz zaru lēkāja pērtiķi, dziedāja putni. Reizēm no vienības ceļa pagāja prom lieli zvēri, trokšņaini lauzdamies cauri biezoknim. Nemitīgi ceļā trāpījās čūskas. Resns pitons steidzīgi aizlīda sānis. Zaļa mamba pēkšņi nokārās virs Filipsa pleca, un viņam sekojošais Peins ar nazi pāršķēla to uz pusēm.

Bija laiks ieturēt pusdienas, bet Adamss izlēma nenoņemties ar medībām un deva komandu apēst pa koncentrāta plāksnītei un norīt pa tonizējošai tabletei.

Viņam nepatika šī operācija. Viņš pārāk maz zināja par reida mērķi un arī tikai no Melouna sacītā. Bet Melouns pauž neziņu jautājumos, kuri viņam būtu jāzina. Jo CIP virsnieki ir labi pat ļoti labi! informēti par visiem sīkumiem, kas notiek viņu ietekmes sfērā. Bet rezultātā viņi nelikumīgi ir šķērsojuši robežu, un tā sekas var gūt nelāgu rezonansi diplomātiskajā sfērā. Lai gan tikai tajā gadījumā, ja viņiem neizdosies nemanītiem pazust no šejienes.

Piepeši Adamss ievēroja, ka apkārtnē kaut kas bija mainījies. Putni bija apklusuši, pērtiķi pazuduši, pat čūsku nemanīja. Džungļi bija kā izmiruši, un tajā apstāklī jautās kas draudīgs.

Sī sajūta pielipa visiem. Komanda palēnināja soli, sāka biežāk lūkoties uz sāniem un atgāzt galvu, pētot koku galotnes.

Kollijam bija izkaltusi rīkle, viņš izraudzījās piemērotu resnu liānu un pāršķēla to ar vienu mačetes cirtienu. Pieplacis ar muti pie cirtuma vietas, viņš kāri dzēra silto, pliekano šķidrumu. Un pēkšņi pārstāja, pagrieza galvu, ūdens nolija pār krūtīm, taču Kollijs nepievērsa tam uzmanību. Viņš sajuta ko nelāgu un biedējošu labajā pusē aiz kokiem, pavisam tuvu līdzās. Palaidis vaļā liānu, Kollijs piesardzīgi pagājās uz priekšu, izspraucās cauri krūmiem, ar mačetes zibošo asmeni atbīdīja zarus un sastinga. Asinis iesitās galvā, un kuņģa saturs rāvās augšup uz kaklu.

Kollijs atsprāga atpakaļ, apspiezdams vemšanas spazmas. Tā kā kuņģis bija tikpat kā tukšs, tas viņam izdevās. Viņš pasauca biedrus.

Komanču pēcteča nomāktā balss izbrīnīja Adamsu. Taču, kad viņš ieraudzīja sešus cilvēku ķermeņus bez galvām, sadalītus, kā to mēdz darīt miesnieki, un akurāti rindā aiz kājām sakarinātus, arī no viņa krūtīm izlauzās apspiests kliedziens.

Ak dievs! Filipss pārmeta krustu. Viņa seja nobālēja, un tagad maskēšanās svītras uz vaigiem un pieres izcēlās sevišķi spilgti.

Specgrupas „Zet" dalībniekus bija grūti ar kaut ko pārsteigt vai nobiedēt, taču tagad šāds efekts bija sasniegts. ASV bruņoto spēku speciālo apakšvienību labākie kaujinieki uz dažām minūtēm bija pārvērtušies parastos iebiedētos un no ierastā dzīves ritma izsistos cilvēkos.

Pirmais attapās seržants Spouks. Noliecies pie asiņainajām driskām zem kokiem ar pakārtajiem, viņš ar savu garo nazi izcēla metāla ķēdīti ar medaljonu un, pasitis nazi augšup, pameta atradumu komandierim.

Adamss noķēra medaljonu, ar cimdu apslaucīja asinis un pacēla pie acīm.

-    Džims Hapers, viņš skaļi izlasīja un nokomandēja: Spouk, nogriez viņus! Kollij, Pančo, Pein, apskatiet visu!

Seržants iecirta ar nazi liānā, un atsvaidzinātie cilvēku ķermeņi smagi nošļuka zemē.

-   Es viņus pazinu, Adamss sacīja, sažņaugdams medaljonu saujā. „Zaļās beretes" no Fortbragas. Kā viņi te gadījušies?

-    Nezinu, Henrij. Viņus piemeklējis briesmīgs liktenis, taču man nav ne jausmas, ko viņi te darījuši. Nekādas operācijas te nav tikušas veiktas. Viņiem te nebija jābūt!

Melouns runāja it kā no sirds, taču Adamss atkal viņam neticēja.

-   Kāds taču viņus šurp ir atsūtījis! Kurš devis komandu? Kāds bijis viņu uzdevums? CIP rezidents taču nevar to nezināt!

-   Tomēr tā ir, Henrij, Melouns lēnīgi atteica.

Seržants Spouks stāvēja, atslējies pie koka, viņa acis

bija aizvērtas.

-   Cik zvēriski! Nemiernieki nocirtuši viņiem galvu, izrāvuši mugurkaulu un nodīrājuši ādu!

Kollijs bija savācis divas saujas automāta čaulīšu.

-   Viņi šaudījuši uz visām pusēm kā traki… Un nevienam nav trāpījuši!

Adamss uzmeta skatienu čaulītēm.

-   Es neticu, ka Hapers varēja iekrist lamatās!

-   Es arī neticu, indiānis klusi piebalsoja. Es neuzgāju nekādas pēdas.

Adamss nesaprata.

-   Bet to pēdas, kuri viņus nogalināja?

-   Nekādu pēdu nav, indiānis atkārtoja tikpat klusi kā iepriekš. Ja te bijuši vēl kādi cilvēki, tad viņi ir nevis aizgājuši, bet izgaisuši. Izkūpējuši gaisā!

Adamss nočirkstināja zobus.

-   Tad iesim pa nemiernieku pēdām! Mūsu uzdevums ir atbrīvot ķīlniekus.

Un pēc mirkļa parastā mierīgā balsī piemetināja:

-   Ieročus turēt gatavībā. Ievērot piesardzību. Saglabāt klusumu.

Sāka šķindēt aizslēgi. Peins noņēma brezentu savam „Rojam", pievienoja „patronvadu" ar stobra resgali, pagrieza stobrus. Tie ar klikšķi sagriezās.

-   Tā būs labāk, viņš apmierināti noteica, nenojauzdams, ka grupa „Zet" bija sastapusies ar briesmām, kurās bezspēcīgs izrādīsies pat sešstobru superātršāvējs ložmetējs „Rojs", kuram līdzvērtīga nebija visā pasaulē.

Ievērodama vislielāko piesardzību, komanda turpināja ceļu cauri džungļiem. Viņi kustējās bez trokšņa un bija pārliecināti, ka neviens nespēs viņus atklāt, līdz viņi paši ar spēju uguni atklās savu klātbūtni. Taču viņi kļūdījās.

No augšas, no koku galotnēm, kaujinieku ķēdīte bija redzama kā uz delnas. Tā kā novērošana tika veikta infrasarkano staru gaismā, tad krāsa un tās intensitāte izdalīja ķermeņa kontūrā pulsējošu sirdi, aknas, kuņģi…

Kad grupa pa stāvu akmeņainu nogāzi kāpa lejup pie izžuvušas upītes gultnes, Melouns aizķērās, nokrita uz muguras un ar troksni aizripoja lejā. Un tūdaļ viņam līdzās izauga seržants Spouks.

-   Klusāk, maita! viņš draudīgi nošņācās. Tu neesi savā Kantorī! Vēl viena skaņa, un es pārgriezīšu tev rīkli! Tā ka vismaz nomirsi klusām! Klusu, saprati?!

No augšas varēja redzēt, kā divas figūras satuvinājās, kā bezmaz vai saskārās sarkanās, nervozi pukstošās sirdis, un runas analizētājs atskaņoja frāzi: „Vēl viena skaņa, un es pārgriezīšu tev rīkli! Tā ka vismaz nomirsi klusām!"

Pēc divu stundu gājiena džungļi kļuva retāki. Pēkšņi Kollijs, kurš soļoja pirmais, apstājās un pacēla roku. Priekšā bija samērā stāva krauja, un lejā vīdēja koka mājeles un armijas tipa metāla vagoniņi.

„Bāze," Adamss noprata un pacēla rādītājpirkstu, kas nozīmēja: „Gulties, veikt novērošanu."

Piespiedis pie acīm binokļa okulārus, majors pētīja bāzes teritoriju. Liela, palmu lapām klāta nojume, galdi, cilvēki kaut ko ēd. Ēdnīca. Tur ir kādi divdesmit cilvēki. Alumīnija vagoniņš ar verandu, izskatās pēc komandpunkta. Cilvēkus nemana. Neliela būda, tai līdzās sargs. Noliktava? Varbūt arestantu telpa? Visdrīzāk, ķīlnieki atrodas tieši tur… Bet šī nu tiešām ir noliktava. Un kaudzēs sakrautas kastes ar ieročiem un munīciju. Droši vien tur glabājas arī sprāgstvielu krājumi. Būdai tuvojas cilvēks, kaut ko saka sargam. Sargs atver durvis, no būdas iznāk amerikāņu kareivis, cilvēks kaut ko jautā un iesit viņam pa deniņiem. Kareivis nokrīt uz ceļiem. Cilvēks pieliek viņam stobru pie galvas, un kareivis noveļas uz sāniem. Šāvienu tādā attālumā nedzird.

-   Sasodīts! Adamss atraujas no binokļa.

-   Viņi nogalināja ķīlnieku, viņš klusi saka.

Spouks pamāj un padod ziņojumu tālāk. Tā vajag.

Pirms uzbrukuma kaujiniekiem jābūt nikniem.

Majors paceļ divus pirkstus un noliec tos uz bāzes pusi. Tas nozīmē: „Slepšus virzīties uz priekšu."

Grupa „Zet" bez trokšņa dodas lejā pa nogāzi, slēpjoties aiz krūmiem un akmeņu kaudzēm.

Attālums līdz nemiernieku bāzei samazinās. Adamss sastop Spouka skatienu, ar pirkstu apvelk gaisā apli un norāda uz sargu, kurš snauduļo pazemā tornī blakus ložmetējam. Tad dod tādu pašu zīmi Kollijam, norādīdams uz otru sargu.

Kollijs pirmais piezagās savam objektam, apmeta viņam ap kaklu tievu stiepli un ievilka krūmos. Spouks rīkojās vienkāršāk piezagās pie paša torņa un klusi uzsvilpa. Karstumā un bezdarbībā atslābušais kareivis pārkāra galvu pār malu un tūdaļ dabūja nazi kaklā. Tātad ceļš brīvs.

Taču Adamss nedeva signālu uzbrukt. Viņš apdomāja priekšā stāvošās operācijas atslēgu. Bāzē ir trīsdesmit-četrdesmit cilvēku, laukumā stāv helikopters. Lai nevienam neļautu aizmukt un neciestu zaudējumus, jāatrod satriecoši efektīvs pirmais trieciens. Pareizi izraudzīta atslēga aizvien bija palīdzējusi Adamsam saglabāt savus cilvēkus.

Pretinieka maksimāla koncentrācija ēdnīcā. Tai iepretī nogāzē stāv smagais automobilis ar noņemtu kravas kasti. Tā aizmugurējais tilts ir mazliet pacelts un atbalstās uz koku celmiem, tāpēc pakaļējie riteņi griežas, neskarot zemi. Mašīna tiek izmantota kā motors kreisais pakaļējais ritenis griež platu brezenta lenti, tā savukārt skriemeli sūknim, kas pumpē no urbuma dzeramo ūdeni.

Adamss izņēma no mugursomas jaudīgu tālvadības mīnu, ielika kabatā vadības pulti un uzmanīgi aizkļuva līdz mašīnai. Piestiprināja mīnu tās rāmim, novilka ar nazi pār brezenta lenti, sūknis aizrijies apstājās, ūdens strūkla aprāvās. Atlika pats galvenais…

Adamss satvēra rāmja pakaļējo daļu, sasprindzināja muskuļus, juzdams, kā krakšķ saites, un, atrāvis aizmugures tiltu no apakšā paliktajiem koka bluķiem, pagrūda mašīnu uz priekšu. Mašīna sāka ripot pa nogāzi, uzņemdama ātrumu. Kā jau Adamss bija domājis, tā brauca tieši ēdnīcas virzienā. Majors sagatavoja vadības pulti.

Trešā nodaļa. uzbrukums

Automašīna ar troksni ielidoja laukumiņā ēdnīcas nojumes priekšā, pusdienojošie pielēca kājās, taču bija par vēlu braucamais ietriecās pirmajā galdu rindā, tad Adamss nospieda pogu un briesmīgs sprādziens pārvērta visu apkārt liesmojošā ellē.

Vienlaikus majors no sava „M-16" stobra pārlaida izmēģinājuma kārtu ieroču kastēm. Nekas nenotika. Tad viņš notēmēja uz nākamo kaudzi un nospieda zemstobra granātmetēja palaidēju. Šautene spēcīgi noraustījās. Šajā reizē viņš bija trāpījis pareizi vēl viens varens sprādziens satricināja zemi.

Grupa „Zet" metās uzbrukumā. Kaujiniekiem bija ierasta taktika darboties pāros, vienam piesegt otru, plaši pielietot rokas un stobru granātas, masveidā koncentrēt uguni uz ikvienu pretošanās perēkli un vēl pārdesmit noteikumu un viltību, kas palīdzēja izdzīvot pašā nežēlīgākajā un nevienlīdzīgākajā kaujā.

Pretinieks bija demoralizēts. Sprādzieni tika iznīcinājuši vairākus desmitus cilvēku, dzīvi palikušie degošām drēbēm šaudījās laukumā starp barakām, bet vienība saslēdzās lokā, raidīdama pār aizsargājošos galvām simtiem ložu un desmitiem granātu.

Taču arī sagrautas, agonijā esošas armijas rindās aizvien atrodas cilvēki, kuri pilda savu pienākumu līdz galam un cenšas iespējami dārgāk pārdot savu dzīvību.

No dēļu torņa negaidīti sāka šaut ložmetēji un vairāki automāti; slēpdamies aiz štāba vagoniņa stūra, divi karalauka formās aukstasinīgi un pārdomāti šāva ar pistolēm.

Viena lode ieskrambāja Peina roku, otra apsvilināja Spouka ausi, Filipss tika notriekts no kājām labi, ka svins atsitās pret titāna plāksni, kas sargāja sirdi.

Komanda nometās guļus. Adamss, tāpat kā ikviens cits, zināja, ka tempa zaudēšana slēpj sevī nāves briesmas, -ja pretinieks atjēgsies, tad kaujinieku saujiņa būs lemta bojāejai. Tāpēc piecu stobru uguns koncentrējās uz abiem pistoles šāvējiem, Filipss ar rokas granātmetēju sāka torņa apšaudi, un arī Peins, atbalstījis pret zemi savu „Roju", pagrieza to pret ložmetējnieku perēkli. Palaišanas mehānisms automātiski iedarbināja stobrus grozošo elektromotoru un patronu piegādi. Patronas nāca pa divām, un aizslēgs sadalīja tās augšējam un apakšējam stobram, kas šāva vienlaikus, tad bija kārta nākamajam patronu pārim, tad vēl nākamajam. Strādādami pa kārtai, stobri nepārkarsa un nodrošināja neredzēti blīvu un efektīvu uguni.

Šaušana no štāba vagoniņa aprāvās. Filipsa granātas izārdīja torni un izmeta ložmetēju kopā ar ložmetējnieku. Savukārt Peina sešstobru šaujamais notrieca no torņa automātistus un acumirklī likvidēja vēl divus pretošanās perēkļus.

Grupa „Zet" turpināja uzbrukumu. Adamss pamanīja divus cilvēkus civilā apģērbā, kuri, izmantodami jucekli, skrēja uz helikopteru.

-   Spouk, Filips, turiet helikopteru! viņš iekliedzās, cik vien ļāva balss saites, un pats pieplaka šautenes tēmēklim. Viens no bēgošajiem paklupa, tomēr spēja ierāpties kabīnē, otrs ielēca viņam pakaļ. Propellers sakustējās un sāka griezties, pakāpeniski uzņemdams apgriezienus.

Ložu spindzoņa virs galvas lika majoram pievērsties citam mērķim.

Pa to laiku helikopters sadrebēja un atrāvās no zemes. Taču pacelties tomēr nevarēja pieskrējušais seržants un Filipss atklāja uguni. „AK" kārta sašķaidīja stiklu un ķēra pilotu. Pirmā Filipsa granāta noslīdēja gar fizelāžu, toties otrā sadragāja sānus, bet trešā sprāga tieši kabīnē. Šasija atrāvās no izmīdītās zāles ne vairāk kā pusmetru, kad lidojums jau bija beidzies. Helikopters smagi nokrita atpakaļ, tas bija liesmu apņemts, arī no tā izlēkušie cilvēki dega, tāpēc sāka vārtīties zemē, cenzdamies apdzēst uguni, un kaut ko klaigāja.

Spouks un Filipss, kuri bija karojuši Vjetnamā un Afganistānā, pazina krievu lamuvārdus.

-   Ņemam ciet dzīvus! Spouks uzsauca, un kaujinieki metās uz priekšu, taču tajā brīdī helikopters uzsprāga un degošu atlūzu kaudze apraka tos, kurus viņi bija gribējuši sagūstīt.

Apšaude nemiernieku nometnē beidzās. Spouks, Kollijs un Peins apstaigāja teritoriju, padarot nekaitīgus dzīvi palikušos ienaidniekus.

Pamanījis, ka pie štāba vagoniņa loga sakustas aizkars, seržants piezagās ieejas durvīm un sastinga ieklausīdamies. „Start Zet-62" viņš turēja gatavībā, ar rādītājpirkstu glaudīdams divpakāpju palaižamo mēlīti. Nospiežot augšējo daļu, ložmetējpistole raidīja atsevišķus šāvienus; nospiežot apakšējo noskanēja vesela kārta. Tieši šīs konstrukcijas īpatnības dēļ racionālajam Spoukam patika novecojušais spāņu modelis.

Vagoniņā klusi sarunājās vismaz divi cilvēki, noklikšķēja šķiltavas. Atstājis pirkstu uz palaižamās mēlītes, Spouks iebrāzās iekšā.

-   Sveiki!

Divi cilvēki grasījās pielaist uguni papīru kaudzei ar atzīmi par stingru slepenību, rokā viņi katrs turēja pistoli, taču nepaguva ne aizdedzināt dokumentus, ne laist darbā ieroci seržants vienlaikus ar sveicienu nospieda ložmetējpistoles mēlīti un momentā izraibināja baltos kreklus ar sarkaniem plankumiem.

Paspēris tālāk šķiltavas, Spouks pasniedzās pēc papīriem.

-    Neko neaiztikt! aiz muguras atskanēja ledaina balss.

Spouks strauji pagriezās un brīnumainā kārtā noturēja mierā rādītājpirkstu. Durvīs stāvēja Melouns.

-   Velns un elle! seržants nolamājās. Es tik tikko neizsūtīju tevi uz viņpasauli!

CIP virsnieks izlikās viņa vārdus nedzirdam.

-   Neko neaiztikt! viņš atkārtoja. Dokumentu izpēte ir manā kompetencē! Ejiet projām no šejienes!

Un, kad Spouks devās uz durvīm, Melouns, raudzīdamies viņa platajā mugurā, sacīja:

-   Starp citu, daudzi cilvēki ir nonākuši viņā saulē tieši tāpēc, ka tika izlasījuši papīrus, ko viņiem nevajadzēja lasīt.

Un pasmīnējis piemetināja:

-   Tāpēc vari uzskatīt, ka es izglābu tev dzīvību!

Seržants uz mirkli pagriezās atpakaļ.

-   Paldies, viņš zobgalīgi noburkšķēja.

-   Nav par ko, Melouns tādā pašā intonācijā atbildēja.

Adamss apstaigāja pustumšo šķūni, kas bija uzsliets

no palmu stumbriem un pārklāts palmu lapām. Gar sienām kaudzēs bija sakrauti izdzīvošanas komplekti džungļu apstākļos katrā no tiem ietilpst pārtikas koncentrāti, tonizējošās tabletes, pulveri pret saindēšanos, pretčūsku vakcīnas, medikamenti un pārsienamie materiāli. Salīdzinot šķūņa saturu ar bagātīgo ieroču un munīcijas noliktavu, Adamss sāka rast atbildes uz viņu mokošajiem jautājumiem.

Aizmugurē kaut kas nočabēja. Atlēcis sānis, majors ar neiedomājamu spēku svieda savu garo nazi. Neliela auguma nemiernieks izmeta no rokām šauteni, taču nenokrita, bet sastinga, nedabīgā pozā piespiedies sienai. Asmens bija izdūries viņam cauri un ietriecies koka stabā.

-   Stāvi turpat, nekur neej, Adamss piekodināja un devās tālāk.

Kad viņš bija beidzis apskati, no ēnainā kakta nedzirdami pastiepās roka ar pistoli. Adamss briesmas neredzēja, bet nojauta. Pieliecies viņš saķēra negaidīti maigo plaukstu, parāva uz savu pusi, taču, sajutis pretinieka nespēcību, nenoveda paņēmienu līdz galam un atstāja roku veselu. Uz grīdas nokrita miniatūrs cilvēciņš, aizsargājošā naģene nolidoja no galvas, un gari melni mati izplūda gar seju, kaklu, pleciem. Sieviete!

-   Major, kur jūs esat? atskanēja ārpusē.

-   Spouk, Spouk, šurp! Adamss atsaucās.

Skaļi klaudzinādams apkaltos desantnieka zābakus, ieskrēja seržants.

-   Otrs ķīlnieks arī nogalināts, viņš ziņoja. Arī tie divi no helikoptera ir beigti. Tie bija krievu padomnieki. Rādās, ka te tika perinātas lielas lietas! Brīnums, ka tu paliki dzīvs… Un nekāda ministra te nav… Es domāju tas nebija vis ministrs, bet CIP aģents.

-   Labs ir, pazūdam, Adamss sausi noteica. Savāc visu, lai nepaliek nekādas pēdas!

-    Klausos! Spouks grasījās skriet laukā, taču majors viņu aizturēja.

-   Kur ir Melouns?

-   Štābā, rakņājas dokumentos.

Adamss tā arī bija domājis. Niknumā vārīdamies, viņš devās meklēt Melounu. Ieraudzījis garām skrienošo Kolliju, apturēja viņu un norādīja uz šķūni.

-   Tur iekšā uz grīdas guļ sieviete, viņa ir dzīva, tikai sasitusi galvu. Sargā viņu.

Melouns saspridzināja štāba seifu, izšķiroja papīrus, pievāca vajadzīgos un ļoti apmierināts noglabāja tos mantu maisā.

-   Tu esi nelietis! Satracinātais Adamss ieskrēja vagoniņā un piespieda cipistu pie sienas. Es pašā sākumā nojautu, ka tā ir sūdu būšana! Bet tu zināji, ko dari, ministrs, ķīlnieki… Tev vienkārši bija vajadzīgi cilvēki, kas padara netīro darbu…

-   Mēs izdarījām to, ko mums vajadzēja izdarīt! Ar spēju rāvienu Melouns atsvabinājās. Viņš nešķita izbiedēts vai apjucis, gluži otrādi viņš bija drošs par savu taisnību. Viņa acis liesmoja.

-   Pēc trim dienām viņiem vajadzēja šķērsot robežu. Te sāktos briesmu lietas! Diez vai mēs spētu saglabāt režīmu un noturēties šajā punktā! Bet tagad viņi ir nekaitīgi. Un dokumenti pie manis!

Viņš uzsita pa mantu maisu.

-  Vai zini, ko tas nozīmē? To, ka mēs esam saglabājuši savu ietekmi šajā reģionā!

-   Kāpēc tiem bija jābūt mums? Kāpēc tieši mūsu grupai?

-    Tāpēc, ka neviens cits to nebūtu varējis paveikt! Bet es zināju, ka nespēšu tevi pierunāt. Tāpēc arī izgudroju leģendu…

-   Paklau, Meloun, un ko tu teici Haperam? Adamss negaidot klusi pajautāja.

-   Mēs daudzus mēnešus nevarējām uziet viņu nometni. Hapera grupa bija sūtīta to meklēt. Taču viņi pazuda…

-  Viņi nepazuda! majors dusmās iekliedzās. Viņus dzīvus nokāva kā cūkas!

-   Un man pavēlēja atrast prasmīgākus cilvēkus, kuri spētu sadot pa pakaļu tiem briesmoņiem…

-   Tāpēc tu mūs apmānīji un te ievilināji! Adamss atkal pārtrauca un, ar skatienu nomērījis Melounu, pēkšņi ievaicājās: Kas ar tevi noticis, Meloun? Es allaž esmu uzskatījis, ka varu tev uzticēties…

CIP virsnieks izturēja speevienības majora smago skatienu.

-    Mērķis attaisno līdzekļus. Tas taču ir mans darbs! Kādas var būt pretenzijas? Tu taču neesi cimperlīga jaunkundzīte!

Melouns runāja pārliecināti, uzstājīgi un nikni.

-   Es izmantoju jūs darbam. Jūs man bijāt vajadzīgi, lai veiktu operāciju…

-   Tātad ar maniem cilvēkiem nav jārēķinās?! Es ar tādām lietām vairs nenodarbojos, liec to vērā…

No augšas termiskajā starojumā sagrautā nometne izskatījās visai neparasti. Lieli nenoteiktas formas koši sarkani plankumi degošā ieroču noliktava un Peina aizdedzinātā pārtikas glabātava, mazākais plankums helikopters, kura.degšanas process tuvojās beigām. Zemē gulošās figūras sārtā un zilā krāsā. Atkarībā no līķu atdzišanas pakāpes zilo siluetu kļuva aizvien vairāk. Skaitītājs fiksēja trīsdesmit astoņus. Bet nometnes centrālajā laukumā bija sapulcējušies astoņi silueti, kuriem ķermeņa un iekšējo orgānu temperatūra bija pilnīgi normāla. Septiņi ieradās šeit cauri džungļiem.

Astotā bija gūstā saņemtā meitene. Kollijs sasēja viņai rokas, un viņa klusēdama stāvēja un klausījās komandas sarunās.

-   Pa rāciju mums ziņoja, ka visapkārt čum un mudž nemiernieki, Pančo teica, un visi uzmanīgi klausījās. Mūs šķirot tikai daži kilometri. Mūsu rīcībā ir ne vairāk par pusstundu!

-   Pazūdam! Adamss nokomandēja, un grupas skatieni pavērsās pret gūstekni vienīgo šā reida nenoregulēto problēmu.

-   Viņa jāņem līdzi. Melouna spēcīgie pirksti aptvēra meitenes gludo apakšdelmu. Viņa daudz zina.

Adamsa lūpas savilkās nicīgā smīnā.

-    Viņa mūs iegāzīs pie pirmās izdevības. Dos savējiem norunāto zīmi vai sacels brēku.

-   Paziņo uz bāzi, ka mēs vedam līdzi gūstekni, Melouns turpināja uzstāt.

Brits atmeta ar roku.

-   Lai notiek. Tā būs tava bagāža. Paliksi kopā ar viņu. Mēs neapstāsimies un nemeklēsim.

Grupa „Zet" pameta bāzes teritoriju un ienira džungļos. Šoreiz indiānis Kollijs gāja pēdējais, iznīcinādams pēdas. Lai gan komanda pēdas tikpat kā neatstāja.

Adamss un Spouks gāja pa priekšu.

-   Man ir tāda jušana, ka mēs bijām par matu no nāves, seržants ierunājās. Labi, ka viss ir aiz muguras.

-   Jā, medības beigušās, Adamss atsaucās. Kad atgriezīsimies, ņemšu atvaļinājumu.

Viņi abi kļūdījās. Lielās Medības tikai tagad sākās. Un tajās grupas „Zet" džungļu velniem bija paredzēta neapskaužamā medījuma loma.

Melouns soļoja, atsvešinātības sienas ieskauts. Viņš nejutās vainīgs, tāpēc ka ir darbi, kurus nedrīkst darīt ar baltiem cimdiem rokā. Un tomēr biedru nicinājumu viņš slimīgi izjuta. Viņš lūkoja runāt ar gūstekni, taču viņa uz jautājumiem neatbildēja.

Meitenes vārds bija Anna. Bāzes pēkšņās sagrāves satriekta, viņa tikai nupat bija atguvusies no šoka. Viņai nepatika iet nezin kurp drūmu un nogurušu rīkļurāvēju ielenkumā. Turklāt biedēja tuvā nākotne, jo viņa zināja, kā kareivji izrīkojas ar viņu rokās nonākušām meitenēm. Un viņa nolēma bēgt.

Pēc divu stundu gājiena cauri džungļiem grupa nometās atpūsties. Laika nebija, tāpēc pusdienas atkal aizstāja ar koncentrātiem un tonizējošām tabletēm. Kad atpūta beidzās, Melouns uztvēra Spouka saspringto skatienu.

-   Nāc šurp. Seržants pamāja viņam ar pirkstu. Melouns pienāca un nogaidoši uzlūkoja nēģeri.

-    Pagriezies, Spouks sacīja, tikpat kā nekustinādams lūpas.

-   Kāpēc?

Seržants ar pirkstu norādīja uz cipista muguru, un Melouns pagriezās. Tajā pašā mirklī Spouks izrāva nazi un iebakstīja ar asmeni maskēšanās kombinezona klātajā lāpstiņā. Sajuzdams dūrienu, Melouns strauji pagriezās, satverdams automātu. Spouks sēdēja nekustīgi, turēdams nazi sev priekšā. Asmens galā locījās skorpions.

Melouns aplaizīja izkaltušās lūpas.

-   Paldies.

-   Nav par ko.

Desantnieku zābaka rievotā zole sašķaidīja bīstamo radījumu.

Atpūta beidzās, un grupa devās tālāk. Astoņas figūras termiskā starojuma viļņainajos oreolos. Viena, pati mazākā, negribēja iet palaikam apstājās, stīvējās, dažbrīd metās sānis. Taču augumā lielāka figūra viegli pārvarēja tās pretošanos. Kaujas ķiveres analizators fiksēja abu fiziskos datus un salīdzinājumam izgaismoja uz displeja. Augums 10 un 13 stigu, svars 1,5 un 25 houri. Izredzes acīm redzami nevienādas.

Kad komanda nozuda zaļajā biezoknī, termiskais skatiens nolaidās no augšas un vērīgi izpētīja atpūtas vietu. Cilvēki nebija atstājuši nekādas pēdas, atskaitot vienu. Pakļaujoties telepātiskai komandai, displejs it kā izdarīja izrāvienu uz priekšu, palielinot krituša koka stumbra nogriezni. Kaujas ķiveres skeneris padarīja attēlu skaidrāku. Displejs it kā atkal veica izrāvienu, koncentrējot fokusu un tādējādi palielinot attēlu. Sīkais pikucītis aizņēma pusi ekrāna. Sarkanā gaisma to pamazām atstāja. Skafandra cimdā tērpta roka ar trim gariem nagainiem pirkstiem pacēla sašķaidītu skorpionu un turēja to, kamēr uz displeja mainījās krāsa sārta, zila, melna. Tad mehāniska sintezēta balss atkārtoja Spouka frāzi:

-   Nav par ko.

* * *

Kollijs skaudri sajuta briesmu tuvumu. Šī sajūta bija vairākkārt pārņēmusi viņu ceļā uz nemiernieku bāzi, taču ikreiz to bija nomākušas priekšā stāvošās kaujas gaidas. Tagad tā bija atgriezusies un krietni pieņēmusies spēkā. Briesmas bija izplatījušās gaisā, reizēm to avots lokalizējās kaut kur augšā, koku galotnēs te labajā, te kreisajā pusē, te priekšā, te aizmugurē. Indiānis sasprindzināja redzi, ožu un dzirdi, taču viss izrādījās velti. Viņš spēja desmit metru attālumā saskatīt paslēpušos skolopendru, sajust ūdeni divu metru dziļumā, bet piecu kilometru attālumā saost ugunskura dūmus. Taču tagad maņu orgāni viņam neko neziņoja. Vienīgi pirmatnējais instinkts brīdināja par nezināmām, taču ļoti lielām briesmām.

Anna nolēma ķerties pie viltības un neitralizēt savu sargu. Viņa pēkšņi nokrita uz mutes un palika nekustīgi guļam kā samaņu zaudējusi.

-   Ei, izbeidz! Melouns pieliecās un satvēra meitenes plecu. Celies augšā!

Viņš mēģināja pakritušo pagriezt, taču viņa tajā brīdī iesvieda Melounam sejā sausas zemes un lapu sauju un metās krūmos. Viņa nebija noskrējusi ne trīsdesmit metru, kad viņai ceļu aizšķērsoja Pančo automāts. Berzēdams asarojošās acis, pieskrēja Melouns.

-   Dzi, aģent, būtu piesējis viņu kādā nekādā pavadiņā! Pančo zobgalīgi sacīja.

Melouns parāva nabadzīti aiz sasietajām rokām.

-   Ja vēlreiz mēģināsi nāksies rūgti nožēlot!

Šī aina tuvplānā izgaismojās kaujas ķiveres monitorā. Tas, kurš bija bruņojies ar ķiveri un citiem medību piederumiem, atradās astoņu metru augstumā biezā koka lapotnē. Tālāk viņš ar līganu lēcienu pārvietojās uz blakus esošo galotni, tad uz nākamo. Viņš bija tērpies gaismu atstarojošā kamuflāžas skafandrā, tāpēc neviens viņu neredzēja.

Pēkšņi Kollijs apstājās, it kā būtu uzdūries neredzamai sienai. Adamss pacēla dūrē savilktu roku, un visa grupa sastinga uz vietas. Kollijs stāvēja nekustīgi neērtā pozā, baidīdamies to mainīt. Adamss atvēra dūri. Komanda satvēra ieročus gatavībā, ieņemot šaušanas pozīciju. Pančo nedzirdami aizslīdēja pie komandiera.

-   Kas Kollijam notika? majors vaicāja.

-   Viņš jau labu laiku tā izturas, Pančo norūpējies atbildēja. Viņa nolāpītais deguns kaut ko ir saodis. Kaut ko ļoti nelāgu…

Uzmanīgi sperdams soļus, Adamss piegāja pie indiāņa.

-   Kas ir, Kollij?

Indiānis pat nepakustējās. Stinga seja, stiklains, džungļu biezoknim pievērsts skatiens.

-   Ko tu tur ieraudzīji?

Kollijs neatsaucās. Majors pamanīja, ka viņš ir nobālis un uz pieres parādījušies prāvi sviedru plankumi.

-   Kas tev kaiš, velns parāvis?! Adamss pacēla balsi. Kollijs atbrīvojās no sastinguma.

-  Tur kaut kas ir, major, viņš kokaini izmocīja. Rau, kokos.

Adamss palūkojās norādītajā virzienā, taču neko neredzēja. Parasta lapotne, parasta zaru kustēšanās. Un pēkšņi majoru ķēra tāds šausmu vilnis, ka mati cēlās stāvus, aizrāvās elpa un ļima kājas. Brits visu savu apzinīgo mūžu bija rotaļājies ar nāvi. Viņš bija piedalījies divos lielos karos un desmitiem mazu, vadījis simtiem riskantu operāciju, kritis gūstā un ticis spīdzināts, daudzreiz uzskatījis, ka pēdējā stundiņa ir klāt. Taču tādas šausmas viņš nebija jutis vēl nekad. Viņi abi ar Kolliju stāvēja plecu pie pleca. Kaujas ķiveres infrasarkanajā displejā viņu krāsainās figūras gandrīz vai saskārās.

Zvērs uzlika displejam tēmēkļa tīklu. Bija laiks sākt medības. Taču tad notika kas tāds, kas novērsa viņa uzmanību.

Tur nekā nav, komandier, Kollijs sacīja.

Adamss juta, ka viņu sasaistījušās šausmas ir izgaisušas. Tajā pašā brīdī viņiem aiz muguras atskanēja izmisīgs kliedziens.

Negaidītā apstāšanās uzvedināja Annu uz domām par atkārtotu bēgšanas mēģinājumu. Sataustījusi zem kājām pamatīgu zaru, viņa ar sasietajām rokām piesardzīgi to pacēla. Melouns, tāpat kā visi pārējie, saspringti lūkojās uz priekšu. Anna ļoti lēnām pacēla zaru virs galvas un deva spēju triecienu savam sargam pa kreiso ausi. Viņš kā nemanā nosēdās zemē.

» 9

Tāpat lēnām viņa paspēra atpakaļ vienu soli, otru, trešo. Zaļā biežņa klusi viņu aprija.

Taču viens no grupas „Zet" noteikumiem bija pastāvīga savstarpējā kontrole. Filipss ieraudzīja apdullināto Melounu un pamanīja sakļaujošos zarus. Viņš klusi metās bēglei pakaļ.

15 houru smagā un 10 stigu garā figūriņa traucās cauri atsperīgajiem zariem, to vajāja otra, lielāka, 24 houri un 12,5 stigas. Un Zvērs nolēma tieši šo mednieku padarīt par savu pirmo laupījumu. Ieslēdzis antigravitācijas bloku, viņš plūstoši nošļūca no koka galotnes un lēnām kā sausa lapa slīdēja uz to vietu, kur vajātājam vajadzēja sasniegt savu upuri.

Filipss panāca Annu nelielā klajumiņā un ar grūdienu mugurā notrieca no kājām.

-   Nē, nē, nē! Meitene sāka balsi raudāt.

-   Nomierinieties, es jums nekā ļauna ne…

Filipss apklusa pusvārdā. Kaut kas pēkšņi bija viņiem pavisam klāt, un karsta asins strūkla aplēja Annu no galvas līdz kājām. Viņa mežonīgi iekliedzās. Metra attālumā no viņas, kur vēl pirms mirkļa nekā nebija, šūpojās palmu zari, iezīmēdami milzīgas, varenas figūras aprises. Meitene nepaguva rēgu apskatīt, jo tas acumirklī nozuda, aizvelkot sev līdzi Filipsu, kura krūtis bija pāršķeltas no kakla līdz pat vēderam.

Uz Annas kliedzienu pieskrēja Adamss un pārējie komandas biedri.

-   Ak dievs, Pančo tik tikko spēja izdvest, uzlūkodams asinīm aplieto meiteni.

-   Tās nav viņas asinis, Spouks aši konstatēja. Kur viņš ir? Ko tu viņam izdarīji?

Meitene neatbildēja. Viņa bija gluži pārakmeņojusies.

Pančo devās pa asiņaino taciņu, kas veda krūmu biezoknī. Pašķīris tos, viņš ieraudzīja Filipsa automātu, pēc pāris soļiem mugursomu, saņurcīto, saplēsto apģērbu. Paspēris vēl trīs soļus, ar pūlēm atvairīja vemšanas refleksu viņa priekšā atradās cilvēka iekšas!

Ceturtā nodaļa. Džungļu šausmas

-   Kur ir tavi draugi? Atbildi kur viņi ir? Spouks Fērgusons no visa spēka kratīja meiteni, kad Adamss aizskāra viņa plecu.

-  Ja tie bija viņas draugi kāpēc viņa neaizgāja tiem līdzi? Kāpēc viņi nepaņēma automātu?

Un, noliecies pie meitenes, pavaicāja:

-   Kas tur bija?

Viņa pašūpoja galvu.

-   Nezinu, tikko dzirdami nočukstēja stingās lūpas.

Atskanēja kluss svilpiens. Pančo sauca pārējos.

Majors pamāja ar roku, un komanda gāja dziļāk iekšā džungļos.

Pēc dažām minūtēm viņi stāvēja līdzās Pančo.

-    Kas tas ir? izdvesa Peins, ieraudzījis asiņainu masu.

-   Kur ir viņa līķis? Adamss vērīgi lūkojās apkārt.

-   Līķa nav. Pančo ar spēku pārvilka piecus pirkstus pār seju, lai atgūtos.

Melounam pēkšņi nāca apgaismība.

-   Viņi ar Filipsu izdarījuši to pašu, ko ar Haperu!

Grupa „Zet" acumirkli sastinga. Majors attapās pirmais.

-   Uzmeklēt Filipsa līķi! viņš nokomandēja. Iet ķēdē piecpadsmit metru attālumā citam no cita!

Precīzā pavēle atdeva komandai rīcības spēju. Izvērsušies ķēdē un turēdami ieročus gatavībā, viņi sāka ķemmēt džungļus. Ikviens cerēja uziet kādas pretinieka atstātas pēdas aizlauztu zaru, noskrambātu mizu, sagumzītu zāli, cilvēka ķermeņa izgarojumu aromātu…

Itin nekā!

Tam, kurš bija nolaupījis Filipsa atliekas, būtu vajadzējis lidot pa gaisu… Peins pacēla galvu un apstājās, pārējie sekoja viņa skatienam. Sešus metrus no zemes zarā rēgojās aiz kājām pakarināts un sagraizīts Filipsa līķis bez galvas.

Komandai izlauzās nikns vaids.

-   Viņi nevarēja nekur aiziet! Adamss novicināja roku, un grupa „Zet", lauzdama krūmus un cirzdama liānas, metās iekšā biezoknī.

Peins kaujinieku ķēdē gāja pēdējais, un tas, iespējams, izšķīra viņa likteni. Krūmi kreisajā pusē sakustējās, atskanēja čaboņa. Peins visā augumā pagriezās, pavērsdams uz skaņas pusi savu sešstobru ložmetēju.

-  Nāciet, maitas, nāciet, viņš tikko dzirdami nočukstēja.

Taču no brikšņiem paraudzījās smieklīgs pandai līdzīgs zvēriņš. Paošņājis gaisu, viņš iešmauca atpakaļ.

Peins pasmaidīja. Tas bija pēdējais smaids viņa mūžā. No kreisā pleca kaut kas karsts izrāva gaļas gabalu. Ar strūklu uzšļācās asinis. Peins zaudēja līdzsvaru, un smagais ložmetējs parāva viņu sānis. Nākamajā acumirklī kaujinieka krūšu kurvis uzsprāga un viņš nokrita zālē beigts.

To tūdaļ pamanīja Spouks un metās klāt biedram. Līdzās līķim viņš ieraudzīja milzīgu siluetu, it kā salipinātu no apkārtējiem zaļumiem lapām, zariem, liānām… Apaļa galva, divas līdzīgi prožektoriem pēkšņi uzliesmojušas acis… Visā savā ilgajā kaujinieka mūžā Spouks nekad nekā tamlīdzīga nebija redzējis. Taču karavīra instinkts, kuram acu priekšā nogalināts biedrs, paredzēja tikai vienu rīcības variantu.

Mirsti, mērgli! Seržants iedarbināja „kalašņikovu" un, turēdams raustošos automātu rokās, raidīja svina strūklu virsū briesmonim. Tas laidās lapās.

„AK" jaudīgā lode pārplēsa varavīksnes krāsās zaigojošās skafandra zvīņas Zvēra kreisajā kājā, uz lapām izšļācās zaļas asinis. Aizslēgs noklikšķēja, un automāts apklusa. Nosviedis vairs nederīgo ieroci, Spouks paķēra sešstobru „Roju" un, ar patronvadu saistīts pie mirušā Peina, nospieda sprūdu.

„Rojs" ierēcās, spļaudams liesmas un svina šaltis. Piesteigušies grupas biedri arī atklāja uguni. Sešstobru ložmetējs, četri automāti un zemstobru granātmetēji pārvērta džungļus grupas „Zet" priekšā gatavā ellē. Lodes kapāja lapas, lauzīja zarus, gāza zemē ne pārāk resnus kokus. Granātas izrāva zemes pikas, šķaidīja stumbrus, meta augstu gaisā koka atlūzas. Ugunīgas trases tīri izskuva apšaudes sektoru džungļos izveidojās ovāls izdedzis plankums ar līdz vidukļa līmenim apcirptu augu segu.

Izšāvuši munīciju, automāti cits pēc cita apklusa. Ilgāk par visiem kapāja „Rojs", raustīdamies nevaldāma niknuma pārņemtā seržanta rokās. Beidzot patronas munīcijas somā beidzās, taču Spouks ar pārvērstu seju turpināja spiest palaišanas pogu un stobri griezās ar mehānisku troksni un vienmērīgiem klikšķiem. Atjēdzies seržants ar pūlēm atrāva pirkstu no palaišanas pogas. Stobri apstājās, un iestājās skanīgs klusums.

-   Es to redzēju, Spouks sacīja.

Viņš izskatījās apjucis un briesmīgs.

-   Ko tu redzēji? Adamss jautāja.

-   Es to redzēju, Spouks atkārtoja tajā pašā intonācijā. Izskatījās, ka viņš murgo.

Adamss apskatīja kaujas lauku un pamāja Kollijam. Indiānis un Pančo, pārlādējuši ieročus, devās izpētīt apkārtni.

Adamss, Spouks un Melouns noliecās pār Peina līķi. Viņa krūšu kurvis bija izvandīts.

-    Tas nav ne šrapnelis, ne šāviņš, ne granāta, sarūgtināti noteica Melouns. Un visas asinis jau sarecējušas. Kā tas varēja notikt?

-   Paklau, Spouk, Adamss uzrunāja seržantu. Kas to izdarīja?

Viņš norādīja uz briesmīgo brūci.

Spouks lēni nogrozīja galvu. Viņš izskatījās bremzēts, nomākts un apjucis. Adamss nekad viņu tādu nebija redzējis.

-    Es nezinu. Es redzēju ko tādu… Kamuflāžā, bet acis… Tas nav vārdos izsakāms. Es šāvu viņam tieši virsū, līdz magazīna bija tukša. Neviena būtne zemes virsū nebūtu spējusi izdzīvot. Neviena!

Majors Adamss strauji izslējās. Viņš bija komandieris, kam nebija tiesību uz apjukumu, pārdzīvojumiem un bezdarbību.

-   Seržant!

-   Jā, ser! Spouks atsaucās.

-   Turēt acis vaļā! Nodrošināt mūsu apmešanās vietas drošību!

-   Klausos, ser!

-   Meloun!

-   Klausos, major, uzsvērti oficiāli atsaucās CIP virsnieks.

-   Izsauc to sasodīto helikopteru. Paskaidro, ka esam cietuši zaudējumus!

-   Klausos! Melouna seja pauda stipras šaubas par šīs akcijas panākumiem.

No pavērtajiem krūmiem izvēlās Kollijs un Pančo.

-    Nekā. Ne pēdu, ne asiņu, ne līķu. Mēs nevienam neesam trāpījuši…

Kaujinieku acīs Adamss redzēja neizpratni un bailes.

-   Ietiniet Peinu teltenē, nokomandēja majors. Mēs ņemsim viņu līdzi. Es pats viņu nesīšu.

Anna apšaudes laikā bija tupējusi uz pirkstgaliem, sarāvusies un galvu rokām aizsegusi. Tagad viņa lēnām apstaigāja šāvienu sapostīto džungļu iecirkni. Izskatījās, ka meitene kaut ko meklē.

Zvēra zaļās asinis tikpat kā neatšķīrās no krūmāju zaļuma, un diez vai pat grupas „Zet" pēddziņi būtu pievērsuši tām uzmanību. Turpretī Anna uzgāja svaigu, maķenīt spīdošu plankumu un iebāza pirkstu sabiezēt sākušajā šķidrumā.

-   Ko tu dari? apvaicājās nemanot pienākušais Melouns.

-   Neko. Anna paslēpa roku aiz muguras un slepus noslaucīja to apģērbā.

* * 3ļs

Uz helikoptera radioizsaukumu Melouns saņēma atteikumu.

-   Viņi saka mums vajagot atgriezties savā teritorijā. Helikopters ieradīsies devītajā kvadrātā. Kamēr neesam šķērsojuši robežu, viņi neko mums nevar līdzēt.

Helikoptera nolaišanās svešā valstī spēj izraisīt diplomātiskus sarežģījumus, Melouns paziņoja Adamsam.

Pēdējais nelāgi pasmīnēja.

-   Tie tavi draugi ir lieli likumu zinātāji, majors caur zobiem norūca. Pajautā viņiem vai partizānu bāzes iznīcināšana un ārvalstu padomnieku nogalināšana nav iemesls diplomātiskiem sarežģījumiem?

Melouns neko neatbildēja.

Tas, kas bija atlicis no grupas „Zet", gatavojās nakšņošanai. Seržants Spouks ieraka zemē vairākas signālraķetes, savienojot tās ar tievu tērauda stiepli, kuru novilka apkārt visai apmešanās vietas teritorijai. Bez ārējās robežas aizsardzības seržants ierīkoja arī iekšējo vēl viena stieple pa nometnes perimetru ar tai pievienotiem granātu degļiem.

Pančo iesaiņoja brezentā Peina līķi un ar Kollija palīdzību novietoja to nedaudz sānis zem augsta koka. Indiānis bija prostrācijā. Viņš nekad nebija izcēlies ar runātību, bet tagad vispār ne ar vienu nekontaktēja, pat neatbildēja, ja kāds ko jautāja. Kad viņu lika mierā, viņš nekustīgi tupēja uz pirkstgaliem, stingu skatienu blenzdams sev priekšā.

Adamss un Melouns pētīja karti.

-   Šeit un nedaudz uz ziemeļiem. Majors rādīja ar pirkstu. Robeža iet pa upi, un mēs iznākam tieši pie ūdens. Un, kad nokļūsim viņā krastā, devītais kvadrāts būs pavisam tuvu. Varu apzvērēt ja viņi vilcināsies ar helikopteru, es to sasodīto bāzi numur septiņi apgriezīšu kājām gaisā.

Annu neviens neapsargāja. Viņa, neseno notikumu iebiedēta, pat nāves briesmās nebūtu ne soli atgājusi no saviem pavadoņiem. Viņas seja un apģērbs joprojām bija vienos Filipsa apkaltušo asiņu traipos, un viņa iedomājās, ka nenāktu par ļaunu nomazgāties. Taču, ja arī viņa nokļūtu līdz upei, peldēšanās bez drēbēm būtu izslēgta. Kurš varēja pateikt, kas saniknotajiem un iebiedētajiem, nāves dvesmu sajutušajiem reindžeriem bija padomā…

Anna sēdēja zemē un, kad pagrozījās, lai ieņemtu ērtāku pozu, atklāja, ka no labās bikšu staras plūst zaļgana gaisma. It kā kāds būtu notriepis audumu ar fluorescējošu krāsu.

Pēkšņais atklājums lika meitenei paskatīties uz savu roku. Noberzumi un skrambas bija aizvilkušās, ādas pietūkums vietās, kur locītavās bija iegriezušās virves, pazudis. Tikai tagad Anna aptvēra, ka izgaisis mokošais nogurums, tāpat arī bada sajūta. Viņa jutās svaiga un atpūtusies kā pēc ilga miega. Kā rādās, spoka asinīm piemita brīnumainas īpašības.

Tā patiešām arī bija. Saprātīgās rases pie kuras piederēja Zvērs asinis krasi varēja paaugstināt cilvēka organisma dzīves sīkstumu, kā arī spēju pretoties pašai nelabvēlīgākajai iedarbībai. Tās spēja paildzināt dzīvi un dziedināt pat visbriesmīgākās slimības. Ja cilvēku rase to uzzinātu, tad Zvērs un viņa ciltsbrāļi paši būtu pārvērtušies alkatīgu un nežēlīgu Medību objektā.

Taču neviens to nezināja. Pirmkārt, tāpēc, ka pirmo reizi citplanētieša asinis tika izlietas uz Zemes. Otrkārt, neviena dzīva būtne, atskaitot varbūt indiāni Kolliju ar viņa pirmatnēji saasināto jutīgumu, nenojauta par Zvēra esamību.

* * *

Astoņsimt metru no specgrupas „Zet" atliekām ievainotais citplanētietis sniedza sev pirmo palīdzību. Ārstniecības čemodāniņš viegli atvērās trīs daļās, atvieglojot piekļuvi daudzajiem instrumentiem, kuru pielietojumu nespētu noteikt pat vislabākais Zemes ārsts.

Trīspirkstu cimds pieskārās aizdarei, un kāju aptverošā skafandra segmenti lēnām atvērās. Brūce bija akla, dziļi audos bija iestrēgusi konusveida lode ar tērauda serdeni, kādu kareivji šajā pasaulē sauc par bruņusitēju. Šādas lodes krievu ieročos tiek plaši izmantotas. Ja seržantam Spoukam tik ļoti nepatiktu Kalašņikova automāts, Zvērs būtu palicis neskarts, kā parasti.

Skafandra cimds izvilka no čemodāniņa pirmā nodalījuma piecpadsmit centimetru garu caurulīti ar četru centimetru diametru, līdzīgu elektriskajam lukturītim. Kad aparāta platākais gals tuvojās brūcei, nagainais pirksts nospieda pogu, un tūdaļ atskanēja klusa dūkoņa. Lode brūcē sakustējās, un Zvērs sajuta sāpes. Taču viņš zināja, ka svešķermeņa ekstrakcija ilgs ne vairāk kā trīs leinus, tāpēc saviebās un pārstāja pievērst uzmanību nepatīkamajām sajūtām.

Pasaule, no kuras Zvērs bija ieradies, atradās vecā galaktikā deviņsimt gaismas gadu no Saules sistēmas. Viņa planēta bija masīvāka par Zemi, Zvēra skelets un muskuļi, piemēroti spēcīgam pievilkšanas spēkam, ļāva viņam šeit lēkt no liela augstuma, viegli kailām rokām pievārēt dzīvniekus un cilvēkus. Tieši tā ar nagiem viņš pārplēsa Filipsa krūšu kurvi. Galvaskauss un mugurkauls papildināja trofeju kolekciju.

Uz viņa dzimtās planētas katra Mednieku kastas locekļa autoritāte, sociālais stāvoklis un bagātība bija atkarīga no viņa iegūto trofeju daudzuma un kvalitātes. Te nav iespējams pārspīlēt savus nopelnus, samelot par laupījuma vērtīgumu. Galvaskauss un mugurkauls satur visu nepieciešamo informāciju, kas ļauj atdarināt ne tikai laupījuma ārējo izskatu, bet arī cīņas sparu un draudu aromātu, ja trofeja tādu tika izstarojusi iegūšanas brīdī. Jo spēcīgāka ir briesmu smarža, jo nozīmīgāks iegūtais laupījums, jo lielāka ir Mednieka slava, jo ievērojamāks viņam izrādāmais gods.

Lūk, kāpēc Zvērs bija atstājis dzīvus divus lieliskos kaujiniekus, kuriem jau bija uzgūlusi tēmēkļa tīkla ēna, viņi pēkšņi bija zaudējuši cīņas sparu. Viņš nespēja saprast, kas to bija izraisījis, nesenajās medībās, kurās cilvēki bija vajājuši sev līdzīgos, katrs no šiem kaujiniekiem tika iznīcinājis ne mazāk par desmit viņiem pretī stājušo cīnītāju.

Zvērs gan sevišķi nelauzīja galvu par kaut kādu parādību iemesliem, ja tās tieši neapdraudēja viņa dzīvību. Pārdomām pastāvēja Izgudrotāju kasta, kas atradās divas pakāpes zemāk par Mednieku kastu, taču pakāpi augstāk par Izgatavotāju kastu.

Zvērs bija ieradies uz Zemes viens. Viņam nebija vajadzīga kompānija, un viņu neviens nesaistīja. Viņiem nebija ģimeņu, tikai kāzu rotaļas reizi gadā. Mātītes dēja olas, taču tās tika perētas valsts inkubatoros. Bērni auga speciālos rezervātos, kur viņiem patstāvīgi vajadzēja gādāt sev pārtiku. Sākumā šis uzdevums tīšuprāt tika atvieglots, taču augšanas laikā pamazām pārveidots atbilstoši realitātei. Kurš nespēja sevi uzturēt gāja bojā, un tas glāba rasi no dzīvei nepiemērotiem locekļiem.

Vecāki nekad neredzēja savus bērnus, un bērniem nekad neradās vēlēšanās uzmeklēt savus vecākus. Vini ne-

9

pieķērās arī audzinātājiem, kuri sabiedrības hierarhijas kāpnēs atradās pakāpi zemāk par Izgatavotājiem.

Ārstniecības aparāts ieklikšķējās, un lode pielipa tā virsmai. Zvērs uzlēja brūcei koloīdu no čemodāniņa otra nodalījuma, tad izdarīja pretiekaisuma injekciju un pēc tam uzmanīgi apskatīja lodi.

Atmiņas bloks restaurēja nesenos notikumus, un ekrānā parādījās milzīga auguma cilvēka attēls cilvēkam bija paaugstināta ādas temperatūra, un viņš šāva ar ieroci, kas, kā izrādījās, Zvēram ir bīstams.

Zvērs palielināja attēlu un vērīgi dažādos rakursos izpētīja vispirms ieroci, pēc tam kaujinieka seju. Viņu Zvērs nogalinās nākamo. Ne jau aiz atriebības, nē, viņi nenododas neracionālām jūtām. Vienkārši viņš rada lielākas briesmas nekā pārējie ar savu ieroci, savu niknumu, skaidri redzamu izvaikstītajā sejā, bet galvenais viņš jau reiz tika izlējis Mednieku kastas piederīgā asinis.

Kololds burbuļoja brūcē. Drīz tā būs sadzijusi bez pēdām. Taču Zvērs nevarēja gaidīt, kamēr dabiskā ceļā atveseļosies. Viņš nebija novedis līdz galam iesākto nogalinājis medījumu ar visātrāk šaujošo ieroci rokās, viņš nebija varējis paņemt trofeju. Lielāks apkaunojums būtu tikai neveiksmīgs mēģinājums piebeigt laupījumu.

Zvērs parakņājās čemodāniņa trešajā nodalījumā un izņēma piemērota lieluma ielāpu no termoauduma. Uzklājis to brūcei, viņš uzkaisīja pa virsu plastificējošu pulveri un piespieda izlādes elektrodu. Nākamajā acumirklī plastifikators uzliesmoja ar spilgti dzeltenu uguni un ielāps sakusa ar ķermeni, uz visiem laikiem aizverot brūci. Lai gan Zvērs bija gaidījis sāpes, viņš izgrūda garu, gārdzošu kliedzienu, kas aizskanēja tālu džungļos un sasniedza nometni, kur bija izvietojušies grupas „Zet" atlikušie kaujinieki.

Spouks atvadījās no Peina. Notupies viņš atvilka brezentu no pirmsnāves sāpju izķēmotās sejas, izvilka plakano sudraba blašķīti, ko viņi abi pārmaiņus tika lietojuši. Savulaik Spouku bija grasījušies piebeigt vjetkongieši un tikai laikus pieskrējušais Peins bija izglābis viņam dzīvību. Vairāk nekā desmit gadu viņi bija gājuši caur uguni un lodēm, piesegdami un glābdami viens otru, un pēkšņi šī neizprotamā un briesmīgā nāve…

-   Tas brīdis nu ir klāt, draudziņ… Seržants iedzēra dažus malkus svilinošā šķidruma, kā tas bija noticis aizvien, kad viņi tika kavējušies vaļsirdīgās sarunās. Tu mēdzi teikt, ka cilvēka dzīvība ir pati lētākā lieta pasaulē aiz seksa… Es nekad tā netiku uzskatījis, saprotams, runājot par dzīvību. Un arī tagad tā neuzskatu. Bet man jāatzīstas, ka tas, kurš atņēma tev dzīvību, vēl nav par to samaksājis…

Viņš iedzēra vēl malku un, aizskrūvējis korķīti, nolika blašķi biedram uz zoda un uzklāja atpakaļ brezentu.

-   Ardievu, Pein! seržants klusi noteica. Apsolu, lai kas viņš arī būtu, viņš samaksās visu līdz pēdējam.

Tava dzīvība viņam nebūs lēta prece. Viņš dabūs, ko pelnījis!

Tajā brīdī no džungļu biezokņiem atskanēja gari stiepts šaušalīgs kliedziens, kādu nespētu no sevis izdabūt neviena rūdītajiem un daudz pieredzējušajiem grupas „Zet" kaujiniekiem pazīstama būtne.

To izdzirdusi, Anna aizklāja seju rokām un instinktīvi piespiedās klāt Adamsam.

-   Tu zini, kas tas ir? majors aši pavaicāja. Tu redzēji, kas nogalināja mūsu biedru?

-   Viņu paņēma džungļi… Atnāca un paņēma līdzi. Džungļu gars…

-   Kas par garu! pārspīlēti bezrūpīgi iesaucās Pančo. Nemierniekiem izdevies nemanot piezagties un aši notīties. Ei, Kollij, kas tev kaiš?

Indiānis stingi, kā noburts raudzījās tumsā.

-   Man ir bail, viņš vaļsirdīgi atbildēja.

-   Liecies nu mierā! bramanīgi turpināja Pančo. Tu savu mūžu ne no viena cilvēka neesi baidījies!

-   Kaut kas mūs tur gaida. Kollijs pamāja biezējošajā krēslā. Un tas nav cilvēks…

Iestājās mokošs klusums. Indiānis bija izteicis to, kas ikvienam slepenībā bija ienācis prātā.

-   Izbeidz! Pančo novicināja roku, taču Kollijs turpināja:

-   Mēs visi mirsim!

Indiānis piecēlās un, stingri sažņaudzis „M-16", pagāja nostāk, meklēdams nakšņošanai piemērotu vietu.

Pār džungļiem nolaidās nakts. Visapkārt draudīgi šalca lapotnes. Spouks dežurēja pirmais, pārējie apgūlās un, par spīti nervu saspringumam, uzreiz iemiga.

Seržants, atbalstījies uz automāta, sēdēja līdzās brezenta uzkalniņam un sarunājās ar seno dienu biedru.

-   Mēs atkal abi esam džungļos, Pein. Es un tu. Atceries, kā bija toreiz Indoķīnā? Mēs arī palikām divi vien… Visu vadu apslaktēja, visu vadu, bet mums nebija ne

skrambinas.

»

Spouks nopūtās.

-   Mums nevajadzēja atgriezties džungļos, Pein. Bet nu jau ir par vēlu. Es nezinu, kurš to izdarīja, bet es viņu atradīšu…

Nobrakšķēja zars. Sakoncentrējies un pavēlies uz sāniem, Spouks pavērsa automātu šaušanas gatavībā. Acumirklī acis atvēra nupat vēl cieši gulējušais Kollijs. Nākamajā mirklī kaut kas aizķēra signālstiepli, atskanēja plīkšķis un raķete, ugunīgas dzirkstis mezdama, uzlidoja melnajās tropiskajās debesīs. Baltās liesmas zibenīgajā uzliesmojumā tumša masa pārlēca otrajam stiepļu lokam. Spouks izšāva īsu kārtu, bet kāds ar smagu triecienu krūtīs atsvieda viņu sānis. Ierocis ielidoja tumsā.

Raķete apdzisa, un vēl viens tumšs stāvs izlēca no nometnes, neskarot abus signālstiepļu lokus. Tas spieda sev klāt ļengani nokarājošos cilvēka ķermeni.

-   Spouk! Spouk, kas notiek?

Pieskrējušais Adamss un pārējie komandas biedri ieraudzīja, ka seržants ar kādu cīnās un nikni dur pretiniekam ar nazi. No asmens uz visām pusēm lidoja tumšas karstas šļakatas.

-   Es viņu nogalināju, Pein, es viņu nogalināju! Fērgusons, smagi elsdams, iekliedzās.

Pančo beidzot ieslēdza lukturīti, un gaismas stars apspīdēja asinīm noplūdušo seržantu un līdzās viņam milzu gaļas blāķi.

-   Tu esi nogalinājis cūku, Spouk, Pančo iesmējās. Neko briesmīgāku nevarēji atrast?

-   Aizveries! atcirta seržants.

-   Es jau teicu nekā briesmīga te nav, Pančo nemitējās uzjautrināties, un Adamss saprata, ka viņš mierina pats sevi. Draņķa nemiernieki, un mēs ar viņiem izrēķināsimies!

-   Lai kas vai kurš tas arī būtu… Adamss satvēra kaujinieku aiz elkoņa un juta, ka viņš trīc vai nu aiz uztraukuma, vai bailēm. …Tomēr tas iznīcināja Haperu un viņa vīrus. Un tagad mēģina tikt galā ar mums. Tas ir kas ļoti bīstams, un mēs nedrīkstam zaudēt modrību.

Pa zemi lēkājošais gaismas stars pēkšņi sastinga pie saņurcīta brezenta. Pašā virsū spīdēja sudraba blašķe.

Viņi ir nozaguši Peina līķi! Pančo iekliedzās. Par spīti visai piesardzībai, signalizācijai un sargiem! Mums pie paša deguna! Kā tas iespējams?

Komanda drūmi klusēja.

Piektā nodaļa. Sarežģījumi komandai

Zvērs jutās apmierināts. Viņš bija dabūjis trofeju, lai gan cilvēki bija centušies viņu aizkavēt. Pārspēt viņus viltībā nebija grūti. Infrasarkanā redze ļāva viņam naktī visu saskatīt tikpat labi kā dienā. Viņš novērtēja visas lamatas, ar hipnozes palīdzību aizsūtīja vajadzīgajā virzienā mežacūku un, izmantojot vispārējo jezgu, paveica to, ko bija iecerējis.

Attīrījis otru trofeju no mīkstajiem audiem, Zvērs ievietoja to speciālā konteinerā ar aizsargājošu biomasu. Viņam bija daudz tādu konteineru un daži jau piepildīti. Ieradies jaunajā pasaulē, viņš vispirms medīja visu bez izņēmuma pērtiķus, mežacūkas, čūskas. Taču pamazām aptvēra, ka šīs trofejas nenesīs viņam slavu. Viņš atklāja sev jaunu medījumu cilvēku. Taču arī cilvēki izrādījās esam dažādi. Viņu vidū atšķīrās Karotāju kasta, kurai piemita spēcīgs cīņas spars, agresivitāte, varena, draudošas briesmas izstarojoša enerģija.

Taču arī karotāju vidū bija īpašas elitāras kastas. Septiņus tādu superkarotāju eksemplārus Zvērs bija ieguvis pavisam nesen. Un atkal septiņi tādi paši. Lūk, īstais guvums! Zvērs nolēma uz priekšu meklēt tikai tādu medījumu. Ja to būs daudz, konteineru var arī nepietikt. Taču atbrīvoties no jau gūtajām trofejām Medību likums aizliedz, draudot ar nāvi.

Medību likumi ir bargi, un nāve tajos izplatītākais soda veids. Taču Mednieki nebaidās no nāves. Varbūt tāpēc, ka viņus nekas nesaista pie dzīves. Savulaik Zvēram patika peldēt savas planētas okeānā, jaunībā patika iegūt mātīti. Tagad viņu satrauca vienīgi Medību azarts, vienīgi risks un rotaļa ar nāvi.

Pašas patīkamākās prāta fiksētās atmiņas bija zibens metēju medības akmeņainā bezatmosfēras pasaulē, kas sastāvēja tikai no asiem stūriem un kosmiskā aukstuma. Zibens metēji ļoti ātri pārvietojās telpā, turklāt viņiem nekaitēja elektroniskā ieroča lādiņi, arī lāzera stars ķēra viņus, tikai ja trāpīts bija noteiktā leņķī un noteiktā punktā. Toties paši viņi izplatīja augstas enerģijas sabiezējumus, no kuriem ne vienmēr glāba pat aizsargskafandrs.

Tās bija īstas medības! Zvērs pamanījās nogalināt vienu zibens metēju, taču viņu gaidīja dziļa vilšanās šī dzīvības forma neļāva iegūt trofejas. Beigtais metējs savilkās čokurā un izzuda bez pēdām. Vienīgā trofeja bija atmiņas un sapnis. Kad Zvērs būs sasniedzis vecumu, viņš nevis sēdēs plašā pilī okeāna krastā, pārskatīs aizgājušo gadu kartītes, tīksmināsies par trofejām un gaidīs pienākam galu, bet dosies uz tālo pasauli ar asajiem akmeņiem un zibeņiem, kas visu pārvērš pelnos, lai beigtu savu dzīvi īstu Medību azartā.

Aizvēris trofeju konteineru-glabātavu nodalījumu, Zvērs devās uz kajīti. Salūkojis pārtikas konteineru, viņš izņēma no tā sauju barojošu lodīšu, kas asi oda pēc zivīm. Pacēlis tās pie mutes, viņš atvēra ārējās viras mutes spīles un taustekļi stūma barību lejā. Pēc kāda laika mutes fermenti to izšķīdina, un tad iekšējās viras ielaidīs barības šķīdumu organisma iekšienē.

Medību likums, draudot ar nāves briesmām, aizliedza ēst medījumu uz citām planētām, taču visi Mednieki pārkāpa šo aizliegumu. Uz Zemes Zvērs pirmo bija pagaršojis čūsku, neizņemdams pat indes maisiņu. Labi, ka mutes fermenti samanīja briesmas un mutes taustekļi aši izķeksēja bīstamo barību no pirmajām virām. Daļa indes tomēr iesūcās mēles rievā, un Zvērs ilgi slimoja.

Pēc tam viņam vairs nebija vēlēšanās nomēģināt Zemes barību, taču tagad, atcerēdamies viņu ievainojušo cilvēku, Zvērs nolēma turpināt gastronomiskos eksperimentus. Tas vismaz būs taisnīgi.

Atlaidies pēc masīvā ķermeņa formas ieliektajā guļvietā, Zvērs iemiga. Lai miegam netērētu Medībām paredzēto laiku, viņš, tāpat kā visi, izmantoja hipnotiskos izstarojumus, kas garantēja labu atpūtu minimāli īsā aizmiršanās laikā.

Atpūties Zvērs sāka posties izšķirīgajām Medībām. Ierasti uzstīvēja aizsargājošo kamuflāžas skafandru un ķiveri, tajā pašā laikā nodomādams, ka ierobežotā telpā vai džungļos gaismas atstarošanās nerada neredzamības efektu, jo tuvējie priekšmeti atstarojas skafandra audumā un, iezīmējot Mednieka kontūras, faktiski nodod viņu. Jāuzdod Izgudrotājam novērst nepilnību…

Plecā viņš piestiprināja elektronisko šauteni ar telepātisko tēmēkli, speciālā ligzdā skafandra labajā piedurknē iespieda draudīga izskata nazi ar dubultu asmeni, īpašā kabatiņā pie kreisā apakšdelma ievietoja caurulīti ar lāzera izstarotāju. Paņēma rokā šķēpu, jostai piekarināja trīs dažādas formas rezerves uzgaļus. Ar ierastām kustībām paņēma, piekāra, piestiprināja un savilka virsū visu nepieciešamo aprīkojumu un atstāja kuģi.

Kuģis stāvēja mazā, raķešu dzinēju izdedzinātā pļaviņā necaurejamas biežņas vidū. Ieslēdzis antigravitācijas ierīci, Zvērs atrāvās no zemes un smagi pacēlās gaisā. Uzlidojis virs koku galotnēm, Zvērs laidās turp, kur atradās vienības „Zet" nometne. Antenas režģotais šķīvis, kas bija piestiprināts kuģa priekšgalā, visu laiku grozījās viņam līdzi. Virs džungļiem lēca saule, spilgtie stari atdūrās kamuflāžas skafandrā un tika atsviesti atpakaļ. Tā kā šoreiz Zvēram apkārt pletās klajums, aizsargapvalkā nekas, atskaitot gaismu, neatstarojās, un viņš bija pilnīgi neredzams. Vienīgi lejā pār koku lapotnēm slīdēja iepletusies ēna. Tā tuvojās Adamsa grupas apmešanās vietai.

* * *

Kolīdz uzausa gaisma, Adamss un Pančo apskatīja teritoriju ap nometni, meklējot pēdas. Cik Adamss spēja atcerēties, šo uzdevumu allaž tika veicis Kollijs, turklāt bija to uzņēmies pats, nevis gaidījis īpašus norādījumus. Šobrīd indiānis slīga dziļā depresijā, un majors nolēma ļaut viņam atgūties.

Viņi klīda ap nometni aptuveni stundu, pārbaudīdami katru zemē gulošu lapu, apošņādami katru zālīti, pētīdami katru zariņu. Tad saskatījās.

-   Nekā, sacīja Pančo. Tikai mežacūka.

Viņš neizpratnē nogrozīja galvu.

-   Kurš gan varēja nolaupīt Peina līķi? Un kāpēc viņi necentās nogalināt mūs?

Adamss ievilka nāsīs gaisu.

-  Viņš mūs nogalina citu pēc cita kā mednieks, viņš lēnām noteica.

Ilgus gadus majors tika stājies pretī rupjam spēkam un bija pieradis, ka spēks allaž ir materiāls. Un tas vienmēr atstāj pēdas. Tātad…

Komandieris pacēla galvu. Starp kokiem vēl aizvien vēlās bieza rīta migla. Šalca lapas.

-    Viņš, lai kas arī būtu, pārvietojas pa kokiem, Adamss nobeidza.

Pirms došanās ceļā Melouns sasēja Annai rokas. Vakar vakarā viņu bija biedējuši visapkārt melnējošie džungļi, taču šodien visnotaļ var atkārtot bēgšanas mēģinājumu. Melouns aptaustīja satūkušo kreiso ausi. Maita! Visu nakti viņu bija mocījušas galvas sāpes un tikai pret ritu pierimušas, liekot sevi manīt ar svina smagumu pakauša kreisajā pusē.

Spouks un Kollijs kārtoja mugursomas, kad atgriezās Adamss un Pančo.

Majors piegāja meitenei cieši klāt, pakļaudamies pēkšņi uzplaiksnījušai domai. Meitene bailīgi pacēla bālo seju. Nedaudz ieslīpajās acīs bija sastingušas nolemtības pilnas paša ļaunākā gaidas.

-   Kāds ir tavs vārds? Adamss jautāja, izņemdams nazi.

-   Anna, gūstekne pamirušām lūpām izmocīja.

-   Paklau, Anna… Naža asmens smaile atradās piecus centimetrus no meitenes maigā kakla. Izstāsti visu, ko tu redzēji. Kas tas bija?

-   Nezinu… Tas maina krāsu kā hameleons… Tas dzīvo džungļos… meitene klusi sacīja.

-   Tavuprāt, ķirzaka nogalināja Filipsu un Peinu? Melouns viņu pārtrauca. Gatavie murgi! Nemiernieku grupa divi trīs cilvēki, lūk, kas to izdarīja!

Naža smaile nodrebēja.

-   Tā būtne medīja mūs visus, Anna, Adamss teica. Visus. Un tev tas ir jāsaprot.

Naža asmens nozibēja gaisā un pazuda makstī. Pa ceļam tas pārgrieza virvi, ar ko bija sasietas gūsteknes plaukstu locītavas. Adamss strauji pagriezās un devās projām.

-   Ko tu izdarīji, Henrij? Melouns izbrīnā nokliedza viņam pakaļ. Mēs tūdaļ dosimies ceļā, un katrs cilvēks ir no svara. Iešanas laikā nevienam nav laika viņu nemitīgi vaktēt!

-   Mēs nekur neejam. Adamss apstājās.

Spouks un Kollijs pārtrauca kārtot mugursomas un izbrīnīti uzlūkoja komandieri.

-  Kā tā neejam? Melouns vēl vairāk apjuka. Līdz robežai ir ne mazāk par astoņiem kilometriem. Un līdz helikopteram nāksies soļot vēl trīs.

-   Mēs paliekam šeit, Adamss noskaldīja. Citādi līdz helikopteram neaizkļūs neviens.

-    Tā būtne ir ievainota, Anna sacīja, berzēdama no virves atsvabinātās locītavas. Lielais cilvēks tai trāpīja. Es redzēju asinis uz lapām… Tās ir zaļas un spīd…

Komanda saskatījās.

-   Ja to var ievainot, tad to var arī nogalināt! Adamsa kā no ieroču tērauda cirstā frāze atspoguļoja gan viņa paša, gan pārējo grupas „Zet" kaujinieku ilggadējo pieredzi. Komandas noskaņojums krasi uzlabojās.

Pēc pāris minūtēm nometnē sākās spraigs darbs. Spouks apkārt teritorijai izvietoja kājnieku mīnas. Pančo cirta liānas, un Anna ņēma tās pretī un krāva norādītā vietā. Adamss un Kollijs zāģēja daļās resnu krituša koka stumbru.

Adamsa ideja bija vienkārša pārvērst grupas „Zet" apmešanās vietu nocietinājumā, atstājot tikai vienu eju. Un šajā ejā ierīkot lamatas.

Melouns skeptiski noraudzījās notiekošajā.

-   Tavuprāt, šie skautu triki tev līdzēs? viņš zobgalīgi vaicāja.

-   Mums līdzēs, Meloun, Adamss atbildēja.

Un uzsvēra:

-   Mums!

CIP virsniekam sametās kauns.

-   Pagaidām palīdzi mums, majors izmeta, ar pūlēm veldams projām nozāģēto baļķa gabalu.

Un Melouns iekļāvās kopējā darbā.

Pēc pāris stundām nometnes aprīkošana bija pabeigta. No trim pusēm to apņēma tērauda stieple un liānas, savienotas ar pusmetra augstumā piestiprinātām šķembu granātām. Šādos apstākļos šķembu vēdeklim vajadzēja pārgriezt cilvēku viduklī uz pusēm. Lapotnē seržants nomaskēja triecienmīnas. Smagi baļķu gabali bija iekarināti liānās un atvilkti uz sāniem. Pietiktu aizskart tievu, pie zemē ieraktiem mietiem piesietu auklu, lai smagum smagais vēzēklis laistos zemē, noslaucīdams itin visu savā ceļā.

Adamss atstāja brīvu eju aptuveni divu metru platumā. Tās galā zemē bija izklāts stingrs maskēšanas tīkls, kuru Kollijs rūpīgi nomaskēja ar zemi un lapām. Tīkla malas ar izturīgām stieplēm bija savienotas ar noliekta koka galotni. Ja tas, kurš centīsies iekļūt nometnē, aizķers Kollija rūpīgi paslēpto palaižamo virvi, koks atlieksies taisni un agresors atradīsies tīklā pašā koka galotnē. Krūmos pretī ejai ar ieročiem kaujas gatavībā nogūlās Adamss, Spouks, Melouns, Kollijs un Pančo. Viņi bija gatavi jebkurā brīdī apbērt nezināmo būtni ar lodēm un granātām. Anna sēdēja aizmugurē. Visiem draudošo briesmu priekšā viņa vairs nejuta bailes un naidu pret viņu sagūstījušajiem cilvēkiem.

Ritēja stunda aiz stundas, taču nekas nenotika.

* * *

Zvērs līgani nolaidās koka galotnē kādus astoņsimt metrus no Adamsa nometnes. Medību likums aizliedza uzbrukt medījumam no gaisa antigravitācijas ierīci drīkstēja izmantot, vienīgi lai pārvietotos izplatījumā, transportētu laupījumu un glābtu savu dzīvību.

Likumu ievērošanu kontrolē speciāla komisija, kuru vada Mednieku kastas pats Augstākais priesteris. Komisija pārbauda atmiņas bloku ierakstus, pēta trofejas, iztaujā pašu Mednieku. Ikvieni meli tiek sodīti ar nāvi, tāpēc komisija viegli noskaidro patiesību. Bez tam Augstākā priestera rituālu zālē ir speciāla ierīce, ar kuras palīdzību var ieraudzīt ikvienu no tūkstoš Medniekiem, lai kur viņš atrastos. Varbūt arī tagad priesteris vēro, kā viņš sēž resnā zarā zaļas lapotnes viducī. Gaismu atstarojošais skafandrs ierīcei nav šķērslis.

Zvērs atspērās un smagi pārlaidās uz līdzās esošo koku, tad uz nākamo. Viņam nepatika lēkāt no zara uz zaru, Zvēra organisms vairāk bija piemērots ūdens stihijai, tomēr medījuma kvalitāte atsvēra medību neērtības.

Nometnes tuvumā Zvērs uz ilgu laiku sastinga, pētīja situāciju. Atmiņas bloks jau pazina detonatoru un spridzekļu briesmas, tāpēc vietas, kur bija novietotas mīnas un granātas, iezīmējās kaujas ķiveres ekrānā ar oranžu pulsāciju.

Zariem, liānām, virvēm, smagajiem koka klučiem, stieples gabaliem un maskēšanas tīkla neilonam apsardzības aparatūra nepievērsa uzmanību, jo šie priekšmeti paši par sevi nebija bīstami, bet par iespējām tos, izmantojot smaguma spēku, likt lietā nonāvēšanai, atmiņas bloks neko nezināja.

Oranža pulsācija apzīmēja arī Kalašņikova automātu seržanta rokās. Kopš šā brīža šis ieroču veids tiks ierakstīts Mednieku kastas Rezerves atmiņā kā spējīgs tiem kaitēt. Ielūkojies sava nākamā upura sejā, Zvērs nolēma vispirms pievērst viņa uzmanību, saniknot un tikai pēc tam piebeigt. Kā to izdarīt ar šķēpu vai dubultasmeņu nazi, Zvērs vēl nebija izlēmis.

Neauglīga gaidīšana komandu atslābināja. Anna stāstīja par cilvēkēdāju cilti, kura savulaik bija dzīvojusi džungļos netālu no viņu ciemata.

-   Viņi arī cirta nost galvas un žāvēja tās kā trofejas. Jo vairāk trofeju, jo lielāka cieņa.

Spouks ar skuvekli gurdeni braucīja gludos vaigus. Pēkšņi viņu pārņēma liels nemiers un viņš atskatījās. Apkārt nekas nebija mainījies.

Zvērs nomērķēja uz viņu lāzera tēmēkli, pielaboja, lai stars ķertu viņu pa pieskari.

-   Kas ir, Kollij? Melouns izsmējīgi pajautāja. Varbūt ieliksi peļu slazdā gabaliņu siera?

-   Varbūt.

Adamss piecēlās un, turēdams plecā savu „M-16", devās pie lamatām.

Zvērs deva telepātisku komandu, un lāzera palaišanas poga iespiedās vadības pults panelī.

Atskanēja klikšķis, un skuvekļa augšējā daļa pazuda. Spouks neizpratnē palūkojās atlikušajā roktura gabaliņā un pieskārās vaigam. Uz rokas palika asins lāsītes.

Adamss pagāja pa maskēšanas tīklu, uzmanīgi cilādams kājas virs nospriegotajām virvēm. Šauteni viņš turēja gatavībā, turklāt stobrs bija vērsts uz augšu. Tieši turp, no kurienes planēja neredzamais Zvērs.

Mednieks jau bija izlēmis, kā tiks pie medījuma. Pie skafandra labās piedurknes piestiprinātais dubultasmeņu nazis bija draudīgi vērsts uz priekšu. Dūriena punkts parasti tiek izraudzīts pašā pēdējā brīdī. Taču Zvēram bija paradums vai nu pāršķelt krūšu kurvi, vai nogriezt galvu. Patlaban viņš sliecās uz pirmo variantu.

Nedaudz mainījis nolaišanās trajektoriju, lai nesadurtos ar Adamsu, Zvērs atsperīgi piezemējās tieši nostieptā tīkla vidū. Strauji mezdamies uz priekšu, viņš ar nagaino kājas pirkstu aizķēra nospriegoto virvi, kura pati par sevi nebija bīstama.

Virve norāva aizturošo cilpu no nevainīga koka puļķīša, un lokā saliektais koks acumirklī iztaisnojās, uzraudams augšā sīkacu neilona tīklu, kas pats par sevi arī neradīja ne mazākos draudus.

Taču šo nekaitīgo priekšmetu mijiedarbība noveda pie tā, ka Zvērs, ievīstīts superizturīgā tīklā, uzlidoja gaisā un šūpojās sešus metrus virs zemes.

Izdzirdis kokū slejamies augšā, Adamss zibenīgi pagriezās. Pārējie komandas biedri pielēca kājās.

Tīklā, kas nu karājās augšā, kulstījās lapu kaudze, ar kurām Kollijs tika maskējis lamatas un kuras tagad bija aplipušas ap notvertā Zvēra gaismu atstarojošo skafandru.

Viss bija noticis tik ātri, ka neviens nebija paguvis kaut ko saprast, taču iestrādātie refleksi darīja savu, paceļot stobrus un zibenīgi atrodot mērķi.

Bet tad komandai uzgāzās virsū debesis.

Pirmo reizi mūžā iekļuvis lamatās, Zvērs bezmērķīgi mētājās superizturīgajā tīklā, panikas pārņemtās smadzenes izstaroja vienu domu: „Nogalināt, iznīcināt!"

Paklausot šai pavēlei, lāzers un elektroniskā šautene atklāja haotisku uguni. Lamatas šūpojās tērauda piekarē, un pats Zvērs juceklīgi lūkoja izlauzties no gūsta, tāpēc lāzera stars un elektroniskie sabiezējumi šaudījās uz visām pusēm. Spilgti ugunīgas lodes kapāja koku stumbrus un ar visām saknēm rāva tos laukā no zemes, svilināja lapotnes un krūmus, izgāza pār zāli nāvējošu melnumu. Dienas gaismā gandrīz neredzamais bāli violetais stars cirta lapas, zarus, liānas, gāza kokus.

Uzliesmoja sausās lapas, sāka ost pēc sviluma, pa gaisu lidoja koka atlūzas un lapu miriādes. Termiskie viļņi sadūrās, savijās, veidodami virpuļviesuļus.

