Koreckis Daņils

Muzeja artefakts

Daņils Koreckis. Muzeja artefakts

«Muzeja artefakts»

/

Prologs . Atradums Ermitāžā

1961. gada augusts Ļeņtngrada

Pie Ermitāžas allaž stāv rinda. Un ja vēl stāvētāji būtu vēstures un kultūras lietpratēji, profesori un docenti, mākslas skolu studenti un citi smalki pasaules mākslas pazinēji… Bet nē, te drūzmējas visraibākais ļaužu pūlis satraukti provinciāļi no laukumā gaidošiem autobusiem, pēc obligātā estētiskās audzināšanas plāna sabraukušas skolēnu ekskursijas, komandējumā esošie, kuri katrā ziņā vēlas būt apmeklējuši slaveno muzeju, un vēl visādi gadījuma rakstura ļautiņi, kuri pēcāk kā dieva nepieņemti klīst pa zālēm, sarunādamies, smiedamies vai atklāti garlaikodamies.

Jauns cilvēks tā ap gadiem divdesmit trim platās ķīniešu biksēs, rūtaina praķiti un tumšām brillēm plastmasas rāmjos uz acīm dodas garām kvartāla garumā izstieptajai blīvajai cilvēku ķēdei manāmā pārākumā viņam nav jāstāv rindā, viņš nav vis kaut kāds tur ziņkārībā tvīkstošs vai obligāto programmu atstrādājošs diletants. Viņš šeit strādā. Ivans Trofimovs, par spīti savai jaunībai, apaļajai, panaivajai sejai un taisnajiem salmu krāsas matiem, kas spītīgi nepakļaujas ķemmēšanai, ir Vēstures un arhīvu institūta absolvents un nu jau trīs nedēļas jaunakais zinātniskais līdzstrādnieks Valsts Ermitāžā, kur apkopoti vairāk nekā trīs miljoni uzglabajamo vienību!

Iegājis pa d enesta ieeju, viņš nokļuva vēsajā marmora, dzelzs kalumu, milzīgu gaišu logu, griezumiem rotātu kolonnu, augstum augstu apgleznotu griestu, bet galvenais ārkārtīgi vērtīgu un retu eksponātu pasaulē, kas sevī ietvēra gan pirmatnējās figūriņas un sadzīves prieksmetus, gan slavenas gleznas smalki veidotas skulpturas, gan sen izmirušu dzīvnieku sugu galvaskausus un gadsimtu Letā nogrimušu monētu koJekc jas. Šeit gaisa vēdī senu krāsu un gadsimtus pieredzējušu audeklu, dinozauru kaulu un c tu sirmas senatnes atribūtu aromati. Te jūtams tērauda smārds, ieroču šķinda, izlieto asiņu dvaka, uzvarētāju triumfs un uzvarēto pirmsnāves šausmas. Viņš to zina un tāpēc nevienam par savām izjutām nestāsta.

Jaunais speciālists azartiski tika ķēries pie darba un uzreiz pievērsis sev uzmanību. Jau trešajā dienā viņš bija piegājis pie nodaļas vadītājas un bez aplinkiem sacījis:

-   Piedodiet, Natalja Ivanovna, jums ir kļūda… Trešajā stendā stileti ir nosaukti par kinžaliem. Un izvietoti bez izšķirības…

Vēstures zinātņu kandidāte Silujanova, kuru darbinieki aiz muguras dēvēja par Dzelzs Natu, pārklājās sarkan em plankumiem un bezmaz vai zaudēja valodu.

Kas gan tā par kļūdu, Vaņa? Stilets taču ir kinžala paveids!

I acu vakarējais students stūrgalvīgi palika pie sava.

-  Nē, Natalja Ivanovna! Stilets un kinžals ir paveidi aukstajam ierocim ar īsu asmeni. Taču kinžals ir durošs un griezošs, ar divpusēju asmeni, bet stilets durošs, bez asmeņiem… Tiem jābūt izvietotiem dažādās vitrīnās!

Daudzi kolēģi bija šīs diskusijas aculiecinieki bet vecākais zinātniskais līdzstrādnieks, auksto ieroču speciālists Kindjajevs piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Dziļāk analizējot ieroču klasifikāciju, jāteic, ka tā patiešām ir Gadās jau arī divasmeņu stileti, tacu tie ir ļoti šauri, griezt ar tiem visviens ir grūti, turpretī nodurt viegli!

Viņš arī bija zinātņu kandidāts un pec darba staža visnotaļ varēja pretendet uz nodaļas vadītāja vietu, Silujanovas attieksme pret viņu bija piesardzīga, ta ka visu notiekošo viņa varēja traktēt ka sazvērestību.

Tāpēc viņš tūdaļ pat piebilda:

-   Lai gan diez vai tik sīkas ieroču pētniecības nianses varētu interesēt daudzveidīgās Ermitāžas apmeklētājus. Šeit taču nav specializēts kara vai ieroču muzejs…

Tas bija nepārprotams reveranss priekšniecei var būt gan šā, gan ta, lai pati izšķir, vai jauniņajam ir taisnība vai nav.

Taču Nataļja Ivanovna ātri uztvēra vispārējo noskaņojumu un nekavējoties mainīja viedokli.

-   Nikolaj Petrovič, mums ir pasaules mēroga kultūrvēsturiska iestāde, tāpēc mēs nevaram apmierināties ar aptuveniem apzīmējumiem. Musu apmeklēta em jāgūst visprecīzākās zinašanas. Ļoti labi, ka jaunais speciālists Trofimovs tik pamatīgi orientejas materiālā un ir pamanījis mūsu trūkumus. Tieši viņam uzdodu ieviest skaidrību eksponātos. Kārtībai ir jābūt.

Visi saskatījās. Dzelzs Nata spīdoši bija izgājusi no sarežģītās situācijas. Pirmkārt, bija demonstrējusi savu objektivitāti un taisnīgumu. Otrkārt, izsmalcināti bija sagrūdusi ar pierēm kopā jauniņo un savu iespējamo konkurentu, izmantodama senseno, vēsturē labi pazīstamo un ari mūsdienās ļoti iedarbīgo principu skaldi un valdi! Treškārt, uzkrāvusi Ivanam sarežģītu darbu, kurā viņš varēja sarūpēt soda punktus. Un, ceturtkārt, vispār vel nevar zināt, ar ko jaunajam iznirelim beigsies šis izlēciens!

Lai kā arī būtu, patlaban Ivans gatavoja speciālu ekspozīciju. Viņi abi ar Kindjajevu sēdēja pagrabā Kindjajevs pasportizeja zobenus, šķēpus, palašus pēc zīmogiem un viņam vien zināmām zīmēm, bet Trofimovs nodarbojās ar stiletiem. Pagrabā bija drēgns un vēss, taču trūka gaisa un sabiedrības izņemot viņus abus un runci Vasiliju, te neviena nebija, gluži kā cietuma. Taču Ivans nepievērsa tam uzmanību, viņš ar sirdi un dvēseli bija iegrimis stiletu pasaulē.

Šauri, gari asmeņi, līdzīgi drēbnieku adatām.. Trisstūraini vai četrām šķautnēm šķērsgriezumā, reizēm apaļi tie nešuj zīdu, samtu vai audeklu, tie darbojas ar cilvēku likteņu audumu, caurdurot mīkstos, dzīvības p lnos asinsvadus un izlaižot bezgala dārgo enerģiju Stiksas necaurredzami melnajos ūdeņos. Lai sasniegtu cilvēka ievainojamo apvalku, tie var izslīdēt cauri bruņukrekla gredzeniem, pret kuriem atsitīsies un salūzis platais kaukāziešu kinžals, uzmeklēt spraugu bruņinieka bruņās, pret kurām ir bezspēcīgi asie šķēpi un ašās bultas… Taču smalkās nāves adatas nešķind kaujas lauka, tas nav piemērotas cīniņam šie gleznie ieroči ir radīti kam citam slepenām slepkavībām, tikpat viltīgām, cik izsmalcinātām.

Itāliešu trejšķautņu durklis ar izlocītu ziloņkaula rokturi, apvītu ar zeltītu stieplīti, kas sniedzas līdz griezumiem rotātajam šķersenim, savā komplicētība atgādina izslavētās sicīliešu kannoles ceptus plānas miklas rullīšus, pildītus ar krēmu, cukātiem, rūgtās šokolādes gabaliņiem, kanēli un ciānkāliju Tā spāņu un angļu ciltsbrāļi ir vienkāršāki, tie līdzinās katoļu krustam ar šauru, adatas asumā uztrītu galu Satvēris durkli, liekulīgs vasalis var gan zvērēt uzticību savam lēņu kungam, gan, pārtverot aiz roktura, zvērestu lauzt, protams, ja nav izdevības naktī guļošajam kungam ieliet ausī spēcīgas iedarbības ind Apaļus asmeņus un šaurus, izrakstītus, apaļus spalus iecienījuši japāņi tos ir viegli paslēpt kimono vīlē vai augstaja matu sasukā kailai geišai, kura, pavērdama savus nefrīta vārtus, aizskar viltīgās matadatas nefrītu, lai visnepiemērotākajā brīdī ar īsu dūrienu sirdī pārtrauktu sava varenā partnera baudu…

Ivans uzmanīgi aplūkoja katru stiletu, cenzdamies pēc iespējas skaidrāk izjust no aukstā tērauda plusto šo uzbudinošo auru un saskatīt ainas no tā kādreizējās dzīves. Taču jaunajam cilvēkam tas diemžēl neiz devās.

-   Ko tu tos tā grozi? Kindjajevs pārtrauca klusumu. Osti, pēti, kā gribētu vai bučot, vienīgi pie sirds nespied..

Jaunais cilvēks nedaudz samulsa.

-   Es itin kā jūtu to vēsturi. Tiesa, neskaidri, vispārējos vilcienos… Lūk, ar šo ticis nodurts vai nu cars, vai kāds cits augstmanis… Pils gaitenī, tada šaura, tieši caur aizkaru… Bet ar šo geiša nodūrusi resnuli… Abi kaili, viņa šim rāpus virsū, bet pati izvelk no matiem un tieši sirdī… Paskatījās, noslaucīja asins pilīti no treknajām, vecišķajam krūtīm un tad sāka kliegt, acīmredzot saukt palīgā itin kā viņš pats garu izlaidis… Un kāpēc gan ne9 Tolaik taču nekādu ekspertīžu nebija

-   Nebija gan, Kindjajevs apstiprināja. Tolaik rīkojās vienkāršāk sāka geišai vilkt nost ādu, un viņa visa atzinās… Bet vai tu tiešām to visu jūti?

Viņš sma dīja, ar ko galīgi samulsināja Ivanu.

-   Es nezinu, no kurienes tas nāk… Agrāk nekā tāda neb ja… Te ir kluss, grūti elpot… Varbūt tas rosina fantāziju, ko, Nikolaj Petrovič?

-   Ne tu pirmais to piedzīvo, Vana, Kindjajevs sacīja un pārstāja smaidīt. Seni priekšmeti nes sevī aizgājušo gadu simteņu enerģetiku. Bet, kad to tik daudz vienkopus, sākas īsti brīnumi… Kādreiz pajautā naktssargam Sergejičam. Viņš, protams, ir draugos ar sīvo, un tādu ir daudz, taču tādus stāstus ne no viena cita nedzirdēsi! Tiesa, skaidra prātā viņam to netīk atcerēties, vispirms viņu vajag maķenīt iesildīt. Un tā nu sanāk apburtais loks!

Viņš gribēja vēl ko teikt, taču pusvārdā aprāvās un apklusa.

Iestājās šeit ierastais kazemāta klusums vienīgi Vasja nežēlīgi ar pakaļkāju kasīja aiz auss un knosījās. Kindjajevs aizpildīja pasi kartējam palašam, bet Trofimovs rūpīgi ar flaneli slaucīja atlasītos stiletus.

-   Vai tiesa, Nikolaj Petrovič, ka mēs te atrodamies tādā kā izsūtījumā? Ivans pēkšņi ievaicājās.

-   Kas tev to teica?

-   Petro. Un arī Svetlana ko tādu ieminējās. Rādās, ka visi tā domā.

Kindjajevs nopūtās.