Komandas biedriem, mētājoties lejā, šķita, ka viņi iekļuvuši taifūnā. Lāzera stars pāršķēla drošinājumus svērteņu lamatām, un divi smagi baļķi nāca lejā no augšas, laužot un dragājot visu savas kustības trajektorijā. Viena baļķa ceļā gadījās Pančo, un briesmīgi spēcīgais trieciens aizsvieda viņu krietnus trīs metrus attālu.

Attapies Zvērs ar dubultasmeņu nazi steidzīgi šņikāja neilona tīklu, diegi plīsa, un acis cita aiz citas izira. Kad caurums bija gana liels, Zvērs pārvēlās tā malai un plūstoši pārlidoja uz blakus koku.

Uz sāna gulošais un šāvienam gatavais Spouks pamanīja planējošo figūru, kuru nodeva visapkārt virpuļojošo lapu atspulgi, un izšāva īsu kārtu.

Siluets paslēpās aiz koka stumbra, bet tūlīt palūkojās no paslēptuves. Zvērs izslēdza gaismas atstarotāju, un Fērgusons ieraudzīja savu ienaidnieku. Trīsstūraina ķivere, spīdīgs, ķermenim piegulošs skafandrs… Nākamajā sekundē pretinieka figūra sadalījās sīkos gabaliņos un izgaisa Zvērs no jauna ieslēdza neredzamības sistēmu.

Taču tagad, kad Spouks bija redzējis savu biedru slepkavu, viņu nekas nespēja apturēt.

-   Mirsti, maita!

Seržants metās uz priekšu, garām kārtām tukšodams sava automāta magazīnu. Skafandrs ar trīsstūraino ķiveri vīdēja tālu priekšā. Zvērs pievilināja medījumu. Un tas viņam izdevās.

Adamss pārlaida skatienu kaujas laukam. Pančo gulēja bez samaņas, viņa acis bija aizvērtas. Spouks, pa ceļam šaudams, skrēja dziļāk biezoknī, acīmredzot sekojot pretiniekam. Kollijs pārlādēja ieroci.

-   Paliksi manā vietā! majors uzsauca indiānim. Es došos līdzi Spoukam!

Viņam ceļu aizšķērsoja Melouns.

-   Es došos viņam līdzi. Galu galā es ievilku jūs šajos sūdos!

Adamss palēnināja soli.

-   Tu neuzveiksi šajā cīņā!

Melouns bēdīgi pasmaidīja.

-   Lūkošu panākt neizšķirtu!

-   Tad ņem! Majors pameta viņam trofejas automātu, Melouns uzlika to kreisajā plecā. Ar diviem automātiem apkrāvies, viņš izskatījās drīzāk komisks nekā bargs. Taču situācija nevedināja uz jautrību.

-  Ja būs vajadzība, aizturiet to sasodīto helikopteru! cipists uzsauca, nozuzdams džungļos.

Adamss ilgi raudzījās viņam nopakaļ. Nojauta viņam teica, ka viņš ir zaudējis vēl divus biedrus.

Sestā nodala. Cīna ar nelabo

f 9

Seržants Fērgusons apstājās, cenzdamies nomierināt neprātīgi pukstošo sirdi. Azarts un tuvās cīņas nojausma satrauca un reibināja viņu. Attaisījis viņš novilka aprīkojuma vesti, kuras daudzās kabatas bija piebāztas ar dzīvei un cīņai džungļos nepieciešamām lietām. Nometis to zemē, novilka kreklus un nosvieda līdzās.

-   Kas gan man vajadzīgs laimei? Vien slaida blondīne ar šmaugu vidukli… viņš noskandēja. Paņēmis rezerves magazīnu un turēdams automātu gatavībā, viņš turpināja sekot.

-   Un glāzīte teicama burbona… viņš iedams murmināja.

Pa pēdām aizskrējušais Melouns uzdūrās Spouka drēbēm, satrūkās un apstājās. Tieši tāpat bija nosviesti Filipsa apģērba gabali, iekams izraut viņam iekšas. Viņš vērīgi nopētīja apkārtni. Ne asiņu, ne cīniņa pēdu. Vien piemīti un izslieties sākuši zāles stiebri Spouks gāja pa priekšu, Melouns aiz viņa.

-   Spouk, kur tu esi? viņš klusi pavaicāja un pēkšņi izdzirda:

-   Nāc šurp…

Balss skanēja no krūmāja labajā pusē.

Melouns sekoja skaņai. Pēkšņi viņam šķita, ka Spouka te nav un viņu vilina ļaunais un plēsīgais briesmonis. Pārskrēja auksti drebuļi.

-   Spouk, atbildi! Spouk!

No lapotnes izšāvās melna roka cimdā ar nogrieztiem pirkstiem un aizklāja Melounam muti.

-   Klusu!

Melouns atviegloti uzelpoja.

-   Skaties, tur viņš ir!

Seržanta pirksts norādīja tālumā. Melouns ieskatījās un uz lapu fona pamanīja atstarojošu siluetu.

-   Redzu…

Spouks palaida viņu vaļā.

-   Es tevi redzu, seržants draudīgi izgrūda. Nu tu vairs neizspruksi…

-   Ej tu no labās puses, es iešu no kreisās, Melouns sacīja. Nožmiegsim viņu uz vietas. Man jāatdod neliels parādiņš…

-   Mums katram ir savi rēķini…

Komandas biedri izšķīrās. Spouks kā čūska slīdēja pa zāli, palīda garām nogāztam kokam, veiksmīgi pārvarēja krūmāju. Ne mazākā lapu kustība nenodeva viņa virzīšanos. Taču, kad viņš grasījās pārlēkt resnam stumbram, kas aizšķērsoja ceļu, Spouks ievēroja uz apakšdelma trīs sarkanus, vienādmalu trīsstūrī izvietotus punktiņus. Tas bija lāzera tēmēkļa stars. Taču seržants nekad vēl nebija saskāries ar ko tamlīdzīgu un paraudzījās laukā kas rada šādu gaismas efektu?

Sarkanie punktiņi pārvietojās uz pieri virs kreisās acs. Nākamajā acumirklī Spouka galva sašķīda un viņš saļima zemē, nepaguvis aptvert, kas notiek.

Melouns pēkšņi apstājās. Spokainā figūra, kuru viņš tiecās sasniegt, nozuda. Tajā pašā brīdī viņš sajuta, ka ar Spouku notikusi nelaime. Melouns pagriezās atpakaļ. Drīz vien viņš ieraudzīja seržanta līķi. Spouks gulēja augšpēdus, viņa seja bija vienās asinīs. Arī no galvas aizmugurējās daļas straumē plūda asinis, itin kā pakauša viņam nemaz vairs nebūtu.

Sažņaudzis automātu, Melouns uzmanīgi palūkojās apkārt. Un saskatīja grūti pamanāmu siluetu, kas sastāvēja it kā no spoguļa mozaīkas gabaliņiem un sēdēja zarā kādus piecpadsmit metrus no viņa. Viņš pacēla ieroci un izšāva. Tajā pašā mirklī bāli violets stars izstiepās no Zvēra uz Melounu, automātu turošā roka atdalījās no ķermeņa un nokrita zemē. Pakļaudamies nervu impulsam, norautās rokas rādītājpirksts turpināja spiest mēlīti, un automāts šāva nevienmērīgām īsām kārtām.

Melouns šausmīgi iekliedzās, un šo kliedzienu sadzirdēja Adamss un Kollijs, kuri nesa ievainoto Pančo, un nu jau pēc savas gribas viņiem sekojošā Anna.

Viss, majors noteica. Puišu vairs nav. Man bija tāda jušana, ka tā notiks.

Asinis šļācās no pleca stumbeņa, spēki strauji gāja mazumā. Rēkdams un zobus griezdams, Melouns apgriezās apkārt un pamanījās noraut no kreisā pleca otru automātu. Spokainais tēls nolaidās no zara un strauji tuvojās. Pacēlis automātu ar vienu roku, Melouns atklāja uguni. Nepievērsdams uzmanību ložu krusai, Zvērs samazināja distanci un trieca ar šķēpu, izdurdams Melounam cauri. Pēdējais nokrita atmuguriski.

Zvērs uzmanīgi apskatīja guvumu, tad lika atmiņas blokam reproducēt pēdējo Medību ainu. Jā, tas bija unikāls eksemplārs! Ja ķermeņa daļas spēja dzīvot pat atsevišķi un viņam pašam piemita apbrīnojams sīkstums un gribasspēks… Ar tādu medījumu var lepoties!

Taču bija atlikuši vēl trīs superkaujinieki un bija vēlams iegūt arī tos. Zvērs ieslēdza antigravitācijas ierīci un lēnām atrāvās no zemes. Laistīdamies saules staros, viņš lidoja virs džungļiem. Lūk, cilvēku ieroču izpļautā pļaviņa. Bet šis klajums ir lāzera un elektroniskās šautenes darbs.

Pēkšņi Zvērs sajuta aukstumu. Zila dzirkstele pārskrēja skafandra virsmai. Citplanētietis nolaidās tuvākā koka galotnē, lai noskaidrotu situāciju. Melouna tikpat kā tieši virsū raidītās lodes bija savainojušas dzīvības nodrošināšanas sistēmu. Novērtējis bojājumu, Zvērs secināja, ka nekas briesmīgs nav noticis. Sistēma darbojās, lai gan ne vairs tik intensīvi kā parasti. Tāpēc temperatūra skafandrā pazeminājās. Un, lai gan Zvēra dzimtā pasaule bija krietni karstāka par Zemi, nekādus nopietnus draudus tas neradīja. Tiesa, tas radīja neērtības. Galvenais secinājums no notikušā skafandra konstrukciju vajadzēja pilnveidot. Un turēt kuģī rezerves komplektu. Un izvairīties no tiešiem ložu trāpījumiem.

Tādus secinājumus vēl neviens Mednieku klanā nebija pieņēmis. Tāpēc ka nebija sastapies ar tik bīstamu un sparīgi pretojošos medījumu. Droši vien pēc šīm Medībām Zvēru dzimtenē gaidīs triumfs!

Koka galotnē sēdošais Zvērs raidīja uzvaras saucienu itin kā akmentiņi būtu aizripojuši pa tērauda cauruli. Neviena būtne uz Zemes neizlaida šādas skaņas.

Tāpēc, kad sauciens sasniedza Adamsa un Kollija ausis,

viņi to ne ar ko citu nevarēja sajaukt.

* * *

Biedri stāvēja dziļas aizas malā, kurai pāri bija pārmests resns koka stumbrs. Kollijs kaut ko saspringti domāja. Romanču cilts indiāņi nepazīst bailes, taču viņu tās jau sen mocīja. Un bija tikai viens ceļš, kā no tām atbrīvoties…

Kollijs nosvieda šauteni, noņēma no pleca rāciju, nometa ložu necaurlaidīgo vesti.

-   Kollij, ejam! Adamss pavēlēja, taču indiānis nepiegrieza pavēlei nekādu vērību.

Viņš norāva no kakla dzimtas amuletu, aptina aukliņu ap plaukstu un satvēra ar to mačetes rokturi. Seno rituālu indiānis izpildīja tikpat ierastām kustībām kā kaujas un ierindas vingrinājumus. Adamss saprata, kas notiks tālāk.

-   Paņem rāciju! viņš uzsauca Annai un, satvēris pamazām samaņu atgūstošo Pančo, devās pa baļķi uz aizas viņu malu. Līdz robežai vairs nebija tālu.

Kollijs lēnām izvilka mačeti no maksts. Speciālais leģētais tērauds laistījās saulē. Ar asmens smaili viņš pieskārās muskuļotajām krūtīm un izdarīja dziļu ovālu griezienu pēdējās kaujas simbolu. Tad sastinga plati ieplestām kājām un sāka gaidīt ienaidnieku. Viņa acīs nebija baiļu vien likteņa apzīmogota apņēmība.

Nogājis kādus astoņsimt metrus, Adamss apstājās un uzmeta koka zarā rācijas antenu.

-   „Orion", „Orion", esmu „Zet", lūdzu, atbildiet… viņš vairākas reizes atkārtoja bāzes numur septiņi izsaukumu, līdz beidzot sadzirdēja atbildi:

-   „Zet", esmu „Orions", klausos.

-  Mūsu grupa ir iznīcināta, Melouns gājis bojā. Esmu ar ievainoto un… Adamss uzlūkoja Annu, …ar vietējo meiteni pavadoni ceļā uz kvadrātu numur deviņi. Lūdzu izsūtīt helikopteru mūsu kustības maršrutā pēc iespējas tuvāk robežai.

„Zet", esmu „Orions", jūs sapratu, sarunu beidzu.

Atstājis rāciju, Adamss turpināja ceļu. Pančo jau gāja pats, reizēm atbalstīdamies uz majora rokas.

Pa to laiku Zvērs bija iekārtojies kokā līdzās aizai. Viņš pētīja tiltu sargājošo indiāni. Termiskajos staros bija redzama no brūces tekošā sarkanā asiņu strūkliņa. Labajā rokā melnā krāsā vīdēja plata metāla josliņa.

Zvērs nolēma mēģināt ar vienu trīspirkstu nagainās ķetnas kustību izraut viņam sirdi. Taču indiānis pamanīja gaismu atstarojošās masas kustību un izvairījies atgaiņādamies cirta ar mačeti. Asmens trāpīja citplanētieša izstieptajai ķetnai un, nebijis sargājošā skafandra, būtu to nocirtis. Savainotais Zvērs atkārtoja uzbrukumu. Šajā reizē viņš turēja sev priekšā saliekamo šķēpu ar trīsstūrainu, asi trītu uzgali. Taču Kollijs atkal izvairījās un izdarīja vēl vienu cirtienu, kas trāpīja spailei skafandra piedurknē.

Spaile atvērās, un dubultasmeņu nazis nokrita tieši indiānim pie kājām. Viņš zibenīgi noliecās un paķēra ieroci. Tas uzreiz mainīja spēku samēru divi līdz molekulai uzasināti asmeņi spēja pāršķelt aizsargskafandru, kā kaujinieka nazis uzšķērž tunča vēderu.

Zvērs bija norūpējies. Medījums skaidri viņu redzēja. Viņš izslēdza bezjēdzīgo gaismas aizsardzību un satvēra ērtāk šķēpu.

Kad atstarojošās masas vietā viņa priekšā parādījās divarpus metru garais Zvērs, Kollijs tik tikko apvaldīja šausmu kliedzienu. Gadsimtiem krājusies māņticības un pārdabisko spēku pielūgsmes nasta spieda indiāņa plecus. Saskaņā ar gadu tūkstošu tradīcijām viņam nekavējoties vajadzētu krist pie zemes. Lielais Dēmons prasīja pazemību un padevību. Neviens indiānis nebūtu uzdrošinājies ar viņu cīnīties. Taču Kollijs bija izgājis īpašu specvienību apmācības kursu. Turklāt aiz muguras atradās biedri. Jo ilgāka būs pēdējā kauja, jo tālāk prom viņi spēs tikt.

Nokratījis aizspriedumu nastu, Kollijs iepleta rokas darbam ar diviem nažiem. Zvēra izklupiens bija tikpat kā neuztverams, tomēr indiānis ar sakrustotiem nažiem spēja atvairīt šķēpu un atbildes cirtienu centās trāpīt pretiniekam krūtīs, taču mačete izlidoja viņam no rokas. Lāzera stars pāršķēla indiāni uz pusēm.

Atlika panākt divus pēdējos superkaujiniekus. Taču Zvērs sajuta viņam tikpat kā nepazīstamu nogurumu. Kas tāds ar viņu bija noticis tikai vienu reizi medījot zibens metējus. Viņš pat gribēja atgriezties kuģī, lai atpūstos, taču ieradums paveikt līdz galam iesākto dzina viņu uz priekšu.

Līdz robežupes krastam bija atlicis ne vairāk par simt metriem, kad pa tērauda cauruli ripojošu akmentiņu troksnis vēstīja par Zvēra klātbūtni. Enerģijas kamols nolidoja no kāda koka galotnes un trāpīja Pančo tieši krūtīs, uz vietas nogalinot viņu.

Anna paķēra nogalinātā automātu un izdarīja to tik veikli, ka bija redzams viņa prot apieties ar ieročiem. Bet Adamss atklāja uguni koka virzienā, vienlaikus ar kāju izsita meitenei no rokām automātu, uzsaukdams:

Viņš nešauj uz tiem, kuriem nav ieroču! Skrien uz helikopteru! Skrien!

Bāli violets stars traucās lejā no augšas. Adamss nestāvēja uz vietas viņš šūpojās, lēkāja pa labi un pa kreisi, pieliecās un vairījās. Tāda prakse ne reizi vien tika glābusi viņam dzīvību apšaudēs. Glāba arī šoreiz. Stars pārgrieza automāta stobru un apsvilināja roku. Trieciens nogāza majoru zemē. Pārmetis kūleni, viņš metās iekšā krūmos un ko kājas nes skrēja uz upi, ar visu savu būtni juzdams pa pēdām sekojošo nāvi.

Aiz muguras sausi noskanēja elektroniskais ierocis. Taču tajā brīdī zeme zem Adamsa kājām iebruka, viņš sāka slīdēt lejā pa nogāzi, aizvien uzņemdams ātrumu, un pēkšņi atradās gaisā, krītot no augstās kraujas.

Airējoties ar rokām un kājām, Adamss spēja ieņemt vertikālu stāvokli un, uzsizdams gaisā šļakatas, iegāzās ūdenī. Viņš ienira dziļi, ar kājām pieskārās dūņainajam upes dibenam un, spēcīgi darbodamies ar rokām, uzpeldēja virspusē. Taču tūdaļ pat sajuta, ka straume viņu nes pārāk strauji, un sadzirdēja no liela augstuma krītoša ūdens dārdoņu.

Viņam jau bija nācies laisties pa ūdenskritumu, un viņš zināja, kā tas jādara, lai gan tādos gadījumos neviens skaidri nevar pateikt, vai viss beigsies laimīgi.

Līdz viduklim izniris no ūdens, viņš ieraudzīja ūdens putekļu mākoni ar smailu akmeni vidū. Papeldējis uz sāniem, viņš ļāvās plūdumam, bet, kad ūdens straume sāka burbuļot, ievilka pilnas plaušas gaisa un ienira, lai atrastos ūdens slāņa vidū. Kritiens kopā ar simtiem tūkstošu tonnu ūdens vilkās ilgi, viņam šķita, ka vairākas minūtes. Beidzot viņš sasniedza upes virsmu un atkal ienira dziļumā, bet, juzdams, ka plaušas no gaisa trūkuma tūdaļ pārsprāgs, iznira virspusē tur, kur baltās putas plaka un pamazām izšķīda.

Šķērsodams mazu nekaitīgu ūdens virpuļu piltuves, Adamss piepeldēja pie krasta, taču piecelties nespēja, izlīda līdz viduklim no ūdens un, krādams spēkus, iegrima tādā kā pus nemaņā. Siltās taukainās dūņas apkļāva viņa ķermeni, kā mudinādamas uz miegu. Viņš nevarētu pateikt, cik laika bija pagājis, līdz miesā un asinīs iesūcies paradums meklēt drošu vietu lika viņam piecelties un grīļojoties aizkļūt līdz džungļu malai. Iegājis krūmos, viņš smagi nosēdās zemē, izvilka no maksts svarīgo melno pistoli un, uzvilcis gaili, nolika ieroci sev līdzās. Tad atkrita uz muguras un iegrima dziļā miegā.

Pazaudējis cilvēku no redzesloka, Zvērs iedomājās par lamatām. Pacēlies gaisā, viņš izmeta līganu pusloku un, nokļuvis virs upes, izgrūda priecīgu kliedzienu. Varenā straume modināja jaunības atmiņas, bet sarkanais siluets ūdenī nodeva bēgli.

Izslēdzis antigravitācijas sistēmu, Zvērs no augstuma iegāzās upē, un tas sagādāja viņam prieku. Viņš ļāvās straumei un viegli pārvarēja ūdenskritumu, tad ar infrasarkano redzi pameklēja nākamo guvumu, bet neatrada un izpeldēja krastā netālu no tās vietas, kur nesen no ūdens bija iznācis majors Adamss.

Ieslēdzis automātisko mērķa meklēšanas sistēmu, Zvērs virzījās pa upes krastu.

Adamss sajuta gluži kā grūdienu. Viņš atvēra acis un ieraudzīja milzīgo stāvu spīdīgajā skafandrā. Majors pastiepa roku, un pirksti ierasti sažņaudzās, taču nesataustīja rievoto plastmasas rokturi. Trīsstūrainā ķivere pagriezās uz viņa pusi. Pieres labajā pusē izgaismojās lāzeratēmēkļa trīs punktiņi. Majors sastinga. Ikviens cilvēks būtu meties bēgt no baisā vajātāja. Taču grupas „Zet" komandiera nervi izturības ziņā līdzinājās tērauda trosēm. Viņš pat nepakustējās.

Zvēra infrasarkanajā ekrānā izgaismojās tikai nedzīvās dabas kontūras. Medījums nevarēja būt tālu aizgājis, un automātiskajā režīmā darbojošais tēmēklis nedeva tam iespēju iziet sveikā. Pēkšņi redzes lokā sarosījās sarkans kamoliņš, kuru bija uzrādījis meklēšanas signāls, un Zvērs deva telepātisku komandu: „Uguni!"

Tajā pašā mirklī iedūcās automātiskā šautene un enerģijas sabiezējums pārvērta pelnos ūdensžurku, kura ložņāja niedrēs, meklējot laupījumu. Tas notika sešus metrus aiz Adamsa, uz kuru termiskais ekrāns nebija reaģējis. Majors turpināja gulēt nekustīgi, ar acs kaktiņu vērodams sava ienaidnieka attālinošos stāvu.

Sajutis ko nelāgu, Zvērs pacēlās gaisā. Viņš apmeta vienu loku, tad otru plašāku, tad vēl vienu… Vairākas reizes termiskais ekrāns fiksēja dzīvu mērķi, tēmēklis deva gatavības signālu un elektroniskie šāviņi iznīcināja te pērtiķi, te pitonu, te mežacūku. Cilvēka nekur nebija. Un tikai veicot divdesmit otro apli, Zvērs pamanīja apveidus pašam interesantākajam medījumam, kāds vien eksistēja uz šīs planētas.

Skriešus atstājusi Pančo bojāejas vietu, Anna lauzās cauri brikšņiem tik ilgi, līdz nonāca pie kraujas. Iedama pa tās malu, meitene atrada lēzenu nogāzi uz upi un tūdaļ pat ieraudzīja garu iekārto tiltu.

Annai sperot soli uz savītajām liānām, tilts sašūpojās, tomēr meitene turpināja iet uz priekšu, lai pēc iespējas vairāk attālinātos no šausmām, kas viņu vajāja. Otrā krastā viņa neziņā apstājās. Tikai pirms dažām minūtēm viņa bija pilna apņēmības atrast helikopteru un aizsūtīt palīdzību jauniegūtajiem biedriem.

Tagad viņa aptvēra, ka cilvēki, ar kuriem viņu bija vienojušas kopīgās nāves briesmas, nav viņai nekādi biedri. Gluži pretēji viņi bija nežēlīgi slepkavas, kuri tika iznīcinājuši partizānu bāzi un nogalinājuši daudzus viņas draugus. Lielais Gars bija viņus sodījis.

Viņa pati atradās svešā teritorijā un diezin vai spēs atrast ceļu atpakaļ… Sasvīdušais ķermenis neciešami kniesa, un Anna gāja uz upi nu viņa varēja nomest apģērbu un, neviena nebīstoties, nomazgāties un izpeldēties.

Izģērbusies Anna iebrida ūdenī. Viņa ilgi berza roku un kāju gludo ādu, tvirto vēderu un mazās krūtis. Viņai šķita, ka tagad ir vieglāk elpot un priecīgāk pukst sirds.

Šos sirdspukstus arī fiksēja Zvēra infrasarkanais ekrāns. Ieslēdzis gaismu atstarojošo efektu, citplanētietis kā spoguļa ēna slīdēja lejā.

Anna uzskatīja, ka nokļuvusi bezizejas situācijā. Sagrautā partizānu bāze viņai bija šķitusi kā mājas, jo vairāk tāpēc, ka savas īstās mājas viņa neatcerējās. Miesas prieku par ilgi gaidīto peldi apslāpēja pēkšņi uznākusi grūtsirdība.

Zvērs stāvēja krastā un vēroja peldošos meiteni. Viņa nepiederēja karotāju kastai un tāpēc neizraisīja interesi kā trofeja. Toties viņa priecājās par ūdeni tāpat kā nesen viņš pats un bēdājās septiņu kaujinieku nodedzinātās mājas dēļ. Kaujinieki ar varu bija aizveduši viņu līdzi. Viņa bija to medījums. Taču tagad viņi visi bija beigti, bet beigtajiem medījums nav vajadzīgs.

Atgriezusies mājās, viņa dzemdēs jaunus karotājus. Un veicināt medījuma vairošanos ir viens no Medību galvenajiem likumiem. Zvērs izslēdza gaismas aizsardzību.

Kad trīs metrus no viņas kā no zemes izauga citplanētietis skafandrā, Anna iekliedzās un ar rokām aizsedza krūtis un matiņu trīsstūri vēdera lejpusē. Taču tūdaļ pat saprata, ka viņai savas sievišķīgās būtības dēļ nav jābaidās. Lielais Gars bija atnācis viņai pakaļ.

Zvērs pacēla ķepu un ar pirkstu parādīja žestu, ar kādu cilvēki mēdz aicināt cits citu. Kā hipnotizēta meitene iznāca no ūdens. Zvēram tiešām piemita hipnotizēšanas spējas, taču tās iedarbojās tikai uz dzīvniekiem un vājām cilvēciskām būtnēm. Tikpat kā nejuzdama bailes, Anna saģērbās un kā apburta cieši piegāja klāt milzīgajai metāla figūrai.

Zvērs paņēma viņu uz rokām un ieslēdza antigravitācijas bloku.

Henrijs Adamss nespēja vien atgūties no pārsteiguma. Ienaidnieks nebija viņu pamanījis! Bet viņam taču bija modra redze un trāpīgi šaujošs ierocis! Majors lēnām novilka ar plaukstu pār seju, krūtīm, vēderu…

Viņš viscaur bija klāts apkaltušām dūņām. Acīmredzot tajās esošie minerālelementi radīja Zvēra redzamības viļņiem necaurejamu šķērsli. Adamss atcerējās, ka Kongo viņu infrasarkanie nakts tēmēkļi nefiksēja kara krāsā izkrāsojušos iezemiešus. Un šī krāsa tika gatavota no upes gultnes dūņām, ļoti līdzīgām šīm.

Tātad Zvēra redze balstās uz infrasarkanajiem stariem. Kad par pretinieku ir zināms vismaz kaut kas, to var izmantot, lai gūtu uzvaru.

Pačamdījies pa zemi, Adamss sataustīja pistoli, kas pa nelīdzeno augsni bija paslīdējusi maķenīt sānis. Paslēpis ieroci makstī, Adamss iegrima ilgā, spirdzinošā miegā.

Trīs makao cilts indiāņi medīja netālu no tās vietas, kur svešinieki bija cīnījušies ar nelabo. Viņi visi bija gājuši bojā, jo velnu uzveikt nav iespējams. Taču nelabā, kā arī atnācēju velnišķīgie ieroči bija iznīcinājuši vienu džungļu stūrīti un aizbiedējuši visu medījamo radību. Vīlušies mednieki iznāca pļaviņā, un pēkšņi viens no viņiem izmisīgi iekliedzās, rādīdams debesīs. Pārējie pacēla galvu un ieraudzīja pa gaisu lidojošu meiteni. Viņas rokas ļengani karājās un garie melnie mati pretvējā plīvoja.

Nelabais, nelabais! Ar šausmu kliedzieniem makao nometa šķēpus un sakrita pie zemes, aptvēruši rokām galvu. Kad velns parādās nevainīga večuka, bērna vai jaunas meitenes izskatā, viņam prātā kāda nešpetna viltība un jāuzmanās vēl vairāk nekā parasti.

Anna nejuta bailes. Viņas uztvere bija palēnināta. Viņa slīdēja pāri zaļiem koku lapotņu vainagiem, vienā no tiem sēdēja pērtiķis, lietišķi lobīdams banānu. Lejā vīdošajā klajumiņā stāvēja trīs indiāņi, kuri, viņu ieraugot, nokrita pie zemes. Lūk, izsvilinātais un sakapātais džungļu stūris. Viņa saskatīja vairākas mugursomas, Filipsa pamesto granātmetēju un ievainotā Pančo „M-16". Vēl pēc dažu minūšu lidojuma skatienam atklājās nodedzinātā bāze, no kuras viņa ar varu bija aizvesta pirms astoņpadsmit stundām. Pašlaik bāzē bija daudz ļaužu, lidlaukā stāvēja trīs lieli helikopteri.

Zeme sāka tuvoties, un drīz vien Anna skāra to kājām. Lielā Gara aukstās skaujas atlaidās, un Anna atradās mājās, par ko pirms stundas bezcerīgi tika sapņojusi. Viņa pagriezās, lai pateiktos labajam Garam, taču tas bija nozudis. Un tūdaļ pat radās atskārsme, ka tas nav vis nekāds labais Gars, bet Ļaunais Briesmonis, kurš nežēlīgi izrēķinās ar cilvēkiem. Bet kāpēc baisais rēgs netika viņai neko nodarījis un pat bija līdzējis atgriezties mājās?

Septītā nodaļa. ienaidnieki un cīnu biedri

9

Tālu, tālu miljardu miljardiem kilometru no Zemes pa izstieptu orbītu lēnām kustējās Zvēru planēta. Blīva mākoņaina atmosfēra nelaida cauri dziestošās zilās saules gaismas starus, tāpēc te allaž valdīja pustumsa, kas neapgrūtināja šejienes iedzīvotāju termisko redzi. Varens ozona slānis atmosfēras augšējā daļā neļāva tūkstošgadēs uzkrātajam siltumam izgaist kosmosā un veidoja „siltumnīcas efektu" uz planētas bija ļoti karsts.

Klinšaini kontinenti un tos apskalojošs violets okeāns, no akmens spraugām šļācošies amonjaka geizeri, plēsīgi putni ar četriem spārniem un paši planētas saimnieki Zemes iedzīvotājiem tas viss šķistu tīrā elle. Taču pamatiemītniekiem tā bija ierasta un tuva pasaule. Te nav jāvalkā skafandrs, nav jānēsā līdzi elektroniskā šautene un lāzers, ja nu vienīgi nazis ar dubultasmeni katram gadījumam.

Medniekiem te bija pagaidu patvērums, kur viņi pavadīja laiku starp klejojumiem, atguva spēkus, laboja vai nomainīja bojāto aprīkojumu, ieročus, kuģus. Mednieki bija galvenā kasta, viņi neinteresējās par sīkumiem kā Izgudrotāji, kas izdomāja jaunus ieroču veidus, navigācijas ierīces, superizplatījumu dzinējus; kā Izgatavotāji, kas iemiesoja rasējumus un aprēķinus metālā, kompozītos, plastikā. Īslaicīgi atrodoties uz savas planētas, katram Medniekam vajadzēja uzrādīt savas trofejas Komisijai, iepazīties ar citu gūto medījumu, painteresēties par jaunām pasaulēm, kur varētu notikt interesantas Medības. Un, protams, iegūt Komisijas vērtējumu par savām trofejām un Medību likumu ievērošanu.

Komisija bija planētas augstākā instance, bet Augstākais priesteris faktiski bija violetās pasaules valdnieks. Reizēm, ja vairāki Mednieki gluži neierasti salasījās vienkopus (kas tāds varēja notikt vienīgi ārkārtas gadījumos, kā kuģa avārija, ārējie draudi u. tml.), viņi tenkoja par to, ka Komisijā sēž tie, kuri nav spējuši sevi parādīt uz neizzinātām planētām un neprot iegūt trofejas.

Nav zināms, vai šāds viedoklis atbilda īstenībai, taču Komisijas locekļi pastāvīgi piedalījās daudz aizraujošākās Medībās, nekā to varēja atļauties visi pārējie. Viņi vajāja Medību likuma pārkāpējus. Amatus Komisijā ieņēma uz mūžu. Pirms dažām dienām bija nomiris viens no Augstākā priestera vietniekiem, atbrīvodams vietu Komisijas sastāvā. Un tagad divdesmit divi svinīgos baltos hitonos tērpti Komisijas locekļi sēdēja pie milzīga ovāla melna akmens galda Augstākā priestera pils Rituālu zālē.

Pats Augstākais priesteris zelta bruņās, kas bija kļuvušas par obligātu apģērba atribūtu, pēc tam kad viens no viņa priekšgājējiem bija ticis nogalināts tieši apspriedē tolaik, kad ne visi vēl ievēroja Medību likumu, Augstākais priesteris sēdēja goda tronī galda galā un gatavojās ieslēgt Visu Redzošo Aci.

Apsprieduši iespējamās kandidatūras pēkšņi vakantajai vietai, visi gandrīz vienbalsīgi apstājās pie paša veiksmīgākā Mednieka, kurš mokošā cīņā bija spējis pieveikt Zibens metēju, kas vēl nevienam ne pirms, ne pēc viņa nebija izdevies.

Tūdaļ bija jānotiek tiešajai kontrolei, kam vajadzēja vai nu apstiprināt Komisijas viedokli, vai arī to noliegt. Augstākais priesteris ieslēdza ierīci. Atskanēja smaga, zema dūkoņa. Pēkšņā kontrole varēja atklāt Medību likuma pārkāpumus, kādus uz tālajām planētām pieļauj daudzi. Tādā gadījumā Mednieks tiks nevis piepulcēts planētas augstākajai instancei, bet gan iznīcināts.

Dūkoņu nomainīja melodisks gonga sitiens, un visi klātesošie ieraudzīja, kā Mednieks nes pa gaisu dzīvu un neskartu aborigēnu meiteni. Lūk, viņš nolaiž to zemē līdzās nelielam, acīm redzami nopostītam ciematam. Meitene priecīgi metās pie cilvēkiem.

Priesteris izslēdza Aci. Komisijas locekļi ilgi klusēja. Likums, kas liek rūpēties par medījuma vairošanu, bija formāla norma, kuru neviens nekad netika ievērojis. Jo pierādīt vainu šādas normas neievērošanā bija praktiski neiespējami. Tas, ka kandidāts tur godā pat otršķirīgu likumu, parādīja, ka Komisijas izvēle ir bijusi pareiza.

Sākās balsošana, un divdesmit divi zvīņaini pirksti ar cietu nagu nospieda pogu „par". Iekvēlojās kristāla lode galda vidū rubīnkrāsas gaisma liecināja par to, ka kandidāts vienbalsīgi izvirzīts apstiprināšanai. Un Augstākā priestera nags nevilcinādamies nospieda apstiprināšanas zelta taustiņu. Virs brīvā Komisijas locekļa krēsla iedegās tikko pieņemtā vārds.

***

Štāba vagoniņš bija sakārtots ne līķu, ne asins pēdu, ne saspridzinātā seifa, ne izsvaidīto slepeno papīru. Nebijis ložu izsisto iedobju sienā, kuras bija atstājis seržanta Spouka „Start Zet-62", Anna varētu domāt, ka visu notikušo ir nosapņojusi.

-     Kur jūs atstājāt ienaidnieka diversantus, un kā jums ar viņiem jāsazinās? vai desmito reizi jautāja neliela auguma cilvēks kreklā ar atrotītām piedurknēm un apaļām brillēm, aiz kurām vīdēja dzeļošas, urdīgas acis.

Tas bija Sings sestā partizānu pulka pretizlūkošanas priekšnieks. Anna pazina viņu daudzus gadus, dažas reizes bija ar viņu gulējusi un itin nemaz nesaprata viņa jautājumu toni un virzību.

-   Es no viņiem aizbēgu un nekādus sakarus negrasos uzturēt, meitene skaidroja, sakrustojusi rokas uz krūtīm un lūdzoši raudzīdamās Singam acīs. Es taču visu izstāstīju…

-    Kā tas nākas, ka amerikāņu bandīti, kuri iznīcināja nometni un pussimt mūsu biedru, tev pat pirkstu nepiedūra? Pretizlūkošanas priekšnieks zobgalīgi pasmīnēja. Un kā pūķis viņus iznīcināja, bet tevi atnesa šurp jau no Gajānas teritorijas!

Viņš atvēzējies iezvēla ar dūri pa galdu.

-  Tagad paklausies, ko es tev teikšu! Tu jau sen esi ļāvusi CIP sevi savervēt un viņu uzdevumā iefiltrējies pie mums. Tu uzvedināji diversantu grupu mūsu bāzei un gribēji doties pāri robežai, taču bosi neļāva, jo tu viņiem esi noderīgāka šeit! Tāpēc tu atgriezies cerībā aptīt mūs ap pirkstu un turpināt savu netīro nodevējas darbu!

Sings piecēlās.

-   Tikai tu pārrēķinājies. Mūsu internacionālā vienība ir tikpat spēcīga kā līdz šim. Protams, munīcijas, ieroču un pārtikas krājumi ir iznīcināti, tāpēc mēs nevarēsim uzbrukt rīt, kā bijām iecerējuši. Nāksies pagaidīt. Taču drīz viss tiks atgūts un mēs dosim triecienu ar vienotu varenu dūri! Bet tu vairs nevarēsi kaitēt revolūcijai. Mēs tevi nošausim. Nekavējoties! Huan, ei, Huan!

Pēkšņi kāda doma atplaiksnīja pretizlūkošanas darbinieka sejā. Viņš cieši nopētīja meiteni no galvas līdz kājām un aplaizīja sausās lūpas.

-   Lai gan nošaušana var pagaidīt līdz naktij… Viņš pasmaidīja. Vai līdz rītam.

-   Klausos, biedri komandierī Vagoniņā ienākušais puisis ar automātu kaklā nostājās miera stājā un bija gatavs izpildīt jebkuru pavēli.

-   Dzi, Huan, aizved viņu uz arestantu kambari un apsargā līdz vakaram. Tad saņemsi nākamo rīkojumu.

-   Klausos! Huans pagriezās un izvilka Annu no vagoniņa.

Pie sadegušā helikoptera atliekām strādāja liela drošības dienesta ekspertu grupa. Divi cieši aizvērti melni plastmasas maisi, piesprādzēti ar siksnām, gulēja uz nestuvēm gatavi transportēšanai. Tiem līdzās stāvēja trīs eiropieši. Viens no viņiem, ģērbies korektā vasaras uzvalkā, bija Krievijas vēstniecības otrais sekretārs. Eiropieši kaut ko pārsprieda. Viņu sejas izskatījās drūmas un niknas. Ikviens vērotājs varētu droši pateikt, ka saruna bija visnotaļ nepatīkama. Viens no viņiem norādīja ar roku uz sāniem. Miesassargu un adjutantu pavadībā štāba vagoniņam tuvojās drukns bārdains cilvēks plankumainā uniformā bez atšķirības zīmēm. Tas bija Gajānas atbrīvošanas frontes komandieris un ēnu valdības premjerministrs pulkvedis Rodrigess.

Vēstniecības sekretārs spāņu valodā pasauca pulkvedi. Viņš deva zīmi miesassargiem un, atdalījies no svītas, sekoja aicinājumam. Gajānas armijas leitnants Rodrigess bija ticis pazemināts par kaitniecisku darbību un tik tikko paguvis nozust, izvairoties no aresta. Pēc tam piecus gadus nekas par viņu nebija dzirdams, bet pirms dažiem gadiem viņš parādījās paša nodibinātās frontes priekšgalā.

-   Sveicināti, biedri! Rodrigess labi runāja krieviski un laipni smaidīja, taču atbildes smaidus nesastapa.

-   Kā jūs pieļāvāt mūsu cilvēku bojāeju? diplomāts vēsi jautāja. Nemaz jau nerunājot par iznīcinātajiem ieročiem un izjaukto operāciju!

-  Manis te nebija… Bet visapkārt ir necaurejami džungļi… zaudējis cienīgumu, Rodrigess taisnojās.

-   Kurš tad tomēr izgāja tiem cauri? sarunā iesaistījās majors Ivanovs, Arējā izlūkošanas dienesta Dienvidamerikas nodaļas priekšnieks, kurš ar speciālo reisu tikai pirms stundas bija atlidojis no Maskavas. Kurš to izdarīja?

Pēdējo jautājumu viņš izkliedza draudīgā tonī, gluži kā nopratināšanā.

-   Amerikāņu diversanti, Rodrigess negribīgi paziņoja. Daži ievainotie izdzīvoja, pēc viņu vārdiem, tā bija speciāla komandos grupa.

-   Kāda grupa, cik viņu bija, kādi izskatījās?

Rodrigess bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Ivanovs saskatījās ar vēstniecības sekretāru.

„Un tādu idiotu jūs grasāties iecelt par valdības galvu?" daiļrunīgi pauda viņa skatiens.

-   Paklausieties, Kārlos, mīksti sacīja sekretārs, patiesībā iekšējās izlūkošanas dienesta rezidents, kurš darbojās diplomātijas aizsegā.

-    Sagādājiet mums iespēju aprunāties ar ievainotajiem un uzdodiet saviem cilvēkiem savākt visu iespējamo par diversantu grupu…

-   Klausos! Pulkvedis sasita papēžus.

-   Tas vēl nav viss. Sūtiet helikopterus un kājnieku grupas. Lai izķemmē visu apkārtni. Kaut kur netālu jābūt viņu nometnei. Vākt visu čaulītes, zoļu nospiedumus, sērkociņus, izsmēķus, papīra skrandas, ekskremen tus. Visu, ko izdodas atrast.

Pēc pāris sekundēm nākamais premjerministrs pārliecināti dāļāja rīkojumus. Nometne sarosījās. Sešas grupas devās džungļos, un divi helikopteri pacēlās virs bezgalīgās zaļās jūras. Bet Ivanovs ar kolēģiem ķērās pie rūpīgas izdzīvojušo nemiernieku iztaujāšanas.

Štābā pulkvedis Rodrigess strostēja savus padotos.

-   Kā jūs pieļāvāt uzbrukumu bāzei! Jūs nespējāt glābt mūsu padomnieku dzīvību! viņš kliedza majora Ivanova intonācijā. Izjaukta ārkārtīgi svarīga operācija! Un ja nu mūsu draugi nevēlēsies uz priekšu mūs atbalstīt? Vai jūs saprotat, kas tad notiks?

Pamatstājā nostiepušies pieci cilvēki bēdīgi nokāra galvu.

-   Jūs neveicāt nekādu izmeklēšanu un necentāties noskaidrot, kas notika!

Viena galva pacēlās, un Singa apaļās brilles ieskatījās saniknotā komandiera sejā. Pulkvedis saprata, ko tas nozīmē.

-   Visi ķeras pie darba. Bet Sings paliek šeit!

-   Jūs kaut ko uzošņājāt? Rodrigess noprasīja, kad viņi bija palikuši vieni. Viņš augstu vērtēja Singa okšķera spējas. Varbūt tāpēc, ka Sings pats šo viedokli cītīgi atbalstīja.

Galvai palokoties, brilles nozibēja.

-   Mēs aizturējām kādu skuķi. Viņa aizgāja kopā ar diversantiem, bet pēc tam atgriezās, lai turpinātu spiegot. Te būs viņas liecība.

Rodrigess paņēma viņam pasniegto lapu, pārskrēja tai ar acīm un piecēlās.

-    Ko jūs ar viņu izdarījāt? Kārtējās neveiksmes priekšnojautās pulkvedim noraustījās vaigs.

-   Ietupināju aiz atslēgas līdz jūsu lēmumam, ar nepatiesi aizvainota cilvēka sejas izteiksmi atbildēja Sings.

Rodrigess uzelpoja.

-   Labi, Sing! Citiem dulburiem vajadzētu nojums mācīties! Sagatavojiet skuķi, tūdaļ viņa mums noderēs…

Pulkvedis aizsteidzās pie krievu trijotnes.

Tā analizēja savāktās trūcīgās ziņas. „Uzbrucēji runāja angliski…" Un kas par to? Gajānā visi runā angliski. „Čaulītes no „M-16"…" Puse pasaules ir bruņota ar „M-16"… Atrastas arī „kalašņikova" čaulītes… Ar tām ir bruņota otra puse pasaules. Sejas neviens nav iegaumējis maskēšanās krāsojuma dēļ. „Divi nēģeri…" Piecdesmit procentu Gajānas iedzīvotāju ir mulati un nēģeri. „Astoņi vai desmit cilvēki iznīcināja gandrīz pussimt partizānu un paveica to kādās piecpadsmit minūtēs…" Lūk, tas ir nopietni. Tātad strādājusi augsti profesionāla kaujinieku grupa, kādu kontinentā nav daudz. Un visas tās ir zināmas speciālajiem dienestiem. Taču sejas neviens nav iegaumējis. Apburtais loks!

-   Mums ir liecinieks! Pēkšņi parādījās satrauktais Rodrigess. Te ir liecība!

Paņēmis aprakstīto lapu, vēstniecības sekretārs sāka pie sevis lasīt, bet skaļi tulkoja krieviski saviem pavadoņiem.

-   Es nesaprotu, par kādu Dēmonu tā meitene runā? pēkšņi viņš pavaicāja Rodrigesam.

-   Šejienes ļautiņi ir tumši un māņticīgi. Uzrunātais paraustīja plecus. Visdrīzāk, viņa atvesta ar kādu speciālu lidaparātu.

-  Varbūt ar raķešu jostu? Ivanovs ieminējās. Sauciet šurp to meiteni.

Annas nopratināšanu slepenības labad tulkoja pats Rodrigess. Lai lietu nesarežģītu, viņš izlaida visu saistībā ar Zvēru, bet meitenes parādīšanos nometnē izskaidroja ar to, ka grupas komandieris atgādāja viņu šurp raķešsomā.

Annai uzdeva milzum daudz papildjautājumu. Viņa aprakstīja grupas locekļu izskatu, nosauca skaitu septiņi cilvēki, pateica vārdus un iesaukas: lielais melnais cilvēks seržants Spouks, komandieris majors, Melouns, Pančo, cilvēks ar lielo ložmetēju, jauneklis ar brillēm, klusējošais indiānis Kollijs.

Krievi saskatījās. Ivanovs pamāja savam pavadonim visneievērojamākajam no visiem trim. Pie viņa kreisās rokas bija pieslēgts tērauda čemodāniņš, maskēšanās nolūkā apvilkts ar ādu. Klikšķis, lai izslēgtu pašiznīcināšanās mehānismu, klikšķis tērauda rokudzelžiem, trīs sarežģītu slepeno atslēgu klikšķi. Trešais jautājoši uzlūkoja Ivanovu, tas vēstniecības sekretāru. Pēdējais pagriezās pret Rodrigesu.

-   Paldies, pulkvedi. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Turpiniet vadīt meklēšanu.

Ja Rodrigess arī jutās aizskarts, tad nelika to manīt. Strauji pagriezies, viņš izgāja laukā. Saule rietēja, un^ viņš saprata, ka meklējumus džungļos drīz nāksies pārtraukt.

Neievērojamais cilvēks parakņājās savā čemodāniņā un nolika Annai priekšā vairākas krāsainas fotogrāfijas.

Meitene tūdaļ iebakstīja vienā no tām.

-   Tas ir seržants Spouks.

Viņa izpētīja visus uzņēmumus un izraudzījās vēl vienu.

-   Un šis ir viņu komandieris.

Neievērojamais cilvēks diversiju un izlūkošanas grupu speciālists Amerikas kontinentā tikko manāmi pasmīnēja.

Henrijs Adamss, Brits. Grupa „Zet". Lūk, kas šeit strādājis.

***

Adamss nepamostoties nogulēja sešas stundas. Vispirms viņš peldēja melnā nebūtībā, tad atradās kalnu aizā starp bārdainu modžahedu līķiem. Amadi vienība bija uzdūrusies slēpnim un tika pilnībā iznīcināta. Dzīvi palika tikai divi instruktori viņš pats un ķīnietis Cens. Viņus aplenca kareivji, un loks pamazām sašaurinājās. Ieročus instruktori nenēsāja un kara darbībās nepiedalījās, tikai apmācīja savus kaujiniekus.

Taču šoreiz Cens neizturēja un ar kliedzienu uzlēca sava auguma augstumā, ar kāju spērieniem notrieca divus, turklāt viņi vairs nepiecēlās. Ķīnietis lieliski pārvaldīja kunfu, un diez vai kāds būtu spējis pievārēt viņu divcīņā. Taču aplencēji atrisināja šo problēmu ļoti vienkārši -jauns zaldātiņš baiļu pilnām acīm un elpas taktī no nāss izlecošu zaļu puņķi ar īsu kārtu sašāva piektā dana īpašniekam abas kājas, un pēc tam daži viņa biedri ar laidēm sniedza ķīnietim nežēlīgu mācību par to, kad drīkst un kad nedrīkst rādīt savu māku.

Tā kā Adamss pretošanos neizrādīja, viņu piekāva tikai ar dūrēm. Pa nakti gūstekņus ieslēdza kādā šķūnī un norīkoja uzraudzību divus sargus. No rīta atnākusī maiņa nevienu dzīvu tur neatrada Cens bija miris no sitieniem un asins zuduma, sargi no kakla skriemeļu lūzuma. Neviena cita šķūnī nebija, un durvis nezin kāpēc nebija aizslēgtas.

Dzīt pēdas tika sūtīti divi bruņutransportieri ar kareivjiem un helikopters. Taču bēgli panākt neizdevās.

Atvēris acis, Adamss nodomāja, ka vēl aizvien slēpjas no asinskārajiem kareivjiem, taču, palūkojies apkārt, atcerējās strauji risinājušos pēdējo dienu šausmīgos notikumus.

Viņš sen nebija zaudējis savus cilvēkus, tāpēc tas, ka visa grupa „Zet" gājusi bojā, šķita ar prātu neaptverami. Šāda ļaundarība nevarēja palikt neatriebta.

Brits novērtēja savu arsenālu. Kolts ar rezerves magazīnu, kaujas nazis, trīs granātas pie zemstobra granātmetēja. Ar superieroci apbruņotā Zvēra priekšā viņš bija neaizsargāts. Lai gan… No liānas uzmesta cilpa nožņaudz leopardu, virvē iesiets akmens nosit briedi, uzasināti mieti dziļā bedrē caurdur degunradzi. Un vispār komandos, lai uzvarētu, var likt lietā jebkuru apkārtējās vides priekšmetu!

Taču vispirms ir jāpaēd. Divu diennakšu pārtikšana tikai no koncentrātiem un tonizējošām tabletēm neveicina spēku pieplūdumu, kādi būs nepieciešami gaidāmajā cīņā.

Adamss devās medībās. Derīgs bija itin viss savvaļas cūka, pērtiķis, pietiekami liela čūska… Ēst zirnekļus, ķirzakas un mitrenes Britam bez galējas nepieciešamības negribējās.

…Pa to laiku pulkveža nometnē atgriezās helikopteri un meklētāju grupas.

Pēdējā komandas „Zet" apmešanās vietā bija atrasts ložmetējs „Rojs", „M-16" šautene un rokas granātmetējs. Netālu džungļos uzgāja divus sakropļotus līķus.

-   Kurš tā ar viņiem izrīkojies? viebdamies jautāja vēstniecības sekretārs. Tā kautuvē sadala lopiņus…

-   Tie būs indiāņi kanibāli, nevilcinoties paskaidroja Rodrigess. Viņi kaltē galvas kā kaujas trofejas. Bet iekšas izmanto burvestībām.

-   Kas tas? Sekretārs norādīja uz līķa plaukstas locītavu. Viens no nemierniekiem pieliecās un paķimerējies atāķēja plāksnīti tērauda ķēdītē. Kad plāksnīti attīrīja no sakaltušām asinīm, tad ieraudzīja iegravētu uzrakstu: „Spouks Fērgusons".

Spouka, Kollija, Peina, Pančo un Filipsa galvaskausi gulēja līdzās, un raupja roka ar trim nagainiem pirkstiem apmierināti tos glaudīja. Vienu galvaskausu bija izbojājis caurums pieres un pakauša kaulā, bet Kollija mugurkaulu bija pārcirtis lāzera stars.

Racionālo Zvēru tas apbēdināja, un viņš sev nosolījās akurātāk iegūt trofejas. Viņu satrauca, ka bojājumi varētu traucēt iegūt informāciju par medījumu, un tas uzreiz pazeminās trofejas vērtību.

Galu galā viņš nolēma pārbaudīt, kā reaģēs informācijas ekstraktors. Taču vispirms vajadzēja paēst un atpūsties.

Zvērs atradās kuģī. Pirmo reizi daudzu dienu laikā viņš bija novilcis skafandru un tagad grasījās atļauties pārkāpt Medību likumu.

Tas, kas vēl nesen kā spilgti sarkans kamols bija pulsējis termiskajā ekrānā, tagad bija tumši brūns, gandrīz melns. Seržanta Spouka sirds.

Nogriezis gabalu, Zvērs pacēla to pie trīsstūrainā purna, mutes taustekļi sagrāba aizliegto barību un ievietoja ārējā mutes spraugā. Viņš brītiņu pagaidīja, līdz iedarbojas ferments, un atvēra iekšējo mutes spraugu. Tad izgrūda skaņu, kas pauda apmierinājumu, akmeņi tērauda caurulē ilgi sitās cits pret citu.

Uz tālās violetās planētas turpinājās Komisijas sēde. Šodien tai bija risināmi uzreiz divi svarīgi jautājumi, no kuriem katrs parasti uzpeldēja ne biežāk kā reizi simt gados. Jaunā Komisijas locekļa iecelšana neatrisināja Augstākā priestera vietnieka problēmu. Jaunieceltais, zināms, nevarēja cerēt uz šo amatu, tātad kandidāts bija jāizraugās no vecajo vidus. Tādējādi tika skartas intereses ikvienam no piecpadsmit Komisijas locekļiem, kuriem bija tiesības pretendēt uz otro vietu pasaulē. Sēde ievilkās, un tika pausts ne mazums viedokļu, laists darbā ne mazums viltību un parādīts gana liels elastīgums, iekams rubīna bumbas iekvēlošanās melnā akmens galda vidū ziņoja, ka iecelšana ir notikusi.

Un pēkšņi Augstākais priesteris no jauna aktivizēja Visu Redzošo Aci, lai, raugoties uz jauno Komisijas locekli, visi izjustu šīs dienas svarīgumu un diženumu.

Taču tas, kas parādījās Acs ekrānā, iedzina visus šausmās. Medību likumu godā turētājs ēda savu medījumu un raidīja prieka un apmierinājuma saucienus.

Zālē iestājās kosmisks klusums. Visā planētas pastāvēšanas vēsturē nekas tamlīdzīgs vēl nebija noticis. Ja likumu pārkāpa parasts Mednieks, Komisija pasludināja spriedumu un norīkoja tā izpildītājus. Tad uz notiesātā atrašanās vietu tika izveidots apakšvisuma tunelis, un izpildītāji īstenoja taisnās tiesas spriedumu.

Taču Komisijas loceklis ir neaizskarams. Viņš nevar tikt notiesāts, jo tas radītu bīstamu precedentu kā katram Komisijas loceklim atsevišķi, tā visiem kopumā. Komisijas locekļa, kurš apzinās savu atbildību, uzvedība izslēdz likuma pārkāpumus. Taču jaunulis vēl nezināja, ka ticis uzņemts Komisijā, un nekādu sevišķo atbildību neapzinājās. Galu galā ne pats jaunievēlētais, ne planētas iedzīvotāji neko par ievēlēšanu nezina, un, ja to uzskatītu par nenotikušu, tad visas problēmas būtu atrisinātas. Bet vai Komisija varētu sevi cienīt, ja sāktu pārskatīt pati savus lēmumus?

Jautājumi mutuļoja, sadūrās, krustojās un runāja pretī cits citam. Taču atbildes uz tiem neradās. Komisijas sēde turpinājās.

* * *

Adamsam izdevās nošaut kuili, viņš izcepa šķiņķi un gandrīz visu notiesāja. Daļu gaļas izkūpināja un pakāra ēnā, lai gan zināja, ka ilgi tai karāties neļaus tveice un plēsīgie putni. Līdz kvadrātam numur deviņi bija kādi trīs kilometri, viņš aizgāja turp, taču helikopteru nemanīja. Neizdevās arī uziet nedz tā nolaišanās pēdas, nedz pazīmes, ka te būtu ieradušies cilvēki, kuri kādu gaidītu. Nesaprazdams, kas notiek, Adamss atgriezās upes krastā.

***

Grupas „Zet" komandiera radiogrammu ar helikoptera izsaukumu bāzē numur septiņi saņēma armijas radists, iereģistrēja speciālā žurnālā un nodeva bāzes priekšniekam ģenerālim Makorijam. Saskaņā ar saņemto pavēli viņš to tūdaļ nogādāja CIP darbiniekam Makenzijam, kurš bija ieradies operācijā aizņemtā Melouna vietā.

Pirmais, ko Makenzijs izdarīja, izrāva no radiogrammu reģistrācijas žurnāla lapu un ar juveliera precizitāti ievietoja cauršūtajā un apzīmogotajā grāmatā citu, kur par Adamsa ziņojumu nekas nebija minēts. Tad aprunājās ar radistu, kurš pēc sarunas pilnīgi un galīgi izmeta no galvas saņemto tekstu. Un beigu beigās atstāja šifrētu ziņu, kuru tas pats radists, ne vārda nesaprazdams, noraidīja nezināmam adresātam. Drīz vien pienāca arī šifrēta, ļoti īsa atbilde.

Makenzijs bija CIP slepenās nodaļas virsnieks, speciālists „tīrīšanas" jautājumos. Viņa funkcijās ietilpa novākt pēdas pēc svarīgām operācijām, kurām uz visiem laikiem vajadzēja palikt noslēpumā. Ar vārdu sakot misters „visi gali ūdenī". Tas bija samērā specifisks darbs, jo bez dokumentiem, izšautām čaulītēm, izsmēķiem un citiem materiālās pasaules priekšmetiem dažkārt nācās novākt arī lieciniekus.

CIP stratēģiskā operācija kontroles saglabāšanai attiecīgajā reģionā beidzās ar partizānu bāzes sagraušanu robežvalsts teritorijā un četrdesmit cilvēku nogalināšanu. No likumības viedokļa šis nebija pat „pierobežas incidents", kā daudzas šā resora akcijas, bet pilnīga nelikumība. Tātad vajadzēja „satīrīt" pēdas.

Sarežģījumus radīja tas, ka likvidācijai bija pakļauta elitāra speciālā karaspēka apakšvienība vienības „Delta" grupa „Zet". Un vēl CIP virsnieks Bobs Melouns, kurš par nosacījumu savai dalībai operācijā bija izvirzījis „tīrīšanas" izslēgšanu.

Makenzija plāns bija tāds iesēdināt visu grupu „Zet" un Melounu vienā helikopterā, kas būtu speciāli sagatavots pazušanai bez pēdām okeānā.

Adamsa radiogramma mainīja notikumu attīstību. Gan Melouns, gan visa grupa bija gājusi bojā. Jautājums bija atrisinājies pats no sevis. Izņēmums bija komandieris. Taču cilvēki no tādām ķezām neiziet sveikā. Visticamāk, majors ir ievainots, nogurdināts un bez steidzamas palīdzības uz visiem laikiem paliks džungļos. Tātad… Nevajag darīt neko, jāpaļaujas tikai uz dabisko notikumu gaitu. Un tas ir daudz vieglāk nekā rīkoties. Makenzijs atviegloti uzelpoja un izvilka no pilota sēdekļa apakšas tālvadības mīnu, nomaskētu par pildspalvu.

Tagad atlika vienīgi gaidīt.

Taču Adamss negrasījās pazust džungļos. No viņam palikušā ieroča un tā, kas gadījās pie rokas, viņš meistaroja sistēmu, kurai vajadzēja panākt Zvēra bojāeju. Zemstobra granātmetēja granātas atgādināja parastas patronas, taču Adamsa plaukstā atradās vieta veselai saujai parasto patronu, bet granātai tikai vienai.

Uzmanīgi aizķerot ar nazi, majors atdalīja šāviņus no čaulītēm. Sagatavojis trīs palmu lapas, viņš katrai vidū sabēra pulvera lādiņu un sasēja malas, tā ka iznāca trīs ārēji nevainīgi maisiņi.

No nogalinātā kuiļa dzīslām tika novīta izturīga aukla. Uzvilcis to saliektas jaunas palmas stumbram, Brits ieguva varenu loku. Tad izgatavoja vairākas bultas. Uzgaļu vietā piestiprināja granātu priekšējās daļas.

Izpētījis tuvējo apkārtni, Adamss uzgāja smagu zibens nogāzta koka bluķi. Puse dienas pagāja, to ar liānām paceļot augstu gaisā, nomaskējot kuplā galotnē un ierīkojot viltīgu nolaižamo ierīci ieplakā zem koka.

Gandrīz neatpūzdamies, Brits turpināja strādāt, iekārtojot upes krastam piegulošo mežmalu kā komandas treniņu poligonu. Viņš ar skumjām nodomāja, ka, bijuši

līdzās biedri, darbs virzītos uz priekšu daudz ātrāk.

* * *

Tajā pašā laikā seržants Spouks, Peins, Filipss, Melouns un Pančo stāvēja rindā nomaļā džungļu nostūrī netālu no citplanētieša kuģa. Ierastajā maskēšanās apģērbā ar iemīļotajiem ieročiem rokā viņi bija sastinguši miera stājā, nemēģinot iekļūt kuģī vai izrēķināties ar Zvēru. Palaikam viņiem līdzās parādījās Kollijs ar mācēti rokā, taču tūdaļ pat sašķiebās un pazuda.

Kaujinieki nesarunājās savā starpā un nekustējās. Tie bija dublikāti, kurus ekstraktors bija izveidojis pēc no galvaskausiem un mugurkauliem iegūtās informācijas. Mugurkaula bojājums kavēja izgatavot Kollija dublikātu, taču Zvērs atkal un atkal no jauna atkārtoja neveiksmīgos mēģinājumus. Beigu beigās viņš attapa novietot pārcirsto mugurkaulu tieši uz krustiem, pastiprināja fokusējošo sistēmu un sasniedza rezultātu. Tiesa, indiānis iznāca krietni mazāks, nekā patiesībā bija bijis, un izskatījās visai nedabīgs.

Apmierināts ar sasniegto, Zvērs aktivizēja dublikātus un deva komandu „uz priekšu".

Bijušie speciālās grupas „Zet" dalībnieki bez trokšņa devās cauri brikšņiem. Zari un lapas nekustējās, kad tiem cauri virzījās masīvie stāvi aizsargkrāsu apģērbā.

Zvērs, neiziedams no kuģa, vēroja notiekošo pārskata ekrānā. Viņš grasījās sarīkot dublikātu cīniņu, lai noteiktu uzvarētāja reitingu un salīdzinātu dabūto rezultātu ar saviem iespaidiem. Te pēkšņi viņš ieraudzīja ko tādu, kas pilnīgi novērsa viņa uzmanību no iecerētā.

Iepretī ieejai kuģī parādījās trīsuļojošs aplis, ap kuru locījās augstas enerģijas izlādes šautras. Aplis kļuva aizvien skaidrāks, līdz beidzot izvērtās par apakšvisuma pārejas tuneļa muti. Tā izveidei tika iedarbināta visas planētas enerģija, tāpēc to izmantoja vienīgi Komisijas locekļi un tikai visnotaļ ārkārtējos apstākļos. Zvērs zināja, kas tie par apstākļiem. Viņš saprata, ka Medību likuma pārkāpums ticis atklāts un tūdaļ parādīsies trīs Komisijas priesteri, lai paziņotu un izpildītu spriedumu. Ko lai dara, viņš bija gatavs ar cieņu sagaidīt savu likteni, kā jau pieklājas īstam Medniekam.

No tuneļa parādījās viens priesteris, otrs, trešais, tad ceturtais… Ar šķēpiem ķepā viņi nostājās abpus tunelim, un no tā iznāca… Zvērs neticēja savai termiskajai redzei! Pats Augstākais priesteris svinīgā ietērpā, bet aiz viņa nāca un nāca pārējie priesteri… Uz Zemes bija ieradusies visa Komisija pilnā sastāvā! Tūkstošiem violetās planētas pastāvēšanas gados kas tāds nebija noticis nekad! Itin nekad!

Zvērs piecēlās, atvēra lūku un sastinga uz sliekšņa

pozā, kas pauda padevību un bijību.

* * *

Kaujinieku dublikāti, nesaņemdami nekādas komandas, turpināja soļot uz priekšu vien. Viņi bez jelkādām pūlēm šķērsoja necaurejamu purvu. Kad Spoukam virsū lēca purva pitons, Kollijs pa paradumam pārcirta to ar mačeti, taču pitons izlidoja cauri Spoukam, bet mačete bez šķēršļiem pāršķēla muskuļoto, plankumaini zvīnainu ādu klāto čūskas ķermeni.

9 9

Nekādas uzvedības programmas nesaistīti, dublikāti sāka orientēties pēc savu oriģinālu atlikušajiem bioenerģētiskajiem impulsiem. No izvērstas rindas viņi pārkārtojās pirmskaujas pārgājiena kārtībā, ieņemdami katram grupas „Zet" loceklim ierasto vietu. Kollijs kā parasti gāja pirmais, vicinādams mačeti. Kad ceļu aizšķērsoja liānas, ievilka nāsīs gaisu un lūkojās apkārt. Turklāt viņš nevarēja saprast, kāpēc sarucis redzamības loks, kāpēc krūmi kļuvuši augstāki, kāpēc druknais Peins uzlūko viņu no augšas uz leju.

Komandos ēnas darbojās instinktīvi.

Seši makao cilts indiāņi sastapa dublikātus, kad viņu takas krustojās. Paslēpušies brikšņos, indiāņi palaida garām bez trokšņa slīdošās figūras. Džungļu iemītnieku jutīgie maņu orgāni neuztvēra ne soļu čaboņu, ne metāla šķindu, ne sviedru vai ieroču ellas smaku. Seši

9 ' 9 9

spoki slīdēja garām sešiem indiāņiem, un šāda sakritība tika uzskatīta par ļoti nelāgu zīmi.

Lai nepiesauktu tūlītēju nelaimi, visi indiāņi aizvēra acis un satvēra katrs savu amuletu. Visi, atskaitot vienu. Jaunais, smuidri noaugušais makao ar iesauku Ašais Šķēps arī satvēra amuletu, taču acis neaizvēra, gluži otrādi ieurbās ar skatienu garām ejošo stingajās sejās.

Kad dublikāti bija ieniruši džungļos, mednieku starpā izraisījās dedzīgs strīds.

Dzeloņcūka un Asais Tomahauks uzskatīja, ka viņi satikuši nemierniekus no Mirušo valstības un skaitliskā sakritība nav nejauša katram jāpaņem līdzi viens no viņiem. Un tāpēc nebūs nekāds kauns atgriezties apmetnē un lūgt, lai šamanis atvaira nelaimi.

Kuiļa Ilknis un vēl divi apgalvoja, ka tie bijuši kaujinieki-slepkavas, kuri mācīti klusi un neatstājot pēdas pārvietoties džungļos, tāpēc viņus vajag izsekot un nogalināt, lai nenes nelaimi ciltij.

Ašais Šķēps bija vienisprātis jā, tie bija kaujiniekislepkavas, viņus vajag izsekot, bet nenogalināt, jo tas nav viegli izdarāms un var aiziet bojā paši, savu mērķi nesasniedzot. Tāpēc jāveic novērošana, un, ja ciltij draudēs briesmas, izvēles nebūs, nāksies ienācējus nogalināt.

Galu galā nonāca pie kopēja viedokļa sekot, bet neuzbrukt, kamēr nav tādas nepieciešamības.

Sekot izrādījās ļoti grūti, jo dublikāti neatstāja nekādas pēdas. Dzeloņcūka šajā apstāklī saskatīja apstiprinājumu viņu citas pasaules izcelsmei, bet Ašais Šķēps gluži pretēji kaujinieku-slepkavu teicamai sagatavotībai. Lai gan zināja katru taciņu, makao ar lielām grūtībām sameklēja svešiniekus. Viņi bija apstājušies atpūsties pie maza avotiņa, un visi bija vienisprātis ar Ašo Šķēpu, ka gariem nav vajadzības izraudzīties šādu vietu, turpretī cilvēkiem tas ir vienkārši nepieciešams.

Dublikāti atpūtas vietā veica visu to pašu, ko savulaik to oriģināli, norija iedomātas tonizējošās tabletes, pārbaudīja ieročus pēc pārgājiena, pēc tam iekārtojās zemē atpūtas pozās, bet Kollijs palika sargāt biedrus.

Makao iztālēm vēroja viņus, bet Ašais Šķēps teica, ka ziņos par visu virsaitim, un žigli nozuda. Pietiekami attālinājies no pārējiem medniekiem, Ašais Šķēps metās skriešus, taču nevis uz apmetni, bet sev vien zināmā virzienā. Viņš zināja džungļos nomaskētu runājošu brīnumakmeņu atrašanās vietas, pa kuriem var paziņot visu, kas vajadzīgs, saviem draugiem un labvēļiem. Brīnumakmens bija parasts armijas radiotelefons, bet draugi un labvēļi pulkveža Rodrigesa pretizlūkošanas darbinieki.

* * *

Komisijas locekļi nevarēja satilpt kuģī, tāpēc sasēdās ap speciāli materializētu galdu dublikātu tam, kāds atradās Rituālu zālē.

Nogrēkojies Zvērs stāvēja viņu priekšā un izbrīnā raudzījās uz savu vārdu virs brīvā Komisijas locekļa krēsla. Un tad viņš izdarīja to, ko neviens negaidīja, apgāja galdam apkārt un apsēdās savā vietā.

Rituālu zāles priekšmetu dublikāti pilnībā saglabāja savu oriģinālu īpašības. Tas nozīmēja, ka ikviens nepiederīgais, apsēdies Komisijas locekļa krēslā, nekavējoties pārvērtās pelnos. Tagad nekas tamlīdzīgs nenotika, tātad krēslā sēdēja violetās planētas augstākās instances loceklis, netiesājams un neaizskarams.

Iestājās mokoša pauze. Grēkāža viltīgais gājiens bija saistījis rokas Komisijai ar Augstāko priesteri vadībā. Kļuva skaidrs, ka par nekaunīgā biedra sodīšanu nevar būt ne runas. Augstākajam priesterim un arī visiem pārējiem bija viena doma kā lai ar godu izkļūst no radušās situācijas.

Neviļus ikviens no klātesošajiem, kuri sēdēja ap melno ovālo, cauri simtiem gaismas gadu uz planētu Zeme pārvietoto galdu, atcerējās savas apgrēcības Medību likuma priekšā. Un pat Augstākajam priesterim atausa atmiņā, kā viņš, vēl jauns Mednieks būdams, uz mazas, okeāna klātas planētas bija apēdis kādu dzīvu būtni. Un šīs atmiņas neizraisīja viņā protestu. Drīzāk gluži pretēji.

-   Mēs bijām liecinieki mūsu pasaules dižāko Mednieku pārstāvja divām pretējām rīcībām, beidzot ierunājās Augstākais priesteris. Stingrai Medību likuma izpildei un tā pārkāpumam. Pirmā kā akmens iegūla svaru kausā par labu viņa uzņemšanai Komisijas rindās. Otrā prasa sodīt ar nāvi. Taču starp pirmo un otro rīcību viņš kļuva neaizskarams. Turklāt nogrēkojoties viņš nezināja par savu ievēlēšanu un īpašo atbildību, kas sakarā ar to bija iestājusies. Un vēl…

Augstākais priesteris ieturēja svinīgu pauzi.

-   Mums ne reizes nav nācies saskarties ar medījuma vairošanas likuma izpildi. Toties diemžēl mums ir zināmi daudzi likumu pārkāpumu gadījumi. Tātad pirmā rīcība krietni atsver pārējo.

Priesteri piekrītoši sakustējās.

-   Mūsu jaunais priesteris ir par visu informēts. Nedomāju, ka viņš vēlreiz pieļaus pārkāpumu. Tomēr…

Pie melnā galda atkal iestājās saspringts klusums.

-   Lai dzēstu atmiņas par savu nogrēkošanos un stiprinātu Komisijas autoritāti, jaunajam biedram īpaši jāizceļas. Viņam jāpaveic varoņdarbs, kas kļūs par leģendu. Un, iespējams, ierakstīs jaunas rindas Medību likumā.

Augstākais priesteris pārlaida klātesošajiem vērīgu skatienu.

Vai visi to atbalsta, ak, viedie?

Pēc brīža rubīna lode galda vidū un gonga melodiskā skaņa apliecināja, ka lēmums ir pieņemts.

Astotā nodaļa. īpašās operācijas

Avīžu virsraksti ņirbēja no sensacionāliem paziņojumiem: „Bandītisks uzbrukums Surinamas mierīgajiem iedzīvotājiem", „Amerikāņu imperiālisma rīkļurāvējiem nav robežu", „Speckomanda „Zet" darbojas svešā teritorijā"…

Visādās variācijās atgremotās informācijas jēga bija šāda. Amerikāņu imperiālisms ar Gajānas marionešu valdības palīdzību īsteno savu politiku šajā pasaules reģionā. īstenie savas zemes patrioti no Gajānas atbrīvošanas armijas tiek vajāti, ieslodzīti cietumā un iznīcināti. Spiesti pamest savu valsti, viņi bauda Surinamas valdības viesmīlību un miermīlīgi nodarbojas ar lauksaimniecību viņiem ierādītajos zemes gabalos. Taču tautai naidīgais asiņainais marionešu režīms ar amerikāņu algotņu rokām izrēķinās ar viņiem arī mūsu teritorijā. Aizvakar, rupji pārkāpjot starptautiskās normas, speciāla, majora Adamsa vadīta diversantu grupa „Zet" pārgāja robežu un sarīkoja asiņainu slaktiņu bēgļu nometnē, nogalinot piecdesmit cilvēku un iznīcinot pārtiku un lauksaimniecības iekārtas vairāku miljonu dolāru vērtībā. Bandītiem neizdevās aizbēgt, viņi krita par upuri tautas naidam. Gajānas un ASV valdībām izteikti stingri protesti. Tiek gatavota sūdzība iesniegšanai Apvienoto Nāciju Organizācijā un Starptautiskajā tiesā. Gandrīz visās avīzēs bija ievietoti Adamsa un Spouka attēli, nofotografētie līķi, palielināts kareivja aproces uzņēmums ar gravējumu „Spouks Fērgusons".

Brigādes ģenerālis Hopkinss vai sprāga aiz dusmām. Pa apsargātu valdības sakaru līniju dabūjis savienojumu ar bāzi numur septiņi, viņš, nevaldīdams pār sevi, kliedza telefona klausulē.

-    Kādus sūdus jūs tur esat savārījuši? No kurienes tie mērkaķi zina grupu „Zet"? Kā viņi varēja iznīcināt Adamsa vīrus?

Attālinājis klausuli no auss, ģenerālis Makorijs mēģināja bilst kaut vārdiņu, taču tas viņam neizdevās.

-    Operāciju plānoja un vadīja CIP, beidzot viņš izlauzās cauri blīvajai vārdu straumei. Mēs tikai īstenojām tehnisko nodrošinājumu.

Hopkinss nometa klausuli un pēc dažām minūtēm tādā pašā tonī runāja ar Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktora vietnieku.

-   Tā ir mana pati rezultatīvākā un stingrā slepenībā turētā grupa. Puiši veikuši desmitiem vissarežģītāko operāciju bez kāda trokšņa, zaudējumiem un atklāšanas! Kurš viņus šajā reizē iegāza?!

-   Pret mums darbojās IelD. Te ir viņu labākie mūsu kontinenta speciālo grupu eksperti. Tas ir viņu darbs.

-   Un kas ir jūsu darbs? Hopkinss turpināja kliegt. Vai ar savu iedarbību uz pretinieku jums nav jāgarantē mūsu cilvēku drošība? Kas no visiem tiem sūdiem ir taisnība? Kāds liktenis piemeklējis grupu?

-   Diemžēl, ģenerāl, viss grupas sastāvs ir gājis bojā. Dažus līķus pretinieks ir identificējis. Daži nav atrasti. Taču dzīvs nav palicis neviens.

-   Tas nevar būt, Hopkinss pārliecināti noteica un nolika klausuli.

Vakara avīzēs parādījās Annas fotogrāfijas un viņas stāsts par komandos grupu. Ar vārdiem, priekšmetu aprakstiem un apliecinājumu, ka viņi visi tikuši nogalināti. Skandāls vērtās plašumā.

ASV Valsts departamentā bez visa cita parādījās Maskavas protests par Surinamā Gajānas robežas tuvumā notikušu divu lauksaimniecības speciālistu slepkavību, kuri bija devušies turp komandējumā, lai sniegtu palīdzību jaunattīstības valstīm. Šajā sakarā Krievijas prezidentam bija telefonsaruna ar ASV prezidentu. Prezidents pavēlēja CIP direktoram iesniegt sīku ziņojumu par saistību ar incidentu.

Steigšus tika sākta darba versijas izstrāde. Virsnieks Makenzijs saņēma pavēli nekavējoties pamest bāzi numur septiņi. CIP saistība ar jelkādu vardarbīgu rīcību ārpus valsts robežām tika noraidīta pilnīgi un galīgi. Izskaidrot grupas „Zet" atrašanos minētajā vietā piedāvāja Pentagonam. Taču Pentagons paziņoja, ka nekādas grupas „Zet" ASV bruņoto spēku sastāvā nekad nav bijis, bet cilvēki, kuru uzvārdi tiek minēti presē, neatrodas ASV militārajā dienestā. Tajā pašā laikā nevar izslēgt, ka darbojušās „meža zosis" algotņi, kuriem nav nekāda sakara ar regulāro armiju, bet kuri izmanto tās formas tērpus un ieročus.

Bāzē numur septiņi ieradās divi instruktori no jūras kara spēku centrālā štāba. Viņi pastiprināti pārbaudīja bruņojuma un aprīkojuma glabāšanu, disciplīnu un militāro sagatavotību, slepenības nodrošinājumu un citas jomas, kas nosaka apakšvienības kaujas gatavību. Abi virsnieki bija vienības „Delta" slepenie aģenti un tāpat kā pārējie pildīja ģenerāļa Hopkinsa uzdevumu, noskaidrojot apstākļus saistībā ar grupas „Zet" pazušanu.

Viņi konstatēja faktu par seržanta Džonsona un viņa drauga konfliktu ar Filipsu un izklaušināja virssardzē sēdošos pārkāpējus, taču nekā ievērības cienīga neatklāja.

Taču, pārbaudot radiocentra darbu, pieredzes bagātie psihologi pievērsa uzmanību radista nervozajai uzvedībai, kad formas pēc pāršķirstīja radiogrammu uzskaites žurnālu. Ņēmās radistu tērpināt. Leģenda viņu aktivitātei bija it kā bāzē radusies informācijas noplūde.

Piesiets pie krēsla un redzēdams, kā cilvēks no „Deltas" ievelk šļircē „patiesības serumu", radists neizturēja un plāja vaļā visu par Makenziju, no žurnāla izrauto lapu un nozudušo Adamsa radiogrammu.

Pārbaudītāju uzmanība pārsviedās uz Makenziju. Viņu nemanot nofotografēja; nočiepjot glāzi, no kuras viņš iepriekšējā vakarā bija dzēris viskiju ar sodu, paņēma pirkstu nospiedumus. Pamanījās pat slepus apskatīt viņa istabu. Mantās tika uzieta ādas soma ar savā starpā gluži nesaderīgām lietām Pārķēra pildspalvu, šokolādes tāfelītēm, plastikas plāksnītēm, pulveriem ar uzrakstu „sāls", „cukurs", „pipari"…

Vienīgais, kas izskaidroja šo priekšmetu esamību, bija to pielietojums. Tie visi glabāja maskētu nāvi. Tādus nieciņus izmantoja CIP speciālā nodaļa.

„Deltai" bija sazarots informatoru tīkls pat šķietami grūti aizsniedzamās vietās. Un drīz vien Makenzija specializācija, kā arī viņa īstais vārds bija noskaidrots.

Ģenerālis Hopkinss saņēma pārskatu par to, ka CIP darbojusies pret grupu „Zet" un „tīrīšanas" speciālists ar atbilstošu aprīkojumu ticis nosūtīts uz gaidāmo grupas ierašanās zonu.

-   Tā jau domāju, ka bez šo smirdīgo skorpionu klātbūtnes te nekas nav noticis, Hopkinss komentēja.

Kamēr gāja plašumā starptautiskais skandāls un saasinājās specvienības „Delta" un CIP attiecības, nemiernieku nometnē pretizlūkošanas priekšnieks Sings ziņoja pulkvedim Rodrigesam:

-   Mūsu aģents no makao indiāņiem nupat pa slepeno sakaru līniju ziņoja, ka zināmā komandos vienība atrodas džungļos ap divpadsmit kilometru uz austrumiem. Viņi iekārtojušies atpūtai.

-   Kas par murgiem! pulkvedis bija sašutis. Viņi taču ir nogalināti!

Sings paraustīja plecus.

-   Informācija pienāca tikko.

-   Nekavējoties sūtīt helikopterus un iznīcināt viņus! pulkvedis nokomandēja. Jūs personiski izlidosit operācijā, noskaidrosit situāciju un fiksēsit visas pēdas!

Pēc dažām minūtēm gaisā pacēlās divi helikopteri un devās uz Singa norādīto kvadrātu. Pirmajā atradās pats pretizlūkošanas priekšnieks ar trim vistuvākajiem cilvēkiem, apgādātiem ar speciālu filmēšanas aparatūru. Otrajā lidoja līdz zobiem apbruņoti Rodrigesa rīkļurāvēji.

Precīzi indiāņa norādītajā punktā helikopteri pamanīja sešus komandos atpūtā. Sākās fotografēšana un filmēšana. Sings skatījās jaudīgā lauka binoklī. Viņš bija redzējis Spouka un Adamsa fotogrāfijas, tagad viņš pazina seržantu, taču grupas komandieris nebija redzams. Filmēšana beidzās.

-   Uzbrukumā! Sings nokomandēja, un otrs helikopters uzņēma kaujas kursu.

Divi ložmetēji un četri automāti nobēra pār dublikātiem ložu krusu, vairākas granātas uzrāva gaisā zemi grupai pa vidu. Komandos figūras pacēla ieročus, taču uguns atklāšana nesekoja. Singa helikopters pagriezās

atpakaļ, otrs turpināja raidīt uguni džungļos.

* * *

Kad pēdējais priesteris nozuda tunelī un ieejas zaigojošais aplis apdzisa, Zvērs atgriezās pie pārtrauktajiem darbiem. Dublikātus nekur nemanīja, taču netālu bija dzirdami kaujas trokšņi. Ieslēdzis gaismas aizsardzību, Zvērs pacēlās gaisā un devās uz to pusi, no kuras skanēja šāvieni un sprādzieni.

Drīz viņš ieraudzīja lidaparātu, kas raidīja uguns strūklas kaut kur lejā.

Daudz galvu nelauzīdams, Zvērs pārskata ekrānā atvēra tēmēkļa tīklu un nosūtīja divus elektroniskos lādiņus uz helikoptera korpusu un kabīni. Atskanēja sprādziens, un liesmojošas atlūzas nolija pār kauju imitējošām dublikātu figūrām. Vēl viens pogas piespiediens vadības pultī un dublikāti pārstāja eksistēt. No malas izskatījās, ka tie izkūp gaisā.

Tās pašas dienas vakarā Singa fotografētos uzņēmumus pētīja Krievijas vēstniecības otrais padomnieks, kurš bija arī IelD rezidents, un divi viņa kolēģi.

-   Jā, tā ir grupa „Zet", apstiprināja neievērojamais komandos speciālists. Te viņi ir visi, atskaitot pašu Adamsu komandieri.

-    Kas tādā gadījumā ir iznīcināts? ievaicājās padomnieks. Mēs taču turējām rokā līķim noņemto Fērgusona aproci!

-   Aproci var uzlikt ikvienam, neievērojamais sacīja. Lūk, Spouks Fērgusons. Viņš iebakstīja ar pildspalvu fotogrāfijā, un trīs acu pāri ieurbās varenā nēģera ar skūto galvu attēlā.

-   Tātad esam uzķērušies uz makšķeres, majors Ivanovs secināja. CIP dezinformāciju pieņēmuši par patiesību. Un izbazūnējām visai pasaulei, ka diversanti iznīcināti. Ja tagad šo paziņojumu atsauksim, arī viss pārējais zaudēs ticamību.

-Jaunās ziņas jātur slepenībā, teica rezidents. Es došu rīkojumu.

Tomēr, par spīti visai piesardzībai un īpašajiem slepenības nodrošināšanas pasākumiem, pēc pāris stundām ziņa par grupas „Zet" atrašanu un tās biedru attēls atpūtas brīdī sasniedza CIP. Drīz vien pienāca papildinājums grupa iznīcinājusi tai uzbrūkošo helikopteru un izgaisusi džungļos.

CIP direktora vietnieks izsauca pie sevis operatīvās, īpašās un Dienvidamerikas nodaļas priekšniekus.

-    Esam saņēmuši divas savstarpēji izslēdzošas informācijas, viņš dzedri sacīja, pārlaižot klātesošajiem smagu, neko labu nevēstošu skatienu. Kā jūs to izskaidrosit?