-   Velns viņu zina. Var jau būt, ka tā arī ir. Vecmeita vai tur var tikt gudrs, kas viņai prātā? Bārsta savus stulbos aforismus: „Kolektīvs paliek kolektīvs", „Darbs paliek darbs", nemitīgi gar priekšnieku trinas, asti luncina.. Rauj viņu piķis! Labāk paradīšu tev interesantu mantiņu. Tā te nokļuva nejauši, vēl pirms kara, kad eksponātus slēpa pagrabos, lai nesabombardē. Tu, kā redzu esi jutīgs puiškans, tev ies pie sirds… Hm… Ja iepatiksies!

Parakņājies nelielā lādītē, Nikolajs Petrovičs izvilka mazu apaļu priekšmetu, pamētāja no ieroču eļļas tumšajā plaukstā, nolika sev priekšā uz galda, izdarīja strauju kustību ar īkšķi un rādītājpirkstu, itin kā iegrieztu uz maliņas nostatītu monētu. Priekšmets sāka griezties ar smalku sudrabainu skaņu, kas skāra ausis kā maigi hipnotizējošas sirēnu dziesmas skaņas.

Ivanam šķita, ka laika smiltis, klusi švīkstot, pārbirdamas no vienas mūžības kolbas otrā, kļūst valkanas, palēnina savu kustību, bet tad pavisam apstājas, nokarādamās līdzīgi dzeltenam pavedienam. Taču drīz vien pavediens no jauna atdzīvojās, pārvērtās sekundēs un minūtes, un jaunais cilvēks itin kā iznira no snaudas.

-   Kas tas ir? Ivans jautāja, sapurinādams galvu.

Kindjajevs uzsita pa vēl aizvien virpuļojošo priekšmetu, piespiezdams to pie saskrambātās galda virsmas, it kā būtu noķēr s mušu. Taču tajā pašā brīdī nolamājās un atrāva roku, neganti pūzdams saliektajā plaukstā. Bet priekšmets, kuru Ivans tagad saskatīja par gredzenu, pēkšņi pats no sevis sāka ripot pa gluži līdzeno galda virsmu uz viņa pusi, ka kad pelīte būtu aiztecējusi, kustinādama garo asti. Gredzens aizripoja līdz galda malai un būtu nokritis zemē, ja Trofimovs gluži automatiski nebūtu pastiepis roku un lidojumā to neuztvēris.

-   Uzmanīgi! nervozi uzsauca Nikolajs Petrovičs.

Kas ir? jaunais speciālists izbrīnīti ievaicājās.

-   Re, kas! Kindjajevs pacēla roku un parādīja sarkanu čulgu, kas pūtās lielāka plaukstas viducī. Tas ir karsts, skat, kā apdedzinājos!

-    Nevar būt! vakarēja s students brīnījās, mētādams gluži auksto gredzenu, ka cenzdamies tādējādi noteikt tā svaru.

-   Tavuprāt, es pats ar smēķi apsvilinājos?! Vai varbūt ar špičku?!

-   Nejau, atteica pavisam no sliedem izsistais Ivans Trofimovs.

Viss bija noticis viņa acu priekšā, un ne sērkociņu, ne cigarešu viņš nebija redzējis. Nikolajs Petrovičs vispār nesmēķēja! Pagraba pavadīto stundu laikā vecakais zinātniskais līdzstrādnieks nebija darījis nekā tāda, kas būtu varējis izraisīt gredzena sasilšanu. No ka gan varēja rasties apdegums?

-   Tas nemaz nav karsts. Drīzāk otrādi!

Un patiesi masīva stīpa no savulaik gaišā, taču laika gaitā nomelnējušā metāla bija pat vēsāka nekā apkārtējais gaiss.

-   Tas ir sudrabs? Ivans ievaicājās. Vai varbūt platīns?

Kindjajevs norūpējies puta apsvilinātajā delnā.

-   Ne viens, ne otrs. Musu juvelieris teica tas vispār neesot dārgmetāls…

Ivans sāka uzmanīgi pētīt gredzenu Pinkains purns atņirgtos zobos turēja prāvu melnu neparasta zvīņaina slīpējuma akmeni Purns izskatījās ļoti izteiksmīgi Ārkārtīgi smalks darinājums, simtiem sīksīku līniju šķita, ka attēlota pat vissīkākā krunciņa, katra rieviņa; tas viss padarīja tēlu tikpat kā dzīvu…

-   Cik meistariski izgriezts lauva… Ivans nenocietās.

-   Kāpēc doma, ka tas ir lauva? Kindjajevs norūca. Sāli neesi redzējis?

Ivans izņēma no kastes trauciņu un pasniedza to vīnam.

>

-   Kas gan cits? Krēpes, rīkle, ilkņi…

-   Un pie tā visa cilvēka ausis?

-   Jā-ā-ā, pareizi gan.. Tikai labi jāieskatās. Tomēr krēpes kā lauvam…

-   Un planais kumpainais deguns?

-    Tiešām! Un acis… Necilvēciskas, tomēr saprātīgas… Taču ja tas nav lauva, kas tad? Trofimovs skaļi prātoja. Kāds Bībeles briesmonis?

Nikolajs Petrovičs stenedams un vaidēdams rūpīgi uzbirdināja delnai sāli

-   Personiski man tas atgādina sātanu vai kādu citu elles izdzimumu…

Ivans atvirzīja gredzenu talak no acīm.

-   Tomēr tas izskatās pēc lauvas. Lai gan, iespējams, ar tādu kā mājienu

Purns ar vaļējo rīkli atstāja augstvērtīga mākslas darba iespaidu. Bet kāpēc tādā gadījumā gredzens apputējis guļ krātuvē, nevis grezno centrālo ekspozīciju?

Nomelnējušajā metālā tikpat kā nav parasto nobrazumu un skrambu, kas rodas ikvienas rotas lietošanas laikā. Bija tikai viena rieva, kas, kā Ivanam nozibēja prātā, palikusi no briesmīga cirtiena ar zobenu, cirvi vai kādu tamlīdzīgu lielu un bīstamu ieroci. Gredzena iekšpusē sarežģīti izvijas senu burtu rinda, tāda pati r arī ārpusē. Ari smalkie burti ir lieliski saglabājušies, neviens nav nobružājies.

-   Neiedomājami labi saglabājies priekšmets, Nikolaj Petrovič! jaunais cilvēks izsaucās. Cik tam ir gadu?

Kindjajevs kārtējo reizi nolamājās, pētīdams ar sāli apbārstīto plaukstu.

-    Kāds pusotrs tūkstotis… Paskaties cedelītē… Tikai nedomā maukt to pirkstā…

Kāpēc? apvaicājās Ivans, kas tieši to bija grasījies darīt

-   Vari nedabūt nost, lūk, kāpēc! dusmīgi attrauca kolēģis, tīdams ap plaukstu kabatlakatu

Paraustījis plecus, Ivans izlasīja kontrolbirku, kas eksponātam bija piesieta ar raupju diegu un, tam ripojot, tika nozibējusi līdzīgi peles astei: „Valdn eka gredzens, mūsu ēras IV-VI gadsimts. Inv. nr. 6254875 VT…"

-   Kāpēc valdnieka? Kada valdnieka? Kas uz tā rakstīts? jaunais cilvēks apjukumā uzdeva jautājumus citu aiz cita. Ļoti interesants objekts, tacu absolūti neizpētīts! Kāpēc?

-   Te ir tūkstošiem neizpētītu objektu! Kindjajevs norūca. Nav bijis vaļas pieķerties. Tevi ieintereseja tad ņem un pēti!

Ivans kā apburts raudzījās gredzenā, un sirds dziļumos viņā sāka mosties bailes. Viņš nespēja saprast kāpēc. Un pēkšņi viņam pielēca acis! Velnišķīgā purna acis. Tās bija dzīvas, tajās liesmoja tumšsarkani redzokļi. Turklāt tie neskatījās kaut kur sānis, bet tieši Trofimovā, ielūkodamies viņam acīs, ne, dziļāk pašā dvēselē. Sarkano acu skatiens dedzināja vīnam cauri, kļuva grūti elpot, sirds dauzījās pie paša kakla, bailes uznira no dzīlēm kur bija slēpušās, aptvēra un stindzināja v su viņa būtību… Ivans pacentās saņemties. Tā bija apmatība, murgs! Ta tikai šķiet, ka mākslīgi izveidots briesmonis pētīgi vēro viņu, itin kā iepazīdamies. Patiesībā sīkajās, rūpīgi izgrieztajās acu šķirbiņas ielikti nedabiski spilgti rubīni… Taču nekādu rubīnu tur nav. Tātad iekšienē deg velnišķi sarkana uguns? Lai gan arī tas nevarēja but tiesa. Bet kāpēc tad viņš nespēja novērsties un atraut acis no hipnotizējošā skatiena? Bailes pamazām atkāpās. Viņš juta ja uzvilks gredzenu pirkstā, tad uzreiz nomierināsies.

-   Ko tu tā sēdi, Vana? Kā caur vati vinu sasniedza

7 9 ■>

Nikolaja Petroviča balss. Ir jau pusdienlaiks. Iesim uz ēdūzi!

Ivans atgūdamies sapurināja galvu.

-   Cik pulkstenis?

-   Pari vieniem.

-   Cik?! Nevar būt!

Ivans palūkojās pulksteni. Tiešām. Viņš nemaz nebija manījis, kā palidojušas divas stundas. Nē, nevis palidojušas, bet vienkārši pazudušas! Itin kā kāds ar šķērēm tās būtu izgriezis no viņa dzīves kinolentes.

-    Kāpēc esi tik dīvains, kā ar maisu pa galvu dabūjis? Sedi un blenz gredzenā vēl aizrautīgāk nekā savos stiletos!

-   Ne, nekas… Kāpēc jūs teicāt, ka gredzenu nedrīkst vilkt pirkstā?

-    Pirms pailga laika notika kads atgadījums… Pie izdevības uzmeklē Marju Spiridonovnu, pajautā viņai. Ejam, man gribas ēst!

Izgājuši uz ielas no vēsā smacīgā pagraba ar tā kazemātu klusumu un mistikas auru, v ņi nokļuva gluži cita pasaulē. Ziemas pils priekšā no autobusiem ar Somijas numuriem kāpa laukā cilvēki, ārzemju tūristu tuvumā grozījās ziņkārīgi pusaudži ar smagnējiem velosipediem.

Viņi nesteidzīgi virzījās pa Pils krastmalu. Spoži spīdēja saule, pūta viegls, spirgts vējiņš, Ņevā peldēja izklaides kuģītis „Moskvič", duca auto pārsvara tapat „Moskvič" markas, kā arī smago mašīnu motori. Pobedu bija mazāk, bet volgas vispār uz pirkstiem saskaitāmas. Uz stūriem tantes nosacīti baltos uzsvārčos pie stumjamajiem ratiņiem pardeva gazeto ūdeni. Skaļi sarunājās un smējās bezrūpīgi cilvēki. Ķermenis sasila, dvēsele atvilga, neizprotamās bailes pazuda Ivanam kļuva jautrāk ap sird

Muzeja darbinieki nogāja vairākus kvartālus. Ēdnīca atradās bijušās baznīcinas telpās, kurai savulaik nocirta galvu, nojaucot kupolu, iekšpusē sabūvēja šķērssienas, bet sienas pārklāja ar biezu eļļas krāsas kārtu. Ar laiku krāsa vietumis uzburba un nobira, un tajās vietās nāca redzamas svēto sejas, augšup pastieptas rokas, saņurcīti ercenģeļu spārni… Košļādams šniceli, kas pa pusei sastāvēja no panētiem sausiņiem, Ivans grozīja galvu, mekledams aizvien jaunas vietas, pa kuram kā aizliegts īlens no ideoloģijas maisa rego as lauka dižās ticības simbolika.

Kindjajevs uztvēra Ivana skatienu. Viņš ierastā riebumā košļāja makaronus flotes gaumē. Un pa savai modei ztulkoja jaunā cilvēka skatienu.

-    Neomulīgi, ko7 Ož pēc vakardienas boršča, un ediens negaršīgs… Toties par četrdesmit septiņām kapeikām. Ar visu kompotu un maizi. Tāpēc arī mēs uz šejieni nākam. Starp citu, kompots te ir tīri ciešams.

-   Es par to nedomāju.

-   Par ko tad?

Ivans, par spīti ateistiskai audzināšanai, domāja, ka neklājas cirst nost baznīcu kupolus un aizmālēt Bībeles freskas, no kurām daudzām bija sava mākslinieciskā vērtība. Tas ir necivilizēti. Cilvēka necienīgi. Taču tik bīstamas domas rūpīgi jāslēpj. Un viņš atbildēja citādi:

-   Par to gredzenu. Kā tas varējis tā saglabāties?

-   Ļoti vienkārši! Nikolajs Petrovičs atteica Viņš bija piebeidzis makaronus un tagad ēda maizi, piedzerdams klāt kompotu. Tā nav rotaslieta ikdienas valkāšanai. Visticamāk, tas nēsāts ārkārtīgi reti, kādu reliģisku rituālu piekopšanai…

-    Kādu? Bez tam pusotra tūkstoša gados ikviens metāls nodilst Bet te redzama katra svītriņa, katrs arābu raksta burtiņš! Itin kā gredzens tikai vakar butu izgatavots!

-    Tad ķerieties klat šim artefaktam, zinātkāro jauno cilvēk! Nikolajs Petrovičs sacīja, noslaucīja ar atlikušo maizes kumosu lūpas un iebāza to mutē. Un lai jums sokas!

-    Bet kāpēc to nedrīkst vilkt pirkstā? Un kas ir Marja Spiridonovna?

-    Bijusī darbiniece. Viņa četrdesmito gadu beigās piedzīvoja kādu notikumu… Bet es netaisos jaukties tur iekšā. Iešu labāk pie ārsta, roka sākusi sāpēt, nav spēka…

* * *

Maija Spiridonovna dzīvoja nomalē Tramvaja prospekta un Zinas Portnovas ielas stūrī Četrdesmit nevainojama darba gados valsts galvenajā muzejā viņa bija izpelnījusies vienistabas dzīvokli garā piecstāvu mājā ar lejā izbuvētu pārtikas veikalu.

Viņa bija kalsena, stipri veca sieviete ar grumbu izvagotu seju, blāvām acīm un sirmām matu lēkšķēm, pakausī saņemtām ciešā „pigā". Vecā zilā kleita bija izbalējusi, taču izskatījās tīra un rūpīgi izgludināta, arī dzīvoklī valdīja kārtība un sterila tīrība. Namamāte vēsi sasveicinājās un ar žestu aicināja Ivanu uz virtuvi Jaunais cilvēks saprata, ka bez Nataļjas Ivanovnas rekomendācijas viņu diez vai maz laistu pāri slieksnim. Visdrīzāk, pat durvis neatvērtu.

Noradījusi viesim uz ķeblīti pie mazītiņa galdiņa, Marja Spiridonovna apsēdās pretī, novietojusi mezglainās rokas uz ceļiem. Skatienu piesaistīja taisnā mugura, augstprātīgi paceltā galva, izturētas stingras manieres, kas nepieļauj familiaritāti vai laipnību, kādu reizēm atļaujas, tiekoties ar vecāku dāmu. Ivans saprata, ka nekad nebūtu atļāvies nosaukt viņu par veceni vai vecmāmiņu un kur nu vēl teikt vinu „tu". Vina droši vien bija baudījusi labu izglītību vēl vecajos laikos. Visdrīzāk muižniece…

-   Klausos jūs! viņa prasīgi ierunāj ās.

-   Nāku gredzena dēļ. Atcerieties: lauva ar melnu akmeni rīklē.

Namamāte nekādi nereaģēja, turpinādama cieši lūkoties jaunajā cilvēkā. Viņš sajutās neērti un sarosījās

uz cietā sēdekļa.

»

Lieta tāda, ka es to petu. Tam piemīt visādās dīvainības. Tas ir neticami labi saglabājies, bez tam tas ir kā dzīvs…

Marja Spiridonovna klusēja, itin kā gulētu vaļējām acīm.

-   Man gribas to uzvilkt pirkstā. Taču Kindjajevs aizliedza un atsaucās uz jums… Tas ir, \ ņš teica, lai es pajautājot, kāpēc to nedrīkst darīt.

Ivans juta, ka runa visai juceklīgi, un centās laboties, pāriedams pie faktiem.

-  Nikolajs Petrovičs paņēma gredzenu rokā un stip ri apdedzinājās, es paraudziju tas bija auksts… No kā tad Kindjajevam uzradās tulzna? Es saprotu, ka tam visam ir grūti noticēt, taču fakts paliek fakts…

Namamāte , pamodās".

Tas ir labi, ka viņš apdedzinājās. Pareizāk labi ka jūs savām acīm visu redzējāt, viņa palaboja. Un labi, ka jūs ļoti precīzi raksturojāt neticamo saglabāšanos. Itin kā tas būtu izgatavots tikai vakar! Bet tam ir simtiem, ja ne tūkstošiem gadu!

Trofimovs sarosījās.

-   Jā, tā ir acīm redzama dīvainība! Ko jūs par to zināt?

Namamāte saknieba lūpas un lūkojās pelēka eļļas krasa nokrāsotajā sienā, kā caururbdama to ar skatienu, taču skatīdama nevis kaimiņu dzīvokli, bet ielūkodamas tālā senatnē.

-    Gredzens pie mums nonāca trīsdesmit astotajā gadā no IeTK kā tautas ienaidniekiem konfiscēta tautai piederoša kultūras vērtība. Jau tad tas man nepatika. Ne tāpēc, ka man nepatiktu „tautas ienaidnieku" medības, lai gan arī tās man nepatika… Bet gan tāpēc, ka tam piemita kaut kas tāds… Biedejošs… Nedabisks… Tas lauva vai kas nu tas tāds ir… Viņš b ja kā dzīvs!

Viņa nopūtās.

-   Atceros mani pie sevis izsauca Olga Samsonovna, toreizējā nodaļas vadītaja, uzdeva apskatīt izstrādājumu, noteikt sākotnējo vērtējumu izgatavošanas gadu un vietu, to, vai tam ir kultūras vērtība -, aprakstīt, izveidot pasi, izšķirt jautājumu, vai iekļaut to ekspozīcijā…

Marja Spiridonovna ieturēja pauzi.

-  Viņa teica, ka, visticamak, tā nav vēsturiska relikvija, bet gan nepa laika pakaļdarinājums, plaša patēriņa prece… Un…

-   Ko tad? Ivans nepacietīgi ievaicājās.

Un lauvam tas nepatika! Marija Spiridonovna iz-

šava.

-   Kā tā?!

-   Nezinu Negribu iedziļināties sīkumos^ Taču pēc

pāris dienām apcietināja Olgas Samsonovnas vīru. Un drīzumā arī vinu pašu aizsūtīja uz Kazahstanu ka dzimtenes nodevēja ģimenes locekli…

-   Jūsuprāt, gredzena dēļ? Ivans neizturēja.

-  Nezinu. Vai mazums cilvēku tajos gados tika apcietināti. Taču man šķita, ka sava ietekme lauvam bija… Lai gan runāt par to es nevareju! Un ari nerunāju. Bet tad man nezin kā sakārojās uzvilkt to pirkstā…

Marja Spiridonovna atkal apklusa.

-   Un kas notika?

-   Es uzvilku Bet tas ieķērās man rokā, un es nevarēju to novilkt!

Pavecā sieviete satraucās, viņas sejā paradijas sarkani plankumi.

Atslēdznieks mēģināja gredzenu pārzāģēt, taču tikai savainoja man roku un salauza zāģīti, bet uz tā nepalika ne skrambiņas! Šīs šausmas turpinājās divas dienas, es tik tikko nesajuku prātā! Viņa pacēla balsi. Tad, nezin kādas nojausmas vadīta, es devos uz baznīcu. Un gredzens uzreiz nokrita no pirksta…

Marja Spiridonovna apklusa un piecēlās.

-  Es p ekritu tikties, lai jus brīdinātu. Jaunekli, noliec pēc iespējas tālāk to briesmīgo priekšmetu un nekad tam nepieskaries! Tāds ir mans padoms!

skaidr fiksēt uzrakstus. Tiesa, gredzena ekšpusē tie bija iznākuši deformēti, taču viņš ar zīmuli nokopēja tos uz papīra lapas, tā ka tie bija samērā skaidri salasāmi.

Un nākamās dienas rīta viņš jau grieza nodaļas vadītājas kabinetā uz galda stāvošā smagā melnā telefona disku Dzelzs Nata, turēdama krunkainajos pirkstos gredzena fotogrāfijās, petigi raudzījās pari apaļajām metāla brillēm uz jauno, bet nadzīgo darbinieku, kurš bija palūdzis atļauju izdarīt kādu ļoti svarīgu dienesta zvanu.

-   Sveicināti, cienījamo Porfīrij Stepanovič! Jūs traucē jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks Ivans Trofimovs no Ermitāžas. Ja atceraties, es pie jums rakstīju diplomdarbu.. Paldies, profesor, man ir ļoti patīkami to dzirdēt. Vēršos pie jums ar lielu lūgumu. Es pētu uzglabajamo objektu, kuram ir gandrīz pusotra tūkstoša gadu. Taču uz ta ir uzraksts, kuru mēs nekādi neva ram ne vien pārtulkot, bet pat attiecināt uz kādu valodu. Jā, jā! Jums bija pilnīga taisnība, sakot, ka vēsturniekam, mākslas pētniekam ir jāprot vairākas mirušās valodas. Bet tā jau ir kamēr ar to nesastopas… Kad? Protams, pagušu. Atprasīšos no darba un tūdaļ pat skriešu…

-   Vai drīkstu uz brīdi iziet, Nataļja Ivanovna?

Viņš uzmeta jautājošu skatienu bargajai priekšniecei Viņa šauboties pakodija planas bezkrāsainās lu pas. Jaunā darbinieka centība, protams, ir uzteicama. Tomēr darba laiks ir un paliek darba laiks. Un darba disciplīna ir un paliek darba disciplīna Vai gan neizprotami uzraksti uz objekta var atsvērt šīs patiesības?

-   Jūs jau gājāt pie Marjas Spiridonovnas. Un kāds ir rezultāts? Neka jēdzīga viņa jums nepastāstīja. To, ka viņai tas gredzens nenāca nost no pirksta, mēs visi zinām. Taču zinātniskas nozīmes šim faktam diemžēl nav!

-   Bet Porfīrijs Stepanovičs ir zinātnes spīdeklis, viņš katra ziņa pavēstīs ko nozīmīgu, Trofimovs iebilda. Vizīti pie vecās darbinieces viņš visos sīkumos priekšniecei nebija izklāstījis un tagad saprata, ka tika rīkojies pareizi

-   Pagaidiet, pagaidiet… Par kuru Porfīriju Stepanoviču ir runa9 Silujanova pēkšņi saausījās.

-   Par profesoru Somovu .. Ivans nepaguva izteikt līdz galam.

-   Vai tiešām?! Dzelzs Nata izsaucās. Un viņš jūs pieņems? Tā uzreiz?

Nu.. Jā… Es rakstīju pie viņa diplomdarbu. Un vispār mes esam gandrīz vai draugi…

-    Hm… Nu tādā gadījumā, protams. Tikai pajautājiet, ja iespējams rakstisku slēdzienu. Profesora Somova konsultācija rotas mūsu atskaites par zinātniskās pētniecības darbu Dokuments tomēr ir un paliek dokuments!

-   Paldies, es jau traucos! Jaunais cilvēks, nepacietība dididamies, ielika fotogrāfijas nobružātā melnā mapē un izmetās no kabineta.

Pēc četrdesmit minūtēm Trofimovs aizelsies zvanīja pie pazīstamajam durvīm.

Mājkalpotaja Tasja ielaida viņu priekšnamā, lika no aut kajas un aizveda uz namatēva kabinetu

Nebijis gar sienam nebeidzamu plauktu rindu ar grāmatām, profesora Porfīrija Stepanoviča Somova dzīvoklis ne ar ko neatšķirtos no kāda tur inženiera Petrova vai frēzētāja Sidorova dzīvokļa. Protams, ja viņiem butu trīsistabu dzīvoklis staļinlaika mājā ar augstum augstiem griestiem un atkritumu vadu.

Ivans izgāja cauri ēdamistabai ar apaļu tumšsarkanu plīša galdautu pārklātu galdu zem sarkana bārkstaina abažūra un melnu dermatīna dīvānu ar ruļļiem un augstu atzveltni un plauktiņu virs tā, uz kura septiņi marmora laimes zilonīši balstīja baltas mežģīņotas salvetes, bet sānu skapīšos droši vien glabajas validols, klepus pilieni un citas vienkāršas zāles. Tiesa, uz zema galdiņa ,,KVN" vietā ar milzīgu lēcu ekrāna priekšā dižojās smags pulēts jaunākā televizora ,,Znamja-58M" kubs.