-    Mēs saņēmām mūsu virsnieka Melouna ziņojumu, ka grupa izpildījusi uzdevumu, pirmais ierunājās sarkansejainais zaļoksnis Higinss, operatīvās nodaļas priekšnieks. Viņš prasīja helikopteru, taču mēs konspirācijas nolūkos neriskējām lieku reizi pārtraukt klusumu. Vairāk Melouns sakarus netika uzņēmis. Bet īpašā nodaļa pārtvēra Adamsa radiogrammu par visu, ieskaitot mūsu darbinieku, bojāeju.

-   Jā, Makenzijs to bija pievācis, apstiprināja Smits, neliela auguma kalsns tumšmatis ar masīvām raga brillēm, priekšnieks īpašajai nodaļai, kas CIP vadības struktūrās vairāk pazīstama kā „tīrīšanas nodaļa". Vidējā līmeņa vadītāji un ierindas darbinieki nemaz nezināja par šādas nodaļas esamību.

-   Mēs pārbaudījām pie kolēģiem, turpināja Smits, pamādams ar galvu uz pašu jaunāko no klātesošajiem, izteiktu latīņamerikāni ar kuplām melnām ūsām. Un viņi apstiprināja informāciju par grupas bojāeju.

-   Mums Rodrigesa vienībā ir aģents, paskaidroja Latīņamerikas nodaļas priekšnieks. Viņš ziņoja par grupas sagrāvi, par līķiem, par Fērgusona aproci… Kādu atpazīt bijis neiespējami, viņi briesmīgi sakropļoti…

-    Tādējādi informācija no dažādiem avotiem sakrita, bet trīskārša sakritība ļauj izdarīt ticamus secinājumus, Higinss rezumēja. Sekojošā avīžu kņada pauda tos pašus faktus.

-   Bet šis te? Direktora vietnieks izplāja uz galda fotogrāfijas.

-   Viltojums, Higinss norūca.

-    Nē, iebilda latīņamerikānis, braucīdams savas kuplās ūsas. Uz mūsu aģentu var paļauties.

Smits vērīgi aplūkoja fotogrāfijas.

-   Dīvains uzņēmums, viņš nenoteikti sacīja.

-   Tiešām dīvains, direktora vietnieks atkārtoja, taču jau ar ironijas pieskaņu. Bojāgājušas grupas uzņēmums.

-    No visas grupas dzīvs palicis vienīgi Adamss, Smits turpināja. Un tieši viņa nav attēlā. Varbūt tā tiešām ir bojāgājuši grupa?

-   Taču mirušie nenotriec helikopterus, iecietīgi, kā runājot ar bērnu, viņam skaidroja latīņamerikānis. „Tīrīšanas nodaļu" un tās vadītāju neieredzēja gluži saprotamu iemeslu pēc ikviens varēja kļūt par viņu darbības objektu.

Higinss delikāti noklepojās.

-   Aģents varēja noticēt dezinformācijai, tas ir viens. Viņš var būt nokļuvis pretizlūkošanas nagos un sācis spēlēt viņu pusē tas ir otrs.

-   Un bildes?

-   Vecas. Vai arī viltojums. Montāža.

-    Nu tad man jums kas jāizstāsta, direktora vietnieks caur zobiem novilka. Jūs visi pazīstat to uzpūtīgo tītaru Hopkinsu no Pentagona Stratēģisko operāciju pārvaldes. Kad es viņam pateicu par grupas „Zet" bojāeju, viņš smējās man sejā! Viņš zināja, saprotiet, bija pārliecināts, ka grupa nav iznīcināta! Tātad pirmā ir bijusi viltus informācija! Tātad Adamss un viņa komanda imitējusi savu nāvi!

Higinss goddevīgi pauda, ka nav vienisprātis.

-    Kāpēc vajadzēja atšifrēt vārdus? Piespēlēt pierādījumu aproci…

-   Ja nu tā ir politika un Pentagons spēlē pret mums? Jo operāciju taču plānojām un veicām mēs, kaut arī ar viņu rokām…

Smits turpināja pētīt fotogrāfiju.

-   Dīvains uzņēmums, viņš atkārtoja. Specgrupas kaujinieki mierīgi pozē pretiniekam.

-   Tālā fokusa optika ļauj fotografēt no trīs kilometru attāluma, atkal iecietīgi skaidroja Latīņamerikas nodaļas priekšnieks.

-   Tikai ne jau džungļos, mans draugs, ne jau džungļos…

Smits bija maksimāli koncentrējies.

-   Un tad vēl tas meitēns lieciniece… Viņa stāsta, ka bijusi Adamsa gūstā. Taču pats Adamss radiogrammā nosauca viņu par pavadoni…

Masīvās raga brilles vērsās pa kārtai pie katra apspriedes dalībnieka.

-   Un vēl… Adamss deva ziņu gandrīz no robežas. Un skuķis bija kopā ar viņu. Kā gan viņa pēc dažām stundām varēja atrasties Rikardo nometnē?

Direktora vietnieks pavandījās galdā, sameklēja cigāru.

-   Šie jautājumi jāuzdod tiem, kuri var uz tiem atbildēt, Hopkinsam, skuķim, Adamsam! Un sāksim tūlīt pat.

Viņš uzspieda telefona numuru un pēc minūtes tika savienots ar Stratēģisko operāciju pārvaldes priekšnieku.

-   Man ir labas ziņas par grupu „Zet", ģenerāl, CIP direktora vietnieks sacīja visnotaļ vēlīgā un dabiski jautrā tonī. Mūsu aģentūra atsūtījusi viņu fotouzņēmumu atpūtā. Vēl uz viņiem mēģināts atklāt uguni, bet viņi notriekuši helikopteru un aizlaidušies. Tā ka jūsu pārliecība, ka viņi ir dzīvi, attaisnojusies…

Viņš ieturēja īsu pauzīti.

-    Bet kāpēc jūs bijāt tik pārliecināts, ģenerāl? Jūs kaut ko zinājāt? Mēs varam runāt atklāti…

Direktora vietnieks nospieda aparātā skaļās translācijas pogu, un kabinetā atskanēja Hopkinsa balss.

-    Tāpēc, ka manus puišus nav tik viegli nogalināt! Pat ja viņus nostādītu mērķa vietā! To es zinu un zinu droši! Bet, runājot par atklātību, pastāstiet man par tādu Makenziju! Kādā nolūkā viņš apgrozās septītajā bāzē? Vai tiešām tas dulburis Smits nolēmis „satīrīt" Adamsu? Tad jūs esat kļūdījušies, draugi, smagi kļūdījušies… Zināt, ko izdarīs Adamss, kad to uzzinās? Viņš „satīrīs" visu jūsu īpašo nodaļu to viņš izdarīs. Un pasakiet Smitam Brits neuzskata priekšniekus par izņēmumu. Tā ka iesaku jums taisīties ka tiekat no grupas „Zet" ceļa!

Skaļajā translācijā bija dzirdams atvienošanās signāls.

-   Velns parāvis, kā viņš visu zina? Higinss nesavaldījās.

Smits noņēma brilles, rūpīgi noslaucīja mīkstā zamša lupatiņā un uzlika atpakaļ.

-   Jautājums Hopkinsam necik skaidrības neieviesa, viņš sacīja, it kā nekas nebūtu noticis. Uz Adamsa atklātību es arī lielas cerības neliktu. Bet skukim mēs

9

pajautāsim.

No pēdējās frāzes uzvēdīja draudīga vēsma.

* * *

Henrijs Adamss gatavojās kaujai ar Briesmoni. Viņa izraudzītā vieta pārvērtās izmēģinājuma poligonā. Nomaskētas bedres ar uzasinātiem pīķiem tajās, liānās iekārti akmeņi un milzīga baļķa resgaļi, divas automātiskās šautenes. Vairākas vienkāršas ietaises nodrošināja viņam pašam plašu manevrēšanas brīvību. Kad viss bija gatavs, viņš sāka prātot, kā lai ievilina te Zvēru.

Makao cilts lielajā apspriedē Ašais Šķēps un Dzeloņcūka stāstīja, kādi notikumi ar viņiem bija atgadījušies. Kā seši mednieki sastapuši dīvainus, rēgiem līdzīgus kaujiniekus, kā sekojuši viņiem, kā Ašais Šķēps aizsteidzies brīdināt cilti, taču nav spējis to izdarīt, jo burvju spēki vadājuši viņu pa vienu un to pašu vietu. Kā ieradies balto cilvēku lidaparāts un spļāvis zibeņus uz spokainajiem kaujiniekiem, kā tas pēkšņi pērkona grāvienos un liesmās izjucis un tā atlūzas nonāvējušas visus, atskaitot Dzeloņcūku, un kā Dzeloņcūka pieredzējis rēgu acumirklīgo izgaišanu…

Notikušais varēja būt ļauna zīme un vēstīt par visai ciltij draudošām briesmām. Pēc šamaņa rituāla dejas kļuva skaidrs notikumu iemesls Gars, kas mīt dziļi mežā. Tā neskaidro ēnu bija redzējuši daudzi, reizēm viņš nesis cilvēku galvaskausus. Reiz ne bez viņa palīdzības pa gaisu lidojusi meitene. Paretam tie, kuri piegājuši tuvāk klāt Gara miteklim, dzirdējuši dīvainas skaņas, kādas neizlaiž neviena dzīva būtne.

Tagad ciltij bija jāuzzina, kā sargāties no ļaunajām burvestībām. Baisu masku aizklātu seju šamanis deva atbildi.

Sešiem cilts kareivjiem jācīnās ar Garu un jāpadzen tas no šīs apkaimes. Ja viņi nespēs gūt virsroku, ciltij jādodas dzīvot uz citu vietu mežā. Citādi visus gaida nāve, atskaitot sirmgalvjus, sievietes un bērnus.

Brīvprātīgie atradās ātri. Godpilno misiju piedāvāja arī Ašajam Šķēpam, taču viņš atteicās, paskaidrodams, ka vēl nav atguvies no burvestību iespaida.

Lai maldinātu Garu, no zariem un māla tika izgatavota liela cilvēka figūra. Tai galvā uzlika spalvu rotu, rokā iestiprināja šķēpu, bet tukšajā viducī salēja divu cūku kūpošās asinis un ietupināja divus gaiļus. Uzstutējuši mulāžu uz riteņiem, ar garu rokturi stūma to pa priekšu, itin kā pats spēcīgākais karotājs vestu cīņā nelielu grupu.

Nokļūt līdz Gara miteklim bija grūti diviem karavīriem nemitīgi bija jāstrādā ar mačeti, cērtoties cauri biezajai augu sienai.

* * *

Zvērs grasījās doties Medībās pēc pēdējās trofejas. Uzvilcis skafandru, viņš izdzirda troksni un ieslēdza pārskata ekrānu. Infrasarkanais displejs izgaismoja milzīgu figūru, kas tuvojās kuģim. Zvēru izbrīnīja milzeņa melnā krāsa, kas liecināja, ka tas nav dzīvs. Taču krūtīs iezīmējās divi sarkani dzīvības punkti. Zvērs kļuva bažīgs. Viņš vēl nebija saticis tādas būtnes un nezināja, ka tādas mīt uz šās planētas. Nu nekas, trofeja būs jo neparastāka!

Zvērs izkāpa no kuģa. Viņš atcerējās Augstākā priestera vārdus un gribēja, lai šīs Medības, kā arī visas nākamās, kļūtu pamācošas un neparastas. Mazliet padomājis, viņš atslēdza automātisko tēmēšanas sistēmu un sagatavoja dubultasmeņu nazi. Bez dīvainās figūras ekrānā bija parādījušās arī parastās cilvēku siluetu kontūras, taču tām viņš nepievērsa uzmanību.

Makao karavīri neredzēja ienaidnieku, taču nemaldīgi juta, ka tukšums priekšā vairs nav tik tukšs kā pirms brīža. Viņi izstiepa uz priekšu šķēpus un, pārvarēdami bailes, turpināja virzīties tālāk.

Zvērs metās uzbrukumā un iedūra neparastajam medījumam krūtīs, tur, kur trīsuļoja sarkanie dzīvības punktiņi. Māla mučele sašķīda, un cūku asiņu straume apšļāca Mednieku, nokrāsojot gaismu atstarojošo virsmu un padarot viņu redzamu. Spārnus sizdami, laukā izlidoja arī asinīm notriepušies gaiļi. Tie ietriecās kaujas ķiveres maskā, un, sensoriem reaģējot uz siltumu, visu ekrānu pārklāja spārnus vēcinošu putnu attēls. Zvērs zaudēja uzreiz divas savas priekšrocības viņš kļuva redzams un uz mirkli arī akls.

Izmantodami šo mirkli, trīs kareivji pārsedza viņam medību tīklu, divi uzmeta pa virsu cilpas un ar spēku ņēmās vilkt aiz tām, bet pēdējais iestūma šķēpa kātu starp briesmoņa kājām un spēcīgi parāva. Zvērs ar blīkšķi nogāzās zemē. Bez automātiskā tēmētāja viņš ar domu spēku nespēja vadīt ieroci, bet aizsniegt vadības pulti nevarēja, jo viņam bija saistītas rokas un kājas.

Vienkārša pirmatnēja lielo dzīvnieku medību taktika izrādījās rezultatīvāka par specvienību kaujas viltībām.

Ar uzvaras izsaucieniem kareivji ņēmās durstīt savu upuri šķēpiem, nažiem un tomahaukiem. Pirmo reizi savā garajā mūžā Zvērs jutās absolūti bezpalīdzīgs. Taču drīz viņš saprata, ka dūrieni nespēj viņam neko nodarīt. Uzbrucēju ieroči slīdēja gar elastīgo skafandru, atstādami tikai sīkas skrambas.

Zvērs sasprindzināja muskuļus. Tīkls un virves nostrinkšķēja. Šķēpi un naži sāka kapāt vēl ašāk. Ja kareivji būtu paņēmuši līdzi katlu ar izkausētu koka darvu vai cūku taukiem, kā tika ieteicis Dzeloņcūka, tad viņi droši vien būtu kauju uzvarējuši. Dubultasmeņu nazis beidzot uztaustīja tiklu un to pārgrieza. Ar vairākām atbrīvotās ekstremitātes kustībām Zvērs izšķaidīja indiāņus uz visām pusēm. Viens nokrita ar pāršķeltu vēderu, otram izrādījās nocirsta galva. Atbrīvojies no pinekļiem, Zvērs pieslējās kājās. Gribēdams to aizkavēt, viens no karotājiem uzlēca viņam kaklā, otrs, ieķēries elektroniskajā šaujamrīkā, pakarinājās plecā.

No malas varēja šķist, ka kareivji karājas gaisā, ieķērušies nenosakāmas formas asiņainos lēveros. Indiāņi nespēja pretinieku aizkavēt, viņš piecēlās, itin kā nejustu papildu svaru. Trīspirkstu roka saķēra aiz kājas to, kurš sēdēja kaklā. Nelaimīgā ķermenis veica gaisā pusloku un nokrakšķēdams atsitās pret zemi. Otru ķēra vēl šausmīgāks liktenis satvēris aiz rokas un kājas, Zvērs pārplēsa viņu uz pusēm.

Divi atlikušie dūra Briesmoni ar šķēpiem no aizmugures, un tas, smagi pagriezies, stāvēja aci pret aci ar abiem. Nozibēja dubultasmeņu nazis, un jaunais kareivis ielidoja krūmos, pāršķelts no kakla līdz vēderam. Pēdējais no dzīvi palikušajiem metās bēgt. Zvērs ar roku iestatīja tēmēkli un raidīja elektronisko lādiņu neaizsargātajā mugurā. Pašķīda asinis, pajuka miesas gabali.

…Uzvarēt Garu neizdevās, un tajā pašā naktī makao cilts atstāja līdzšinējo dzīvesvietu. Taču ļaunais pareģojums piepildījās caur un cauri. Indiāņus pamanīja pulkveža Rodrigesa soda vienība, ko vadīja pretizlūkošanas priekšnieks Sings. Vienība siroja džungļos, meklējot pēkšņi augšāmcēlušos grupu „Zet".

-    Kas tie par ķēmiem? Sings noprasīja, pētīdams binoklī zem smagajām nastām salīkušos stāvus.

-   Makao, atbildēja viņa palīgs. Rādās, ka viņi pārceļas uz citu vietu.

>

-   Viņu vieta ir ellē. Vienīgi velni ķidā cilvēkus tā, kā to dara viņi, Sings noņirdza un nokomandēja: Gatavoties cīņai!

Izretojusies ķēdē un nomaskējusies, vienība sagatavoja ieročus. Klejotāji tuvojās.

-    Tur ir mūsu aģents Ašais Šķēps, atraudams skatienu no binokļa, brīdināja palīgs.

-   Uz viņu nešaut, Sings steigšus izrīkoja. Pasaki visiem.

Kad distance saruka, automāti un ložmetēji nobēra ložu krusu pār nesagatavotajiem, neseno notikumu apbēdinātajiem cilvēkiem. Iedzīves, satītu vigvamu un pārtikas krājumu nastu sasaistītie makao nespēja izrādīt pretestību. Vienīgi, kad puse bija apkauta, atlikušie ieņēma aizsardzības pozīciju, ar sevi aizsedzot sirmgalvjus, sievietes un bērnus.

Tomēr bultas un šķēpi nevarēja stāties pretī automatiskajiem ieročiem. Ar katru kaujas minūti tās iznākums kļuva aizvien skaidrāks, lai gan daži uzbrucēji nokrita un izlaida garu briesmīgās mokās bultu uzgaļi tika ieziesti ar kārpainās odzes indi.

Pēc kāda laika dzīvs bija palicis tikai viens makao karavīrs Ašais Šķēps. Bultas bija beigušās, un viņš sagatavoja ieroci, kas bija devis viņam vārdu. Taču nepaguva likt to lietā. Trenēti vīri aplenca viņu, notrieca no kājām, izrāva šķēpu.

-   Pieceliet viņu! Singa valdonīgā pavēle tika nekavējoties izpildīta. Tas ir mūsu draugs. Lai gan dievi tika sodījuši cilvēkēdāju cilti, tomēr viņam tiek dāvāta piedošana.

-   Makao nekad nav bijuši cilvēkēdāji, indiānis atbildēja. Un mans liktenis nevar būt šķirts no manas tautas likteņa.

Sings grasījās ko iebilst, bet nepaguva. Ašais Šķēps izrāvās no viņu turošo nemiernieku rokām, nezin no kurienes pagrāba nazi un iegrūda pretizlūkošanas priekšniekam sirdī.

Vairāki šāvieni tūdaļ pat sašķaidīja viņam galvu.

Šamaņa pareģojums bija piepildījies ar uzviju makao cilts aizgāja bojā pilnīgi visa, ieskaitot sirmgalvjus, sievietes un bērnus. Uz Zemes Medību likums neeksistēja.

Zvērs apstrādāja beidzamās trofejas. Šie karavīri cīnījās pavisam citādi nekā iepriekšējie, tomēr no viņiem plūstošā uzvaras enerģija nebija mazāka. Atmiņas bloks tika fiksējis kauju. Pirmo reizi klana vēsturē Mednieks bija iesaistījies cīņā, atslēdzot ieroča automātisko vadību. Tik pamatīgi likumu par izredžu vienādošanu ar medījumu vēl neviens nebija interpretējis. Un tas bija tikai pirmais solis ceļā uz leģendu.

Zvērs papildināja ar enerģiju lāzera bateriju un pielādēja elektroniskā šaujamrīka bloku. Pārbaudīja skafandru. Pēc neliela remonta bojājumu izdevās novērst, dzīvības nodrošinājuma sistēma tagad darbojās normāli. No lielā primitīvo ieroču klāsta izraudzījās šķēpu ar sašķeltu uzgali. Ar ierastu kustību noklikšķināja spailēs dubultasmeņu nazi.

Iztrausies no kuģa, Zvērs ieslēdza antigravitācijas sistēmu un pacēlās gaisā. Viņš lidoja turp, kur bija pazaudējis savu visnozīmīgāko medījumu Henriju Adamsu.

* * *

Adamss rūpīgi nozieda ķermeni ar dūņām, notriepa arī seju, neskarot vienīgi acis un lūpas. Tagad ar loku rokā un bultām uz muguras viņš atgādināja Dienvidāfrikas iedzimto.

Pār džungļiem strauji nolaidās tropu nakts. Adamss noklikšķināja šķiltavas ar gravējumu „Vjetnamas veterānam. 1982". Uzliesmoja jau iepriekš sakrautais ugunskurs. No tā Adamss aizdedza lāpu. Nostājies uz resna, zibens sasperta koka zara, viņš ņēmās vicināt lāpu un, pievilcis pilnas plaušas gaisa, pilnā rīklē iekliedzās:

E-e-ei, a-u-ei-i!!!

Tā komandos biedēja pretinieku, desantējoties vai uzbrūkot no slēpņa.

Adamss vicināja lāpu un kliedza, lai gan nezināja, vai tādā veidā izdosies pievilināt Briesmoni. Viņš bija izstrādājis plānu un izdomājis atslēgu, kas ļaus gūt pārsvaru jau pašā sākumā, tomēr droši paļauties uz uzvaru nevarēja pārāk neparasta un svešāda bija būtne, ar kuru nāksies cīnīties.

Adamss saprata, ka tā ir ieradusies no kādas citas pasaules, taču reāli stādīties to visu priekšā nevarēja, jo bija radis domāt konkrēti. Lai vienkāršotu situāciju, viņš domāja par pretinieku kā par svešas armijas kareivi, bruņotu ar visjaunākajiem, vēl nevienam nezināmiem ieročiem un aprīkojumu. Viņš nezināja, kā ienaidnieks izskatās, toties zināja ko svarīgāku viņš bija ievainojams.

E-e-ei, a-u-ei-i!!!

Komandos biedējošais kliedziens atsitās pret upes spoguli un aizskanēja tālu pāri džungļiem. Viņš izbiedēja sīkos zvēriņus un putnus, kuri bija pieraduši pie lielāko un spēcīgāko zvēru plēsonīgajām nakts medībām. Un viņš sasniedza Zvēra ausis.

Adamss nezināja, vai ienaidnieks viņu dzird, taču saprata tāda izaicinājuma risku par Briesmoņa ierašanos viņš varēja uzzināt no pārplēsta krūšu kurvja krakšķoņas, ja nelīdzēs sagatavotās viltības, kas balstījās uz pieņēmumu, ka Zvērs izmanto infrasarkano redzi.

Sarāvies no baisā kliedziena, mazs pērti ķēns sēdēja koka galotnē viņpus upes un, galvu pacēlis, raudzījās lielajās tropu zvaigznēs. Pēkšņi mazā sirsniņa šausmās sāka dauzīties aizsegusi zvaigžņu uguntiņas, pa debesīm slīdēja milzīga, draudīgi iepletusies ēna.

Raudzīdamies augšup, mazais pērtiķēns novērsa uzmanību no tā, kas notiek lejā. Un tas maksāja viņam dzīvību.

Zvēram patika lidot naktī. Saules karstumam mitējoties, infrasarkanie stari skaidri atšķīra dzīvo un nedzīvo dabu. Lejā šaudošies sarkanie silueti nepievērsa viņa uzmanību. Tikai vienu reizi viņš apstājās virs kuplas lapotnes, kur nemanīti piezadzies pitons aprija izmisīgi kārpošos pērtiķēnu. Termiskajā ekrānā tas izskatījās kā viena pulsējoša silueta iesūkšana otrā, izstieptā kā apakšvisuma tunelis. Dzīvās dabas krāsas pārklājās un sajaucās kopā. Patīksminājies par šo skatu, Zvērs turpināja lidojumu.

Viņš turēja kursu uz spilgtu nedzīvās matērijas siltuma plankumu, kas šūpojās vienā taktī ar skaļu kliedzienu:

-   E-e-ei, a-u-ei-i!!!

Zvērs zināja, ka tur viņu gaida pats neatlaidīgākais, viltīgākais un bīstamākais medījums no visiem, kurus viņš tika sastapis uz šīs planētas. Taču, lai kā viņš palielināja attēlu pārskata ekrānā, atmiņu blokā fiksētais pazīstamais termiskais siluets nerādījās. Zvēru tas darīja tramīgu, bet ne tik ļoti, lai piespiestu mainīt plānus. Aprēķinājis trajektoriju, viņš slīdēja lejā pa glisādi, kas balstījās spilgtajā nedzīvajā plankumā.

Devītā nodaļa. cip pret „deltu"

Annu saņēma ciet tieši konspiratīvajā dzīvoklī, kur viņa mitinājās Rodrigesa cilvēku uzraudzībā. Sardze nelīdzēja, jo pašdarbniekiem pretī stājās profesionāļi.

Pie durvīm pieklauvēja, un sargs actiņā ieraudzīja divus policijas virsniekus, no kuriem vienu viņš personiski pazina.

-   Atveriet, mums ir ziņas, ka šeit tiek turēta ķīlniece! policists pieprasīja.

Lādēdams visus, kuri putro un nesaskaņo savas darbības, sargs atslēdza durvis un nākamajā mirklī bija beigts. Deviņu milimetru lode, raidīta no pistoles ar klusinātāju, cauršāva viņam galvu.

Ķermenim neļāva nokrist, lai nebūtu trokšņa. Policists uzķēra līķi un uzmanīgi nolaida uz grīdas. Otrs sargs izrādīja modrību un, izdzirdis slēdzenes klikšķi, izgāja priekšnamā ar uzvilktu pistoli rokā. Taču ienācēji kustējās ātrāk nekā viņš un veiklāk nospieda gaili, tāpēc pirmais sargs sekoja otrajam, pat nepaguvis izšaut. Trešais sēdēja klubkrēslā un smēķēja cigāru, tā

vi nu arī nošāva.

»

Anna atradās blakusistabā.

-   Ašāk, sinjorīna, tie bandīti grasās jūs nogalināt!

Nav zināms, kas meiteni iespaidoja vairāk policista

formas tērps vai patiešām bailes par savu likteni, taču viņa bez kurnēšanas izgāja no dzīvokļa. Speciāli aprīkotā mašīnā viņu vadāja pa pilsētu, lai pārbaudītu, vai kāds neseko.

Pārliecinājies, ka viss ir mierīgi, vadītājs nospieda maskētu pogu aparatūras panelī.

Tajā pašā mirklī tieva adata cauri sēdekļa ādas apvalkam iedūrās meitenei mīkstumā un iešļāca muskulī pusotra kuba ķīmiskas vielas. Parasti pēc šādas injekcijas upura sirds pārstāja pukstēt un atlika vien piemērotā vietā izmest ķermeni ar pēkšņas nāves pazīmēm. Tā kā šajā reizē uzdevums bija cits, vielu automātiskajā šļircē nomainīja un Anna tikai zaudēja samaņu.

Viņa atguvās CIP konspiratīvajā dzīvoklī. Policistu vairs nemanīja, bija vienīgi jauns inteliģents cilvēks un sargs ar tipisku gorillas ārieni.

Annu nosēdināja ērtā krēslā un piedāvāja kafiju.

-   Preparāts, kuru jums ievadīja, ir gluži nekaitīgs, paskaidroja jaunais cilvēks. Vienkārši miegazāles, turklāt ļoti dārgas: Tādas lietot var atļauties tikai ļoti bagāti cilvēki.

-   Pateicos, Anna ironiski atbildēja. Bet man nav naudas, ko samaksāt.

-   Nieki. Jaunais cilvēks izlikās, ka nav manījis ironiju. Mani varat uzrunāt par Džonu. Pārjums es visu zinu.

Anna saprotoši pamāja, bet Džons, it kā lasītu domas, pašūpoja galvu.

-    Ne tikai no avīzēm un televīzijas pārraidēm. Pārsvarā no citiem avotiem. Es zinu, ka jūs esat dzimusi Nikaragvā, astoņu gadu vecumā palikāt bez vecākiem, uzaugāt patversmē, četrpadsmit gadu vecumā sākāt apmeklēt maoistu pulciņu un tā tālāk… Pie Rodrigesa esat jau piecus gadus, radiste, gluži labi šaujat. Tiekat apsūdzēta nodevībā, Sings gribēja jūs nošaut… Lops tāds, Džons pats sevi pārtrauca. Viņš taču gulēja ar jums, un te nu bija nekādu jūtu, nekādas pretimnākšanas.

Anna saspringti izslējās krēslā. Viņai sametās ļoti bail. It kā šis pievilcīgais jaunais cilvēks būtu ielūkojies viņas galvaskausā, tieši smadzenēs.

-   Bet pietiek par jums.

Džons noliecās uz priekšu un izsūcošu skatienu ieurbās meitenei acīs.

-   Pastāstiet par cilvēkiem, kuri uzbruka bāzei. Visu un pēc iespējas sīkāk!

Anna kā hipnozē paklausīgi izstāstīja visu, kas bija noticis kopš tā brīža, kad grupa „Zet" tika uzbrukusi dumpinieku bāzei. Viņa neizstāstīja vienīgi par Zvēru.

Pie galda apakšējās virsmas bija piestiprināts magnetofons. Kasete griezās pilnīgi bez trokšņa.

-   Kas tad notika ar viņiem visiem? Džons nepacietīgi pavaicāja. Ar lielo melno cilvēku, ar to, kurš nesa ložmetēju, ar to, kuram bija brilles? Kurš viņus nogalināja?

-   Es to neredzēju…

Aiz plānās sienas blakusistabā sēdēja divi cilvēki un vēroja bultiņu aparātā, kas analizēja intonācijas, balss tembru, elpošanas ritmu, pauzes starp vārdiem. Pēdējās frāzes laikā bultiņa novirzījās sarkanajā sektorā.

-   Melo, maita! klusi noteica viens. Otrs pamāja.

-   Kā gan ko tādu var neredzēt? Džons jautāja nesatricināmā mierā, kāds raksturīgs īpašās nodaļas darbiniekiem. Kā aizgāja bojā Spouks Fērgusons?

-   Vinu nošāva… No krūmiem… Bultiņa atkal ieslī-

9 9

dēja sarkanajā sektorā.

-   Un šis te? Džons parādīja Melouna fotogrāfiju.

-   Viņu arī nonāvēja no krūmiem… Kāds šāva no tālienes, pat skaņa nebija dzirdama.

Aparāta bultiņa neatstāja sarkano sektoru.

-   Un šis, šis, šis? Džons citu pēc citas izlika fotogrāfijas. Pančo, Filipss, Kollijs…

-   Viņus visus nogalināja vienādi…

-   Bet kā tādā gadījumā lai izskaidro šo te?

Jaunais cilvēks nolika pēdējo uzņēmumu, kurā bija

redzami dublikāti atpūtā. Melouns un Peins guļ uz muguras, Spouks sēž, sāniski pret viņu iekārtojies Pančo, kaut kā nedabiski maliņā pieslējies Kollijs.

-   Šis uzņēmums fotografēts jau pēc jūsu atgriešanās nometnē. Kad, pēc jūsu vārdiem, visi šie cilvēki bija nogalināti.

Anna paņēma fotogrāfiju. Viņa stipri nobālēja un tikko manāmi purināja galvu.

-   Tas nevar būt…

Aparāts blakusistabā rādīja, ka viņas izbrīns ir neviltots.

-   Es nezinu, kā to var izskaidrot…

Un atkal bultiņa neatstāja zaļo zonu.

-   Nu labi, pēdējais jautājums. Džons vienaldzīgi savāca fotogrāfijas un noglabāja tās biezā melnā aploksnē. Kā jums izdevās aizbēgt no Adamsa grupas? Un pats galvenais kā izdevās veikt deviņpadsmit kilometru pa džungļiem divās stundās?

-   Es… Es neatceros…

Meitene sāka raudāt. Taču bezkaislīgais, emocijas nepazīstošais aparāts rādīja, ka arī šoreiz viņa melo.

-   Skaidrs, mierīgi noteica Džons un nospieda mazu podziņu galda virsmā. Adata pašķīra samta diegus krēsla apšuvumā un ieurbās meitenei apaļumā. Smita resorā neatzina metožu daudzveidību.

Šajā reizē automātiskā šļirce ievadīja skopolamīnu „patiesības serumu". Šis preparāts nomāca cilvēka gribasspēku un laupīja spēju melot. Lai gan specdienestu bagātā pieredze zināja gadījumus, kad sevišķi trenēti un ar izcilu gribasspēku apveltīti cilvēki ir spējuši pretoties skopolamīna ietekmei. Taču tādu gadījumu bija visai maz.

Pratināšana ar „patiesības serumu" panāca to, ka Annas sākotnējais stāsts papildinājās ar vēstījumu par Zvēru, ar komandos bojāejas sīkumiem un trauksmaino lidojumu pāri džungļiem.

Un pats apbrīnojamākais analītiskā aparatūra rādīja, ka meitene runā patiesību.

-   Kas tās par blēņām? viens eksperts jautāja otram.

-   Uz detektoru nevar paļauties, kad gribas sfēra ir bremzēta.

-  Ja reiz viņa melš visādas pasakas par briesmoņiem, tātad kontrolē situāciju un jauc mums galvu!

-   Laboratorijā tiks skaidrībā.

Annai atkal iešļircināja tajā pašā vietā, kur abas iepriekšējās reizes. Šoreiz šļircē bija viela, kuru parasti liek lietā pašā sākumā. Tai piejauca serumu pret malāriju. Tā ilgi saglabājas organismā un ir viegli nosakāma ar visvienkāršākajām analīzēm. Un, ja pārlieku akurātu policistu ieinteresēs dūrienu pēdas, viņš saņems pašu pārliecinošāko un naivāko izskaidrojumu.

…Automobilis, aprīkots īpašu operāciju veikšanai, piebrauca pie neliela veikaliņa cieši klāt ietvei. Iela bija tukša, tikai kvartāla galā cilvēks vidējos gados bija izvedis pastaigā sunīti. Šoferis piespieda pogu, un bagāžnieka dibens nolaidās līdz ielai. Vēl pēc sekundes mašīna aizbrauca, bet uz asfalta palika guļam meitene. Cilvēks ar sunīti ielūkojās veikalā.

-   Piezvaniet ātrajai palīdzībai, meitenei pēkšņi kļuva slikti. Viņa gāja pāri ielai, pēkšņi pakrita un palika guļam. Katram gadījumam izsauciet arī policiju.

Tā arī bez vārda palikušā „nejaušā garāmgājēja" frāze tika fiksēta policijas ziņojumā, veikala īpašnieka liecībā un gala protokolā. Smita darbinieki allaž centās „apgredzenot" katru operāciju.

…Bet pēc dažām stundām Annas nopratināšanas rezultāti jau tika apspriesti CIP štāba mītnē Lenglijā.

-   Murgi par briesmoni var tikt izskaidroti ar to, ka nopratināmā pretojusies „patiesības serumam" un aizvietojusi reālās dzīves slēpjamos momentus ar tēliem no zemapziņas, jo mērķtiecīgi melot skopolamīna ietekmē ir ārkārtīgi grūti, skaidroja psiholoģiski analītiskās laboratorijas vadītājs. Aparatūras rādītāji liecina, ka viņa tajā brīdī ticējusi tam, ko saka.

-   Tātad? pārvaicāja Smits, un viņa brilles nogaidoši spīdēja.

-   Tātad viņas liecība attiecībā uz grupas bojāeju neatbilst īstenībai. Tajā pašā laikā izbrīna reakcija, ieraugot pēdējo uzņēmumu, ir visnotaļ patiesa. Tas var būt izskaidrojams tādējādi, ka viņai bija droši zināms grupa atrodas citā vietā un nevarēja tikt nofotografēta vai arī kādu iemeslu pēc nevarēja tikt nofotografēta pilnā sastāvā. Var pamatoti pieņemt, ka fotouzņēmums ir viltots.

-   Jā, Smits domīgi novilka un tikko manāmi piešķieba galvu. Visdrīzāk, tā arī ir. „Delta" imitē grupas bojāeju, bet CIP imitē tās atrašanos sagrautās bāzes tuvumā. Tādējādi grupa „Zet" tiek izslēgta no operācijas un pārstāj eksistēt, bet visi tālākie atmaskojumi diskreditē Firmu.

Pēc kāda brīža Smits par iegūtajiem rezultātiem ziņoja CIP direktora vietniekam.

-  Visticamāk, mums ir darīšana ar rūpīgi pārdomātu ASV starptautiskās autoritātes graušanas operāciju, viņš nobeidza ziņojumu. Ne velti šeit ieradies majors Ivanovs ar savu grupu. Bet par konkrētu atmaskojumu objektu kļūs kā vienmēr mūsu resors.

-   Iznāk, ka „Delta" darbojas uz vienu roku ar IelD? pajautāja direktora vietnieks.

-   Pilnīgi izslēgt šādu varbūtību es nevaru, Smits atbildēja. Viņš nekad pilnīgi neizslēdza nevienu varbūtību.

-   Bet viņi var darboties arī atsevišķi. Vienkārši konkrētajā etapā intereses objektīvi sakrīt. „Deltai" aizvākt savus cilvēkus no visas šīs jezgas, bet IelD sacelt pēc iespējas lielāku skandālu. Katrā gadījumā es došu rīkojumu saviem cilvēkiem piesardzīgi izturēties pret visām „Deltas" iniciatīvām.

Smits noņēma un ar iestrādātu žestu noslaucīja brilles.

-  Un vēl. Jūs teicāt, ka jautājumi jāuzdod tādiem cilvēkiem, kuri var uz tiem atbildēt. Jūs jautājāt Hopkinsam, mēs iztaujājām meitēnu. Taču Adamsam un viņa vīriem nekas nav jautāts. Man domāt, tā ir nolaidība.

īpašās nodaļas priekšnieks asi uzlūkoja savu šefu, un tas juta, ka lēcu nemīkstinātais skatiens ietiecas tieši dvēselē.

-   Jūsu priekšlikumi? direktora vietnieks vēsi jautāja. Nupat viņš pirmo reizi bija apjautis, ka ne velti kolēģi Smitu necieš.

-   Kur mēs viņus meklēsim šajā vai viņā saulē?

-   Šajā, Smits dzedri atbildēja. Melouns prasīja sūtīt helikopteru uz devīto kvadrātu. Arī Adamss pēdējā radiogrammā apstiprināja, ka dodas turp. Jāuzdod operatīvajai nodaļai veikt meklējumus no gaisa šajā un piegulošajos rajonos.

Direktora vietnieks brīdi domāja, bungodams ar pirkstiem pa galda virsmu.

-   Es uzdodu šo operāciju jums, viņš beidzot izteica. Tā kā „tīrīšanas" iespēja joprojām ir visnotaļ reāla, nav jēgas paplašināt informēto personu loku.

Smits piecēlās.

-  Brīdiniet savus cilvēkus, lai ir modri. Vienībai „Delta" nepatīk, ja šķērso tai ceļu. Šajā ziņā uzpūtīgajam tītaram Hopkinsam ir taisnība. Un viņu metodes var daudz neatšķirties no jūsējām.

-   Mēs to ņemsim vērā, ser.

Smits izgāja no kabineta. Direktora vietnieks pavadīja viņu ar ilgu skatienu.

Jā, reti nepatīkams tips, viņš norūca zem deguna.

* * *

Zvērs bez trokšņa planēja virs upes. Netālu šalca ūdenskritums, virs tā spīdēja apaļš, draudīgs tumšsarkans mēness. Termiskā redze neļāva uztvert visu krāsu bagātību, pustoņus, gaismēnu rotaļas. Tālas un svešas pasaules būtnei zemes dabas ainavas nevarēja šķist jaukas vai vismaz pievilcīgas. Viņš izšķīra tikai divas dzīvās un nedzīvās dabas krāsas. Un viņam patika vērot, kā pirmā pārvēršas otrajā.

Henrijs Adamss uztvēra naksnīgo dabu ar zemes būtnes maņu orgāniem. Upes virsmas mestos zibšņus, dzirksteļojošās, savā starpā savijušās ūdenskrituma strūklas, ūdens putekļu sārto oreolu, mēness pilno apli… Taču viņš nemanīja ainavas burvīgumu, it kā izkāpušu no glancēta tūrisma prospekta vāka. Pašlaik viņš bija kaujas mašīna, un visa viņa uzmanība bija veltīta tropisko zvaigžņu uguntiņām. Būdams pieredzējis kaujinieks, viņš zināja tieši tās viņam palīdzēs.

Visi nakts desanti tiek veikti, kad debesis klāj mākoņi. Kaut arī spīd mēness var izraudzīties tādu lēciena virzienu, lai nešķērsotu spožo disku. Turpretī zvaigznes nodod nakts izpletņlēcējus caur un cauri. Nelīdz ne melni izpletņi, ne melni- kombinezoni, ne melni nokrāsotas sejas un rokas. Septiņdesmit sestajā gadā Libānā apakšvienība „Gamma" bija piemirsusi šo likumu… Un pārstāja eksistēt.

Neredzamais Briesmonis, lai kas viņš arī būtu, noteikti nezināja nakts desanta taktiku. Tāpēc majors Adamss saspringti vēroja zvaigžņoto debess jumu.

Lūk, viņš! Kaut kas slīdēja debesīs, aizklādams tālo pasauļu vēsās uguntiņas. Ir laiks!

Adamss nosvieda lāpu zemē. Tur viņš jau iepriekš bija sakrāvis milzum daudz sausu zaru, lapu, koku stumbru, redzamā vietā nokaisījis pulveri. Tāpēc liesma uzšāvās acumirklī.

Satvēris slīpi novilktu liānu, Adamss atspērās un pārlidoja uz citu koku. Pieplacis stumbram, viņš skatījās uz liesmām, kas pieņēmās spēkā. Tām vajadzēja apžilbināt Zvēru un iezīmēt tā siluetu precīzam šāvienam no loka. Taču nekādi silueti uz uguns fona nerādījās.

Pēkšņi majors saklausīja tādu kā troksni augšā… Viņš saspringa. Tiešām lapotne kustējās. Viegla vēsmiņa skāra viņa matus. Pavisam tuvu garām slīdēja neredzama tumša masa, mirkli apstājās ja majors būtu izstiepis roku, viņš skartu to ar pirkstiem.

Sirds iepukstējās straujāk, un Adamss sabijās, ka Briesmonis viņu sadzirdēs. Taču ēna atvirzījās un nozuda. Adamss atviegloti uzelpoja.

Pēc dažām minūtēm viņš uz milzīgā ugunskura fona ieraudzīja mirgojošu figūru. Zvērs stāvēja uz zara, ko Adamss pirms brīža bija pametis. Spēcīgais termiskais starojums bija viņu apžilbinājis, un viņš pūlējās samazināt redzes sensoru jutību.

Adamss noņēma no muguras savu milzīgo loku, ielika stiegrā bultu. Uzgaļa vietā bultai bija uzskrūvēta granātas priekšējā daļa. Ar pūlēm atvilcis stiegru, majors notēmēja un atlaida pirkstus. Uzlabotais pirmatnējo laiku ierocis trāpīja grūti saskatāmās figūras viducī, atskanēja sprādziens.

Zvēru nosvieda no zara, taču viņš paguva ieslēgt antigravitācijas sistēmu un apdullināts līgani nolaidās zemē. Tā bija šķembu, nevis bruņas skaldošā granāta, toties skafandram uz muguras un krūtīm bija pastiprināta aizsardzība. Taču Zvērs tika kontuzēts un saniknojās, tāpēc raidīja šāvienu krusu uz to pusi, no kuras bija atlidojis lādiņš.

Pārskata ekrāns nerādīja dzīvību, un tēmēkļa tīkls velti virzījās uz priekšu, atpakaļ, augšup, lejup un arī pa diagonāli. Velti! Mērķis nebija redzams.

Tomēr elektroniskie lādiņi bira no ieroča stobra cits pakaļ citam. Kā spožas bāli violetas lāses tie šāvās cauri naktij, cirzdami zarus un koku galotnes, rikošetēja, sadūrās savā starpā, sprāgdami un apbērdami zemi ar simtiem tūkstošu dzirksteļu. Kļuva gaišs kā dienā, spēcīgi oda pēc sviluma, no debesīm lija ugunīga lietus šaltis.

Granātas sprādziens bija pārsitis lāzera enerģijas kabeli, un Zvērs pēkšņi atklāja, ka viņa kaujas spējas ir uz pusi sarukušas. Tas vairoja niknumu, un viņš, turēdams nospiestu palaišanas pogu, griezās ar visu korpusu te pa labi, te pa kreisi, paplašinādams blīvā trāpījuma sektoru.

Trieciena vilnis nogāza Adamsu, viņš iekrita lapu kaudzē un tāpēc nesasitās. Gulēdams uz muguras, majors skatījās dažādu nokrāsu uguņu trakošanā, klusi gaisā planējošās koku atlūzās, dzirksteļu spietos un zibeņu izlādēs. Pēkšņi viss beidzās. Vienīgi dzirksteles turpināja krist, pamazām atdzisdamas.

Pa Zvēra skafandru locījās elektriskās izlādes dzirkstis. Apļi, līkloči, ovāli čirkstēdami parādījās te uz ekstremitātēm, te uz krūtīm, pleciem, vēdera. Tie savijās, pajuka, veidodami jaunus sarežģītus rakstus, un atkal mainīja formu…

Zvēram nekas cits neatlika, kā izslēgt enerģijas piegādi gaismu atstarojošajai virsmai. Dzirksteļošana beidzās. Vienlaikus pazuda arī neredzamības efekts. Galēji satracinātais Zvērs vērīgi palūkojās apkārt.

Adamss skrēja uz vietu, kur tika paslēpis pārējos pirmatnēji modernos ieročus. Krūma zari aizšķērsoja ceļu, un viņš sparīgi atsvieda tos sānis.

Zvēra infrasarkanajā ekrānā pretinieks joprojām nebija manāms. Pēkšņi, kaut kā neredzama pašķirti, strauji nolīgojās zari. Aprēķinājis virziena trajektoriju, Zvērs metās priekšā.

Adamss izskrēja pie kraujas. Tai pāri pārkritis koks veidoja dabisku tiltu. Aizskrējis pa resno stumbru līdz vidum, majors sastinga, kā atdūries pret neredzamu sienu. Līgani noplanējis no koku virsotnēm, viņā pusē parādījās Zvērs.

Majors pirmo reizi viņu ieraudzīja. Viņš visādā ziņā līdzinājās cilvēkam. Augumā ne mazāks par divarpus metriem. Svaru noteikt grūti, pārāk neierastas bija varenās figūras aprises īsas resnas kājas, garš mucveidīgs torss, garas rokas, apaļi pleci, uz tiem trīsstūraina galva. Viss klāts ar metālu rokas un kājas klāj spīdīgas, varavīkšņainas, bruņu kreklam līdzīgas zvīņas, krūtis, vēders un pleci klāti stiprām vienlaidu bruņām. Arī galvu sedza pieguloša ķivere.

Kreisajā plecā piestiprināta īsa šautene, pēc kalibra līdzīga rokas granātmetējam. Tā pat nebija šautene, bet īsts lielgabals! Ap kreiso apakšdelmu plata, pogām nosēta aproce. Pie labā baiss dubultasmeņu nazis. Rokā Zvērs turēja metāla žebērkli ar divām smailēm.

Tas viss vienā acumirklī nozibēja Adamsa acu priekšā. Viņa uztvere bija galēji saasinājusies. Stāvēdams uz nelīdzenā baļķa, viņš baidījās pakustēties.

Zvērs vērīgi raudzījās apkārt. Kopā ar viņu grozījās arī šaujamā stobrs. Izskatījās, ka viņš Adamsu neredz, lai gan attālums starp viņiem nepārsniedza piecus metrus. Tātad šejienes upes dzelmes dūņas tiešām atstaro infrasarkanos starus!

Nekonstatējis termiskajā displejā sarkano dzīvās dabas krāsu, Zvērs devās uz aizai pārkritušo koku un uzkāpa uz tā, nodomājis pāriet otrā pusē. Līdz Adamsam atlika vien četri metri…

* * *

Jūras kara bāzē numur septiņi risinājās notikumi, kas nepievērsa apkārtējo uzmanību, taču liecināja par to, ka CIP un vienība „Delta" nostājušās uz konfrontācijas takas.

Bāzē negaidīti atgriezās Makenzijs, viņu pavadīja divi cilvēki ar neizteiksmīgām sejām un raženu miesas būvi. Tikpat negaidīti ar sirdslēkmi nomira radists. Aprīkojis helikopteru, Makenzijs izlidoja devītā kvadrāta virzienā. Viņam nopakaļ lidoja helikopters ar diviem „Deltas" darbiniekiem. Viņi nezināja, kur meklēt Adamsu, un pamatoti izsprieda, ka visdrošākais paņēmiens būs sekot pa pēdām CIP.

Taču Makenzijs bija citās domās. Vairākas stundas palidinājies virs meklējumu rajona, viņš griezās atpakaļ. Helikopteru laukumiņā CIP darbinieki mēģināja argumentēti paskaidrot, ka nebūtu vēlams valkāties viņiem pakaļ. Turpretī „Deltas" kaujinieku rīcībā bija ne mazāk svarīgi argumenti, un viņi, par spīti oponentu skaitliskajam pārsvaram un iespaidīgajiem gabarītiem, prata aizstāvēt savas tiesības atrasties tur, kur viņiem ienāk prātā.

Tad Makenzijs atrisināja jautājumu ar radikālu paņēmienu, raksturīgu nodaļai, kuru viņš pārstāvēja. Naktī aizlavījies uz helikopteru laukumiņu, viņš iegrieza „Deltas" helikoptera pilota sēdekļa brezenta apvalku un iebāza tur Pārķēra pildspalvu. Atgriezies pie kolēģiem, viņš iedzēra kopā ar viņiem viskiju par iecerētā pasākuma izdošanos, pēc tam visi likās gulēt.

Agri no rīta CIP īpašās nodaļas helikopters uzņēma kursu uz devīto kvadrātu. Tāpat kā iepriekšējā dienā, tam sekoja „Deltas" helikopters. Makenzijs bija jautrs, smējās arī viņa zvēriem līdzīgie biedri.

Viņi grib devīto kvadrātu? Makenzijs jautāja.

Un pats arī atbildēja:

Labs ir, lai būtu devītais kvadrāts. Mums jāciena tik spiču puišu vēlmes…

Un visa trijotne aiz smiekliem locījās krēslos.

* * *

Kad Zvērs uzkāpa uz nogāztā koka, Adamss pietupās, pieliecās un, pieķēries zariem, paslīdēja stumbram apakšā. Iespējams, Zvērs kaut ko nojauta, jo, aizgājis līdz pusei, apstājās tieši virs majora, kurš karājās ar muguru uz leju. Palūkojies apkārt un neredzēdams sarkano krāsu savā displejā, viņš virzījās tālāk. Nogaidījis, kamēr ienaidnieks aiziet, Adamss ar pūlēm tika augšpusē un vairākas minūtes gulēja uz červeļainās mizas, berzēdams notirpušos muskuļus.

Tad turpināja ceļu uz savu slēptuvi un izvilka divus šķēpus no rokas resnuma kokiem. Uzgaļa vietā vienam bija granātas priekšējā daļa, bet otram asi uztrīts komandos nazis.

Automātiski aptaustījis maksti ar pistoli, Adamss nodomāja lai cik tas būtu dīvaini, bet cīņā ar nezināmo briesmoni efektīvākas izrādījušās pirmatnēji primitīvās metodes, paņēmieni, ieroči… Četrdesmit piektā kalibra kolts patlaban bija gluži lieks. Neviens gan droši nezina, kad ievajadzēsies ieroci. Taču, ja tas allaž ir klāt, tad šo brīdi vismaz nevar palaist garām.

Pakāpies uzkalniņā, majors palūkojās apkārt. Zvērs nekur nebija redzams. Pacēlis klints ieža atlūzu, Adamss no visa spēka iesvieda to krūmos tajā virzienā, kur bija nozudis ienaidnieks. Akmens nočabēja lapās, automātiskais tēmēklis to atrada un ieslēdza mērķa trīsstūrī. Pēc Zvēra telepātiskās komandas ugunīga lode pārvērta akmeni tvaikā.

Adamss redzēja, no kurienes izlido elektronu lādiņš.

Ļoti piesardzīgi viņš devās turp.

Majors saprata pazaudējis viņu skatienam, ienaidnieks reaģē uz visu, kas kustas. Tāpēc viņš gāja ļoti lēnām, neaizķerdams ne zariņa.

Un viņam izdevās piezagties gandrīz pavisam klāt. Zvērs stāvēja nedaudz zemāk nogāzē. Tāpat kā iepriekš, viņš uzmanīgi vēroja apkārtni. Viņš šķita esam kaut kas pa vidu starp cilvēku, reptili un gigantisku kukaini. Kājām un rokām viņam bija pa trim pirkstiem ar spēcīgiem zvēra nagiem. Adamss iedomājās, kā ar šiem nagiem viņš bija uzšķērdis Filipsa krūtis, un noguruma izspiestais naids uzliesmoja ar iepriekšējo sparu.

Brits ērtāk satvēra šķēpu, un tūdaļ citplanētieša šaujamrīks sakustējās kustīgais priekšmets atradās automātiskā tēmēkļa trīsstūrī.

Adamss pavēlās uz sāniem mirkli pirms tam, kad ugunīgā bumba palidoja garām viņa galvai. Šāvieni vairs nesekoja. Zvērs nebija pārliecināts, ka kustīgais priekšmets saistīts ar ienaidnieku. Uz zibens metēju planētas bija vienkāršāk ikviena kustība nozīmēja pretinieku. Te bija ļoti daudz nedzīvās matērijas, kas kustējās tāpat kā dzīvā…

Zvērs pagriezās ar muguru, un Adamss, izmantodams momentu, meta šķēpu ar granātu. Sprādziens saplosīja skafandru, uguns un šķembu šalts ietriecās Zvēra kājā. Sajutis sāpes, viņš raidīja šāvienu sēriju gandrīz uz labu laimi, tad aši nozuda tumsā vajadzēja atrast kādu nomaļāku vietiņu, kur varētu sadziedēt brūci.

Nokāpis lejā, Adamss ieraudzīja zemē spilgti zaļu plankumu, kas, kā šķita, spīdēja no iekšpuses. Viņš saprata, ka tās ir briesmoņa asinis, Anna tās tieši tā tika aprakstījusi.

* * *

Beidzot CIP un „Deltas" helikopteri bija sasnieguši devīto kvadrātu. Tajā pašā brīdī tikai piecus kilometrus uz ziemeļiem Henrijs Adamss cīnījās ar citas pasaules

briesmoni uz dzīvību un nāvi. Taču cilvēki helikopteros to nezināja. Un viņu prātus patlaban nodarbināja pavisam kas cits.

-   Nu tad… Makenzijs izvilka radiomīnas tālvadības pults taisnstūri. Ja jau puiši nokļuvuši, kur gribēja, var uzskatīt viņu vēlēšanos par izpildītu…

Viņš pēdējo reizi pasmaidīja.

-   Skatieties un fiksējiet laiku. Trīs sekundes… Viens…

Makenzijs nospieda pogu.

Attiecībā uz trim sekundēm viņš kļūdījās. Trīs sekundes bija vajadzīgas radiosignālam, lai sasniegtu „Deltas" helikopteru. Taču detonators, kurš reaģēja uz pults signālu, atradās krietni vien tuvāk, līdzās Makenzijam, zem pilota sēdekļa. Tāpēc sprādziens notika vienlaikus ar pogas nospiešanu. Helikopters samilza no dūmiem un dzeltenām liesmām, pārplīsa, tā atlūzas nolidoja lejā.

-    Redzi? Es teicu, ka tas mērglis nospiedīs pogu! Cilvēks otrajā helikopterā pačamdīja zem pilota krēsla.

-    Paņem savu pildspalvu, Džeims. Viņš iebāza to, kur pienākas, bet nezināja, ka mēs to samainījām. Un bija piemirsis, ka savas mašīnas pa naktīm jāsargā, nevis jāsūc viskijs un jāsūt.

Apmetis loku virs degošajām atlūzām, „Deltas" helikopters turpināja lidojumu viens.

* * *

Adamss pamērca pirkstu biezajā zaļajā šķidrumā. Viņš bija pieradis pie asinīm, taču tās allaž bija karstas un sarkanas neatkarīgi no rases, ādas krāsas, galvaskausa formas un acu slīpuma. Šobrīd viņš īpaši uzskatāmi sajuta, ka darīšana ir ar cilvēku dzimumam absolūti svešu būtni. Zaļais šķidrums apvilkās ap pirkstu un sastinga. Tas fluorescēja. Adamss to paostīja, taču nesajuta nekādu aromātu.

Netālu viņš pamanīja vēl vienu zaļu plankumu, tad vēl… Traipi bija neregulāras formas un samērā lieli.

-   Rādās, tu noasiņo, maita! Adamss izgrūda caur zobiem, iedams pa zaļajām pēdām, kuras aizveda viņu pie zemas tumšas spraugas klints bluķu vidū.

-    Kā tu esi pamanījies te iespraukties, mūdzi? Adamss nometās uz ceļiem, tad nogūlās uz vēdera, ielūkodamies tumsā, taču neko nespēja saskatīt.

Līst iekšā viņš neriskēja.

Piecēlies majors sajuta uz ķermeņa ko lipīgu. Krūtis un vēderu klāja sakalstošas briesmoņa asinis. Pāris soļu atkāpies, Adamss paslēpās aiz izciļņa klintī un sastinga. Agri vai vēlu Zvēram nāksies atstāt savu paslēptuvi. Un tad…

Kas būs tad, to majors nezināja. Smagais šķēps ar desantnieku nazi uzgaļa vietā un četrdesmit piektā kalibra kolts tas bija viss viņa bruņojums. Diezin vai tas varēja ko līdzēt cīņā ar bruņās tērptu citplanētieti. Un tomēr… Spouka un Melouna lodes, Kollija mačete maķenīt bija iedragājušas viņa aizsardzību. Un apliecinājušas, ka arī viņš ir ievainojams.

Paslēpies Henrijs Adamss gaidīja savu ienaidnieku. Viņš ar izbrīnu konstatēja, ka nogurums, kas viņu māca, bija atkāpies, ķermeni pildīja spēks kā pēc kārtīgas atpūtas. Šķēps rokā un pistole pie sāniem šķita gluži atbilstoši un draudīgi ieroči. Atlika vienīgi gaidīt.

* * *

Starptautisko skandālu, ko bija izraisījusi grupas „Zet" ielaušanās suverēnas valsts teritorijā, vērsa plašumā šādās jomās darbojošies speciālisti. Par ieganstu kārtējam kaislību uzbangojumam kļuva Annas līķa uziešana. Sākumā policijas izmeklēšana ritēja ierastās sliedēs un nāvi jau grasījās klasificēt kā nelaimes gadījumu. Vai mazums dzirdēts par sirds apstāšanos pat jauniem cilvēkiem!

Taču negaidot iejaucās Nacionālās drošības ministrija, un izmeklēšana ņēma gluži citu virzienu.

Tajā iesaistījās speciālisti no Krievijas vēstniecības, nezin no kurienes uzradās ļoti reti un ārkārtīgi dārgi preparāti miruša ķermeņa audu ķīmiskai izpētei, un pēkšņi izrādījās, ka sirds apstāšanos izraisījusi augu inde strofants, kura mikroskopisks daudzums bija saglabājies mirušās asinīs.

Avīzes izkliedza jaunu sensāciju. „Nogalināti trīs sargi, nolaupīta lieciniece!", „Apklusināts vienīgais liecinieks", „Strofants CIP iecienītā inde!", „Četri līķi uz CIP sirdsapziņas"…

CIP direktors tika izsaukts pie prezidenta, lai sniegtu paskaidrojumus. Pēc atgriešanās viņam bija nervoza saruna ar vietnieku, kurš vadīja īpašo nodaļu. Pavēle bija skaidra un nepārprotama izbeigt skandālu un darīt galu uzbrukumiem CIP. Drīz vien tā tika darīta zināma Smitam, kurš pavēlēja dabūt savienojumu ar Makenziju, taču to paveikt neizdevās aģents neatbildēja.

Pastiprināta īpašās nodaļas grupa izlidoja uz jūras kara bāzi numur septiņi.

Jaunais preses kņadas vilnis nepalika nemanīts Pentagona stratēģisko operāciju pārvaldei. Ģenerālis Hopkinss, kurš līdztekus citām īpašībām bija izslavēts ar to, ka prata aizstāvēt savu padoto intereses, aizkļuva līdz aizsardzības ministram un pastāstīja, ka CIP netīrās spēles rezultātā grupa „Zet" tikusi ierauta nejēdzīgā ļembastā un pazudusi bez pēdām. Viņš palūdza sankciju visu iespējamo pasākumu veikšanai, lai uzmeklētu pazudušos cilvēkus un atvairītu „tīrīšanas" mēģinājumus no īpašās nodaļas puses. Un šādu sankciju viņš saņēma.

Stundu vēlāk vienības „Delta" grupa „Kobra" izlidoja uz bāzi numur septiņi.

* * *

Neko par notikumiem lielajā pasaulē nezinošais Henrijs Adamss slēpnī gaidīja Zvēru. Savā mūžā viņš tik daudz reižu bija sēdējis slēpņos, ka nespētu atcerēties ne pusi šo gadījumu. Brits bija slavens ar to, ka allaž ņēma vērā pretinieka psiholoģiju, viņa domāšanas īpatnības, fiziskās un garīgās spējas un samērā precīzi modelēja gaidāmo situāciju. Tādējādi viņš bija kļuvis par uzvarētāju pašās neparastākajās sadursmēs.

Pirms astoņiem gadiem Libānā tika nolaupīti trīs Amerikas pilsoņi žurnālists, tūrists un Pentagona virsnieks. CIP paveiktajam darbam bija viens vienīgs rezultāts izdevās noskaidrot, ka nolaupītāji pieder grupai „Par islāma triumfu visā pasaulē".

Galēji fanātiskais fundamentālistu grupējums bija pazīstams ar īpašu cietsirdību, kā arī ar to, ka nekad neielaidās pārrunās un neatbrīvoja nevienu ķīlnieku. Pat ja viņu prasības tika izpildītas, ķīlniekus tik un tā uzgāja nogalinātus un ar nežēlīgas spīdzināšanas pazīmēm.

Un tomēr Adamss ķērās pie šā uzdevuma. „Deltas" kartotēkā bija visu teroristisko grupējumu vadoņu personas lietas. Brits uzmanīgi tās izstudēja un sastādīja darbības plānu. Pēc nedēļas Parīzē tika nolaupīts brālis vienam no „Islāma triumfa" vadoņiem. Bet dienu vēlāk tieši Beirūtā pazuda grupas vadoņa šeiha AI Hakati tēvs.

Viņš pazuda gaišā dienas laikā visai mīklainos apstākļos. Vecais vīrs sirga ar kuņģa čūlu un divreiz gadā veica medicīnisko izmeklēšanu. Šajā reizē ārsts aizsūtīja viņu uz jaunu diagnostikas centru, aprīkotu ar pašu modernāko aparatūru. Rentgena kabineta pustumsā vecajam vīram iešļircināja miega zāles, bet pēc desmit minūtēm nogrimēts dubultnieks viņa drēbēs izgāja pie gaidošās mašīnas.

Nolaupīto izveda pēc pusstundas, kad klīnika vairs netika novērota. Neviens nepievērsa uzmanību lielai kastei ar uzrakstu „Medicīniskā aparatūra", turklāt ārā tika nests daudz kas, jo diagnostikas klīnikas aparatūra tika pārdota.

Dubultnieks lika apstāties pie lielveikala un iejuka pūlī. Lai gan viņa pazušana nebija saistīta ar ārstniecisko izmeklēšanu, „Islāma triumfa" drošības dienesta cilvēki visviens pārbaudīja visus pazudušā kontaktus un atklāja, ka tajā pašā dienā pazudis ārsts, kurš tika ārstējis viņu piecpadsmit gadu, kā arī diagnostikas centra darbinieks. Kļuva skaidrs, ka notikušais nav liktenīga nejaušība, bet gan spīdoša akcija, aiz kuras stāv varena valsts, kuras rīcībā ir augsti profesionāli speciālie dienesti.

„Islāma triumfam" ilgi nenācās lauzīt galvu AI Hakati saņēma videoierakstu ar kīlniekiem un ultimātu -

9 >

ja amerikāņus neatbrīvos, abi divdesmit četru stundu laikā tiks pakārti. īsteni ticīgo nāves draudi nebiedē patieso svētlaimi Allāhs dāvā debesīs, ticība tam spārno fanātiskos teroristus, kuri nežēlo ne savu, ne savu tuvāko dzīvību.

Turpretī kaunpilna nāve cilpā nogriež ceļu uz musulmaņu paradīzi! Un tas maina visu pašos pamatos!

Pēc trim stundām amerikāņi bija atbrīvoti. Bet vēl pēc stundas uz AI Hakati personisko telefonu, kura numuru nezināja neviens, atskaitot divas trīs vairāk pietuvinātas personas, piezvanīja majors Adamss un pateica, ka tikko pakāris abus ķīlniekus. Tas bija blefs, taču to stundu laikā, kuras pagāja līdz nolaupīto radinieku ierašanās brīdim, AI Hakati nosirmoja, bet ķīlnieka brāli

bezmaz vai ķēra insults. >

Protams, „Islāma triumfs" aizsūtīja pie Adamsa slepkavas, taču visi tika pakārti nu jau bez blefa, tāpēc pirmais mēģinājums kļuva arī pēdējais.

Šī operācija tika iekļauta speciālajās terorisma apkarošanas mācību grāmatās kā piemērs pretinieka vārīgās vietas izmantošanai un spīdošai notikumu gaitas prognozēšanai operāciju plānošanā.

Taču Zvēra gadījumā Adamss, nostādamies slēpnī, pieļāva kļūdu. Viņš nebija rēķinājies ar kādas tur ķirzakas prāta spējām, kaut arī tā ļoti atgādināja cilvēku. Un neņēma vērā Zvēra ilggadējo kaujas pieredzi. Savulaik četrrokainie homunkuli tika ievilinājuši jauno

Mednieku alā ar vienu izeju, un tas tik tikko nebija maksājis viņam dzīvību. Kopš tā laika Zvērs izmantoja tikai tādas slēptuves, kurām bija divas izejas.

Tā kā laika brūces sadziedēšanai nebija, Zvērs aizmetināja to ar termoaudumu un pat apvaldīja sāpju kliedzienu, lai nepievērstu pretinieka uzmanību. Tad uzlidoja pie alas griestiem un izkļuva laukā pa spraugu klints iezī.

Palūkojies apkārt, Zvērs necerēja pamanīt ienaidnieku, kurš kaut kādā veidā pēkšņi bija kļuvis neredzams. Viņš meklēja kustīgus priekšmetus, kuri varēja pretinieku nodot. Taču, kamēr Adamss lēkāja un lauzās cauri krūmājam, krita zemē un līda uz vēdera, spraucās pa apakšu akmens bluķiem, dūņu kārta, kas klāja viņa ķermeni, vietumis bija noberzusies. Tāpēc kaujas ķiveres infrasarkanajā displejā parādījās dīvaini stūrains, tomēr pazīstams medījuma siluets. Sažņaudzis žebērkli, Zvērs lēnām virzījās uz priekšu.

Henrijs Adamss drīzāk sajuta, nevis izdzirdēja briesmas aiz muguras. Tajā pašā brīdī viņš saprata gan savu kļūdu, gan arī to, ka Briesmonis nebūt nav bezsmadzeņu ķirzaka, bet gan domājošs, tālredzīgs kaujinieks.

Viņš nezināja, vai ienaidnieks viņu redz vai ne, taču, neizdarīdams asas kustības, norāva kaklā karājošos zaļo palmu lapu maisiņu ar pulveri, uzšvirkstināja šķiltavas un pameta improvizēto spridzekli pār plecu.

Spožs uzliesmojums apžilbināja Zvēru, bet Adamss jau ko kājas nes skrēja prom. Viņš zināja, ka viņa rīcībā ir ne vairāk par divām trim sekundēm. Aizmugurē uz labu laimi noplīkšķēja šāviens, uguns kūlis atsitās palmas galotnē, sašķīzdams tūkstoš dzirkstelēs. Koka stumbrs, sašūpojies kā meža cirtēja cirvja ķerts, lēnām slīga lejup un nogāzās zemē.

Šautene izšāva vēl dažas reizes.

Zvēram jau bija atgriezusies redze, kad Adamss ielēca nelielajā ezeriņā, kas pavīdēja tālu lejā. Elektroniskais lādiņš nokavēja par kādu sekundes daļu un izdedzināja tuneli blīvajā zaļaja lapotne, nenodarot majoram nekādu ļaunumu.

»

Piepeldējis krastam, Adamss atspiedās uz rokām, taču izlīst laukā nepaguva kaut kas aptvēra kaklu no abām pusēm un piespieda pie slapjā, blīvā māla. Pašķielējis majors ieraudzīja šķēpa asmeni. Viņš ne reizi vien bija šādi ar žebērkli ķēris čūskas, bet nu pats izrādījās notverts. Adamss instinktīvi sasprindzināja muskuļus, centās izrauties… Velti! Citas pasaules tērauds vēl spēcīgāk iespieda galvu mālā. Pavisam līdzās viņš redzēja milzīgo briesmoņa pēdu un bruņu audiem klātos nagus.

No augšas nolaidās roka ar trim pirkstiem un tikpat briesmīgiem nagiem, labi saskatāmiem aizsargājošajā cimdā. Atskanēja skaļš klikšķis, un izlēca dubultais asmens, gatavs cirtienam.

Tik bezcerīgā situācijā Adamss vēl nekad nebija atradies. Viņš saprata, ka nākamajā acumirklī citplanētieša baisais kaujas nazis nocirtīs viņam galvu. Taču baiļu nezin kāpēc nebija. Varbūt tāpēc, ka visa Adamsa pasaules uztvere jau lidinājās kādā gluži ireālā sfērā.

Zvērs apturēja roku. Ievēlēšana Komisijā un nodoms kļūt par leģendu neļāva tik ikdienišķā kārtā izrēķināties ar neitralizētu medījumu. Noskanēja klikšķis, un nazis atgriezās pārgājiena pozīcijā, tagad tas nesniedzās tālāk par roku. Adamss sajuta, ka žebērkļa spiediens atslābst un viņš var pakustināt kaklu. Nākamajā sekundē Zvērs izrāva šķēpu no māla un tajā pašā brīdī, dzelžainiem pirkstiem sakampis laupījumu aiz skausta, uzrāva augšā.

Adamss juta, kā pastiepjas un krakšķ kakla skriemeļi, bet viņš pats atraujas no zemes. Briesmonis pagrieza viņu ar seju pret sevi, ar otru ekstremitāti pārķerdams aiz kakla zem žokļa. Majora rokas pēkšņi bija brīvas. Labā plauksta slīdēja gar jostu, ierasti attaisīja maksts siksniņu un nogūla uz rievotā spala.

Zvērs turēja savu upuri ar vienu roku paceltu gaisā, it kā Adamss nesvērtu vis simt trīspadsmit kilogramu, bet desmitreiz mazāk. Majors nopētīja lāzera attāluma mērītāju kaujas ķiveres pieres daļas labajā pusē un apaļos infrasarkano sensoru redzokļus.

9 9

Labā roka ar pusotra kilograma oksidētā tērauda tajā lēnām cēlās augšup pie ienaidnieka galvas. Sensoru redzokļi nekustējās. Zvērs redzēja Adamsu kā rentgena uzņēmumā, tikai nevis melnbalti tonētu, bet pilnā krāsu gammā.

Zilganais galvaskauss, bāli sārtais deguna iedobes trīsstūris, nedaudz intensīvāk iekrāsotie Haimora dobuma eju silueti, iezilgana zobu rinda… Spilgti sarkanā krāsā iezīmējās medījuma redzes orgāni un nedaudz augstāk smadzeņu masa.

Zvērs nespēja saskatīt acu izteiksmi un uztvert smadzenēs rodošās domas, citādi viņš būtu piesargājies.

Adamss pacēla roku vajadzīgajā augstumā, izlieca plaukstas locītavu, pavērsdams stobru uz turieni, kur cilvēkam atrodas visplānākais un vieglāk ievainojamais deniņu kauls, un nospieda gaili.

Šāviena troksnis, atsitiens tas viss bija pazīstams un ierasts. Bet speciālā, paaugstināti nāvējošas iedarbības lode, kas cilvēku atsvieda krietnus trīs metrus un laupīja viņam jelkādu iespēju veikt mērķtiecīgas darbības, noslīdēja gar trīsstūrainās ķiveres gludo virsmu, nenodarīdama ne mazāko kaitējumu.

Adamss izšāva vēlreiz, taču ar tādiem pašiem panākumiem kā iepriekš. Tad nagainie pirksti sagrāba stobru, bez sevišķas piepūles izrāva no rokas koltu un iesvieda to apkārt augošajā krūmājā.

Aiz gaisa trūkuma un kakla neiedomājamā sasprindzinājuma samaņu zaudējošajam Adamsam rokas nolaidās gar sāniem, un viņš sašļuka Briesmoņa dzelzs rokā kā pakārts noziedznieks.

Zvērs pēkšņi atlaida tvērienu, un Adamss kā mīksts, ļengans maiss nokrita zemē. Atdabūjis elpu, viņš uzmanīgi vēroja pretinieku. Bet tas darīja ko neizprotamu.

Pagājis kādus piecus metrus nostāk, Zvērs lēni un, kā Adamsam šķita, teatrāli, taču patiesībā svinīgi izvilka elektroniskās šautenes kabeli no rozetes ķiveres pamatnē. No atvienotā kabeļa izšāvās gaiši zils enerģijas mākonītis un izkliedējās gaisā. Ar lēnu svinīgu žestu viņš atkārtoja šo procedūru, un vēl viens gaiši zils mākonītis izkusa džungļu miklajā atmosfērā.

Ar tikpat daudznozīmīgu kustību Zvērs attaisīja šautenes stiprinājumus, nobīdīja to no pamatnes un, pasvārstījis rokā, aizmeta sānis.

Ja Visu Redzošā Acs ir ieslēgta, tad svinīgā sagatavošanās vēl nebijušam varoņdarbam ir redzama Rituālu zālē un uz visas violetās planētas. Ja ne, tad atmiņas bloks tik un tā fiksēs ieiešanu leģendas statusā. Pirmo reizi visu Medību vēsturē labprātīgi tika atvienots un noņemts ierocis. Un tas vēl nebija viss!

Zvērs attaisīja ķiveres siksniņas vispirms vienu, tad otru un beidzot pēdējo. Uzlika pirkstus uz sejas daļas un norāva ķiveri no hermētiskās oderes. Laukā izšāvās blāvs tvaika mākonis, temperatūra skafandrā pazeminājās, taču nekas briesmīgs nenotika.

Satvēris aiz apakšas, Zvērs lēnām cēla augšup ķiveri. Atkarībā no tā, kā pārvietojās infrasarkanie sensori un ierastais displejs ar tēmēkļa tīklu, Zvēram mainījās apkārtējās vides redzamība. Bez automātiskās daudzkārtīgo filtru asuma regulācijas temperatūras starpības izraisīto krāsu toņu daudzveidību nomainīja siltā zemes fona, zaļumu un saules staru sarkani sārtais trakums.

Arī cilvēks izskatījās citādi vienkārši sarkana kontūra bez daudzkrāsainiem laukumiem un varavīkšņainiem oreoliem.

Zvērs nosvieda ķiveri pie kājām. Cīnīties ar aborigēnu kā līdzīgam ar līdzīgu bez ieročiem, bez kaujas ķiveres, svešas atmosfēras iedarbībā tas bija bezprecedenta lēmums! Līdz pilnībai absolutizētas likuma prasības par iespējami lielākas vienlīdzības piešķiršanu medījumam! Kanoniska kalpošana Medību kultam!

Adamss ieplestām acīm lūkojās Briesmonī.

-   Esi gan tu izdzimtenis, ka tevi jupis! viņš izgrūda caur zobiem.

Kā čūskai zvīņaina, plankumaina āda nepatīkamā netīri zaļā krāsā, sīki un ļoti dziļi acu dobumi, caurums deguna vietā… Mutes vietā rēgojās vertikāla sprauga, kurai apkārt kustējās tādi kā taustekļi, kā spīles.

Adamss savu mūžu nebija redzējis tādu pretekli. Zvērs izrādījās riebīgāks par visatbaidošāko šausmu filmu monstru. Majors raudzījās viņā kā hipnotizēts. Viņu bija pārņēmušas šausmas un riebums.

-   Es nogalināšu tevi, pretīgais izdzimteni!

Pēkšņi Zvērs pietupās, mutes spīles pavērās, izstiepjot vertikālo rīkles spraugu. Dziļumā bija saskatāma vēl viena mute, tikai horizontāli novietota. Arī tā pavērās. Atskanēja saraustīts troksnis itin kā akmeņi, kopā sizdamies, ripotu pa dzelzs cauruli.

Kaujas sauciens. Nezvērs to bija izgrūdis aizvien pirms izrēķināšanās ar Adamsa biedriem.

-   Ak tu mērgli! Majors piecēlās kājās.

Pretēji gaidītajam, viņš jutās visnotaļ labi, muskuļi bija tvirta, atsperīga spēka pilni. Pazibēja doma, ka šādu efektu bija devušas Zvēra zaļās asinis.

Pievilcis pilnas krūtis gaisa, Adamss izkliedza komandos kaujas saucienu:

-   E-e-eij! A-a-u-e-ij!

Pretinieki lēni un piesardzīgi tuvojās viens otram.

Desmitā nodaļa. izšķirīgā cīņa

Ģenerālis Makorijs juta lielu nemieru, varbūt pat vislielāko visos divdesmit piecos nebūt ne vieglā militārā dienesta gados. Pēdējos piecus gadus viņš vadīja bāzi numur septiņi, un tas bija bijis mierīgākais viņa dzīves periods. Neviena ārkārtēja notikuma vai nelaimes gadījuma.

Un pēkšņi bāze atradās vislielākā saspīlējuma epicentrā. Lai gan ārēji nekas īpašs nenotika, ģenerālis juta, ka pār viņa galvu savelkas mākoņi. Viss sākās ar grupu „Zet". Tad uzradās šis Makenzijs, kura īsteno lomu, par spīti maskējošajai leģendai, ģenerālis nojauta.

Pēcāk arī maskējušies ieradās divi no „Deltas". Pēkšņi nomira radists. Piedzīvoja avāriju Makenzija helikopters, trīs cilvēki aizgāja bojā.

Nojauta ģenerālim teica, ka ar to viss nebeigsies.

Un tiešām bāzes helikopteru laukumiņā nolaidās maskēšanās krāsās nokrāsots „Mustangs", ar kuru ieradās septiņi cilvēki pilnā kaujas ekipējumā. Šoreiz viņi neslēpa savu piederību CIP un paskaidroja, ka meklē pazudušo Adamsa grupu. Apskraidījusi bāzi un iztaujājusi personālu, grupa sakāpa „Mustangā" un devās uz džungļiem, uz devītā kvadrāta rajonu.

Bet drīz vien atlidoja seši no „Deltas", arī kaujas aprīkojumā, un arī paskaidroja, ka nodarbojas ar grupas „Zet" meklēšanu.

Šādu aktivitāti ģenerālis saistīja ar starptautisko skandālu, kam sekoja avīžu publikācijas. Taču, kur novedīs paralēla divu resoru darbība, kuri necieta, ja kāds jaucās viņu darīšanās, Makorijs nevarēja paredzēt.

Toties ģenerālis Hopkinss droši varēja paredzēt attīstošos notikumu visticamāko rezultātu. Lai nodrošinātos pret nepatīkamām sekām, viņš pavēlēja sagatavot un nosūtīt šādu telegrammu:

„Nacionālās drošības padomes priekšsēdētājam,

Centrālās izmeklēšanas pārvaldes direktoram.

ASV militārās apakšvienības veic meklēšanas un glābšanas operācijas Gajānas teritorijā, astotajā, devītajā, desmitajā kvadrātā, kā arī tiem līdzās esošos rajonos. Meklējumu mērķis glābt sešus kareivjus un vienu virsnieku, kuri pazuduši bez vēsts īpaša uzdevuma veikšanas laikā.

Tā kā meklēšanas rajonos ir paaugstināta bīstamība iespējamu nemiernieku uzbrukumu dēļ no blakus esošās

Surinamas teritorijas, speciālās apakšvienības atrodas pastāvīgā kaujas gatavībā un ir orientētas uz konsekventām apsteidzošām darbībām attiecībā uz jebkuriem bruņotiem grupējumiem operācijas veikšanas vietā.

Ņemot vērā iepriekš izklāstīto un lai izvairītos no incidentiem, lūdzu koordinēt visu īpašo formējumu darbību tā, lai tie neatrastos minētajos rajonos.

ASV aizsardzības ministra vietnieks"

Protams, telegramma nepanāca, ka CIP atsauktu savu grupu.

Aizsūtījis tai pavēli paaugstināt modrību un būt gatavai bruņotām sadursmēm, direktora vietnieks nosūtīja atbildi:

„ASV aizsardzības ministra vietniekam.

Kopija Nacionālās drošības padomes priekšsēdētājam.

Jūsu norādītajos kvadrātos numur astoņi, deviņi, desmit strādā komanda, kura veic helikoptera katastrofas un trīs darbinieku bojāejas izmeklēšanu.

Veiciet darbības, lai izvairītos no iespējamiem incidentiem.

Centrālās izmeklēšanas pārvaldes direktors"

Nodrošinājuši sevi pret dienesta nepatikšanām, konkurējošo resoru vadītāji mierīgi gaidīja, kā attīstīsies notikumi.

Gajānas džungļos CIP speciālā grupa sagatavoja ieročus kaujas gatavībai numur viens. To pašu darīja grupa „Kobra" pirms izlidošanas uz pārmeklējamo rajonu.

* * *

Henrijs Adamss reti piedalījās tuvcīņās. Viņa dienesta specifika noteica galvenokārt uguns kontaktus. Pistole, ložmetējs, automāts, ar klusinātāju vai bez, granātmetējs vai rokas granāta aizvien kalpoja par izšķirīgo argumentu cīņā. Ja nācās stāties pretī aci pret aci vai piezagties ar seju pie pakauša, rokā allaž bija kaujas nazis, ģitāras stīga, virve, drāts gabals. Ar kailām rokām viņš l)ija spējīgs apgriezt kaklu sargam, pārsist kaklu pēkšņi no krūmiem izlēkušām izlūkam, atbruņot piezagušos ienaidnieku. Taču sisties dūrēm, kā to dara bokseri ringā, Adamsam nepatika, un viņš to atšķirībā no tā paša boksera arī nemaz īsti neprata. Tajā pasaulē, kurā

viņam nācās risināt uzdotos uzdevumus, kaila dūre ne-

? 7

varēja kalpot par trumpi.

Un tagad, kad distance starp viņu un milzīgo Briesmoni ar neizsakāmi pretīgo purnu lēnām saruka, Adamss drudžaini domāja, ar ko varētu padarīt spēcīgāku savu tukšo roku. Būtu bijis labi iegūt pretinieka dubultasmeņu nazi, taču Briesmonis to bija iesviedis tālu krūmos. Šaujamais mētājās tuvumā, taču Adamss nezināja, kā ar to apietas, un viņam bija aizdomas, ka bez strāvas kabeļiem, kas to saistītu ar skafandru, no tā nebūs nekādas jēgas.

Zvērs tuvojās, nedaudz atslābinājis elkoņos ieliektās ķetnas. Trīspirkstu plaukstas ar varenajiem nagiem bija biedējoši pastieptas uz priekšu. Viņš bija nolēmis tikt galā ar ilgi bēguļojušo medījumu kailām rokām, pašās beigās ar efektīgu žestu pārplēšot tā krūšu kurvi.

Elpot bija grūti, neierasti zemā temperatūra iedarbojās nomācoši, taču viņš zināja jo grūtāk nāks uzvara, jo lielāka būs viņa slava. Džungļu siltuma radītā fona sarkanajā, ķiveres filtru neizsijātajā dūmakā atkāpās viņa ienaidnieka sarkanā figūra.

Cīņu aizvien uzvar tas, kurš to iesāk. Adamss labi zināja šo likumsakarību. Ieraudzījis rokas resnuma zaru, viņš zibenīgi to satvēra un deva varenu triecienu, tēmēdams Briesmoņa neaizsargātajā galvā.

Bruņu ieskautā ķetna pacēlās un uzņēma sitienu uz sevi. Atskanēja krakšķis, un zars pārlūza uz pusēm. Rokā palikušo strupuli Adamss ielidināja Briesmoņa pretīgajā purnā. Un atkal tās pašas ekstremitātes vēziens viegli novirzīja to sānis.

Zaļā āda uz Briesmoņa galvas kustējās. Dziļi iegremdētajās acīs dega dzeltenas uguntiņas. Zem deguna ieplakas atveres bija cieši sakniebtas un savijušās mazas spīles un taustekļi, tāpēc izskatījās, ka Zvēra mute ir aizšņorēta.

Atkāpdamies Adamss sajuta, ka no ienaidnieka plūst tāds kā starojums, kas iedarbojas uz psihi, smadzenes šķita kā ievīstītas vatē, tāda sajūta mēdz būt, pirms cilvēks iegrimst dziļā miegā. Adamss sasprindzināja gribasspēku un juta, ka miegainums pāriet.

„Hipnotizē, mērgli," viņš nikni nodomāja un pats sūtīja impulsu-pavēli apstājies, apsēdies zemē, noņem skafandru!

Spīles un taustekļi zem deguna atveres lēnām atbīdījās, paverot mutes spraugu. Atskanēja dīvains burzguļojošs troksnis. Briesmonis smējās!

Adamss skaudri nožēloja, ka pirms laika bija licis lietā pistoli. Šajā brīdī kolts būtu varējis vienā rāvienā visu atrisināt. Majors stādījās priekšā, kā plosošā lode saārda lupatās pretīgo zaļo ģīmi un izšķaida smadzeņu atliekas. Vai šim radījumam vispār ir smadzenes? Un vai tās atrodas galvā?

Zvērs virzījās tuvāk. Adamss iespēra tam pa ceļgala locītavu. Parasti ar šo paņēmienu viņš acumirklī neitralizēja pretinieku, taču tagad bija tāda jušana, it kā viņš būtu iespēris kokam.

Adamss no visa spēka iegāza ar elkoni zemāk par krūtīm, kur beidzās vienlaidu bruņu monolīts un sākās mīkstāks aizsargapvalks. Virsma nedaudz ieliecās, taču nekas nenotika.

Tajā brīdī gaisā nozibēja Zvēra ķetna, taču Adamss paguva izvairīties. Viņam šķita, ka ienirst zem lokomotīves virzuļa, skafandra cimds pārbrāzās pāri galvai ar tādu spēku, ka vēja brāzma pieglauda izspūrušos matus.

Lēcienā majors atvēzeniski iesita pa pretīgo ģīmi. Ar tādu sitienu viņš mēdza pārcirst ķieģeli. Slīdīgā āda tvirti atsperīgi nostiepās zem pirkstu kauliņiem, Briesmoņa galva tikko manāmi noraustījās.

Tajā pašā brīdī lokomotīves virzulis ietriecās Adamsam krūtīs.

Majors aizlidoja kādus trīs metrus un ar pūlēm noturējās kājās. Mutē viņš sajuta sāju garšu viņš bija iekodis lūpā. Kailām rokām cīnīties ar Zvēru bija tas pats, kas kauties ar tanku.

Viņš izvairījās vēl no diviem sitieniem, izšāvies pa spīdīgā elkoņa apakšu, nokļuva pretiniekam aiz muguras un atkal iespēra viņam pa ceļgala locītavu, tikai šoreiz no citas puses. Zvērs uz mirkli pietupās, taču tas Adamsam neko nedeva sekundi vēlāk viņš atkal pacēlās virs sava upura.

Tad Adamss pagriezās un metās skriet. Viņš devās turp, kur gaidīja uzvilktie loki un citas primitīvās lamatas. Tas bija pēdējais, uz ko viņš vēl varēja cerēt.

Tumši sārtajā dūmakā bēga sarkana figūra. Medījums glābās bēgot, kā jau tas medījumam pieklājās. Mednieks pacietīgi sekoja.

* * *

CIP speciālās grupas helikopters karājās virs džungļu zaļā okeāna. Lejā melnēja izdedzināts plankums, rēgojās izsvaidītas pārogļojušās metāla atlūzas, zemē iedūries propellers izskatījās pēc melna krusta.

-   Laižamies lejā! norīkoja grupas komandieris Dausons. Drīz vien lidaparāts skāra zemi. Vairāki cilvēki ar automātu kaklā metās apkārtnes krūmos un pārbaudīja līdzās esošo teritoriju.

Pēc tam trīs eksperti apskatīja katastrofas vietu. Pārējie stāvēja apkārt puslokā un vēroja.

-   Sprādziens kabīnē, atskanēja pirmais secinājums.

-   Zem pilota krēsla ir plastikas spridzeklis, precizēja otrs eksperts.

* Firma Centrālā izlūkošanas pārvalde (amerikāņu slengs).

Trešais pētīja pārogļotos līķus. Konstatēt personību varēja vienīgi pēc tērauda rokassprādzēm ar tajās iegravētu vārdu. Rokā vienam no bojāgājušajiem bija sažņaugta tālvadības detonatora pults. Eksperti apspriedās.

-    Detonators Makenzija rokā aktivizējis „B-4" tipa mīnu, viens no viņiem ziņoja Dausonam. Tā parasti tiek maskēta par Pārķēra pildspalvu. Sprādziens kabīnē liecina par „B-4" pildījumu…

-   Kas tad iznāk viņš pats sevi uzspridzinājis, vai? Dausons neapmierināti vaicāja.

-   Tieši tā arī izskatās. Taču viņš grasījies spridzināt citu objektu. Iespējams, pretinieks pārlicis mīnu no sava helikoptera šajā.

-   Skaidrs…

Dausons zināja, ka Makenzija lidaparātam nemitīgi sekoja „Deltas" helikopters. Un tie puiši var būt ļoti bīstami…

Līķus ietina melnos brezenta maisos un novietoja ēnā, lai atceļā paņemtu. CIP helikopters no jauna pacēlās gaisā un sāka zigzaga veidā ķemmēt devīto kvadrātu.

Tajā pašā laikā uz devīto kvadrātu paaugstinātā kaujas gatavībā virzījās arī grupa „Kobra".

* * *

Zvērs sekoja projām skrienošajam Adamsam. Bez kaujas ķiveres un ar athermetizētu skafandru antigravitācijas bloks nedarbojās. Tāpēc Zvērs vienkārši skrēja viņam pakaļ, neveikli gāzelēdamies uz īsajām kājām. Starp citu, viņš kustējās apbrīnojami ātri.

Kad attālums bija tiktāl sarucis, ka bēgošo jau varēja aizsniegt, Zvērs pastiepa ekstremitāti. Tajā pašā brīdī Adamss satvēra iepriekš sagatavotu liānu un tajā pārlidoja dziļās aizas otrā pusē.

Zvērs pamīņājās uz vietas, bet tad traucās lejā un, lauzdams krūmus, plēsdams vaļā sakļāvušos ērkšķus, pārvarēja šķērsli.

Adamss aizskrēja aiz koka un, palūkojies gar tā stumbru, aicinoši māja ar rokām. Zālē baltoja nostiepta virve, kas veda uz nospriegotu automātisko šaujamrlku. Taču Zvērs izturējās piesardzīgi. Viņš ieskrējienā ieblieza pa koku, un stumbrs čīkstēdams pārlūza, noliecās un ar brīkšķi nokrita zemē. Adamss tik tikko paguva atlēkt sānis. Loks izšāva, un milzīga bulta nosvilpa gaisā, nenodarīdama nevienam nekā ļauna.

Briesmīgs trieciens ķēra Adamsu, nogāzdams viņu zemē. Pielēcis kājās, majors raidīja veselu atbildes sitienu sēriju, kuri, tāpat kā iepriekš, ne mazākajā mērā ienaidniekam nekaitēja. Adamss pamanījās vairākas reizes izvairīties, bet tad no jauna saņēma drausmīgu belzienu pa saules pinumu un uz kādu brīdi zaudēja samaņu.

Atjēdzies viņš mēģināja piecelties, taču kājas nespēja noturēt no spēku zuduma trīcošo ķermeni. Dzelzs roka satvēra viņu pie kakla un atrāva no zemes. Otra iezīmēja gaisā pusloku un triecās sejā. Adamss aizlidoja pa gaisu. Kā palēninātā filmā viņš redzēja aiz sevis stiepjošos asins strūkliņu no sadauzītās mutes.

Nokritis zemē, viņš vairs nespēja piecelties. Viņam šķita, ka nespēs vairs piespiest sevi pakustēties. Majoru izbrīnīja vienīgi tas, ka viņš vēl joprojām bija dzīvs. Kādu nezināmu iemeslu pēc briesmīgā ķirzaka nedod izšķirīgo triecienu.

Pagriezies uz vēdera, Adamss sāka līst. Zvērs viņu vēroja un lēnām virzījās pakaļ. Laiks bija pielikt punktu Medībām. Vistaisnīgākajām visā viņa kastas pastāvēšanas laikā.

Adamss pierāpoja pie spraugas, kas veda lejup, ielīda tajā un sāka ripot pa lapām, noskrambādams vēderu un krūtis gar zariem un akmentiņiem.

Sekojot viņam, Zvēram vajadzēja palaist vēl vienu nospriegotu loku ar granātu bultas galā.

Taču Briesmonis pēkšņi apstājās. Pietupies viņš vērīgi pētīja krūmus, virvi, kas iestiepās krūmos, zemi virvei apakšā.

Nu, nāc šurp! Adamss iesaucās. Esmu šeit! Nāc, nogalini mani! Te es esmu!

Ieraudzītais Zvēram acīm redzami nepatika. Mutes spīles un taustekļi atbīdījās, pavērdami rīkli. Laukā izlauzās burzguļojošas skaņas. Izslējies Zvērs apgāja bīstamo vietu, tuvodamies majoram no otras puses.

Koka lapotnē, gaidīdams savu kārtu, karājās smags bluķis. Tā apakšmalā rēgojās seši asi nosmailināti zari. Palaišanas virve bija piestiprināta līdzeni noēvelētai kārtij. Viens tās gals bija iedurts spraugas malā, otrs balstījās robotajā krūmāja sakņu pamatnē.

Briesmoņa acīs pulsēja dzeltenas uguntiņas. Trīspirkstu ekstremitātes sažņaudzās, jau iepriekš izbaudot mirkli, kad tajās atradīsies cilvēka miesa.

Adamss metās uz priekšu un, ar kāju iespēris noēvelētajai kārtij, izsita to no pamatnes. Virve atbrīvojās, un bluķis nāca lejā. Pēdējā brīdī Zvērs sajuta ko nelāgu un pameta skatienu augšup. Un tajā pašā mirklī improvizētais lādiņš ķēra zaļo trīsstūraino galvu.

Adamss redzēja, ka trieciens saliec Zvēru un itin kā iedzen zemē. Taču saprast, vai cīņa ir beigusies vai nav, majors nespēja. Viņa smadzenēs nebija nevienas domas.

Šalca lapas, tālumā dārdēja ūdenskritums. Dzirde uztvēra vēl kādu skaņu, kas atgādināja helikoptera tarkšķi. Adamss bezspēkā aizvēra acis. Viņam bija tikai viena vēlēšanās gulēt, ilgi, mierīgi, un neko nesapņot.

Smags būkšķis pret zemi lika viņam atjēgties. Zvērs nokratīja viņu traumējušo lādiņu un izslējās visā augumā. Paķēris nūju ar noasināto galu, Adamss metās uz priekšu. Viņš gribēja durt pretīgajā vieplī, taču pretinieks atbalstījās ar ekstremitātēm pret viņa pleciem, neļaujot kustēties.

Adamss juta kaut ko līstam pār pleciem, krūtīm, vēderu. Viņš pašķielēja. Spilgti zaļš fluorescējošs šķidrums. Briesmonis asiņoja.

Majors pagrūda ienaidnieku, atbrīvojās. Izgrūzdams smagu nopūtu, Zvērs sagrīļojās un nosēdās zemē. Adamss pacēla nūju, izraudzīdamies vietu dūrienam.

Asinis lija no pārsistās galvas, pleciem, saplosītās sejas ādas. Citplanētietim klājās plāni, izskatījās, ka viņš vairs nebūs dzīvotājs.

Majors nolaida savu ieroci.

Kas tu tāds esi, velns parāvis? viņš izdvesa. Sirds dauzījās bezmaz vai kaklā, trūka gaisa. Kur tu uzradies? Uz Zemes tādu radījumu nav!

Briesmonis atpleta rīkli, it kā grasītos kaut ko sacīt. Atskanēja kaut kādas skaņas, taču Adamss nespēja tās saprast.

Asiņojošais Zvērs pacēla kreiso roku. Ar tādu žestu cilvēki ielūkojas pulkstenī. Ar labo roku viņš nospieda pogu vadības pultī, un tā atbīdījās sānis, pavērdama četrus taisnstūrainus lodziņus.

Apbrīnojamā ātrumā vidējā pirksta nags spieda pogas pašam Briesmonim vien zināmā secībā. Kad kods bija ievadīts, Zvērs atviegloti atlaidās spraugas nogāzē. Viņš bija izdarījis visu nepieciešamo.

Viņš bija izcīnījis vēl nebijušu cīņu, taču nebija spējis gūt uzvaru. Tas nav svarīgi. Nav obligāti kļūt par leģendu, dzīvam esot. Taču pašiznīcināšanās prasība zaudējušam Medniekam neatstāja nekādas izvēles. Viņš bija ieslēdzis pašuzspridzināšanās mehānismu un tādējādi līdz galam izpildījis savu pienākumu. Zaudējot viņš bija uzvarējis. Turpretī cilvēks, kurš tik ļoti mīlēja dzīvi, uzvarēdams zaudējis.

No Zvēra vaļējās rīkles izlauzās skaņa, kas apbrīnojami atgādināja smieklus. Triumfējošus bargus smieklus.

Adamss pamanīja, ka lodziņi skafandra piedurknē ir atdzīvojušies… Tajos parādījās tādas kā lauzītas figūriņas, kas sastāvēja no īsām gaismas svītriņām. Pirmajā lodziņā figūriņa mainījās to veidojošās svītriņas cita pēc citas pazuda līdzīgi lapiņām, kas atraujas no koka zara. Šajā pazušanā bija savs ritms, tas Adamsam atgādināja kaut ko daudzreiz redzētu un labi pazīstamu.

Pēdējā svītriņa pirmajā lodziņā pazuda, un tūdaļ pat iedegās figūriņa nākamajā. Pēkšņi Adamsam atausa apskaidrība tā pulsē elektroniskā detonatora tablo, vienīgi svītriņu vietā mainās cipari, veidojot aizvien samazinošos skaitli.

Un viņš saprata, ko nozīmē Zvēra raidītās skaņas.

Strauji pagriezies, Adamss skriešus metās projām. Viņš traucās cauri brikšņiem, lēca pāri akmeņu klājieniem, lavierēja starp kokiem. Majors brīnījās, kur viņam radies spēks, kas ļāva traukties pa šķēršļotu apvidu, itin kā viņš pēc kārtīgas atpūtas treniņa laikā skrietu parastu krosu.

Apziņā zibēja mazās pazūdošās svītriņas, un viņš iedomājās, ka divi lodziņi jau tukši un tagad tukšojās arī trešais…

Uzklumburējis pakalnā, Brits, nemeklēdams ceļu, nesās lejā, saprotot ļoti labi, ka viņu no Zvēra šķir kroka zemes virskārtā.

Priekšā vīdēja mazs ezeriņš, un Adamss lēca tajā, iztēlodamies, kā pazūd pēdējais gaismas punkts melnajā lodziņā.

Un pēkšņi pasaulē iestājās tīri vai baiss klusums. Žilbinoši balta gaisma atspīdēja visā apkārtnē, acumirklī padarīdama bezkrāsainu tropu sulīgo zaļumu un gaišzilās debesis. Tad atskanēja apdullinoši dārdi, rībieni un duna, debesīs lidoja ar visām saknēm izrauti koki, nāsīs iesitās sviluma smaka, un Adamss ienira, juzdams, kā uzsilst ūdens. Kad viņu apņemošais šķidrums bezmaz vai sāka vārīties, Adamss izsprāga krastā.

Apkārt viss bija pārvērties. Melni šur tur saglabājušos koku skeleti, melna zeme, melnas pārslas, kas krita no satumsušajām debesīm. Šur un tur dega koki un krūmājs.

Kas tas īsti bija? Adamss jautāja pats sev un rupji izlamājās. Viņš apskatīja sevi. Nekādus bojājumus ķermenim nemanīja. Briesmoņa zaļās asinis sastingušas veidoja tādu kā otru ādu.

Adamss metās projām, pēc iespējas tālāk no sprādziena epicentra. Bez atpūtas, ne mirkli neapstādamies, viņš traucās pa izdedzināto zemi, lēkdams pāri sīkām liesmām vai mezdams līkumu lielākiem ugunsgrēkiem. Pēc pieciem kilometriem melnā zeme beidzās un viņam apkārt atkal bija ierastais džungļu zaļums.

Bet vēl pēc trim kilometriem viņu uzņēma helikopters ar diviem „Deltas" darbiniekiem.

-   Kas tas bija, vecīt? viens jautāja. Velnišķīgi atgādināja atomsprādzienu!

Adamss nepaguva atbildēt. No helikoptera, kas līdzās strauji piezemējās, izlēca kaujai gatavi kareivji ar ieročiem kaklā. Pēc mirkļa „Deltas" darbinieki bija sasieti.

-   Kas tas bija? Dausons nelutināja Adamsu ar jautājumu daudzveidību. Varu derēt, ka mēs redzējām atomsēni! Tikai ļoti mazu!

-   Un kas ir tas? savukārt pavaicāja Adamss, pamezdams ar galvu uz sasieto cilvēku pusi.

-  Mums ir pavēle, Dausons paskaidroja. Te daudz kas ir noticis…

Pēc brīža Adamss varēja par to pārliecināties.

Automāta kārta sašķaidīja helikoptera propelleru, rībēja gāzes un dūmu granātas… Drīz vien Dausons un viņa vīri sasieti gulēja zālē, bet „Kobras" komandieris slēdza savos apkampienos seno draugu un kolēģi. Tas pēkšņi sašļuka.

-   Henrij, kas tev kaiš?

-   Nogurums, Adamss izdvesa un zaudēja samaņu.

…Viņš atguvās hospitālī. Leikocīti, radioaktīvs fons,

leikēmija… Ārstu draudīgie vārdi skanēja kā spriedums. Un līdzās nevienas pazīstamas sejas, toties divi rīkļurāvēji nenolaida ne acu no slimā.

Kodolsprādziens uz robežas bija pēdējais piliens prezidenta kausā. Bez diplomātiskiem protestiem no robežvalstīm viņš saņēma ari virkni kongresmeņu jautājumu, uz kuriem neko nevarēja atbildēt.

Un tad CIP direktors izvilka dienasgaismā Hopkinsa telegrammu par militāro apakšvienību darbību astotajā un devītajā kvadrātā, kur tieši bija noticis sprādziens.

Tas tika izdarīts īstajā brīdī specvienības misija Gajānā bija izgāzusies. Adamss atradās „Deltas" rokās.

Saskaņā ar prezidenta rīkojumu izmeklēšanu uzdeva CIP, un Adamss tika nodots Smita vīru rīcībā. Vini 7 »

nevarēja likt lietā savus kroņa paņēmienus viena vienkārša iemesla pēc majora stāvoklis tuvojās kritiskam. Ārsti teica, ka viņš saņēmis nāvējošu radiācijas devu.

Pēc pāris dienām Adamsam vajadzēja nomirt.

Taču viņš nemira.

Vēl vairāk leikocītu daudzums asinīs sāka atjaunoties.

Fenomenālas kaulu smadzeņu spējas reģenerēties, ārsts teica jaunai medmāsiņai. Pasaules praksē šis ir pirmais gadījums!

Adamss pilnīgi atguvās, taču nelika to manīt, pētīja situāciju. Viņu pa pāriem apsargāja CIP specvienības darbinieki. No sarunu fragmentiem viņš noprata, ka atrodas starptautiskā skandāla un politisko intrigu pašā centrā. Vēl ļaunāk bija vienīgais liecinieks. Viņš zināja, kāds liktenis sagaida vienīgo liecinieku svarīgā lietā.

Pēcpusdienas stundas vedināja sargus uz atslābinošu atpūtas noskaņojumu. Kad sargā uz nāvi slimu cilvēku, nekāda sevišķā modrība nav vajadzīga. Var atļauties uzsmēķēt cigareti pie atvērta loga, vieglu patērzēšanu ar dienesta biedru, jaukus sapņus par daiļu meiču…

Adamss atvēra acis, izrāva no vēnas sistēmas adatu un strauji apsēdās uz gultas malas. Vairākas dienas viņš bija vingrinājies, sasprindzinot un atslābinot muskuļus, lai liktu tiem normāli darboties pēc piespiedu dīkstāves. Par spīti bažām, viņš nejuta nedz vājumu, nedz reiboņus. Sargi aiz brīnumiem izbolīja acis, viņu rokas slīdēja aiz žaketes atloka. Taču bija par vēlu. Adamss sita ar abām rokām vienlaikus. Smita darbinieki apkrita kā milzu ķegļi, ar smadzeņu satricinājumu samaksādami par dienesta noteikumu pārkāpšanu. Lai gan pelēkās vielas viņiem nebija necik daudz, un, kaut ari tā atšķirībā no muskuļiem netika trenēta, diez vai šādam satricinājumam varēja būt nopietnas sekas.

Izģērbis sargus, Adamss vienu no viņiem noguldīja savā vietā, otru pastūma zem gultas. Plecīgākā apģērbs bija viņam gandrīz pašā laikā. Ieročus, naudu, dokumentus, mašīnas atslēgas visu viņš paņēma līdzi.

Mierīgi izgāja no slimnīcas palātas, izsoļoja cauri gaitenim, nokāpa vestibilā un beidzot atradās uz ielas. Fords stāvvietā bija tikai viens, atslēgas tam uzreiz derēja. Drīz vien viņš brauca pa plato daudzu joslu šoseju viņam vien zināmā virzienā.

Uz nāvi slimā Adamsa bēgšana tikai vairoja mīklas, kas saistījās ar viņa vārdu. Tā kā majoram nekādas apsūdzības netika izvirzītas, meklēt viņu kā noziedznieku nedrīkstēja. Tiesa, Smits apgalvoja, ka viņa vīri atradīšot Britu pat zem zemes. Taču ģenerālis Hopkinss, to dzirdot, tikai novīpsnāja. Pasaulē nemaz nebija tik daudz cilvēku, kuri būtu spējīgi atrast un saņemt ciet Adamsu. Precīzāk nebija neviena. Tā uzskatīja ģenerālis un no sirds tam ticēja.

Vienīgais liecinieks, kurš zināja kaut ko par Zvēru, bija nozudis cilvēcisko skudru pūznī. Visas pēdas par Mednieka uzturēšanos uz Zemes bija sadegušas atomsprādziena pekles liesmās. Saņēmis pašiznīcināšanās signālu, citplanētieša kuģis startēja un uzņēma kursu atpakaļ. To fiksēja ASV pretgaisa aizsardzības sistēma sīks punktiņš pārvietojās radara ekrānā un izgaisa kosmosā. Vēl viena mīkla, kuru nesaistīja ar notikumiem Gajānā un galu galā klasificēja kā tehnisku kļūmi.

Bet tālu, tālu kosmosā lēnām savā orbītā griezās Zvēru violetā planēta. Tur zināja, ka uz Zemes ir ļoti aizraujošas Medības.

Viņi nevarēja neatgriezties.

Otrā daļa …Nogalināsi arī otru

..

Pirmā nodaļa. sveiciens no pagātnes

Melnais džips spītīgi devās iekšā pašā Kolorādo štata dziļumā. Delavara, šī mazā pilsētiņa, palika piecu jūdžu attālumā. Beidzās bezgalīgie kukurūzas lauki, izbeidzās šoseja, izgaisa civilizācija. Tālāk nebija ne elektrības vadu, ne kanalizācijas, ne tīmekļa sakaru. Zemes ceļš, kas līkumoja starp asiem krūmājiem aizaugušiem pauguriem, vijās augšup mežonīgajos Klinšu kalnos, tāpēc rietošā saule apžilbināja acis šoferim un blakus sēdošajam cilvēkam.

-  Tālu nolīdis. Slēpjas? viņš it kā jautāja, it kā vienkārši konstatēja, ne pie viena konkrēti nevērsdamies.

-  Diezin vai, tikpat bezpersoniski noteica tas, kurš sēdēja aizmugurē. No kā gan viņam būtu jāslēpjas?

-   Vienpatis, piemetināja šoferis. Reizi mēnesī iebrauc pilsētā.

-  Un sapērk patronas vairāk nekā pārtiku, nosmīkņāja tas, kurš sēdēja blakus šoferim.

-   Un baterijas arī, piebilda aizmugurē sēdošais.

Pēc īsajām aprautajām frāzēm varēja nojaust, ka džipa pasažieri bija pieraduši nevis pie vārdiem, bet darbiem. Arī viņu izskats šo secinājumu apstiprināja: asi sejas vaibsti, daudz pieredzējušo acu caururbjošie skatieni, taisnās muguras, izvērstie pleci, platās plaukstas un stiprie pirksti, kas savilkušies milzīgās dūrēs. Tiesa gan, savus labojumus ieviesa daudzās rievas, „zosu kājiņas" ap acīm, nokarenā, apvītusī āda, spēku zaudēt sākušie muskuļi… Taču vecums var sagraut tikai fizisko satvaru, tomēr tam nav pa spēkam izdzēst pieredzi un specifiskās iemaņas…

Mašīnas vadītājs bija daudz jaunāks, taču acīm redzami no tās pašas sugas. Tādi bija viņa pasažieri pirms gadiem divdesmit. Patlaban viņš, iekrampējies stūrē, uzmanīgi vadīja mašīnu pa šauro stāvo serpentīnu, kas bija iespiests starp pārkārušos klinti un dziļu bezdibeni.

Kilometra attālumā visurgājējs atgādināja kukaini, kastruli rāpjas ceļā uz viņam vien zināmu mērķi. Taču divpadsmitkāršā tēmēklī varēja noteikt arī automobiļa marku „Ford-Explorer" un pat tajā esošo cilvēku skaitu. Tēmēkļa termodevējs skaidri apzīmēja sarkanā krāsā dzīvos kamoliņus ar aptuveni 37 grādu temperatūru divus priekšā un vienu aizmugurē. Saprotams, tūkstoš metru ir ļoti liels attālums mērķētam šāvienam. Taču tas, kurš skatījās jaudīgajā, ar zilganu apsmidzinājumu klātajā optikā, pat no šādas distances varēja sašaut lupatās džipu ar lodēm no vājināta urāna, caururbjot katru no tā pasažieriem, gluži kā entuziasts entomologs caurdur ar adatu ērmīgus kukaiņus, piespraužot tos pie savas kolekcijas kartona lapas.

Tēmēklis bija uzmaukts smagai lielkalibra šautenei „Barrett M82", kas uz divkāju balsta bija iestiprināta izdegušajā rūsganajā zemē. Bet okulārā skatījās tas, kuru bija pieminējuši lietišķie cilvēki, kas lieki mēli nekulstīja. Taču viņš negrasījās šaut. Katrā gadījumā ne tagad.

Briesmas, kuras viņš gaidīja, nesaistījās ar cilvēkiem. Arī paslēpies šajā nostūrī viņš nebija cilvēku dēļ. Un ne jau cilvēkiem bija pielādējis ieroci ar speciālām patronām. Tāpat kā cīnītāji ar ļauniem spēkiem izlēja sudraba lodes, lai nogalētu vampīrus un tamlīdzīgus nešķīsteņus, tā arī Henrijs Adamss bija sagatavojies cīņai ar riebekļiem, cilvēka prātam tikpat neaptveramiem, tikai vēl bīstamākiem un briesmīgākiem. Tāpēc ka atšķirībā no asinssūcējiem, kurus neviens nekad nebija redzējis, Brits ar viņiem bija ticies vaigu vaigā. Katrā ziņā ar vienu no viņiem. Ar to pašu, kurš iznicināja grupu „Zet" pilnā sastāvā. Visefektīvāko diversijas grupu pasaulē! Un kuru viņam tomēr bija izdevies nogalināt…

Brits smagi nopūtās, veikli pielēca kājās no zemē noklātā kamuflāžas apmetņa, nopurināja ceļgalus un, vienā rāvienā pacēlis trīspadsmit kilogramu smago šauteni, devās uz nelielo koka namiņu ar plašu verandu. Te viņam patika pavadīt vakarus, uzmest kājas uz raupjā koka galda vai pašūpoties šūpuļkrēslā, aplūkojot zilganos kalnus visapkārt un ieleju, kas, tinusies pelēkā dūmakā, pletās lejā.

Atvēris cieši sanaglotās koka durvis, viņš pagāja garām kaut kam vidējam starp virtuvi un priekšnamu, kur stāvēja portatīva krāsns ar gāzes baloniem un dīzeļa elektroģenerators, tad iegāja plašā istabā, kurā nebija nekā lieka, tikai skapis, galds un divi krēsli. Visas šīs trūcīgās mēbeles bija tērauda krāsā un stiprumā. Patiesību sakot, tās arī bija no tērauda tāpat kā uz palodzes stāvošā vidēja rādiusa darbības rācija.

Atslēdzis skapi, Brits ievietoja piecdesmitā kalibra (12,7 mm) snaipera šauteni tai paredzētajā padziļinājumā līdzās amerikāņu „M-16", krievu „kalašņikovam" un itāliešu skrošu bisei „Benelli". Virs tām ar zamšu apvilktos ciešos ietvaros karājās vairākas pistoles un revolveri, bet divus augšējos plauktus aizņēma kastes ar dažāda veida un kalibra patronām. Brits nedomājot paņēma ierasto „Koltu 45", ierasti aizbāza aizmugurē aiz jostas un aizslēdza skapi. Ņemot vērā veikto nomaiņu, varēja noteikt, ka viņš labi attiecās pret nelūgtajiem viesiem, kas ar „Ford-Explorer" devās augšup uz viņa mājokli. Pat ļoti labi. Varētu teikt draudzīgi.

Tad viņš iegāja otrā istabā, kur atradās šaura saliekama gulta, arī no tērauda, toties drēbju skapis bija no koka. Apģērba komplekts tajā izrādījās daudz nabadzīgāks nekā stobru izvēle ieroču skapī, un viņš aprobežojās ar to, ka uzvilka tīru flaneļa kreklu. Tad nez kāpēc pataustīja plauktā salocītu savādu melnu apģērbu no blīva, vaskadrānai līdzīga termiski aizsargājoša auduma. Taču tā laiks vēl nebija pienācis.

Atlika noskūties, ko viņš arī izdarīja verandā pie ovāla spoguļa, rūpīgi noskuvis sarus uz izvirzītajiem vaigu kauliem un kvadrātveida zoda, un bagātīgi apslacīja ar odekolonu tvirto ādu, kurā nebija gandrīz nevienas rievas.

Spriežot pēc gatavošanās, viesu, kaut arī nelūgtu, ierašanās Britam bija liels notikums. Un patiesi desmit gadu laikā šī bija otrā vizīte. Pirmajā, pašā viņa vientuļnieka dzīves sākumā, ieradās trīs puiši no CIP „tīrīšanas nodaļas", kuras priekšnieks pulkvedis Smits par tīrīšanas objektu neapdomīgi bija noteicis pašu Britu. Tiesa gan, pēcāk daudzas reizes tika atbraucis šerifs un izprašņāja: vai misters Adamss nav redzējis trīs vīrus kreislerā? Taču braucienus darba darīšanās viņš par vizītēm neuzskatīja, lai gan vienmēr sīki un detalizēti atbildēja uz visiem jautājumiem un pacienāja šerifu ar stipru tēju, kas uzlieta uz vietējām zālītēm.

Atslīdzis krēslā un uzlicis īsos kovboja zābakos ieautās kājas uz galda, Brits pievērsa acis no Melnās klints iznirstošajam ceļam un sāka gaidīt. Viņš zināja, ka „Ford-Explorer" parādīsies pēc minūtēm piecām, un nojauta, kas tajā atrodas. Tā bija viena no dīvainībām, pie kurām viņš jau bija pieradis un nepievērsa tām uzmanību, uzskatīdams tās pašas par sevi saprotamām. Kā arī to, ka desmit gadu laikā, kopš viņš skatās ovālajā spogulī, viņa ārējais veidols nav mainījies.

Visurgājējs patiešām parādījās pēc piecām minūtēm. Un tūlīt apstājās. No tā uzsvērti nesteidzīgi izkāpa divi cilvēki tumšos uzvalkos ar kaklasaitēm, viņi gāja kājām, cenzdamies nepiespiesti turēt rokas acu priekšā. Acīmredzot šiem cilvēkiem bija zināms, ar ko beidzās pirmā vizīte. Vai arī viņi vienkārši bija labi informēti par Brita personības īpatnībām.

Nekā dīvaina apmeklētāji bija ģenerāļi Hopkinss un Makorijs, viņa bijušie priekšnieki, kas uzskatīja, ka nesteidzīgi pastaigāties trīssimt metru pa putekļainu ceļu ir daudz labāk nekā kļūt par upuri elementārai kļūdai vai nelaikā uzzibsnījušai kādai no bijušā grupas „Zet" komandiera specifiskajām rakstura iezīmēm. Turklāt pastaiga pa svaigo kalnu gaisu ir ļoti veselīga, ko nevarētu teikt par jebkura paveida un kalibra lodēm.

Nepaātrinot soli, viņi tuvojās mājai. Kreisajā pusē pletās sakņu dārzs, ko apvija pīts žogs, lai pasargātos no lapsām un oposumiem. Šur tur uz balsta kārtīm iespīdējās sasistu pudeļu kakliņi un ložu izvagotas ķirbju galvas ar rupji izgrieztām acīm un muti. Sakņu dārza dziļumā durstīgu mežrožu saaudžu vidū vīdēja kaut kāda briesmoņa tāda kā uz pakaļkājām stāvoša grizli lāča makets. Tas bija apkarināts ar sacaurumotām dzelzs plāksnēm, kas apsistas ar bruņu vestēm un spoguļu lauskām.

-   Paskat tik, kur paliek patronas…

Hopkinss un Makorijs akurāti, izvairoties no asām kustībām, saskatījās.

-   Un te nu ir mūsu draugs…

Runāja viņi nez kāpēc čukstus.

Varbūt tāpēc, ka Henrijs Adamss ar iesauku Brits stāvēja augstā verandā un, rokas uz krūtīm sakrustojis, aplūkoja viņus no augšas uz leju. Viņa seja neko neizteica. Un tā bija slikta zīme.

-   Sveiks, Henrij! uzsauca Makorijs. Cerams, tu mūs neesi aizmirsis?

Brits klusēja.

-   Droši vien nebiji mūs gaidījis? draudzīgi smaidīdams, piemetināja Hopkinss.

Brits stāvēja kā stāvējis. Ģenerāļi vēlreiz saskatījās. Likās, viņi jau nožēloja, ka ir ieradušies šeit, kur ieilgusī pauze jebkuru brīdi varēja tikt pārtraukta ar šāvieniem. Tikmēr pauze ievilkās, visi trīs stāvēja nepakustēdamies, gluži kā sāls stabi. Kā mizanscēnā no vesterna, kad varoņi gaida pirmo kustību, lai izvilktu savus revolverus.

Un pēkšņi Brits pasmaidīja. Tas izskatījās tā, it kā pēkšņi būtu pāršķēlusies Melnā klints.

-   Es neaizmirstu savus komandierus, ģenerāli viņš noteica. Un jau stundas ceturksni zinu, ka ieraudzīšu tieši jūs. Kaut arī nebiju pārliecināts par visiem simt procentiem. Nāciet iekšā, kungi, iekārtojieties. Varu piedāvāt steikus no svaigas stirnas ceļš taču neapšaubāmi bija tāls…

-   Paldies, mēs uzkodām pa ceļam, sacīja Makorijs. „Makdonaldā" ir lieliski hamburgeri…

Kad tika pieminēts „Makdonalds", Brits saspringa. Vai tā bija nejauša sakritība? Taču nopietni ļaudis sakritībām netic. Un viņš bija ļoti nopietns cilvēks. Un tāpēc, lai arī izdarīja zināmus secinājumus, savu saspringumu nekādi neizrādīja. Toties turpināja demonstrēt viesmīlību un labvēlīgu attieksmi.

-   Tad es jūs padzirdīšu ar tēju. Man ir īpašs ievākums, jums būs pa prātam…

Ģenerāļi atviegloti uzelpoja, pa čīkstošajiem pakāpieniem uzkāpa verandā un pēc kārtas paspieda bijušā padotā stingro plaukstu.

-   Zini, Henrij, tu nepavisam neesi mainījies! ar izbrīnu ieteicās Makorijs. Itin kā būtu iekonservēts… Režīms, diēta, sports?

-   Nekā tamlīdzīga. Brits paraustīja plecus. Diez vai tas ir mans nopelns…

Viņš norādīja uz pagalam vienkāršu izturīgu koka solu.

-   Piesēdiet, mister Makorij! Bet jūs, mister Hopkins, lūk, šeit, uz mana krēsla. Es tūlīt atnesīšu vēl vienu…

Henrijs Adamss pagriezās un iegāja mājā. Ģenerāļi paguva ievērot, ka aizmugurē aiz jostas viņam karājas kolts ar pagarinātu magazīnu un uzvilktu gaili.

Nelūgtie viesi saskatījās vēlreiz. Viņi bija pietiekami pieredzējuši, lai no redzētā izdarītu secinājumus. Brits uzticējās viņiem tik daudz, ka atļāvās pagriezties pret viņiem ar muguru, bet ne tik ļoti, lai iznāktu pretī neapbruņots. Kaut arī modē bija nākuši daudzlādiņu „gloki" un „beretas", viņš vēl joprojām izmantoja 1911. gada klasisko koltu, taču modernizētu, ar divpadsmit lādiņiem, tas nozīmēja, ka iedzimtais konservatīvisms veiksmīgi apvienojās ar tieksmi uz mūsdienām. Bet uzvilktais gailis liecināja ne tikai par pastāvīgu modrību, bet arī par pamatīgu pieredzi ieroča lietošanā, kuru kareivīgais majors pagājušo desmit gadu laikā nebija zaudējis.

Ģenerāļi palūkojās visapkārt. Vienkārša, taču izturīga māja, pa labi šķūnis, kura atvērtajās durvīs vīdēja sarkans „Ford F-150" kalnos ļoti ērts pikaps, līdzās no augšas ar brezentu piesegta siena kaudzīte…

-  Vai zini, kas tas ir? Ģenerālis Makorijs pameta ar galvu uz koka būdiņu metrus divdesmit no verandas. Tā līdzinājās palielinātam strazdu būrim ar siksnu cilpās iekārtām durvīm.

-  Protams, kolēģis pamāja. Klozets, ateja, galjūns. Daudz esmu klīdis pa pasaules pažobelēm.

-    Un tas? Makorijs norādīja uz augstu kārti ar šķērskoku, kas atgādināja burtu ,,T".

-   Tādu gan nekad neesmu redzējis, atbildēja Hopkinss un pāradresēja jautājumu Britam, kurš bija iznācis ar tējkannu vienā rokā un otrā uz pirkstiem uzvērtām metāla krūzītēm, kas atgādināja neveiklu kasteti.

-   Sakaru līdzeklis, precīzāk, tā antena… viņš atbildēja, izvietodams krūzītes.

-   Koka antena?!

-    Nūja… Tīkla telefoni te nestrādā, nākas kaut kā risināt situāciju…

Ģenerāļi saskatījās. Vai nu puisim smagā dienesta gados bija „aizbraucis jumts", vai viņš uzskata tos par pilnīgiem idiotiem!

-   Vai drīkstam uzaicināt mūsu šoferi? Makorijs pajautāja. Viņš gaida mašīnā.

-   Protams, saimnieks pamāja, norādīdams uz krūzītēm. To bija tieši četras. Rādās, ar galvu viņam viss kārtībā.

Hopkinss pamāja ar roku, un pēc dažām minūtēm „Ford-Explorer" gluži kā dresēts zvērs piesardzīgi pievirzījās pavisam tuvu klāt, ar strupo purnu gandrīz atdurdamies pret verandas pakāpieniem. Šoferis aizcirta durtiņas un vienā lēcienā jau bija blakus saviem ceļa biedriem gara auguma spēcīgs puisis melnā uzvalkā, pēc izskata gadus trīsdesmit piecus vecs ar robustu seju, sarkanu rētu uz zoda, platām plaukstām un lielām pēdām, kas ieautas smagos zābakos. Rokās viņš turēja plakanu melnu mapi.

-   Tas ir Džeks Boldvins, lakoniski iepazīstināja Makorijs, un Brits pagodināja viņu ar tikko redzamu galvas mājienu. Tad iebēra tēju tieši krūzītēs un aplēja ar verdošu ūdeni.

-   Dzeriet droši, neapdedzināsities. Tām ir dubultas sieniņas, laba siltumizolācija. Brits sulīgi nodzēra malciņu melnā šķidruma. Vai nav apbrīnojami skaists skats visapkārt? Un cik brīnišķīgs gaiss!

Ceremonijām, kuras viņš kādreiz bija apguvis no darba biedra komanču cilts indiāņa Kollija, bija pielikts punkts. Nepīpēsi taču miera pīpi, jo vairāk tāpēc, ka ne ar vienu no apmeklētājiem viņš nebija karojis un pat strīdējies. Varēja ar tīru sirdsapziņu ķerties pie lietas.

-   Domāju, ka pēc desmit gadiem jūs atcerējāties Henriju Adamsu ne jau tāpēc, lai kopā ar viņu svaigā gaisā iedzertu tēju? viņš jautāja un iemalkoja vēlreiz. Tēja bija sūra ar jūtamu rūgtumiņu. Acīmredzot ir noticis kaut kas ārkārtējs?

Ģenerālis Hopkinss pavērās uz ģenerāli Makoriju, tas pievērsa skatienu šoferim.

-   Parādi, Džek!

Boldvins izņēma no mapes planšetdatoru, nospieda ieslēguma pogu. Majors Adamss uzmanīgi aplūkoja planšetdatoru. Likās, viņš nekad nebija redzējis tādas lietas un acīm redzami gribēja jautāt, kas tas ir, taču pavaicāja pavisam ko citu:

-   Varu saderēt, ka rētu jūsu zodā atstājusi kastete. Sakāvāties ar citu šoferi rindā uz uzpildīšanos? Viņa cieņas pilnajā tonī nemanīja ne kripatiņas izsmiekla vai ņirgāšanās.

Un cilvēks ar rētu atbildēja pavisam nopietni:

-   Nē, nokritu no velosipēda. Labāk skatieties šeit. Un uzmanīgāk.

Uz spilgtā krāsainā ekrāna parādījās plaša telpa, salikta no gofrētiem dzelzs segmentiem.

-   Mūsu jūras kara bāze numur septiņi Gajānā, lietpratīgi paskaidroja Makorijs, kurš šo bāzi bija komandējis piecus gadus.

-    Otrais modulis, štāba dežūrdaļa. Pēc saspringtā toņa bija skaidrs, ka Brits nav aizmirsis, no kurienes pirms desmit gadiem bija izvedis grupu „Zet" pretī bojāejai.

Monitorā varenas miesas būves kapteinis tropu kamuflāžā sēdēja pie sakaru pults un no plastikāta glāzītes dzēra kafiju. Viņu uzņēma kaut kur no augšas un no četrdesmit piecu grādu leņķa. No sāniem kadrā iegāja seržants tādā pašā kamuflāžā un arī ar spēkavīra miesas būvi. Pēc fiziskajiem dotumiem abi pilnībā varēja kļūt par specnodaļu kaujiniekiem, piemēram, grupā „Zet" vai „Kobra". Vienā rokā seržants turēja tādu pašu glāzīti, bet otrā burgeru. Viņi apmainījās vairākām nenozīmīgām frāzēm, tad iezvanījās telefons un kapteinis sāka kaut ko ziņot.

-   Automātiskās novērošanas kameras ieraksts, Makorijs sacīja. Pēdējos trīs gadus tās stāv visās telpās un strādā augu diennakti.

-   Un kas tālāk?

-   Skaties uzmanīgi, Henrij… Tūlīt redzēsi…

Dežurants un palīgs pabeidza dzert kafiju, izmeta glāzītes atkritumu urnā. Kapteinis izstāstīja anekdoti, viņi jautri pasmējās. Tad abi spēji pagriezās un pievērsa acis kaut kam, kas bija ārpus kameras redzesloka. Viņu sejās sastinga neizpratne. Divas spilgti sarkanas „zvaigznītes" pogas lielumā pārskrēja telpai, pirmā trāpīja kapteinim krūšvidū, pašķīda dzirksteles, uzliesmoja atžilbinošu baltu uguni… Reaģējot uz spilgto uzzibsnījumu, objektīvs aptumšojās. Ekrāns kļuva blāvāks, tad atkal atguva caurspīdīgumu. Kapteinis un seržants gulēja izpletušies uz koka grīdas nedzīvās pozās. Pār viņiem nolaidās iespaidīga ēna, lai gan nekas tāds, kas varētu mest šo ēnu, kadrā neparādījās. Beigtie ķermeņi viens pēc otra apgriezās uz muguras. Iespaids bija tāds, it kā viņus būtu pagriezusi neredzama un ļoti spēcīga roka. Un pēkšņi līdzās nogalinātajiem parādījās pats Henrijs Adamss! Kamuflāžas formā ar maskējošu krāsu uz sejas, apkāries ar uzkabi tālam reidam: liels nazis uz krūtīm, šautene „M-16" rokās, pistole pie siksnas, rācija…

-    Kas tad tas?! iekliedzās Brits, pielēcis kājās. Bet viņa dubultnieks uz ekrāna jau bija izgaisis. Bija izgaisusi arī ēna. Tikai nogalinātās militārpersonas lūkojās kamerā ar mirušām sejām, kurās bija sastingušas sāpju un šausmu grimases. Kamuflāža uz krūtīm kūpēja visapkārt izdedzinātajiem melnajiem caurumiem. Pēc izskata šie caurumi bija caururbti. Ne tikai audumam, bet arī varenajiem ķermeņiem. Tie atgādināja trāpījumus no 40 milimetru rokas granātmetēja.

-   Kas tas ir, velns parāvis?!

-   Uzbrukums jūras kara bāzei ASV, sausi paskaidroja ģenerālis Makorijs. Kapteinis Makleins un seržants

Komijs ir nogalināti ar nepazīstamu ieroci. Uzbrukumā piedalījusies neatpazīta militārpersona specnodaļu formā. Vēlāk viņš tika identificēts kā grupas „Zet" bijušais komandieris majors Adamss.

-   Nolādēts! Kad tas notika?!

-   Pirms divām nedēļām.

*

-   Blēņas! Es jau desmit gadu neesmu uzvilcis formu! Un vispār neesmu izbraucis tālāk par Delavaru! Brita seja atgādināja Melno klinti galējas neizpratnes un pat apjukuma stāvoklī. Ja vien, protams, klints spētu paust šādas jūtas.

Makorijs paraustīja plecus.

-   Tieši tā rakstīts atskaitēs, kas nosūtītas prezidentam, aizsardzības ministram un CIP direktoram.

-   Blēņas! Brits atkārtoja. Manis tur nebija un nevarēja būt!

-    Taču atskaitēs pārrakstīts tas, ko mēs visi redzējām uz ekrāna, piebilda Hopkinss.

Tikai Boldvins klusēja, taču skatījās visai izteiksmīgi. Tā prokurors raugās uz apsūdzēto, kurš velti cer izsprukt no elektriskā krēsla.

-   Iznāk, ka mani tur aizdomās par uzbrukumu jūras kara bāzei ASV?!

Makorijs atkal paraustīja plecus, Hopkinss novērsa skatienu un raudzījās uz zilganā dūmakā ietīto kalnu grēdu tālumā. Boldvins ar vienaldzīgu izskatu ņēmās ievietot planšetdatoru atpakaļ mapē.

-   Atbildiet! ierēcās Brits. Mani apsūdz uzbrukumā pašam savai bāzei?

Viņš vērsās pie ģenerāļiem, taču bijušie priekšnieki klusēja. Toties pirmo reizi ierunājās Džeks, pēc kura toņa un pārliecinātās manieres kļuva skaidrs, ka patiesībā viņš nav nekāds šoferis, kurš asistē ģenerāļiem, bet gan grupas vecākais, kamēr Hopkinss un Makorijs ir tik vien kā „mūķi", kas nodrošina viņa piekļuvi tiešam kontaktam ar Britu.

-    Pagaidām jautājums tā nav nostādīts, Boldvins sacīja. Vienkārši jūs esat vienīgais izejas punkts šajā lietā. Un tieši ar jums ir jāsāk izmeklēšana…

-   Es nekur neizbraucu jau desmit gadus. Un to ir ļoti viegli pārbaudīt!

-   Patiesībā tieši otrādi ļoti grūti. Jūs dzīvojat viens, mēnešiem ilgi neparādāties pilsētā, un pat Elizabete neredz jūs nedēļām…

Tad redz, kā! Elizabete strādāja „Makdonaldā", tātad hamburgeru pieminēšana nebija nejauša… Taču Brita sejā nenodrebēja ne muskulītis.

Uzmanīgi viņu vērojošais Boldvins to pamanīja, izdarīdams kārtējo secinājumu par leģendārā Henrija Adamsa personību. Un iepriekšējā garlaikotajā tonī turpināja:

-   Tā ka jūs pilnīgi brīvi varat braukāt, kur vien tīk. Un neviens to nepamanīs…

-   Var jau būt, Brits vienaldzīgi noteica. Viņš jau bija nomierinājies. Pareizāk sakot, saņēmies. Bet desmit gadus es no šejienes neesmu izbraucis. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Džeks pamāja.

-   Ir daudz jautājumu. Kā aizgāja bojā komanda „Zet"? Kas tas par kodolsprādzienu notika jūsu uzturēšanās kvadrātā? Kā jums izdevās izdzīvot, saņēmušam nāvējošu radiācijas devu? Kur nozuda grupa no Firmas* „tīrīšanas nodaļas"?

Tagad Brita granītcietā seja pauda patiesu izbrīnu.

-   Domāju, jūs esat visvairāk informētais šoferis pasaulē, mister Boldvin. Es, piemēram, nekad neesmu dzirdējis par komandu „Zet", kodolsprādzienu un, kā to sauca… tīrīšanas grupu. Bet tas, ka esmu palicis dzīvs, ir Visuaugstā nopelns, kuram esmu bezgala pateicīgs.

-   Ak, jā… Es kā nākas nestādījos priekšā…

Džeks izņēma no iekškabatas un pasniedza sarunbiedram plastikātā ievīstītu kartīti ar sarkanu šķērslīniju un personisko krāsu fotogrāfiju. Britam tūlīt iekrita acīs aizsarghologrammas, ASV prezidenta personīgais paraksts un viņa kancelejas zīmogs.

-    Palīgs īpašos uzdevumos? ar jautājošu intonāciju viņš izlasīja. Un nopūtās: Atvainojiet, mister Boldvin, bet es neticu papīriņiem, parakstiem, zīmogiem un tamlīdzīgiem niekiem. Ir pārāk viegli tos viltot. Es ticu vienīgi cilvēkiem un arī ne visiem arī cilvēkus vilto, viņi prot izlikties, uzdoties par tiem, kas viņi nav… Taču ģenerāļiem Hopkinsam un Makorijam es ticu. Tāpēc es vispār sāku ar jums runāt.

Džeks par dzirdēto nebrīnījās. Viņš noglabāja kartīti un pamāja.

-   Ģenerāļi apstiprinās manas pilnvaras.

Hopkinss novērsa skatienu no tālīnās kalnu grēdas

un palūkojās uz bijušo padoto.

-   Džeks Boldvins patiešām ir prezidenta īpašais padomnieks, viņš svarīgi sacīja. Jautājumos, kas saistīti ar specdienestiem un īpaši svarīgiem noslēpumiem. Mūs abus ar kolēģi Makoriju atrāva no pensionāru nodarbēm, izsauca uz Balto namu un pavēlēja sniegt viņam pilnīgu sadarbību. Tā ka vari būt pilnīgi atklāts!

Makorijs pamāja, apstiprinādams šos vārdus.

-   Nu, ja tā, tad ir cita lieta, ar atvieglojumu noteica Brits. Tad es atbildēšu kā pie bikts…

Viņš atvilka elpu.

-   Mūsu grupu satrieca partizāni. Viņi bija skaitliskā vairākumā, viņi prasmīgi ierīkoja slēpni un piedevām uzspridzināja kodolfugasu. Mēs neko nespējām ar viņiem izdarīt. Žēl puišu. Bet man vienkārši laimējās tā ir skaidra patiesība! Kas tad vēl?

Adamss sarauca pieri.

-Ak jā, „tīrīšanas grupa"… Domāju, par šiem puišiem mani iztaujāja šerifs Vordfords gandrīz veselu gadu. Taču acīmredzot viņi līdz šejienei netika. Te ir ļoti stāvi ceļi un dziļas aizas, iemaņu trūkuma dēļ mierīgi var ievelties bezdibenī. Katrā gadījumā es viņus neesmu redzējis. Tā es veselu gadu arī paskaidroju šerifam, galu galā viņš man noticēja un mēs pat sadraudzējāmies. Viņam bija ļoti pa prātam mana tēja. Jā, starp citu, kā jums gāja pie dūšas? Tēja, saprotams, nejau šerifs. Vecais Vordfords jau sen kopš pensijā…

Ģenerāļi saskatījās. Acīmredzot citu atbildi viņi arī nebija gaidījuši. Liekas, arī Boldvins.

-   Lieliska tēja. Tāds pikants rūgtumiņš un ļoti uzmundrina.

Prezidenta palīgs piecēlās.

-   Paldies, mister Ādams, jūs man ļoti palīdzējāt. Gribu pavēstīt jums vēl kaut ko. Jūs taču atceraties pulkvedi Smitu? „Tīrīšanas nodaļas" priekšnieku? Viņš acīmredzot secināja to pašu ko jūs. Un ar atpakaļejošu datumu uzrakstīja ziņojumu par to, ka trīs viņa darbinieki gājuši bojā Gajānā, devītajā kvadrātā. Taču tur viņu nekad nav bijis. Tur gāja bojā Makenzijs un vēl daži cilvēki. Bet šie trīs nolika galvu kaut kur tepat…

-   Amatpersonas viltojums, skumīgi konstatēja Brits.

-   Ļoti bēdīgi.

-   Jā, tikpat skumīgi piekrita Boldvins. Bet tagad Smits vai kāds, kurš ieņēmis viņa krēslu, ir uzzinājis, ka jūs esat dzīvs un esat piedalījies uzbrukumā bāzei numur septiņi. Bet „tīrīšanas nodaļas" uzdevumi netiek atcelti noilguma dēļ. Tā ka nav izslēgts, ka pie jums atkal dosies viesi.

-   Es vienmēr priecājos par viesiem, Adamss pamāja.

-   Un vienmēr esmu gatavs tos pacienāt ar savu lielisko tēju. Ja tikai viņi spētu pārvarēt kalnu ceļa grūtības. Brīdiniet šos puišus, ka visbīstamākie ir pagriezieni zem krīta sienas un pirms Melnās klints. Citādi mani atkal iztaujās. Taču es ar prieku iepazīšos arī ar jauno šerifu.

-   Ja jums kādreiz vajadzīga palīdzība, te būs mana sekretariāta koordinātas. Boldvins pastiepa melnu kartīti ar zelta burtiem un cipariem. Tur ir ne tikai telefoni, bet arī radiosignāli. Uz redzēšanos, mister Ādams!

-   Uz redzēšanos!

Brits draudzīgi paspieda roku visiem trim. Kad „FordExplorer" sāka braukt, viņš uzklikšķināja šķiltavas, aizdedzināja vizītkarti un, to grozīdams, lai labāk degtu, skatījās nopakaļ automobilim tik ilgi, kamēr tas nozuda aiz stūra. Visu šo laiku visurgājēja iekšienē valdīja klusums. Tikai, kad mašīna nogriezās aiz Melnās klints un nobrauca vēl kilometru, Džeks Boldvins sacīja:

-   Viņš visu sameloja. Un pat necentās, lai izklausītos ticami.

Ģenerāļi sakustējās savās vietās, bet šo slēdzienu neapstrīdēja.

-    Bet arī jūs taču visu viņam nepateicāt, Makorijs noburkšķēja. Par kokaīnu, ko seržants Komijs taisījās ievest Statos… Varbūt tāpēc viņu arī nogalināja? Bet kapteinis Makleins vienkārši trāpījās nelaikā?

-   Viss jau var būt, Boldvins nopūtās. Tikai narkokarteļi nokārto rēķinus, izmantojot nazi, spridzekli vai automātu, nevis nepazīstamu enerģētisku ieroci. Un viņi vienmēr pievāc preci. Turklāt šo versiju izstrādā FIB un Adamsam tas nepavisam nebūtu jāzina.

Vairs viņi nerunāja. Pilnīgā klusumā visurgājējs pieveica kalnu ceļu un izbrauca līdzenumā.

Tikmēr Brits, pavadījis viesus, sadabūja Kalašņikova automātu, ievietoja divas ar līmlenti nostiprinātas magazīnas, pilnas ar bruņu sitējām patronām, un pārmeta pār plecu. Tad atnesa no ledus alas no rīta nogalētās stirnas gabalu un ņēmās ugunskurā cept steikus. Karsto, pēc oglēm smaržojošo gaļu viņš ar apetīti ēda verandā. Automāts bija nolikts līdzās rokas stiepiena attālumā.

Ātri satumsa, melnajā debess jumā mirdzēja tūkstošiem spožu zvaigžņu. Reizumis to vidū uzmirgoja vientuļi spīdumiņivaidzirkstelītes-pavadoņi, kosmosa grabažas, krītošās zvaigznes. Bet varbūt tur atgriežas viņi?

No tādām domām majoram Adamsam vienmēr kļuva neomulīgi. Bet tā vien liekas, ka viņa vissliktākie paredzējumi sāk piepildīties.

* * *

Dubultajai slepkavībai bāzē numur septiņi patiešām bija krimināls un dziļā slepenībā tīts cēlonis. Kad militārais izmeklētājs kapteinis Cavels sāka apskatīt bojāgājušo mantas, tad seržanta Komija smagajā čemodānā, atskaitot drēbes un sadzīves priekšmetus, tropu suvenīru vietā atrada divdesmit kilogramu balta pulvera, kas pēc tuvākas apskates izrādījās tas, kas vienīgi arī varēja izrādīties šajā pusē, vistīrākais Kolumbijas kokaīns, kuru Ņujorkas ielās pārdod vismaz par simt dolāriem par gramu.

Tā kā Komijs kuru katru dienu gaidīja pavēli par atvaļināšanu un no kara bāzēm transportētie nav pakļauti muitas kontrolei, tad tuvākajā laikā viņš varēja netraucēti ievest ASV lielu partiju „baltās nāves" divu miljonu dolāru vērtībā. Vai dzīvības vērtībā. Pat divu! Bet, kad galdā tādas likmes, tad uz spēles likto cilvēku dzīvību skaits var būt mērāms desmitos un simtos…

Kapteinis Cavels bija milzīgs melnādains vīrs, gadus trīsdesmit piecus vecs, kurš bija noklausījies divu mēnešu sagatavošanas kursu noziegumu sākotnējā dokumentēšanā un nebija sevišķi pieredzējis kriminālistikā un izmeklēšanas taktikā. Lietas, ar kurām viņam bija nācies saskarties, bija izteikti banālas un primitīvas tesiņš ar ievainojumiem štāba telefonistes vai pavārienes dēļ, kautiņš ar nažiem dzērumā, armijas mašīnas aizdzīšana…

Tagad viņš jutās kā skatītājs, kurš no kinoteātra zāles kaut kādā neiedomājamā veidā nokļuvis ekrāna otrā pusē spica gangsteru grāvēja kinematogrāfiskajā dzīvē. Tādas „koksa" partijas ievešana ASV varēja nepatikt tiem, kuri kontrolē narkotiku tirgu. Jaunais kurjers neizbēgami atņēma naudu vecajiem, kuri šo darbu bija veikuši pirms viņa. Pasūtītāji varēja seržantu turēt aizdomās par divkosīgu spēli. Bet varbūt viņš tādu arī spēlēja, strādādams Narkotiku kontroles birojā…

Desmitiem versiju, un katra no tām prasīja daudz augstāku kvalifikāciju. Bet galvenais šī lieta nebija pakļauta militārai izmeklēšanai un bija FIB īpašā kompetence. Par ko Cavels arī ziņoja vadībai.

Četrtūkstoš kilometru rādiusā FIB nodaļu nebija, tāpēc pagāja vismaz nedēļa, līdz uz Gajānu atlidoja īpašais aģents Niks Kārters no Vašingtonas. Viņš izskatījās tieši tāpat kā simtiem viņa kolēģu no Holivudas filmām garš, platiem pleciem, enerģisku, taisnstūrainu seju un kvadrātveida zodu. Neraugoties uz karstumu, viņam mugurā bija audekla vasaras uzvalks un galvā viegla platmale.

Vispirms viņš aptaujāja bojāgājušo darbabiedrus un īpaši interesējās par viņu draugiem un kontaktiem ar vietējiem iedzīvotājiem. Un noskaidrojās interesantas detaļas: seržants Komijs bija nesabiedrisks, draudzīgas attiecības ne ar vienu neuzturēja, toties vairākkārt bija ticies ar kaut kādiem latīņamerikāņiem, iespējams, kolumbiešiem, kas tika braukuši līdz caurlaides kontrolpunktam, izsaukuši seržantu un tērzējuši ar viņu bārā, kas bija ierīkots ciematā līdzās bāzei. Pirms pusgada seržants negaidīti bija paņēmis atvaļinājumu un devies uz Statiem, taču ātri vien atgriezies un iesniedzis ziņojumu par izstāšanos no dienesta, kas izskatījās nedaudz dīvaini. Kapteiņa Makleina uzvedībā nekas dīvains vai neparasts netika uziets viņš bija vaļsirdīgs, draudzīgs puisis, kā mēdz teikt viss kā uz delnas.

Uzklausījis pie seržanta Komija braukušo latīņamerikāņu aprakstus, Kārters ieslēdza savu klēpjdatoru, atvēra Biroja datu bāzi un parādīja lieciniekiem dažas fotogrāfijas. Trīs cilvēki pārliecinoši sazīmēja kādu Salvatori Galjāno, aktīvu Medelinas karteļa [1] dalībnieku.

Izmeklēt kapteiņa Makleina un seržanta Komija slepkavību atbrauca arī Pentagona speciālā grupa, kuru vadīja kaut kāds liels vīrs no valdības spēcīgs puisis raupju seju un pusapaļu sarkanu rētu uz zoda. Viņš nemaz neizskatījās pēc valdības ierēdņa, un arī armijniekam līdzinājās tikai viens cilvēks ģenerālis Makorijs, bijušais bāzes numur septiņi priekšnieks, par kuru joprojām stāstīja leģendas, bet daži vecie iedzīvotāji vēl atcerējās viņu, jo bija kopā dienējuši. Tagad ģenerālis kūrēja bāzi sauszemes spēku štābā.

Pārējie trīs ar saviem paradumiem un manierēm atgādināja Firmas darbiniekus. Viņu uzmanību nesaistīja ne kokaīns, ne nogalināto sakari un pat ne Medelinas faktors, proti, nekas no tā, kas interesēja FIB darbinieku. Likās, ka vini izmeklē dažādas lietas. Cilvēks ar rētu un viņa ļaudis koncentrējās nozieguma vietā. Viņi, cik vien rūpīgi iespējams, apskatīja otro bloku, aprakstīja un nofotografēja apstākļus, izgrieza dzelzs kvadrātus no sienas, kurā bija trāpījušas nāvējošās „zvaigznītes", kas bija izurbušās cauri kapteiņa un seržanta ķermeņiem. Arī ledusskapī sasaldētie līķi tika pārbaudīti brūces izmērīja un nofotografēja, izdarīja sekciju, tad nogalinātos ievietoja atdzesējamos konteineros un nosūtīja uz dzimteni. Kad FIB īpašais aģents Kārters gribēja apskatīt ķermeņus, viņam tika atteikts, par iemeslu minot augstākās slepenības grifu, kas bija piešķirts šai lietai.

-   Kāds augstākās slepenības grifs var būt slepkavībai? brīnījās FIB darbinieks. Vai jūs maz zināt, cik daudz šādu lietu esmu izmeklējis?

-   Domāju, ka nevienu, mister Kārter, pieklājīgi iebilda cilvēks ar rētu. Bet jūs varat turpināt savu izmeklēšanu. Jūs tēmējat uz Medelinas karteli? Nu ko, manuprāt, tā ir perspektīva versija…

Niks Kārters arī tā domāja. Jo vairāk tāpēc, ka seržants Komijs nebija vienīgā saikne ar narkokarteli. Kārteram izdevās atrast liecinieku, kurš bija redzējis Salvatori Galjāno jau pēc seržanta un kapteiņa slepkavības. Tātad viņam bāzē numur septiņi bija arī citi līdzzinātāji.

Otra nodaļa. otrā ekspedīcija

Kuģis no violetās planētas bija nosēdies uz Zemes pirms pus mēneša. Tas bija otrs lidojums šurp pēdējo desmit gadu laikā. Un arī visas cilvēces vēstures laikā. Pirmā ekspedīcija bija beigusies ar neveiksmi gāja bojā Mednieks, turklāt nejau ierindnieks, kas arī tiek uzskatīts par ārkārtēju notikumu, bet Augstākā priestera aizvietotājs nekas tāds iepriekš nebija noticis. Tiesa gan, pirms tam viņš bija sadabūjis vairākus lieliskus medījuma eksemplārus no superkareivju kastas. Taču beigu beigās kārtējais superkareivis viņu uzveica un Augstākais priesteris aizliedza lidojumus uz bīstamo planētu.

Bojāgājušā kuģis atgriezās automātiski, Komisija izpētīja konteinerus ar trofejām, pārliecinājās par sadabūtā medījuma augsto kvalitāti un izlika tā dublikātus vispārējai apskatei. Visi toreizējās ekspedīcijas etapi tika fiksēti, un Mednieki rūpīgi izpētīja atmiņu bloka ierakstus. Viņi iemācījās no galvas visas Lielo Medību peripetijas un nonāca pie secinājuma, ka cīņa bijusi godīga un uzvarētājs izrādījis ne tikai fizisku spēku, dzelzs gribu un cīņas iemaņas, bet arī viltīgu izmaņu, atjautu un prātu. Tātad tas bija īpašs, karalisks medījums. Dabūt to rokā nozīmētu apvīt sevi ar nevīstošu slavu.

Bojāgājušajam piešķīra Dižā Mednieka titulu, viņa krūšutēlu novietoja Komisijas sēžu zālē. Viņa piezīmes ņēma vērā pastiprināja skafandra aizsardzību, turklāt katru kuģi nolēma apgādāt ar rezerves skafandru, konstruktori pastiprināja antigravitācijas ierīces spēku. Pārveidot neredzamības sistēmu, tiesa gan, neizdevās, toties elektronisko ieroci būtiski modernizēja. Bez tam Medniekiem bija ieteikts neiesaistīties tuvcīņā ar Zemes faunas pārstāvjiem, nenoņemt skafandru, kā arī piesargāties no ieroča ar caurulīti virs stobra un augstu, asu tēmēkli. īpaša uzmanība tika pievērsta tam, ka aborigēni, izmantojot smaguma spēku un inerci, bojājumu nodarīšanai prot izmantot pavisam vienkāršus priekšmetus koku stumbrus, virves, zemē izraktas bedres.

Kad visi šie pasākumi bija veikti, Komisija secināja, ka aizlieguma iemesli ir atkrituši. Kad karantīna bīstamajai planētai beidzot bija atcelta, tiesības pamedīt uz Zemes savā starpā izlozēja labākie Mednieki. Un uzvarētājs nosēdināja savu kuģi netālu no rajona, kur bija izsēdies viņa priekšgājējs. Tā uz Zemes atkal parādījās Zvērs.

Ieslēdzis antigravitācijas bloku, viņš aplidoja tuvāko apkārtni, rūpīgi izpētīdams apvidu. Baismīgā džungļu rēta kodolsprādziena izdedzinātais plankums bija aizaudzis ar zāli, krūmājiem un kokiem, to varēja noteikt tikai pēc paaugstinātā radioaktīvā fona. Metāldetektori palīdzēja atrast atliekas no ierobežota rādiusa darbības lidaparātiem ar nesošu propelleri virs kabīnes. Apskatījis attēlus no kosmosa, kas bija uzņemti no nolaišanās trajektorijas, viņš divsimt kilometru uz dienvidiem ievēroja ar dzeloņdrātīm apvilktu zemes gabaliņu, uz kura atradās vairākas garas dzīvojamās ēkas ar pusapaļiem jumtiem, ko veidoja metāla bloki. Līdzās uz asfaltēta laukumiņa propellerus bija izpletuši divi tieši tādi aparāti.

Uzņēmumos bija fiksēta bāze numur septiņi, lai gan Mednieks to, saprotams, nezināja. Taču, palielinājis fotogrāfijas un ieslēdzis gaismas viļņu pārveidotāju infrasarkanajā attēlā, viņš saskatīja vairākus prāvus vietējās faunas pārstāvjus tieši tādā uniformā, kādā bija Augstākā priestera vietnieka sadabūtie superkareivji. Tātad arī Dižā Mednieka Uzvarētājs atrodas kaut kur turpat. Secinājums bija pilnībā loģisks, un viņš lidoja uz karaliskā medījuma pusi. Bez kādām pūlēm sašāva divus varenus tēviņus, kuri ne tikai neizrādīja pretošanos, bet pat nenojauta tuvojošās briesmas. Tik viegls guvums nevarēja nest viņam slavu, un viņš pat nesavāca trofejas. Paslēpies kokā, viņš vairākas dienas vēroja bāzes iemītniekus, aplūkodams un izvērtēdams katru tēviņu, taču vajadzīgo eksemplāru konstatēt neizdevās.

Neveiksme Mednieku iedzina strupceļā. Viņa prāts un izmaņa bija vienkārša viņš spēja aprēķināt tikai vienu soli uz priekšu. Viena lieta ierīkot slazdu atklātajam medījumam, bet pavisam kas cits atrast šo medījumu uz milzīgas planētas miljoniem līdzīgu divkāju vidū. Notveršana un meklēšana ir divas dažādas lietas. Taču citas izejas nebija, un viņš ņēmās meklēt ar vienkāršām metodēm ieslēdzis gaismu atstarojošo sistēmu, sāka aplidot tuvējās pilsētas, meklēt eksemplārus uniformās un mēģināt noteikt to identitāti. Taču ne Kolumbijā, ne Bogotā neatradās neviena militārpersona amerikāņu specvienības uniformā. Un viņš saprata, ka šis ceļš nenovedīs pie mērķa viņam vajadzīgās sugas medījumu šajā pusē nebija. Tātad tos ieved no tālienes un pēc tam aizved atpakaļ uz pastāvīgo dzīvesvietu!

Tad Mednieks no jauna lika lietā savu vienkāršo viltību atkal ierīkoja slēpni kokā un sāka novērot bāzi numur septiņi. Tas viņam padevās labi viņš prata gaidīt diennaktīm ilgi, nekādi nenododams savu klātbūtni. Labi sagatavots vērotājs, protams, būtu varējis saskatīt spokaino siluetu, kas iezīmējās lapotnes ņirbošajās gaismēnās, ja ilgi skatītos binoklī, bet galvenais zinātu, ko meklēt. Taču to neviens uz Zemes nezināja. Atskaitot vienu cilvēku.

Tā Mednieks pavadīja nedēļu. Tikmēr bija pienācis termiņš personālsastāva plānveida nomaiņai liels transporta helikopters nogādāja bāzē militārpersonu vadu. Veselīgi, neiedeguši puiši jaunās tropiskajās formās smiedamies lēca laukā, sameta kaudzē plānos mantu maisus, izlocīja kājas pēc ilgā pārlidojuma, centās jokot ar nomaināmo grupu tādiem pašiem spēcīgiem puišiem, tikai saulē gluži nomelnējušiem un izbalējušā kamullāžā. Un arī mantu maisi viņiem bija piepūtušies un līdz galam piebāzti pamatā kontraktu beigušie kaujinieki veda eksotiskus suvenīrus zilās palmas ārstniecisko mizu, amuletus no oranžā krupja izkaltētajām kājām, bet ierindnieks Viljams Džonsons veda pat hameleona izbāzni. Atšķirībā no jaunatnācējiem vecie iemītnieki izskatījās drūmi un neatbildēja uz viņu jokiem.

-    Ko tāds piepūties, bračiņ? Džonsonam jautāja rudmatains kaprālis platiem pleciem.

-   Un ko tad tu neko neesi dzirdējis, vai? ar jautājumu uz jautājumu atbildēja Vils. Pie mums nesen divus nogalināja dežurantu un palīgu…

-    Kā?! Kaprālis sastinga, un arī tuvumā esošie saausījās.

-   Lūk, tā… Ar nezināmu ieroci. Kaut ko lāzeram līdzīgu, vai… Viņi pat pakustēties nepaspēja…

Jautrība beidzās, pagaisa smaidi, tos nomainīja bažas.

-   Un kurš to izdarīja?

Džonsons paraustīja plecus.

-   Nav zināms. Nav ne pēdu, ne nospiedumu, nekā…

Tas, kurš to bija izdarījis, atradās metrus desmit virs

viņiem, paliekot neredzams, taču mezdams uz zemes nelielu ēnu, kurai, jāteic, neviens nepievērsa uzmanību apspriežamais temats attiecās uz jebkuru un bija ārkārtīgi svarīgs, jo runa bija par dzīvību un nāvi.

-    Neko teikt! Rudmatis klusi iesvilpās. Kas pie jums te notiek, puiši?

-   Tagad tas notiek nevis pie mums, bet pie jums! Džonsons atbildēja. Viņu kāds parāva aiz mugursomas, un viņš neatskatīdamies atmeta ar roku. Taču aiz mu-

9

guras neviena nebija. Hameleona izbāznī bija trāpījis elektromagnētiskā ieroča izsviests ugunīgs punktiņš, kura uzdevums bija noteikt ievainotā medījuma atrašanās vietu. Pēc Medību noteikumiem, ievainotais katrā ziņā bija jāatrod un jānogalē.

Ēna nozuda. Garastāvoklis jautrajiem puišiem sabojājās. Viņi norūpējušies skatījās visapkārt.

-   Te notiek velns viņu zina kas! Rudais kaprālis sabozās. Nupat es sajutu, ka uz mani skatās kāds pavisam briesmīgs… Pat tirpas pār muguru pārskrēja!

-   Man arī…

-   Un man tāpat…

Jauniņie saspiedās kopā gluži kā aitas, juzdamas vilka tuvumu. Bet viņi taču bija beiguši sākotnējās sagatavošanas kursu un bija karavīri.

Vils pavīpsnāja.

-   Jūs nu gan esat kā viegli iespaidojamas meitenes! Tas no manis stāstītā…

-   Kravājamies! nokomandēja klāt pienākušais seržants, un divreiz atkārtot komandu viņam nenācās -

' 9

nomaināmie, cits citu apsteidzot, metās lūkas melnajā rīklē.

Pēc pāris minūtēm helikopters pacēlās gaisā. Drīz vien tas būs Džordžtaunā, un no turienes transporta „Herkuless" nodienējušos karavīrus aizvedīs uz Statiem.

-   Vai zini, Vil, arī es kaut ko tādu sajutu, pārvarot dzinēja rūkoņu, Semanskis iekliedza biedram ausī. Ļoti nepatīkama sajūta… Kā tu domā no kā?

Džonsons klusēja. Arī viņš bija izjutis īslaicīgu pēkšņu un neizskaidrojamu baiļu lēkmi. Pārējiem karavīriem strauji sabojājās garastāvoklis rau, sēž kā ūdeni mutē ieņēmuši… Droši vien arī viņi izjutuši ko līdzīgu…

-   Lai kas tas būtu, tas ir palicis aiz muguras, viņš beidzot atbildēja. Pievakarē mēs būsim mājās un visu aizmirsīsim.

Taču viņš kļūdījās.

* * *

Mednieks atgriezās kuģī, ar atvieglojumu noņēma vieglo skafandru, iegāja spriegā sfēriskā dušā, tad, nomazgājis noguruma gļotas no zvīņainā reptiļa ķermeņa, iestiprinājās ar barojošajām bumbiņām. Informācijas uztvērējs tvēra vietējos izklaides raidījumus aborigēni cīnījās, boksējās, dejoja, teica runas, šāva cits uz citu no pirmsplūdu laika ieročiem… Katram gadījumam viņš ievadīja sistēmā supermedījuma kontroles hologrammu un ieslēdza atpazīšanas programmu. Tagad, ja karaliskais medījums patrāpīsies kādā no raidījumiem, atpazinējs nekavējoties to fiksēs un dos signālu.

Laiku pa laikam Mednieks skatījās navigatora lielajā izliektajā ekrānā, pa kuru zemeslodes fonā kustējās zaļš punktiņš. Iesākumā tas pārvietojās virs džungļiem, augstums kilometrs, ātrums trīssimt kilometru stundā, bet tagad nesās ar ātrumu astoņsimt kilometru desmittūkstoš metru augstumā virs jūras līmeņa. Distance starp kuģi un gaismas punktiņu palielinājās, un Mednieks sāka baidīties, ka drīz tas pārsniegs antigravitācijas bloka darbības rādiusu.

Tā arī notika. Zaļais punktiņš sasniedza sauszemi, turpināja lidojumu un pēc piecām stundām nolaidās līdz zemes virsmas līmenim. Tad tas pārvietojās pa zemi ar vidējo ātrumu astoņdesmit kilometru stundā. Pievakarē gaismas punktiņš pārtrauca kustēties. Mednieks nogaidīja līdz rītam, taču kļūdas nebija zaļais punktiņš vairs nekustējās, tātad apmetās iezīmētā medījuma midzenī. Mednieks nolasīja punktiņa koordinātas tagad līdz tam bija vairāk nekā četrtūkstoš kilometru. Antigravitācijas ierīce iedarbojas līdz piecsimt. Tātad ar kuģi jāceļas augšup. Tas ir sarežģīti pareizi jāizvēlas nosēšanās punkts, rūpīgi jānomaskējas konkrētajā vietā… Grūts uzdevums iedzīvotāju blīvums tur ir daudz augstāks nekā šeit… Tomēr grūtības eksistē tikai tāpēc, lai tās sekmīgi pārvarētu!

Mednieks ieprogrammēja maršrutu, ievietoja savu masīvo ķermeni divarpus metru augstumā un gandrīz trīs centneru smagumā ieliektajā, ar atverēm izvagotajā pilota krēslā, kas atgādināja putu smeļamo karoti, ar kuru uz Zemes saimnieces izvelk no verdoša kastroļa gatavos pelmeņus. Taču Zvērs šajā „putu karotē" jutās pavisam ērti. Fiksējošā sistēma stingri, bet saudzīgi piespieda viņu pie metāla muguras ar tādām pašām atverēm. Lielā trīs pirkstu roka ar zvēra nagiem nospieda prāvo, tai atbilstošo „mīkstā" starta sviru.

Antigravitācijas šļakstiens bez trokšņa pameta kuģi par kilometru uz augšu, tad ieslēdzās maršruta dzinēji. Spēcīgā dārdoņa pāršķēla atmosfēru un aizskanēja līdz zemei, taču te pletās tuksnesis, un, ja kāds to arī dzirdēja, tad, visticamāk, noturēja par pērkona grāvienu. Uz uguns strūklas smailes melnais piliens ieskrējās, uzņēma pirmo kosmisko ātrumu un jau pēc četrdesmit sekundēm izlidoja kosmosā, izšķīzdams necaurskatāmajā melnumā, kur tā ceļam varēja izsekot tikai pēc ēnas, kas aizsedza zvaigžņu durstīgās uguntiņas.

Saskaņā ar programmu kuģis iegula Zemes orbītā, nolidoja ledainajā, dzīvību nesaturošajā bezgaisa izplatījumā trīstūkstoš kilometru un piebremzējis no jauna iegāja blīvajos slāņos, pie kam maršruta parabolas atgriezeniskais loks atdūrās Hantsvilas pilsētiņā, kas atradās Teksasas štatā, simt piecdesmit kilometru no Hjūstonas. Tā kā organiskās dzīvības indikators uzrādīja augstu iedzīvotāju blīvumu pilsētiņā un tās apkārtnē, Mednieks izmainīja nolaišanās punktu, ieslēdza gaismu atstarojošo sistēmu, „mīkstās" nosēšanās režīmu un, novirzījis kuģi uz trīsdesmit kilometru attālumā esošā Livingstona ezera pusi, palika karājamies vairākus simtus metru virs mirdzošās ūdens virsmas.

Gaismu atstarojošais kokons, kurā atspoguļojās zilās debesis, baltie mākoņi un spilgtā saule, tūlīt pat piesaistīja makšķernieku, peldētāju un motorlaivās braucošo sportistu trenētāju uzmanību viņiem likās, ka debesīs pēkšņi parādījusies otra saule! Ar plaukstām aizseguši acis, cilvēki pārsteigti pētīja savādo atmosfēras fenomenu, daži centās to nofotografēt ar mobilo telefonu. Taču tas neturpinājās ilgi pilots noskenēja tuvējo apkārtni un pārliecinājās, ka atšķirībā no dzīvīgā rietumu krasta austrumu puse aizaugusi ar biezu mežu, liecības par lieliem dzīviem organismiem tur neuzrādās, un tas nozīmē, ka tā ir vispiemērotākā vieta, lai izsēstos. Pēc dažām minūtēm, laužot zarus un ar bruņām klātajiem sāniem atbīdot koku stumbrus, kosmosa kuģis no violetās planētas iespiedās Amerikas kontinenta lapu koku mežā. Bet debesīs virs Livingstona ezera, kā jau tas pienākas, palika spīdam tikai viena saule.

Par otru sauli uzrakstīja avīze „Vakara Hantsvila", papildinot informāciju ar ne visai kvalitatīvu fotogrāfiju un astronomijas profesora Džona Ramsona paskaidrojumu tā teikt, šo parādību sauc refrakcija, tā ir pietiekami izplatīta Aļaskā, kur nereti tiek novērota „viltus sauļu" parādīšanās. Tagad, acīmredzot kaut kādu atmosfēras untumu dēļ, refrakciju varējuši novērot arī Teksasas iedzīvotāji.

Tajā pašā dienā apgabala laikraksts ziņoja, ka Hjūstonas Kosmisko lidojumu pārvaldes centra dežurējošais operators fiksējis nezināma kosmiskā aparāta nolaišanos zemāk un manevrēšanu Hantsvilas apkaimē. Un, kaut arī pilnīgi acīm redzams, ka runa ir par tehnisku vai cilvēcisku kļūdu, jo neviens uz Zemes radīts kosmiskais aparāts nav spējīgs veikt tādas darbības, operators ir pārliecināts par savu novērojumu precizitāti un ziņojis par tiem oficiālā ziņojumā.

Sasaistījuši šos ziņojumus vienā veselā, vietējie ufologi nāca pie secinājuma, ka Hantsvilas rajonā parādījies NLO, kuru ne mazāk kā piecpadsmit aculiecinieki vizuāli novērojuši virs ezera, bet instrumentālo fiksāciju veicis Kosmosa lidojumu centrs Hjūstonā. Sarēķinājuši, ka šoreiz NLO eksistēšanas fakts neapgāžami pierādīts ar divkāršu kontroli, kluba biedri pieprasīja municipalitātei piešķirt subsīdijas „lidojošo šķīvīšu" izpētei un ieplānoja šim jautājumam veltītu speciālu konferenci.

* * *

Saule zvetēja nežēlīgi, pat klajumā biezās selvas paēnā karstuma un tropiskā meža augstā mitruma dēļ nebija ko elpot. Kaimanu klajumam bija trīsstūra forma, un tas piegula pārpurvotam ezeram, kurā ņudzēt ņudzēja aligatori. Šai vietai simt kilometru attālumā no venecuēliešu pilsētiņas Boavistas bija nelaba slava, tāda pati kā Grēva laukumam Parīzē viduslaikos. Jāteic, ka visam šim kvartālam bija slikta reputācija, jo šeit atradās baisā Medelinas karteļa filiāle. Taču Kaimanu klajums bija pazīstams kā spīdzināšanas un soda vieta, tāpēc pat karteļa biedri tam meta līkumu. Tieši pašlaik te notika kārtējā eksekūcija.

Salvatore Galjāno karājās kails, uz muguras atlauzītām lokām un izskatījās tā, ka pašlaik diez vai kāds, paša māti ieskaitot, viņu varētu pazīt. Tāpat kā visi, kas bija izmalušies cauri Karlosa pratināšanas konveijeram, viņš jau visā bija atzinies, nožēlojis un samierinājies ar to, kas viņu gaidīja. Tāpēc pietiekami ātri atbildēja uz visiem jautājumiem, kurus uzdeva drošības dienesta priekšnieks. Tik ātri, cik to ļāva viņa fiziskais stāvoklis.

Kurš tev palīdzēja nozagt kokaīnu? Karloss stāvēja dažu soļu attālumā, bungodams sev pa plaukstu ar smagu pletni, kuras siksnā bija ievīta stieple.

Gandrīz divus metrus garajam Karlosam bija plati izvērsti pleci, raupja, robusti veidota sarkana seja, nekaunīgas, izvelbtas acis, melnu ūsu birstīte un valdonīgas manieres. Neraugoties uz neizturamo karstumu, viņam galvā bija sombrero, mugurā blīva auduma krekls un kājās zābakos sabāzītas galifē bikses aizsardzībai no milzīgajiem malāriju pārnēsājošiem moskītiem, asinssūcējām dēlēm, indīgiem zirnekļiem, skolopendrām, čūskām un citiem bīstamiem mošķiem, kas te mita pārpārēm. Pie siksnas piestiprinātas divas lielas pistoles, šķērsām pāri krūtīm karājās patronsoma, aiz muguras vīdēja automāts. Šāds arsenāls nepavisam nebija lieks. Kaut arī viņš atradās „savā" rajonā, taču narkokartelis jau daudzus gadus cīnījās ar Kolumbijas un visu kaimiņvalstu varasiestādēm nevis uz dzīvību, bet uz nāvi. Tikai pēc karteļa dibinātāja Pablo Eskobara pavēles tika nogalināti trīsdesmit tiesneši, aptuveni četrsimt policisti, kļūdas dēļ tika uzspridzināta lidmašīna ar simtiem nevainīgu pasažieru, bet kopumā šajā nepieteiktajā un pasaulei neredzamajā karā dzīvību zaudēja ap trīstūkstoš cilvēku. Taču arī pats leģendārais Eskobars beigu beigās iekrita lamatās un policisti no īpašās izmeklēšanas grupas viņu nošāva.