Kabineta vienu sienu aizņēma grāmatu plaukti, bet pretējā bija nokarināta laika zoba pamatīgi skartām fotogrāfijām. No tām raudzījās cilvēki, no kuriem daudzi droši vien jau sen bija viņā saulē. Ivana skatiens aizķeras pie viena no attēliem Taja bija redzams Majakovskis un plašs, vērienīgs paraksts.

Vispirms sasveicinies, zinātnisko lidzstradniek Trofimov! atskanēja čīkstoša balss. Gandrīz ar tādu pašu čīkstoņu pagriezās augsts zaļš krēsls, kas stāvēja aiz rakstāmgalda pie loga. Krēslā sēdēja septiņdesmit gadu vecs drebelīgs večuks ar milzīgu pliku galvu, ko klāja pigmentācijas plankumi un atsevišķas baltu matu šķipsnas. Večuks bija ģērbies novalkātā rūtainā jaķelē, ceļgalos izstaipītās treniņbiksēs un kailās kājās uzmauktās iešļūcamās čībās. Uz deguna viņam bija masivas raga brilles, lēcās peldēja milzīgas sena, neiedomājami gudra astoņkaja acis.

-   Ai, sveicināti, Porfīrij Stepanovič! Ivans steidza labot savu paviršību. Jūs pazinat Majakovski?

-    Pazinu gan. Es daudzus pazinu Bet tu, kā redzams, neesi mainījies. Tikpat tiešs un pašpārliecināts.

-   Cerams, kad zvanīju, jūs mani pazināt ne jau pēc šīm pazīmēm… Man bija ļoti patīkami, ka jūs mani atceraties. Pat mana priekšniece nobrīnījās!

-   Ka gan es varētu aizmirst nekauņu, kurš uzzīmēja par mani tik pretīgu karikatūru

Porfīrijs Stepanovičs paņēma no galda papīra lapu.

-   Varbūt šo te derētu parādīt tavai priekšniecei? Lai zina, kas viņu sagaida!

Zīmējumā bija attēlots gigantisks sams ar profesora pliko galvu. Briesmonis bija piekodies makšķerei, un grupa jaunu cilvēku vilka viņu krastā. Apakšā ar Ivana Trofimova roku bija rakstīts: „Somovs uzķeras uz jebkuras stulbibas āķa."

Ivanam sametās karsti Tātad Somovs bija apvaino jies ne pa jokam, ja jau nebija izmetis šaržu un pat sa gatavojis viņa atnākšanai.

-   Piedodiet, profesor. Reizēm cilvēks izdara tādus gājienus, kuru dēļ visu mūžu ir kauns.

Somovs pavīpsnāja.

-   Ka tad! Pastāsti vēl, ka visu so laiku mocījies s rdsapziņas pārmetumos' Labs ir ar kādām stulbībam esi pie manis ieradies?

Ivans klusējot nolika viņam priekšā gredzena fotogrāfijas, ka arī lapu ar pārzīmētajām seno austrumnieku rakstu zīmēm.

Kādu bridi Somovs klusēdams aplūkoja uzņēmumus un tad ierunājās:

-   Kas tas par gredzentiņu, Ivan? Un no kurienes tas uzradies?

-   Vēl nezinu. Tas ilgus gadus glabājies krātuvē, vēl no pirmskara laikiem. Neviens to nav pētījis. Jūs varat izlasīt šos uzrakstus?

-   Mēģināšu… Izskatās, ka tie ir aramiešu valoda

Somovs piecēlās, parakņajās grāmatu plauktos, tad

ilgi kaut ko meklēja rakstamgaldā Beidzot, nolicis sev priekšā vairākas vecas grāmatas un kladi, piepampušu no daudzajām ielīmēm un ieliktņiem, viņš pagrieza

Ivanam muguru un, norobežojies no viņa ar krēsla atzveltni, iegrima seno rakstu zīmju atšifrēšanā. Visu laiku ielūkodamies grāmatās un kladē, profesors ņēmās kaut ko uzmest nelielā bloknotā, nemitīgi pārsvītrodams un pārveidodams uzrakstīto. To darot, viņš kaut ko dusmīgi murmināja.

Laiks vilkās lēni. Kaut kur pie griestiem dīca trekna muša. Pagāja ne mazāk par stundu. Beidzot Somovs izņēma no mapes papīra lapu ar savu vārdu stūrītī un, ieskatīdamies sasvītrotajā bloknotā, ņēmās kaut ko rakstīt kaligrāfiskā rokrakstā. Muša sāka sisties pret logu, turklāt tik sparīgi, ka Ivans nodomāja: kā tā nesadauza sev galvu? Bet varbūt izsitīs stiklu un izlidos laukā? Diez vai, neviens tāds gadījums nav zināms… Bet gadījumi, kad mušas pārsitušas sev galvu? Arī nav zināmi… Starp citu, kad atrod beigtu mušu, to vienkārši izmet atkritumu spainī, nevis nosaka tās nāves cēloni…

No šīm zinātniskajam pārdomām viņu atrāva profesors Somovs. Viņš atkal, krēslam čīkstot, pagriezās un apmierināti saberzēja rokas.

-   Iekšpusē ir rakstīts: „Jūda no Kariotas". Ārpusē: „Nenožēlo, ko esi izdarījis…" Rādās, ka gredzentiņš piederējis kādam Jūdam, kurš pastrādājis ko nelāgu, un kāds ir gribējis viņu mierināt. Vai atceries, ko izdarīja Jūda Iskariots?

-   Nē. Ivans papurināja galvu.

-   Atsauc atmiņā evaņģēlija sižetus! Gleznas „Svētais vakarēdiens", „Jūdas skūpsts", „Jēzus krustā sišana"…

Trofimovs saspringa.

-   Pagaidiet.. Kas iznāk… Tad jau gredzens piederējis tam pašam Jūdam?! Bet kā gan tas var būt? Bībeles mīti taču ir nemateriāli!

-   Visdrīzāk, protams, tā ir imitācija. Somovs ņēmās pētīt fotogrāfijas. Uzreiz redzams, ka priekšmets ir jauns. Divtūkstoš gadu laikā gan uzraksti nodils, gan akmens izkritīs, gan purns tā nobružāsies, ka netiksi gudrs, vai tas ir lauva vai zaķis…

-   Kam tāda imitācija ir vajadzīga?

Students paraustīja plecus.

-   Vai nu mazums mistifikatoru..

-   Jaunam izstrādājumam tas ir pārāk neparasts, Ivans domīgi noteica. Kolēģis tam pieskārās un ta apdedzinājās, ka dabūja ņemt slimības lapu. Bet es tūlīt pēc tam pieskāros auksts… Arī citas dīvainības izjutu uz savas ādas te tas izstaro bailes, te it kā aptur laiku…

Somovs noņēma savas milzīgās brilles, un viņa acis pārvērtās nu tās bija parastas paveca noguruša cilvēka acis Viņš ar pirkstiem tās saberzēja, pamasēja nospiedumu virsdegunē, noklepojās.

-   Vēsturisko materiālismu neviens nav atcēlis, jauno cilvēk, viņš sacīja, skatīdamies sānis. Un komunistisko ideoloģiju arī Katram veselīgi domājošam cilvēkam ir skaidrs, ka no reliģioza mīta nevar rasties nedz gredzens, nedz arīdzan kas cits. Un katram ir skaidrs, ka nevienam gredzenam nevar piemist mistiskas īpašības.

-   Bet es personiski.

-   Tādi ir nesatricināmie objektīvas realitātes postulāti, profesors viņu pārtrauca. Un turpināja: Taču eksistē arī subjektīvā realitāte. Pašiedvesma var izraisīt visīstāko apdegumu. Pārpūle un stresi rada fobijas, vīzijas, pat halucinācijas Jums viss ir skaidrs, biedri zinātnisko līdzstradmek?

Somovs no jauna uzlika brilles un atkal uzlūkoja jauno cilvēku apakštasītes lieluma acīm. Trofimovs pamāja. Padomju augstskolas profesors citādi nevarēja runāt. Atkāpes no ideoloģijas bija vēl smagāks noziegums neka slepkavība. Un strīdēties ar viņu nebija jēgas.

Taču Porfīrijs Stepanovičs turpinaja aplūkot gredzena fotogrāfijas. Varētu domāt kāpēc, ja jau viņam viss bija skaidrs? Un kāpēc krunkainajā sejā atspoguļojās šaubas?

-   Un, lai tu galīgi izmestu no galvas šīs muļķības, aizsūtīšu tevi p e profesora Kozicina uz Fizikālo pētījumu institūtu. Viņš noteiks šīs mantinas vecumu, metā-

•> t

la sastāvu un ta tālāk. Un viss kļūs skaidrs.

-   Bet…

-   Nekādu „bet", absolūta precizitāte! Pēc mana lūguma viņš izpētīja it kā nenovērtējamu antīko monētu un deva slēdzienu, ka ta izgatavota devinpadsmi tā gadsimta beigās un tās cena ir augstākais desmit rubļi!

-   Es taču nevaru nest viņam gredzenu! Tas ir uzglabājams objekts, ta iznešana no Ermitažas tiek p elidzi nāta zādzībai'

Somovs noplātīja rokas.

-   Tur es tev neko nevaru līdzēt. Spektrālās analīzes aparatūra, ar kuru strādā Kozicins, ir kā šī istaba. Ta ka vai nu dodies pie viņa, vai nekā . Savu darbu es padarīju, slēdzienu uzrakstīju

Profesors uzspieda personīgo zīmogu uz sava paraksta, uzpūta nospiedumam un pastiepa bijušajam studentam sīkā rokrakstā aprakstīto glancēto lapu.

-   Protams, es tevi atcerējos ne jau muļķīgās karikatūras dēļ, viņš, viegli smaidīdams, sacīja. Tu atšķīries no kursa biedriem ar prātu un talantu, bet dip lomdarbs tev izdevās vienkārši lielisks. Par kandidāta disertāciju neesi domājis?

Ivans paraustīja plecus.

-   Atklāti sakot, esmu domājis. Tikai vēl par agru. Turklāt ir ļoti grūti izraudzīties tematu

-    Temats tev ir rokās. Porfīrijs Stepanovičs pamāja uz savu slēdzienu. „Pasaules reliģijas artefakti miti un realitāte' Vai slikts temats?

-   Lielisks temats, Porfīrij Stepanovič! Lielisks! patiesā dedzībā izsaucās jaunais cilvēks, ievietodams saņemto papīru mapē līdzās fotogrāfijām. Paldies!

-   Nu tad padomā par to! Profesors vēlīgi pamāja. Kad būsi visu izdomājis, uzraksti plānu un nāc šurp, padomāsim, ko uzaicinat par zinātnisko vadītāju… Es pazīstu kādu cilvēku, kurš to uzņemtos. Ja vien tu zīmēsi talantīgākas karikatūras.

No profesora dzīvokļa Trofimovs iztraucās kā spārnos. Tikai spārnu vietā viņu uz priekšu nesa nobružātā melnā mape. Neko sev apkārt neievērodams, viņš nolidoja kādus septiņus kvartālus un nometās uz nodeldēta zaļa soliņa nelielā ēnainā skvērā Izvilka fotogrāfijas, ieskatījās pamatīgāk. Kam gan gredzens piederējis? Mītiskajam Jūdam? Tas, protams, nav iespējams. Nezināmām mistifikatoram? Taču izveidot tik smalku griezumu varēja tikai ģeniāls meistars, bet apkārtējo krāpšana nekādi neiet kopā ar talantu… Viņš aizvēra acis, lai domas labāk raisās, taču tik un ta nekas jēdzīgs prātā nenāca. Rīkle bija izkaltusi, ļoti gribējās dzert, tā ka viņš gandrīz vai fiziski sajuta limonādes smaržu un plīstošo gāzes burbulīšu svaigumu.

-   Te būs, lūdzu, dzeriet, ir tik karsts, Ivans izdzirda pieklājīgu balsi. Un, atvēris acis, ieraudzīja tieši sava deguna priekšā slīpētu glāzi gāzēta ūdens ar bumbieru sīrupu. No tās apakšas tiešām cēlās ogļskābas gāzes burbulīši un virspusē plīsa pušu, šķaidot mikroskopiskas šļakatas. Glāzi, vēlīgi smaidīdams, sniedza kāds nepazīstams cilvēks vidējos gados, ieruds, ar vienkāršu strādnieka vai zemnieka seju Viņam bija rūtains krekls līdz elkoņiem atrotītām piedurknēm, saburzītas bikses un vaskadrānas basenes par trīs četrdesmit, uzautas kailās kājās.