-   Es viens… aizsmacis nosēca Galjāno. Moskīti un asinssūcēji mošķi dzīroja uz viņa atkailinātā un rētām klātā ķermeņa, taču viņš diez vai juta to kodienus.

-   Mihels kaut kur atgāja, un es noslēpu četras pakas krūmos…

-   Mihelam četrdesmit pletnes! nepagriezies pavēlēja Karloss, un aiz viņa puslokā stāvošie seši rokaspuiši klusēdami pamāja. Viņi bija ģērbušies un bruņojušies tieši tāpat kā viņu komandieris. Un, kaut arī visi bija noplūduši sviedriem un gribēja pakasīties, stāvēja nekustīgi kā akmens statujas.

-    Kā tu taisījies pārdot preci? viņš uzdeva nākamo jautājumu.

-    Atradu seržantu amerikāņu bāzē Gajānā… Seržantu Komiju… Es viņam iedevu kontaktus dīlerim Ņujorkā…

-   Līdz Ņujorkai mēs vēl nonāksim, sacīja Karloss un atkal tāpat nepagriezies pavēlēja:

-   Saņemt ciet šo seržantu Komiju un nopratināt!

Padotie atkal pamāja. Viņi bija pieraduši izpildīt pavēles, neuzdodot liekus jautājumus un nebaidoties no grūtībām. Atrast, izzagt un spīdzināt ASV militārpersonu bija vieglāk un drošāk nekā kā jēlas gaļas gabalam atrasties purvā ar aligatoru.

-   Viņu nogalināja, noseca pratinamais.

-   Kas?!

-   Nezinu. Viņu un kapteini nakts dežūras laikā. Neviens nezina, kas…

-    Kurš to var apstiprināt?! aizdomu pilns jautāja Karloss un pavicināja pletni.

-   Manā mašīnā ir disks ar ierakstu… Es nopirku no kareivja kopiju… Vēl pirms bija atbraukuši okšķeri no FIB…

-   Ramires, atrodi un atnes disku! nokomandēja drošības dienesta priekšnieks, un viens no padotajiem tūlīt pat metās izpildīt komandu.

-   Kur ir prece? Karloss monotoni turpināja pratināšanu.

-   Nezinu…

-   Pārbaudīt, kur ir prece! Karloss kārtējo reizi nokomandēja, un padotie kārtējo reizi pamāja.

-  Un tagad klāj vaļā par Ņujorku! viņš uzdeva nākamo jautājumu, un Galjāno sāka visos sīkumos stāstīt par dīleri Ņujorkā. Viņam gribējās, lai viss pēc iespējas drīzāk beigtos.

* * *

Tagad varēja sākt meklēt Dižā Mednieka Uzvarētāju. Taču sākumā vajadzēja likvidēt bākuguni, kas viņu bija atvedusi uz šo karaliskā medījuma rezervātu, stingrie likumi aizliedza atstāt pēdas par savu klātbūtni Medību vietās, bet jo īpaši violetās planētas augstās tehnoloģijas kultūras priekšmetus.

-         Atnācējs sāka gatavoties iziešanai svešā un bīstamā pasaulē. Šajā reizē viņš uzvilka nevis vieglo skafandru, kas nodrošināja dzīvībai nepieciešamās, kā arī kamuflāžas funkcijas, bet gan smagas kaujas bruņas, kas turklāt pasargāja no aborigēnu ieročiem. Piekabināja enerģētisko izstarotāju, ievietoja piedurknē pa tvērienam

divasmeņu nazi, katram gadījumam paķēra līdzi šķēpu. Auksto ieroču asmeņiem bija molekulārs uzasinājums, kas ļāva izkausēt pat dzelzi. Taču šajā uzbrukumā lielākā loma bija elektromagnētiskajiem ieročiem, un viņš ievietoja garu spīdīgu caurulīti speciālā spailē uz kājas.

Tad viņš atvēra lūku, ieslēdza antigravitācijas ierīci, iedarbināja gaismu atstarojošo barjeru un līgani izlidoja ārā, spraukdamies cauri cieši savītajiem zariem. Gandrīz tūlīt viņš uzņēma augstumu un ieturēja kursu, orientēdamies uz Medību bākuguntiņas signāliem. Šķērsoja tālu lejā kā spoguli mirdzošo ezeru, pārlidoja pāri akurāti uzartajiem laukiem, kurus pārsvītroja līdzenas, gludas ceļu līnijas, un drīz jau bija virs Hantsvilas. Signāls nāca no nomalē uzcelta neliela divstāvu namiņa ar sarkanu dakstiņu jumtu. Turp tad arī Zvērs novirzīja savu lidojumu.

Džonsonu mājā valdīja priecīgs satraukums vecākā dēla atgriešanās bija notikums. Tiesa gan, atšķirībā no vairākām citām valstīm tā nekļuva par iemeslu greznām dzīrēm restorānos un svētkiem daudzu nedēļu garumā. Ar vecākiem Klaivu un Sāru, kā arī jaunāko brāli Džeku svinību vaininieks cienīgi bija pasēdējis „Makdonaldā". Viņi lieliski bija pavadījuši laiku ēduši hamburgerus ar ceptiem kartupeļiem, dzēruši piena kokteiļus un kolu, sasveicinājušies ar paziņām, priecājušies par tikšanos. Bet nākamajā dienā no paša rīta Viljams kopā ar tēvu ņēmās labot traktoru kā dažās zemēs mēdz

9

teikt kad darbu dara, jokus pie malas…

Divpadsmitgadīgais Džeks apzinīgi palīdzēja vecākajiem, bet pēc tam viņu atlaida atpūsties un viņš devās uz dārzu rotaļāties ar Viljama atvesto hameleona izbāzni. Eksotiskā ķirzaka gluži vai atdzīvojās viņa rokās, slēpās starp ābeļu vai zemeņu lapām, raidīja asas, griezīgas skaņas, kādas, pēc zēna priekšstatiem, bija jāizdod tādam radījumam un kuras viņš pats cītīgi modelēja.

Gana izskrējies, Džeks novēlās rūpīgi apcirptajā mauriņā, uzlika uz krūtīm hameleonu, ieskatījās mirdzošajos apaļajos stikliņos, cenzdamies iedomāties, ko tika redzējušas īstās acis tālajos tropiskajos džungļos. Piepeši mazie pirksti ķirzakas mugurā sataustīja cietu svešķermeni. Kabatā atradās spalvu nazītis, viņš atvāza mazo aso asmeni, aizķēra tumšā metāla gabaliņu, tad aizjoza uz šķūni, sadabūja plakanknaibles un izvilka masīvu noasinātu trīsstūri, kas atgādināja bultas uzgali. Taču nez kāpēc tas bija jūtami silts un sīki vibrēja. Pat divpadsmitgadīgam puikam skaidrs, ka bultas uzgalim tā nebūtu jāuzvedas. Un Džeks aizskrēja uz garāžu.

-   Vil, kas tas tāds? jau no sliekšņa viņš uzsauca, izstiepis uz priekšu izbāzni un vicinādams virs galvas savu atradumu. Ķirzaku nogalināja ar loku? Bet kāpēc bulta trīc?

-   Nu nē taču, izbrīnījies noburkšķēja Viljams, slaucīdams eļļainās rokas lupatā. To notvēra cilpā…

Vecākais brālis apskatīja griezumu uz hameleona muguras, paņēma trīsstūraino smailgalu priekšmetu.

-   Nezinu gan… Šī verķa tajā nebija, viņš nesaprašanā novilka.

-   Padod šurp, palūdza tēvs, pasvārstīja atradumu tulznainajā plaukstā, nočāpstināja lūpas.

-   Kaut kas līdzīgs bultai. Bet tā ir kā dzīva…

-   Es pats notvēru šo hameleonu. Un mūsu ārsts uztaisīja izbāzni, iebilda Viljams. Nekādas bultas tajā nebija! Un tā arī nemaz nav bulta! Es nezinu, kas tas tāds ir. Un kur uzradies šis verķis arī nezinu…

Dedzīgi apspriezdami atradumu, visi trīs Džonsoni iegāja dārzā un devās uz māju. Spoži spīdēja saule, patīkams maigs vējiņš šalkoja ābeļu un bumbieru lapotnēs, Zvērs, kurš karājās desmit metru augstumā, bija gandrīz neredzams: ja ieskatītos ciešāk tā, tāds kā zibsnis, viegls, gandrīz caurspīdīgs mākonītis. Toties viņš varēja itin labi aplūkot katru aborigēnu. Pēc spēcīgās miesas būves viņš sazīmēja Viljamu Džonsonu, līdzās soļoja vecāks īpatnis, viņiem pa vidu palēkdamies kustējās bērnelis. Kā medījums pieaugušie eksemplāri viņu neinteresēja, vērtība bija tikai bākai, kas gulēja uz plaukstas pašam vecākajam aborigēnam. Zvērs pavērsa elektromagnētisko ieroci, ieslēdza reverso režīmu, un spēka lauks zibenīgi ievilka bāku atpakaļ caurulītē. Tas izskatījās tā, it kā trīsstūrveida metāla gabals vienkārši būtu izgaisis no Klaiva plaukstas.

Pārsteigumā viņš iekliedzās un paskatījās zem kājām vai nav to nometis zemē. Taču mīklainā priekšmeta nekur nebija, tas vienkārši bija izšķīdis gaisā… Bet tas taču nevar būt! Visi trīs skatījās apkārt, grozīja galvu, bet neko aizdomīgu nemanīja. Tiesa gan, mazais Džeks sacīja, ka redzējis virs galvas kaut kādu spīdumu un caurspīdīgu mākonīti, kas ātri izgaisis rietumos. Taču viņam neviens neticēja.

Vils aprunājās ar tēvu, un viņi nolēma nevienam nestāstīt par šo mazo, taču pilnīgi neizskaidrojamo notikumu. Nevienam, pat mātei ne. Arī Džekam ieteica turēt mēli aiz zobiem.

Taču jauns notikums tūlīt pat aizēnoja neizprotamo pazušanu.

-   Nāciet iekšā mājā! no sliekšņa uzsauca satrauktā Sāra. Radio pārraidīja, ka zilonis satrakojies un izbēdzis no zooparka! Viņš tur visu mīda! Šerifs lūdzis pilsētniekus neiziet no mājām!

-   Zini, dēliņ, bet es taču sajutu kaut ko nelabu, sacīja Klaivs. Tāds kā nemiers pārņēma. Acīmredzot uztvēru mātes trauksmi. Mēs abi taču gandrīz trīsdesmit gadus esam kopā, tad nu arī lasām viens otra domas. Ko tu tā skaties uz mani?

-   Neko. Viljams izvilka lakatiņu un noslaucīja aukstos sviedrus no pieres.

Nupat viņu uz mirkli bija caururbušas nepamatotas šausmas. Tieši tādas pašas, kādas bija izjutis viņš un

viņa biedri pirms izbraukšanas no bāzes numur septiņi.

Taču tēvam viņš neko neteica, i

* * *

Āfrikas zilonis Bimpo svēra piecas tonnas un bija četrus metrus augsts. Viņš dzīvoja pilsētas zooparkā jau vairāk nekā sešus gadus, nekad nebija sagādājis nekādas rūpes administrācijai, nevainojami klausīja savu dresētāju indieti Siāmu, svētkos rādīja trikus un gribētājus vizināja uz muguras. Pirms pusstundas viņš ar snuķi bija aptvēris Siāmu ap vidukli, uzmetis augstu pret zilajām debesīm un ar spēku sašķaidījis pret asfaltu. Tad izlauzies uz pilsētu, samīdījis vairākus automobiļus, izsitis sakņu veikala vitrīnu un virzījies pa galveno ceļu, paralizējot ceļu satiksmi un aizbaidot mierīgos iedzīvotājus. Hantsvilā izcēlās panika, ielas kļuva tukšas, pār māju un veikalu logiem dobji nolaidās ruļļveida aizvirtņi. Pilsētiņa likās kā izmirusi.

Kas bija noticis ar mierīgo un nekaitīgo dzīvnieku, neviens nespēja pateikt pavisam noteikti, lai gan speciālisti zina par ziloņu trakumu, pēkšņu un neparedzamu. Gigants var saniknoties, ja salauž ilkni vai sīciņa pele iekļūst starp milzīgajiem pirkstiem, draudot pārgrauzt plāno, ne ar ko neaizsargāto ādu, vai, vai, vai… Reizēm viņu izdodas izārstēt, bet, ja zilonis ir pārkāpis robežu un nogalinājis cilvēku, tad atpakaļceļa nav viņš ir jāiznīcina.

Šerifs Simpsons rācijā jau bija saņēmis konsultāciju un zināja, kāds liktenis sagaida Bimpo. Vēl vairāk viņš zināja, kuram būs jāparūpējas par šo likteni. Un šī zināšana viņu darīja ļoti bažīgu. Tāpēc ka par Hantsvilas drošību bija atbildīgs tieši viņš un tieši viņam bija jāiznīcina satrakojies milzenis. Šerifam jau bija nācies nošaut agresīvus suņus un ar trakumsērgu slimas lapsas, bet kā lai nošauj dzīvu milzeni bruņumašīnas svarā, viņš nezināja. Un nespēja iedomāties. Viņa visjaudīgākais ierocis triecienuzbrukuma šautene „SPAS-12" ļāva šaut ar kartečas uguni, plastikāta lodēm un pat granātām ar ,,SC" gāzi, taču izmantot to pret ziloni būtu tas pats, kas iziet ar pārbaudīto un drošo „Beretu" pret tanku „Ābrams". Atlika vien priecāties, ka zilonis bija pametis Hantsvilu un vairs neapdraudēja tās iedzīvotājus.

Tagad Simpsons brauca pa tukšu kļuvušo šoseju M-21 pa pēdām Bimpo, cenzdamies turēties piecsimt metru attālumā. Ja neredzamā robeža tika pārkāpta, zilonis pagriezās atpakaļ un nelaipni skatījās uz sekotājiem. Simpsona zili baltais ševrolē ar uzrakstu „šerifs" uz priekšējām durvīm tūlīt pat apstājās, it kā būtu atdūries pret neredzamu sienu. Aizmugurē nobremzēja otrs tieši tāds pats ševrolē, kurā atradās viņa palīgs Grosmans. Reizēm zilonis ar to neapmierinājās un metās viņiem virsū pelēks milzenis, pārklāts ar biezu, ozola mizai līdzīgu krunkainu ādu, uz priekšu izvirzītiem resniem, plēsonīgi izliektiem ilkņiem. Nācās ieslēgt atpakaļgaitu un braukt atmuguriski tikmēr, kamēr Bimpo nomierinājās un turpināja ceļu.

* * *

Mednieks pārslēdza skafandra filtru, lai tiktu uztverti gaismas viļņi, tagad viņš redzēja notiekošo nevis termiskajā diapazonā, bet tāpat kā aborigēni. Viņš lidoja simt piecdesmit metru virs zemes. No augšas viss notiekošais bija redzams kā uz delnas tukšā melnā šosejas lente, zili baltie patruļas automobiļi, bet galvenais dzīvais milzenis ar divām astēm, milzīgām ausīm un gariem ilkņiem. īpaši pārsteidzoši, ka viena aste, resna un lokana, bija novietota… uz purna. Tādus radījumus nebija nomedījis vēl neviens violetās planētas mednieks! Zvērs palēnināja lidojumu, nolaidās zemāk, aplaida vienu

apli, otru… Jā, šis retais un spēcīgais vietējās faunas

pārstāvis pilnībā varēja izgreznot viņa trofeju kolekciju!

* * *

Pēkšņi uz slēgtās šosejas parādījās sarkans pontiaks. Vai nu tas kaut kādā veidā bija izsprucis cauri norobežojumam, vai kas ir vairāk iespējams bija izbraucis no kāda zemes ceļa. Ar pieklājīgu ātrumu automobilis nesās pretī Bimpo. Gigants sastinga, piesardzīgi grozīdams galvu no vienas puses uz otru. Ziloņi ir pusakli, un, visticamāk, viņš reaģēja uz jauno skaņu, bet varbūt uz ceļa lentes vibrāciju.

Kad līdz mašīnai bija atlikuši kādi divsimt metri, Bimpo pacēla snuķi, draudīgi notaurējās, it kā pats sev dotu kaujas signālu, un metās uz priekšu. Kā par brīnumu, viņš skrēja ātri un bez trokšņa ar uzbrūkoša tanka nenovēršamo mērķtiecību. Pontiaka vadītājs krasi samazināja ātrumu un sāka bremzēt, taču bija par vēlu inerces spēki darīja savu, attālums starp spilgto plankumu un satracināto pelēko kalnu strauji samazinājās. Sadursme bija nenovēršama un draudēja slikti beigties abām pusēm, taču pēdējā brīdī pontiaks iegrieza līkumu, nenoturējās uz ceļa un izlidoja uz apmales, saceļot aiz sevis milzu putekļu mākoni.

No šīs epizodes tika izdarīti secinājumi. Zvērs saprata, ka medību objekts rīkojas impulsīvi un nepārdomāti, tāpēc to nomedīt nepavisam nebūs grūti un nekāda iepriekšēja sagatavošanās nav vajadzīga.

Bet šerifs Simpsons saprata, ka zilonis jāpiebeidz un -jo ātrāk, jo labāk.

Apmetis loku pa līdzenumu, pontiaks izšāvās atpakaļ uz ceļa un brāzās gandrīz līdzās šerifa mašīnai. Vadītāja seju izķēmoja šausmu grimase, viņš iekrampējās stūrē un spieda gāzi grīdā, acīm redzami nesaprazdams, ka nāves briesmas brīnumainā kārtā bija gājušas secen.

* * *

Mednieks apsteidza ziloni, līgani nolaidās uz šosejas un nostājās pašā vidū, sagatavojis smagu šķēpu. Bimpo, itin kā aizmirsis sarkano mašīnu, atkal pārgāja uz soļiem un lēnām tuvojās. Mednieks nosprieda, ka vajadzēs brīdināt šo aprobežoto un tiešo radījumu par draudošajām briesmām, lai dotu tam iespēju sagatavoties aizstāvībai. Lai gan ar tādām primitīvām smadzenēm viņam tas diezin vai palīdzēs… Toties mednieka goda kodekss tiks ievērots nevainojami.

* * *

Simpsons pa to laiku bija piezvanījis uz municipalitātes veterināro dienestu.

-   Vai jums tur ir kādi līdzekļi lielu dzīvnieku iemidzināšanai? viņš aprauti jautāja, atcerēdamies pontiaka vadītāja pārakmeņojušos seju.

-   Ne lielāku par alni, Sem, atsaucās galvenais veterinārārsts Rodžerss. Ziloņa ādu mūsu adatas pat nepārdurs. Un arī tādu miega zāļu nav…

-   Vai tad es kaut vārdiņu bildu par ziloni? saērcināti noprasīja šerifs un tūdaļ pat saprata, ka vienkārši izgāž dusmas uz pirmo, kas patrāpījies pa rokai.

-  Visa pilsēta zina, ka tu dzenies pakaļ zilonim, nevis alnim vai vilkam, lēnīgi atbildēja Rodžerss.

-   Labs ir, vecais, piedod…

Tagad viņš sazinājās ar Hiltonu vislielākā ieroču veikala īpašnieku.

-   Vai tev, Fil, ir zilonim domāts ierocis?

-    Nav, Sem. Tu taču zini lielāka medījuma par meža kuili mūsu apkārtnē nemēdz būt… Varu piedāvāt tikai deviņu milimetru karabīni un divpadsmitā kalibra ieročus…

-   Skaidrs, tad neko.

* * *

Kad medījums tuvojās, Mednieks izslēdza gaismu atstarojošo sistēmu. Bimpo priekšā materializējās prāva divkājaina figūra spīdīgā skafandrā ar asi uz priekšu izvirzītu bruņucepuri, kas sedza būtnes galvu. Figūra nekustīgi stāvēja ceļa vidū, iepletusi stabiem līdzīgās kājas, atbalstījusi pret asfaltu bruņu cimdā sažņaugto šķēpu. Ziloņa ķermenis aizsedza viņu no novērotājiem policijas mašīnās, lai gan Mednieks par to pat neiedomājās, viņa domas pilnībā bija koncentrētas uz medījumu. To vajadzēja paņemt skaisti un tīri.

No pārsteiguma zilonis apstājās. Viņš nekad neko tādu nebija redzējis. Vēl vairāk ģenētiskā atmiņa teica priekšā, ka tādus radījumus nav redzējis neviens no viņa daudzajiem priekštečiem. Turklāt no viņa plūda blīvi, gandrīz materiāli draudi.

Taču ziloņi nekad neatkāpjas. It īpaši tad, kad ir satrakojušies. Bimpo pacēla snuķi un ietaurējās. Mednieks atkal ieslēdza gaismas atstarotāju. Viņš jau bija izdarījis visu, ko varējis, un tagad ērtāk satvēra šķēpu. Tajā pašā mirklī piecu tonnu smagais ķermenis metās uz priekšu. Mednieks palēcās. Pateicoties tam, ka Zemes pievilkšanas spēks bija mazāks nekā smaguma spēks uz violetās planētas, viņš uzlidoja gandrīz divu metru augstumā un, sasniedzis apogeju, deva triecienu. Uzbrūkošā ziloņa inerce saplūda ar trieciena enerģiju, īpašā veidā uzasinātā smaile viegli pārcirta pieres kaulu un dziļi iegrima milzīgajā galvā… Mednieks tika pamests sānis, taču viņš paguva ieslēgt antigravitācijas ierīci un neaiz-

vēlās pa zemi, bet palika karājamies gaisā.

* * *

Arī šerifa mašīna stāvēja uz vietas.

Pēc pusstundas viņš nonāks pie norobežojuma, mister Harson, ziņoja Simpsons, aplūkodams tālumā apstājušos satrakojušās gaļas kalnu un kaunēdamies savas bezpalīdzības. Bet mums nav ar ko to apturēt…

-   Hm… Pamēģināšu sazināties ar armijniekiem, ne visai pārliecināti noteica štata policijas priekšnieks. Viņiem ir granātmetēji…

-   Jā, ser, droši vien ir…

Šerifs ar grūtībām mēģināja iedomāties, kā var izmantot granātmetēju pret ziloni. Viņš bija dienējis armijā un zināja, ka, visdrīzāk, granāta noslīdēs pa ziloņa ķermeņa mīkstajiem apaļumiem un neuzsprāgusi rikošetā atlēks atpakaļ.

Taču šajā brīdī viņš ieraudzīja, kā pelēkā masa sasveras pa kreisi, nogāžas uz sāniem, pārvēlas uz otru pusi un sastingst ceļa malā. Tikai kā kolonnas resnās kājas vairākas reizes noraustījās un sastinga, izstieptas uz augšu, gluži kā masīvas kājas milzīgam, bez ceremonijām otrādi apgrieztam galdam.

Simpsons neticēja pats savām acīm. Taču nekas nemainījās. Dzīvi ziloņi nevāļājas uz muguras, tie nav nekādi kaķi…

-    Liekas, viņš ir beigts, mister Harson… Jā, liekas gan, ka tā…

-Ko?!

-   Zilonis ir nogalināts, ser!

-   Malacis, Simpson! Kā jums tas izdevās?

-   Es piezvanīšu pēc dažām minūtēm…

Šerifs nospieda gāzes pedāli un traucās ar mašīnu pie ziloņa, kas gulēja zemē bez dzīvības pazīmēm. Palīgs devās nopakaļ.

* * *

Zvērs bija apmierināts nevainojami izpildīts sitiens un lieliska trofeja tie ir pirmie soļi pretī Dižā Mednieka titulam. Gadu gaitā rekonstruēt medījuma veidolu bija iemācījušies ne tikai pēc mugurkaula, bet arī pēc jebkura medījuma kaula. Viņš nofotografēja ķermeni un ar īsu dubultasmeņu naža kustību nocirta vienu ilkni. Atmiņas bloks fiksēja procedūru. Tagad varēja atgriezties kuģī, lai pēc atpūtas turpinātu medīt galveno medījumu.

Bet šajā laikā tieši līdzās ķermenim asi nobremzēja divi vietējie transporta mehānismi, no katra izkāpa pa aborigēnam ar ieroci un uniformā. Lieli augumā ar asām manierēm, viņi neapšaubāmi piederēja pie super-

karavīru kastas. Un Mednieka plāni krasi mainījās.

* * *

Satrakojies zilonis tik tiešām gulēja uz muguras un neizrādīja dzīvības zīmes. Pierē tam asiņoja spraugai līdzīga brūce, lielākā daļa no labējā ilkņa bija pazudusi. Simpsons paskatījās uz Grosmanu, bet tas savukārt nesaprašanā raudzījās acīs šerifam. Viņi profesionāli apskatīja brūci. Rombveida, garums piecpadsmit centimetru, platums visplatākajā vietā aptuveni pieci.

-   Nazis?! izbrīnā noelsās Grosmans.

-   Drīzāk milzīgs zobens. Vai šķēps… Arī milzīgs…

-   Kaut kādas blēņas!

>

-   Paskaties uz ilkni… Līdzens, gluds griezums!

-   Lielātruma cirkulārais zāģis?

-    Kur te lai rastos zāģis?! Turklāt vēl pirms brīža viņš bija dzīvs un ar abiem ilkņiem!

-   Kurš gan to varēja izdarīt?!

Šerifs domīgi skatījās visapkārt. Skatienam pavērās vieni vienīgi lauki, tālumā meža josla.

-   Lai kurš tas būtu, viņš ir kaut kur tepat!

Uzlicis roku uz pistoles maksts, Simpsons apgāja apkārt nogalētajam zilonim, rūpīgi izpētīdams visu apkārtējo. Viņa uzmanību piesaistīja ceļmalā nomīdītā zāle. Viņš pieliecās zemāk. Nomīdīta zāle, iegrimusi zeme… Izskatās pēc milzu kājas atstātas pēdas… Un te vēl viena. Un vēl. Itin kā būtu soļojis milzīgs un smags milzis… Šerifs pavirzījās gar dīvaino pēdu ķēdīti un pēkšņi ar periferiālo redzi manīja kaut kādu kustību savā priekšā. „Bereta" pati no sevis ielēca rokās. Taču pirksts sastinga uz mēlītes spokaini vizuļojošajā dūmakā viņš ieraudzīja… pats sevi!

Kas tur ir, Sem? aiz muguras atskanēja pārinieka balss.

Taču Sems neatbildēja, kā apmāts vērdamies uz bezgalīgo lauku fona pavērušos ainu. Viņa priekšā stāvēja Hantsvilas šerifs Simpsons visā savā godībā. Vietējās policijas formas tērpā ar platmali galvā un pistoli kaujas gatavībā. Tikai pistoli dubultnieks turēja kreisajā rokā. Atspulgs! Ne visai kvalitatīvs izplūdis, malās deformēts, izraibināts ar kaut kādu ņirboņu kā pirmsplūdu laika attēlu tricinošā televizorā. Kas tas tāds varētu būt, sasper jods?!

Taču izdomāt līdz galam šerifs nepaguva. Tieši no dubultnieka krūtīm izlidoja šķēps un pāršķēla viņu uz pusēm. Beidzamā doma bija par to, ka viņš nav kļūdījies šķēps patiešām ir milzīgs…

Grosmans mežonīgi iekliedzās un vairākas reizes uz labu laimi izšāva, uz nekurieni, vienkārši tāpēc, lai vismaz kaut ko darītu. Un tūlīt pat no šīs „nekurienes" izlidoja maza ugunīga bitīte, kas sāpīgi iedzēla viņam krūtīs, izlidoja cauri ķermenim un trāpīja patruļmašīnas sānos, atstājot tur tādu kā iekausētu caurumiņu.

Mednieks pārslēdza atmiņas bloku no ieraksta uz atveidi, un līdzās policistu līķiem parādījās Henrija Adamsa, ar iesauku Brits, hologramma. Skeneris izdarīja mērījumus, dators veica salīdzinošo analīzi un izsniedza rezultātu. Tas izrādījās negatīvs nomedītie kareivji nebija supermedījums.

Taču Zvēru tas nesarūgtināja. Varbūt tāpēc, ka šī diena jau tā izrādījās veiksmīga, bet varbūt tālab, ka viņš vispār neprata bēdāties. Toties prata censties sasniegt mērķi.

Paņēmis šķēpu, kas bija notraipīts ar ziloņa un cilvēka asinīm, un pievācis ilkni vienu no savām labākajām trofejām, Mednieks pacēlās gaisā un uzņēma kursu uz kuģi. Ceļa M-21 malā palika tikai milzīgs nogalinātā dzīvnieka ķermenis, divu likuma kalpu ķermeņi un viņu mašīnas ar strādājošām rācijām.

-   Sem, kas tev tur ir ar to ziloni? tincināja rācija Harsona balsī. Kas tev tur noticis? Kāpēc neatbildi?

-   Grosman, atbildi kas jums tur notiek?

Taču šerifs un viņa palīgs nevarēja pastāstīt ne tikai to, kas noticis ar ziloni, bet arī to, kas noticis ar viņiem pašiem.

Pēc kāda laika notikuma vietā ieradās trešā mašīna no šerifa biroja, pēc tam tūlīt ceturtā un piektā. Dienas beigās sauszemes speciālā transporta vienību skaits tuvojās simtam. Vietējā un štata policija, federāli, armijnieki, automobiļi bez pazīšanas zīmēm un cilvēki, kas nekad nav uzrādījuši apliecības… Un, protams, desmitiem žurnālistu ar diktofoniem, fotoaparātiem, televīzijas kamerām, kas dažu stundu laikā kluso un provinciālo Hantsvilu padarīja slavenu visā pasaulē.

Trešā nodaļa. hantsvilas slepkava

Kokā darinātajā zālē ar lielajiem logiem smaržoja pēc svaigām maizītēm un vaniļas. Henrijam Adamsam šķita, ka tās ir Elizabetes smaržas, kura baltā priekšautā stāvēja aiz letes un laiku pa laikam uzmeta viņam ašus un, kā pašai likās, nemanāmus skatienus. Taču viņa kļūdījās. Delavarā dzīvoja tikai trīs tūkstoši pieaugušu iemītnieku, te viss notiek acu priekšā un viss par visiem ir zināms. Turklāt apmēram mēneša laikā visa pilsēta iziet cauri „Makdonaldam" patiesībā vienīgajam restorānam ar demokrātiskām cenām, sava veida klubam un laika pavadīšanas vietai.

Adamss sēdēja stūrī, ēda dubulto siera burgeru, bagātīgi uzlabodams to ar saldajām sinepēm, kraukšķināja lielo porciju kartupeļu, kuriem lēja virsū kečupu, un neitrāli raudzījās logā. Elizabetei viņš nepievērsa uzmanību, taču diez vai kaut viens apmeklētājs nezināja, ka simpātiskā lokanā tumšmate ir vienīgā pastāvīgā viešņa viņa rančo kalnos un ka viņš iebrauc pie viņas ikreiz, kad ierodas no kalniem pilsētā. Viņam kājās bija viegli apnēsātas zilas „izejamās" džinsas ar platu jostu, īsi kovboju zābaki, mugurā rūtains krekls un džinsa jaka. Galvassegu, kas atgādināja armijas cepurīti ar nolokāmām ausīm, viņš bija noņēmis un nolicis uz blakus krēsla. Bija karsti, gribējās novilkt jaku, taču tad aizmugurē kļūtu redzama nelielā maksts un tajā, ar vidusdaļu piestiprināts un nedaudz pa labi nošķiebts, lai būtu vieglāk izvilkt, kolts. Bet izcelties uz pārējo fona un pievērst lieku uzmanību Britam nepatika.

Plašā telpa ir stāvgrūdām pilna, daudzi atnākuši ar sievu, dažs labs ar bērniem. Bija trokšņaini, taču ne tik ļoti kā parasti gandrīz visi vīrieši aizrautīgi skatījās beisbolu plakanos televizoros, kas bija pakarināti zāles galos. Taču Adamsam beisbols bija vienaldzīgs. Atvaļinātajam majoram patika vienīgi šaušana, nažu mešana, savulaik, sen atpakaļ skriešana un cīņas sports. Paēdis viņš apmierināti atlaidās krēslā. Tūdaļ pat Elizabete, neuzticēdama to viesmīlim, atnesa ķiršu maizīti un kafiju, bet, novākdama traukus, it kā neviļus pieskārās viņa rokai. Tas nekādi negāja kopā ar konspirāciju, ko viņi ievēroja, taču Henrijs tikai iecietīgi pasmaidīja ar pašiem lūpu kaktiņiem.

Majors nebija liels gardēdis. Viņam bija nācies ēst jēlu gaļu, čūskas, vardes, meža peles, augu saknes. Bet konservi un vienveidīgā sausā pārtikas deva vispār bija ierasta ikdienas barība. Agrāk viņam ēdiena kvalitāte bija gandrīz vienaldzīga. Tagad gaume bija mainījusies. Maizīte bija ļoti garšīga un kafija stipra un aromātiska, starp citu, kā viss, ko viņš saņēma no Elizabetes rokām. Henrijs grasījās pasūtīt vēl vienu porciju, taču tobrīd beisbola pārraide pārtrūka un sākās ziņu speciālizlaidums.

-Ārkārtēji, baisi un neizskaidrojumi notikumi ir satricinājuši Hantsvilas pilsētu Teksasas štatā, satraukti nobēra jauns kalsnējs reportieris ar mikrofonu rokā.

Ekrānā parādījās augšpēdus apgāzts beigta ziloņa ķermenis ar neveikli gaisā saslietām kājām. Pēc tam kamera parādīja zemē izstiepušos šerifu līķus, līdzās stāvošas policijas mašīnas, apkārt mutuļojošu pūli, kas sastāvēja no policistiem, armijniekiem un civilpersonām, daudzi bija ģērbušies lietišķos uzvalkos ar kaklasaitēm un atgādināja federālos aģentus.

„Makdonaldā" iestājās klusums, ap simt acu bija piekaltas televizoram, tikai šur un tur vēl pret šķīvjiem šķindēja dakšiņas un naži.

-    Pēc sākotnējās versijas, no zooloģiskā dārza izbēgušais zilonis kritis par upuri pēc ziloņkaula tīkojošiem malumedniekiem, un piesteigušies policisti nav spējuši ļaundarus apturēt un arī tikuši nogalināti, jaunais cilvēks iepriekšējā tonī turpināja vairot spriedzi. Viņš tiešām izskatījās satraukts, pat kārtīgi celiņā pāršķirtie mati bija sakrituši abpus šaurajai sejai.

-   Taču policijas mašīnu videokameru ieraksts pilnīgi apgāza šo samērā ticamo versiju, lai gan tajā pašā laikā vairoja neskaidrības šajā neticamajā notikumā…

Ekrānā parādījās šoseja, tālumā stāvēja zilonis, pēkšņi tas salīgojās, nozvēlās uz sāniem, aizvēlās līdz apmalei un palika guļam uz muguras, stabiem līdzīgās kājas vairākas reizes noraustījās un sastinga. Kamera tuvojās, tagad beigtais zilonis bija pavisam līdzās, kadrā parādījās viena šerifa mugura, tad otra. Viņi aplūkoja beigto dzīvnieku, tad viens šerifs, skatīdamies zem kājām, pagāja kādus desmit metrus nostāk un pēkšņi izvilka pistoli no maksts. Tūdaļ no viņa muguras izlēca asiņains milzīga šķēpa uzgalis, šerifs krita atmuguriski, un briesmīgā smaile iedūrās zemē, noturēdama ķermeni nedabiskā pussēdus stāvoklī.

Zāle noelsās. Valdošajā klusumā varēja sadzirdēt mušu lidojam, taču arī sīko spārniņu švīkstoņa nenovērsa skatītāju uzmanību vai nu mušu te nebija, vai arī tās bija aizrāvušās ar sensacionālo pārraidi.

Arī otrs šerifs izrāva ieroci un atklāja uguni, lai gan nekāda ienaidnieka viņa priekšā nebija, un neviens nevarēja saprast, uz ko viņš šauj. Taču tas turpinājās tikai pāris sekundes formas kreklā uz platās muguras pašā vidū iezīmējās uguns aplītis, tā malas pārogļojās, un policists bez dzīvības nokrita zemē. Un tajā brīdī līdzās līķiem parādījās… Henrijs Adamss, pats personīgi! Kaujas lauka forma, aizsargkrāsu svītras uz sejas, ieroči un aprīkojums…

Henrijs pats sevi pazina uzreiz, jo vairāk tāpēc, ka viņš izskatījās tieši mats matā kā uzbrukuma ierakstā bāzei numur septiņi. Asinis iesitās viņam galvā. Apžēliņ, ko tas nozīmēja?! Viņš iedomājās, kas sāksies pēc mirkļa, kad visi klātesošie būs aptvēruši, kurš slēpjas zem kaujas kombinezona un aizsargkrāsu svītrām!

Spriežot pēc visa, tieši šis cilvēks tik dīvaini un neparasti izrēķinājās ar šerifu Simpsonu un viņa palīgu Grosmanu! Kadrā atkal parādījās kalsnējais reportieris. Tikai kā viņam izdevās palikt nemanītam? No kurienes viņš uzradās nozieguma vietā un kur pēc tam palika?!

Henrijs Adamss televīzijas ekrānā tiešām nozuda. Neredzama roka izrāva šķēpu no nelaimīgā Simpsona ķermeņa, un tas ieņēma nogalinātam cilvēkam dabiskāku pozu nogūla ar zāli aizaugušajā ceļmalā.

Turpretī Henrijs Adamss „Makdonaldā" pamazām izvērtās par vispārējas uzmanības objektu viņu pakāpeniski atpazina, pret viņu pagriezās galvas, uz viņu rādīja pirksti, par viņu sačukstējās satriektie un pārbiedētie Delavaras iemītnieki. Uz viņu izbrīnā raudzījās Elizabete, sažņaugusi pie krūtīm nobālušās rokas.

Kalsnējais reportieris demonstrēja citas notikuma dīvainības neparastas pēdas zālē, kuras paostījis pēddzinis suns sāka smilkstēt un atsēdās uz pakaļkājām, bet spalva tam uz muguras saslējās stāvus; vienu vienīgu spraugai līdzīgu brūci nogalinātā ziloņa pierē, nozāģētā ilkņa gludo virsmu, caursvilināto šerifa palīga līķi…

Taču televizors nevienu vairs neinteresēja apmeklētāji aši norēķinājās un devās projām, piesardzīgi mezdami līkumu tikko redzētās reportāžas varonim. Pēc dažām minūtēm zāle bija tukša. Vienīgi Henrijs Adamss sēdēja savā vietā. Un arī tikai tāpēc, ka nezināja, kā tagad lai rīkojas. Rādās, ka jaukajam vakaram pie Elizabetes bija pārvilkta trekna svītra. Taču atgriezties mājās arī negribējās, turklāt vēl sāka satumst, bet krēsla nebija labākais laiks braukšanai pa kalnu ceļiem. Bez tam bija taču jātiek skaidrībā, kas par sasodītu būšanu ap viņu savērpusies! Tikai kā lai to izdara?

Ekrānā melnmatainais reportieris, pastiepis uz priekšu mikrofonu, klīda starp nozieguma vietā strādājošajiem izmeklētājiem, kriminālistiem un armijniekiem, uzdodams visiem vienu un to pašu jautājumu:

-   Pastāstiet televīzijas skatītājiem kas jūs esat, kādu resoru pārstāvat, kādi ir jūsu uzdevumi un kādas būtu jūsu versijas par notikušo?

Uzrunātie pārsvarā neko neatbildēja un grieza viņam muguru, daži izgrūda ko tādu, ko ēterā pārraidīt nedrīkstēja, un vārdi tika aizstāti ar pīkstieniem, dažs labs nervozi attrauca:

-   Bez komentāriem!

Un tikai gara auguma spēcīgs vīrietis melnā uzvalkā pieklājīgi deva pilnu un izvērstu atbildi:

-   Mans vārds ir Džozefs Polanskis. Es pārstāvu veterināro resoru. Pašreizējā momentā es risinu ļoti sarežģītu uzdevumu kā lauka apstākļos atdalīt dzīvnieka galvu no ķermeņa un kā to nogādāt laboratorijā preparēšanai…

Henrijs Adamss saausījās. Viņš pazina pieklājīgo vīrieti. Viņam bija rupja apņēmīga seja ar sarkanu rētu uz zoda, un tā nekādā ziņā nevedināja uz izsmeļošām un patiesām atbildēm. Turklāt pavisam nesen viņš bija stādījies priekšā ar Džeka Boldvina vārdu.

-   Man ir arī versija, Džozefs Polanskis jeb Džeks Boldvins pieliecās reportierim tuvāk un, pazeminājis balsi, sacīja:

-  Visticamāk, zilonis bijis traks. Vai esat dzirdējis par ziloņu trakumsērgu?

Elizabete atmeta ar roku pieklājībai, īpašniekam un viesmīļiem, pienāca pavisam cieši klāt.

-   Kas par blēņām, Henrij? Brauksim pie manis, tur visu izstāstīsi…

Brits paraustīja plecus.

-   Es nemaz nezinu, ko lai stāstu. Tev taisnība, meitenīt, tās ir pilnīgas blēņas! Labāk pagaidīšu tevi uz ielas…

Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

Televizors tuvplānā rādīja Britu kaujas aprīkojumā, balss aiz kadra aicināja visus un katru atsevišķi ziņot par šo cilvēku policijai.

Lādēdamies Adamss izgāja uz lieveņa un ieraudzīja vietējā šerifa automobili. Šerifs pats bija profesionāli paslēpies aiz mašīnas ar pompozu šauteni rokās. Tās stobrs neuzkrītoši bija vērsts uz Brita pusi, lai gan ne tieši uz viņu, bet it kā uz „Makdonalda" izkārtni virs viņa galvas. Taču mainīt mērķi bija sekundes jautājums, mazāk nekā vajadzētu, lai aizliktu roku aiz muguras. Turklāt viņš netaisījās šaut uz varas pārstāvi.

Jaunais šerifs bija arī gados jauns un pieklājīgs; kāds viņš bija darbībā, to Henrijs nezināja. Viņš vispār neko par šerifu nezināja. Vienīgi to, ka viņa vārds ir Gevins.

Un vēl, ka vecais Vordfords viņam daudz ir stāstījis par vientuļnieku no „Ērgļa ligzdas". Varbūt tāpēc viņš izturējās tik pieklājīgi un piesardzīgi.

-   Lūdzu turēt rokas redzamībā, mister Ādams. Ierocis ir?

-   Zināms.

-   Lūdzu lēnām nolikt to pie kājām un iet uz mašīnu. Jūs tiekat apcietināts aizdomās par divkāršu slepkavību Hantsvilā!

-   Gatavie murgi! Es nekad neesmu bijis Hantsvilā, Brits sacīja un nolika savu koltu uz nesen nokrāsotajām koka kāpnēm.

Viņš vēl nebija paguvis izslieties, kad laukumā ielidoja un strauji nobremzēja mikroautobuss ar uzkrītošu uzrakstu: „Delavaras Ziņas". No tā izlēca divi apsviedīgi jauni cilvēki viens ar televīzijas kameru, otrs ar profesionālu fotoaparātu un diktofonu. Viņi ņēmās dažādos rakursos uzņemt pilsētas godājamo pilsoni Henriju Adamsu, kurš ar paceltām rokām sēdās policijas mašīnā. Uzņēma gan viņa pistoli, gan šerifu Gevinu ar šauteni kaujas gatavībā, gan nostāk stāvošos iedzīvotājus, gan „Makdonaldu", gan apmulsumā uz lieveņa sastingušo Elizabeti.

* * *

Salvatore Galjāno nebija melojis viņa līdzzinātājs seržants tiešām bija nogalināts. Nošauts tieši darba vietā līdzās sakaru pultij, un pie viena bija piebeigts vēl viens armijnieks, kuram ar nozagto kokaīnu nebija nekāda sakara. Slepkavības norisi bija fiksējusi videokamera, un arī tās veicējs bija iekļuvis kadrā.

Apturi! Fabio Vaskess pacēla roku, un Karloss steigšus nospieda uz pults stoppogu. Viņš stāvēja pa labi no karteļa vadoņa, bet tas sēdēja dziļā ādas klubkrēslā pie masīva pulēta galda un drūmā paskatā smēķēja ci-

** Izlūkošanas birojs ASV militārā kosmosa izlūkošana.

gāru. Rūgti zili dūmi cēlās milzīgā, ozolkoka paneļiem apdarinātā kabineta griestos un nozuda šaurajās ventilācijas spraugās. Sienu labajā pusē greznoja grāmatu plaukti ar bieziem slavenu foliantu sējumiem, kuru zeltītie burti veiksmīgi konkurēja ar tādiem pašiem uz pasaules labāko alkoholisko dzērienu pudeļu etiķetēm, kas rindojās plauktos gar sienu kreisajā pusē. Fabio Vaskess biežāk lasīja tos uzrakstus, kuri atradās pa kreisi.

Tieši pretī rakstāmgaldam, iestiprināts speciālā kronšteinā, karājās plakans plazmas televizors, kura milzīgajā ekrānā bija sastindzis plecīgs kaujinieks kamuflāžas formas tērpā ar maskēšanās krāsojumu uz sejas. Uz krūtīm viņam bija piestiprināts iespaidīgs nazis, pie jostas karājās pistole un rācija, rokā viņš turēja „M-16" šauteni. Uz priekšu izvirzītais stūrainais zods liecināja par viņa enerģiju un neatlaidību, bet tiešais asais skatiens šo secinājumu tikai apstiprināja.

-   Ciets rieksts! Karlosam paspruka.

-   Jā. Fabio pamāja saviebdamies. Citādi viņš nebūtu spējis pievākt manu preci divu miljonu dolāru vērtībā! Tik daudz pulveris maksāja mūsu laboratorijā, Kārlos! Ja rēķina ielas cenās, sanāks visi pieci miljoni!

Kartelis nekad nepārdeva kokaīnu ielās, tāpēc Medelinas valsts valstī karaļa pēdējā frāze nodeva viņa galējo sapīkumu un neapmierinātību. Karloss ierāva vēderu un centās izskatīties brašs. Viņš labi zināja, ar ko beidzas šefa neapmierinātība, jo nereti pats tika šāvis uz viņa nervozitātes objektu, un pēc tam kalpotāji cītīgi berza grīdu un mainīja paklāju.

-   Tev viņš ir jāatrod un jāatgūst pulveris vai nauda! Vaskess pavēlēja. Ņem vērā, ka ne jau viņš viens paveica šo darbiņu, un tev droši vien nāksies saskarties ar viņa draugiem. Tāpēc savāc pienācīgu skaitu bezbailīgu puišu un labi sagatavojies!

-   Es aprīšu viņus ar visiem zābakiem un piešiem! Karloss izteica savu iemīļoto frāzi, kura šefam ļoti patika.

Karteļa vadonis tikko manāmi pasmaidīja un pamāja.

-   Es tev ticu, draudziņ! Ej un dari tā, lai uzvar taisnīgums! Tikai ieslēdz man ziņas…

Karloss pārslēdza kanālu un devās uz durvīm. Drošības dienesta priekšnieks jutās mazliet nedroši.

Ne tāpēc, ka viņam nebija ne jausmas par taisnīgumu, ar to viss bija vairāk vai mazāk skaidrs boss grib, lai viņš novāc „cieto riekstu" un atgādā atpakaļ nozagto kokaīnu. Bet gan tāpēc, ka viņš pilnīgi nespēja iedomāties, kurā pilsētā, kurā valstī un pat kurā pasaules daļā viņš būtu meklējams.

-   Ei, pagaidi! šefs viņam uzsauca. Nāc ātri šurp!

Fabio Vaskesa skatiens bija piekalts televizora ekrānam. Tur stāvēja tas pats „cietais rieksts", kurš bija pievācis viņu kokaīnu. Tajā pašā kamuflāžas formas tērpā, tajā pašā maskēšanās krāsojumā, ar tiem pašiem ieročiem un aprīkojumu. Tikai viņš stāvēja nevis Gajānas militārās bāzes metāla angārā, bet uz kādas šosejas uzarta lauka vidū līdzās zemē bez dzīvības gulošiem policistiem. Mazliet nostāk gulēja zilonis nedabiski gaisā saslietām stabiem līdzīgām kājām.

-   Karamba! Karloss nolamājās. Kāpēc viņš ziloni…?

Karteļa šefs klusēja, neatraudams skatienu no televizora.

-  Vakar mēs stāstījām par divkāršo slepkavību Hantsvilā, aiz kadra sparīgi runāja diktors. Pateicoties mūsu raidījumam, jau vakarpusē Delavaras pilsētā Kolorādo štatā tika apcietināts aizdomās turamais Henrijs Adamss, bijušais ASV armijas majors…

Ekrānā parādījās cilvēks, kurš ar plecu augstumā paceltām rokām sēdās šerifa mašīnā. Tagad viņš bija parastā apģērbā džinsās, vējjakā, rūtainā kreklā. Taču seja bija tāda pati un bez maskēšanās krāsu svītrām vēl skaidrāk pauda vīrišķību un izteiktu gribasspēku tas pats stūrainais, uz priekšu izvirzītais žoklis, tiešais smagais skatiens, apslēptais spēks kustībās.

-   Bet vakarējo norišu vietā par notikušo liecina vienīgi šis te…

Kamera tuvplānā parādīja ziloņa bezgalvaino ķermeni, ko ceļamkrāns ievietoja kravas mašīnā. Jauns melnmatains reportieris pavadīja to sērīgu skatienu.

-    Karamba! Karloss no jauna izlamājās. Kāpēc nogriezuši galvu?

-   Tas ir skaidrāks par skaidru! Fabio atmeta ar roku. Viņš paslēpis kokaīnu ziloņa rīklē. Un, kad parādījās policisti, atklāti nošāvis viņus. Es būtu darījis tāpat. Un tu arī. Tā ir?

-   Tā ir. Drošības dienesta priekšnieks pamāja.

-   Tad brauc uz Delavaru! Fabio Vaskess teatrāli novicināja roku, ar tādu žestu karalis sūta cīņā uzticamo bruņinieku. Redzi, es tev viņu atradu. Atlicis tāds sīkums!

Karloss izgāja no kabineta. Atšķirībā no šefa viņam bija daudz neskaidrību. Piemēram, kāpēc kokaīns būtu jāved no Gajānas uz Teksasu, tur jāslēpj ziloņa rīklē, bet tad zilonis jānogalina un jādodas uz Kolorādo? Un kā pus dienas laikā iespējams nokļūt no viena štata otrā? Un kāpēc zilonim jāgriež nost galva? Bet, ja galvu nogriezis kāds cits, viņš ir pievācis arī kokaīnu, un kāda tādā gadījumā vajadzība braukt pie tā Henrija?

Taču kāda jēga uzdot pašam sev muļķīgus jautājumus, kad jāpilda šefa pavēle? Bez tam Fabio tiešām tika atradis „cieto riekstu"… Bet novākt viņu bija tīrais nieks!

Izgājis cauri vēsajām istabu un gaiteņu anfilādēm, Karloss nokļuva tveicīgā Kolumbijas peklē uz lieveņa baltai marmora savrupmājai ar kolonnām, sarežģītiem balkoniņiem un griezumiem rotātām balustrādēm.

Abpus ieejas durvīm stāvēja Fabio Vaskesa sargi, bet attālāk akurāti apcirptā zālienā gulšņāja seši dūšīgi puiši Karlosa personiskā apsardze un kaujas vienība. Ieraugot šefu, viņi pielēca kājās, bet Ramiress viņa labā roka metās pretī.

-   Vāc kopā komandu, brač, laižam uz Ameriku! Karloss pavēlēja.

* * *

Aizturēto kamerā Britam ilgi nenācās uzturēties. Tāpēc ka stundu pēc apcietināšanas šerifa birojā ieradās advokāts Deviss. Lai gan tas notika ārpus darbalaika, viņš bija ģērbies un arī izturējās izteikti oficiāli. Tas bija nepieciešams, jo mazā pilsētiņā šerifs un vienīgais advokāts nevarēja nebūt labi pazīstami un tātad centās izslēgt jebkuru ieganstu iespējamām tenkām.

-   Kāda apsūdzība izvirzīta manam aizstāvamajam? advokāts jautāja jau uz sliekšņa. Un kāpēc pie iecirkņa drūzmējas itin visi apkaimes reportieri?

-   Apsūdzība malumedniecībā. Un policistu slepkavībā. Jūs taču skatāties televīziju, mister Devis, tikpat oficiāli atbildēja Gevins. Reportieri saskrējuši pēc karstām ziņām. Tādi notikumi pie mums bieži nenotiek.

-   Nekad neesmu dzirdējis par apcietināšanām uz televīzijas pārraižu pamata, advokāts sausi sacīja. Vai tiešām tiesnesis piekritīs jūsu secinājumiem?

-   Piekritīs! Gevins pamāja. Un piebilda:

-   Bieži netiek nogalināti divi policisti. Un zilonis.

-   Viņi taču nogalināti Hantsvilā ap pusdienlaiku…

-   Un kas par to?

-    Tas, ka pulksten divos dienā misters Adamss iegādājās patronas ieroču veikalā Delavarā. Četros rādīja savu mašīnu automehāniķim. No pussešiem sēdēja „Makdonaldā". Bet Hantsvilu no Delavaras, starp citu, šķir pusotra tūkstoša kilometru!

Gevins atmeta ar roku.

-   Lai to skaidro piesēdētāju žūrija.

Advokāts pamāja.

-   Lai skaidro. Bet tagad atbrīvojiet misteru Adamsu.

-   Pret drošības naudu? Tad jāiet pie tiesneša…

-   Pret uzticību pelnoša pilsoņa galvojumu!

-   Kurš būtu šis pilsonis?

-   Drīzāk pilsone. Elizabete Patrova. Viņa sēž kancelejā.

-   A-a-a… Gevins saprotoši pasmaidīja. Bet kā viņa nodrošinās aizdomās turētā ierašanos no viņa „Ērgļa ligzdas"?

-   Misters Adamss pirmajā laikā padzīvos Delavarā, advokāts paskaidroja.

-   Šķiet, es pat zinu, kur viņš grasās dzīvot. Šerifs atplauka vēl platākā smaidā.

Kad Henrijs un Elizabete izgāja no iecirkņa, sabiezējušo krēslu pāršķēla zibšņu uzliesmojumi. Henrijs novērsās, bet meitene instinktīvi aizsedza ar rokām seju.

* [2] *

Policijas darbu pazīst visi, mazākais, no grāmatām un kinofilmām. Par brašajiem FIB un Firmas darbiniekiem arī sarakstīts un rādīts ne mazums grāvēju. Cits jautājums cik daudz mākslas darbs sakrīt ar īstenību, taču tas vairs nav tik svarīgi. Tāpēc ka par NDA" vai Izlūkošanas biroju" dzirdējis tikai ierobežots personu loks, kam ir pieeja svarīgākajiem valsts noslēpumiem. Turpretī par resoru, kur strādāja cilvēks, kurš reizēm stādījās priekšā kā Džeks Boldvins, nezina neviens. Lai gan daži ļoti šaura profila speciālisti nojauš par tā esamību.

Pabraucot no Vašingtonas 13 kilometru uz ziemeļrietumiem, var nokļūt Lenglijas pilsētiņā, kas kļuvusi ievērojama ar to, ka tur iekārtojusies CIP štāba mītne. Savukārt aizbraucot septiņus kilometrus uz ziemeļaustrumiem, nonāksim Edžvudā, tikpat mazā un tīrā, taču ne ar ko neievērojamā. Tāpēc ka par Nacionālo pasaules ģeogrāfijas statistikas centru neinteresējas plaša sabiedrība, tāpat kā šaura, vispār par to neinteresējas itin neviens. Izraugoties piesedzošo nosaukumu, ar nodomu piemeklēja garlaicīgu un grūti saprotamu, tādu, kas nav spējīgs itin nevienu ieinteresēt.

Samērā lielu teritoriju norobežo neuzkrītošs vienlaidu žogs, kura aizmugurējā daļā, kas jau vērsta pret apvedceļu, ir lieli metāla vārti ar uzrakstu „Ugunsdzēsības iebrauktuve". Pie galvenās ieejas rēgojas izkārtne „Nacionālais pasaules ģeogrāfijas statistikas centrs", un zem tās snauduļo jau sen pensijas vecumu sasniedzis sargs.

Taču nomierinošie uzraksti un ikdienišķā situācija ir tikai aizsegs. Tāpēc ka aiz sarga būdiņas atrodas nopietns caurlaides punkts, aprīkots ar elektroniskām kontroles sistēmām, slūžveida caurlaides kamerām no bruņu stikla, trauksmes signalizāciju un tiešu sakaru sistēmu ar vietējo policijas iecirkni. Un vecīgā sarga vietā iekšpusē nomodā par drošību ir plecīgi, stalti jaunekļi ar asu skatienu un ašām kustībām, līdzīgi labi dresētiem dobermaņiem.

Ķieģeļu žoga iekšpusē ir novilkta dzeloņstieple un atrodas kustību sensori, pa visu perimetru apkārt teritorijai stiepjas uzarta kontroles josla, bet aiz tās ir vēl viena sēta no dzeloņstieplēm, tā pieslēgta strāvai. Galvenajam korpusam ir četri virszemes un trīs pazemes stāvi, nedaudz nostāk laboratorijas ēka, piemērota vismodernāko ķīmisko, fizikālo un bioloģisko pētījumu veikšanai. Aiz laboratorijas ēkas atrodas angārs, kas būvēts no standarta moduļiem un tāpēc atgādina bāzes numur septiņi telpas. Tā ir noliktava. Un tās saturs atklāj, ar ko nodarbojas tik rūpīgi nomaskētā iestāde, kas nedaudzajos dokumentos, kuros tā tomēr minēta, nosaukta vienkārši un bezpersoniski: ,,Komisija-l".

Atlūzas no lidojošā šķīvīša, kas avarēja 1947. gadā pie Rokvelas, līdzās speciālā sarkofāgā-ledusskapī novietotas mazas lielgalvainas figūriņas tajā bojāgājušo humanoīdu atliekas. Pitekantropa galvaskauss ar dzīves laikā iegūtu lodes trāpījuma caurumu, caurspīdīga nepazīstama materiāla lode, kas bez jelkāda enerģijas avota ripinās pa apli nu jau trīsdesmit gadu, masīvs vara zizlis, kas uziets vienā no Ēģiptes piramīdām un sver divreiz mazāk, nekā tam pienāktos…

Šeit atrodami artefakti, kuri vispār nevar eksistēt, balstoties uz vispārpieņemtiem priekšstatiem par apkārtējo pasauli. Ziņas par dažiem no tiem bija izsūkušās cauri slepenības zīmogiem, un valdība bija spiesta regulāri tās noliegt. Pēdējais Rokvelas katastrofas atspēkojums tika izdarīts aizvakar sakarā ar kņadu ap „Hantsvilas fenomenu", ko vēl pastiprināja Hjūstonas operatora paziņojums. ,,Komisija-l" pētīja citplanētu civilizāciju pēdas, turklāt ne jau tīrās zinātnes interesēs, bet gan ar mērķi garantēt drošību planētai Zeme.

Pie ieejas angārā aiz milzīga akvārija caurspīdīgā stikla konservējošā šķīdumā peld Bimpo galva. Spožs lāzera punkts iezīmē spraugveidīgo brūci pierē. Trīs solīdi vīrieši to uzmanīgi pēta. Divi jaunāks un vecāks, ģērbušies korektos federālo ierēdņu uzvalkos, trešais militārā formā ar četrām ģenerāļa zvaigznītēm. Visiem ir ieinteresētu skolnieku vai ekskursantu izskats.

-    Ar šķēpu pāršķelt ziloņa pieres kaulu nav iespējams, vismaz nevienam cilvēkam tas nav pa spēkam. Ceturtais vīrietis atgādina skolotāju vai muzeja gidu. Melnā mape padusē un lāzera rādāmais rokā vēl pastiprina šo iespaidu, savukārt raupjie sejas panti un sarkanā rēta uz zoda, gluži pretēji, apgāž.

-  Ar cilvēku es domāju Zemes iemītnieku, „ekskursijas vadītājs" precizēja.

-   Kurš tad pāršķēlis kaulu? ievaicājās vecākā civilpersona. Lai gan viņš izvairās no avīžniekiem un televīzijas kamerām, vēlēdamies palikt nezināms plašākai sabiedrībai, viņš ir publiska figūra kongresmenis, Drošības komitejas priekšsēdētājs. Un kāpēc ar šķēpu?

-    Atļaujiet izklāstīt faktus. Secinājumus izdarīsim beigās, sacīja Džeks Boldvins. Nosēdumu uz brūces malām molekulārā analīze rādīja, ka šķēps izgatavots no metāla, kāds uz Zemes nav pazīstams… Ar to pašu šķēpu nogalināts šerifs Simpsons…

Trīs vīrieši saskatījās.

-   Ar no tā paša metāla izgatavotu auksto ieroci zilonim ticis nozāģēts ilknis. Sarkanais punkts atdūrās labā ilkņa atšķēluma vietā. Griezuma virsma ir tik

9 J

līdzena, it kā tā speciāli būtu tikusi pulēta ar slīpējamo mašīnu.

-   Kā tas iespējams?

„Ekskursijas vadītājs" atstāja šo jautājumu bez atbildes.

-   Un te redzami augsnes paraugi no ceļa malas notikuma vietā. Lāzera stars norādīja uz vairākām kastēm ar zemi, no kuras laukā rēgojās apvītuši zāle. Mums izdevās noskenēt zemē atstātos nospiedumus. Lūk, kā tie izskatās….

„Gids" izvilka no mapes papīra lapu un parādīja viesiem rupju zvēra ķetnas ar trim pirkstiem nospiedumu. Vai drīzāk amfībijas ķepas nospiedumu.

-   Radiācijas fons nospiedumiem ir nedaudz paaugstināts. Spriežot pēc parametriem, tos atstājusi būtne, kura sver vairāk nekā trīs centnerus, augumā sasniedz ap divarpus metru un ir ieauta tādos kā dzelkšņu zābakos, Boldvins piemetināja un ieturēja pauzi, it kā novērtētu sava ziņojuma radīto iespaidu uz klausītājiem. Viņi acīm redzami bija satriekti, un „ekskursijas vadītājs" apmierināti pamāja.

-   Tagad dosimies pie nākamā stenda.

Viesi ņēmās pētīt kvadrātveida metāla gabalus, nokrāsotus zilā krāsā un vidū izdedzinātus cauri. Te bija arī nekrāsota alumīnija kvadrāti, arī ar caurumiem, kuru pārogļotās malas vedināja uz domām par augstu temperatūru.

-   Pa kreisi redzami divi paraugi, kas izgriezti no šerifa mašīnas sāniem. Kāds enerģētisks lādiņš izdedzinājis cauri automobiļa virsbūvi. Bet pirms tam izdedzinājis cauri šerifa palīga Grosmana ķermeni. Ieejas atveres diametrs ir viens centimetrs, izejas divi, Boldvins skaidroja un, atkal ieturējis efektīgu pauzi, turpināja: Pa labi ir mūsu karabāzes numur septiņi Gajānā moduļu bloka sienas paraugi. Tajos ir identiski caurumi, ko atstājuši nezināmi enerģētiskie lādiņi, pirms tam izdedzinot cauri seržanta Komija un kapteiņa Makleina ķermeni.

-   Tātad ārkārtējie gadījumi ir savstarpēji saistīti? militārpersona tā kā jautāja, kā konstatēja. Tas bija Apvienotās štābu priekšnieku komitejas priekšnieka vietnieks ģenerālis Kārlins. Un tos saista nezināms enerģētiskais ierocis?

-  Pilnīgi pareizi! „ekskursijas vadītājs" pamāja, priecādamies, ka apķērīgie „ekskursanti" no pusvārda uztver viņa vēstījuma jēgu. Taču ne tikai ierocis! Lūk, vēl viens vienojošais elements!

Tagad viņš izņēma no savas melnās mapes divas lielas fotogrāfijas.

-   Šis uzņēmums izdarīts pirms trim nedēļām Gajānā, bet šis pirms četrām dienām Hantsvilā! Attēlā redzamais ir Henrijs Adamss, īpašo spēku majors, viņš pirms desmit gadiem vadīja komandos grupu, pildot īpašu uzdevumu Gajānai līdzās esošā rajonā. Viņš apgalvo, ka kopš tā laika tajā pusē nav bijis! Hantsvilā, pēc viņa vārdiem, viņš vispār nav bijis.

Trīs vīrieši uzmanīgi pētīja fotogrāfijas.

-   Dīvaini uzņēmumi, beigu beigās sacīja ģenerālis Kārlins.

-   Tās izskatās nedabiskas, lai gan nevaru paskaidrot, kāpēc. Kongresmenis paberzēja deniņus.

-   Tas ir viens uzņēmums, nevis divi! kolēģa šaubas formulēja jaunākais vīrietis civilajā uzvalkā. Viņš šeit pārstāvēja Tieslietu ministriju.

-   Tas pats apģērbs, tas pats krāsojums, tas pats aprīkojums, pat sejas izteiksme un poza tā pati!

Trīs acu pāri pavērsās pret Džeku Boldvinu, gaidīdami paskaidrojumus. Viņš pamāja.

-    Domāju, ka uzņēmums izdarīts pirms desmit gadiem Gajānas džungļos. Bet ārkārtējie atgadījumi bāzē numur septiņi un Hantsvilā saistīti ne tikai savā starpā, bet arī ar desmit gadu veciem notikumiem, Boldvins lēni sacīja. Taču tas neko daudz neizskaidroja.

-   Kas tie par notikumiem? pavaicāja ģenerālis.

Boldvins ievilka elpu.

-   Šo notikumu rezultātā gāja bojā grupa „Zet", kuru komandēja majors Adamss. Bojā gāja vēl virkne cilvēku no dažādiem resoriem. Notika ierobežotas jaudas lokāls atomsprādziens. Varēja domāt, ka sprāga pārnēsājams mugursomas tipa detonators. Taču sadalīšanās produktu izotopu analīze rādīja, ka reaģējusī viela nav bijusi ne urāns, ne plutonijs, ne litijs… Sprādzienu bija izraisījusi cita viela, kas ir spējīga radīt ķēdes reakciju un nav pazīstama uz Zemes…

„Ekskursijas vadītājs" skaidri izrunāja frāzes, it kā diktētu rakstītājam vai censtos panākt labāku savu vārdu uztveramību.

-   Taču, kādi notikumi tur risinājās, es nezinu. Un nezina neviens pasaulē. Atskaitot majoru Adamsu. Mazākais mūsu pasaulē!

-   Ko nozīmē „mūsu pasaulē"? Ģenerālis pacēla uzaci. Armijniekiem nepatīk izplūduši formulējumi.

-   Tāpēc, ka ir arī citas pasaules! svinīgi paziņoja „Komisija-1" vadītājs. Un oficiālā tonī turpināja: Atļaujiet izdarīt secinājumus uz jums izklāstīto faktu pamata. Es uzskatu, ka patlaban uz Zemes atrodas citu planētu civilizācijas pārstāvis, kurš ieradies no planētas, uz kuras radiācijas fons ir augstāks nekā pie mums, taču nepārsniedz pieļaujamo. Izmantodama nezināmu enerģētisko ieroci un ari nezin kāpēc šķēpu, šī būtne nogalināja divus bāzes kareivjus un pēc tam arī Hantsvilas šerifu, viņa palīgu un ziloni. Noziegumu vietās citplanētietis nezināmos nolūkos aktivizējis majora Adamsa hologrammu, kas tapusi pirms desmit gadiem.

Boldvins pārlaida viesiem smagu skatienu.

-    Atļaušos izteikt minējumu, ka hologramma tika izmantota, mēģinot identificēt nogalinātos ar majoru Adamsu. Tas nozīmē, ka svešinieks meklē tieši viņu!

-   Kā to skaidro pats majors? apvaicājās ģenerālis.

Boldvins skeptiski pasmīkņāja.

-Jums, ģenerāl, būtu jāzina, cik runīgi ir cilvēki, kuri ilgus gadus strādājuši tādu darbu, kāds bijis Henrijam Adamsam.

-   Jā, tā jau laikam ir, uzrunātais pamāja.

-  Kur patlaban atrodas majors Adamss? jautāja jaunais vīrietis civilajā uzvalkā.

-   Viņš ir apcietināts aizdomās par visu šo noziegumu izdarīšanu, Boldvins atbildēja. Tā, protams, ir muļķība. Taču neviens nezina to, ko tagad zināt jūs. Tas ir tieši Tieslietu ministrijas kompetencē. Es iedošu jums nepieciešamos materiālus un palūgšu pievērsties jautājuma juridiskajai pusei. Adamss mums ir vajadzīgs brīvībā un labvēlīgi noskaņots pret valdību!

-   Es visu sapratu! Tieslietu ministrijas pārstāvis pamāja.

-    Bet jūs, kongresmeni, es palūgšu atbalstīt mūsu pieprasījumu pēc papildu finansējuma, lai meklētu un… hm… neitralizētu citplanētieti, kurš nopietni apdraud visu mūsu civilizāciju. Protams, papildu finansējumam tiks rasta leģenda.

Arī vecākais civilā uzvalkā tērpies vīrietis pamāja.

-   Ģenerāli Kārlinu es palūgšu piesaistīt pietiekami daudz spēku un līdzekļu citplanētieša meklēšanai Hantsvilā. Armija, nacionālā gvarde, šerifa brīvprātīgie… Jāņem vērā, ka šim radījumam ir ļoti spēcīgs ierocis un lieliskas maskēšanās iespējas, vismaz videokameras nav spējušas viņu fiksēt.

-  Mēs, protams, visnotaļ sadarbosimies! arī ģenerālis pamāja. Lai gan, ja es savām acīm nebūtu redzējis to, ko nupat ieraudzīju, mūsu saruna būtu pavisam citāda.

-   Tieši tā, piekrita kongresmenis. Es būtu piedāvājis jums konsultēties ar psihiatru.

-   Un es būtu uzstājis, lai jūs tiktu hospitalizēts. Pamatojoties uz likumu „Par iedzīvotāju veselības un drošības aizsardzību", jurists piemetināja.

Džeks Boldvins pasmaidīja.

-   Tieši tāpēc es jūs šeit uzaicināju, kungi. Bet tagad

atvainojiet, pēc trim stundām man jāziņo prezidentam…

* * *

Ilknis bija pārāk liels standarta konteineram, kas bija paredzēts medījuma lokanajam mugurkaulam, tāpēc Medniekam nācās papūlēties ar tā iesaiņošanu. Beigu beigās viņš kaula gabalu ar aso galu vienkārši ietina gaisu necaurlaidīgā audumā un sametināja vīles, lai nodrošinātu hermētiskumu. Drīz pēc tam, kad viņš bija beidzis darbu, atskanēja spalgais identifikatora signāls.

Klaudzinādams nagus pret metāla grīdu, Mednieks piegāja pie vadības pults. Trīsstūrainā ķirzakas galva pavērsās pret monitoru, kurā kāds aborigēns, saspringti turēdams rokas sev priekšā, sēdās pazīstama tipa un izskata vietējā transportlīdzeklī. Pirms dažām dienām viņam bija nācies nogalināt divus tādu pašu pārvietošanās līdzekļu īpašniekus.

Aborigēns maz atgādināja karalisko supermedījumu, kura hologramma bija fiksēta tepat, labajā augšējā ekrāna stūri, viņam bija cits apģērbs, viņš arī izskatījās citādi. Taču dators deva kategorisku slēdzienu, ka identifikācijas ticamība līdzinās simt procentiem. Atlika vien konstatēt karalisko Medību mērķa atrašanās vietu. Un Zvērs ievadīja uzdevumu: „Noteikt objekta koordinātas."

Ilgi viņam nenācās gaidīt. Superkareivi rādīja bieži un daudz, dažādos kanālos. Gan senajā hologrāfiskajā ierakstā uniformā ar nesaprotamajām svītrām sejā līdzās Mednieka meistariski nomedītajam milzu dzīvniekam, gan citu aborigēnu ielenkumā, gan kopā ar mātīti, kura aizsedza seju ar rokām, slēpdamās no televīzijas kamerām. Pēcāk šo kadru vidū sāka parādīties karte, kurā divas pilsētas bija izceltas ar sarkaniem aplīšiem un savienotas ar sarkanu līniju.

Krāsas Zvērs neizšķīra, taču jēgu saprata. Viena pilsēta pēc koordinātām sakrita ar to, kur viņš atradās. Bet uz otru acīmredzot bija aizbraucis tas, kuru viņš meklē. Tātad vajadzēja doties turp. Tiesa, Mednieks jau bija pārliecinājies, ka meklēt medījumu starp tūkstošiem tam līdzīgu eksemplāru nepavisam nav vienkārši. Jo vairāk tāpēc, ka viņam visi aborigēni izskatījās vienādi. Un sāka domāt, kā tikt galā ar grūto izdevumu. Kuģī atradās aparāts, kas ļāva atrast ciltsbrāli itin visur mežā, tuksnesī, purvā… Taču tas bija ciltsbrālis, violetās planētas iedzīvotājs…

Doma iešāvās prātā pēkšņi. Tas, kuru viņš meklēja, tika uzvarējis Dižo Mednieku tuvcīņā. Abi ievainoti, viņu ķermeņi bija berzējušies viens gar otru, tātad Zvēra aktīvās asinis bagātīgi tika klājušas cilvēka augumu un iesūkušās viņa organismā, iekļāvušās šūnu sastāvā un ņem dalību vielmaiņā. Tātad meklēšanas detektoram vajadzēja uz viņu reaģēt!

Sagatavošanās nebija ilga. Viņš ievadīja datorā otras pilsētas koordinātas. Pēc brīža maršruts bija nosprausts, par ko liecināja saraustīts ultraskaņas signāls. Zvērs aizvēra lūku, ieslēdza gaismu atstarojošo sistēmu, iestiprināja speciālās spailēs skafandru un ieročus, iesēdās putu karotei līdzīgā pilota krēslā, nolaida aizspiedni un pavilka starta sviru. Aplauzdams zarus un notraukdams lapas, kuģis klusi un spēcīgi pacēlās gaisā. Uzņemdams ātrumu, tas neredzams simt metru attālumā palidoja garām vienam no meklētāju helikopteriem, tā ka blīvs kuģa korpusa sašķeltā gaisa vilnis smagi sašūpoja propellera lidaparātu.

Atkal lidojums pa parabolu, atkal iziešana kosmiskajā telpā un nolaišanās vajadzīgajā punktā. Lejā slējās kalni. Augstas sniegotas smailes, asas klinšu nogāzes, radzes, aizas, spraugas, ielejas… Organiskās dzīvības indikators rādīja 0,3 atsevišķi sīki dzīvnieki. Mednieks izraudzījās piemērotu aizu un virzīja kuģi uz turieni. Autopilots ar juveliera precizitāti izvadīja viņu starp divām stāvām klinšu sienām un nosēdināja vienīgajā šim nolūkam piemērotajā līdzenajā laukumiņā.

Ceturtā nodaļa. „tīrīšanas grupas" gals

Tādu iebraucēju pieplūdumu Delavara sen netika piedzīvojusi. Pareizāk sakot nekad. Gan viesnīca, gan abi moteļi stāvgrūdām pilni iemītniekiem. Galvenokārt tie bija televīzijas centrālo kanālu darbinieki un galvaspilsētas avīžu reportieri. Šo brālību uzreiz var pazīt uzsvērti nevīžīgs ģērbšanās stils, draudzīgi familiāra izturēšanās pret apkārtējiem, fotoaparāti, diktofoni vai iespaidīga televīzijas aparatūra pārvalkos, čemodānos, somās… Visus interesēja Henrijs Adamss, informācija par to, kur viņu var atrast, sākumā ieguva visnotaļ taustāmu materiālu cenu, bet drīz vien kļuva vispārzināma un zaudēja savu vērtību.

Trīs cilvēki, kuri vakarā ieradās melnā lendkruīzerā ar kaimiņu štata Arizonas numuriem, krasi atšķīrās no skaļās un dzerošās žurnālistu brālības mazrunīgi, braši, izturēti, ar lakoniskām pārliecinātām kustībām… Istabas viņi bija pasūtījuši jau iepriekš un reģistrējoties paziņoja, ka grasās meklēt kalnus pazīstošu pavadoni iecerētajai ekspedīcijai uz pašu augstāko Kolorādo kalnu grēdas virsotni Ērgļa nagu. Menedžerim jaunie iemītnieki nešķita līdzīgi „kalnu leopardiem", starp citu, viņš ievēroja, ka viņi vienīgie nemeklē Henriju Adamsu, kaut arī minētais dzīvo tieši Ērgļa naga pakājē un viņa rančo nevar apiet neviens virsotni iekarot sagatavojies alpīnists. Lai gan patlaban misters Adamss tik un tā dzīvo Delavarā pie daiļās Elizabetes un glābjas no viņu apsēdušajiem reportieriem.

Korekto trijotni šis paziņojums neieinteresēja, katrā gadījumā viņi uz to nekādi nereaģēja. Izskatījās, ka viņi nemaz nezina, kas tas Henrijs Adamss tāds ir. Atlikušo vakaru jaunie cilvēki pavadīja, apmeklējot vairākus pilsētas bārus, kur dzēra tikai kolu, iegriezās „Makdonaldā" un notiesāja pa hamburgeram, tad atgriezās viesnīcā un bārā iedzēra limonādi ar ledu. Pēc tam, nepiegriezdami vērību jautrajām meičām kabatlakata izmēra svārciņos, uzkāpa savās istabās un likās gulēt.

Ja kāds būtu viņus vērojis, turklāt ar visstingrāko un kritiskāko aci, viņš visviens nebūtu varējis savākt itin nekādu kompromitējošu materiālu. Protams, ja nebūtu ielūkojies lendkruīzerā bagāžniekā, kur atradās vēl trīs komplekti dažādu štatu automobiļu numuru, bet mašīnā ierīkotajās slepenajās glabātavās izjauktā veidā slēpās snaiperu šautene „Sterling", kas garantēja trāpījumu mērķī no četrsimt metru attāluma ar deviņdesmit deviņu procentu precizitāti. Tur bija arī citi specifiski instrumenti, gluži neraksturīgi alpīnismam. Taču bagāžnieks tika aizslēgts ar īpašām atslēgām, tā ka speciāli nesagatavots cilvēks to nekādā ziņā nevarēja atvērt.

Bez tam visas numuru zīmes bija īstas, arī šautene un

citi instrumenti nevarēja radīt sevišķas problēmas.

* * *

-   No kā tev tas? Maigs pirkstiņš ar akurāti apgrieztu nagu slīdēja pa Brita muguru.

-   No šrapneļa, viņš negribīgi atbildēja.

-   Un tas? Pirkstiņš pārvietojās uz krūtīm.

-   No durkļa. Viņš mēģināja pagriezties, taču Elizabete aizkavēja vareno ķermeni.

-   Nabadziņš! Un šīs divas lodes?

*

-   Nūja.

-   Man tevis žēl! Tu atceries, kā tas notika?

-    Nē. Es ilgi centos visu aizmirst, un tas man izdevās.

Adamss meloja. Viņš atcerējās katru cīņu un katru rētu. Taču šīs atmiņas bija nepatīkamas un viņš nevēlējās pie tām atgriezties. Pat kopā ar Elizabeti ne.

-   Un no kā ir šis? Viņa apvilka lielu loku sānos. Rētu tur nebija.

-   Kas tur ir?

-   Tāds dīvains plankums… Slīdīga āda, gluži kā sveša… Tev ir pārstādīta āda?

-   Nē. Tur bija apdegums. Uz tā nokļuva reģenerējošs materiāls. Brūce ātri sadzija, lūk, tādā veidā…

Brits piecēlās un sāka vilkt kājās džinsas. Viss tā arī bija, lai gan dažas detaļas viņš meitenei netika atklājis. Apdegumu viņš bija dabūjis atomsprādzienā. Bet par reģenerējošo materiālu bija kalpojušas pasaules pretīgākā radījuma asinis, kādu diez vai būtu varējuši izdomāt pat šausmu filmu režisori. Taču stāstīt viņai par to bija pilnīgi neiespējami!

-   Iešu paskatīšos šīsdienas avīzi, viņš teica, lai mainītu sarunas tematu, un palūkojās laukā pa logu. Pie viena izgaiņāšu reportierus!

Elizabete dzīvoja pilsētas rietumu malā, tieši Sarkano klinšu pakājē. Plaša, ar rūpīgi apgrieztiem krūmiem norobežota teritorija, neliela, plastikāta dēlīšiem apšūta māja, garāža divām mašīnām, šķūnis, T veida koka kārts, tāda pati kā „Ērgļa ligzdas" pagalmā, Henrijs Adamss to dēvēja par sakaru līdzekļa antenu. Kalnu grēda sākās jau pēc pārsimt metriem, tāpēc rītos un vakaros te skaidri bija sajūtams kalnu dzestrums, bet no kalnu galotnēm lejup slīdošā migla pārklāja meitenes mitekli vienu no pirmajiem.

Šorīt laiks bija mierīgs un skaidrs, spoži spīdēja saule, un viegls kalnu vējiņš tīkami atvēsināja karstajiem saules stariem pakļauto Henrija Adamsa kailo ķermeņa augšdaļu. Viņš džinsās un viduklim apsietu kreklu nosēdās guļamkrēslā un sāka šķirstīt vietējo avīzi tā pilnībā bija veltīta viņa pieticīgajai personai, kas visu mūžu tika vairījusies no uzmanības. Fotogrāfijas nelutināja ar daudzveidību atkal nogalinātais zilonis, bez dzīvības gulošie policisti, līdzās viņš pats pirms desmit gadiem traģiskā džungļu reida laikā. Un te viņš tagad: ar paceltām rokām sēžas mašīnā, rokudzelžos saslēgts, ieiet policijas iecirknī, sarunājas ar Gevinu, apspriežas ar advokātu, iznāk no šerifa kantora, sēžas mašīnā kopā ar Elizabeti, viņi abi ieiet Elizabetes mājā, brokasto verandā, viņš pļauj Elizabetes mauriņu…

Reportieri uzvedās kā azartiski mednieki, kas blīvi aplenkuši zvēru, šķiet, viņi šeit pat nakšņoja. Henrijs tikko bija patriecis no kokiem fotogrāfu un divus televīzijas reportierus, bet tagad piebrauca vēl vesels bars un, kaut arī centās turēties patālāk, tomēr nenovērsa no viņa tālā fokusā ieregulētos objektīvus. Tātad rītdienas avīzēs parādīsies uzņēmumi, kā viņš met akmeņus, kā līdz jostasvietai kails lasa jaunākās ziņas par sevi, tāpat parādīsies reportāžas par viņa un Elizabetes kopdzīvi brokastis verandā, kopīgā darbošanās dārzā, kā arī viss pārējais. Tas dīkdieņiem izraisīs jaunu baumu un runu vilni, viņam jau vienalga, bet meitenei bezmaz vai jābrauc projām no pilsētas…

Tātad vajag apprecēties. Kā nekā viņai ir divdesmit deviņi pēc mazpilsētu standartiem, viņa jau bija vecmeita. Apprecēties un aizvest meiteni pie sevis kalnos. Vai arī pašam pārcelties uz līdzenumu. Starp citu, sen bija laiks nodibināt ģimeni. Taču… Viss nebija tik vienkārši! Ne jau velti viņš bija iemitinājies grūti sasniedzamajā „Ērgļa ligzdā" bija gribējis iespējami tālāk paslēpties no Briesmoņa, ar kuru viņu pirms desmit gadiem bija savedis kopā liktenis, kaujas uzdevums Surinamas džungļos. Viņš pats nespēja izskaidrot, kā viņam bija izdevies palikt dzīvam tajā baisajā cīniņā. Šausmīgais vieplis vajāja viņu sapņos un nomodā, naktīs viņš trūkās augšā no gultas, dienā strauji griezās apkārt, izraudams pistoli. Ja tā būtu tikai pagātnes ēna, viņš ātri vien būtu atguvis iekšējo līdzsvaru. Taču majors Adamss bija pieredzējis cilvēks, visu mūžu karojis un zināja, ka nogalinātos allaž atriebj viņu biedri. Un viņš zināja, ka pieveikto Briesmoni nāks atriebt citi tādi paši…

Tāpēc visus šos gadus viņš gatavojās izšķirīgajai cīņai. Viņš izgatavoja Zvēra maketu dabiskā lielumā, modelēja viņa trikus ar gaismas atstarošanu, izmēģināja dažādus šaujamieročus, kuri spētu cauršaut drošās bruņas, un šāva, šāva, šāva. Ar gluži jauniem jutekļiem viņš izpazina Briesmoņa paradumus un pat iemācījās izgrūst viņa kaujas saucienu itin kā akmeņi ripotu pa dzelzs reni. Kā tas nācās, viņš nespēja izskaidrot tas notika pats no sevis, nejauši, viņš atkārtoja un saprata, ka spēj atdarināt šo Zemes iemītniekiem svešo skaņu. Viņš iemācījās trāpīt mērķī, skatoties spoguļattēlā, iegādājās patronas, spējīgas caururbt tērauda plāksnes un bruņu vestes, viņš zināja, pēc kādām pazīmēm var noteikt neredzamā Zvēra klātbūtni, taču cerēja, ka visas šīs zināšanas viņam nevajadzēs likt lietā.