-   Ko9 No kurienes? gluži nevietā ievaicajas jaunais cilvēks, atvirzīdamies nostāk.

-   Re, kur ir automāti! Svešinieks pameta ar roku pāri plecam. Es izdzēru vienu glāzi, paņēmu otru, lai ēniņā pabaudītu, bet redzu jums lūpas gluži apkaltušas. Dzeriet, dzeriet…

-   Paldies, atdošu jums trīs kapeikas. Ivans paņēma glāzi, kāri pieplaka vēsajam stiklam, izdzēra vienā paņēmienā. Gāzētais ūdens garšoja labi, acīmredzot sīrups nebija atšķaidīts. Viņš pagriezās aizmugurē aiz krūmiem tiešām rēgojās dzelteni gāzētā ūdens automāti. Kā viņš nebija pamanījis?

-   Tūlīt, tūlīt.. Jaunais cilvēks iespieda glāzi atpakaļ rokā rudmatim un sāka čamdīties pa kabatām, taču sīknaudas, kā par spīti, nebija.

-    Nieki, nesatraucieties. Svešais atmeta ar roku. Es te ielūkojos jūsu fotogrāfijās…

Ivans attapa, ka tur gredzena fotogrāfijas kreisajā rokā kā vēdekli, un steigsus savāca tās, ka spēlmanis savāc kārtis, lai partneris neieskatās.

-   Un tad? viņš noprasīja.

Jautājums noskanēja skarbi.

-   Nekas, kungs, itin nekas. Svešais paraustīja plecus. Un, pametis skatienu atpakaļ, klusi piebilda: Tas ir īsts.

-   Kas?! jaunais cilvēks izsaucās.

-   Nekādas mistifikācijas. Tas ir absolūti īsts Rudmatis mierinoši papliķēja Ivanam pa roku Viņam bija deguns kā kartupelis, viss vienās sarkanās dzīsliņās, un mazas apaļas acis zem tikpat ka neredzamiem uzacu puslokiem.

-   Jus gribat sacīt, ka Jūda patiešam ir bijis?

-   Par to nav nekādu šaubu.

-   Bet visi taču zina, ka ne Dieva, ne…

-    Ts-s-s… Rudmatis brīdinoši pacēla roku. Jus kļūdāties. Viss ir p lnīgi pretēji visi zina, ka Visuma ir pārstāvētās abas puses. Un tās savstarpēji ir., nu, teiksim ta zināma opozīcijā.

Kaut kas Trofimovam šķita nedabisks. Dīvaina bija pati situācija, dīvaina neatbilstība bija negaidītā sarunbiedra vienkāršajam izskatam ar viņa pieklājīgajām manierēm, bet vēl vairāk ar brīvi plūstošo valodu Gan dzērāja deguns, gan seklais acu skatiens, gan ro kas ar nelīdzenajiem netīrajiem nagiem Tas viss ik ļoti neatbilda viņa izraisītās sarunas filozofiskajai ievirzei, ka Ivans sajutās neomulīgi.

-   Tu šaubies? rudmatis izsmējīgi pavaicāja. Redzu, ka šaubies Jusu ideoloģija noliedz visu dievišķo un ideālo, tāpēc tevi nepārliecina ne gredzens, ne es pats, lai gan mēs esam visnotaļ materiāli' Taču tu esi komunistisko ideju vergs…

-   Es neesmu vergs! Jaunais cilvēks saslējās. Esmu zinātnes darbinieks!

-   Neaizraujies' Jūs visi esat vergi! To nekaunīgo un muļķīgo dogmu vergi, kuras jums dzītas galvā kopš pa šas dzimšanas! Jus noliedzat visu, ko nespējat izska d rot, jūs esat iztēlojušies sevi par radības kroni, jūs esat ļauni, plēsonīgi, alkatīgi! Jūs noliedzat visu un visus! Noliedzat pat to, kuru visa kristīga pasaule uzskata par Glābēju! Taču viņš velti ziedojās, jus neesat ta ver ti! Vina upuris izrādījās veltīgs! Viņa namus jus esat pārvērtuši par noliktavām, krogiem un zirgu staļļiem!

Viņš vēl aizvien naivi cer, ka jus var pāraudzinat ar labsirdību un mīlestību, taču patiesība jus esat spējīgi uztvert tikai speķu, cietsirdību un ļaunu varu! Un vēl personisko labumu! Bet gredzens jus parbauda. Un arī tev stāv priekšā pārbaudījums!

-    Kadas blēņas jūs runājat? Ivans apjucis pajautāja.

Viņš nekā nesaprata. Darbarūķis saburzītās biksēs nespetu izteikt tik sarežģītas frāzes un zināt tik sarežģītus izteicienus, kurus veikli lika lietā. Pat lūpu kustības pauda, ka tas daudzus vārdus veido pirmo reizi… Bet nu pēkšņi apklusa, papurināja galvu un skatījās piesardzīgā izbrīna, it kā Ivans pirmais būtu vērsies pie viņa, pēkšņi satverdams aiz pleca.

-    Kāpēc jus uzskatāt, ka ļaudis ir pelnījuši ļaunumu, nevis labsirdību? aiz inerces ievaicājās jaunais cilvēks, raudzīdamies nedzivajas acis.

-   Ko tu man pūderē smadzenes?! spalgā balsī noprasīja rudmatis atkapdamies. Viņš pagrozīja rokā tukšo glāzi, paostīja un pār plecu iemeta krūmos. Ko tev vajag, dulburi? Ko piesienies?

-    Es piesienos?! satriekts jautaja jaunais cilvēks. -Jūs taču pats pienācāt man klat…

-   Sasodītais hipnotizētājs! Tikai ar mani tie tavi stiķi neies cauri' Ja būsi naudu ievilcis nāsīs, pielūko..

Svešais tramīgi izčamdīja kabatas, izvilka rubli un sīknaudu, parskaitija un atviegloti nopūtās.

-   Tava laime! Citādi es sadotu tev pa purnu!

Viņš piecēlās, savilka pie padusēm jau tā īsās bikses un ļodzīgā gaita aizslaja pa aleju. Ivans sēdēja nekustīgi, stingi neraudzīdamies viņam pakaļ.

Tas tik ir slēdziens! Nataļja Ivanovna mīlestība uzlūkoja spīdīgo lapu. Gan veidlapa ar vārdu, gan paraksts, gan personīgais zīmogs! Visi rekvizīti vietā!

-  Bet ko jus domājat par Porfīrija Stepanoviča secinājumiem? Ivans bikli ievaicājās.

-  Domāju, ka tie pilnība atbilst īstenībai. Profesors Somovs nevarēja kļūdīties. Viņš ir ļoti pieredzējis speciālists.

-   Un gredzens tiešām piederējis Jūdam Iskariotam?

-   Kas gan tur būtu ko brīnīties?

-   Tam pašam? No Jaunās derības?

-  Protams, nē! Dzelzs Nata satraukti sāka vēcināt rokām. Vai mazums vienādu uzvārdu vēsture nācis priekšā!

Un bažīgi pavaicāja:

-  Bet ko par šo jautājumu domā pats Porfīrijs Stepanovičs? Viņš nevarēja atstat zinātniski neizska drotu šaubīgu faktu!

Profesors piekrīt, ka ar reliģijas mītiem gredzenam nav nekada sakara Uzskata to par mistifikāciju.

Silujanova atguva iepriekšējo sparu.

Tas visnotaļ ir iespējams! Visnotaļ. Braši, Ivan' Tu esi veicis lielu darbu un devis savu ieguldījumu mūsu nodaļas zinātniskajos radītajos. Tev pienākas uzslava!

Ivans gribēja palūgt atļauju iznest gredzenu spektralās analīzes veikšanai, taču atturējās kaut ari Nataļju Ivanovnu mēdz dēvēt par Dzelzs Natu, taču viņas nelokāmā stingrība izpaužas vadības instrukciju un pavēļu izpildē, nevis to pārkāpšanā. Tomēr priekšniece bija pamanījusi viņa nodomu.

-   Tu gribēji ko jautat?

-    Nē… Tas ir, jā… Pareizāk nevis jautāt, bet ierosināt. Izliksim gredzenu apskatei. Ļoti interesants priekšmets, smalks darbs…

Priekšlikums radās negaidot kad viņš sāka atbildēt, tad vēl nezināja, ar ko beigs. Ivans pats nobrīnījās. Taču Nataļja Ivanovna piekrītoši pamāja.

Pareizi' Mes veicam zinātnisko pētniecību, saņēmām slavena eksperta atzinumu un tagad ar mierīgu sirdi varam pārcelt izpētīto objektu no krātuves uz ekspozīciju. Tas kļūs par uzskatāmu musu darba apliecinājumu. Turklāt šo gredzenu noteikti valkajuši bruņinieki, un tam ir vieta Bruņinieku zale. Sagatavo pamatojumu un izraugies tam vietu. Līdz nedēļas beigām pagūsi?

-   Protams, Nataļja Ivanovna! Ivans pasmaidīja.

* * *

K ndjajeva prombūtne atviegloja Trofimovam īstenot iecerēto. Nākamajā dienā, kad tuvojās pusdienu pārtraukums, Ivans iebāza roku kastītē un, piesardzīgi aptaustījis, izņēma gredzenu. Tas bija auksts, lauvas acis nespīdēja, ar vardu sakot, tas bija gluži parasts priekšmets bez jelkāda mistikas plīvura. Lai gan, nē Patiesībā tas bija uzglabajamais objekts. Un, ieslidinājis to kabatā, jaunais cilvēks sajutās ka noziedznieks. Viņam kāpjot augšā pa kāpnēm, sirds dauzījās pie paša kakla, mugura nosvīda, kājas drebēja. E ot garām sar gam Petrušam, viņš tikai ar otro reizi spēja sasveicināties spazmas žņaudza kaklu. Pat izgājis uz ielas viņš nenomierinājās, gluži otrādi noziegums bija kļuvis acīm redzams, ikviens milicis, atklājis kabatā muzeja eksponātu, varēja aizvest viņu uz milicijas iecirkni kā nozieguma vietā pieķertu zagli! Un ja nu viņš pakļust zem tramvaja? Tad zagļa zīme paliks viņam arī pēc nāves. Pat ja viņš gredzenu pazaudēs…

Ivans izbailēs iegrūda roku kabatā. Gredzens bija vietā. Jaunajam cilvēkam šķita, ka tas ir nedaudz sasilis. Varbūt labāk uzvilkt to pirksta? Tā bus drošāk! Jau doma vien par to nesa atvieglojumu. Taču v ņš atrava roku. Nu nē…

Līdz Fizikas institūtam viņš aizgāja kā pa miglu. Viņa personība sašķēlās viena tās puse dedzīgi vēlējās uzvilkt gredzenu, otra izmisīgi tam pretojās. Abas puses atkal apvien< jās vien tad, kad viņš atdeva eksponātu maza auguma resnītim sākotnēji balta, taču sen nemazgātā uzsvārcī. Tas bija profesors Kozicins, kurš par nākamo izpētes objektu neizradīja ne mazāko interesi, vēl vairak pat neuzmeta tam skatienu. Vini iegāja lielā zālē, no kuras pusi aizņēma sarežģīta iekārta ar peleki matētiem paneļiem un elektronisko tablo lodziņiem, kuros noslēpuma ni mirkšķināja zaļas nulles. »

Tas ir gāzes hromatografs, amerikaņu, Kozicins sacīja, noglāstīja paneli un pirmo reizi pasmaidīja. Izskatījās, ka šī aparatūra ir vienīgais vina interešu objekts.

Lāzera stars izsit no objekta molekulu kulīti, bet spec ila programma izpēta to spektru, profesors paskaidroja, iestiprinādams gredzenu īpašās spailēs starp diviem masīviem diskiem, kas atgadinaja virpas vārpstu, tikai ar mirdzošām lēcām asu galos. Pilnīga izpēte ilgst trīsdesmit sekundes…

Viņš nolaida vāciņu, kas aizklaja gan „vārpstās", gan objektu, lai gan pa šauru aptumšotu lodziņu pieliecoties varēja vērot notiekošo. Taču ne Ivanam, ne profesoram tāda vēlēsanās neradās.