Tomēr pēdējie notikumi liecināja par to, ka labām cerībām kā allaž nav lemts piepildīties. Viņš vienīgais uz Zemes spēja novērtēt faktus, kurus ar baudu izgaršoja visi plašsaziņas līdzekļi valstī. Viņš zināja, ko nozīmē visu izdedzinošie enerģētiskā ieroča lādiņi, zināja, kurš lieto milzīgo šķēpu un nedabiski līdzeni griezošo nazi ar dubulto asmeni. Viņš pat zināja, kurš un kāpēc tika nogalinājis absolūti nekaitīgo ziloni. Un, protams, viņš saprata, kurš izmanto viņa seno hologrāfisko attēlu. Un pat noprata kāpēc. Briesmonis bija ieradies uz Zemes ar vienu mērķi nogalināt viņu, Henriju Adamsu.

Lai cik dīvaini, taču tas majoru nomierināja. Viņš nebija dzirdējis teicienu „Labāk šausmīgs gals nekā bezgalīgas šausmas", toties labi zināja, ka kaujas gaidas ir krietni nomācošākas nekā pati kauja. Tieši viņš tika izteicis leģendāro frāzi toreiz, kad grupa „Zet" bija izlējusi pirmā Zvēra asinis: „Ja viņu var ievainot, tātad viņu var arī nogalināt." Un viņš, tieši viņš pats savām rokām bija nogalinājis to Briesmoni. Un tagad ar pilnu pārliecību varēja teikt: „Ja jau nogalināju vienu Zvēru, tātad spēšu nogalināt arī otru!"

Turklāt reālas briesmas bija viņam ierastākas nekā dzīve zem pastāvīgi gaidāmu briesmu Damokla zobena. Gevins atdeva koltu, un viņš tajā nomainīja magazīnu to ložu vietā, kurām bija plakanas galviņas un dobjš vidus un kuras droši neitralizēja cilvēku, tagad bija speciāli izgatavotas, ar asu galu no novājināta urāna un gramu sprāgstvielas ,,S-4" iekšā. Bruņas cauršaujošs un spridzinošs variants, kuru aizliegusi Hāgas konvencija un visas citas arī… Tiesa, konvencijas aizliedz šādu ložu izmantošanu pret cilvēkiem, par Briesmoņiem tajās nekas nav teikts…

Tagad atlika vien gaidīt, kad Zvērs viņu atradīs. Spriežot pēc tā, ka viņš nokļuvis Hantsvilā, meklējumi norit uz labu laimi… Tie var turpināties nedēļām un mēnešiem ilgi. Taču, lai kā arī būtu, izšķirīgās cīņas gaidās precēties vai tāpat dzīvot kopā ar Elizabeti, tas nozīmētu pakļaut briesmām viņas dzīvību. Drīzāk jānokārto viss ar šerifu un jādodas uz savu rančo…

Henrijs Adamss dziļi ieelpoja un, galvu atmetis, palūkojās dzidri zilajās debesīs, kur savā vaļā lidinājās baloži. Viņš iedomājās, kādu tie viņu redz no putna lidojuma sīku figūriņu ar kailu ķermeņa augšdaļu un avīzi rokās.

Gandrīz tāpat viņš izskatījās arī no četrsimt metru attāluma horizontālā plaknē, no „Valdnieka vārtiem" binoklī. Līdzenā, vaļējā, vēju izpūstā sarkana smilšakmens laukumiņā binokli pie acīm turēja viens no nerunīgajiem „alpīnistiem", kuri it kā gatavojās iekarot Ērgļa nagu. Viņam bija iesauka Ķīlis. Otrs „alpīnists" ar profesionālām kustībām lika kopā „Sterlingu". Viņa profesionālais pseidonīms bija Alekss, un viņš bija „tīrīšanas grupas" komandieris. Trešais, ar iesauku Sems, atradās lejā, mašīnā, un vēroja šauro, stāvo taciņu, pa kuru bija aizgājuši viņa kolēģi. Semam uz ceļiem gulēja „Uzi" mašīnpistole, un viņš bija gatavs briesmu gadījumā piesegt savus biedrus. Šai kaujas trijotnei nekad negadījās kļūmes, un arī tagad viss ritēja pēc plāna.

Pirmais un otrais numurs nesarunājās, tikai klusi klikšķēja ieroču detaļas, ieņemdamas savas vietas.

-   Paklau, Aleks, kāpēc viņš nolaida no kājas ziloni? Ķīlis negaidot ievaicājās.

-   Strādā! Alekss sausi pavēlēja. Mums jādomā nevis par ziloni, bet gan par mūsu nogalinātajiem biedriem. Tur, augšā, viņus piemirsa, ņēmās ar sankciju… Taču mēs viņus nedrīkstam aizmirst!

Ķīlis sagatavoja uguns korekcijas ierīci, ieslēdza lāzera attāluma noteicēju un citus sensorus.

-   Tam majoram gan ir krampis! Likvidēja trīs pirmklasīgus kaujiniekus…

-   Lai kāds krampis viņam arī būtu, taču, kad ietriekšu lodi viņam sirdī, viņš mirs tāpat kā ikviens cits…

Šautene bija salikta, pielādēta un nostatīta uz balstiem. Alekss ierasti nogūlās, ielūkojās tēmēkļa okulārā, ērtāk novietoja elkoņus. Tajā brīdī ievibrējās telefons. Viņš negribīgi pavēlās uz sāna, paņēma klausuli.

-    Sarkanā gaisma, Aleks! Sems satraukti ziņoja. Tikko pienāca pavēle pa slepeno līniju atcelt!

-   Tu nevarēji man piezvanīt, te nav zonas…

-   Tomēr…

Alekss nospieda atvienojuma pogu, izslēdza telefonu un ieņēma iepriekšējo stāvokli.

-   Kas tur ir? otrais numurs apvaicājās.

-   Nekas nav. Zino koordinātas!

>

-   Attālums četrsimt četrdesmit metru, temperatūra divdesmit četri grādi, dienvidrietumu vējš 4,92 metri sekundē… otrais numurs monotoni diktēja, un Alekss ierasti ievadīja labojumus tēmēklī.

* * *

Zvērs atpūtās ilgi miega cikls violetās planētas iemītniekiem aizņēma divdesmit Zemes stundu. Pēc tam viņš ēda apnikušās barības lodītes un domāja, ko iesākt tālāk. Mutes taustekļi vārgi kustējās. Gribējās padarīt ēdienkarti daudzveidīgāku, taču, lai to izdarītu, bija jāpārkāpj Medību likums un jābauda svaigs medījums. Tā bija darījis arī Dižais Mednieks, kuru visi tagad lika par paraugu. Droši vien senais aizliegums drīz vairs netiks tik stingri ievērots, bet varbūt pat pavisam atmirs. Katrā gadījumā pamēģināt var… Bez tam supermedījuma meklējumi var turpināties nenoteiktu laiku, turklāt nav zināms, vai tie vainagosies panākumiem. Tāpēc neklātos noniecināt arī aborigēnus jāsavāc iespējami daudz trofeju. Milzīgais brīnumainais zvērs un pieklājīgs parasta medījuma daudzums jebkurā gadījumā palīdzēs viņam saglabāt pašcieņu…

Pabeidzis ēst, Zvērs sāka gatavoties, lai dotos laukā. Uzvilka vieglu skafandru. Šodien viņš negrasījās medīt, tāpēc ieročus neņēma, vienīgi piestiprināja labās rokas piedurknei dubultasmeņu nazi, kas atšķirībā no Zemes iemītnieku nažiem grieza itin visu. Galvenais, kas viņam patlaban būs vajadzīgs, meklējamais aparāts, kas tiek izmantots, lai atrastu nelaimē nokļuvušus ciltsbrāļus. Tas bija samērā liels un smags konuss ar vaļēju paplašināto galu, tas reaģēja uz violetās planētas iemītnieku šūnu ģenētisko kodu. Zvērs pārmeta siksnas pār pleciem, apņēma apkārt augumam, nostiprināja aparātu uz krūtīm, piečāpoja pie izejas lūkas, smagi izvēlās laukā un ieslēdza pacēlāju.

Klinšu sienas bija pavisam tuvu, sākumā viņa masīvais ķermenis gandrīz vai skāra akmens radzes. Celdamies augstāk, viņš redzēja nelīdzenu virsmu ar spraugām un aizām, spriežot pēc termiskās redzamības tumšās krāsas ļoti aukstu. Viņš pamanīja vairākas alas, kādu sarkanu dzīvās matērijas kamoliņu, kas aši paslēpās starp akmeņiem. Tad sākās vēl aukstāks irdens, ļoti biezs slānis. Infrasarkanajā spektrā tas izskatījās gluži melns, parastajā balts. Zvērs vairākkārt pārslēdza gaismas filtru turp un atpakaļ, taču termiskā redze bija viņam ierastāka.

9

Beidzot akmens sienas beidzās, viņš pacēlās virs kores, pārlaidās tai pāri un lidoja uz tuvākās pilsētas pusi.

Pēc divdesmit minūtēm neredzamais Zvērs jau atradās virs Delavaras. Viņš pavērsa konusa atveri uz leju un lēni virzīja no labās uz kreiso, pēc tam no kreisās uz labo pusi, pārbraukdams lejā esošām mājiņām, šaurākām un platākām ieliņām. Darbs solījās būt ilgs un piņķerīgs. Taču pacietības viņam bija gana.

* * *

Jā, mirušos allaž ierodas atriebt. Taču, kad darbs ir pildīt speciālus kaujas uzdevumus un saraksts sniedzas desmitos vai pat simtos cilvēku, tas aizmirstas. Un prātā iešaujas tikai tad, kad kārtējā uzvara neiekļaujas ikdienas rāmjos, piemēram, parasta, ar automātu bruņota ienaidnieka vietā nācies nogalināt Briesmoni ar elektronisko šaujamrīku!

Henrijs Adamss gaidīja atriebību par nogalināto Zvēru, taču trijotni, kura pirms desmit gadiem tika ieradusies kreislerā, bija piemirsis. Viņi bija nomaskējušies par pelēkā kalnu āža medniekiem. Viņiem bija licences, kalnu apstākļiem piemērotās Remingtona karabīnes un atbilstošs ekipējums, bija pat malka ugunskuram, konservi un guļammaisi. Viņi gribēja pārnakšņot, atstāt mašīnu un kāpt augšā. Gari, spēcīgi, ar platu žilbinošu smaidu, viņi uzreiz izraisīja simpātijas un neradītu ne mazākās aizdomas nevienam.

Tikai ne Henrijam Adamsam. Varbūt tāpēc, ka viņš visu mūžu bija staigājis pa naža asmeni, nemitīgi sastapdamies ar ienaidnieka rafinētiem trikiem un viltībām, un tāpēc bija ļoti vērīgs un saasināti tramīgs. Bet varbūt tāpēc, ka bija sākušas darboties jaunas personiskās īpašības dažu parādību sakāpināta uztvere, it sevišķi, ja tās bija saistītas ar briesmām.

Visiem trim medniekiem bija specifiska tipa atlētiski augumi galvenokārt ar attīstītiem kakla muskuļiem, pleciem, muguru un bicepsiem. Tas nozīmē, ka viņi trenējas un treniņos izmanto speciālo fizisko kompleksu ,,S", kas mērķtiecīgi vairo spēku. Tieši tāda pati ķermeņa uzbūve bija arī Adamsam un citiem grupas „Zet" kaujiniekiem. Protams, ikviens var tā uzpumpēt muskuļus, taču, ja triju cilvēku kompānijā visi trīs izrādās esam kompleksa ,,S" cienītāji, tas vedina uz attiecīgām pārdomām. Un, kad divi viesi pēkšņi jokodamies sāka cīnīties un viens izmantoja paņēmienu, kas lauž kakla skriemeļus, bet otrs atbrīvojās ar pretpaņēmienu, attiecīgās pārdomas tikai pastiprinājās. Tāpēc ka tādas lietas nemāca nevienā fitnesa centrā.

Viņu smaidi šķita nedabiski, bet noskaņojums nebūt ne tāds, kas tiektos uz kalnu galotnēm un kādiem tur āžiem. Viņi negrasījās kāpt kalnos! Adamss juta, ka īstā interese aprobežojas ar viņu pašu. Un tieši viņš ir šīs ekspedīcijas mērķis. Tiesa, tas viss bija nemateriāli vienīgi subjektīvas izjūtas un uz faktiem nebalstītas aizdomas. Starp citu, šīs aizdomas mūžīgi apstiprinās tad, kad priecāties par savu tālredzību vairs neatliek laika. Taču viņš nedeva viņiem iespēju negrieza muguru, nenokļuva starp viņiem un vērīgi sekoja katrai kustībai. Viņš gan vienmēr tā izturējās svešu cilvēku sabiedrībā. Un bieži arī pazīstamu.

Tad viņš neuzkrītoši pārbaudīja puišus. Sākumā pajautāja sērkociņus, lai iedegtu ugunskuru un uzceptu steiku. Taču sērkociņu speciālu garu un resnu sērkociņu ar prāvu, ievaskotu sēra galviņu, kuri nebaidās ne vēja, ne mitruma, ne lietus un bez kuriem kalnos nedodas pat iesācējs, viņiem nebija. Nebija pat ne pašu vienkāršāko sērkociņu, ne šķiltavu puiši dzīvoja veselīgi, rūpējās par sevi un nesmēķēja, taču galu galā tas deva pilnīgi pretēju rezultātu cerētajam. Sērkociņi bija pirmais fakts, kuru modrais majors Adamss iemeta aizdomu krājkasītē. Kad mednieki cītīgi kravāja mugursomas, izrādījās, ka viņiem nav nedz pretiedeguma krēma, nedz saulesbriļļu it kā nenozīmīgu, taču augstumā visnotaļ nepieciešamu priekšmetu.

Lai gan todien nepūta parasti vēsais kalnu vējiņš un bija karsti, viesi nenoģērba savus garos, brīvi plandošos putekļmēteļus, un tas radīja vislielākās bažas Henrijs pats arī svīda vējjakā, un tam bija tikai viens iemesls aizmugurē aiz jostas aizbāztais kolts, kuram viņš nemanot noņēma drošinātāju.

Uz uguns, kas bija iedegta ar Adamsa „atrastajām" šķiltavām, gatavojās steiki, ceptas gaļas tīkamā smarža kairināja nāsis un rosināja ēstgribu. Tuvojās vakariņas, un viss acīm redzami nenotika tā, kā viesi sākotnēji bija iecerējuši, viņi vairākkārt saskatījās, kas liecināja par kāda kopēja plāna, problēmas esamību, kura arī bija izraisījusi neviļos skatienus. Viņi bija pieredzējuši cilvēki un, bez šaubām, saprata pārbaudes jēgu. Tātad diez vai vilcināsies izpildīt savu uzdevumu. Visparocīgāk to bija izdarīt ēšanas laikā, kad rokas ir aizņemtas un uzmanība novērsta. Taču Adamss nekad neļāva pretiniekam sākt pirmajam viņš allaž pārtvēra iniciatīvu.

-   Sēdieties klāt, draugi, gaļa jau ir gatava! viņš, plati smaidīdams, paziņoja un saņēma atpakaļ trīs tikpat platus un draudzīgus smaidus.

-   Lieliski, Henrij! viens atbildēja. Es tikai nomazgāšu rokas…

-   Un es aiziešu uz ateju, sacīja otrs.

Neko teikt, viss tika saprātīgi motivēts. Bet, kad viņi izklīdīs un viņš vairs nespēs visiem izsekot, tad ies vaļā!

-   Protams, puiši! nepārstādams smaidīt, viesmīlīgais namatēvs piekrita, un viņam rokā parādījās pistole šaušanas gatavībā.

-   Tikai vispirms novelciet mēteļus un parādiet, ko zem tiem slēpjat!

Tālāk risinājās aina bez vārdiem. Trīs viesi pārakmeņojās, sastingdami vietās, kur viņus tika pārsteigusi komanda. Viņi vēl varēja palikt dzīvi. Vajadzēja tikai atpogāt mēteļus, atdot ieročus un braukt projām. Visticamāk, Adamss būtu viņus atlaidis. Taču viņi neizvēlējās starp dzīvību un nāvi. Viņu izvēle bija izpildīt uzdevumu vai ne. Un cerēja, pa pratīs iziet no situācijas, kā jau daudzkārt līdz tam bija izgājuši. īsi sakot viņi izdarīja nepareizu izvēli.

Trenētās rokas panira zem apģērba, taču nepaguva sasniegt ieroci. Kalnu klusumu pāršķēla trīs šāvieni, kuri gandrīz vai saplūda vienā, noskanēja tāda kā īsa kārta. Lodes atsvieda cilvēku augumus vairāku metru attālumā, izsizdamas no tiem dzīvību, un zemē viņi nokrita jau beigti. Viss bija beidzies trijās sekundēs, un tas nebija pārspīlēti teikts. Tieši trīs sekundes un „mednieki" gulēja uz akmeņainās zemes pozās, kas neļāva šaubīties par viņu stāvokli.

Adamss apskatīja nogalināto apģērbu. Viņa aizdomas bija attaisnojušās. Zem mēteļiem slēpās pistoles ar klusinātājiem, bet viena „mednieka" krūšu kabatiņā atradās majora fotogrāfija ar lodes izšautu caurumu pieres vidū… Tas izskatījās visnotaļ simboliski citā apstākļu pavērsienā lode būtu ietriekusies pierē Adamsam, nevis fotogrāfijai…

Brits veica „tīrīšanu" tikpat prasmīgi, kā to būtu izdarījuši viņa viesi, kreislers kopā ar pasažieriem un viņu mantām ielidoja aizā, bet pēcāk notika nogruvums, un tūkstošiem tonnu akmeņu uz visiem laikiem aizbēra notikuma pēdas un pat atmiņas par to.

Tagad majors pēkšņi to atcerējās. Varbūt tāpēc, ka sajuta pār viņu savilkušās nāves briesmas… Savilkušās vārda tiešā nozīmē! Viņš strauji pacēla galvu. Baložu debesīs nebija. Vispār nekā nebija. Vismaz nekā redzama. Un tagad no augšas viņš izskatījās nedaudz citādi maza figūriņa termiskā starojuma mirdzošajos oreolos. Vai tiešām…

Zinādams, ka viņu vēro desmitiem acu un objektīvu, viņš nemanāmi, piesedzies ar avīzi, izvilka ieroci, ko slēpa viduklim apsietais krekls. Nebijis reportieru, viņš uz labu laimi būtu izšāvis dažas lodes debesīs, kas bija kļuvušas draudīgas. Taču tagad to nedrīkst darīt. Varbūt ieiet mājā? Taču apšuvums un skaidu plātnes no Briesmoņa neglābs, viņš tikai pakļaus briesmām Elizabeti…

Adamss nekļūdījās Zvērs bija tepat līdzās. Viņam bija paveicies jau pēc pusstundas meklējumiem konuss ievibrējās, nelielajā ekrānā parādījās mērķa koordinātas.

Tātad viņa domu gājiens bija izrādījies pareizs karaliskais medījums bija ieguvis kopējas iezīmes ar violetās planētas iemītniekiem. Orientējoties pēc koordinātām, Mednieks samērā ātri uzgāja vajadzīgo teritorijas iecirkni. Viņš atradās gaisā simt metru augstumā, un tieši zem viņa dzīvības krāsās laistījās tās būtnes figūriņa, kuru viņš meklēja! Bet uz to no netālas kalnu grēdas stiepās lāzera stars! Viņš zināja, ka aborigēni to izmanto savu ieroču tēmēkļos. Tātad kāds grasījās pārtvert viņa veiksmi!

Zvērs sašuta, kā sašustu medību apgabala saimnieks, ja tajā būtu ielavījies malumednieks. Viņš pagriezās un, šķeldams sakarsušo gaisu, aši lidoja uz „Valdnieka vārtiem".

Briesmu nojausma Adamsam pārgāja tikpat pēkšņi, kā bija uzradusies. Atkal parādījās baloži, kas vicināja spārnus, it kā nekas nebūtu noticis. Henrijs uzelpoja. Varbūt tikai izlicies?

-         ***

-   Mitrums sešdesmit divi procenti, spiediens septiņsimt sešdesmit divi…

-   Gatavs! Alekss pieplaka okulāram un cītīgi lūkoja novirzīt tēmēkļa svītriņu pret Henrija Adamsa sirdi.

Pārinieks lūkojās viņa varenajā kaklā un krekla cieši apņemtajā trīsstūrveida mugurā, gaidīdams, ka tā teju noraustīsies, šāviena plīkšķis bez pēdām pagaisīs šaurajā aizā un varēs braukt pusdienās. Taču tā vietā krekls pēkšņi pāršķēlās visā garumā, it kā kāds neredzamais būtu atvilcis rāvējslēdzēju, atvērdams ne tikai audumu, bet arī miesu. Vai arī kāds būtu novilcis trakā ātrumā, taču bez skaņas rotējošu ripzāģi gar grupas vecākā mugurkaulu. Bagātīgi izšļācās asinis, Alekss iegārdzās un saļima.

9

Otrajam numuram bija dzelzs nervi, un viņš bija daudz ko pieredzējis. Taču šajā brīdi bagātā pieredze nelīdzēja. Ķīlis sastinga tajā pašā pozā, kurā bija sēdējis, atbalstījies pret auksto grumbuļaino akmeni un nolicis uz ceļiem šāviena korekcijas ierīci. Varbūt pēc brīža psiholoģiskais šoks būtu pārgājis un viņš būtu paķēris ieroci. Taču viņam nebija pat acumirkļa. Kaut kas neredzams un briesmīgs pietuvojās pavisam cieši klāt, izstarojot aukstumu un šausmas, divi asmeņi no metāla, kādu uz Zemes nepazina, viegli uzšķērda otrā numura krūtis.

Līdzenajā klinšu laukumiņā zem milzīgas iedobes sarkanajā klintī viss beidzās pāris sekundēs. Taču Zvērs nepameta īso un nikno Medību vietu. Tāpēc ka nesen bija pārtvēris radio signālu, adresētu vienam no aborigēniem. Tā avots atradās netālu, un tas, kurš to tika raidījis, katrā ziņā nāks šurp, kad ciltsbrāļi neatgriezīsies. Tāpēc Zvērs palika slēpnī. Bez tam viņš gribēja pamieloties ar vietējo medījumu un paņemt trofejas. Pietiktu ar jebkuru kaulu, taču pēc veca paraduma viņš izrāva medījumam mugurkaulu. Tiesa, tagad kvalitatīvai laupījuma rekonstrukcijai viena skriemeļa bija gana, pārējos viņš nevērīgi nosvieda zemē.

Tagad bija īstais brīdis pamieloties ar svaigu pārtiku. Viens pārkāpums izraisa otru nāksies noņemt ķiveri. Tas nekas Dižais Mednieks jau bija to darījis. Zvērs atvēra bloķētājus, brīdi vilcinājās, saņemdams dūšu, tad strauji pacēla ķiverēs priekšējo daļu. Tā Zemes seno laiku bruņinieki mēdza pacelt sejsegu. Laukā izlauzās karsts, amonjaka piesātināts gaiss, temperatūra skafandrā pazeminājās, kļuva nepatīkami auksti. Arī elpot kļuva grūtāk. Taču īstens kareivis var arī paciest. Gaismu atstarojošā aizsardzība izslēdzās. Apkārtējā pasaule bez optiskajiem pārveidotājiem kļuva citāda spilgta, varavīkšņaina, temperatūras svārstību izraisītās krāsu spēles piesātināta. Zemē gulošie ķermeņi bija gandrīz atdzisuši un izskatījās ne vairs sarkani, bet bāli sārti. Viņš notiesāja lielākā eksemplāra sirdi un aknas, izbaudīdams brīnišķīgu garšu gammu. Tas bija gluži kas cits nekā apnicīgās pārtikas lodītes! Gūtā bauda prasījās laukā, un viņš izgrūda kliedzienu, kas atgādināja troksni, kāds rodas, akmeņiem birstot pa dzelzs reni.

Šo kliedzienu sadzirdēja Sems, kurš ar „Uzi" kaklā kāpa pa šauro taciņu augšup uz „Valdnieka vārtiem". Viņš bija nesaprašanā, kas notiek. Alekss atteicās pildīt pavēli „Sarkanā gaisma!" un bija izslēdzis telefonu. Ķīlis savu telefonu ar nodomu bija atstājis mašīnā, sakari ar viņiem bija pārtrūkuši. Akcijas laikā tas ir pieļaujams. Taču bija pagājusi jau vesela stunda, bet viņi nezin kāpēc nedz šāva, nedz atgriezās! Tas šķita dīvaini, un viņš devās palūkoties kas noticis… Un pēkšņi izdzirda ripojošus akmeņus! Varbūt viņi bija apbērti?

Sems metās uz priekšu, apskrēja apkārt kārtējam klinšu izcilnim un atradās laukumiņā. Viņš ieraudzīja uz balstiem novietoto „Stērlingu", asinīm piešļakstītajā laukumiņā izmētātos biedru sakropļotos līķus un… viņu vidū sēdošu baisu halucināciju no narkomānu murga! Milzu figūra tādās kā bruņinieku bruņās, trīsstūraina ne īsti ķirzakas, ne čūskas galva, brūni zaļa lāsumaina āda… Plēsoņas ķetna ar trim pirkstiem asiņainā metāla cimdā bāza vertikālajā mutes atverē kaut kādus sarkanus gabalus, taustekļi ap to palīdzēja iestumt tos dziļāk…

Ikviens viņa vietā būtu šausmās zaudējis samaņu, turpretī Sems vienkārši sastinga, kā pirmīt bija sastindzis viņa kolēģis Ķīlis. Vienīgi Semam rokā bija ložmetējpistole, un stingais pirksts līdz galam nospieda sprūdu, un pārakmeņojusies roka noturēja raustošos ieroci vajadzīgajā virzienā. Blīva ložu strūkla ietriecās sarkanajā akmenī pa labi no Zvēra, un sarkani putekļi pārklāja laukumiņu. Taču automāts turpināja šaut, lodes spindzēdamas rikošetēja un kā pagadās lidoja virs laukumiņa, viena trāpīja trīsstūrainajā galvā līdzās mutes spraugai, otra nošķindēja pret skafandru. Zvērs pietrausās kājās un lēca uz priekšu, trāpīdams ložu virknē, taču tieši tajā brīdī, kad tā beidzās. Vairākas lodes caururba vieglo skafandru un ietriecās platajās necilvēciskajās krūtīs, tajā pašā mirklī automāts apklusa un briesmīgs nazis

pāršķēla Semu uz pusēm no pieres līdz kājstarpei…

* * *

Tomēr baloži izturējās nedabīgi. Tie pa vienam planēja lejā, nolaidās uz kārts ar T veida pārliktni un sapūtušies sēdēja, izbiedēti spiedās cits pie cita un tramīgi grozīja mazās galviņas. Taču Henrijs nepaguva apdomāt ko tas nozīmē?

-   Mister Ādams! atskanēja aizmugurē. Gan tonis, gan tembrs, gan intonācija skanēja nopietni un pilnīgi noteikti nepiederēja žurnālistam. Tādā tonī dod komandas „Stāt!", „Nolikt ieročus!", „Es šaušu!".

Viņš saburzīja avīzi, paslēpdams tajā savu koltu, nolika nedabiski smago papīra vīkšķi uz guļamkrēsla sēdekļa un devās uz vārtiņiem. Dzīvžoga viņā pusē stāvēja gara auguma plecīgs cilvēks ar rupju kantainu seju un stūrainu zodu. Viņam mugurā bija korekts uzvalks," pletkrekls ar kaklasaiti, uz acīm uzbīdīta cepure.

-   F1B īpašais aģents Niks Kārters. Viņš parādīja kartīti ar sarkanu svītru un ielaminētu fotogrāfiju. Tā izskatījās kā īsta. Spriežot pēc Adamsa nekļūdīgās intuīcijas, tā tiešām bija īsta.

-   Lūdzu, brauciet mums līdzi uz šerifa biroju, federālis it kā palūdza, taču patiesībā pavēlēja un ar īkšķi norādīja pār plecu uz melnu kreisleru ar vaļējām durvīm, pa kurām notiekošajam vērīgi sekoja viņa dubultnieks dvīņubrālis vai drīzāk pārinieks, atlasīts pēc tā standarta, pēc kura FIB izraugās īpašos aģentus. Gan kreislers, gan abu specifiskie fiziskie parametri uzvēdīja atmiņā desmit gadu vecus notikumus. Taču šajā bridi Adamss tikai pamāja.

-   Nav problēmu, virsniek! Es tikai apģērbšos.

Viņš stāvēja tālu no operatīvā darba, taču nodomāja, ka vienādu mašīnu izmantošana, kā arī unificētā āriene nodod darbinieku piederību kādam noteiktam resoram, lai gan to vajadzētu, gluži pretēji, cik iespējams maskēt, nejau vienmēr viņi ierodas tik atklāt kā šodien!

Pēc pusstundas viņi iegāja šerifa birojā un iekārtojās namatēva plašajā kabinetā. Gevins pats jutās mazliet neveikli, viņš paspieda roku Adamsam un, neko neteicis, izgāja laukā. Kārters, juzdamies kā mājās, apsēdās pie viņa galda, bet dvīnis-pārinieks palika pie durvīm, tieši aiz muguras uz cieta krēsla nosēdinātajam Britam.

-   Major, es cienu jūsu nopelnus kaujas laukā, Kārters iesāka.

Adamss pavīpsnāja. Diez vai federālis kaut ko par tiem zināja majora īstā personas lieta bija stingri slepena, bet tās oficiālais dublikāts tikai ļoti aptuveni atainoja bijušā grupas „Zet" komandiera kaujinieka biogrāfiju.

-   Taču es pildu valdības uzdevumu, tāpēc esmu spiests darīt to, ko daru patlaban, Kārters turpināja.

Cepuri aģents nost neņēma, tikai atbīdīja pakausī, taču, ja viņa nolūks bija piešķirt sev čomiskāku, vairāk savējā izskatu, tad tas viņam lāgā neizdevās.

-   Jums ir klāt ierocis? ierastā pratinošā tonī Kārters uzdeva savu pirmo jautājumu.

-   Protams. Man ierocis ir klāt, arī karsējoties pirtī, godīgi atbildēja Henrijs Adamss, un neviens muskulītis nenodrebēja viņa kā klintī izcirstajā sejā.

-   Un kur nu vēl, lasot avīzi, īpašais aģents tēloja vieglu smaidu, likdams noprast, ka Henrija manipulācijas ar koltu viņam nav palikušas nemanītas. Un pastiepa roku.

-   Atdodiet to man.

-   Es jau tiku to atdevis un saņēmu atpakaļ. Tiesnesis atļāva man nēsāt ieroci. Un es atbildēju šerifam uz visiem jautājumiem, neapmierināti sacīja Henrijs, tomēr atlieca roku aiz muguras un nolika uz galda lielu, smagu, no regulāras eļļošanas spīdīgu pistoli.

-   Jūs vienmēr to nēsājat uzvilktu?

-   Nē. Reizēm.

īpašais aģents noklikšķināja stingro drošinātāju, uzmanīgi nolaida gaili un ielika pistoli atvilktnē. Šo darbību laikā viņš saspieda īkšķi un sodīdamies nolaizīja izspiedušos asins pilīti.

-   Šoreiz runa ir par federāliem noziegumiem. Tie neietilpst miertiesneša un vietējās policijas kompetencē, Niks Kārters iecietīgi paskaidroja. Viņa pārinieks aizmugurē smagi pārkāpa no vienas kājas uz otru, itin kā apstiprinādams teikto.

-  Jūs atkal runājat par Hantsvilas ziloni un šerifu ar viņa palīgu?! Brits nervozi paliecās uz priekšu. Advokāts Deviss jau noformēja manu alibi! Nav iespējams vienlaikus atrasties divās vietās vai divās stundās nokļūt no Hantsvilas Delavarā! Tas ir acīm redzams. Atlicis vien dabūt dažu liecinieku liecības, un jautājums būs izsmelts!

Niks Kārters atkal uzbīdīja cepuri pār uzacīm.

-   Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka tā patiešām ir. Tomēr…

Viņš ielika datorā disku, pagrieza monitoru, apgāja galdam apkārt un nostājās līdzās Adamsam. Šoreiz ziloņa un beigto šerifu vietā ekrānā parādījās plašai sabiedrībai nepazīstami kadri bāzes numur septiņi štāba bloks, īsā izrēķināšanās ar karavīriem, Adamsa stāvs un tuvplānā viņa seja maskēšanās krāsu svītrās…

-   Šim noziegumam jums nav alibi! Medelinas kartelis bez grūtībām varēja jūs helikopterā tieši no „Ērgļa ligzdas" nogādāt lidlaukā, tālāk sešas stundas lidmašīnā un jūs jau esat Gajānā… Diennakts laikā gluži mierīgi var nokļūt gan turp, gan atpakaļ, šeit to neviens pat nepamanītu!

-   Kāds tam sakars ar Medelinas karteli? Brits brīnījās. Kas par blēņām? Kādi helikopteri, kādas lidmašīnas? Man vai ausis vīst, tādas muļķības klausoties!

-   Niks Kārters nospieda pogu, un ekrāns sadalījās uz pusēm. Kreisajā pusē stāvēja Adamss no bāzes numur septiņi, bet labajā Adamss no Hantsvilas.

-   Diemžēl tie ir fakti. Un tos atspēkot nav iespējams. Tieši jūs, nevis es, šerifs Gevins vai mans pārinieks esat ticis fiksēts šo briesmīgo noziegumu vietās! Un tikt par to visu skaidrībā tagad nāksies Denveras Lielajai žūrijai! Tā lems, vai ir pamats nodot jūs federālajai tiesai!

-   Es netaisos braukt uz Denveru! Brits izsaucās.

-   Baidos, ka nāksies to darīt. Lielā žūrija darbojas štata galvaspilsētā un nebraukā apkārt…

Brits brīdi domāja. Veidojās viņam neierasta situācija. Mahinācijas un juridiskā kazuistika nebija viņa stiprā puse. Viņam bija vajadzīga palīdzība. Turklāt šajā reizē tā nebija šāvēju atbalsta grupa.

-   Zināt ko? Izsauciet manu advokātu, viņš beidzot sacīja. Sarunu turpināsim viņa klātbūtnē.

Pa to laiku durvis atvērās, un ienācējs dzirdēja šos vārdus.

-    Advokāts jau ir klāt, mister Ādams, atskanēja čerkstoša vīrieša balss. Pats labākais advokāts, kāds atrodams Savienotajās Valstīs!

-    Un pats kautrīgākais, sarkastiski noteica Niks Kārters. Viņa seja saviebās, it kā viņš būtu iekodis zaļā citronā. Kā tu te gadījies, Eib?

Brits pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja kalsns cilvēciņš, augumā ne garāks par metru sešdesmit, ar krunkainu seju, asu, uz leju noliektu degunu un dziļi iegrimušām vērīgām acīm. Viņa āriene pilnībā atbilda tēlam, kāds iznirst acu priekšā, izrunājot vārdu „kazuists".

Cilvēciņš bija saburzītā melnā uzvalkā ar sarullētu kaklasaiti un cepuri galvā, padusē viņš turēja iespiestu kādreiz melnu, tagad līdz baltumam nobružātu piebāztu mapi.

-  Justīcijas ministrijas uzdevums, Nik, viņš teica, it kā būtu nočīkstējušas vecas, pussabrukušas noliktavas

neieellotās durvis. Eibs parakņājās savā mapē, it kā grasītos izvilkt svarīgus dokumentus no paša justīcijas ministra, taču izvilka alus skārdeni, kuru tūdaļ ar klikšķi atvēra un vienā paņēmienā kāri izdzēra, pēc tam akurāti paslēpjot atpakaļ mapē.

-   Ļoti karsts! viņš paskaidroja, slaucīdams lūpas ar delnas virspusi. Viņa roka atgādināja vistas kāju. Un pēkšņi viņa izbrīnītais skatiens apstājās monitorā. Nik, vai tiešām arī tu uzķēries uz tik apšaubāmas ēsmas?! Cik var zelēt to viltojumu?! Izmet to laukā, un mēs mierīgi parunāsim par pretenzijām, kādas tev ir pret šo puisi!

Kārters papurināja galvu.

-    Es nevaru mest laukā pierādījumus, kuri fiksēti īpaši smagu noziegumu vietās…

Viņā kaut kas bija izmainījies, un pieredzējušais Brits saprata kas tieši. īpašais aģents bija zaudējis pašpārliecinātību. Viņš citādi runāja, citādi skatījās, bez vajadzības pārcilāja kaut kādus papīrus. Viņš pat bija nedaudz sadudzis un samazinājies apmēros.

-   Tie nav pierādījumi, Nik, advokāts ņēmās skaidrot mierinoši, kā mazam zēnam. Tas ir viens un tas pats uzņēmums, izdarīts pirms daudziem gadiem. Turklāt pirmā rakurss sakrīt ar reālo gan vienā, gan otrā gadījumā uzņēmums izdarīts no augšas. Taču otrā rakurss nesakrīt! Tāpēc ka policijas mašīnas kamera filmējusi horizontālā plaknē, bet sākotnējais rakurss palicis iepriekšējais no augšējā punkta!

Tagad īpašais aģents izskatījās tā, it kā kāds viņam būtu izbarojis visu citronu.

-   Iespējams, taviem minējumiem, Eib, ir savs pamats, taču tie nevar atņemt pierādījumiem vainu apliecinošo spēku.

Advokāts atkal iebāza roku mapē, un Adamss nodomāja, ka pēc otras alus skārdenes. Taču viņš izvilka dažus dokumentus caurspīdīgā kabatiņā, izņēma vienu un nolika priekšā Kārteram.

-   Es tikai darīju zināmu Federālā kriminālistikas institūta slēdzienu, Nik. Un tu jau zini, kāds pierādījumu spēks ir ekspertu slēdzieniem. Starp citu, te būs manu pilnvaru apstiprinājums…

Viņš nolika uz galda vēl vienu papīru. Un sāka vicināt trešo kā burvju mākslinieks, gatavojot kādu satriecošu triku, piemēram, ar lakatu pārklātas skaistules pazušanu.

Kārters uzmanīgi izlasīja pirmo dokumentu, pārskrēja acīm otrajam un tramīgi uzlūkoja mazo cilvēciņu.

-   Jaušu, ka tev ir vēl kas, Eib?

-   Protams! Kā allaž!

Advokāts pasniedza viņam trešo dokumentu. Šajā reizē viņa roka atgādināja milzu grifa plēsonīgo kāju.

-   Tas ir Biroja direktora rīkojums, Nik. Tevi izsauc uz štāba mītni Vašingtonā. Turklāt steidzami!

Viņš palūkojās pulkstenī.

-    Jāpacenšas nokļūt tur līdz darbadienas beigām. Par laimi, ir viens piemērots reiss, taču nāksies pasteigties līdz lidostai ir trīssimt kilometru!

Izlasījis pēdējo papīru, Kārters pārklājās sarkaniem plankumiem un atkal atstūma cepuri pakausī.

-   Ko lai saka, mister Ādams, es priecājos, ka viss tik veiksmīgi atrisinājās! Viņš centās runāt pēc iespējas bezrūpīgāk, taču tas viņam padevās tikai ar grūtībām.

Brits pastiepa roku.

-Ko? Ak,jā…

Kolts no galda atvilktnes atgriezās pie sava īpašnieka.

-    Pateicos, mister Kārter! majors pieklājīgi pateicās, novietodams ieroci ierastajā vietā aizmugurē aiz jostas.

-   Laimīgu palikšanu! pasvieda federālis un kopā ar pārinieku atstāja kabinetu.

Virtuozais numurs „īpašā aģenta pazušana" bija izpildīts spīdoši. Eibs staroja un vienīgi neklanījās.

-    Man ar jums būtu nedaudz jāaprunājas, mister Ādams!

-   Ja nu pavisam nedaudz, majors pamāja. Nezinošam klausītājam varētu šķist, ka viņš pārāk vēsi izturas pret cilvēku, kurš tikko izdarījis viņam prāvu pakalpojumu. Taču tie, kuri pazina Britu, teiktu, ka Eibs viņam ir ļoti simpātisks.

Viņi izgāja uz ielas, izlauzās cauri vīlušos reportieru pūlim. No visām pusēm bira vienveidīgi jautājumi, uz kuriem Brits nedomājot sniedza ašas atbildes:

-   Tātad apcietināšanas nebūs, mister Ādams?

-   Kā lai zinu, varbūt jūs apcietinās par nepiedienīgu uzvedību…

-   Kurš jūs gribēja tik nežēlīgi iegāzt?

-   Vienīgi Reportieru asociācija, cits neviens…

-   Lai gan galvenās apsūdzības pret jums ir atsauktas, pastāstiet kāpēc īsti jūs nogalinājāt ziloni?

-   Lai iebāztu jūs tam pakaļā un…

Brits savaldījās un aprāva frāzi pusvārdā.

Tostarp žurnālistu rindas pārskrēja dzīvinošs vilnis bija pienākusi kāda informācija, kas izplatījās no cita pie cita. Viņu uzmanība acumirklī pārslēdzās, tagad mazāk informētie iztaujāja savus zinošākos kolēģus.

-Kad?

-   Laikam šorīt»..

-Kur?

-   Pie „Valdnieka vārtiem"…

-   Divus?

-   Nē, uziets arī trešais… Šerifs jau ir tur…

Pa vienam, pa diviem un veselām grupām reportieri metās pie savām mašīnām. Pūlī sagriezās vērpetes, radās izskalojumi, tas acīm redzami kļuva retāks un pēc pāris minūtēm bija pazudis pavisam. Sitās durvis, tika iedarbināti motori, desmitiem automašīnu strauji devās projām un nesās uz sarkano klinšu pusi.

Brits un Eibs mierīgi šķērsoja tukšo laukumu un apsēdās pie galdiņa zem svītrainas nojumes vaļējās kafejnīcas verandā. Viņi pasūtīja kafiju, bet Eibs vēl arī piena kokteili ar saldējumu.

-   Kopš bērnības dievinu aukstus saldumus, advokāts mēģināja taisnoties. Bet šo mani lūdza nodot jums.

Viņš pasniedza melnu vizītkarti ar zelta burtiem un cipariem. Adamss negribīgi to paņēma, ieskatījās.

-   Tāda man jau bija, viņš sacīja un salūkoja šķiltavas. Taču, brīdi vilcinājies, nolika šķiltavas uz galda un iegrima domās.

Eibs ar baudu sūca caur resno, sarkano caurulīti auksto un samērā biezo sārto šķidrumu.

-   Vai dzirdējāt jaunumu? Verandā satraukts izskrēja kafejnīcas īpašnieks, resnītis vidējos gados ar papliku pauri. Viņš bija manāmi uzbudināts. Pie „Valdnieka vārtiem" nogalināti trīs cilvēki! Un ne tikai nogalināti nodīrāti un izķidāti kā liemeņi kautuvē, izrauts mugurkauls! Pēc skata spriežot, tur uzdarbojušies cilvēkēdāji!

Eibs pabeidza dzert savu kokteili, un sarkanā caurulīte izdeva sūcošu skaņu.

Brits nobālēja. Viņš iebāza šķiltavas atpakaļ, bet vizītkarti noglabāja jakas krūšu kabatiņā. Tad vērīgi uzlūkoja Eibu.

-   Pasakiet viņam, ka TAS ir šeit! viņš negribīgi pateica un piecēlās. Es nopirkšu šo to saimniecībai un atgriezīšos savā mājā kalnos.

* * *

Medelinas kartelī nebija pieņemts lauzīt galvu par sīkumiem. Ja Fabio Vaskess būtu bijis liecinieks „Komisijas-1" sanāksmei, viņš nebūtu sapratis un pieņēmis tās priekšsēdētāja šaubas. Kādas „zvaigznītes", kādi ,,rakursi", kādas „citas pasaules"?! Kas par blēņām?! Pazudis kokaīns, nogalināti kaujinieki, videoierakstā nofilmēts kāds bruņots džeks… Tātad viss skaidrs viņš ir

9 9

gan nogalinājis cilvēkus, gan pievācis preci divu miljonu dolāru vērtībā! Kā tieši viņš visu to paveicis, ir mazsvarīgi, tam nav nozīmes, galvenais vajag viņu atrast un dabūt atpakaļ naudu vai pulveri! Ja Fabio Vaskesam būtu citāda domāšana, viņš nekad nebūtu kļuvis par varenas noziedzīgās impērijas vadoni un miljonāru, labākajā gadījumā par neveiksmīgu universitātes zinātnieku.

Arī visiem viņa padotajiem bija tāda pati domāšanas ievirze. Pat vēl konkrētāka, jo viņš deva pavēles, bet viņi tās pildīja, atbildot par rezultātu ar savu ādu pirmatnēji tiešā šā vārda nozīmē.

Kolumbiešu grupa ieradās Delavarā tās dienas rītā, kad kņadu ap Henriju Adamsu vēl nebija aizēnojusi trīskāršā slepkavība pie „Valdnieka vārtiem". Kopā ar Karlosu bija seši cilvēki viņa labā roka Ramiress, Huans, Pedro, Djego, Ernando un Hugo. Viņi visi bija bijuši klāt Salvatores Galjāno pratināšanā, un tur slēpās dziļa pedagoģiskā jēga viņi izpildīs uzdevumu līdz galam un pēcāk stāstīs visiem, kā beidzas ikviena nodevība. Vēl divi Alfonso un Gabriēls palika rezervē Denverā, kur vietējā Cosa nostra šūniņa bija apgādājusi grupu ar visu nepieciešamo.

Viņi kā prazdami bija maskējušies atstājuši mājās sombrero, plecā karamās patronsomas, galifē bikses, zābakus un automātus. To bija nomainījušas parastas bikses, spilgti krekli ar kakla lakatiem, īsas ādas jakas un augsti šņorzābaki ar biezu zoli. Pistoles un lielie dunči ar draudīgi zibošiem asmeņiem slēpās zem apģērba. Taču melnie gludie mati, vaļīgās manieres un skaļā spāņu valoda uzreiz lika atpazīt viņos tos, kas viņi arī patiesībā bija.

Visi septiņi apmetās nelielā viesnīcā „Zvaigzne" pie pilsētas dienvidu robežas. Padrūzmējušies cilvēku pilnās vietās un pasēdējuši vairākos bāros un kafejnīcās, viņi bez pūlēm uzzināja, ka Henrijs Adamss dažas dienas dzīvojis pie līgavas Elizabetes no „Makdonalda", taču šodien viņam atceltas visas apsūdzības, tāpēc viņš, visticamāk, dosies uz savām mājām kalnos.

Karloss aizsūtīja Huanu un Djego uz slēpni pie „Ērgļa ligzdas", bet Pedro un Hugo uzdeva neuzkrītoši novērot Elizabetes māju. Tieši tajā laikā iedzīvotājus bija satriekušas jaunās ziņas par traģēdiju pie „Valdnieka vārtiem".

Televizoru ekrānos tuvplānā demonstrēja Stērlinga šauteni, šāviena koriģēšanas ierīci un binokli. Karlosā tas nekādas emocijas neizraisīja kartelī neizmantoja sevišķi precīzus šaujamos; ja radās tāda vajadzība, nolīga speciālistus no malas. Taču, kad parādīja kā nokautus lopiņus sadalītos cilvēku ķermeņus, pat viņš, kurš bija sējis ne mazums „kolumbiešu kaklasaišu" [3] , iekšēji nodrebēja. Pēc kāda laika ziņu klāstu papildināja kadri, kuros bija redzams pamests lendkruīzers ar Arizonas numuriem, rafinētu bagāžas nodalījuma aizdari un speciāliem slēpņiem iekšā.

Karloss nekādi nesaistīja noslēpumainos atradumus ar savu uzdevumu un no visa redzētā saprata vienu tagad te sabrauks tik daudz policistu un federālo aģentu, ka izpildīt uzdevumu nenāksies viegli. Lai gan, iestājoties kartelī, neviens viņam nebija solījis vieglu darbu. Tomēr vajag pasteigties!

***

Nomā paņemtā dodžā pirmais kaujinieku pāris brauca augšā kalnos. Kalsnais, cīpslainais Huans, kura seja ar asajiem ieliektajiem sejas pantiem atgādināja jaunu mēnesi, sēdēja pie stūres. Grupas komandieris Djego bija cienīgi izgāzies līdzās. Viņš bija vecāks un druknāks, jaunā siksna ar grūtībām gāja ciet uz apjomīgā vēdera,

un tumšsarkanais krekls vērās vaļā uz krūtīm, tā ka

> 7

vaļējās vietās starp pogām līda laukā garas zilganmelnas spalvas. Huanam patika anekdotes, tāpēc pārinieki jautri sarunājās, jokoja un smējās, ne par ko neuztraukdamies. Viņi zināja, ka ceļš pats novedīs vajadzīgajā vietā, kur vajadzēs veikt parastu darbu sagūstīt kādu tipu, izvilkt no viņa visu par nozagto pulveri un atdot šefam vai nu preci, vai naudu. Uzdevums bija pietiekami vienkāršs, jo vairāk tādēļ, ka līdzīgus viņiem bija nācies veikt ne reizi vien.

Reizēm riteņi pārkārās pāri aizas malai, tāpēc braukt vajadzēja prātīgi un ceļš aizņēma aptuveni divas stundas. Bet tad jau priekšā parādījās rančo koka namiņš ar augstu verandu, šķūnis, sakņu dārzs ar putnubiedēkli…

-   Skaties, Djego! Huans iebakstīja ar elkoni pārinieka mīkstajā sānā un pamāja uz sašautajiem ķirbjiem un sašķaidītajām pudelēm uz sētas.

-   Jā-ā-ā…

Redzētais darīja bažīgu abu komandieri un ievirzīja viņa domas praktiskā gultnē.

-   Nāksies vispirms sašaut viņam rokas…

-   Aha. Rīt gribi?

-  Gribu, bet to nedarīšu. Karloss teica, ka resnos triekšot ratā…

Viņi iebrauca mašīnu šķūnī, paskatījās apkārt. Djego paslēpās aiz siena kaudzes, bet Huans, paķēris līdzi maisiņu ar hamburgeriem un kolu, palīda zem verandas un komfortabli iekārtojās uz brezenta gabala. Tagad atlika vienīgi gaidīt. Motora troksni viņi dzirdēs jau no tālienes un pagūs sagatavoties, lai sagūstītu namatēvu.

Viņi nezināja, ar ko viņiem būs darīšana. Spriežot pēc uzņēmumiem kāds bijušais karotājs. Taču tas bija pieskaitāms sīkumiem, kuriem nevajadzētu pievērst uzmanību. Divi pret vienu, pēkšņs uzbrukums no abām pusēm, turklāt viņi uzreiz sašaus viņam rokas… Tātad viņam nav nekādu izredžu! Tā vienmēr ir bijis, un tā

vienmēr būs. Vismaz abi bija par to pārliecināti.

* * *

Henrijs Adamss iegriezās vecā Lousona pārtikas veikaliņā un sapirka kā parasti miltus, cukuru, sāli un piparus, kafiju, kukurūzas eļļu, nedaudz gaļas konservu un makaronu. Viņam garšoja asi ēdieni, tāpēc viņš iegādājās ugunīgo čili garšvielu, kečupu ar baziliku un paņēma lielo burku marinētu olīvu. Maisus un kastes viņš salādēja sava pikapa kravas kastē, kur jau atradās kastes ar patronām, samaksāja.

-    Kam tik daudz sāls un piparu, Henrij? apvaicājās runātīgais veikalnieks, sakārtodams masīvās raga brilles. Apaļīgs un plikpaurains, viņš atstāja mājīgu un labsirdīgu iespaidu.

-   Lai vītinātu gaļu, majors atbildēja. Grasos gatavot krājumus ziemai.

-   Kāpēc tu neņem tēju? Lousons pasmaidīja, parādīdams vairākas paciņas izvēlei.

-   Man ir sava tēja.

-   Lai tā būtu. Viņš nolika paciņas atpakaļ plauktā, saminstinājās. Vai drīkstu ko pavaicāt, Henrij? Tu tiešām nogalināji ziloni?

-   Muļķības! nervozi attrauca Adamss. Neatvadījies viņš izgāja uz ielas, ielēca kabīnē un ieslēdza motoru.

Pēdējais jautājums viņu tracināja. Nezin kāpēc tieši zilonis interesēja kā uzbāzīgos reportierus, tā visus pilsētiņas iedzīvotājus. Cilvēki labprāt ticēja, ka viņš nebija nogalinājis šerifus, taču negribēja šķirties no domas, ka viens no pilsētas ļaudīm bezbailīgi izrēķinājies ar satrakojušos ziloni.

Sarkanais „Ford F-150" bija gandrīz vienīgā mašīna, kas brauca laukā no Delavaras. Toties pretī virzījās vesela straume transportlīdzekļu ar štata galvaspilsētas numuriem.

Atstādams aiz sevis sarkanīgu putekļu mākoņus, fords traucās uz klinšu grēdas pusi. Pēc dažiem kilometriem ceļš sāka virzīties kalnup, svaigais vējiņš uzvēdīja daudzveidīgo kalnu augu aromātus. Adamss sajuta brīvo plašumu, un viņa garastāvoklis manāmi uzlabojās. Viņš pilnu krūti ieelpoja tīro, svaigo gaisu un priecājās, ka beidzot atkal būs tālu prom no bezjēdzīgās, skaudīgās un cietsirdīgās cilvēku pasaules. Iespējams, viņam pietrūks tikai viena cilvēka, un tas ir slikti, jo pieķeršanās sievietei dara vīrieti vāju un atkarīgu. Bez tam ienaidnieki iegūst rīku, kā uz viņu iedarboties. Lai nu kurš, bet kādreizējais grupas „Zet" komandieris to labi zināja.

Taču viņš cerēja, ka Briesmonis to nezina. Galu galā monstrs bija ieradies, lai atriebtos viņam. Bet nezin kāpēc nebija savaldījies un bezmērķīgi iesācis savas baisās Medības. Viņš iedomājās, ko patlaban pie „Valdnieka vārtiem" pēta izmeklētāji, operatīvie darbinieki un kriminālisti, un pat saviebās. Viņi nekad neko tamlīdzīgu nebija redzējuši! Un neviens nebija redzējis. Atskaitot viņu pašu un viņa bojāgājušos biedrus…

Mašīna jau meta cilpas pa šauro celiņu virs aizas, virzīdamās aizvien augstāk un augstāk. Pēkšņi Henrijs nobremzēja, cenzdamies izdarīt to līgani, lai mašīna nesagrieztos. Izlēca no kabīnes, apgāja priekšpusei, pieliecās… Šajā vietā klintī bija pakavveida iedziļinājums, aizsargājot ceļu no visiem vējiem. Un biezajā sarkanīgo putekļu kārtā skaidri bija saskatāmi protektoru nospiedumi!

Adamss nometās uz viena ceļa, vērīgāk apskatīja rievaino lenti, pataustīja ar pirkstu un pat paostīja. Izskatās pēc dodža. Tas braucis pirms divām trim stundām, ne senāk! Majors pagājās gar sliedi un atrada vietu, kur pagriezienā tā sazarojās, priekšējie un pakaļējie riteņi bija nospiedušies atsevišķi. Priekšējiem bijusi lielāka slodze nekā pakaļējiem, tātad mašīnā braukuši divi! Kas tie tādi varētu būt?! Viņš nebija nevienu ielūdzis ciemos, bet bez uzaicinājuma pie viņa mēdza braukt tikai iepriekšējais šerifs. Un ienaidnieki. Taču ar šerifu Adamss pavisam nesen bija šķīries, bet tas ienaidnieks, kuru viņš gaidīja, nevarēja izmantot automobili!

Henrijs īsu brīdi padomāja. Galu galā nav svarīgi, kas pie viņa ieradies. Svarīgi ir tas, ka tā nav draudzīga vizīte. Tas nozīmē, ka ar nelūgtajiem viesiem vajadzēja tikt skaidrībā.

Viņš izslēdza motoru, nosvieda šofera sēdeklim līdzās cepuri un atstāja mašīnu uz ceļa, aizsprostodams atpakaļceļu nezināmajiem viesiem. Pats devās tālāk kājām. Desmit gados viņš te visu bija krustu šķērsu izstaigājis un labi pazina apkārtni. Pēc pusotra kilometra majors nogriezās uz šauras taciņas, kas vijās pa diezgan stāvu nogāzi un, apmezdama līkumu ap kalnu, izveda pie viņa rančo no otras puses. Pat ja svešinieki vēro ceļu binoklī, taciņu viņi neredz. Arī mašīna nebija parādījusies viņu redzeslokā. Tāpēc ir visas izredzes pārsteigt viņus nesagatavotus!

Iet nācās ilgi, augsne zem viņa kājām nemitīgi iebruka, akmentiņi skanēdami ritēja lejā, Henrijs zaudēja līdzsvaru un tvērās ar rokām pie zālēm apaugušās nogāzes. Beidzot viņš bija apgājis kalnam apkārt un sasniedzis klinšaina plato pamatni apmēram futbola laukuma lielumā starp divām grēdām. Viņš sāka rāpties pa akmeņiem un pēc pusstundas bija ticis augšā. Šī vieta bija nosaukta par Melno akmeņu plato. Tā bija līdzena, it kā tiešām būtu tikusi gatavota futbola spēlei, taču nebūtu līdz galam pabeigta šur tur mētājās lieli bluķi, akmeņi un milzīgas klinšu atlūzas. Tagad mērķis bija pavisam tuvu tieši virs viņa atradās laukumiņš, kurā bija novietojusies „Ērgļa ligzda". Līdz tai bija kādi seši metri tikt augšā pa stāvo granīta sienu bez papildu aprīkojuma nebija iespējams. Taču viņš jau sen bija par šādu aprīkojumu parūpējies.

Šaurajā klinšu spraugā karājās trose ar tajā iesietiem šķērskokiem savdabīgas virvju kāpnes, ar kādām komandos trenēja pacelšanos pārkarenos šķēršļos. No malas tās nebija redzamas. Savulaik Adamss tika ierīkojis sev rezerves izeju bez kāda īpaša nolūka, katram gadījumam. Nolaižoties uz plato, varēja pārrāpties uz līdzās esošo grēdu un nozust Klinšu kalnos. Tāda vajadzība var arī nekad nerasties, taču, ja tāda tomēr rodas, jābūt tai gatavam.

Šajā reizē kāpnes vajadzēja izmantot, lai tiktu iekšā. Viņš iespraucās starp klintīm un, atspiedis muguru pret klints sienu, darbodamies gan ar rokām, gan kājām, rāpās augšā. Tas sevišķas grūtības nesagādāja. Pēc brīža viņš uzmanīgi paraudzījās gar granīta plātnes malu. Desmit metru atstatumā bija redzama viņa mājas aizmugures siena, tai pieslējusies ar brezentu pārklāta malkas grēda malku viņš skaldīja tepat klinšu spraugā. Te gulēja cirvis un zāģis nekādas kārtības, jāienes šķūnī.

Nemanījis nekā aizdomīga, Adamss aši iznāca laukumiņā, izvilka koltu un klusi devās uz priekšu. Piesardzīgi apgājis apkārt mājai, viņš palūkojās pa šķirbu šķūnī un ieraudzīja tur svešu mašīnu. Kā jau viņš bija domājis dodžs. Mīkstā, klusā tīģera gaitā majors virzījās starp māju un šķūni un uzreiz pamanīja no siena kaudzes rēgojamies laukā augstus kareivju zābakus. Pieplacis sienai, viņš lēni gāja tālāk, un drīz vien redzes lokā parādījās tumsnēja melnmataina cilvēka mugura tumšsarkanā kreklā. Viņš sēdēja pret Adamsu ar muguru, atlaidies sienā, un skatījās uz Melnās klints pusi, no kurienes uz rančo veda, viņaprāt, vienīgais ceļš. Pa rokai svešajam gulēja liels, spīdīgs revolveris.

Ar vienu viss būtu skaidrs. Bet kur ir otrs?

Adamss notupās aiz mucas ar lietus ūdeni un gaidīja. Tā viņš varēja tupēt ilgas stundas, nekustēdamies un bez nevienas skaņas. Taču šoreiz ilgi nenācās gaidīt.

Cilvēks tumšsarkanajā kreklā kaut ko sacīja, un viņam atbildēja. Otra balss skanēja no verandas apakšas. Viņi sarunājās spāniski vai kādā no Latīņamerikas dialektiem. Adamss zināja vairākas valodas, tiesa, samērā šaurā specifiskā diapazonā. Taču saprata, ka runa ir par ēdamo. Tad abi sāka smieties. Viņi nekādā gadījumā nebija profesionāļi profiņi tik muļķīgi neuzvedas, it īpaši slēpnī. Bet kas gan viņi, pie joda, bija?! Adamss neatcerējās, ka viņam būtu bijuši kādi sarežģījumi ar latīņamerikāņiem… Lai gan, liekot roku uz sirds, viņš varēja atzīties, ka sarežģījumi viņam bija bijuši ar visiem. Tikai majors tos neuzskatīja par sarežģījumiem.

Viņš piecēlās, pavērsa pistoli pret vīrieti tumšsarkanajā kreklā, ciešāk pieplaka mājas sienai, lai nebūtu redzams no verandas apakšas, un skaļi spāņu valodā pavēlēja:

-   Rokas augšā! Nošaušu!

Tā kā ar to viņa spāņu valodas vārdu krājums tikpat kā bija izsmelts, otram viņš piemetināja angliski:

-   Lien arī tu laukā, bez ieroča! Rokas turēt priekšā!

Šajā reizē ar savu nežēlību slavenais Brits rīkojās ļoti

maigi viņš ne tikai uzreiz nenogalināja nelūgtos viesus, bet arī deva viņiem iespēju palikt dzīviem. Taču viņi izrādījās nepateicīgi un nepavisam neuzvedās tā, kā viņš bija licis. No verandas apakšas kā lielgabala grāviens noskanēja lielkalibra apgrieznis, ložu krusa izrāva šķēpeles mājas stūrim, spindzot palidoja garām un ietriecās šķūņa sienā, izraibinot laika gaitā tumšākus kļuvušos dēļus ar neregulāru gaišu caurumu apli.

Vīrs tumšsarkanajā kreklā savai tuklajai figūrai negaidīti veikli pielēca kājās un pagriezās, paceldams niķelēto revolveri. Brits pakustināja rādītājpirkstu. Cik cilvēku šī kustība bija aizsūtījusi uz viņpasauli, viņš precīzi nezināja, bet, ka to skaits tuvojas simtam, droši varēja teikt. Un cilvēkam tumšsarkanajā kreklā bija lemts šo skaitli palielināt.

Arī kolts noskanēja skaļi, tikai nedaudz atpaliekot no apgriežņa. Tajā brīdī Adamss atcerējās, ka pistole pielādēta ar īpašām bruņas caururbjošām un spridzinošām patronām. Neliela šādu patronu partija tika izgatavota speciāli, lai likvidētu afrikāņu diktatoru, kurš aizvien valkāja bruņu vesti un nekad neatstāja bruņoto limuzīnu. Adamss situāciju atrisināja ar reaktīvo prettanku granātmetēju, bet speciālās patronas pietaupīja nebaltām dienām. Tagad tās bija domātas grūti ievainojamajam Zvēram, un tikai tīras nejaušības pēc pirmā, nekad neiemēģinātā, trāpīja vēderā bandītam no Medelinas karteļa, vārdā Djego, lai gan diez vai viņu iepriecinātu saldā pirmatklājēja slavas smagme.

Nesastapusi nopietnu šķērsli, lode kā adata izskrietu cauri mīkstajiem audiem un varētu nodarīt krietni mazāku ļaunumu nekā tas, kam tā bija paredzēta. Taču, kolumbietim par nelaimi, tā skāra mugurkaulu un ,,S-4" grams tomēr sprāga, izslēdzot viņam iespēju tikt cauri ar vienkāršu caurejošo brūci. Tāpēc ka mugurā izveidojās dūres lieluma caurums, pa kuru kā no vulkāna mutes gāzās laukā sašķaidīti skriemeļi un viss cits, kas atradās iekšā. Kā ļengans maiss Djego sabruka zemē.

Otrais, lien laukā ar paceltām rokām! Adamss uzsauca.

Taču Huans atkal nepaklausīja. Viņš pārlādēja apgriezni, izlīda verandai pa otru pusi un sāka iet apkārt mājai, lai atkārtotu namatēva manevru un pienāktu viņam no mugurpuses, kā Adamss nupat bija izrīkojies ar viņiem. Taču Brits uzreiz atminēja šo primitīvo manevru, jo vairāk tāpēc, ka kartelī nemācīja pārvietoties nedzirdami. Paspēris dažus slīdošus tīģera soļus pretī, viņš nometās uz viena ceļa un, turēdams ieroci gatavībā, palūkojās gar stūri. Huans atradās piecu soļu attālumā un, pamanījis kustību, instinktīvi izšāva, taču viņš tēmēja cilvēka auguma līmenī, tāpēc lādiņš atkal aizsvilpa Britam virs galvas. Atbildes lode trāpīja bandītam pieres vidū, tieši virs deguna. Galva acumirklī truli nodunēja, un tās saturs asiņainām strūklām izšļācās no brūces, ausu gliemežnīcām un mutes. Bet kolumbieša melnās acis izsprāga no dobumiem un aizripoja pa granīta klints putekļaino virsmu.

Jauno patronu izmēģinājums bija noritējis veiksmīgi. Cita lieta vai to vajadzēja darīt zināmu atklātībā? Varbūt ielidināt dodžu aizā pa kreislera pēdām…

Brits aplūkoja nogalinātos. Izteikti latīņamerikāņi, aizmugures kabatā katram liels, ass duncis, pie kalsnā viņš uzgāja plastmasas paciņu ar kokaīnu. Pilnīgajam bija klāt Adamsa fotogrāfijas, viena kur viņš bija redzams maskēšanās krāsās bāzē numur septiņi, otra no televīzijas ekrāna Delavarā. Un arī papīra strēmelīte, šķībi noplēsta no moteļa „Zvaigzne" reklāmas, otrā pusē uzkricelēts: „20 kg kokas vai 2 miljoni $".

Adamss klusēdams raudzījās nevienādajos burtos, ko bija uzšņāpusi pildspalvu turēt nepieradusi roka. Kāpēc kāds saista viņu ar lielu partiju kokaīna un astronomisku naudas summu?! Starp citu, drošībnieks Kārters bija gvelzis kaut ko par Medelinas karteli. It kā viņiem būtu bijušas kopīgas darīšanas, kolumbieši pat bija lidmašīnās un helikopteros veduši viņu uz Gajānu… Blēņas, protams! Taču te nu ir tie paši kolumbieši, un viņiem ir pret Adamsu nopietnas pretenzijas. Tātad tās nepavisam nav blēņas? Vai vismaz šīm blēņām ir kāds pamats…

Smagās pārdomās iegrimis, majors uzkāpa verandā un pēkšņi izdzirda spārnu vēdas. Uz T veida kārts nolaidās pasta balodis. Tā patiešām bija antena viņa un Elizabetes saziņas līdzeklim. Viņš pievilināja balodi, noņēma tam no kājiņas futrāli, kurā bija paslēpta plāna papīra zīmīte: „Bija atnākuši divi latīņamerikāņi, meklēja tevi. Esi piesardzīgs. E."

Atkal latīņamerikāņi! Izskatās, ka kartelis bija nopietni ķēries viņam klāt…

Brits iegāja mājā, ieslēdza rāciju un sazinājās ar šerifa kantori.

Piektā nodaļa. pa zvēra pēdām

Niks Kārters nepaguva aizkļūt līdz FIB štāba mītnei Vašingtonā un pat neaizbrauca līdz Denveras lidostai. Viņš vēl nebija veicis pirmos simt kilometrus, kad pa telefonu saņēma jaunu pavēli atgriezties Delavarā, kur nežēlīgi bija tikuši noslepkavoti, domājams, valsts darbinieki, kuri pildīja slepenu uzdevumu. Pavēle paliek pavēle! Viņa pārinieks no Denveras nodaļas šādu norādījumu nebija saņēmis, tāpēc turpināja savu ceļu. Bet Kārters tikai paraustīja plecus un grieza mašīnu apkārt. Nobrāztais pirksts bija iekaisis, sapampis un pukstēja kā sāpošs zobs. Periodiska spaidīšana nelīdzēja, un viņš nodomāja, ka vajadzēs aiziet pie ārsta.

Sarkano klinšu pakājē stāvēja desmitiem mašīnu un drūzmējās cilvēki reportieri, štata policisti, ugunsdzēsēji ar savām kāpnēm, glābēji ar alpīnistu aprīkojumu… Kārteru bez iebildēm ielaida iekšpus nožogojuma, un, uzkāpis līdz „Valdnieka vārtiem", viņš ieraudzīja šausmīgu skatu līdzenais četrstūrainais laukumiņš notašķīts asinīm, kā ar ripzāģi sagraizīti līķi, cilvēku iekšu gabali, izrauti mugurkauli… Šerifs Gevins ar palīgu, vecu vietējo patologanatomu, un kalsnu, žultaina izskata kriminālistu lai gan darīja savu darbu, tomēr nespēja noslēpt apmulsumu viņi noteikti neko tamlīdzīgu nebija redzējuši. Kas tur par brīnumu. Pat īpašais federālais aģents Niks Kārters nekad tādu slaktiņa ainu nebija vērojis. Laukumiņā mētājās čaulītes no ložmetējpistoles „Uzi", kas gulēja līdzās vienam no sakropļotajiem līķiem. Ar svaigu skatienu Kārters ievēroja zaļu peļķīti pie pašas klints un nelielu zaļu plankumu ķēdi pāri visam laukumiņam. Atšķirībā no asins traipiem tie kontrastēja ar sarkanajiem putekļiem. Viņš ar pirkstu pataustīja peļķīti šķidrums bija biezs, lipīgs un no iekšpuses it kā spīdīgs.

-   Vai paņēmāt paraugus, šerif?

-   Nē, tikai nofotografēju. Un šīs pēdas arī. Pieliecieties, tās ir skaidri saskatāmas…

Kārters pieliecās, lai gaisma kristu no sāniem. Jā, sarkanajos putekļos labi bija redzamas pēdas milzīgas, trim pirkstiem ar vareniem nagiem…

-   Ak kungs, kas tās atstājis? Lācis?

Gevins apšaubīdams nogrozīja galvu.

-   Nekad neesmu redzējis lāci ar tādām ķepām… Kuru katru brīdi jāierodas speciālistiem, kuri ar to visu nodarbosies… Bet es vācu kopā brīvprātīgos, lai pārķemmētu apkārtni…

Kārters uzmeta skatienu snaipera šautenei, uzmanīgi pacēla šāviena korekcijas ierīci. Viņu interesēja tikai viens parametrs attālums līdz mērķim. Un viņš to atrada četrsimt četrdesmit metru.

-   Jūs nekustinājāt šauteni? viņš pavaicāja.

-   Protams, ne! aizvainoti atbildēja šerifs. Viņš, lai gan izskatījās bāls kā krīts, tomēr turējās braši.

-   Tad pastāstiet kas atrodas četrsimt četrdesmit metru attālumā tēmēšanas līnijā?

-   Es jau parēķināju, Gevins sacīja. Tur atrodas Elizabetes Patrovas māja.

-   Kas ir šī Patrova, kuru medī līdz zobiem apbruņoti cilvēki un viņai pievērsies profesionālu snaiperu pāris?

-   Elizabete ir parasta meitene no „Makdonalda". Taču pie viņas pāris dienu dzīvoja jūsu nesenais aizdomās turamais Henrijs Adamss…

-   Atkal Adamss?! izsaucās drošībnieks.

Šerifs diplomātiski atturējās no atbildes.

Tostarp Niks Kārters sajuta, ka viņā kaut kas ir mainījies. Viņš uzreiz nesaprata, kas tieši, taču, ieklausījies savā organismā, tomēr to noteica pirmkārt, bija pārstājis sāpēt savainotais pirksts, un, otrkārt, bija pārgājis mokošais nogurums, ko izraisīja pēdējo dienu miega bads un nervu sasprindzinājums. Viņš automātiski paskatījās uz pirkstu un izbrīnā sastinga apsarkums un pietūkums bija pazudis, norautais ādas gabaliņš neizprotamā kārtā bija atgriezies savā vietā. Tas nevarēja būt, bet tomēr tā bija brūcīte bija pilnīgi sadzijusi.

Šerifam iezvanījās telefons, viņš pārmija pāris vārdu ar kādu padoto un pagriezās pret Kārteru.

-   Uz manu biroju zvanījis misters Adamss. Viņš iekļuvis slēpnī pie savas mājas. Apgalvo, ka tie bijuši kolumbieši no Medelinas narkotiku karteļa…

-   Un atkal Adamss?! Federālis jau bija paguris brīnīties. Un tomēr kartelis! Viņš ir dzīvs?

-Jā.

-   Un uzbrucēji?

-Nē.

Atskanēja spēcīga motora troksnis. Līdzās Sarkanajām klintīm nolaidās helikopters. Visticamāk, tie bija speciālisti, kurus tik ļoti gaidīja šerifs Gevins.

Un patiesi, pēc pusstundas laukumiņu pie „Valdnieka vārtiem" sasniedza četri vīri ar ietilpīgiem metāla čemodāniņiem. Vecākais bija sens Nika Kārtera paziņa spēcīgs vīrietis ar robustiem sejas pantiem un sarkanu pusloka rētu uz zoda. Viņš bija vadījis Pentagona īpašo grupu, kura izmeklēja divu militārpersonu slepkavību bāzē numur septiņi Gajānā, un tieši viņš nebija ļāvis FIB īpašajam aģentam tikt pie izmeklēšanas materiāliem, aizbildinoties ar slepenību.

Viņš arī tagad mēģināja dabūt visus projām no notikuma vietas, taču tas neizdevās karabāze bija viens, bet Delavaras pilsēta gluži kas cits. Šeit noteicēji nav armijnieki, bet vietējās un federālās varas iestādes. Šerifs Gevins pārstāvēja pirmos, bet FIB īpašais aģents Kārters otros. Tāpēc viņi palika laukumiņā. Tāpat kā pagājušajā reizē īpašo izmeklēšanas grupu interesēja nebūt ne viss viņiem bija vienaldzīga Stērlinga šautene un „Uzi" automāts, desmitiem izšautu čaulīšu un pat nogalināto personības, lai gan viņi, spriežot pēc visa, ne tuvu nebija vienkārši cilvēki. Galveno vērību viņi piegrieza zaļajiem plankumiem, dīvainajām trīspirkstu pēdām un sakropļotajiem līķiem, kuros viņus interesēja tikai šīs sakropļošanas tehniskā puse.

Viņi savāca pilnīgi visu zaļo lipīgo šķidrumu, prasmīgi fiksēja neredzētos pēdu nospiedumus, nofotografēja un uzņēma video ar nepazīstamo ieroci sadalītos ķermeņus. >

-   Kur es varētu atrast Henriju Adamsu? apvaicājās īpašās grupas vadītājs, tādējādi pamatīgi izbrīnīdams gan šerifu, gan FIB aģentu.

-   Viņš ir savās mājās kalnos, Gevins paskaidroja.

Viņam nesen uzbruka…

»

-   Kas?! zaudējis parasto savaldību un nesatricināmo mieru, izsaucās cilvēks ar rētu.

-   Pēc viņa vārdiem kolumbieši no narkokarteļa…

Atskanēja atvieglota nopūta.

-   Viņi kļūdījās. Un viņš tos nogalināja, cilvēks ar rētu nejautāja, bet konstatēja. Un, pagriezies pret Kārteru, izmeta: Un arī jūs kļūdījāties, saistot viņu ar karteli un visām šīm slepkavībām…

-   Izskatās, ka vienīgi jūs nekad nekļūdāties! Niks atcirta. Tad pasakiet man kas ir šie cilvēki?

Viņš norādīja uz zemē gulošajiem līķiem.

-   Kur viņi ņēmuši superprecīzu šaujamo un automašīnu numuru maskēšanās komplektus? Ja viņi ir profesionāli slepkavas, tad kādu svarīgu personu grasījās šeit nogalināt?

Cilvēks ar rētu izklaidīgi nogrozīja galvu. Bija jūtams, ka viņu šie jautājumi itin nemaz neinteresē.

-   Tas neietilpst manā kompetencē. Jautājiet šerifam!

Taču Gevins tikai paraustīja plecus.

-   Manā ne tik! Jūs taču esat federālais aģents!

Pa to laiku laukumiņā bija uzkāpis spēcīgs bārdainis medību apģērbā un karabīni plecā.

-    Mēs esam gatavi, šerif. Divdesmit septiņi cilvēki gaida.

-   Lieliski. Ejam!

Šerifs atvadoties paspieda Kārteram roku.

-   Ko jūs grasāties darīt? bažīgi apvaicājās cilvēks ar rētu.

-   Ķemmēt apkārtni. Tas, kurš to izdarīja, nevar būt tālu aizgājis. Un mēs viņu atradīsim!

īpašās grupas vecākais uzlūkoja šerifu kā idiotu.

-   Tas, kurš to izdarīja, prot lidot un patlaban atrodas tālu no šejienes. Viņš ir neredzams un ļoti labi apbruņots. Jūs nekad viņu neatradīsit, un tā ir jūsu laime!

-   Es tomēr pamēģināšu! šerifs stūrgalvīgi sacīja. Rādās, viņš bija ciets rieksts.

-  Tu vienkārši nezini, dēliņ, ar ko esi saskāries! ļoti nopietni noteica cilvēks ar rētu.

Un, lai gan viņš pēc gadiem diez vai varēja būt šerifa tēvs, Niks Kārters, par pārsteigumu sev, viņam noticēja. Iespējams, tāpēc, ka viņa pirksts bija absolūti vesels.

* * *

Džeks Boldvins kļūdījās. Zvērs nebija aizlidojis tālu, tālu, viņš nebija neredzams, un no ieročiem viņam bija vienīgi nazis. Gandrīz bezpalīdzīgs viņš gulēja aukstā

akmens alā trīssimt metru no „Valdnieka vārtiem". Viņš bija pieļāvis veselu virkni kļūdu, un katra no tām bija izraisījusi nākamo, līdzīgi tam, kā nokritis domino kauliņš nogāž nākamo, tas vēl nākamo, un tā līdz galam. Viņš daudz ko bija sapratis un tagad grasījās analizēt savas kļūmes, lai ar savu piemēru glābtu dzīvību daudziem citiem Medniekiem.

1.   Uz svešas planētas nedrīkst izkāpt no kuģa bez smagā kaujas skafandra un bez ieroča! Šim likumam vajadzēja uz visiem laikiem tikt ierakstītam Medību kodeksā.

2.  Jāļauj ēst gūto medījumu, lai nevairotu pārkāpumus, dažādotu barību un nemazinātu veiksmīgās Medībās gūto baudu. Taču to darīt drīkst vienīgi kuģī, kad veiktas kīmiskās un visas citas analīzes un nav šaubu par to, ka tā ir nekaitīga.

3.  Nekad nedrīkst ārpus kuģa noņemt ķiveri, ja vien to nespiež darīt vitāli svarīga nepieciešamība.

Šiem trim likumiem zelta burtiem vajadzēja tikt iecirstiem Medību zālē. Un tas tiks izdarīts, ja vien viņam izdosies izkulties no sarežģītās situācijas un veiksmīgi atgriezties uz violetās planētas.

Viņš bija guvis četrus ievainojumus vienu vaigā un trīs krūtīs. Bez tam aborigēna lode bija iedragājusi ķiveri, tā vairs hermētiski nenoslēdzās, atstādama mazu spraudziņu, tātad neieslēdzās antigravitācijas un reģenerācijas sistēma. Aukstais salīdzinājumā ar dzimtās planētas klimatu gaiss, kas dzīvinošā amonjaka vietā saturēja postošo skābekli, ieplūda skafandrā, laupot viņam pēdējās spēka paliekas. Aizkļūt līdz ārstniecības kamerai viņš šādā stāvoklī nespēja. Varēja izsaukt kuģi uz šejieni, taču kāda jēga pat vispilnīgākā automātika nespētu īstenot nosēšanos uz haotiska asu klinšu sablīvējuma.

Ar lielām grūtībām Zvērs devās dziļāk kalnos un gandrīz nejauši uzgāja izstieptu, guļammaisam līdzīgu alu, kurā ielīda jau ar pēdējiem spēkiem. Vajadzēja atjaunoties un tikai pēc tam domāt par visu pārējo. Taču ārstniecības čemodāniņa viņam nebija klāt, un arī tā bija kļūda. Lūk, vēl viens secinājums skafandrā jāiekārto speciāla kabata un jānēsā nepieciešamākie instrumenti līdzi. Tiesa, Zvēra organismam piemita lielas atjaunošanās spējas, taču šim procesam bija vajadzīgs laiks. Lai gan citas iespējas jau nebija. Viņš savāca sūnas un, nolaidis ķiveres priekšējo daļu, aizbāza spraugu. Tā bija kaut arī niecīga, tomēr iespēja. Vismaz izdevās ieslēgt dzīvības saglabāšanas sistēmu, un ierastais amonjaks sāka pildīt skafandru. Tad viņš ieņēma vairākas reģenerāciju pastiprinošas tabletes un iegrima sastingumā.

* * *

-    Viņš nogalināja visus manus kaujiniekus. Bet es nogalināju viņu. Brits apklusa, lūkodamies uz iepretī sastingušo Džeku Boldvinu. Un nu viņš atkal lidinājās virs manis, es sajutu viņa klātbūtni, lai gan nekas nebija redzams… Tieši dienu pirms slaktiņa pie „Valdnieka vārtiem".

Viņi divatā sēdēja „Ērgļa ligzdas" verandā, helikopters mierīgi stāvēja uz ceļa, kas veda no Melnās klints uz māju. Gevins ar Kārteru, patologanatomu un kriminālistu beidza līķu apskati. Vēl viens helikopters ar televīzijas cilvēkiem karājās nostāk virs aizas kopš Adamss par biedinājumu tika uzbliezis no šautenes, viņi centās pārāk netuvoties.

-    Tomēr kā viņam izdevās pieveikt īpašo uzdevumu vienību? Boldvins pajautāja. Viņš jau bija uzdevis daudz jautājumu un burtiski uzsūca atbilžu detaļas. Turklāt nogalinātie latīņamerikāņi viņu itin nemaz neinteresēja.

Brits brīdi padomāja. Viņš bija radis pie precīziem formulējumiem.

-     Pēkšņuma efekts. Bailes no nezināmā. Neredzamība un šķietamā neievainojamība… Spēcīgais bruņojums. Tas, lūk, arī viss!

-   Kāpēc viņš to dara? Kāpēc nogalina cilvēkus? Un ziloni?

-   Viņš medī. Ievērojot zināmus noteikumus. Tādu kā goda kodeksu, vai… Vairākas reizes viņš varēja mani nogalināt, bet to neizdarīja. Un mēs sākām no jauna…

-   Interesanti… Bet kālab tādas zvērības?

Brits pasmīkņāja.

-   Sajās dienās es nošāvu stirnu. Nogriezu galvu, izķidāju, nodīrāju, sadalīju liemeni… Stirnas ciltsbrāļi to arī noteikti uzskatītu par zvērību…

-   Var jau būt, var jau būt…

Boldvins domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Helikoptera pilots un kriminālists šerifa vadībā krāva kolumbiešu līķus patologanatoma pikapā. Saodis karstu materiālu, televīzijas cilvēku helikopters nolaidās zemāk un apmeta loku virs „Ērgļa ligzdas". Adamss padraudēja viņiem ar dūri.

-  Cik viņš… Cik tas radījums ir bīstams? Džeks Boldvins vaicāja. Objektīvi bīstams, bez visām šīm psiholoģiskajām niansēm?

Brits paraustīja plecus.

-    Termiskie tēmēkļi tiks galā ar neredzamību, un bruņas cauršaujošās lodes ar neievainojamību. Domāju, ka sevišķu sarežģījumu nebūs. Lai gan būs nepieciešama personālsastāva psiholoģiska sagatavošana. Tikai…

-   Kas?! Džeks izsaucās.

-   Tālās iedarbības lāzeram un ugunīgajiem lādiņiem, kuri atrauj rokas un kājas un izdedzina cilvēku cauri, mums nav ko likt pretī. Un miniatūrajām atombumbām arī…

-   Tātad tas nozīmē…

Brits atmeta ar roku.

-  Tas neko nenozīmē! Tas zvērs ir ieradies pēc manis. Kad būšu viņu nogalinājis, neviens vairs te nerādīsies…

-   Tu esi tik pārliecināts?

-   Tas, kurš kaut ko veicis vienreiz, pratīs to paveikt vēlreiz…

Boldvins skeptiski pasmīnēja.

-   Viss nav tik vienkārši, Henrij! Tā nav tava personiskā darīšana. Es katru dienu ziņoju par situāciju prezidentam. Mums jābūt gataviem visļaunākajam! Un mēs nedrīkstam pieļaut, ka lokālā atomsprādzienā tiktu iznīcināta Delavara! Kopš šīs dienas visi mūsu pavadoņi pēta pilsētas apkārtni, to pašu dara izlūkotājlidmašīnas, AVAKS sistēmas lidojošie vadības centri, drīz uz šejieni tiks pārsviesti desmitiem helikopteru, kas ķemmēs visas klinšu spraugas…

-    Redzu, ka jūsu firmai ir lieka nauda! Brits pavīpsnāja.

Taču prezidenta palīgs bija gluži citādi noskaņots. Viņš saglabāja visdziļāko nopietnību.

-   Tu nesaproti galveno aiz mums stāv Zeme!

-   Ja nu tā… Henrijs Adamss vēlreiz pavīpsnāja.