Resnītis nospieda pogu, atskanēja spalgs kraksķis, aiz tumšā stikla uzzibsnīja zibens, aparāts iedūcās, taču tūdaļ apklusa. Uz tablo tāpat kā iepriekš dega zaļas elektroniskas nulles kā bezgalīgi dziļas acis bez redzokļiem.

-    Savādi! Kozicins sapīcis vēlreiz nospieda pogu. Atkal atskanēja krakšķis, atkal aiz tumšā stikla uzl esmoja lāzera zibens. Taču šaja reize mašīna vispār neieslēdzās. Zaļās acis, pilnas bezgalības tukšuma, raudzījās auksti un nicīgi.

-     Materiāls nepadodas lāzera stara iedarbībai! profesors izbrīnā izsaucās. Kaut kas tads vēl nav bijis! Kas par sasodītu būšanu!

Viņš nospieda pogu trešo reizi. Atkal krakšķis, stara uzliesmojums, mašīna iedūcās nulles uz tablo nomainīja ciparu zibona.

-   Tā jau ir cita lieta, profesors nomierinājās.

Krakšķis un uzliesmojums atkārtojās. Dūkoņa turpinājās. Pēc brīža no šauras spraugas izlīda kaut kādu zīmju izraibināta papīra lente. Kozicins to paķēra, uzmanīgi izskatīja, apmier nāti pamāja.

-   Viss ir skaidrs. Objekts attiecināms uz mūsu ēras pirmajiem gadu simteņiem. Gredzens izgatavots no titāna. Akmens materiāls nav identificēts.

-   Ko nozīmē „nav identificēts"? Ivans pajautāja Saņemtā informācija vēl nebija nogulusies viņa galvā un slējās tur ka pašizkrāvēja nule izmesta stūraina ķieģeļu kaudze.

9

-   Tas nozīmē, ka materiāls nav iekļauts pazīstamo minerālu katalogā, Kozicins paskaidroja. Taču tas necik neizskaidroja situāciju.

-   Kam pazīstamo?!

-   Visiem. Fiziķiem, ķīmiķiem, kristalogrāfiem, ģeologiem… Itin visiem!

-   Tātad…

-   Tātad šis akmens uz Zemes nav pazīstams, profesors, starojoši smaidīdams, atbildēja.

-   Ka tas ir iespējams?'

-   Loti vienkārši. Meteorīts.. Vai arī kads rets iezis

j

no zemes dzīlēm.. Vai sastingusi zemūdens vulkāna magma…

-   Bet kur pirmaja gadsimtā varēja rasties titāns?!

Kozicins noplātīja rokas.

-  Šis jautājums jāuzdod vēsturniekiem. Es tikai fiksēju faktus. Bet fakti ir tādi'

Viņš pacēla vāciņu un atdeva gredzenu. Tas bija auksts kā ledus.

-   Paldies, profesor! Trofimovs pateicās.

-  Lūdzu! Resnītis pakratīja viņa roku. Kā nu va rēju.. Pasveiciniet Somovu!

Ivans lēnām nokāpa pa trepēm, izgāja uz ielas. Viņš jutās kā no laivas izmests. Izpēte bija radījusi vairāk jautājumu nekā atbilžu Ko tas viss nozīmē? Nepazīstams akmens, titāns… Eksponāta pasē rakstīts, ka tas izgatavots no parastas dzelzs un kalnu kristāla… Kur bija patiesība?

-   Vai pārliecinājies, mīlīt? Kāds no mugurpuses paraustīja viņu aiz krekla.

Trofimovs strauji pagriezās. Tā bija salīkusi večiņa, kas uz stūra pārdeva saulpuķu sēklas.

-   Ko? viņš pārjautāja.

-   Gredzentiņš ir īsts, pats savām acīm redzēji! Saprati, kam tas piederējis? Tā, redz!

Ivans apstulba.

-   Kam tad? Un vispār kā jūs zināt9

Taču večiņa klusēja, bērdama melnās sēklas no bļodiņas mazā slīpētā glāzītē.

-   Ka jūs zināt par gredzenu, vecmāmuļ?!

Ko tādu? Viņa pielika krunkaino plaukstu pie auss. Kas par gredzenu?

Ivans palūkojās mazajās asarojošās acīs un saprata, ka vina neizliekas.

9

-   Ņemsi sēkliņas?

9 9

Neatbildējis jaunais cilvēks metās projām. Viņš juta patiesas bailes, šķita kas neredzams un baiss dzenas vīnam pa pēdām.

Kad viņš atgriezās Ermitāžā un nolika eksponātu vietā, bailes atkāpās. Bet faktu ķieģeļi savietojās un nogūlās, vairodami neatminamas mīklas ap noslēpumaino artefaktu, kas, spriežot pēc visa, patiešām bija Jūdas Iskariota gredzens. Lai gan tas no materiālistiskas dialektikas un komunisti >kas ideoloģijas viedokļa nekādi nevarēja but.

Starp citu, kad objektu novietoja ekspozīcijā, ne par kādu noslēpumainību paskaidrojošajā kartītē nebija runas. Vienīgi vispārīgs uzraksts: „Bruņin eka gredzens". Un viss Par ar to saistītajām dīvainībām Ivans nolēma nevienam nestāstīt Patiesību sakot, viņš par to neko arī nezināja.

Pirmā daļa . DZIEDNIEKS KFĪRS

..

Pirmā nodaļa. Gredzena maģija

m. ē. 79. gads GnocaJeršalaima

Kf irs gāja ašā marša solī, ko bija iemācījies romiešu garnizonos pavadītajos gados. Arī apģērbs viņam bija no tiem laikiem viegla īsroku tunika, viduklī apsieta ar jostu, uz muguras apmetnis no bieza vilnas auduma, kājās no rupjām ādas siksnām pītas leģionāru sandales ar biezu zoli. Vienīgi drānu brūnā krāsa liecināja par to, ka tās nepieder nedz Lielās Romas impērijas pilsonim, nedz kareivim, bet gan tās vergam…

Taču tagad verdzība bija palikusi pagātnē viņš atgriezās dzimtenē, kur bija piedzimis brīvs un tāds ari dzīvojis līdz desmit gadu vecumam. Tiesa, Jūdejā līdz pat šim brīdim bija saglabājusies romiešu vara, taču diez vai kādam ienāks prātā meklēt šeit izbēgušu vergu no metropoles.. Viņš soļo droši un mērķtiecīgi, plecā kule ar produktiem, rokā pamatīgs ceļa spieķis. Zem kājām nomīdīta akmeņaina zeme pārmaiņus ar smiltīm, apkārt ierasta tuksnesīga ainava. Viņš atcerējas akmeņiem bruģētos kā zobens taisnos romiešu ceļus, pa kuriem notiek tikpat ka nepārtraukta kustiba dārdoši mantu vezumi, trauksmainie, mūžam steidzīgo kurjeru rati, patriciešu ērtās karietes, pretoriāņu gvardistu ātrie zirgi, nekārtīgas gladiatoru kolonnas, līdzenās leģionāru rindas.. Turpretī šeit trīs stundas viņš bija sastapis tikai dažus ceļiniekus un divus pajūgus no tuvējām apdzīvotām vietām. Nomale. Droši vien Jeršalaimas tuvuma ceļi izskatas dzīvāki…

Kad saule saka slīdēt uz rietu, viņš nožēloja, ka bija devies ceļā šodien. Skumīgās bēru rūpes bija aizņēmušas daudz laika, taču labāk būtu bijis pārlaist nakti Gnocā un agrā rītā doties tālajā ceļā. Virsroku bija ņēmušas emocijas, nevis saprāts viņam bija gribējies aizkļūt tālāk no vietas, kur briesmīgā nāvē bija gājusi bojā māte un labākais draugs… Un kur lai arī nakšņotu no dzimtajām mājām pelni vien atlikuši Tiesa, Hevors un Broha tika piedāvājuši v ņam pajumti, varbūt velti viņš neizmantoja kaimiņu viesmīlību9

No otras puses vai viņš būtu dzīvs sagaidījis nākamo rītu? Ja nu jūdieši butu atnākuši viņam pakaļ un pie viena izrēķinājušies arī ar viņam pajumti devušajiem ļaudīm? Viņi ir labi organizēti un rīkojas ļoti ātri vakar dienā Heršams bija draudējis Jaīram, bet vakara viņi jau bija sarīkojuši savu nežēlīgo izrēķināšanos. Viņam vienkārši bija laimējies palikt dzīvam.. Taču maz ticams, ka viņš būs piemirsts… Šodien Heršams, itin kā nekas nebūtu bijis, ielūkojās apraudāšana un caururba viņu ar naidīgu skatienu. Viņš uzskata, ka Kfīrs kopā ar Jaīru tika atklajuši romiešu kareivjiem Jūdas kalpu pagānu tempļa atrašanās vietu Dzeltenajās klintīs. Tāpēc ka bija ieraudzījis Jaīram šo gredzenu…

Kfīrs nopūtās, sakārtoja nost slīdošo gredzenu un pacēla roku pie acīm. Melnais akmens noslēpumaini vizuļoja lauvas atplestajā rīklē. Jūdieši tiešam bija to pielūguši, viņš pats bija redzējis. Un Jairs t ka stāstījis, ka gredzenam piemīt burvju spēks, kas nesis viņa kungam, romiešu leģionāram Markam, veiksmi un vairākkārt izglābis viņam dzīvību, ne velti Marks to glabājis ka acuraugu. Ari viņi paši bija varējuši pārliecināties par gredzena maģisko speķu tas bija palīdzējis viņiem izbēgt no romiešu verdzības un aizkļūt mājas! Tiesa, pinkainā briesmoņa purns neatgādināja dievišķās rokas veidojumu. Bet kurš gan spēj izdibināt Visaugstā gribu, kuram ir lemts atminēt viņa dziļākos nodomus un viņa sūtītos pārbaudījumus? Un tomēr tieši gredzena dēļ tika nogalināta viņa māte Aviva, kura ne pie kā nebija vainīga, ari Jaīrs, tika nodedzinātas viņu mājas… Ko gan tas patiesībā nes veiksmi vai nelaimi?

Kfīrs kārtējo reizi sakartoja baiso rotu gredzens bija par lielu, to varēja pazaudēt Viņš jau ari nebi a radis valkāt gredzenus. Un vispār… Viņš novilka no pirksta rīkli atpletušo plēsoņu un paslēpa slepenā kabatā. Tā būs labak…

Visapkārt pletās akmeņains tuksnesis, aizaudzis ar dzelkšņiem un kamieļzāli, šur tur lapotni pleta pa dateļpalmai. Tikai kreisajā pusē tālu pie horizonta iezīmējās kalnu grēdas robainas kontūras. Kalnu virsotnes vēl aizvien bija skaidri saskatāmas saules gaismā, kuras d sks jau bija paslēpies aiz tām. Savukart pakalni labaja puse jau izskatījas izplūduši vakara dūmakā.

Vai viņš bija rīkojies pareizi vai ne? Vajadzēja nakšņot Gnocā vai arī drīzāk bēgt projām no bīstamās vietas? Bet kur tagad lai parlaiž nakti? Un ka lai nenomaldas, ja līdz Jeršalaimai jāiet četras piecas dienas…

Kfīrs kārtējo reizi nolādēja savu verga pagatni Deviņus gadus no deviņpadsmit nodzīvotajiem viņam nebija nācies pieņemt lēmumus, viņš bija tikai pildījis sava kunga vecākā centuriona Aula Lūcija pavēles. Un, šķiet, bija atradinājies domāt…

Ar sānu redzi vins labaja pusē pamanīja kustību. Pagriezās un sabiezējošajā krēslā saskatīja jātnieku, kas parādījās aiz tuvāka pakalna. Varbūt nejaušais ceļabiedrs būs atspaids? Ka nekā divatā būs jautrāk sagaidīt tuvojošos nakti… Kfirs gaidot apstajās, taču jātnieks, pāris stadiju pietuvojies, pēkšņi strauji apcirtas un aizauļoja turp, no kurienes viņš bija nācis, uz Gnocas pusi. Vakara klusumu partrauca griezīgi svilpieni viens, otrs… Romiešu karavadoņi ar svilpieniem deva komandas kareivjiem, bet kam var raidīt signālu vientuļš jātnieks tuksnesī?

Pēkšņi Kfīra sirds sažņaudzās baisā nojausmā viņa asās acis saskatīja melnu apmetni ar kapuci tā ģērbās Jūdas kalpi! Vai tiešām viņam dzen pēdas? Vai varbūt jūdiešu dranas viņam rēgojušās, bet svilpiens ticis nepareizi saprasts? Lai gan neviena naksnīga tikšanās nesolīja jaunajam cilvēkam nekā laba kaklā zem krekla karājās pašdarināts linaudekla maisiņš ar Marka mājā pagrābtām zelta un sudraba monētām… Brangs ķēriens gan jūdiešiem, gan laupītājiem, turklāt

ne vieni ne otri neatstās vīnu dzīvu…

7 »

Skumjas un bailes ka auksta un gluma čūska līda jaunekļa sirdī. Viņš paatrinaja soli, tad metās skriet. Nakts ātri pārklājā zemei savu melno segu Un nu jau bija pavisam tumšs, debesu bezgalīgajās dzīlēs iedegās zvaigžņu miriādes, itin kā prasmīgs dekorators ar zelta naglām būtu piestiprinājis debesu jumam melnu samtu.

Kfirs aizelsās un sāka iet soliem. Melnais samta

»

pārklājs varēja izrādīties glābiņš zem tā nav viegli atrast cilvēku… Bez tam varbūt viņu neviens nemaz nemeklē… Jā, jā, visticamāk, viņš pats sev uzdzinis bailes bez kāda pamata… Tajā pašā acumirklī jauneklis sarāvas kaut kur tuvumā atskanēja sirdi plosošs kauciens! Šakāli s? Mežonī pārvērties suns? Varbūt kāds nakts putns?

Uzpūta auksts vējš. Augumam pārskrēja drebuļi. Viņš pat nesaprata, no kā vai nu no nakts dzestruma, vai bailēm. Naktī tuksnesī vējs pūš reti to jauneklis atcerējās vēl no bērnu dienām. Taču tagad tas zēģelēja ne pa jokam asas svelpjosas brāzmas sita ciet elpu un svieda sejā durstīgas smiltis un sīkus asus akmentiņus. Viņš uzsedza pleciem apmetni cieši saņemdams pie paša kakla. Kļuva tā kā siltāks…

Bet kas tad tas? Ar acs kaktiņu Kfīrs ieraudzīja, nē, drīzāk sajuta, kā laba ā pusē viņam garām aizslīd kāda ēna. Vēl viena… Griezīgais kauciens atkārtojās, šoreiz jau pavisam tuvu. Bailes nomainīja dzīvnieciskas sausmas, kas lika ķermenim stingt.

Un tūdaļ pat saasinātā dzirde saklausīja tālumā ritmiskas skaņas, kurās šķita esam kas pazīstams, dipada, dipada, dipada, dipada… Nometies četrrāpus, viņš piespieda ausi atdzisušajai zemei. Pareizi tā bija pakavu dipoņa! Tacu jātnieki naksnīgā tuksnesī ir vēl lielāks retums nekā vējš. Kurp viņiem auļot, neredzot ceļa un orientieru? Kāda nepieciešamība trenc viņus necaurredzamā tumsā? Ja nu vienīgi vēlēšanas par katru cenu notvert niknu ienaidnieku ..

Reālas, taustamas briesmas izrāva vinu no sastin-

7 9

guma, un viņš pielika soli, nemitīgi atskatīdamies. Pēc kada brīža aizmugurē tumsā parādījās kaut kādas gaismiņas, kas vēlāk pārvērtās lāpu ugunīs. Nu vairs nebij i nekādu šaubu vīnam dzinās pakaļ!

Varenais dekorators atvilka melno samta aizkaru, un zvaigžņu puduriem nosētās debesis papildinājās vēl ar milzīgu, apaļu, bez mazākā robiņa, dzeltenu mēnesi.

Spokaina zilgana gaisma apspīdēja apkārtni, un Kfīrs, pamanījis sānos kādu nelielu celtni, skrēja turp. Tā bija pamesta kleķa aitu kūts. Viens stūris bija sgāzies, palmu zaru jumts ieliecies. Iekšā bija tik tumšs, ka dur vai aci laukā. Atskatījies uz tuvāk nākošajām lāpām, Kfīrs piesardzīgi iegāja durvju aila, kurā pašu durvju nebija. Vismaz kāds patvērums, varbūt vajātāji paauļos garām…

Acis pamazām pierada pie tumsas. Caur izgāzušos stūri bija redzamas zvaigžņotas debesis un ieplūda vāja, spokaina gaisma, ko izstaroja ideāli apaļais mēness. Kājas mīksti grima kaut kādās lupatās, kraksķēja zari… Bakstīdams drazu kaudzes ar nūju, lai aizbiedētu čūskas, viņš aizkļuva līdz apgaismotajam laukumiņam un, atkal paurķējis ar nūju, apsēdās uz grīdas, ar muguru atspiezdamies pret sienu. Kfīram bija auksti un baisi, un viņš skumīgi nodomāja, ka asinskarie jūdieši visticamāk, nepalēkšos garām, bet nokāps no zirgiem un sāks ķemmēt apkārtni, kā to tvarstīšanās mēdza darīt romiešu karavīri. Tāda metode tikpat kā vienmēr vainagojas ar panākumiem. Un, kad vi ii to būs atraduši, tad nogalinās tikpat nežēlīgi kā Jaīru. Sirds dauzījās pie paša kakla, kuņЈ i žņaudza spazmas, kļuva

grūti elpot, ķermeni kratīja nervozi drebuļi…

žogiem, dodoties uz saviem iemīļotajiem slepenajiem nostūriem Lai gan pat vini cenšas netuvoties Mar Samuila mājai, kas atrodas gluži tuvu Lejas Vārtiem. Tur nav ko brīnīties arī spožā saules gaismā visi met līkumu šai nelielajai divstāvu ēkai. Un patlaban tas ir vienīgais nams, kura otra stava logā redzama gaisma.

Namatēvs sēž pie plata, eļļas degļu apgaismota gal da, kas nokrauts visādiem krāmiem. Kas viss tur ir kaulu gabaliņi, raupjas koka cilvēku un dzīvnieku figūriņas, zirga astes astru otiņa, zariņš ar sakaltušām lapam no indīgā ančara koka, maģiska lodīte no Venēcijas stikla, cilvēka galvaskauss.. Pa labi acis bola izbāztas pūces pērlīšu acis, pa kreisi daudznozīmīgi galvu pieliecis ar salmiem piestūķēts krauklis, augšā spārnus izpletis auklā pie griestiem pekarināts siksparņa ķermenītis, nelielā kaudzītē plakanas guļ izkaltētas vardes. Ir arī dzīvas vardes divi melni krupji nemierīgi piepūš kaklu sīkrežģu krātiņa…

Krunkainā roka satver vienu no tiem, ass skalpelis nošņāpj tam galvu, melni zaļās asinis rūpīgi, līdz pēde ai pilītei tiek satecinātas bronzas kausiņā. Jau par to vien Mar Samuils pelnījis nomētāšanu akmeņiem saskaņā ar Levita grāmatu pat upurjēra asinis drīkst tikt izmantotas vienīgi uz Jeršalaimas dievnama altāra, visos citos gadījumos tās uzskatamas par rituāli netīrām un jebkura saskarsme ar tām ir kategoriski aizliegta. Bet riebīga krupja asinis ir neapstrīdama burvestību zīme!

Mar Samui s mērc rūpīgi noasinātu kraukļa spalvu melni zaļajā šķidrumā un velk kaut kādas noslēpumai nas zīmes uz Ēģiptes papirusa lapas… Āķīši, aplīši un trīsstūrīši ar punktiņiem iekšpusē rindojas taisnā līnja reizē ar arābu raksta izvītiem vārdiem, taču šīs rakstu zīmes neizlasīs neviens gudrais to jēgu sapratis tikai tas, kuram tas adresētas. Kaulainās aukstas plaukstas satin papirusu rullītī un noliek uz nelielas paplātes ar maģiskām zīmēm gar apmalu, kur jau atrodas melnā krupja nogrieztā galva. Bālās vecišķās lūpas neskaidri čukst dīvainus vārdus, gaiss istabā šķietami sabiezē, laiks itin kā velkas lēnāk, bet spriedze pieaug. Olīveļļā samērcētā degļa liesmiņa skar vēstules malu, un tā švirkstēdama uzliesmo.

Vēršos pie tevis, dižais Hazuf, ar lugumu paildzināt manas zemes dzīves dienas un to atvieglošana dot man mācekli un naudu, negaidīti skaļi saka Mar Samuils.

Papirusa rullītis samelnē, sačokurojas, parogļojas. Augšup paceļas melnu dumu strūkliņa ar skaidri sajutamu degošas gaļas smārdu…

Pūces izbāznis pēkšņi savēcina spārnus, krauklis ieķērcās, sikspārnis apmet pāris loku, cik to atļauj aukla, nogriezta krupja galva vairākas reizes iekurkstas. Mar Samuils saprata, ka r ticis sadzirdēts.

* [1] *

Pakavu dipoņa tuvojās, kļuva dzirdami rīkles balsīs izkliegti uzsaucieni un zvaigāšana Netālu va ātāji apstājās un tiešām kāpa nost no zirgiem Pa caurumu sienā viņš redzēja, kā lāpas dekoncentrējas, jūdieši no ceļa izklīda uz visām pusēm, pārmeklēdami tuvējo ap kārtni. Vairakas ugunis devās aitu kūts virzienā, nemitīgi nolaižoties vai līdz pašai zemei.

„Pēdas!" jauneklis ar šausmām nodomāja. Vējš visu laiku izlīdzina smiltis, aizberot vecās pēdas, tātad vajātāji uzgājuši tieši viņa kāju atstātos nospiedumus…

Ja tagad parādītos brīnumdaris džins un piedāvātu Kfiram atgriezties verga āda un pārcelties atpakaļ pie Aula Lūcija kurs bija izsmalcināti ņirgājies un pretīgi viņu pazemojis, jauneklis ilgi domātu, un vēl nav zināms, kāda būtu bijusi viņa atbilde…

Ko lai iesāk? Kuru lai lūdzas? Pērkongravēju Zevu, Jahvu, Atonu vai jauno svēto Jezu? Šos vārdus viņš tika dzirdējis no tādiem pašiem vergiem, kurus Roma vāca kopā no visas pasaules. Katram no vīniem bija savs dievs. Bet viņam nebija neviena… Toties bija maģiskais gredzens, ko tik ļoti augstu tika vērtējis noindētais Marks! Tak jau ne velti! Parasts dzelzs gabals nespētu radīt tik satraukuma pilnu attieksmi…

Kfīrs aši salūkoja svešo talismanu un uzvilka to labās rokas zeltnesī. Šaja reizē tas piegulēja kā uzliets! Turklāt no tā plūda patīkams siltums, kas acumirklī sasildi a visu augumu. Instinktīvi jauneklis pacēla roku pie lūpām, noskūpstīja gredzenu un klusi bet kaismīgi sacīja:

-   Palīdzi man diženais!

Viņš nezināja, pie kā vēršas, taču patlaban tas viņam nebija svarīgi.

-    Lai slepkava Heršams sadeg elles ugunīs! viņš vēl piemetināja savu karstāko vēlēšanos. I pildi manu lūgumu, un es būšu tavs uzticamais kalps!

Aitu kūts graustā ielauzās vēja brāzma. Akmens pielija ar sarkani dzeltenu gaismu, kas uz mirkli apgaismoja telpu. Un… Vi -s pēkšņ pārvērtās! Nē, ārēji viss palika, kā bijis, nožēlojamā telpa, tuvojošās balsis, smilšu un akmentiņu čirkstona zem svešinieku kājām… Taču viņš pats brīnumainā kārtā bija pārvērties!

Bailes pazuda, bezpalīdzības un nolemtības sajūta izgaisa naktī Vārds ,,Kfīrs' nozīmē „lauvēn ", lauva gredzenā ir viņa radinieks un aizstāvis, tātad viņam nekas nedraud! Un vēl viņam ir duncis, ko viņš bi a galīgi aizmirsis!

Jauneklis steigā atsēja ceļa kuli, iebaza tajā roku un u reiz sataustīja vīto spalu. Tagad viņš sajuta sevī spēku ka īsts paaudzies lauvēns, kas pieņēmies spēkā un bruņojies ilkņiem un nagiem.

-   Viņš ir šeit! kāds laukā iesaucas. Nac šurp!