Huans un Djego neatgriezās un nedeva nekādu ziņu. Tas varēja nozīmēt tikai vienu… Karloss drūmi sēdēja moteļa bārā. Ne čičas, ne pisko te nebija, tāpēc viņš dubultām porcijām dzēra burbonu un kļuva aizvien drūmāks. Ramiress sēdēja līdzās, aizrautīgi vērodams televizora ekrānu ar izslēgtu skaņu, kur mēmi blēņojās pīlēns Donalds. Ernando slaistījās pagalmā, citu pēc citas smēķēdams nāvīgi stiprās un neciešami smirdīgās „Partagas" cigarillas.

Multeni pārtrauca ziņas. Ekrānā parādījās Djego nedzīvā seja ar aizvērtām acīm. Tajā pašā brīdī virs viņa aizvērās rāvējslēdzējs un tuvo plānu nomainīja kopējais kalni, māja, mašīnas, nomaļus stāvošs helikopters… Ramiress pieskrēja un ieslēdza skaņu.

-    Divi noziedznieki uzbrukuši cienījamajam mūsu pilsētas iedzīvotājam misteram Henrijam Adamsam… Reportiera balsi nomāca motora troksnis. Ekrānā šerifs un divi civilā apģērbā krāva melnus plastmasas maisus melnā pikapā. Spriežot pēc rakursa, filmēts tika no helikoptera.

-     Taču ļaundari nebija ņēmuši vērā, ka misters Adamss ir bijušais majors, kurš nesen viens pats nogalināja satrakojušos ziloni, tāpēc tagad viņu līķi tiek sūtīti uz tiesu medicīnas sekciju, bet Henrijs Adamss ir dzīvs, kā allaž mundrs un labā nozīmē agresīvs!

Ekrānā sastinga Brita tuvplāns, viņš draudēja kamerai ar milzīgu dūri.

-   Sūdu būšana! Karloss nolamājās un paņēma telefonu.

-   Ko jūs tur darāt, slaisti! viņš uzbļāva klausuli pacēlušajam Pedro.

-   Sēžam slēpnī pie tā sievišķa mājas, bos! Mūsu puisis nav rādījies…

Karloss nočirkstināja zobus.

-   Viņš nemaz netaisās tur rādīties! Viņš dzīvo savā mājā kalnos, stulbeni! Un jau ir aizsūtījis uz elli Huanu un Djego!

Pedro samulsis apklusa. Viņš saprata, ka ir vainīgs, lai gan īsti nezināja pie kā. Taču tas nebija svarīgi, galvenais zināt, kā laboties.

-   Ko lai mēs darām, bos? Tikai pasakiet!

-   Ņemiet meitieti un aizvediet kalnos! Karloss uz-

»

brēca. Tad viņš pats pie mums atnāks!

-   Tiks izdarīts, bos! Pedro atviegloti noteica. Tagad viņam viss bija kļuvis skaidrs un saprotams.

Bet Karloss piezvanīja uz Denveru un izsauca savu rezervi.

Kad Elizabete atgriezās mājās no vakara maiņas, viņai uzbruka divi spēcīgi vīrieši, veikli aizlipināja ar līmlenti muti, uzmauca galvā maisu, sasēja un iestūķēja bagāžniekā. Bija jūtams, ka viņiem šādās lietās ir pamatīga pieredze. Sieviete nepaguva ne iepīkstēties. Mašīna strauji sāka braukt un joņoja uz Sarkanajām klintīm, kuras bija tepat līdzās. Taču vecais Gilberts, kurš dzīvoja kaimiņos un mocījās ar bezmiegu, visu redzēja. Un nekavējoties piezvanīja uz šerifa kantori.

Hugo sēdēja pie stūres, viņš slikti orientējās tumsā un ilgi maldījās starp klinšu radzēm. Pedro lamājās un ik brīdi skatījās atpakaļ, baidīdamies, vai kāds nedzenas pakaļ.

-    Griez iekšā, te varēs izbraukt! Viņš pamāja ar roku starmešu izgaismotā spraugā starp divām klinšu grēdām. Hugo pagrieza stūri, un drīz vien automašīna jau lēkāja pa aizas dibenu.

-   Brauc lēnāk, idiot!

Hugo samazināja ātrumu, piesardzīgi apbraukdams lielākos akmeņus. Motora rēkoņa atbalsojās akmens sienās, pastiprinoties ar atbalsi, un šķita, ka visa Denveras apkaime var sadzirdēt, kurp viņi brauc.

-   Bremzē te, pa labi! Pedro beidzot pavēlēja.

Iestājās nomierinošs klusums. Kolumbieši nepazina

šejienes apkārtni un pat nenojauta, ka apstājušies piecdesmit metru lejpus „Valdnieka vārtiem", kur iepriekšējā dienā bija risinājušies šausminošie un asiņainie notikumi. Viņi arī nemaz negribēja to zināt. Tas, kam nav

praktiskas vērtības, viņiem nebija vajadzīgs.

* * *

-    Mēs viņu savācām, bos! Pedro aizelsies ziņoja. Sakari bija nestabili un bieži pārtrūka tātad viņi bija nokļuvuši kalnos. Ko ar viņu lai dara, bos?

-   Ne jau nu to, ko tev gribētos! Karloss uzbļāva un paskatījās pulkstenī. Tas rādīja piekto stundu. Nakts gāja uz beigām, drīz ausīs gaisma.

-   Noskaidro, kā viņa ar to sazinās. Viņiem jābūt kādam paņēmienam! Kad sagribas, viņa to izsauc un viņš brauc uz pilsētu!

-   Kā lai to noskaidroju, bos? apjautājās disciplinētais padotais. Es domāju kādās robežās mēs drīkstam rīkoties?

-    Protams, ne jau parastajās, stulbeni! Nedomājiet lauzt viņai locekļus un maukt nost ādu, vismaz pagaidām… Ja ietiepsies, drīkstat nogriezt šai ausi, uzreiz kļūs runīgāka… Un ausi mēs aizsūtīsim viņas mīļākajam!

* * *

Zvērs pamodās, kad pirmie saules stari skāra alas stūri. Un uzreiz saprata, ka jūtas labāk. Brūces krūtīs nebija caurejošas, un organisms gandrīz bija izgrūdis lodes laukā. Spēki atgriezās, un viņš nolēma mēģināt salabot ķiveri. Noņēma to, atkal nokļūdams svešā atmosfērā, taču tagad tas nesagādāja viņam nopietnas neērtības. Apskatīja apakšējo maliņu, kas saskaras ar sejsegu, un uzreiz saprata, kas par vainu, lode bija trāpījusi mazliet zemāk, izspiežot metālu uz augšu, deformējot ideāli gludo virsmu un traucējot hermētiski noslēgties. Tas bija labojams. Zvērs izņēma no spailēm savu dubultasmeņu nazi, un īpašais tērauds viegli nogrieza taisno līniju kropļojošo pauguriņu. Pēc tam sejsegs piegulēja, kā pienākas. Tagad dzīvības nodrošināšanas sistēma sāka darboties ar pilnu jaudu, arī antigravitācijas kontrole rādīja absolūtu gatavību. Viss nokārtojās. Viņš pacēla meklēšanas iekārtu, kuru nebija pametis, pat atrazdamies pa pusei bezsamaņas stāvoklī, rūpīgi piestiprināja to pie skafandra. Atlika aizkļūt līdz kuģim un ietrausties ārstniecības kamerā automātika novedīs atveseļošanās procesu līdz galam.

Viņš izlīda no šaurās alas un palūkojās apkārt. Zemāk atklājās samērā plata aiza, kuras dibenā tecēja, spriežot pēc tumšās krāsas termiskajā displejā, auksta upe. Krastā stāvēja aborigēnu transporta līdzeklis, un divi tēviņi ar nazi rokā darīja kaut ko nelāgu bezpalīdzīgai mātītei. Tas bija rupjš Medījuma vairošanas likuma pārkāpums. Zvērs piegāja pie kraujas malas, ieslēdza gaismas aizsardzību un, aprēķinājis nolaišanās trajektoriju, spēra soli bezdibenī un noplanēja tieši nodarījuma vietā.

* * *

Šajā naktī „Ērgļa ligzda" negrima miegā. Vispirms Boldvins izprašņāja Britu par desmit gadu senu notikumu vissīkākajām detaļām, pēc tam šerifs Gevins kārtējo reizi uzklausīja viņa liecības, lai gan tagad runa bija nevis par ziloni un Hantsvilas šerifiem, bet gan par diviem latīņamerikāņiem, kas bija ielavījušies viņa teritorijā. Tiesa, jautājumi neizcēlās ar sevišķu dažādību Kā? Kādos apstākļos? Kādā veidā? Vai šaušana bija vienīgā iespēja padarīt uzbrucējus nekaitīgus? Starp citu, pēc ASV likumiem, dzīvības atņemšana apbruņotiem cilvēkiem, kuri nelikumīgi iekļuvuši svešā mājoklī, tiek uzskatīta par likumīgu, tāpēc jautājumi bija gluži formāli.

Kad šerifs savu darbu bija beidzis, atgriezties bija bīstami tumsā līkumotais kalnu ceļš vienlīdz droši varēja novest kā pilsētā, tā arīdzan apgabala morgā. īsinot laiku, visi sēdēja verandā pie galda un malkoja slaveno Henrija Adamsa tēju. Boldvinam vēl bija daudz jautājumu namatēvam, taču tie nebija domāti svešām ausīm, tāpēc sarunas skāra neitrālus tematus, ja par neitrālu var saukt neseno slepkavību apspriešanu.

Varbūt slaktiņu pie „Valdnieka vārtiem" sarīkoja šie bandīti? Gevins ar īkšķi norādīja pār plecu tumsā, tur, kur furgona kravas kastē gulēja melnie plastmasas maisi. Vai redzējāt, kādi viņiem tuteņi? Un savus upurus viņi nonāvē ļoti nežēlīgi! Esat dzirdējuši par ,,kolumbiešu kaklasaiti"?

Helikoptera pilots ieinteresēti sarosījās. Kriminālists savilka skaudro seju skeptiskā grimasē. Patologanatoms tik enerģiski sapurināja galvu, ka pajuka garie sirmie mati.

-   Esmu uzšķērdis vairāk līķu, nekā tu esi notiesājis hamburgeru, Gevin. Un teikšu vienu ne kolumbiešu kartelis, ne japāņu jakudzas, ne itāļu mafija, ne krievu bandīti te nav iejaukti.

Patologanatoma vārds bija Rūdolfs Šelkovnijs. Viņam nesen apritēja sešdesmit septiņi, viņš visu mūžu bija nodzīvojis Delavarā un četrdesmit gadu ķidājis līķus, par ko iemantojis iesauku Graizītājs. Tomēr visi viņu cienīja augstā profesionālisma dēļ, kas vairākkārt tika palīdzējis atklāt noziegumus, nomaskētus par pašnāvībām vai nelaimes gadījumiem. Bez tam Selkovnijs bija ļoti daudz lasījis, viņam bija plašs redzesloks un zināšanas par daudzām lietām, kas nebija saistītas ar viņa drūmo specialitāti. Vēl viņam piemita aizrautīga daba un gatavība nemitīgi eksperimentēt, meklējot jaunības eliksīru vai tabletes mūža ilguma pagarināšanai. Tāpēc viņa viedoklī mēdza ieklausīties. Un šajā brīdī visi klausījās sevišķi vērīgi.

-   Tas, kas pastrādāts pie „Valdnieka vārtiem", nav cilvēka roku darbs! Graizītājs uzsvērti secināja.

-   Kā darbs tad tas ir? Šerifs iepleta acis. Man ne īpaši iet pie dūšas hamburgeri, Rūdolf, taču es nezinu nevienu gadījumu, kad rafinēti un cietsirdīgi cilvēku būtu nogalinājis nevis viņa ciltsbrālis, bet kāds cits!

-   Un milzīgās pēdas? Šelkovnijs jautāja. Un zaļie plankumi? No kurienes tie?

-   Mazums, kas varēja atstāt tādas pēdas! kriminālists iebilda. Mans vectēvs stāstīja, ka te mituši milzīgi grizliiāči… Bet plankumi… Mazums, kādi var būt plankumi! Varbūt tie ir grifu mēsli. Vai sikspārņu. Kā mūmijs…

-   Tie nav mēsli, pārliecinoši sacīja Niks Kārters un pastiepa uz priekšu roku, demonstrēdams savu pirkstu. Mēsli nevar gandrīz uzreiz izārstēt iekaisumu un sadziedēt brūci…

Līdz šim Brits un Džeks Boldvins nebija izrādījuši interesi par sarunu, taču tagad abi atdzīvojās. Džeks pieliecās, uzspīdināja sīka lukturīša spēcīgo zilgano staru un uzmanīgi apskatīja pavisam gludo ādu. Pēc tam uzmeta ašu skatienu Adamsam. Viņš tikko manāmi pamāja.

Graizītājs no jauna papurināja galvu.

-   Ne mēsli, ne kāda cita viela nav spējīga panākt tik strauju reģenerāciju! Ticiet man, esmu veicis tūkstošiem eksperimentu…

-   Taču fakts ir acīm redzams! Kārters aizvainoti atvilka roku.

Te pēkšņi no tumsas atskanēja rācijas signāls. Gevins aizsteidzās pie mašīnas, nekāpdams iekšā, pielika pie auss klausuli garā savītā vadā. Nakts klusumā skaidri bija sadzirdams katrs viņa vārds.

-   Ko nolaupīja? Elizabeti Patrovu? Kurš?

Brits piecēlās lēni, bet nenovēršami. Tā varēja piecelties kājās akmens statuja.

Gevins apjucis atgriezās verandā.

-    Divi latīņamerikāņi nolaupījuši Elizabeti! Rādās, ka viņi ir uz vienu roku ar tiem tur. Šerifs atkal norādīja uz mašīnu, kurā bija ievietoti līķi. Aizveduši uz Sarkano klinšu pusi! Kas tā par sodību mūsu apkaimei? Agrāk pat parasts kautiņš te bija vesels notikums…

-   Es braucu uz Sarkanajām klintīm, Brits viņu pārtrauca.

Šerifs papurināja galvu.

-   Nav nekādas jēgas, mister Ādams. Naktī ceļš jums aizņems savas četras stundas. Un, pat ja jūs nokļūsit nevis ellē, bet pie Sarkanajām klintīm, ko tālāk? Tur ir trīs grēdas, divas aizas un simtiem taciņu… Divdesmit septiņi brīvprātīgie diennaktī pārķemmēja tikai vienu aizu. Pēc trim stundām ausīs gaisma, un viņi turpinās meklējumus. Bet mēs helikopterā pārlūkosim visu no augšas. Tas būs krietni efektīvāk. Un prātīgāk.

-   Laikam tā būs pareizāk. Brits apsēdās. Viņa seja nepauda nekādas emocijas.

-   Sakiet, mister Ādams, vai tas tiesa, ka jūs ar vienu sitienu nogalinājāt ziloni? painteresējās patologanatoms, kurš sevišķi neorientējās cilvēku attiecību sarežģītajos labirintos.

-   Meli! Brits flegmātiski atbildēja, un tikai kustīgie izciļņi vaigu kaulu sānos nodeva viņa patiesās izjūtas. Turklāt stulbi meli!

* * *

-   Kur ir tavs čalis, kuce?! Kā tu viņu atsauc pie sevis?! ļaunās melnās, sarkani dzīslotās acis izbolījis, auroja Pedro un zvetēja Elizabetei pa vaigiem tā, ka meitenes galva mētājās no labās puses uz kreiso un atpakaļ. Kad viņš pārstāja kliegt, bija dzirdams, cik skaļi čalo upe. Kreisajā rokā viņš turēja asu dunci, spilgti zaķīši, atstarodamies no spožā asmens, žilbināja viņai acis.

-Atbildi, mauka! Tu dzirdēji, boss atļāva nogriezt tev ausi!

-   Viņš brauc, kad grib. Meitene bija pusdzīva aiz bailēm. Viņa pat apčurājās. Es nevaru viņu atsaukt!

-   Melo, kuņa! Pedro runāja ar šausmīgu akcentu, bez tam jauca angļu, spāņu un sazin kādus vārdus. Elizabete ne pusi nesaprata. Taču tas, ka no viņa draud nāves briesmas, bija skaidrs. Tāpat kā no viņa pārinieka.

Viņi nolika meiteni guļus akmeņainajā krastā, arī Hugo satvēra dunci un nervozi ņirdza šķībos, nopīpētos zobus.

-   Mēs griezīsim tevi gabalos! viņš nočerkstēja, velkot asmeni pār gludo ādu, kaklu, krūtīm. Vispirms ausis, tad pirkstus…

-   Es jums visu pateicu… Par ko jūs mani griezīsit? Elizabete balsī raudāja.

Piepeši spilgtie zaķīši pārstāja žilbināt viņai acis. Tāds kā viegls mākonītis aizklāja sauli. Un, lai gan meitenei nebija prātā šādi sīkumi, ar kādu apziņas stūrīti viņa ievēroja šo neparasto parādību. Karstas lāses iešļācās viņai sejā, un acumirklī Pedro atsprāga no viņas, it kā kāds viņam būtu spēcīgi iesitis.

Acīmredzot to bija izdarījis Hugo neviena cita redzamības lokā nebija. Vai tiešām Hugo aizstāvēja viņu, nostādamies pret savu pārinieku?! Ko līdzīgu viņa bija redzējusi filmā mīlestība pret ķīlnieci lika bandītam rīkoties tieši šādi…

Taču arī Hugo sparīgi atkrita uz muguras, tā ka viņa pakauša atsitiens pret akmeni uz mirkli aizēnoja kalnu upes skaļo čalu.

Neredzamais Zvērs pacēlās gaisā un uzņēma kursu uz kuģi. Viņš bija apmierināts ar to, ka izgājis no sarežģītās situācijas, aizstāvējis taisnīgumu, ka atveseļojas un drīz atradīsies savā kuģī. Un viņš iesmējās. Kā akmeņi būtu aizritējuši pa metāla cauruli.

Elizabete pielēca kājās. Viņas nolaupītāji gulēja nekustīgi. Pārāk nekustīgi, lai būtu dzīvi cilvēki. Starp citu, viņi nemaz nevarēja būt dzīvi, tāpēc ka viņu ķermeņi bija pāršķelti uz pusēm un tiem apkārt izplūdušas milzīgas asins peļķes. Meitene tik tikko nezaudēja samaņu.

Pagriezusies Elizabete metās bēgt; kad kājas nogurumā sāka ļodzīties, viņa apstājās un palūkojās apkārt. Taču neviens tāpat kā iepriekš nebija redzams. Ne aizas dziļumā, ne apkārtējās klintis, ne balti sārtajās debesis. Tikai kaut kur no augšas, no tālienes, meitenes ausis sasniedza dīvaina skaņa tā kā klabinātu acīm nesaredzams ērglis, tā kā asi akmentiņi ripotu pa metāla cauruli. Drīzāk gan otrais ērgļi tādas skaņas neizlaiž!

Grīļodamās viņa devās uz aizas izeju, pēc pārciestajām šausmām galvā nebija nevienas pašas domas. Pēc kāda laika ceļā patrāpījās seši mednieki ar šautenēm gatavībā. Vecākais bija bārdains spēcīgs vīrs zaļā virsjakā, zaļās, zābakos sabāztās biksēs, ar karabīni padusē. Elizabete viņu pazina tas bija Eduards, viņam ļoti garšoja labi izcepti hamburgeri.

-   Kas tev vainas, meitiņ? viņš izbijies izsaucās. Tu esi vienās asinīs!

Viņa pārvilka ar roku pār seju, drēbēm… Jā, tiešām…

-   Tās nav manas asinis, viņa sacīja. Tur… Divi bandīti… Viņi ir beigti… Nokauti kā cūkas!

Mednieki saskatījās.

-   Būs īstais!

-   Tā rādās…

Eduards izvilka kabatlakatu un pasniedza meitenei.

-   Noslauki asinis! Bet mēs sekosim viņam! Meklējam viņu jau divas dienas!

-   Kādu „viņu"?

-   To, kurš ķidā cilvēkus kā lopus…

Seši vīri devās tālāk.

-   Tie arī bija lopi, Elizabete noteica vīriem nopakaļ,

taču viņu neviens nedzirdēja.

* * *

Šķiet, „Komisija-!" veica intensīvāko darbu visā savas pastāvēšanas laikā. Tas bija neredzams, taču tāpēc nekļuva mazāk atbildīgs un saspringts. īpaša analītiskā grupa vispusīgi pētīja „Hantsvilas fenomenu", atainotu daudzās fotogrāfijās, kuras mērija atpirka no aculieciniekiem par trim dolāriem gabalā. Publikācija par otru sauli tika lasīta tik uzmanīgi un ieinteresēti kā neviens cits „Hantsvilas Vakara Avīzes" materiāls, pat raksts par mahinācijām pagājušajās mēra vēlēšanās. Astronomijas profesora Džona Ramsona skaidrojumi tika pakļauti rūpīgam ekspertu vērtējumam, kas atzina tos par nepamatotiem.

Kosmosa lidojumu vadības centrā Hjūstonā tika izņemta visa dokumentācija, kas attiecās uz nezināmā lidojošā objekta manevrēšanu. Dežurējošais operators tika rūpīgi jo rūpīgi nopratināts, liekot lietā melu detektoru, taču ierīce apstiprināja, ka viņš runā taisnību.

Pēc tam tika iesaistīta armija.

Nacionālais izlūkošanas birojs deva komandas kosmiskajām ierīcēm, kuru orbīta ļāva pētīt visus interesējošo rajonu. Jaunākās paaudzes vizuālās izlūkošanas pavadonis „Heksagons", kas bija noregulējis savu aparatūru virs Austrumu puslodes valstīm, šajā reizē iedarbināja superjutīgas kameras virs savas valsts, un objektīvi ar 0,5 metru izšķirtspēju ņēmās fiksēt katru spraudziņu Delavaras apkaimē. Jaunākais radioelektroniskās izlūkošanas kosmiskais aparāts „Gambīts" iztaustīja Klinšu kalnus un to apkārtni ar radioviļņus uztverošiem sensoriem.

Divi „Boeing E-3", kas milzīgo, uz diviem piloniem balstīto virs fizelāžas piestiprināto antenu formas dēļ atgādināja kamieļus, sešu kilometru augstumā ķemmēja gaisa telpu virs Kolorādo štata. Tie bija tālo radiolokācijas meklējumu lidojošie komandpunkti, kuri varēja atrast lidojošus un uz zemes esošus mērķus trīssimt septiņdesmit kilometru rādiusā un novirzīt uz tiem iznīcinātājus vai triecienlidmašīnas. Arī vairāki „lokhidi" un „burbanki" dažādos augstumos šķērsoja tiem stratēģiskajās kartēs iedalītos kvadrātus no rietumiem uz austrumiem un no dienvidiem uz ziemeļiem, izdarot liela mēroga aerouzņēmumus ar divdesmit centimetru izšķirtspēju, un rezultāti nekavējoties tika nosūtīti uz štāba datoriem, lai analizētu katru svītriņu, ēnu vai neskaidru pustoni.

Paaugstinātā gatavībā atradās pretgaisa aizsardzības raķetes, iznīcinātāju un triecienlidmašīnu aviācijas pulki. Tagad viss bija atkarīgs no jutīgās aparatūras panākumiem.

Tomēr rūpīgie meklējumi dažādos līmeņos nedeva rezultātu. Kosmosa un gaisa izlūkošanas līdzekļi brīdināja vien par klinšu nogruvumu briesmām, pelēko kalnu āžu migrāciju, ledāju bīstamu sakustēšanos Ērgļa nagā ar vārdu sakot, par visu ko, tikai ne to, ko meklēja superjutīgās antenas un objektīvi. Neko kosmosa kuģim līdzīgu neapdzīvotajos rajonos uziet neizdevās. Un tikai viens no ABAKS sistēmas komandpunktiem fiksēja neizprotamus augstfrekvences signālus, kas nāca no Sarkanajām klintīm līdzās esošas aizas. Neizprotami tie bija tāpēc, ka aiza bija mežonīga un nekādu radiosignālu avotu tajā nebija. Aizdomīgā iecirkņa fotogrāfijas tika palielinātas līdz iespējamības robežai un vēlreiz rūpīgi izpētītas, taču brīnums nenotika nekādi tehnogēni objekti netika atklāti. Tajā pašā laikā atkārtoti tika fiksēti augstfrekvences impulsi. Tad vēl un vēl. Tie atkārtojās ar vienādiem laika intervāliem. Pēc pilotu un NASA speciālistu domām, signāli atgādināja kādas bākas darbību.

Uz vietu, no kurienes nāca neizprotamie signāli, nosūtīja helikopterus.

* * *

Aizā tiešām darbojās kosmiskās pozicionēšanās un orientācijas bāka. Tā strādāja automātiski, un tai nebija nepieciešama pilota vadība. Bez tam Zvērs pašlaik arī nevarēja to vadīt viņš nekustīgi gulēja ārstniecības kamerā un skatīja speciāli šādai situācijai izraudzītus tīkamus sapņus. Viņš peldējās amonjaka geizeros, lēca bezgalīga okeāna violetajos ūdeņos un, smagas šļakatas šķiezdams, ar baudu peldēja valkanā, blīvā šķidrumā, dzinās pakaļ apburošām mātītēm un ieguva tās, apmierināti smiedamies savus akmeņu nogruvuma smieklus…

Patiesībā viņa zaļais zvīņainais ķermenis gulēja uz ieliekta, dažāda lieluma caurumiņiem klāta metāla galda sārtā iemidzinošas gāzes atmosfērā, un kibernētiskā ķirurga lokanie manipulatori apstrādāja seklās brūces. Lodes jau bija izņemtas un saplacinātu piciņu veidā stāvēja uz galda malas. Lokana caurule pa vienam pildīja brūču kanālus ar karstu koloīdu, no zaļā ķermeņa cēlās

7 9 9 9

augšup balti tvaika mākonīši, lēnām izgaistot sārtajā gāzē, bet koloīds polimerizējās, pārvērzdamies rētaudos. Sarežģītāk bija ar ievainojumu trīsstūrainajā purnā. To aizmetināja ass lāzera stars, taču līdzās mutes atverei palika samērā raupja rēta, kas gan diez vai varēja Zvēru apbēdināt, jo rētas tikai vairo Mednieka skaistumu.

Beigu beigās manipulatori un caurule ievilkās griestu atverēs, no augšas nolija remdenas dzīvinoša šķidruma strūklas gluži kā maigs sēņu lietutiņš. Sausā izbalējusī reptiļa āda atkal valgi ievizējās. Pēc stundas ieslēdzās velkme, savāca sārto gāzi un caur filtriem izspieda atmosfērā. Un ārstniecības kamerā ieplūda violetās planētas ierastais amonjaka gaiss ar uzmundrinošām un stimulējošām piedevām. Zvērs sakustējās, plakstiņus aizstājošās blāvās plēves noslīdēja lejā, un viņš atkal palūkojās apkārtējā pasaulē lielām aukstām acīm ar čūskas redzokļiem.

Zvīņneša organisms atjaunojās zibenīgi. Viņš jutās normāli, tātad varēja turpināt darboties. Tikai vajadzēja remdēt izsalkumu. Turklāt vēl ar apnikušajām pārtikas lodītēm.

Pēc ēšanas viņš ievadīja atmiņu blokā savus secinājumus un ierosinājumus un tad ar izpildīta pienākuma apziņu sāka posties Medībām. Šajā reizē viņš centās nepieļaut nekādas kļūdas. Uzvilka smago kaujas skafandru, nomainīja tajā visus akumulatorus, piestiprināja uz krūtīm meklēšanas ierīci, pārbaudīja elektroniskajam un lāzera šaujamrīkam lādiņus, paņēma nazi, šķēpu un atstāja kuģi. Kad viņš, ieslēdzis neredzamību, pacēlās no aizas, tieši virs viņa aizlidoja helikopters. Zvērs sajuta radiolokatora staru un saprata, ka viņu medī. Pirmajam nopakaļ aizlidoja otrs tāds pats lidaparāts. Sānos viņš redzēja trešo un ceturto tie pārbaudīja līdzās esošās aizas.

Uz Zvēru rūcošie helikopteri atstāja tādu pašu iespaidu kā medību suņi uz rūdītu vilku barvedi. Taču viņam bija daudz vairāk iespēju nekā vilkam. Tumšsarkans lāzera stars pāršķēla blāvās debesis un pie reizes arī helikoptera korpusu ar baltu skaitli „56" uz aizsargkrāsu fona. Slīpā stara līnijā fizelāža sadalījās, tās priekšējā daļa propellera trakā griešanās ātruma dēļ aizlidoja uz priekšu, bet aizmugurējā krita lejup. Lai gan arī priekšējā necik tālu netika purngals sasvērās uz leju, sāka līkumot un ietriecās klintī. Atskanēja sprādziens, izšāvās liesmas. Radio ēters pildījās izmisīgiem kliedzieniem.

* * *

Kolīdz uzausa gaisma, šerifs un viņa vīri sakāpa mašīnās un devās uz pilsētu, aizvedot līdzi melnos plastmasas maisus ar kolumbiešu līķiem. Brits ar skatienu pavadīja drūmo kortežu, līdz tas nozuda aiz Melnās klints. Džeks Boldvins un Niks Kārters stāvēja līdzās un skatījās, kā pilots pūlas iedarbināt helikoptera motoru. Tomēr tas negribēja izdoties īss uzrāviena troksnis, propellers it kā sāka griezties, taču tūdaļ pat rūkoņa aprāvās un lāpstiņas, izdarījušas klusumā dažus apgriezienus, atkal sastinga, skumīgi nolaizdamas galus, kas liecināja par pilnīgu nespēju iekustēties.

Vai ilgi vēl? apvaicājās drošībnieks, vērsdamies nezin pie kā. Man jānoskaidro to tipu personības, kuri uzdarbojās pie „Valdnieka vārtiem". Viņiem ir viltoti dokumenti, speciāli iebūvētas slēptuves mašīnās… Viņi nav vienkārši gangsteri viņi ir vai nu spiegi, vai… Vai valdības aģenti! Kad reiz varēsim lidot?

Boldvins paraustīja plecus, savukārt Brits vispār laida gar ausīm jautājumu, kas uz viņu neattiecās, turklāt bija bezjēdzīgs un nesaturēja nekādu vērtīgu informāciju. Viņš bija saspringts un alka rīkoties, taču smadzenes, gluži kā štāba dators, izrēķināja, ka gaidīt un lidot ar helikopteru būs krietni vien mērķtiecīgāk nekā tūdaļ pat traukties lejā ar mašīnu.

Kārters piegāja pie pilota, pārmija pāris vārdu un atgriezās visai nelāgā omā.

-   Viņš saka vainīgas esot temperatūras svārstības un kalnu mitrums. Visticamāk, pulverizatorā iekļuvušas rasas lāses vai elektriskā motora iedarbināšanas kontakti kļuvuši mitri… Tūdaļ līdīs iekšā. Ja tā drīz

» 9

lidosim!

Tomēr drīz neizdevās. Saule kāpa aizvien augstāk, taču pilots, uzrāpies pa dzelzs kāpnītēm un pacēlis motora pārsegu, vēl aizvien ķimerējās zem sakarsušajām tērauda vērtnēm. Niks Kārters nervozi staigāja pa laukumiņu, bet Boldvins atkal sāka uzdot savus nebeidzamos jautājumus. Brits ar stingu, kā akmenī cirstu seju mierīgi atbildēja, taču tā bija tikai šķietamība iekšā burbuļoja nepacietības katls, bet sirdi svilināja neremdināmas atriebības ugunis. Viņi atbildēs par Elizabeti! Katrā ziņā atbildēs!

-   Vai tas zaļais šķidrums ir vina asinis? Un tās tie-

9 9_ 9

šām ir dziedinošas? īpašajam aģentam brūce patiešām ir sadzijusi…

-   Tiešām asinis. Un tiešām dziedinošas. Tās pat aptur novecošanos…

Pēkšņi Brits pacēla galvu un apklusa. Viņa akmens sejas vaibsti izlīdzinājās, lūpās iegūla viegls smaids. No augšas, spārnus bieži plivinādams, uz šķērskoka nolaidās pasta balodis. Pēc mirkļa viņš izlasīja zīmīti, kas bija rakstīta labi zināmajā Elizabetes rokrakstā: „Esmu mājās, drošībā. Mani izglāba brīnums, latīņamerikāņi ir nogalināti. Viņi gribēja pievilināt tevi. Viņiem ir līdzzinātāji. Sargies! E."

* * *

Pedro un Hugo vairs neatsaucās, un Karloss saprata, ka viņus ķēris Huana un Djego liktenis. Rīta ziņas apstiprināja viņa bažas. Kolumbieši, ieraudzījuši televizora ekrānā, par ko pārvērtušies viņu biedri, burtiski pārakmeņojās.

-   Karamba! Kurš to izdarījis?! izsaucās allaž nesatricināmais Karloss.

-   Droši vien tas pats, kurš nesen noslaktēja trīs gringo… tik tikko spēja izdvest Ramiress. Viņš draudzējās ar Huanu, bet Djego bija viņa radinieks.

-   Jā, klauns stāsta, ka tas noticis netālu. Ernando pamāja uz televizora pusi.

Dažas minūtes viņi sēdēja nekustēdamies un klusēdami. Visdrīzāk tāpēc, ka nezināja, ko runāt un ko darīt. Pirmais, kā jau pieklājas, spēju darboties atguva Karloss. Viņš lēnām piecēlās, ar pūlēm savilka labsirdīgu seju un piegāja pie bāra.

-    Paklau, draudziņ, kā lai atrod puisi, kurš viens pats nolaida no kājas lielo ziloni? Viņš tik ļoti centās, ka pat smaids iepleta viņa biezās melnās ūsas un atklāja spēcīgus baltus zobus. Mani puiši grib paspiest viņam roku!

Bārmenis Džeiks neliela auguma kalsns puiškans ap divdesmit trīs gadu vecs sabužināja kviešu krāsas matus un bažīgi uzlūkoja kolumbieti. Tas atgādināja cilvēkēdāju, kurš nemākulīgi cenšas izlikties labs. Nokaitināt vinu vai, vēl ļaunāk, izraisīt vina naidu itin nemaz negribējās.

-   Jābrauc pa šo pašu šoseju, pie degvielas uzpildes stacijas tā sazarosies, pa kreisi aiziet lauku ceļš, jānogriežas pa to, un nonāksit, kur vajag. Stacijas darbiniekam varat pārprasīt…

Džeiks pat nesaklausīja vārdu „paldies". Kolīdz viņš bija aizvēris muti, Karlosa seja atguva ierasto zvērīgo izteiksmi, viņš apsviedās riņķī un atgriezās pie galdiņa, tik sparīgi sperdams soļus, ka, ja viņš būtu zābakos ar piešiem, apkārtējo māju iemītnieki nodomātu, ka šķind pilsētas baznīcas zvani.

-   Ko sēžat, slaisti?! viņš iebļāvās tā, ka bārmenis satrūkās.

-Jūsu biedrus apkauj kā cūkas, bet jūs kasāt pautus, smēķējat cigārus un sūcat viskiju! Tūdaļ pat dodieties kalnos, atrodiet to tipu un atriebiet mūsu puišus! Tikai dariet to uzmanīgi, citādi viņš arī jūs sacirtīs gabalos!

-   Ak tas bijis viņš?! Ramiress parādīja uz ekrānu, kur tuvplānā bija redzams Djego sakropļotais līķis. Es pats iztaisīšu no viņa malto gaļu!

-   Jā, mēs izķidāsim viņu pa kauliņiem! Ernando pielēca kājās.

Viņi nesaprata, kā viens un tas pats cilvēks var atrasties gan savā rančo kalnos, gan vienlaikus galināt viņu biedrus šeit. Viņi nesaprata arī, kāpēc viņam vajadzēja nonāvēt gluži nepazīstamus iebraukušus gringo. Un nekādi viņi nespēja aptvert, kā viņam bija izdevies tik neticamā kārtā apstrādāt savu upuru līķus. Taču tas nebija svarīgi. Viņi paļāvās uz savu bosu ja reiz viņš saka, tad tā arī ir pareizi. Svarīgi bija tas, ka pēc Karlosa vārdiem viņus pildīja naids un apņēmība atriebties. Dažās valstīs to dēvē par politiskās audzināšanas darbu.

-   Tikai, iekams pārvēršat viņu maltajā gaļā, pievāciet mūsu preci vai naudu! Karloss atgādināja. Bet es sagaidīšu Alfonso un Gabriēlu…

Sestā nodaļa. divkauja ar nelabo

Pilots beidza darbu tikai ap pusdienlaiku. Beidzot motors iedūcās vienmērīgi un stabili un lāpstiņas iegriezās, saplūzdamas caurspīdīgā aplī.

-   Gatavs! Niks Kārters atviegloti izdvesa un, pieturēdams cepuri, devās uz helikopteru.

Boldvins pagriezās pret Britu.

-   Jūs lidosit kopā ar mums?

Uzrunātais papurināja galvu.

-   Man tur vairs nav ko darīt. Domāju, ka galvenie notikumi risināsies šeit.

Prezidenta īpašais palīgs saprata, par ko viņš runā.

-   Diez vai. Mēs neļausim viņam izlīst no paslēptuves. Vēl jo vairāk, ja viņš ir ievainots!

Kad viņi bija apsēdušies kabīnē, atskanēja radio izsaukums. Un Boldvins paņēma speciālās slēgtās sakaru līnijas klausuli. Līnijas viņā galā bija aizsardzības ministrs.

-  Mēs viņu atradām, Džek! ministrs satraukti paziņoja. Kvadrātā ,,D-7". Pareizāk viņš atrada mūs, notrieca lidaparātu „56". Ar lāzeru. Ekipāža ir gājusi bojā. Tas radījums tiešām ir ārkārtīgi bīstams!

-   Es jau to teicu, Boldvins nomurmināja. Tikai man neviens neticēja.

Ministrs izlikās viņa vārdus nedzirdam.

-   Saskaņā ar prezidenta īpašo rīkojumu uz šo kvadrātu tiks notēmēts stratēģiskais „Minitmens" ar kodolgalviņu. Stata gubernatoram dots norādījums sagatavot Delavaru un tās tuvumā esošos apdzīvotos punktus steidzamai evakuācijai… Jums pavēlēts uzņemties operācijas vadību un koordinēt militāro un civilo institūciju darbību… Jūs vērtēsit situāciju un dosit komandu kodoltriecienam!

„Tā vēl trūka, ka tieši man jāsāk atomkarš!" Boldvins nodomāja, taču atbildēja īsi:

Es visu sapratu. Ķēros pie izpildes.

Helikopters pacēlās no zemes. Brits nepavadīja to ar skatienu, nemāja ar roku atvadas un nenotrausa no vaiga skopas šķiršanās asaras un ne jau sentimentalitātes trūkuma dēļ, kā varētu domāt, vienkārši viņš devās iekšā, atvēra ieroču skapi un ņēmās atlasīt to, kas viņam visā drīzumā varētu noderēt.

***

Izrēķinājies ar patvaļīgo sekotāju, Zvērs pārlidoja pār klinšu grēdu un līgani uzņēma ātrumu. Lai nesatiktos ar uzmācīgajiem propelleru lidaparātiem, viņš nolēma mainīt maršrutu un izmest loku virs kalniem, ierodoties pilsētiņā no otras puses. Līdz apdzīvotajai vietai vēl bija tālu, kad meklēšanas ierīce deva atrašanas signālu, lai gan lejā, pavirši acis uzmetot, šķita esam vien kaili kalni. Taču reptiļi neprot brīnīties, tāpēc Zvērs vienkārši mainīja maršrutu un devās turp, no kurienes nāca signāls. Viņš lidoja tieši uz „Ērgļa ligzdu".

Viņa lidojumu fiksēja un tam sekoja mērķa atrašanas un tēmēšanas lidojošais komandpunkts. Kustības koordinātas tika ziņotas uz GKS štābu un ar treknu zilu svītru iezīmētas iznīcinātāju pulka taktikas kartēs. Informācija par to tika darīta zināma prezidenta īpašajam palīgam Džekam Boldvinam jau minūti pēc sakaru seansa ar ministru.

„Ko lai saka, labi vien ir," Džeks nodomāja. „Varbūt izdosies iztikt bez evakuācijas un atombombardēšanas… Dot viņam triecienu ar iznīcinātājiem? Bet ja viņš uzspridzina savu kodolfugasu?"

Pirmā doma, kas iešaujas prātā, ne vienmēr ir tā labākā. Taču citas neradās.

„Un kāda gan starpība, kura kodollādiņš tiks uzspridzināts ASV stratēģisko spēku vai citplanētieša? Laikam nekāda. Gan Kolorādo štata iedzīvotājiem, gan trauslajai pasaules politikai. Diez vai atomsprādziens stiprinās zemeslodes drošību? Ja kādai no pusēm nervi neizturēs…"

-   Ko viņi tev ziņo? painteresējās Niks Kārters. Tev ikreiz izstiepjas ģīmis!

-   Gribētu redzēt tavējo, prezidenta palīgs norūca.

Helikopters, sveroties no vieniem sāniem uz otriem,

pa spirāli uzņēma augstumu, saslējies Džeks Boldvins atkal izņēma no spailēm īpašās sakaru līnijas smago klausuli, lai izziņotu iznīcinātāju pilotiem gatavību numur viens.

Tajā pašā laikā Zvēra meklēšanas ierīce ziņoja, ka karaliskais supermedījums atrodas lejā, tieši virzības līnijā. Taču ceļā trāpījās vēl viens apnicīgs lidaparāts ar pretīgi dūcošu motoru. Tas lidojumā aizšķērsoja ceļu un acīm redzami grasījās atriebties par notriekto ciltsbrāli. Ar domu impulsu Zvērs iedarbināja tēmēkli, un automātika tūlīt pat to uztvēra par trāpījuma mērķi. Šajā reizē viņš nolēma izmantot nevis lāzeri, bet citu ieroci. Pakļaudamās telepātiskajai pavēlei, elektroniskā šautene bez trokšņa raidīja četru enerģētisko lādiņu kārtu. Spožās „zvaigznītes" strauji traucās helikoptera virzienā.

Džeks tikko bija pacēlis klausuli pie auss, kad labajā pusē kaut kas nobrakšķēja. Viņš nepaguva neko aptvert. Atstājušas metālā apogļotus caurumus, trīs ugunīgas lodītes ielauzās kabīnē, izšāvās tai cauri un izlidoja laukā pa pretējo sānu. Viena pa ceļam caururba Niku Kārteru, un tas beigts atdūrās ar seju pilota krēsla atzveltnē. Taču visļaunākais bija tas, ka ceturtais lādiņš trāpīja benzīna tvertnē. Atskanēja sprādziens, un Džeka Boldvina apziņas lente pārtrūka uz visiem laikiem… Viņš pārstāja eksistēt.

„Boeing E-3" operators pamanīja, ka zināmais mērķis bīstami tuvojas no kalnu laukumiņa startējošajam helikopteram, un ziņoja štābam par saasinājušos situāciju. Štābs identificēja prezidenta administrācijas aparātu un centās izsaukt Boldvinu, taču tas nezin kāpēc neizdevās.

Taču pirms tam dotās pavēles bija spēkā, un inercei pakļautais armijas mehānisms tik un tā turpināja darboties lēni, bet pareizi. Pa ceļu Delavarai tuvojās kolonna, kas sastāvēja no simt armijas kravas mašīnām, tām pakaļ virzījās nacionālās gvardes automašīnas. Divi uzbrucēju un divi iznīcinātāju vadi bija pilnā kaujas gatavībā ar pilnām tvertnēm un kaujas komplektiem, ar pilotiem kabīnēs un iedarbinātiem motoriem tie stāvēja uz pacelšanās skrejceļiem, gaidot komandu „Starts". Četri pretgaisa aizsardzības sistēmas kompleksi bija notēmēti uz gaisa telpu virs ,,D-7" kvadrāta.

Stratēģiskajā raķešu bāzē Nevadā bezprecedenta slepenības apstākļos ģenerāļa Kārlina personiskā vadībā notika ar kodolgalviņu aprīkotā „Minitmena" pārprogrammēšana. Pirmo reizi ASV bruņoto spēku vēsturē tādas raķetes mērķis no iespējamā ienaidnieka pilsētām un stratēģiski svarīgiem objektiem tika novirzīts uz pašu teritoriju ne ar ko neievērojamo kvadrātu ,,D-7" Kolorādo kalnos.

Salīdzinājumā ar šo vērienīgo gatavošanos tas, ko darīja Brits, varēja šķist kā bērnu spēle. Viņš uzvilka melnu termoizolācijas tērpu garu paltraku un kapuci ar smailu galu un caurumiem acu vietās. Tajā viņš atgādināja Kukluksklana neredzamās impērijas lielmaģistru trūka vienīgi melna krusta baltā aplī. Taču šajā gadījumā tas arī nebija vajadzīgs.

Savu ārieni pārveidojušais Brits iznesa verandā binokli, ar bruņas cauršaujošām patronām pielādētu Kalašņikova automātu, lielkalibra šauteni „Barrett M82" ar optisko tēmēkli un termisko sensoru. Kolts ar speciālajām patronām vienmēr atradās pie viņa kompaktā makstī aizmugurē pie jostas. Novietojis ieročus uz koka galda, viņš ņēmās binoklī pētīt Džeka Boldvina attālinošos helikopteru. Un paguva ieraudzīt, kā tā sānos uzplaukst četri ugunīgi ziedi, bet tad blīva liesmu bumba uzspridzināja fizelāžu no iekšpuses un sašķaidīja gabalu gabalos. Ausis sasniedza tāls pērkona grāviens. Degošas šķembas nobira pār vienaldzīgi klusējošajām klintīm.

ABAKS komandpunkts ziņoja, ka tuvināšanās rezultātā no diviem redzamajiem objektiem ekrānā palicis tikai viens izsekojamais mērķis. Štābā iestājās apjukums visi labi saprata, ko tas nozīmē.

Toties Brits neapjuka. Griezdamies ar visu korpusu, gluži kā melnais pretgaisa aizsardzības radars, viņš cītīgi binoklī skenēja zilās debesis, kuras krāsoja dūmu mākoņi, melni plankumi un šķērsoja ugunīgas straumītes. Debesis šķita tukšas, taču Brits zināja, ka tā nav. Turklāt viņš zināja, ko meklēt. No kreisās puses uz labo, pāreja citā līmenī, no labās uz kreiso, pāreja, atkal no kreisās uz labo… Beidzot viņš ievēroja laukumiņu nedaudz blīvākas atmosfēras, kurā atspīdēja saule. Brits satvēra „baretu", atbalstīja stobru pret verandas apmali, pats, plati iepletis kājas, nosēdās uz grīdas un paraudzījās atstarojošajā sabiezējumā caur optiku. Termiskais sensors rādīja tā iekšienē četrdesmit piecu grādu temperatūru tiem radījumiem ir karstas asinis…

Viņš ar visu augumu paliecās uz priekšu, precizēja tēmēkli un līgani nospieda gaili. Šautene apdullinoši nodārdēja, deva atsitienu, spēcīgi sadauzīja plecu, it kā gribēdama viņu apgāzt. Taču pareizi izraudzītā pozīcija un stingrā konstrukcija ierocis-augums palīdzēja noturēties iepriekšējā stāvoklī. Savulaik Henrijs Adamss bija bijis labs strēlnieks un visus šos gadus tika uzturējis sevi formā. Piecdesmitā kalibra lode svilpdama aiztraucās debesīs un pēc pāris sekundēm ietriecās atstarojošā kokona pašā viducī. Ja tā būtu trāpījusi taisnā leņķī sānos, Zvēram būtu beigas. Taču asais konuss no vājināta urāna tikai noslīdēja gar skafandru, iekļuva meklēšanas ierīcē un izskrēja cauri, neglābjami to sabojājot.

Adamss izšāva vēl un vēl reizi. Taču Zvērs jau brāzās pie viņa, un lodes aiztrauea nebūtībā.

Bija pienācis Lielo Medību kulminācijas brīdis. Vien

dažas minūtes šķīra Zvēru no slavas virsotnes. Atlika

?

dot skaistu izšķirīgo triecienu… Taču viņš nezin kāpēc neredzēja medījumu! Un sabojātā meklēšanas ierīce vairs nevarēja palīdzēt. Turklāt lidojums bija kļuvis nelīdzens Zvērs zvāļojās no vienas puses uz otru, nemitīgi nokrizdams par pusmetru, metru, kustības bija zaudējušas līganumu tagad viņš lidoja rāvieniem, brīdi pa brīdim itin kā atdurdamies pret valkanu sienu, kuru pārvarot gāja mazumā ātruma rezerve. Acīmredzot antigravitācijas sistēmā bija gadījies kāds bojājums…

Zvērs ar mokām aizkļuva līdz Brita mājām, palika gaisā kādus desmit metrus virs verandas un uzreiz iekrita divus metrus dziļā gaisa bedrē, turklāt vēl sākās vibrācija antigravitācijas sistēma acīm redzami pārstāja darboties… Viņš skatījās lejā, taču medījums joprojām palika neredzams. Tiesa, viņš ieraudzīja milzīgu šauteni, tātad nākamais medījums bija tepat līdzās… Taču laika nebija viņu mētāja no vienas puses uz otru, pa skafandra virsmu skrēja elektriskie lādiņi. Steigšus jānovērš kļūme…

Viņš uz labu laimi svieda šķēpu šautenes virzienā, tad pagriezās un, ar pūlēm turēdams kursu, noplanēja lejā līdzenā taisnstūra plato, nosētā akmeņiem un klinšu šķembām. Izraudzījies vietu attālākajā galā, viņš paslēpās aiz milzīga akmens un sāka darboties ap skafandra aprīkojumu.

Brits redzēja, kā virs viņa mājokļa parādījās atstarojošs kokons, kurā atspoguļojās viņš pats, veranda un mājas metāla jumts. Attēlam pa virsu locījās zili lādiņi. Viņš steigšus paķēra „kalašņikovu", pacēla pie pleca, taču kokons pazuda, toties lejup svilpdams lidoja milzīgs šķēps. Viņam laimējās tas patraucās garām, ielidoja virtuvē, caururba grīdu līdzās elektrības ģeneratoram un dziļi ietriecās akmeņainajā zemē.

Henrijs Adamss iegāja mājā un, vispirms izkustinājis, ar grūtībām izvilka viduslaiku ieroci, kas nemaz negāja kopā ar Briesmoņa augsti tehnoloģisko aprīkojumu. Šķēps svēra ne mazāk kā desmit kilogramu resno divmetrīgo kātu no grubuļaina materiāla, kas atgādināja plastmasu, vainagoja pusmetru garam zobenam ar abpusgriezīgu asmeni līdzīgs uzgalis šaurs rombs ar asi uztrītām šķautnēm… Interesanti, ka uz kāta nebija ne robu, ne skrambu, vēl vairāk šķautnes nemaz nebija notrulinājušās! Bez tam smaguma centrs bija novietots visai savādi lai kur arī satvertu, tik un tā bija ērti… Viņš pasvārstīja šķēpu delnā. Kātā kaut kas pārvietojās kā metāla nazī ar dzīvsudrabu asmenī, kurš iedūrās, sviežot no jebkura stāvokļa… Izrādās, tas nebija viduslaiku ierocis, bet sarežģīts mehānisms!

Viņš atbalstīja durkli pret verandas grīdu, piespieda un bezmaz vai apkrita šķēps viegli caurdūra biezos dēļus un iegāja dziļumā līdz pat zemei. Ieintriģēts viņš iznesa smago augstākā aizsardzības līmeņa bruņu vesti, iecirta vidū rombveida pīķis izgāja cauri titāna platēm kā papīra lapām! Jā… Ne velti Briesmonis tik viegli bija pieveicis ziloni un Hantsvilas šerifu…

No aizraujošajiem eksperimentiem viņu atrāva rācijas signāls. Tiesa, Britu izsauca nevis aizsardzības ministrs, bet tikai šerifs Gevins.

-   Kur ir tas valdības sūtītais puisis, mister Ādams? viņš satraukti vaicāja. Šķiet, viņu meklē visa valsts!

-   Neatradīs. Tikko viņa helikopters nogāzās, Henrijs paziņoja, neiedziļinoties sīkumos.

-   Velna milti, kāds tiešām nobūris mūsu apkaimi! šerifs iesaucās. Te jau ir gatavais trakonams! Delavaru evakuē, daudzi negrib atstāt mājas, šurp atsūtīti armijnieki… Izskatās, ka radušies terorisma draudi… Bet kāpēc tieši pie mums?

Brits klusēja, jo nespēja dot izsmeļošu un pareizu atbildi. Lai gan šerifa jautājumi bija retoriski.

-   Jā, starp citu, Gevins pēkšņi atcerējās. Braucot projām no „Ērgļa ligzdas", lejā mēs samainījāmies ar dzeltenu mustangu…

-   Un tad?

-   Vecais Ābrahams benzīna uzpildes stacijā teica, ka braucēji jautājuši, kā atrast mačo, kurš pieveicis ziloni. Viņi bijuši divi, latīņamerikāņi. Viņi neatgādina ne reportierus, ne dzīvnieku aizsardzības biedrības biedrus… Visticamāk, viņi ir draugi tiem, kurus mēs šorīt nogādājām morgā…

-   Paldies, šerif, Brits īsi atbildēja un pārtrauca savienojumu.

Arī tikko saņemtā ziņa solīja karu. Tiesa, ne jau kodolkaru, taču tā dalībniekiem tas likteni neatviegloja… Bez tam, būdams profesionāls karotājs, viņš zināja, ka cīnīšanās divās frontēs visbiežāk noved pie zaudējuma. Labi, ka viņš jau laikus bija padomājis par gaidāmajām

cīnām…

*

Brits iegāja mājā, izņēma no seifa distances vadības pulti ar antenu un jaudīgu pastiprinātāju. Pārdevēji Delavarā aizvien interesējās, kāpēc viņš mūždien pērk baterijas un akumulatorus. Viņš aizbildinājās ar mīklainiem paskaidrojumiem par rāciju un astronomiskām ierīcēm, taču diez vai tie bija cik necik ticami. Patiesībā viņš uzturēja darba kārtībā sistēmu „Robeža", kas bija izvietota līkumos zem krīta sienas un zem Melnās klints. Par šo vietu bīstamību nelūgtiem viesiem viņš pavisam nesen ar Džeka Boldvina starpniecību tika brīdinājis „tīrīšanas grupas" darbiniekus. Lai gan tas nebija palīdzējis ne viņiem, ne pašam Džekam. Toties viņam tagad palīdzēs.

Viņš nospieda zaļo pogu, un tūdaļ iemirgojās sistēmas aktivizācijas lampiņa zem krīta sienas ieslēdzās fotoelementi. Nospieda sarkano pogu un sāka strādāt aizsardzības robežas kontroles automātiskais režīms. Tālāk sistēma visu paveiks pati…

Brits palūkojās pulkstenī. Pie kalnu ceļa nepieraduši cilvēki brauc šurp ilgāk nekā parasti, taču pie krita sienas viņiem vajadzēja parādīties kuru katru mirkli.

* * *

Dzelteno mustangu vadīja Ernando, Ramiress sēdēja aizmugurē. Jo vairāk viņi attālinājās no sava bosa un jo vairāk tuvojās baisajam svešiniekam, kurš bez pūlēm novāca visus pēc kārtas, ieskaitot ziloni, jo nereālāks šķita izvirzītais uzdevums, bet bravūrīgo noskaņojumu nomainīja atklātas bailes, kādām nevajadzētu piemist karteļa dalībniekiem. Taču kartelis atradās tālu, turpretī tas, kurš bija izrēķinājies ar četriem viņu biedriem, ar katru līkumotā kalnu ceļa kilometru nāca aizvien tuvāk. Ernando vadīja mašīnu piesardzīgi, it īpaši šaurajos ceļa posmos, kad viens tās sāns gandrīz skāra klintis, bet otrs karājās virs bezdibeņa.

-   Kā mēs viņam pielavīsimies? viņš ievaicājās. Huanam un Djego tas neizdevās. Un Pedro ar Hugo arī…

-Aizveries! Tu saņēmi pavēli, un tev tā ir jāizpilda! Ramiress atbildēja, kā jau pieklājās bosa vietniekam. Citādi pats zini…

Taču iekšēji arī viņš baidījās. Vēl vairāk viņu māca nelāgas priekšnojautas. Un intuīcija viņu nekad nebija pievīlusi. Lai gan klausīt vajadzēja nevis intuīciju, bet bosu tas vairāk nāk par labu veselībai…

Ceļš kārtējo reizi sašaurinājās, tieši pirms baltās, kā no krīta veidotās klints. Nelāgās priekšnojautas pastiprinājās.

-   Uzmanīgāk! Ramiress pavēlēja. Skaties zem riteņiem!

>

-   Labi! saspringti atbildēja Ernando. Viņa seja pārklājās sviedriem. Viņš samazināja gāzi, un tagad mašīna tik tikko kustēja uz priekšu. Taču tas tikai atviegloja darbu sistēmai „Robeža". Tāpēc ka baltajā klintī iestrādātais fotoelements viegli fiksēja objektu-pārkāpēju un deva elektronisku komandu līdzās esošajai mērķtiecīgas virzības kājnieku fugasa mīnai. Un tajās sekundēs, kas bija nepieciešamas uzspridzināšanai, mašīna nepaguva atstāt iedarbības zonu.

„Robeža" nostrādāja. Izskatījās tā, it kā klints būtu izšāvusi ar lielgabalu. Dārdoņa, uguns un melnu dūmu izvirdums… Simt divdesmit tērauda lodīšu, nāvi nesošā spietā izšāvušās ar virsskaņas ātrumu, sacaurumoja mustangu un tā pasažierus, bet varenais trieciena vilnis iesvieda mašīnu bezdibenī. Deformētā dzeltenā virsbūve kūleņodama nolidoja divsimt metru un atsitās pret asajām klintīm. Sprādziena atbalss vēl ilgi klīda starp kalniem un beidzot sasniedza „Ērgļa ligzdu". Taču radio viļņi kustas ātrāk par skaņu, tāpēc Brits par notikušo uzzināja dažas sekundes agrāk, kad sarkanā lampiņa pultī nomirkšķināja piecas reizes no vietas un nodzisa.

Sistēma „Robeža" savu uzdevumu bija izpildījusi. Tagad Britam būs jācīnās tikai vienā frontē. Apgājis apkārt mājai, viņš iekārtoja sev „guļvietu" pašā aizas malā aiz liela akmens bluķa, salika sev visapkārt ieročus

un ņēmās binoklī pētīt lejā redzamo plato.

* * *

Skafandra sānu daļā bija palikusi gara iespiesta vaga. Un avārijas sensors vēstīja par antigravitācijas bloka barošanas nestabilitāti. Visticamāk, aborigēna lode bija sabojājusi instalāciju vai kontaktus. Zvērs ieslēdza dublējošo barošanas kontūru. Lādiņi uzreiz mitējās klejot. Uz stundas ceturksni problēma bija atrisināta, šajā laikā vajadzēja veikt izšķirīgo cīņu. Viņš novērtēja pretinieka cēlsirdību, kurš deva viņam laiku un iespēju salabot bojājumu. Atlika vien izrādīt cēlsirdības žestu arī no savas puses.

Zvērs uzlaidās uz akmens bluķa un izslēdza neredzamības sistēmu. Viņš stāvēja, kājas plati iepletis kā statuja uz postamenta, trūka vienīgi šķēpa rokā. Nekas, šķēpu viņš paņems vēlāk kopā ar supermedījuma mugurkaulu… Tagad viņš godīgi brīdināja, ka sāk savas nežēlīgās medības, lai nāvei nolemtajam dzīvniekam dotu iespēju aizstāvēties…

Atšķirībā no sporta, medībām un dueļa karā nav atbildes reveransu. Majors Adamss allaž paturēja prātā, ka ienaidnieks pie pirmās izdevības nogalinās viņu, un rīkojās atbilstoši. Ieraudzījis pretinieku, viņš neņēmās salutēt ar zobenu, sveicināt vai laist signālraķeti. Tā vietā viņš pieplaka „baretai", notēmēja Zvēram krūtīs un izšāva. Piecdesmitais kalibrs sāpīgi ķēra viņu plecā. Varenais stāvs apkrita un nolidoja no sava postamenta. Adamss saprata, ka ir trāpījis, un šķita visai ticami, ka Zvērs ir nogalināts.

Taču Brits bija pietiekami pieredzējis, lai steigtu par to pārliecināties. Katru pretinieka rīcību viņš vispirms uzlūkoja kā viltīgas lamatas. Tāpēc viņš nekustējās no vietas, tēmēdams uz akmeni, aiz kura bija nozudis Zvērs.

Pāris sekundēs, kurās viņš bija aplūkojis pretinieku, Adamss pārliecinājās, ka skafandra ārējais izskats ir mainījies. Ķivere kļuvusi šaurāka, toties tagad asā smailē bija pastiepta uz priekšu kā dažos viduslaiku bruņinieku bruņu paveidos. Plecā vairs nebija enerģētiskā šaujamrīka, toties atslēgas kaulu rajonā bija uzradušās kaut kādas caurulītes, visticamāk, efektīva ieroča stobri. Skafandra krūšu daļa tagad bija vienā laidā, piepūtušies un atgādināja bruņotu olu. Vienīgi resnajām rokām un stabiem līdzīgajām kājām aizsardzība bija palikusi iepriekšējā plānāka un atgādināja bruņu kreklu…

Jā-ā… Tagad ievainot Zvēru galvā bija tikpat kā neiespējami, arī krūtis kļuvušas vairāk aizsargātas. Vajadzēja šaut uz ekstremitātēm, jo kaujinieka galvenais uzdevums bija ne tik daudz nogalināt pretinieku, cik padarīt to nekaitīgu… Taču Henrijs balstījās savā iepriekšējā pieredzē un kļūdījās… Tas, ka aizsardzība bija pastiprinājusies, darīja Britu uzmanīgu kas zina, kādas vēl pārmaiņas bija notikušas ienaidnieka aprīkojumā…

Arī Zvērs saspringa viņš bija informēts par aborigēnu bīstamajiem ieročiem, taču šodien uz viņu tika šauts pavisam no citāda. Un, spriežot pēc visa, vēl jaudīgāka! Bijis viņam mugurā vecā parauga skafandrs, lode to būtu cauršāvusi un izlidojusi laukā mugurpusē. Tagad tā tikai bija noslīdējusi gar ieapaļo bruņoto virsmu un aizlidojusi sānis. Viņš pakrita un pat stipri nesasitās. Tagad vajadzēja izraudzīties tālāko cīņas taktiku.

Henrijs neatrāva skatienu no optiskā tēmēkļa. Pagaidām viss notiekošais atgādināja parastu snaiperu divcīņu. Tā bija ierasta situācija un viņu pilnīgi apmierināja. It īpaši salīdzinājumā ar pēkšņajiem neredzamā un neievainojamā Briesmoņa uzbrukumiem Surinamas džungļos pirms desmit gadiem. Turklāt šajā reizē neredzams bija Henrijs pats.

Galu galā Zvērs izlēma uzbrukt no gaisa. Viņš vijīgi pacēlās gaisā, cerēdams uz pašatspoguļošanas sistēmu. Taču „Barrett" tēmēkļa termiskais sensors izgaismoja sarkanu kontūru, kas parādījās aiz klints radzes un līgani cēlās augšup. Brits izšāva. Lode aizsvilpa garām pavisam tuvu, un Zvērs straujāk uzņēma augstumu. Lai gan viņš vērīgi raudzījās lejā, tomēr mērķi nevarēja saskatīt. Acīmredzot vaina bija kādās medījuma viltībās! Intuīcija mudināja pārslēgties no termiskās redzes uz gaismas diapazona redzamo spektru, un viņš uzreiz ieraudzīja to, kuru medīja! Viņš bija melnā ietērpā un vērsa augšup milzīgu šauteni. Zvērs atklāja uguni. Taču automātiskā tēmēšana varēja īstenoties vienīgi termiskās redzes režīmā, tāpēc viņam vajadzēja tēmēt manuāli. Un tas jau ir daudz grūtāk…

Lāzera stars trāpīja pusmetru pa kreisi no Brita, atstājot laukakmenī kūpošu spraugu ar apsvilušām malām. Savukārt vesels mazu ugunīgu bišu spiets aizlaidās metru augstāk un izraisīja akmeņu nogruvumu klints virsotnē vairākus simtus metru viņam aiz muguras. Viņš saprata, ko tas nozīmē, atmiņā atausa slazdā notvertā pirmā Zvēra aklais niknums un postošās uguns varenība. Jābēg tālāk projām!

Paķēris Kalašņikova automātu, viņš pārvēlās uz sāniem un kā veikla ķirzaka slīdēja uz spraugu ar tajā paslēptajām kāpnēm. Pēc pāris sekundēm viņš jau atradās uz plato, metās līkločiem skriet, lavierējot starp milzīgajiem melnajiem akmeņiem, un nokrita aiz viena no tiem. To viņš izdarīja īstajā brīdī. Tāpēc ka pār vietu, kur viņš tikko bija atradies, gāzās tāds enerģijas taifūns, kādu Klinšu kalni nekad vēl nebija pieredzējuši. Lāzera stars cirta klintsbluķus tādā pašā niknumā, kā krustneša zobens saracēņu galvas. Un elektronu lādiņi, brīkšķiem un dārdiem skanot, kapāja klintis kā rūpnieciskā gaļas mašīna skrimšļus un sīkākos kauliņus. Virs „Ērgļa ligzdas" laukumiņa šaudījās zibeņi, no tā bira sīki olīši un lielāki akmeņi, Adamsam galvā pazibēja doma, ka, iespējams, no viņa mājas nekas vairs nav palicis pāri.

* * *

Delavarā patiešām notika kaut kas neiedomājams. Vietējais radio un televīzija ik pēc piecpadsmit minūtēm ziņoja par ārkārtas stāvokļa ieviešanu un evakuāciju. Cilvēki neticēja, pārjautāja cits citam, aplenca mēriju un šerifa biroju, kur viņiem neko jēdzīgu nevarēja paskaidrot, tāpēc ka varas pārstāvji paši neko nezināja. Pārslogotās tālruņu līnijas netika galā ar tādu zvanu daudzumu, tas pats norisinājās arī mobilajos tīklos, bet starptautiskā sakaru līnija vispār bija bloķēta. Kā allaž precīzas informācijas trūkumu aizstāja minējumi gan tādi, kuriem bija savs pamats, gan tīri no pirksta izzīsti.

Pilsētā bija sākusies panika, klīda baumas par drīzu Lībijas desanta ievešanu, par kolumbiešu gangsteriem, kuri itin kā jau uzdarbojoties pilsētā, un pat par nezināmu briesmīgu cilvēkēdāju uzbrukumu…

Kad pilsētā iebrauca armijas kravas mašīnu kolonna un kareivji un nacionālie gvardi ņēmās ķemmēt kvartālu pēc kvartāla, pilsētas iedzīvotāji saprata, ka bez evakuācijas nevarēs iztikt. Daži, sakrāvuši pašu nepieciešamāko personīgajos autiņos, ar smagu sirdi atstāja savas mājas un devās uz evakuācijas vietu. Citi mēģināja kraut iedzīvi smagajās automašīnās, ko armijnieki centās aizkavēt, jo cilvēku evakuācija neparedz viņu mantības izvešanu. Šerifs ar palīgiem braukāja pa satraukti mutuļojošām ielām, skaļruņos solot saglabāt atstātās mājas un mantību veselu un neskartu, noregulējot konfliktus un pārliecinot iedzīvotājus pildīt varas iestāžu rīkojumu. Galu galā process noregulējās un simtiem pārlādētu automobiļu virzījās laukā no pilsētas, pieblīvējot ielas un nosprostojot krustojumus. Tikuši uz šosejas, tie kustējās uz Denveras pusi kāds devās pie radiem vai paziņām, taču galvenā masa bija jāizvieto simt piecdesmit kilometru attālā nometnē, kur jau tika slietas armijas teltis un iekārtotas lauka virtuves. Jāteic, ka par perspektīvu pavadīt nenoteiktu laiku nezināmā vietā un nezināma iemesla dēļ neviens nebija sajūsmā. Taču tur neko nevarēja darīt. Delavara pamazām tukšojās.

* * *

No augšas Zvērs labi varēja pārredzēt slēpņa vietu. Izrādās, ka ne tikai viņš vajāja medījumu, bet arī pats medījums medīja viņu! Vai tiešām? Tas šķita gluži neticami! Medījumam jābēg, jāpretojas, taču nav jāmedī Mednieks! Varbūt viņš kļūdās?! Nē, lūk, lielais šaujamrīks, no kura aborigēns bija mēģinājis viņu nošaut, lūk, viņa šķēps, ko šamējais pievācis… Droši vien atbildes agresivitāte ir īpašība, kas raksturīga karaliskajam medījumam!

Akmeņi visapkārt ir lāzera stara izdrupināti un elektronisko lādiņu sašķaidīti, taču pats slēpnis palicis neskarts un superkarotājam izdevies aizbēgt. Zvērs pārslēdzās uz termisko redzi, pavērsa tēmēkli pret pamesto ieroci, taču laikus attapās jāpievāc šķēps! Viņš strauji piķēja lejā, ierasti ar triju pirkstu roku satvēra grumbuļaino kātu un atkal traucās augšup. Taču tā viņš sevi nodeva.

9

Bez binokļa un termiskā tēmēkļa Brits bija pazaudējis pretinieku no redzesloka. Taču redzes un dzirdes orgānus dažkārt var aizstāt kaujas pieredze, kas nosaka rīcības loģiku cīņas laukā. Kad ugunīgā lavīna beidzās, viņš saprata, ka Zvērs no augšas novērtē apšaudes rezultātu. Taču, lai cik vērīgi arī skatītos mierīgajās zilajās debesīs, nekā aizdomīga nemanīja. Ne dīvainu atspulgu, ne dzidrā gaisa sabiezinājumu, ne atstarojošu kokonu. Lai gan no piecdesmit metru attāluma saskatīt gaismas maskēšanās netiešās pazīmes ir ļoti grūti…

Un pēkšņi viņš ieraudzīja, kā gaisā paceļas milzīgais šķēps, turklāt ar neaso galu pa priekšu. Viņš saprata, ka to tur neredzama roka, un strauji pacēla automātu, mērķējot tur, kur beidzās kāts.

-   Trah-tah-tah! Trah-tah-tah! iestājušos klusumu pāršķēla īsas niknas kārtas. Šķēps nodrebēja un svārstīdamies aizlidoja virs plato kā vēzēklis ar mirdzošu smaili.

-   Trah-tah-tah! Trah-tah-tah!

Ierocis izkrita no neredzamās rokas, nokrita zemē un iedūrās granīta plātnē. Tajā pašā mirklī lāzera stars trāpīja melnajam akmenim, aiz kura slēpās Brits. Laukā izlīdušais automāta stobrs tika līdz pusei nocirsts. Lāzera staram sekoja enerģētiskie lādiņi, asas akmeņu šķembas kā šrapneļi pašķīda uz visām pusēm. Viena ievainoja Britu plecā, otra aizķēra sānu.

Orientējies pēc uguns avota, Adamss mēģināja raidīt vēl dažas kārtas, taču pārcirstais ierocis vairs nebija derīgs. Nometis sakropļoto „AK-47", Brits paskrēja sāņus. Un tieši īstajā brīdī pār pirmītējās slēptuves akmeni nogāzās jauna niknas enerģijas lavīna, saskaldot to kūpošos gabalos. Zvērs redzēja viņa bēgšanu un triumfēja uzvara bija tuvu… Atlika vien pacelties virs mērķa un dot pēdējo triecienu. Taču pēkšņi plūstošais lidojums aprāvās viņš atkal sadrebēja un sāka mētāties no vienas puses uz otru…

* * *

Neziņa, kas dzina strupceļā Delavaras varas iestādes, nebeidzās arī štata robežās. Vēl vairāk tā saglabājās pat federālajā līmenī. Vēl nopietnāk cilvēku, kuri bija informēti par citplanētieti, bija ne vairāk par desmit. To skaitā augstākās amatpersonas un tie, kuri tieši nodarbojās ar problēmu: prezidents un viceprezidents, viņš bija arī Senāta priekšsēdētājs, vēl Kongresa spīkers, aizsardzības ministrs, Valsts sekretārs, CIP direktors, „Komisija-1" priekšsēdētāja vietnieks, kurš bija stājies bojāgājušā Boldvina vietā, un daži ģenerāļi. Viņu vidū bija Kārlins un Makorijs. Taču arī šie vairāk par citiem informētie cilvēki zināja daudz mazāk nekā nezināja. Tāpēc ka vienīgais cilvēks zemes virsū, kurš varēja tikt uzskatīts par visinformētāko, protams, bija Henrijs Adamss. Uņ Džeks Boldvins, ar kuru viņš dalījās savās zināšanās. Taču Džeks bija gājis bojā, nenogādājot savas zināšanas līdz adresātam, un viss aprāvās. Faktu asie rifi grima necaurredzamā mīklu, minējumu un hipotēžu miglā, tajā pašā laikā reālo apstākļu vējš nesa valsts kuģi uz priekšu, un nekad vēl katastrofa nebija bijusi tik tuvu kā šajā reizē.

Šodien visi, atskaitot likumdevējus, pulcējās uz ārkārtas apspriedi Baltajā namā. Tika apspriesta „pēdējās stundas" situācija.

-    …Gan stacionārais objekts, kas atrodas kvadrātā ,,D-7", tā ir aiza Klinšu kalnos Kolorādo štatā… Aizsardzības ministrs ar lāzera bultiņu norādīja vietu kartē.

Sarkanais punkts atradās pašā ar brūno krāsu apzīmētās kalnu grēdas vijumā.

-    …gan daudz mazāka izmēra kustīgais objekts… Punkts virzījās sānis. …ar vizuālajiem aerofotoizlūkošanas līdzekļiem nav fiksējams un kļūst redzams vienīgi termiskajā un reizēm arī radioviļņu diapazonā…

-   Precizējiet, tieši par kādiem objektiem jūs runājat, nervozi ierunājās prezidents. Kādi tie būtu?

Ministrs apklusa un tikai noplātīja rokas. Viņš acīm redzami nespēja skaļi izteikt to, ko no viņa gaidīja. Taču jāatbild bija.

-   Es runāju par bruņotajiem ienaidnieka objektiem, kuri jau iznīcināja militāro helikopteru un Baltā nama helikopteru…

Taču prezidentu šāda izvairīga atbilde neapmierināja.

-   Pietiek runāt aplinkus! viņš asi noskaldīja. Sauciet lietas īstajos vārdos, un viss uzreiz izmainīsies! Kas ir šis ienaidnieks?

-   Atļausit, prezidenta kungs? Piecēlās akurāts kalsens cilvēks korektā tumšā uzvalkā. Tas bija Flečers, ,,Komisija-l" priekšsēdētāja vietnieks.

-    „Stacionārais objekts" ir citas planētas kosmiskais kuģis. „Kustīgais objekts" ir pats citplanētietis, kurš ir ārkārtīgi mobils, superefektīvi bruņots un kura rīcībā ir augstu tehnoloģiju radīti maskēšanās un aizsardzības līdzekļi. Viņš prot lidot, kļūt neredzams, un, ļoti iespējams, viņam ir portatīvais kodolfugass.

Flečers apsēdās savā vietā.

Tiešām, pēc tam kad notiekošais bija izteikts īstajos vārdos, lai cik neticami tie arī būtu, situācija Ovālajā kabinetā izmainījās. Citplanētu civilizācijas iebrukums! Cik grāmatu sarakstīts par šo tematu, cik filmu uzņemts… Un nu iebrukums ir sācies! »

-   Jāziņo par to vadošo valstu valdībām un Apvienoto Nāciju Organizācijai, sacīja Valsts sekretārs un sadrūma.

Prezidents nošūpoja galvu.

-   Mūs var apsūdzēt provokācijas gatavošanā, kas tiek slēpta aiz nejēdzīgiem izdomājumiem… Ir jābūt ļoti uzmanīgiem. Izplatīt šādu informāciju varēsim tikai tad, kad mūsu rīcībā būs neapgāžami pierādījumi.

-   Kodolieroču lietošanas plāns prasa darīt to zināmu „atomu kluba" biedriem! Valsts sekretārs nerimās. Pēkšņs atomsprādziens var destabilizēt politisko situāciju un novest pie neparedzamām sekām! Ja krievi nospiedīs pogu…

Viceprezidents pamāja ar galvu.

-Jā, tas ir nopietns moments, un tam jātiek pārdomāti pasniegtam starptautiskā līmenī. Manuprāt, derētu izvirzīt oficiālu versiju par teroristiem, kuru rīcībā ir pārnēsājams kodolfugass…

-   Tad šie teroristi būs jānosauc, domīgi ieteicās CIP direktors. Un ar pierādījumiem jāapliecina savs paziņojums. Bet kur lai ņem tik briesmīgus noziedzniekus? Bez tam no viņiem kratīsies vaļā visas valstis!

-    Apdomājiet priekšlikumus, prezidents norīkoja. Vēlāk pie tiem atgriezīsimies un izstrādāsim detalizēti. Un, starp citu, mani arī mulsina doma uzspridzināt atombumbu savā teritorijā!

Aizsardzības ministrs pamāja.

-    Man gatavībā ir uzbrukumu un bombardēšanas aviācija. Simtiem lidmašīnu pusstundas laikā ar parastajām bumbām spēj iznīcināt ne tikai kuģi, bet visu aizu! Mēs sagrausim apkārtējos kalnus un apraksim kuģa atliekas ar miljoniem tonnu klinšu iežu! Kas šādam plānam vainas?

Visi klusēja. Spriežot pēc sejām, neviens tajā nesaskatīja vainas. Atskaitot Flečeru. Viņš pieglauda jau tā nevainojami celiņā pāršķirtos matus un piecēlās.

-   Vaina ir tikai viena vai izdosies to īstenot un pie kā tas novedīs. Mums nav darīšana ar parastu pretinieku, kurš ir krustām šķērsām izpētīts. Par to, ar ko esam saskārušies pašlaik, nav zināms vispār nekas! Kādā veidā mazais objekts acumirklī iznīcināja helikopterus? Kādi ieroči ir tā rīcībā? Kā izturēsies lielais objekts, kad tuvosies bombardētāji? Vai neķersies pie iznīcināšanas metodēm un kādas tās būs?

-   Kādas tās var būt? painteresējās prezidents.

-   Hm…

Flečers brīdi padomāja.

-   Piemēram, Vašingtonas iznīcināšana!

Ovālo kabinetu pāršalca šausmu nopūta.

-   Bet varbūt visas Zemes iznīcināšana…

Nopūta atkārtojās.

-   Tās nav zināšanas, tie ir minējumi. Katrā gadījumā vienu kodolsprādzienu pašreizējā citplanētieša priekštecis īstenoja jau pirms desmit gadiem! Tāpēc es izvairītos no līdz galam nepārdomātiem lēmumiem… Vēlams plānotās darbības saskaņot ar mani. Tā nav sava nozīmīguma uzsvēršana, nē. Vienkārši es ilgus gadus nodarbojos ar citplanētu agresijas problēmu pētniecību. Un, ticiet man, zinu par to vairāk nekā ikviens šeit klātesošais. Atvainojiet mani par netaktiskumu, prezidenta kungs.

Prezidents pamāja.

-   Pilnīgi piekrītu. Lūdzu ņemt vērā šo uzstāšanos un rūpīgi apsvērt visas iespējamās mūsu lēmumu sekas. Domāju, ka būtu vēlams visu saskaņot…

CIP direktors nervozi atgāzās pret krēsla atzveltni.

-   Ko gan tik īpašu jūs zināt, ja atļauts vaicāt? slikti slēptā sarkasmā pameta direktors, kura resoru visi uzskata par pašu informētāko. Padalieties ar mums savās zināšanās. Kaut vai piemēra pēc…

Taču Flečers nesamulsa.

-   Piemēram, citplanētieša kājas lielums ir sešdesmit centimetru, augums divarpus metru, svars ap trīssimt kilogramiem, ķermeņa temperatūra 45 grādi, viņa radioaktīvais fons ir piecpadsmit mikrorentgenu…

Klātesošie nekustīgi klausījās, kā fantastiskais stāsts iegūst ģeometriskus un fizikālus parametrus.

-   Viņam ir trīs pirksti, viņa skafandrs sastāv no vienlaidus metāliskām un bruņu auduma sekcijām, viņam ir jaudīgs akumulators un efektīvs enerģētiskais ierocis…

-   Diezgan! Prezidents pacēla roku.

Un, skatoties uz CIP direktoru, sacīja:

-   Domāju, ka Flečera kunga kompetence nevienam vairs neradīs nekādas šaubas. Lūdzu izmantot to tālākajā darbā!

Direktors pamāja. Viņš bija izbrīnīts, jo nekādā ziņā nebija gaidījis tādu informētību.

Prezidents tikko manāmi pasmaidīja.

-   Kāda ir situācija pašreizējā momentā? viņš jautāja.

Aizsardzības ministrs atkal ieslēdza lāzera rādītāju un turpināja pārtraukto ziņojumu.

-  Kosmiskā izlūkošana fiksējusi maza izmēra objekta virzību uz Delavaras pilsētas pusi. Precīzāk uz tai līdzās esošo kalnu rajonu, ko vietējie iedzīvotāji dēvē par „Ērgļa ligzdu"…

Ģenerālis Makorijs saausījās. Viņš jau tāpat bija modrs, jo nemūžam nebija varējis iedomāties, ka atradīsies tajā pašā Ovālajā kabinetā pie slavenā ovālā viengabala ozolkoka galda līdzās valsts prezidentam un citām svarīgām personām, kuras agrāk tika vērojis tikai televīzijā. Tiesa, viņu mulsināja paša apvalkātais, sen savus labākos laikus pārdzīvojušais mundieris. Taču, klausoties par citplanētieti, viņš gandrīz piemirsa mundieri, bet „Ērgļa ligzdas" pieminēšana vispār izsita jebkuras citas domas viņam no galvas. Viņš sāka dīdīties krēslā.

Divi desmitiem dienesta gados iesūkušies principi subordinācija un rūpes par padotajiem tagad cīnījās savā starpā.

-   Šīs virzības mērķis nav zināms, ministrs turpināja. Gaisa aviācijas un kosmosa bāzu aparatūras tajā pašā rajonā konstatējušas negaisu, kas apgrūtina novērošanu un tās rezultātu fiksēšanu…

Rūpes par padotajiem, kaut arī bijušajiem, ņēma virsroku.

-   Mērķis var būt cīņas kontakts ar majoru Adamsu, kurš, spriežot pēc visa, ierieba viņam pirms desmit gadiem! Makorijam neviļus paspruka skaidri formulēta frāze. Taču ģenerālis tūdaļ pat saminstinājās: Atvainojiet, prezidenta kungs! Atvainojiet, ministra kungs!

Valsts vadītājs ieinteresēti savilka augšup vienu uzaci.

-    Nē, nē, tas ir ļoti interesanti… Palūgšu sīkāk pastāstīt par šo majoru! Kas viņš tāds ir? Un kas viņam atgadījās pirms desmit gadiem?

Makorijs piecēlās.

-   Henrijs Adamss, iesauka Brits, komandēja speciālo apakšvienību „Zet". Pirms desmit gadiem šī neuzvaramā apakšvienība nenoskaidrotos apstākļos tika iznīcināta Surinamas džungļos, turklāt tur notika arī nezināmas izcelsmes atomsprādziens. Adamss vienīgais palika dzīvs, aizbrauca uz tikko minēto „Ērgļa ligzdu" un pavadīja tur visus šos gadus. Pirms trim nedēļām Boldvina kungs apciemoja Britu un ļoti sīki izprašņāja viņu par toreizējiem notikumiem…

-   Ko par to teiks Flečera kungs? painteresējās prezidents.

Kalsnais tumšmatis pielēca kājās, kā atsperes izšauts.

-    Neapšaubāmi majors Adamss bija galvenā persona desmit gadu senajos notikumos. Taču viņš negribēja par tiem stāstīt. Lai gan tomēr izdarīja to mana šefa otrās vizītes laikā pie viņa. Un, ja Boldvina kungs nebūtu aizgājis bojā, mēs par to visu būtu krietni vairāk informēti…

Aizsardzības ministrs noklepojās.

Grupa „Zet" un tās komandieris tiešām ir mūsu bruņoto spēku leģendas. Tikai baidos, ka tagad tas mums maz ko līdzēs. Jāizstrādā konkrēta rīcība Zemei draudošo briesmu likvidācijai. Ziņoju par pasākumiem, kurus jau veicis mans resors… Evakuēta Delavaras pilsēta. Rajons ir aplenkts. Turp dodas divi jūras kājnieku bataljoni, reindžeru brigāde un tanku apakšvienība. Pastiprināta situācijas kontrole no gaisa…

* * *

Adamss ieraudzīja, ka uz skaidro zilo debesu fona parādās neveikls spīdīgs siluets masīvs rumpis, ieplestas resnas rokas un kājas. Saulē spoži atstarojošā parādība tūdaļ pazuda, tad no jauna parādījās un atkal pazuda. Gluži kā mirgojošs kino kadrs fantastikas filmā. Ar Briesmoni acīm redzami notika kas neparasts. Izskatījās, ka viņš pamet kaujas lauku! Un patiesi mirgojošais siluets, zaudēdams augstumu, tuvojās klintīm, kā ievainots iznīcinātājs cenšas aizvilkties līdz savam lidlaukam. Trūka vienīgi dūmu vērpetes aizmugurē… Līdz klintīm viņš netika un smagi nogāzās plato tālākajā malā. Varēja izmantot atelpu…

Tagad Brits gulēja aiz cita akmens bluķa, par laimi, tādu plato laukumiņā bija daudz. Sāpēja plecs, dedzināja sānā. Pabāzis roku zem kombinezona, Adamss sataustīja plecā iedūrušos šķembu, satvēra to spēcīgajiem pirkstiem, izrāva no brūces, pacēla pie acīm, aplūkoja. Nelīdzenais trīsstūris asiem stūriem un robainām malām bija notraipīts asinīm. Tas līdzinājās akmens laikmeta bultas uzgalim. Dīvaina cīņa bultas, šķēpi… Tikai bultas raida nevis loki, bet enerģētiski sprādzieni un šķēps ir uz Zemes nepazīstamas nākotnes tehnoloģijas veidojums… Itin kā ļauns burvis būtu sajaucis velnišķīgā piestā dažādus laikus un to ieročus un pēc tam izbārstījis maģisko maisījumu nelielā laukumiņā Klinšu kalnos.

Otra šķemba bija sānos pārplēsusi kombinezonu, atstājot lielu nobrāzumu uz ādas. Taču no tā, ka brūces nebija dziļas, vieglāk nekļuva apģērbs piesūcās asinīm, tas varēja novest pie spēku zuduma. Atpogājis drēbes, Adamss uzlika individuālās paketes pārsēju. Lai gan jau daudzus gadus viņš nebija ticis ievainots, pārsiešanas prasme pilnībā nebija zudusi. Tad viņš atkal uzvilka kombinezonu, piecēlās. Iespaidīgais melnais stāvs ar smailo kapuci melno sašķelto bluķu vidū izskatījās biedējoši kā sūtnis no viņpasaules. Viņš skatījās uz to vietu, kur tika piezemējies īstais citplanētietis. Tas nekādi nelika sevi manīt, un tas bija dīvaini tātad kaut kas bija noticis. Patiesībā varēja būt tikai divas iespējas vai nu Zvērs arī ir ievainots, vai viņam beigusies munīcija. Gan viena, gan otra iespēja vairoja Brita izredzes.

Henrija Adamsa minējumi pilnībā apstiprinājās. Zvēra stāvoklis bija vēl ļaunāks, turklāt viņš pats pie tā bija vainīgs. Paķēris šķēpu, viņš to nebija uzreiz paslēpis zem gaismas aizsega, tādējādi atklādams savu atrašanās vietu. Tā bija viņa pirmā kļūda. Pretinieks bija atklājis uguni, tēmēdams vietā, kur neredzamā trīspirkstu roka saskārās ar redzamo šķēpu. Aptvēris misēkli, Zvērs gribēja to labot, taču nepaguva divas lodes trāpīja lejpus elkoņa locītavai, cauri skafandra bruņu krekla piedurknei ieurbās pelēki zaļajā zvīņainajā ādā un blīvajos, zaļganajos reptiļa muskuļos un otrā pusē iznāca laukā. Viņš palaida vaļā šķēpu un aizlīkumoja sānis. Informācijas bloks trauksmaini iedūcās, rādot, ka pret viņu izmantots tas pats Medniekiem bīstamais ierocis.

Taču ar to ķezas nebeidzās. Atkal sāka niķoties antigravitācijas sistēma, atkal pa skafandra virsmu sāka skriet enerģētisko lādiņu zibeņi, iepīkstējās neredzamības sistēmas bojājumu sensors. Turpināt medības būtu nesaprātīgi un bīstami. Vajadzēja atgriezties kuģī ārstēt roku un labot aprīkojumu. Zvērs ieslēdza atgriešanās programmu un uzņēma kuģa bākas noteikto kursu. Tomēr mēģinājums pacelties augstāk gaisā un palielināt ātrumu nevainagojās panākumiem. Gluži pretēji viņš krita aizvien zemāk un zemāk, kustējās aizvien juceklīgāk un saraustītāk. Kļuva skaidrs, ka viņam neizdosies ne tikai atgriezties kuģī, bet pat aizvilkt līdz kalnu grēdai, aiz kuras tas atrodas. Plūstoši samazinot krišanas jaudu, viņam izdevās izvairīties no straujiem kritieniem un uzrāvieniem. Kā lidmašīna, kas veic piespiedu nolaišanos, viņš neveikli piezemējās gandrīz pašā plato galā un vēl paskrēja pāris soļu, lai slāpētu inerci.

Apskatījis bojājumus, viņš konstatēja, ka nedarbojas enerģētiskās apgādes rezerves kontūrs. Acīmredzot nav izturējis uguns augsto intensitāti… Ievainotā roka sāpēja un negribēja klausīt, bet šaujamrīka enerģētika bija uz nulles. Nevajadzēja tik neapdomīgi tērēt enerģiju, nedrīkstēja aizmirst energoapgādes traucējumus… Taču kļūdas jau bija pieļautas, stāvoklis kritisks, un to vajadzēja labot. Zvērs nolēma sākt ar brūču apstrādi.

Adamss paraudzījās apkārt. Kādus piecdesmit metrus atstatu gandrīz vertikāli rēgojās Zvēra pamestais šķēps. Viņam bija palikusi tikai pistole aizmugurē aiz jostas, tāpēc vajadzēja iegūt trofeju. īsiem pārskrējieniem, slēpdamies aiz akmeņiem, viņš devās tai pakaļ, netikdams gudrs, kur šķēps bija varējis iedurties klinšu laukumiņā. Tas bija kas neticams smaile bija līdz pusei ieurbusies melnā, pat pēc izskata neiedomājami cietā granītā! Viņš pamēģināja ieroci izraut, taču velti tas bija iestrēdzis cieši jo cieši. Kā burvju zobens Eskaliburs kādā pasaku filmā. Henrijs Adamss, kurš lielāko daļu sava mūža bija karojis, neticēja burvju ieročiem, ar kuriem uzvara bija viegli sasniedzama. Viss bija atkarīgs no rokām, kurās atrodas automāts, ložmetējs, granāta vai nazis… Taču šajā brīdī šķēps viņu apbūra un vilināja, lai gan viņš pats nebūtu spējis izskaidrot, kas tam bija par iemeslu.

Brits automātiski pakustināja resno kātu, un, viņam par brīnumu, tas arī izdevās smaile viegli grieza cieto akmeni un tāpēc brīvi tajā pārvietojās kā karote biezā krējumā. Kustinot un raustot uz savu pusi, viņam izdevās šķēpu izņemt. Granītā rēgojās svaiga sprauga līdzenām malām, kādu nebūtu spējis atstāt neviens instruments uz Zemes. Apskatījis bārdas naža asuma šķautnes, viņš konstatēja, ka uz tām joprojām nav ne robiņa, ne skrambas griezīgās malas spīguļoja saulē kā jaunas. Pat būdams tālu no fizikas un citām dabaszinātnēm, Brits izdarīja secinājumu tā nav mehāniska iejaukšanās kalnu masīvā, bet kaut kas cits… Nezin kāpēc ienāca prātā, ka vieglā ložu necaurlaidīgā veste aizsargā pret kolta šāvienu, toties to ir viegli caurdurt ar stiletu, kas pašķir kevlara šķiedras, ieslīd starp tām…

Viņš pagrozīja šķēpu, notēmēja metienam, atvēzējās, izdarīja izklupienu, it kā darbotos ar durkli… Nezin kāpēc neierastais ierocis viegli iegūla rokā un raisīja ne mazāku pārliecību kā agrāk automāts. Vēl pirms mirkļa viņš nevarēja izšķirties, kā rīkoties tālāk, taču tagad viss kļuva skaidrs nekavējoties bija jāuzmeklē Briesmonis un tas jānogalina! Iekams viņš sadziedē brūces un salabo aprīkojuma kļūmes.

Ar šīm domām Henrijs Adamss ar iesauku Brits ašā solī devās turp, kur bija piezemējies Zvērs. Tagad viņš neslēpās un nepieliecās, gāja plašā romiešu leģionāra solī, ierasti turēdams šķēpu nolaistā rokā paralēli zemei. Arī viņa domāšana bija mainījusies, iespējams, tuvinājusies gladiatora vai centuriona līmenim. Katrā gadījumā viņš domāja tieši un vienkārši. Paredzamās cīņas taktika bija stāties pretī Briesmonim aci pret aci un cīnīties kā līdzīgam ar līdzīgu. Taču vai gan var cīnīties kā līdzīgs ar līdzīgu ar pusotras reizes garāku un divreiz smagāku būtni par sevi? Tomēr viņam bija atbilde arī uz šo jautājumu visvārīgākā vieta ienaidniekam ir nedaudz zemāk par kaklu, pašā krūšu viducī, kur atrodas galvenais nervu mezgls, kas nodrošina elpošanu un asins piegādi organismam. Jātrāpa tur ar šķēpu un viņš būs beigts! Viss ir maksimāli skaidri un vienkārši! Tikai no kurienes bija radusies šī gudrība, no kurienes bija radusies šī skaidrība un vienkāršība?

Taču majors par to visu nedomāja. Un pat nebrīnījās par savas domāšanas pārvērtībām. Tas Brits, kuru labi pazina „Deltas" īpašajās apakšvienībās, simt procentos gadījumu no simta būtu izvēlējies gluži citu cīņas taktiku! Būtu atgriezies slēpnī, kuru Zvērs tā arī nebija paguvis iznīcināt, pieplacis „baretai" un sācis gaidīt, kad pretinieks parādīsies tēmēkļa okulārā. Un viņš agri vai vēlu būtu parādījies sēdēt aiz akmens līdz tumsai spēj vienīgi pieredzējis kareivis, kurš pazīst bīstamo snaipera darbu… Vai arī būtu paņēmis šauteni, kura sver ne mazāk par šķēpu, apmetis lielu pusloku, lai atrastos ienaidniekam sānos vai aizmugurē, un atklājis pēkšņu iznīcinošu uguni! Vai, neatgriežoties pēc šautenes, būtu pielavījies Briesmonim tuvāk un izšāvis uz viņu visu pārbaudītā kolta munīciju…

Turpretī tagad viņš nezin kāpēc rīkojās citādi un par savu galveno ieroci uzskatīja nevis pārbaudīto, ar speciālām patronām pielādēto pistoli, bet kaut kādu viduslaiku šķēpu, kaut arī nezināmu tehnoloģisko sasniegumu uzlabotu..

Lai kā ar! būtu, kaujas mašīna ar iesauku Brits devās uzbrukumā. Un, lai kādu taktiku majors izvēlētos, līdz šim viņš allaž bija uzvarējis. Zem kājām čirkstēja lāzera sasmalcināto melno akmens bluķu šķembas. Spēkavīra burvju šķēps patīkami novilka roku. Ar katru soli attālums starp viņu un Briesmoni samazinājās.

* * *

Delavara bija tukša. Vientulīgas ielas, cieši aizvilkti logi, aizslēgtas durvis, izmisīgi rēja suņi, kas nesaprata, kāpēc saimnieki tos bija pametuši. Atstātās barības rezerves bez cilvēka sirds siltuma nepriecēja un negāja labumā drīz tur, drīz te bija dzirdamas uzticīgas dzīvas būtnes ilgu pilnas gaudas.

Un tikai maiznieka Lousona laika bija apmierināta tās saimnieks nekur nebija pazudis! Tiešām daži iedzīvotāji nelegāli bija palikuši pilsētiņā, paslēpušies, pārlaiduši evakuāciju, sagaidījuši, kad aizbrauc šerifs ar palīgiem, un atkal izlīda Dieva pasaulē rakņājās dārzā, cirpa zālienu un darīja citus tikpat ikdienišķus, cik nepieciešamus darbus. Pārsvarā tie bija cilvēki cienījamā vecumā, kuri nevēlējās savos gados mainīt dzīvi un bija gatavi to beigt dzimtajā vietā un zem sava jumta. Bez Lousonu laulātā pāra palicis bija arī advokāta Devisa septiņdesmit gadu vecais tēvs, patologanatoms Rūdolfs Selkovnijs, Ābrahams no benzīntanka, auto remontu darbnīcas īpašnieks ar sievu, aptiekārs Loiss, kopumā kādi trīsdesmit, četrdesmit cilvēki.

Sī cilvēku saujiņa mēģināja kā nekā organizēties viņi vakaros pulcējās, apsprieda notiekošo, izteica dažādas versijas par nezināmajām briesmām, brīnījās, kāpēc augstu virs pilsētas periodiski riņķo helikopteri un kāpēc nav veikti nekādi pasākumi pret marodieriem, jautāja cits citam, kur ir policija un nacionālā gvarde, slēdza derības par to, kad un kādā veidā viss beigsies… Viņi pat sāka naktīs patrulēt ielās, par laimi, šautenes un revolveri bija gandrīz vai katrā mājā, un patruļas varēja

dot bruņotu triecienu marodieriem.

»

Motelī „Zvaigzne" arī dzīvoja cilvēki, turklāt, ja Karloss bija palicis te pēc savas gribas, tad bārmenis Džeiks nedevās evakuācijā pēc Karlosa vēlēšanās, kurš ļoti lūdza neatstāt viņu bez apkalpošanas, nostiprinot lūgumu ar gaišmatainajai galvai piebāztu revolvera stobru. Tagad Džeiks pildīja pavāra, viesmīļa, numuru (vismaz viena) uzkopēja un, protams, bārmeņa pienākumus.

Turklāt visus šos darbus viņš veica bez atlīdzības, tāpēc ka Karloss pārstāja maksāt, kolīdz pilsēta bija palikusi bez varas instancēm. Alkoholu viņš, dabiski, arī laka bez maksas, toties mēģināja pievākt kases un saimniecības seifa saturu. Tiesa, kase izrādījās tukša, bet seifu viņš nejaudāja atvērt. Taču oma bandītam bija nelāga ne tikai šā iemesla pēc izskatījās, ka Ramiress un Ernando devušies uz elli, sekojot saviem biedriem, bet papildspēki kavējās. Uzdevums draudēja izgāzties, pār Karlosa galvu savilkās nežēlīgas izrēķināšanās draudi. Viņš lauzīja galvu, kā lai pielavās sasodītajam gringo, kurš bija ar vieglu roku iznīcinājis karteļa labākos kaujiniekus. Taču nekāds risinājums nenāca prātā.

Patlaban Karloss kā aizvien sēdēja bārā, dzēra viskiju, pie kura bija paspējis pierast un kurā saskatīja aizvien vairāk vērtīgu īpašību, un skatījās pa logu uz ielu, kur raibs krančelis, saceldams putekļus, trenkāja izbiedētas vistas. Mašīnas viņus netraucēja, jo nekādas kustības nebija neviens nedz iebrauca pilsētā, nedz no tās izbrauca. Spiedzīgās rejas un satrauktā kladzināšana notika aiz stikla, tāpēc aina bija bez skaņas, kas nezin kāpēc ielīksmoja Karlosu. Viņš bija ērti iekārtojies pēc savas saprašanas par komfortu izgāzies krēslā, sastutējis kājas uz galda un laiku pa laikam iemalkoja „Johnny Walker" no līdz malām piepildītas platas glāzes. Televīzija nestrādāja, tāpēc viņš nezināja, kas notiek apkārtējā pasaulē.

Lai gan tāds visu aptverošs un plašs jēdziens kā „pasaule" viņu maz interesēja tikai pašreizējā atrašanās vieta un cilvēki, no kuriem viņš bija atkarīgs. Jāpateicas Svētajai Marijai, ka viņa boss Fabio Vaskess neskatījās Delavaras televīziju un arī Kolorādo štata televīziju ne, tāpēc viņš nezināja, ka gandrīz visi kaujinieki bija nejēdzīgā kārtā gājuši bojā. Atbildība par cilvēkiem taču gulstas uz grupas komandiera pleciem… Starp citu, bosam zaudējumi bijuši nebijuši, galvenais atgūt naudu!

-    Karlosa kungs, vai drīkstu aiziet uz noliktavu? par sevi uzdrošinājās atgādināt aiz bāra letes nīkstošais Džeiks. Jāpārbauda produktu krājumi…

Karloss nolika roku līdzās pudelei gulošajam milzīgajam revolverim. Tā lode spēja atsviest cilvēku trīs metrus tālu.

-   Stāvi, kur esi, murmuli! viņš nicīgi pameta. Man visu laiku tevi jāredz. Citādi ieslēgšu pagrabā!

Džeiks aiz atslēgas pavadīja cauras naktis, un viņam negribējās tur atrasties arī dienā. Tāpēc viņš rātni apklusa un ņēmās jau kuru reizi slaucīt glāzes,

-   Un neaizmirsti piepildīt manu glāzi! Karloss sarauca pieri. Viņam patika izrīkot cilvēkus pēc sava prāta, patika izlemt citu likteņus un dzīvi.

-  Es jau divas reizes lēju sev pats! Kam man tāds bārmenis?! Varbūt sūtīt tevi pie tēviem?

Smīnēdams viņš grieza ap pirkstu revolveri, ik pa laikam pametot to gaisā un pavēršot stobru pret bārmeņa galvu. Tas nobālēja, lūkoja izvairīties un ikreiz vai pamira aiz šausmām, lai gan ij nenojauta, cik tuvu patiesībā atrodas nāvei. Karloss ik brīdi varēja nospiest gaili. Viņš vairākkārt bija tāpat joka pēc nogalinājis nevainīgus pavārus, viesmīļus vai ielasmeitas.

Šajā reizē iztika bez asinīm. Karloss nolika ieroci uz galda un atkal paņēma glāzi. Džeiks atviegloti uzelpoja.

„Kur tie kretīni kavējas?" Karloss sapīcis domāja.

* * *

Operatīvās reaģēšanas spēki un līdzekļi koncentrējās piecdesmit kilometru no Delavaras. Divi jūras kājnieku vadi un reindžeru bataljons bija uzslējuši pagaidu nometni klajā laukā, otrā ceļa pusē novietojās tanku rota un kājnieku bataljons. Šajā pašā vietā ceļu aizsprostoja pagaidu barjera, pie kuras dežurēja postenis divu reindžeru sastāvā.

Kad saule slīdēja uz rietu, pie barjeras piebrauca liels melns automobilis, no kura izlēca stiegrains melnmatains vīrietis ar apdegumu izkropļotu seju. Aiz viņa izkāpa brašulis, kas atgādināja cīkstoni cirkā vai kvadrātu cik garš, tik resns. Tie bija Karlosa gaidītie papildspēki.

Alfonso ar iesauku Dinamīts pildīja kartelī spridzinātāja pienākumus un bija aizsūtījis uz debesīm (ne tikai pārnestā, bet arī vistiešākajā nozīmē) vairākus desmitus cilvēku, taču reiz nebija pareizi aprēķinājis detonācijas auklas garumu un tik tikko palicis dzīvs. Gavrjels bija slavens ar to, ka selvā reiz uzkāpa trīs metru garam boa žņaugam, tas uzšāvās un apvijās ap ķermeni, paguvis uzmest trīs gredzenus. Pastāvēja uzskats ja žņaudzējčūska apvijusies trīs reizes, tad upurim ir lemts tikt nožņaugtam. Taču šoreiz iznāca savādāk Gavrjels kailām rokām pats nožņaudza rāpuli. Vai vēl jāskaidro, kāpēc viņam tika iesauka Pitons?

Abi bija tērpušies atbilstoši savām mīļākajām krāsām un priekšstatiem par skaisto zilas džinsas, dzelteni zābaki smailiem purngaliem, rožaini zīda krekli, zili kakla lakati un dzeltenas ādas vestes. Viņiem acīm redzami trūka sombrero, patronsomu un automātu, taču ilgas pēc šīm svarīgajām un vajadzīgajām lietām viņi neizrādīja.

-   Kas notiek, komendante? izsaucās Alfonso, vērsdamies pie reindžeriem, kuri garlaikojās līdzās barjerai. Kāpēc ceļš ir slēgts? Un kāpēc te ir tik daudz kareivju? Vai tiešām jums te notiek kādas stulbas mācības?

-   Gubernatora rīkojums, kungs, paskaidroja jaunākais reindžeris sārtiem vaigiem. Izsludināts ārkārtas stāvoklis. Iebraukt aizliegts.

-   Mums jānokļūst Delavarā! tikpat pērkondimdošā balsī un šausmīgā akcentā paziņoja Gavrjels. Mūs gaida boss, un viņš novilks mums ādu pār acīm, ja nokavēsim!

-   Tas nevar būt, kungs, sarunā iesaistījās otrs reindžeris, gados vecāks. Delavara ir evakuēta. Tur nav atlicis neviena cilvēka. Pat policijas…

-  Tu dzirdēji? apvaicājās Gavrjels spāniski. Kā redzams, visa pilsēta atstāta izlaupīšanai, tur nav pat policijas! Ko tad mēs gaidām?

Un atkal pārgāja uz lauzītu angļu valodu.

-   Ei, tirliņ, ver vaļā bomi!

Viņš apsēdās pie stūres un uzsita pa sēdekli sev līdzās.

-   Braucam, AI!

Dinamīts arī ielēca mašīnā.

-   Ver vaļā, nečammājies! atkārtoja Gavrjels, iedarbinādams motoru. Mēs steidzamies!

Taču neviens netaisījās viņus laist. Vēl vairāk narkokarteļa kaujinieku mentalitāte, kuri bija raduši darīt, kas ienāk prātā, karot ar policistiem un nogalināt jebkura ranga valsts ierēdņus, bija kliedzošā pretrunā ar ASV oficiālo personu mentalitāti un vietējo likumu pildīšanas praksi. Viņu tonis, manieres un prasības bija ne tikai netaktiskas un izaicinošas sargi novērtēja tās kā draudīgas. Turklāt viņi zināja ārkārtas stāvoklis ieviests sakarā ar terorisma draudiem ,,D-7" kvadrātā, bez tam teroristiem var būt atomierocis. Un šiem diviem ne tuvu nebija eņģeļa āriene, un viņi devās tieši uz slēgto rajonu.

Jaunais reindžeris satvēra „M-16", kas karājās kaklā un kaut ko pateica rācijā. Tūdaļ no malā uzslietās štāba telts pie viņiem ašā solī devās vēl kādi četri cilvēki ar šautenēm gatavībā. Viņi puslokā ielenca mašīnu, nepauzdami draudus, tomēr demonstrēdami apņēmību un stingrību.

-   Jums nāksies parādīt mums dokumentus, kungs! vēsi sacīja jaunākais reindžeris. Un pēc tam jums būs jāgriežas atpakaļ. Iebraukt ir aizliegts!

-   Aiziet! uzsauca Alfonso, satverdams revolveri.

Gavrjels nospieda gāzes pedāli, motors ierēcās, mašīna rāvās uz priekšu un viegli notrieca plakano svītraino šķērskoku. Alfonso divas reizes izšāva, taču abas reizes netrāpīja. Tā bija nopietna kļūda. Ne jau netrāpīšana, lai gan arī par to neviens viņu nebūtu slavējis ne boss, ne citi karteļa biedri, bet pats fakts, ka viņš bija šāvis uz tiesiskās kārtības pārstāvjiem. Kolorādo štatā sekmīgi pastāvēja nāvessodi, ko izpildīja gāzes kamerā, un tagad abiem kolumbiešiem nepārprotami uzvēdīja ciankālijs. Lai gan daudz tuvāks un reālāks izrādījās esam šaujampulveris bruņots uzbrukums nostādīja viņus ārpus likuma un pilnīgi atraisīja rokas varas pārstāvjiem. Seši reindžeri pacēla šautenes un atklāja baltu uguni nopakaļ mašīnai, kas traucās uz aizliegto teritoriju. Zem ložu krusas tā nobrauca kādus piecdesmit metrus, tad sāka līkumot un nobrauca ceļmalā, motors apklusa.

Kad reindžeri pieskrēja klāt, abi kolumbieši jau bija miruši.

***

Šoreiz Zvērs paņēma līdzi pašu nepieciešamāko. Atvēris skafandra piedurkni, viņš apskatīja brūces. Tās abas bija caurejošas, kas atviegloja situāciju. Pneimatiskā šļirce šņācot iešļircināja tām pa vidu „saldētāju". Apkārtējie muskuļi notirpa un vairs nejuta sāpes. Agrāk šā preparāta lauka komplektā nebija un Medniekam vajadzēja paciest termiskās reģenerācijas iedarbību. Tagad viņš ievietoja dziedējošās kapsulas brūcēs tikpat mierīgi, kā zemes mednieks ielādē patronas bises stobros. Tikai, kad reģenerējošais materiāls izkusa un sāka savienoties ar dzīvajiem audiem, viņu pārņēma nepatī

kamas sajūtas, kas tomēr bija paciešamas. Process turpinājās vairākas minūtes. Bija dzirdama šņākoņa, no brūču atverēm nāca laukā tvaiks.

Zvērs atslābinājies skatījās, kā uz zaļi pelēkās ādas izspiežas divas spilgti zaļu asiņu piles, kā tās sastingst, pārvērzdamās tādās kā dzimumzīmēs vai kārpās. Viņš ne par ko nedomāja, jo Zvēri var nodoties tikai vienai nodarbei. Viņš zināja, ka roka drīz kļūs atkal kustīga, bet sadzijušo brūču vietās paliks vienīgi rētas. Tad varēs ķerties pie nākamā uzdevuma risināšanas.

Tā viss arī notika. Aizvēris piedurkni un uzlicis pagaidu ielāpus ložu atstātajiem caurumiem skafandrā, viņš ieslēdza bojājumu meklēšanas un automātiskā remonta sistēmu. Rezultāts bija neiepriecinošs kaujas sistēmu enerģija autonomos apstākļos nebija papildināma, lai to izdarītu, vajadzēja atgriezties kuģī. Taču antigravitācija ļāva veikt tikai trešo daļu ceļa un tikai tajā gadījumā, ja netiks izmantota gaismu atstarojošā sistēma. Neredzams viņš varēja nolidot vēl niecīgāku attālumu. Enerģijas katastrofāli trūka…

Zvēram bija racionāla domāšana. Un tā piedāvāja tikai vienu izeju no radušās situācijas nogaidīt akmeņu aizgruvumos, kur uzbrukumā pārgājušais medījums nespēs viņu uziet, izsaukt kuģi turp, saremontēt, uzlādēt akumulatorus un turpināt Medības. Protams, tās jau tā bija ieilgušas, taču tas bija noticis tāpēc, ka medījuma sagatavošanās līmenis pārsniedza pat vispārdrošākās iedomas. Pirmām kārtām tas bija iemācījies saskatīt Mednieku, kad tam ieslēgta gaismas aizsardzība, un veiksmīgi šaut uz neredzamu mērķi. Prata ierīkot slēpņus un izlikt lamatas. Un vēl pats izmanījās palikt neredzams! Jau ievāktā informācija papildinās pašus vērtīgākos violetās planētas materiālus. Un vēsturē diženāko Medību fināls satricinās Zvēru pasauli!

Brits piegāja melno akmeņu sablīvējumam, kur vajadzēja slēpties Briesmonim. Viņš juta, ka pretinieks atrodas tieši tur. Vajag tikai izvilināt viņu atklātā vietā. Taču kā lai to izdara? Pašam sev par pārsteigumu, Brits pacēla galvu un… izgrūda skaņu, kādu nespēja radīt neviena būtne Zemes virsū, tas bija violetās planētas iemītnieku universālais izsauciens, kas pauda gan prieku, gan bēdas, gan jautrību, gan aicinājumu pēc palīdzības… Pa metāla reni birstošu akmentinu skanu!

> *

Izdzirdis šo skaņu, Zvērs galējā satraukumā pielēca kājās. Viņš nespēja saprast, kur te gadījies otrs Zvērs. Ielidot zonā, kur jau atrodas viens Mednieks, citiem ir stingri aizliegts! Varbūt ciltsbrālis cietis katastrofu un veicis piespiedu nolaišanos? Un tagad sauc pēc palīdzības? Taču Zvērs nespēja atšķirt intonāciju ko tieši viņš grib paust? Nav svarīgi, radniecīgu asiņu balss prasīja nekavējošu rīcību…

Ieslēdzis antigravitācijas sistēmu, Zvērs uzlidoja melno akmeņu kaudzes galā un sastinga kā masīvs piemineklis uz postamenta. Viņa viduslaiku bruņu skafandrs spīguļoja saulē, un viņš atgādināja bruņinieku, gatavu sniegt palīdzību tam, kuram tā vajadzīga. Bet divdesmit metru atstatumā stāvēja mazāka izmēra melna figūra melnā apmetnī ar smailu kapuci. Kājas ieplestas, šķēps sažņaugts sānis pastieptā rokā, tā kāta gals atbalstīts pret labās kājas pēdu, smaile paliekta uz labo pusi. Tā uz violetās planētas viens Mednieks izaicināja uz dueli otru… Tātad supermedījums ir nezināms ciltsbrālis, kurš pārkāpis visus iedomājamos un neiedomājamos uzvedības noteikumus un Medību likumus! Kā gan viņš spējis pieņemt aborigēna izskatu? Starp citu, tāpat kā darbojas gaismas aizsardzības sistēma tu redzi pavisam ko citu, nekā ir patiesībā…

Zvērs palēca uz priekšu, noplanēja lejā un atradās dažu metru attālumā no svešinieka. Zvēram bija tikai nazis, taču tas nebija iemesls, lai atteiktos no cīņas. Viņš nezināja, kas stāv viņa priekšā, un nesaprata, kādi motīvi izraisījuši izaicinājumu, taču arī tas nav iemesls, lai atteiktos no cīņas… Zvērs paspēra soli, izstiepis uz priekšu roku, divi visu uz pasaules sagriezt spējīgie asmeņi nozibēja saulē. Brits pavirpināja rokā šķēpu un panācās soli pretī. Rombveida smaile arī nozibsnīja žilbinoši baltajos staros.

Par šādu ainu ikviens Holivudas grāvēju režisors atdotu ceturto daļu dzīves. Skats bija unikāls. Melnais plato jau pats par sevi radīja citas planētas ainavas iespaidu, milzīgais, bruņās tērptais stāvs un mazākais kukluksklana paltrakā atgādināja atnācējus no divām tālām svešām pasaulēm, kuri satikušies trešajā, ne mazāk svešā. Neparastie ieroči viņu rokās piešķīra kadram draudīgu eksotiku…

Klikš! Klikš! Klikš! Gan vizuālās novērošanas pavadonis „Heksagons" no trīssimt kilometru augstuma, gan izlūkošanas lidmašīna „Lokhids" deviņu tūkstošu metru tālumā no Zemes fiksēja šo kadru, lai gan neizprata visu tā unikalitāti.

Savukārt par nākamajām ainām pieredzes bagāts režisors atdotu pusi dzīves! Taču „Heksagons" un „Lokhids" jau bija pametuši uzņemšanas zonu un nespēja fiksēt tālāko notikumu gaitu. Kameras bija savu padarījušas, un digitālā informācija kodētā veidā sasniedza Pentagonu, kur foto tehniķi palielināja kadrus, filtrēja krāsas, lai skaidrāk atšķirtu melno stāvu ar smailo galvu, kas saplūda ar melno fonu. Galu galā tas viņiem izdevās, un fotogrāfijas tika nosūtītas prezidenta izveidotajai speciālajai darba grupai. Te tās tika analizētas figūru lielums un svars, sugas identifikācija, ieroču noteikšana.

Augumā lielākais figurants pēc masas un gabarītiem neatgādināja nevienu no uz Zemes mītošo dzīvo būtņu sugām. Viņa apģērbs tika klasificēts kā dzīvību nodrošinošs skafandrs, kas pēc konstruktīvajām pazīmēm nesakrita ne ar vienu pasaulē ražotu skafandru. Arī nazim ar diviem asmeņiem uz Zemes nebija analogu. Paltrakā tērptā figūra pēc fiziskajiem parametriem varēja piederēt liela auguma spēcīgam cilvēkam, apģērbu neizdevās identificēt, bet šķēpveidīgajam ierocim bija zināma (taču ne pilnīga) līdzība ar viduslaiku paraugiem. Tādējādi iegūtie dati no pētnieciskā viedokļa, bez šaubām, bija interesanti, taču praktiskas nozīmes tiem nebija, jo tie neļāva izraudzīties konkrētu plānu citplanētieša iznīcināšanai ar kodolieroču pielietojumu vai bez tā.

Tāpēc uz kvadrātu ,,D-7" notēmētajam „Minitmenam" turpināja reglamentā paredzēto sistēmu un mehānismu pirmspalaišanas sagatavošanu, bet piecos no septiņiem kodollādiņa drošinātājiem jau bija ievadīti noņemšanas kodi.

Bombardētāju bāzē „Oregona" steidzamības kārtā mainīja štata kaujas rezerves „FB-111" un smagie „B-16" taisnās rindās stāvēja atvērtām bombardēšanas lūkām, gaidot jaunu pastiprinātu uzpildi.

Ja vadītos pēc ekspertu spriedumiem, iegūtie fotouzņēmumi neļāva tajos fiksētos notikumus vērtēt no Zemes apdraudētības pakāpes viedokļa. Taču mizanscēna, kas risinājās uz melno akmeņu plato, būtiski mainījās.

Pretinieki paspēra dažus soļus viens otram pretī. Adamss uzmanīgi pētīja virs sevis pacēlušos masīvo stāvu. Skafandrs Zvēram tiešām bija pavisam citāds nekā viņa priekšgājējam pirms desmit gadiem vairāk piekļāvīgs un funkcionāls. Mazā, šaurā, uz priekšu smaili izvirzītā ķivere acīmredzot bija caurspīdīga tikai no vienas puses un šķita esam vienā gabalā. Platās krūtis sedza ieapaļa bruņu plātne, no kuras rikošetē ikviena lode, rokas un kājas klāja plānāks tērauds, elastīgie locītavu savienojumi darināti no sudrabota metāla bruņu tīkla. Tādā pašā tehnikā bija izgatavoti cimdi un apavi. Padušu apvidū rēgojās staru ieroča stobri, uz priekšu pastieptajā rokā briesmīgais divasmeņu nazis, kas arī droši vien griež bruņas un šķeļ akmeņus…

Brits pieķēra sevi pie domas, ka aplūko Briesmoni kā parastu pretinieku, piemēram, Surinamas partizānu, un lēš, kā labāk viņu pievārēt. Paralizējošo šausmu, kādas tika pārņēmušas Adamsu pirms desmit gadiem, tagad nebija. Varbūt tāpēc, ka viņš zināja, kur atrodas „nāves punkts" nezināmās būtnes vārīgākā vieta, un bez tam bija drošs, ka spēs viņu nogalināt. Pirmo iemeslu viņš nespēja izskaidrot, turpretī otrs balstījās uz gluži neapstrīdamu faktu vienreiz viņš to jau bija paveicis! Faktiski ar kailām rokām, bet tagad viņam ir citplanētieša ierocis, kura priekšā jebkurš tērauds ir bezspēcīgs… Ja cilvēks ir spējis vienu reizi kaut ko izdarīt, tad spēs arī otru! Vienīgais nosacījums, kas jāievēro, ienaidniekam katrā ziņā jātrāpa, lai neļautu viņam īstenot kodolsprādzienu savdabīgo Briesmoņu harikiri…

Milzīgais stāvs nāca virsū, divkāršais asmens tuvojās, Brits veica izklupienu ar šķēpu, tad otru… Zvērs atvairījās ar nazi ja šķēps nokļūtu starp asmeņiem un tos strauji pagrieztu, kāts tiktu pārcirsts…

Garā ieroča priekšrocība salīdzinājumā ar īso nebija jūtama. Briesmonis turpināja tuvoties, Brits atkāpās. Kombinezonā bija neciešami karsti, viņš viscaur bija pārklājies sviedriem. Kapuce ierobežoja redzamību, atstājot tikai caurumus acīm. Viņš sajutās kā tanku uzbrukumā, kad pie rokas ir tikai šautene un visas cerības jāliek uz trāpīgu šāvienu skatu spraugā. Viņš notēmēja krūšu vidū pie kakla pamatnes, sakoncentrējās un strauji dūra „nāves punktā". Taču Briesmonis atvairīja dūrienu ar nazi, turklāt tik spēcīgi, ka šķēps gandrīz izlidoja no rokām.

Un pēkšņi Zvērs pazuda. Viņš nolēma izmantot enerģijas paliekas, lai tiktu galā ar pretinieku, lietojot negaidītu paņēmienu. Ieslēdza neredzamību un, pacēlies gaisā, tūdaļ pat nolaidās Britam aiz muguras. Ja viņa priekšgājējs pirms desmit gadiem Surinamas džungļos būtu veicis šādu manevru, majoram Adamsam būtu beigas. Taču tagad viņam jau bija gluži cita pieredze, un viņš atminēja ienaidnieka taktiku. Varbūt pēc gaisa vibrācijas, varbūt pēc pazibējušas ēnas, varbūt pēc gaismu atstarojošā apvalka segmenta zibšņa, bet viņš saprata, ka Zvērs ir pārlaidies viņam pār galvu.

Zibenīgi pagriezies, majors novicināja šķēpu, it kā apvilktu loku ap sevi, kas pasargātu no Briesmoņa. Gluži negaidot, šis drošības žests deva satriecošu rezultātu no nekurienes pēkšņi parādījās necilvēcīga roka un smagi atsitās pret granītu. Vienā metāla griezuma pusē burbuļoja zaļš šķidrums, otrā konvulsijās raustījās trīs nagaini pirksti bruņu tīkla cimdos.

Briesmonim izlauzās sāpju kliedziens it kā pa metāla reni aizripotu smagi stūraini akmeņi. Gaismu atstarojošā sistēma izslēdzās, un Zvērs no jauna izauga Brita priekšā. Tā kā kreisā roka nedaudz zem pleca locītavas bija pazudusi, viņš izskatījās tāds kā augumā mazāks. Šņākdama iedarbojās skafandra avārijas sistēma, apšļācot bojājuma vietu ar universālām putām. Dzeltenīgās putas acumirklī sastinga, apturot asinis, remdējot sāpes un hermetizējot nocirsto piedurkni.

Brits pavērsa izbrīnītu skatienu no nocirstās rokas uz šķēpa asmeni, kura viena šķautne bija notraipīta ar zaļu šķidrumu. Viņš tikpat kā nebija jutis spēku, ar kādu citas pasaules tērauds pārcirta kaulus un blīvos muskuļus, rombveida asmens tika pāršķēlis resno ekstremitāti tikpat viegli, kā komandos nazis ūdens strūklu! Pēc tam viņš uzlūkoja Briesmoni. Tas bija pārstājis rēkt un, šķiet, pamazām atguvās. Lai gan Brita milzīgā kauju pieredze liecināja, ka no tāda ievainojuma atgūties nav iespējams.

Taču šāds vērtējums balstījās cilvēka, nevis violetās planētas reptiļa organisma pieredzē, kuram ekstremitātes zaudējums bija tikpat sīka neērtība kā astes zaudēšana veiklajai pelēki zaļajai ķirzakai, kādu „Ērgļa ligzdā" bija papilnam. Dabiskos apstākļos jauna roka pati no sevis pilnībā izauga trīs mēnešos. Izmantojot kuģī esošo reģenerējošo vannu, šis process varēja saīsināties līdz trim dienām. Tāpēc, kad sāpju šoks bija pāri, Zvērs atkal bija gatavs turpināt cīņu, turklāt viņa cīņas spars nebūt nebija iedragāts, kā tas neizbēgami būtu noticis ar planētas Zeme jebkuras armijas kareivja cīņas sparu. Tajā pašā laikā Mednieks izdarīja savai zināšanai vēl vienu svarīgu secinājumu nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut, ka viņu augsti attīstītie ieroči nokļūst aborigēnu rokās pat uz brīdi. Iespējams, ieročos derētu ierīkot identifikācijas čipus un paredzēt pašiznīcināšanās mehānismu… Jā, šī ekspedīcija bija izrādījusies patiešām neatsverama Mednieka tik ļoti nepieciešamās pieredzes bagātināšanā. Bet viņa izdarītie atklājumi un svarīgie secinājumi, protams, ugunīgiem burtiem tiks ierakstīti violetās planētas Slavas zālē. Bet vispirms vajadzēja pabeigt vienreizīgās Medības, kas ir pārāk ievilkušās un sagādājušas daudz neparedzētu sarežģījumu.

Sakustējies vienrokainais Zvērs ar apcirstajā tērauda piedurknē sastingušām putām metās uz priekšu ar ātrumu uzņemošas lokomotīves spēku blīva gaisa vilnis jūtami vēlās virsū Britam, nedaudz apsteidzot draudīgi zibošos nāvējošā naža asmeņus. Uzbrukums bija tik ļoti pēkšņs, ka sastapa majoru nesagatavotu, tādu spriganumu no „smagi ievainotā" Briesmoņa viņš nebija gaidījis. Paglāba izstrādātie refleksi, reakcijas ātrums un kaut kas vēl, kas viņam palīdzēja pēdējās dienās, lai gan viņš nesaprata, kas tas ir. Viņš atlēca sānis sekundes daļu, pirms viņu būtu skāruši superasie asmeņi.

Milzīgais ķermenis panesās garām. No ātrās kustēšanās Adamsam sāka trūkt gaisa. Varbūt noģērbt kombinezonu? Vai vismaz kapuci? Taču kaut kas viņu no tā atturēja.

Augstu gaisā tarkšķēja piesardzīgie helikopteri, kuru piloti atcerējās savu priekšgājēju likteni, stratosfērā atpakaļceļu uzsāka „Lokhids", kam vajadzēja atkārtot kvadrāta ,,D-7" aerouzņēmumu. „Heksagonam" tādas manevrēšanas spējas nepiemita, un tam nācās pabeigt kārtējo cilpu ap mazo zilo un, kā izrādās, ļoti ievainojamo planētu.

Pastiprināti apsargātā armijas kravas mašīnu kolonna ieradās aviobāzē „Oregona", un dežurējošā maiņa ar pārvietojamo celtņu palīdzību ņēmās lādēt bombardētājos piecas un desmit tonnas smagās vadāmās bumbas. Pirmajā eskadriļas mašīnā ievietoja jaunumu nesen radīto parastā tipa superbumbu „Urbis", paredzētu līdz sešdesmit metriem iedziļinātu komandcentru ar desmit metru biezu dzelzsbetona pārsegumu sasniegšanai.

Zvērs pagriezās un atkārtoja uzbrukumu. Tāpat rīkotos ikviens no majora Adamsa padotajiem, kā arī viņš pats dabūjot ievainojumu, aši izstāties no cīņas. Protams, iepriekš gūstot uzvaru. Izklupiens ar šķēpu viņam pretī nesasniedza mērķi divasmeņu nazis viegli novirzīja to sānis. Bet Zvērs kārtējo reizi ieslēdza neredzamību un nozuda, it kā būtu izšķīdis spoži saulainajā dienā.

Adamss paskrēja uz sāniem, piespiedās ar muguru taisnu leņķi veidojošiem melniem akmens bluķiem, ar kreiso roku izlika uz priekšu augšup vērstu šķēpu, bet ar labo izvilka bezdarbībā nīkstošo koltu. Tagad masīvajam Briesmonim būs grūti viņam piekļūt…

Brits saspringti lūkojās debesīs virs galvas. Attaisnojās ilgos treniņu gados gūtā pieredze viņš pamanīja īsu sabiezināta, kokonā sablīvēta, atstarojoša gaisa kustlbu… Kokons apstājās tieši virs viņa un lēnām laidas lejā…

Bah! Bah! Bah! Bah! kolts nodārdināja.

Aizsvilpa un pret klinti atsitās rikošeti, taču dažas lodes, spriežot pēc mīkstajiem plakšķiem un mikrolādiņu sprādzieniem, trāpīja mērķī. Un tūlīt pat atspoguļojošais kokons atvērās, no tā izvēlās neveikls, smags blāķis un tik tikko neuzkrita Britam uz galvas. Viņam laimējās, citādi vairāki centneri dzīva un nedzīva svara būtu salauzuši viņam sprandu. Toties nelaimējās Zvēram, kurš ar visu savu smagumu uzdūrās šķēpa smailei. Briesmīgais asmens gandrīz vai pāršķēla viņu uz pusēm ieslīpi no bezrokas pleca līdz jostasvietai. Pašķīda zaļas asinis. Agonijā reptilis vēl raustījās, it kā gribētu pielēkt kājās, taču tam nekas neizdevās.

Savukārt Brits, izmantodams momentu, izpildīja to, kas bija nepieciešams, lai beigtu cīņu kā uzvarētājs, pavērsis šķēpu ar smaili uz leju, viņš iedūra tieši „nāves punktā". Ieapaļā bruņu plāksne šajā reizē neglāba Briesmoni visu pāršķeļošais tērauds caururba to kā kartonu, izgāja cauri skafandram, sadragāja galveno nervu mezglu, izdūrās cauri muskuļotajam tvirtajam ķermenim un pienagloja to pie akmens plātnes. Dzīvība tajā dzisa, kā pēc īssavienojuma izdziest izdegusi lampiņa. Palika vienīgi pelēki zaļa, čūskas ādai līdzīga čaula, plati, spēcīgi kauli, blīva zaļa miesa, un viss… Zvērs bija beigts.

Brits apskatīja divu pasauļu pārstāvju dižās cīņas vietu, iebāza pistoli atpakaļ makstī, pacēla un uzvēla plecā nocirsto Zvēra roku, paņēma arī šķēpu un devās atpakaļ uz „Ērgļa ligzdu". Kvadrātam pāri lidojošais „Lokhids" uzņēma kārtējo attēlu sēriju, un jau pēc dažām minūtēm tos izbrīnīti pētīja prezidenta komisijas eksperti. Situācija bija kardināli mainījusies. Zvērs bez dzīvības gulēja uz plato melnajiem akmeņiem un planētu Zeme vairs neapdraudēja.

-     Kurš to izdarīja? viceprezidents jautāja, lūkodamies uz CIP direktoru, uzrunātais novērsa skatienu sānis.

-     Kā tur gadījās melnais mūks ar makšķeri? Valsts sekretārs, acis miegdams, aplūkoja uzņēmumu. Un ko

viņš nes? Zivi, vai?

i '

Ģenerālis Makorijs neuzdeva muļķīgus jautājumus, viņš raudzījās fotogrāfijā un smaidīja.

-     Domāju, detaļas nedrīkst novērst mūs no galvenā, kungi, sacīja prezidents. No mūsu valsts un visas pasaules likteņa…

Iestājās klusums.

-     Kādi būs norādījumi, prezidenta kungs? cenzdamies neizrādīt apjukumu, apvaicājās aizsardzības ministrs. Atsaukums visām pozīcijām?

Prezidents vilcinājās.

-     Manuprāt, nevajadzētu steigties, viņš beidzot lēnām sacīja. Visu vajag rūpīgi pārbaudīt. Un pārliecināties, ka briesmas patiešām vairs nedraud…

Un visi vienoti atbalstīja viņa viedokli.

-   Jā, protams…

-   Lai būtu pilnīga pārliecība…

-   Mums jānomierina iedzīvotāji…

Ovālajā kabinetā valdīja pacilāts noskaņojums, kāds iestājas allaž, kad ir paveikts kas svarīgs un atlikušas vien sīkas formalitātes. Vienīgi jaunā „Komisija-l" priekšsēdētāja sejā saglabājās rūpju pilna izteiksme. Vienīgi Flečers neiesaistījās vispārējā priecīgajā eiforijā. Tāpēc ka zināja kad darīšana ir ar citplanētiešu saprātu, nekad nevar droši pateikt, ka briesmas ir garām. Jo šīs briesmas var būt pārāk daudzveidīgas un neparastas un to sekas neparedzamas.

Pēc stundas, kad skafandra telemetrijas datus analizējošā aparatūra izdarīja galīgo slēdzienu par Zvēra dzīvības funkciju izbeigšanos, kosmosa kuģis startēja, lai dotos atceļā. Taču piecdesmit kilometru augstumā to

pārtvēra trīs pretgaisa aizsardzības raķetes, kuras kontrolēja gaisa telpu virs kvadrāta ,,D-7". Kuģa šķembas nokrita okeānā, bet pēc sprādziena palikušais gigantiskais „kleksis" lēnām izkliedējās retinātajā atmosfērā, vēl ilgi uzkavējās virs planētas, un to fiksēja astronomi amatieri un daži civilo un militāro lidmašīnu piloti. Tomēr izskaidrojumu šis fenomens tā arī neguva.

* * *

Sarkanais fords-pikaps iebrauca tukšajā Delavarā. Henrijs Adamss brauca uz pilsētas morgu, taču, tā kā šī iestāde nebija sevišķi populāra, viņš kļūdījās, un nācās apmest vairākus līkumus, jo nebija jau, kam pavaicāt ceļu. Tukšā pilsēta atstāja dīvainu un pat biedējošu iespaidu. Pamesto suņu rejas un gaudas, tukšas mājas, mierā sastinguši automobiļi… Taču Britam bija stipri nervi, bez tam viņam jau bija nācies iesoļot pilsētā, kuras iedzīvotāji bija vai nu aizbēguši, vai nogalināti. Tiesa, tas gan notika Āfrikas kontinentā… Beidzot viņš atrada meklēto nomalē esošu pazemu ēku no pelēkiem ķieģeļiem un žalūzijām aizvilktiem logiem.

Izņēmis no kravas kastes smagu saini, viņš uzkāpa dažus pakāpienus un bez klauvēšanas iegāja telpā, kur valdīja vēsa kondicionēta puskrēsla.

-   Kas te ienāca? No kabineta, tuvredzīgi acis miegdams, gaitenī iznāca Rūdolfs Selkovnijs. Tas esat jūs, Adamsa kungs? Kas jūs pie manis atvedis? Droši vien tas, ko jūs turat rokās?

Neatbildējis Brits devās dziļāk iekšā, atvērdams pēc kārtas visas durvis. Un beidzot uzgāja to, ko bija meklējis, sekciju telpu. Iegājis iekšā, viņš nolika saini uz cinkotā galda ar iedziļinājumu cilvēka ķermenim un sāka tīt vaļā biezo papīru.

-   Kas tas ir? Nopakaļ ienākušais Graizītājs ieinteresēti vēroja.

-   Lūkojiet jūs atbildēt uz šo jautājumu, dakter!

Brits iesvieda saburzīto papīru kaktā. Uz galda gulēja Zvēra roka ar trim pirkstiem, ievilkta skafandra sudrabainajā cimdā. Patologanatoms kā apburts piegāja pie galda.

-   Kas tas tāds?! Nevar būt! Tā ir īsta?…

Pieskrējis pie instrumentu skapīša, Selkovnijs paķēra metāla griežamās šķēres un mēģināja pārgriezt neparastās ekstremitātes apvalku. Viņš atgādināja dārgumu meklētāju, kurš beidzot atradis ilgoto lādīti un drudžaini cenšas piekļūt tās saturam. Taču viņam tas nekādi negribēja izdoties. Asmeņi čīkstēdami slīdēja pa gludo virsmu, turklāt neatstādami ne skrambiņas. Pagrābis āmuru, Graizītājs uzsita pa šķērēm. Atskanēja krakšķis, rokturis salūza un aizlidoja sānis.

-   Kā tā ir nogriezta? ārsts neizpratnē vaicāja. Tās taču ir bruņas!

9

-   Paskatieties, tur jābūt aizdarei, Brits izmeta.

Iededzis spilgtu lampu, Graizītājs sāka uzmanīgi pētīt spožo metālu, laiku pa laikam iebakstīdams tajā ar šķēru atliekām. Pēkšņi noskanēja klikšķis, un tērauda apvalks visā garumā pavērās. Uz cinkotā galda gulēja necilvēciska roka pelēki zaļa čūskas āda, trīs resni pirksti ar zvēra nagiem, griezuma vietā zaļa miesa… Selkovnijs sajūsmināti izsaucās un, mezdamies uz artefaktu kā izbadējies suns uz kaulu, ņēmās aplūkot to no visām pusēm.

-   Tā, tā, tā… Taisni staigājošs reptilis… Skābekļa neesamība… Tas nevar būt! Ārpuszemes dzīvības forma! Un kas tas? Izskatās pēc sadziedētām, ložu atstātām brūcēm… Interesanti, kad tās iegūtas?

Uz pēdējo jautājumu Brits varēja sniegt pilnīgi precīzu atbildi.

-   Šodien!

Šelkovnijs sasita rokas.

-   Satriecoši! Kolosāla reģenerācijas spēja! Tātad FIB aģents runāja patiesību… Taču man jāveic sekcija, jāizpēta audu šūnas… Te ir tik daudz darba, ka pietiktu visam mūžam! Tas taču… Tas…

Ārsts bija galēji satraukts acis spīdēja, pat rokas uztraukumā trīcēja.

-   Tā ir gatava Nobela prēmija medicīnā!

Brits noklepojās.

-    Pētiet, kā gribat, dakter, tikai atcerieties viss, kas ar šo saistīts, būs valsts noslēpums. Nekādas prēmijas jūs nesaņemsit. Tāpēc došu jums padomu nekad un nevienam neatklājiet rezultātus! Vienīgi man! Tieši tāpēc es atstiepu jums šo priekšmetu. Pastāstīsit man visu, ko par to uzzināsit. Tas man ir ļoti svarīgi.

Brits pagriezās un devās uz izeju. Rūdolfs Selkovnijs pavadīja viņu līdz durvīm.

-   Kad beigsies tas, kas patlaban notiek? pašās beigās ārsts pajautāja. Mēs, kas esam palikuši, skaitām dienas…

-   Vai jūsu ir daudz? majors painteresējās.

-   Četrdesmit trīs cilvēki. Galvenokārt vietējie. Taču motelī „Zvaigzne" palicis arī kāds kolumbietis. Ābrahams saka viņu atbraukusi vesela kompānija… Kad tad visi atgriezīsies?

-   Nu jau drīz, Brits izklaidīgi attrauca. Varbūt jau rīt. Tikai atcerieties jātur mēle aiz zobiem…

-   Es jūs ļoti labi sapratu, major. Graizītājs pamāja. Vienīgi jūs saņemsit pilnu informāciju, ko būšu spējis izlobīt no jūsu dāvanas!

* * *

Nolādēta valsts, nolādēta vieta, nolādēta kārtība… Viņa grupa varēja likt drebēt Boavistai, bet, ja vajadzīgs, arī visai Medelinai un ikvienai citai pilsētai Kolumbijā! Viņi tika nolaupījuši bagātu ģimeņu locekļus un saņēmuši pasakainas izpirkuma naudas, šāvuši no slēpņiem policijas priekšniekus, spridzinājuši tiesnešus, griezuši gabalos konkurentus, izbarojuši krokodiliem nodevējus, un neviens nespēja uziet viņu līķus… Visa apkaime trīcēja, dzirdot pieminam Karlosa bandas vārdu! Bet te viss bija citādi viņa puišus apšāva kā cāļus un grieza gabalos, viņi pazuda bez pēdām un nekādi nespēja aizkļūt līdz vienam vienīgam gringo! Karamba! Arī Dinamīts un Pitons bija pazuduši… Rādās, ka viņš ir palicis viens. Atgriezties, neizpildījušam šefa pavēli, nedrīkst uzreiz nokļūsi aligatora rīklē! Tātad izeja viena parūpēties par sevi un vākties prom uz Eiropu, tālāk no Cosa nostra, ar kuru kartelis uztur ciešas saiknes…

Karloss iztukšoja kārtējo viskija porciju un ar žestu pieaicināja klāt bārmeni. Džeiks steidzīgi pieskrēja un grasījās ieliet vēl, bet kolumbietis apsedza glāzi ar milzīgo plaukstu.

-   Kurš ir visbagātākais cilvēks jūsu smirdīgajā pilsētā? viņš bez ievada noprasīja.

Gaišmatainais zēniņš šaubījās tikai acumirkli pameta skatienu uz milzīgo revolveri turpat pa rokai baisajam viesim, uztvēra žēlastības nepazīstošo acu cietsirdīgo skatienu un uzskatīja par labāku atbildēt.

-   Tas ir Somerseta kungs…

-   Šonakt parādīsi man viņa māju!

Un atkal Džeiks pamāja. Ja viņš gribēja dzīvot, tad vajadzēja it visā piekrist šim cilvēkam. Un viņš gribēja dzīvot.

Pēkšņi ārdurvis atdarījās ar tādu spēku, ka abas vērtnes atsitās sienā, turklāt tā, ka apbira apmetums. Karloss pacēla cerību pilnu skatienu tā parasti nāca iekšā Pitons. Taču uz sliekšņa stāvēja pavisam cits apmeklētājs. Viņš bija nedaudz mazāka auguma par Karlosu, taču platiem pleciem un attīstītu ķermeņa augšdaļu. Pieredzējuša cilvēka seja, stingrs piemiegto acu skatiens, drošas manieres. Zilas džinsas, tāds pats krekls, sarkans kakla lakats atpogātajā izgriezumā, melna ādas veste, kovboja cepure un zābaki. Nolaistajā rokā viņš turēja koltu, kas jau turpat vai simt gadu sūta uz viņpasauli sliktos zēnus. Starp citu, labos arī.

No pirmā skatiena bija redzams ar viņu labāk neielaisties. Turklāt Karloss uzreiz pazina gringo, kurš bija pievācis bosa koku un nogalinājis ziloni. Un pie viena izrēķinājies ar viņa ļaudīm. Tā ka „neielaisties" neizdosies. Viņš lēni, taču brīvi un neatkarīgi piecēlās, izslējās visā savā milzu augumā, iztaisnoja plecus un uzlūkoja ienācēju ar smagu, hipnotizējošu skatienu. Līdz uz sarkanā galdauta gulošajam redhokam bija ne vairāk kā pusmetrs. Tagad tas bija ļoti liels attālums.

Karloss izskatījās tik bargs un briesmīgs, ka Džeiks paslēpās zem bāra letes un trīcēdams pa dēļu šķirbu vēroja notiekošo. Taču Henrijam Adamsam bija nācies redzēt arī briesmīgākus pretiniekus. Salīdzinājumā ar pirmo un otro Zvēru Karloss viņam šķita kā invalīdu ratiņos sēdošs punduris.

-   Kāpēc tu nogalināji ziloni, čiko? Karloss pavaicāja, lai pārtrauktu nomācošo klusumu.

Taču Brits nebija noskaņots uz ceremonijām. Viņš pacēla pistoli.

-   Paej nost no galda, pacel rokas un nometies ceļos! viņš pavēlēja tik ikdienišķā tonī, kādā parasti lūdz aizdot šķiltavas. Varbūt tad paliksi dzīvs.

Karloss nočirkstināja zobus.

-   Tu nu to neizšķirsi, čiko! Viņš greizi pasmīnēja. Vienīgi dievmāte izšķir, kuram būs dzīvot, kuram mirt…

Ierazdamies šeit, gringo bija devis viņam iespēju izpildīt Vaskesa pavēli. Atlika vien šo iespēju izmantot. Un, ja viņi pēc signāla būtu izrāvuši revolverus, Karloss droši vien būtu vinnējis. Taču Brits neatzina vesternus.

-   Tu saki? majors vienaldzīgi pavaicāja. Es gan pats esmu izšķīris. Turklāt vēl daudz reižu. Paej nost no galda!

Ja nazis būtu atvāzts un paslēpts piedurknē, Karloss būtu pavēli izpildījis. Taču gringo bija pārsteidzis viņu nesagatavotu. Kas cits viņam atlika? Vai nu padoties uzvarētāja žēlsirdībai, vai riskēt ar dzīvību. Bet viņš nekad nepadevās, turklāt aizvien darīja to, par ko nevarēja gaidīt neviena žēlsirdību, un bieži riskēja ar dzīvību. Tātad vajadzēja iet pa iestaigātu taciņu. Diez vai gringo nogalinās viņu ar pirmo šāvienu. Bez tam viņš jau varēja arī vispār aizšaut garām… Vispār paskatīsim, kura pusē ir veiksme!

-    Ko es tev esmu nodarījis? viņš jautāja, lai novērstu uzmanību. To pašu, ko tas zilonis?

-    Zilonis neuzsūtīja man četrus slepkavas, Brits melanholiski atbildēja. Un nenolaupīja manu meiteni. Tāpēc es to neaiztiku.

-   Es taču arī neko neesmu izdarījis! Es tikko atbraucu, pajautā, kam gribi! Kolumbietis ar plašu žestu norādīja uz bāru, it kā tur sēdētu desmitiem liecinieku, gatavi apliecināt viņa nevainīgumu.

Žesta vidū viņš pēkšņi pieliecās un satvēra revolveri. Taču veiksme nebija viņa sabiedrotā Brits izšāva tajā pašā brīdī, kad spēcīgie pirksti sakļāvās ap rievoto rokturi. Un trāpīja mērķī. Speciālā lode ietriecās kolumbietim krūtīs un iekšpusē uzsprāga. No cauruma mugurpusē pajuka asiņainas ķeskas. Kopā ar tām izlidoja un sāka lēkāt pa divas dienas nemazgāto dēļu grīdu sirds, kura nebija pazinusi ne žēlumu, ne līdzcietību. Tā turpināja ritmiski sarauties Karloss nekad nebija sūdzējies par savu „motoru". Masīvais ķermenis nogāzās uz galda, saraudams krunkās krāsu nemainījušo galdautu, noslīdēja un smagi nozvēlās uz grīdas. Karlosa misija tika pārtraukta.

No šāviena rīboņas zvanīja ausīs. Bārā asi sāka ost pēc pulvera un asinīm.

-   Ei, puis! Brits uzsauca, un Džeiks steigšus izlēca no letes apakšas.

-    Pastāstīsi šerifam visu, ko redzēji, Brits sacīja. Es būšu savā mājā kalnos un pēc pirmā pieprasījuma atbildēšu uz visiem jautājumiem.

Viņš devās uz izeju, taču pie durvīm apstājās.

-   Un pasaki visiem pirmajam, kurš man vēlreiz pajautās par ziloni, klāsies pavisam plāni!

Džeiks tikai māja ar savu gaišo galvu. Bet, kad Adamss izgāja, viņš ieplestām acīm paskatījās uz briesmīgo viesi, uz turpat līdzās pulsējošo sarkano kamolu un šausmās pa kaklu pa galvu izmetās laukā.

Epilogs

Atgriezies „Ērgļa ligzdā", Brits ieslēdza rāciju un pēc Džeka Boldvina vizītkartes izsauca speciālo štābu. Gandrīz tūdaļ viņu savienoja ar ģenerāli Makoriju.

-   Kā klājas, ģenerāl? Vai jūs jau izglābāt pasauli?

Lai gan viņš nestādījās priekšā, bijušais priekšnieks

uzreiz viņu pazina. Un nopriecājās.

-   Sveiks, dēliņ! Tu taču zini, ka mani mērogi ir krietni vien pieticīgāki. Taču rādās, ka pasaule tiešām ir glābta! Un es pat zinu, kam par to jāpateicas! Tikai kāpēc tu apvilki to paltraku?

-   Piedodiet, ģenerāl, es nezinu, par ko ir runa.

-Hm…

Makoriju tāda atbilde manāmi pārsteidza. Viņš nebija gaidījis, ka kareivīgais majors atteiksies no tik skaļas uzvaras.

-   Ak tā gan… Bet kāpēc?

-   Es allaž esmu vairījies no liekas publicitātes. Un neesmu devis iemesla apsūdzībām. Ne nelikumīgā robežu pārkāpšanā, ne slepkavībā, ne pat… malumedniecībā. Es vispār neko par to visu nezinu.

Makorijs brīdi klusēja.

-   Tev labāk zināms, dēliņ! Baidos tikai, ka tev daudz reižu nāksies to atkārtot. Pie mums jau lido Kongresa speciālā izmeklēšanas komisija.

-   Lai lido. Sadarbošos ar to, cik būs manos spēkos.

Pabeidzis sarunu, Adamss sadedzināja savu melno

termisko kombinezonu un pelnus izkaisīja vējā. Šķēpu viņš droši bija paslēpis jau iepriekš mežonīgos kalnos ir daudz piemērotu vietu. Kad viņš bija beidzis savu darbu, tad ieraudzīja, ka melno akmeņu plato nolaižas trīs helikopteri, no kuriem izlec mazas figūriņas, aplenkdamas notikuma vietu.

Tajā pašā dienā pilsētā sāka atgriezties iedzīvotāji. Elizabete, nemaz neiebraukusi mājās, uzreiz savā žiglajā mazdā brauca augšā „Ērgļa ligzdā". Tikšanās bija vētraina. Kad viņi vēlāk verandā dzēra stipru uzmundrinošu tēju un pļāpāja par šo un to, Elizabete pēkšņi ievaicājās:

-   Saki, Henrij, vai tā ir taisnība, ka tomēr tu nogalināji ziloni? Resnā Sāra man par to visas ausis piedziedājusi.

Brits pasmīkņāja.

-   Vai zini, ko es apsolīju tam, kurš man vēlreiz to pajautās?

-   Ko tad? Meitene naivi iepleta acis.

-   Labi! Viņš atmeta ar roku. Precies ar mani!

-   Iznāk, ja Sāra pati tev būtu pajautājusi, tu viņu precētu? Elizabete uzmeta lūpu.

-   Nez vai, viņš atzinās. Viņai nav nekādu izredžu.

-   Tu no tiesas mani bildini?

-Jā! Henrijs, plati smaidīdams, pamāja un pastiepa viņai pretī rokas.

* * *

Saskaņā ar oficiālo versiju teroristi, kuri tika apdraudējuši Delavaras iedzīvotājus ar portatīvo kodolfugasu, laikus bija iznīcināti. Teroristu lomai lieliski noderēja Karlosa grupa. Viss saskanēja gluži pārliecinoši Dinamītu un Pitonu nogalināja reindžeri, kad viņi mēģināja izlauzties cauri aplenkumam, Huanu, Djego un pašu Karlosu likumīgi nošāva apzinīgais pilsētiņas iedzīvotājs majors Adamss, bet Ernando un Ramiress aizgāja bojā uz kalnu ceļa, uzsprāgstot viņu pašu mīnai. Izskaidrot Pedro un Hugo drausmīgo nāvi, jo viņi bija burtiski sacirsti gabalos, nācās ar iekšējo rēķinu kārtošanu un kolumbiešu bandītu mežonīgajiem tikumiem. Nežēlīgo trīskāršo slepkavību pie „Valdnieka vārtiem" arī novēla uz teroristiem, taču visa šās epizodes dokumentācija un lietiskie pierādījumi tika izņemti un aizslepenoti.

Brits apzinīgi sniedza liecību par savu varonīgo rīcību, un viņa attēli atkal pildīja laikrakstu slejas un televizoru ekrānus.

Paralēlā, dziļi slepenā izmeklēšanā, kuras centrs atradās Melno akmeņu plato, milzīgā teltī, uzslietā virs Briesmoņa līķa, reindžeru un policistu blīvā aplenkumā Henrijs Adamss izskatījās visnotaļ pieticīgi viņš neko nezināja par to, kas tur bija noticis, un ar visu dziļo cieņu pret Kongresa komisiju neko nevarēja pavēstīt. Starp citu, viņu arī pārāk netramdīja ar jautājumiem. Tāpēc ka augsta ranga personas, kuras iegāja aizsargkrāsu teltī, izskatīdamās pēc pieredzējušiem ierēdņiem, tikumīgiem iedzīvotājiem un cienījamiem ģimenes tēviem, iznāca no tās kā pilnīgi citi cilvēki. Zvēra tēls skafandrā tik ļoti satricināja, tik ļoti pārvērta viņu priekšstatus par apkārtējo pasauli, ka viņi izjuta milzīgu atvieglojumu no paša fakta, ka šausmīgā būtne ir beigta. Kāds bija bijis Briesmoņa dzīves ceļš, tagad šķita mazsvarīgi un nenozīmīgi. Tāpēc šā apstākļa noskaidrošanu neviens nepieprasīja.

Atskaitot Flečeru, kurš patiesības noskaidrošanas dēļ bija atvedis līdzi ģenerāli Makoriju. Viņi sēdēja verandā, un Flečers lūkoja veikt nopratināšanu, savukārt Brits centās pēc iespējas pārliecinošāk atbildēt.

-   Grupa „Zet" iekļuva lamatās, dumpinieku bija bez sava gala, mēs neko nevarējām izdarīt… Turklāt viņiem bija portatīvais kodolfugass… Tas visu izšķīra. Es to visu jau izstāstīju jūsu priekšgājējam. Vārds vārdā. Varat pavaicāt ģenerālim.

Makorijs pamāja. Viņam bija tāda seja, it kā viņš košļātu citronu.

-   Bet ko jūs zināt par citplanētieti? Flečers tieši noprasīja.

Brits izbrīnā pacēla uzacis.

-   Vai tad tādi mēdz būt?

Flečers nopūtās.

-   Jūs taču kaut ko stāstījāt Boldvina kungam, iekams viņš aizgāja bojā!

Henrijs Adamss pašūpoja galvu.

-   Neatceros gan.

-   Un kas te notika aizvakar?

-   Nezinu. Es, piedodiet, piedzēros kā mārks un visu dienu nogulēju.

-   Un nedzirdējāt, kā grūst kalni, kā uzsprāgst helikopters?

-   Es guļu ļoti cieši, it īpaši, kad iedzeru.

Ģenerālis Makorijs ar iepriekšējo sejas izteiksmi klausījās savā padotajā. Viņš zināja, ka Brits nekad nemēdz būt piedzēries. Un viņš nojauta visu pārējo.

Taču, kā mēdz teikt, minējumus lietai nevar pievienot…

* * *

Pagāja seši mēneši. Bija aizskanējušas uzvaras fanfaras, svētku salūti un kāzu marši. Henrijs Adamss un Elizabete Patrova nosvinēja pieticīgas kāzas, kuras atbalstīja visi iedzīvotāji. Par drošsirdību un varonību štata gubernators apbalvoja Henriju Adamsu ar zelta pulksteni un teica ļoti izjustu runu viņam par godu pilsētiņas galvenajā laukumā. Pamazām viss norima. Komisijas sen bija aizbraukušas, avīzes pārgāja pie jaunām sensācijām, Delavarā dzīve ritēja ierastajās sliedēs. Turpretī ,,Komisijā-l", gluži otrādi, kūsāja saspringts darbs, kur tika iesaistīti valsts labākie speciālisti. Tiesa, tas notika vislielākajā slepenībā, tāpēc to zināja tikai ļoti ierobežots cilvēku loks. Biologi, fiziologi, ārsti un astronomi rūpīgi pētīja Zvēra līķi, noteica viņa funkcionēšanas īpatnības un pat aptuveni norādīja uz zvaigžņu sistēmām, kur varētu eksistēt tādi radījumi.

Precīzo zinātņu speciālisti fiziķi, ķīmiķi, matemātiķi, metalurgi nodarbojās ar skafandra pētīšanu. Viņi konstatēja tajā iekonstruētu nezināmas vielas lādiņu, kurš ar neticami mazu kritisko masu varēja iniciēt atomsprādzienu. Noteica enerģētiskā ieroča un superjaudīgā lāzera darbības principu. Lai uz to pamata izstrādātu principiāli jaunus ieročus, tika radīti speciāli institūti un piešķirti kolosāli finanšu līdzekļi. Tika atklāts arī divu asmeņu naža noslēpums. Izrādās, tā asmeņi spēja pašķirt ikvienas vielas molekulas, tāpēc nazim nebija šķēršļu. Uz šā principa pamata sāka izstrādāt urbja galviņu, kura ļautu cauri granīta iežiem tikt kaut vai līdz zemeslodes centram.

Ar vārdu sakot, visi bija apmierināti un uzskatīja, ka citplanētietis nesis zemes zinātnei neatsveramu labumu. Un ka drīz visi viņa noslēpumi būs atrisināti. Un ka briesmas pasaulei novērstas uz visiem laikiem.

Vienīgi Flečers tā nedomāja. Viņš bieži iegriezās artefaktu muzejā un ilgi pētīja mākslīgi izveidoto Zvēra izbāzni. Milzīgais reptilis stāvēja uz divām varenām kājām un ar vareno roku balstījās uz šķēpa maketa. Tā paša šķēpa, ar kuru viņš bija nogalinājis ziloni un kuru tā arī neatrada. Otras rokas Zvēram nebija, kur tā palikusi tas nebija zināms. Arī, kurš nogalināja citplanētieti, nebija zināms. Kurš atradās viņam līdzās melnajā paltrakā, arī palika noslēpumā tīts… Tā ka ar mīklām, precīzāk, to atminējumiem, situācija nemaz nebija tik spīdoša, kā to raksturoja daži izmeklētāji.

Arī attiecībā uz draudiem viņš nebija vienisprātis ar ekspertiem. Tāpēc ka cilvēku rasei gluži svešas būtnes draudi atšķiras no bandītu, teroristu vai pat spiegu draudiem… Neviens nevar pat nojaust, kādas formas un kādus veidus var pieņemt šie draudi. Neviens! Pat majors Adamss, kurš zina par visu šo notikumu daudz vairāk nekā jebkurš cits uz Zemes…

Bet Henrijs pa to laiku vadīja medusmēnesi kopā ar Elizabeti viņa aizvien biežāk uzturējās „Ērgļa ligzdā", lai gan nekādi nespēja pieņemt lēmumu par pilnīgu pārcelšanos.

-    Paskaties, tā taču ir, ka man kļuvis mazāk krunciņu? kādu rītu jautāja no vētrainiem glāstiem sasārtusī jaunlaulātā. Un, aizvērusi acis, demonstrēja sejiņu, kas tiešām izskatījās gludāka un jaunāka. Ja viņa bija gribējusi dabūt kārtējo skūpstu, tad viņas vēlēšanās nekavējoties tika izpildīta.

-    Un arī visa ķermeņa āda ir atjaunojusies! viņa palielījās. Itin kā man atkal būtu deviņpadsmit gadu! Un viss tikai no jaunā krēma, ko izgudrojis Selkovnijs! Tiesa, viņš to pārdod par simt dolāriem kārbiņā, taču tas ir tā vērts!

-   Kas tas par krēmu? Adamss izklaidīgi pārvaicāja. Graizītājs aizvien izštuko kādas afēras! Vai tiešām arī tu esi uzkērusies uz vina makškeres?

-   Tā nav afēra! Elizabete iebilda. Viņš pats ir kļuvis acīm redzami jaunāks. Un arī viņa draugi Loiss, Gevins vecākais, Ābrahams no uzpildes stacijas… Viņš tiešām ir izdarījis atklājumu!

Elizabete pielēca no gultas, aizplikšķināja basām kājām pa dēļu grīdu, parakņājās somiņā, aši atgriezās.

-   Skaties!

Brits paņēma smago porcelāna bundžiņu, paskatījās uz etiķeti ar uzrakstu „Evian".

-   Tas ir sen pazīstams krēms, to pārdod jau veselu mūžību!

-   Nē, šis nepavisam nav tāds! Šis ir gluži citāds!

-   Ko lai saka, tērē naudu, ja nav žēl. Brits samiernieciski pasmīkņāja un ar spēcīgo roku noguldīja jauno sieviņu sev līdzās. Tad ļauj man tevi papētīt. Viņš sāka glāstīt maigo meitenīgo augumu. Elizabete izliecās un ķiķināja.

-   Jūti, ka esmu kļuvusi jaunāka?

-   Jā-ā-ā… Baidos, ka mani apsūdzēs sakaros ar nepilngadīgo un apcietinās… Kas tad tas? Gluds slīdīgs plankumiņš un te vēl viens…

-   Kur? Tiešām… Droši vien sausa āda. Jāpasmērē ar krēmu, un viss pāries… Nepievērs uzmanību tādiem sīkumiem… Nāc pie manis…

* * *

-   …Taču viņš paguva pirmais un tā uzblieza, ka šamējam sirds pa muguru izlēca laukā! Tā gulēja, rau, te, un pukstēja tuk-tuk-tuk!

Džeiks nozīmīgi parādīja ar roku uz grīdu līdzās letei, un pārdesmit apmeklētāju drūzmējās apkārt, blenzdami lielākas ticamības labad ar krītu apvilktajā vietā uz grīdas. Krīta siluetiņš, par spīti savai vienkāršībai un primitīvumam, piešķīra stāstam absolūtu dokumentālumu.

Moteļa „Zvaigzne" bārs tagad ik vakaru bija pilns. Galvenokārt bārmeņa aizraujošo, bieži gan izdomāto stāstu dēļ. Tomēr Karlosa bojāejas izklāsts allaž atradās pašā vēstījuma centrā un raisīja tālākos izdomājumus. Gan par tukšajā pilsētā no kalniem ieklīdušiem koijotiem, gan par satracinātām klaburčūskām, gan par marodieru bandu…

-   Skatieties, lūk, kur Adamsa mašīna! kāds no apmeklētājiem iesaucās, rādīdams logā. Džeik, pasauc viņu šurp, ja jau jūs esat tādi draugi! Mēs labprāt pacienāsim to puisi!

Bārmenis kļuva nopietns.

-   Ja Henrijs atbraucis šurp darīšanās, tad labāk viņu netraucēt! viņš stingri noteica. Ja gribēs, pats ienāks…

-    Bet es dzirdēju, ka nekādu teroristu neesot bijis! ieteicās kāds cits pagalam piedzēries apmeklētājs. Bijis briesmīgs cilvēkēdājs ūdenslīdēja tērpā. Un Adamss viņu nogalinājis! Džeik, vai vari pajautāt savam draugam?

Bārmenis papurināja galvu.

-   Es neesmu pašnāvnieks. Vai zini, ko tas kolumbietis pajautāja, pirms Henrijs viņu nošāva? Par ko viņš nogalinājis ziloni lūk, ko! Starp citu, Henrijs solījās sadot pa purnu katram, kurš pavaicās viņam par ziloni. Ko viņš izdarīs, ja jautās par briesmoni, es pat nespēju iedomāties!

Braukdams garām motelim, Brits pat nenojauta, kādu satraukumu bārā bija izraisījis viņa sarkanais fords. Un, zināms, viņš nebūtu pieņēmis uzaicinājumu iedzert. Pirmkārt, tāpēc, ka dzēra ārkārtīgi reti. Un, otrkārt, arī tajos retajos gadījumos svešu vai maz pazīstamu cilvēku sabiedrība tika pilnīgi izslēgta. Bet, treškārt, tāpēc, ka viņam bija svarīgākas darīšanas.

Piebraucis pie pazemās pelēko ķieģeļu ēkas, viņš gribēja iet iekšā kā allaž bez klauvēšanas, taču durvis izrādījās aizslēgtas. Nācās meklēt zvanu un ilgi spiest mazo, nobružāto pogu. Beidzot durvis atvērās, un Graizītājs uzmanīgi paraudzījās laukā. Vienu roku viņš turēja aiz muguras.

-  Ak tas esat jūs… ar manāmu atvieglojumu noteica ārsts.

Brits ievēroja, ka viņam tiešām izlīdzinājušās krunkas. Rūdolfs Selkovnijs izskatījās jaunāks vismaz par desmit gadiem. Pa ceļam šurp Henrijs bija iebraucis uzpildes stacijā un pārliecinājies, ka arī Ābrahams nometis savus pusotra desmita gadu.

-   Labs ir, nāciet iekšā…

-  Jūs no kāda baidāties? pieredzējušais Brits apvaicājās. Vai tiešām jūs turat aiz muguras revolveri?

-   Jā. Ārsts pamāja. Un vēlreiz jā…

Viņš izvilka roku no aizmugures. Tajā tiešām bija sažņaugts deviņu milimetru gloks.

-   Kurš tad jūs apdraud? Brits jautāja, aizslēgdams aiz sevis durvis.

-   Alkatīgie stulbeņi. Kuri domā, ka biznesmenis tur naudu nevis bankā, bet zem spilvena.

Viņi iegāja kabinetā.

-   Jūs esat kļuvis par biznesmeni? Brits painteresējās. Un jums uzradies daudz naudas? Tas tiešām dara raizes. Gandrīz tikpat, cik netīra sirdsapziņa.

-   Kas tie par mājieniem? Selkovnijs satraucās. Man viss ir tīrs! Es pētīju reģenerējošās īpašības tai… Hm, tam materiālam… Sākumā piejaucu to parastajam krēmam „Evian"… Un panācu lielisku efektu!

-  Atjaunojāt visus savus draugus un lētticīgās pilsētnieces, Adamss turpināja.

-    Kāpēc lētticīgās? Viņas neticēja maniem vārdiem un pārliecinājās dzīvē par preparāta brīnumaino iedarbību… Es pārdevu gandrīz piecsimt bundžiņu. Tad uztaisīju ekstraktu un aizvedu uz Denveru farmaceitu firmai „Deviss un dēli"…

Ārsts nervozi staigāja šurpu turpu.

-   Viņi pārbaudīja un piedāvāja atpirkt no jums patentu…

-    Gandrīz. Atpirka ekstraktu un paši to patentēja. Jau pārdots simt tūkstoš devu. Pārdošana notiek visā valstī, un pieprasījums lavīnveidīgi pieaug. No katra iepakojuma es saņemu desmit dolāru. Materiāla vajadzētu pietikt vēl piecsimt tūkstošiem… Ja jūs vēlaties pieteikt tiesības uz savu daļu…

-   Es neko nevēlos pieteikt, Brits domīgi novilka un sāka pogāt vaļā kreklu. Paskatieties, pēc kā tas izskatās. Šeit, sānos…

Graizītājs nostatīja lampu, uzlika brilles un piedevām vēl paņēma lupu. Ilgi, ļoti ilgi viņš pētīja spēcīgā pirksta apvilkto vietu.

-   Nevar būt…

Viņa pieri pārklāja sviedri, seja nobālēja.

-   Tur ir tieši tāda pati āda kā uz tās briesmonīgās rokas…

-   Un jūs domājāt, ka efekts var būt tikai pozitīvs? Brits greizi pasmaidīja. Tā nemēdz notikt! Man pirms desmit gadiem bija vienīgais kontakts ar viņa asinīm. Un, regulāri lietojot, pārvērtība notiks krietni ātrāk… Jūs sakāt, sešsimt tūkstoš dozu? Apsveicu, dakter!

Selkovnijs neko neteica. Viņš jutās šokēts un klusēdams lūkojās majorā.

Arī Brits bija apjucis un pirmo reizi mūžā nezināja, ko lai dara. Tad viņš strauji pagriezās un izgāja laukā. Ierēcās forda motors.

Jau krēsloja, kad Henrijs Adamss atgriezās „Ērgļa ligzdā". Viņš nespēja koncentrēties uz kādu vienu domu, neskaidrs nemiers urdīja iekšā un itin kā rāva viņu divās daļās. Viņš piegāja pie klints malas, lūkojās uz dūmakā tītajiem apkārtējiem kalniem, uz Melno akmeņu plato lejā. Ilgi stāvēja, gluži vai pats pārvērzdamies akmenī. Tad pacēla galvu un iekliedzās. Tas bija baiss, necilvēcisks kliedziens kā akmeņi ritētu pa dzelzs reni. Un pagaidām vēl pasaulē nebija būtnes, kura spētu noteikt, ko tas pauž izmisumu vai triumfu.

Rostova pie Donas-Karlovi Vari.

1994.-2012. gads

SATURS

Pirmā daļa. Grupas „Zet" pretinieks

Pirmā nodaļa. īpašais uzdevums………………

Otrā nodala. Džungļi………………………………

Trešā nodala. Uzbrukums……………………….

Ceturtā nodaļa. Džungļu šausmas…………….

Piektā nodaļa. Sarežģījumi komandai………..

Sestā nodaļa. Ciņa ar nelabo……………………

Septītā nodaļa. Ienaidnieki un cīņu biedri.

Astotā nodaļa. īpašās operācijas……………..

Devītā nodaļa. CIP pret „Deltu"………………..

Desmitā nodaļa. Izšķirīgā cīņa………………….

Otrā daļa. …Nogalināsi arī otru

Pirmā nodaļa. Sveiciens no pagātnes………..

Otrā nodaļa. Otrā ekspedīcija………………….

Trešā nodaļa. Hantsvilas slepkava……………

Ceturtā nodaļa. „Tīrīšanas grupas" gals….

Piektā nodaļa. Pa Zvēra pēdām………………..

Sestā nodaļa. Divkauja ar nelabo……………..

Epilogs……………………………………………….

[1] medelinas kartelis varens narkotiku ražotāju un tirgoņu sindikāts Kolumbijā.

[2] nda asv Nacionālās drošības aģentūra, nodarbojas ar radioelektronisko izlūkošanu.

[3] kolumbiešu kaklasaite šausminošs slepkavības veids, kad upurim pārgriež rīkli un caur brūci izvelk laukā mēli.

Content

Koreckis Daņils Medniekam pa pēdām

Pirmā daļa Grupas „Zet" pretinieks

Pirmā nodaļa. īpašais uzdevums

Otra nodaļa. džungļi

Trešā nodaļa. uzbrukums

Ceturtā nodaļa. Džungļu šausmas

Piektā nodaļa. Sarežģījumi komandai

Sestā nodala. Cīna ar nelabo

Septītā nodaļa. ienaidnieki un cīnu biedri

Astotā nodaļa. īpašās operācijas

Devītā nodaļa. cip pret „deltu"

Desmitā nodaļa. izšķirīgā cīņa

Otrā daļa …Nogalināsi arī otru

Pirmā nodaļa. sveiciens no pagātnes

Otra nodaļa. otrā ekspedīcija

Trešā nodaļa. hantsvilas slepkava

Ceturtā nodaļa. „tīrīšanas grupas" gals

Piektā nodaļa. pa zvēra pēdām

Sestā nodaļa. divkauja ar nelabo

Epilogs

SATURS