Dzeltena liesma jau šaudījās durvju ailā P eplacis

sienai, Kfīrs klusi virzījās tai pretī. Milzīgs melns s avs ar paceltu lāpu pārkāpa slieksni. Un tajā paša acumir klī ass duncis ievainoja viņu vēderā. Atskanēja mežonīgs kliedziens, pavisam tuvu Kfīrs ieraudzīja pinkainus matus izvalbītas acis sāpju un baiļu izķēmotus vaibstus… Viņ" pazina nīsto seju tas bija Hersams!

Niknums aizmigloja prātu.

-   Še tev, cūkas dēls!

Duncis ieurbās Heršamam zem adamābola. Viņš ie-

9

gārdzās, no vaļējās mutes izšļācās asinis. Kfīrs parāvās atpakaļ, un tikko vēl spēcīgais un bargais Heršams sasvērās uz pr ekšu un kā smags maiss ar troksni nogāzās uz aitu kūts netīras grīdas Liesma, dzirksteles škiezdama, ieripoja kaktā, lupatas un zari uzliesmoja, alkatīgas dzeltenas mēles aši izskrēja uz visām pusēm, mekledamas aizvien jaunu un jaunu barību. Spēcīgi sāka ost pēc dūm iem.

Pārkāpis līķim, Kfīrs izmetās laukā, tieši īstajā brīdī, jo visu aitu kūti pārņēma trakojošas liesmas. Heršama pāi nieks ar kapuci galvā stāvēja līdzās durvīm. Ugunsgrēka liesmas atspoguļojas kada priekšmetā uz viņa krūtīm. Ieraudzījis bēgli, jūdietis pacēla roku pie mutes divi griezīgi svilpieni izskanēja tālu apkārtnē. Un tūdaļ pat kā atbalss no ceļa puses atsaucas citi. Skanēja satraukti izsaucieni Četras lapas, kas šķēla tumsu ceļa viņā pusē, sadrebēja un saka tuvoties pārējie jūdieši traucās palīgā biedriem.

Viņus šķīra ne vairāk par stadiju , vajadzēja ņemt kājas pār pleciem. Taču Heršama pārinieks, izpletis rokas un ietupies ceļos, nāca virsū kā saimniece, dzenot nomaldījušos vistu kūtiņā. Tikai atšķirībā no saimnieces kreisajā roka viņš turēja lāpu, bet labajā garu nazi, kura asmens meta draudīgus dzeltenus zibšņus.

Taču Kfīrs nezin kāpēc neizbijās. Viņš daudzkārt tika redzējis romiešu kareivju mācību cīņas viņi cīnījās ar zobeniem un dunčiem, meta šķēpus, saķērās tuvcīņā.. Un, lai gan viņš pats nekad nebija trenējies, pašlaik ķermenis kustējās ta, it ka viņam aiz muguras būtu simt em uzvarētu cīniņu Pietupies jauneklis pa ķēra sauju smilšu, iesvieda pretiniekam ģīmī un, kad tas aizžmiedza acis, izgrūda biedējošu kliedzienu, izdarīja lēcienu pa kreisi, izvairījās no instinktīva izklu piena un iegrūda duncī vienīgi kapuces aizsargātajā ienaidnieka kakla kreisajā pusē. Kfīrs iespēra viņam ar kāju, pagrieza uz muguras un noņēma no kakla garu ķēdīti, kurā karājās kaut kas līdzīgs deformētam krustam.

Uguns ar brikšķi izlauzās cauri palmu zaru jumtam, debesīs uzšāvās dzirksteļu miriāžu apņemts liesmu stabs, un izplatījās šķebīga degošas cilvēka miesas smaka tur Heršams dega elles ugunīs…

Kfīrs metās uz ceļu un traucās projām. Nopakaļ skanēja nikni izsaucieni un vajātāju soļu dipoņa. Viņi nenovēršami tuvojās Jauneklis skrēja cik spēka, lai gan nezināja, vai ilgi tā pietiks. Aiz muguras spēkā pieņēmies ugunsgrēks apgaismoja apkārtni ar raustīgu nereālu gaismu, priekšā rēgojās gara lauzīta ena. Tas bija viņš pats. Ek, ja varētu pārvērsties neķermeniska un neievainojamā būtnē, kurai neko nevar padarīt ne zarainās bozes, ne no ilgās lietošanas nodilušie jūdiešu dunči…

Te pēkšņi kļuva dzirdama smaga pakavu klaudzoņa. Kfīrs pagriezās atpakaļ. Kreisajā pusē spoži liesmoja aitu kuts, bet pa ceļu strauji tuvojas tumsas blāķis, kas izšķaidīja uz visām pusēm vajātāju lāpas un pec dažām sekundēm materializējās melnā jātniekā milzīga melna zirga mugurā, kādus nesenais vergs nebija redzējis pat Romas leģiona zirgu staļļos. Arī jātnieks bija milzīgs. Melnais apmetnis saplūda ar nakts tumsu, pat seja nebija manāma kapuces ēnā

Zirgs apstājās tik spēji, ka no pakavu apakšas pašķīda dzirksteles, it kā zem tiem būtu nevis akmeņainā Jūdejas zeme, bet gan līdzenais romiešu bruģis. Kfīrs vēl nekad nebija jājis, taču tagad it viegli uzlidoja augstajā rumaka mugurā un ar rokām cieši apķēra priekšā sēdētāju. Tas bija ciets kā dzelzs statuja un karsts, it kā ta butu nokaitēta ugunskurā.

Tajā pašā brīdī melnis metās uz priekšu. Vajātāju klaigas un uguns sprakški uzreiz palika tālu iepakaļ. Zirgs joņoja pilnos auļos. Reizēm Kfīram šķita, ka tas paceļas gaisā, palido kādus piecdesmit, simt bā pa gaisu, līgani atsperas pret zemi un atkal paceļas gaisā… Milzīgais ugunskurs aizmugurē acumirklī izgaisa naktī, zvaigznes no punktiņiem pārvērtās šaurās zeltītās joslās, mēness kā dzeltens plankums izplūda debess velvē…

Auksts vējš cirtās sejā, taču Kfīru sildīja no priekšas plūstošais karstums. Abi jātnieki ritmiski šūpojās priekšējais augstos persiešu seglos, aizmugurējais uz plakana spilventiņa, piebāzta ar kaut ko līdzīgu svaigi pļautai zālei. Kā par brīnumu, Kfīram nemaz nebija bail. Apskurbis no trakā jājiena, viņš zaudēja laika izjūtu un nevareja precīzi pateikt, cik ilgi velkas neprātīgais skrējiens stundu vai sešas stundas… Vienīgi debesis priekšā sāka kļūt gaišakas, ka tas notiek ar nomelnējušu hēru ja to paberzē ar sodu.

Melnais zirgs no trakulīgā ne īsti skrējiena, ne lidojuma pārgāja vispirms uz rikšiem, tad soļiem, ritmiski klabinādams dzelzs pakaviem pa bruģi. Visapkārt pletās lielas pilsētas nomale krēslā slīgstošās nabago būdas pamazām nomainīja pieklājīgāki mājokļi.

„Kas te ir?" Kfīrs nodomāja. ,Vg tiešām Jeršalaima? Līdz tai taču, kā tika teicis Hevors, ceļā bija jāpavada ne mazāk kā trīs dienas… Lai gan kāda starpība?"

Viņi apstājās pie nelielas divstāvu ēkas. Atšķirībā no kaimiņu mājām, kas grima tumsā, šeit otrajā stāvā vienā logā dega gaisma. Un tad Kfīrs pirmo reizi izdzirda zviedzam milzīgo zirgu, kurš b ja veicis visai neparasto ceļu Jūdejas naktī. Zviedziens bja skaļš, zems un vibrējošs, vienā taktī ar to vibrēja arī putās saskrietie dzīvnieka sani.

Tikpat kā uzreiz atvērās durvis, un uz lieveņa iznāca vecis garā halātā, naktscepurē un ar degošu gaismekli rokā. Neuzmetis skatienu Kfīram, viņš zemu paklanījās jātniekam

Sveicu tevi Hazul, viņš čerkstošā balsī sacīja. Paldies, ka tik drīz izpildīji manu lūgumu!

Jātnieks neko neatbildēja un pat nemainīja pozu Taču vecis aši saka māt ar galvu un klanīties, kaut ko zem deguna murminādams.

Tikai pēc tam viņš paskatījās uz jaunekli un izdarīja ar roku plašu žestu, aicinādams viņu ienākt mājā. Kfīrs sāka neveikli šļūkt lejā no zirga muguras, tas izrādījās augstāks, nekā viņš bija domājis, nācās laisties kā no otra stava. Lēcienā viņš sapigi atsita kājas, trieciens bija tik spēcīgs, ka viņš pat pakrita, taču tūdaļ pielēca kājās. Jātnieks pagriezās, vecis nokrita pie zemes un atkal ņēmās kaut ko murmināt.

-    Iedod namatēvam divas zelta monētas un piecas sudraba! atskanēja dobja balss, kas pilnīgi noteikti nevarēja piederēt cilvēkam.

Kfīrs gribēja pateikties svešiniekam par izglabšanu, bet mēle pielipa aukslējām zem kapuces rēgojās tukšums! Lai gan tas viņam varēja ari tika izlikties, jo jātnieks acumirklī aizgriezās, parāva pavadu un zirgs no jauna metās neprātīgos auļos, it kā atrastos nevis klusās šaurās rītausmas pilsētas ieliņās, bet gan uz tukša ceļa. Viņš tūdaļ izzuda skatienam, un pakavu klaudzoņa aprāvās.

Vecis un jauneklis palika divi vien. Viens otrā neskatīdamies, vīni stavēja un purinaja drebes. Kfīrs izbrīnā pamanīja, ka viņa apmetnis priekšpusē ir izsvilis cauri, itin ka no jātnieka karstā auguma butu plūdusi visīstākā uguns

-   Apmetni nāksies izmest, vecis sacīja. Ja ieraudzīs…

Šķita, pats fakts, ka biezajā audumā izsvilis caurums, vinu itin nemaz neizbrīna.

7 [2]

-   Tu proti lasīt un rakstīt?

-   Jā, kopš piecu gadu vecuma mācījos sinagogā… Un tad vēl Romā..

Apķēries viņš apravas pusvārdā jo mazak cilvēku zinās par viņa pagātni, jo labāk. Taču vecis nepievērsa pēdējai frāzei nekādu uzmanību.

Nakti jau manāmi bija nomainījis rīts ēnas bija izgaismojušās, samta pārklājs bija noslīdējis no pagaidām vēl pelēkā debess juma. Kaut kur netālu iedziedājās gailis, tad otrs, trešais…

Nāc iekšā mājā, Kfīr, vecis aicināja. Un iedod man naudu!

„Ka viņš zina manu vārdu?" jauneklis nodomāja un pārkāpa mājas slieksni

Otra nodaļa Burvja māceklis

m. ē. 80. gads Jeršalaima

Villa atradās stāva pakalna nogāzē, kungu nesa nestuvēs, bet vergi vilkās nopakaļ, pagalam izvārguši svelmainajā saulē. Smagā meža kuiļa ciska vilka lejup rokas, un laiku pa laikam Kfirs to stutēja uz pleca, taču tur bija par maz vietas un tā slīdēja zemē. Līdzās gāja Līsimahs, grieķis, tāpat kā viņš, nokļuvis verdzībā nejēdzīgas apstākļu sakritības dēļ. Viņš nesa tikai nelielu amforu ar vīnu, un abi būtu varējuši samainīt nesamos, taču kungs neļāva neko darīt bez viņa pavēles.

Pie vārtiem Auls Lūcijs smagi iztrausās no nestuvēm, sargi atvilka sakrustotos šķēpus, un viņi iegāja rūpīgi koptā dārza. Gar abām sarkanām smiltīm nobārstīto aleju malām uz augstiem postamentiem stāvēja marmora statujas un bagātīgas grieķu vāzes. Dārzā strādāja daudz vergu vieni irdināja zemi, otri līdzināja krūmus, trešie grāba nobirušās lapas. Visi paslepus ar interesi vēroja viesus. Auls Lūcijs cienīgi gāja pa priekšu masīvs, ar tukliem vaigiem, kas bija redzami pat no mugurpuses.

„Lops!" Kfīrs naidīgi nodomāja.

Pie lepnās mājas marmora kāpnēm viņus sagaidīja nama saimnieki kārna, neveikla un neglīta sieviete ar pāri pleciem izlaistiem melniem matiem un atlētiski noaudzis jauns vīrietis ar kuplu zeltainu matu mežu. Lai gan bija pagājuši deviņi gadi, Kfīrs uzreiz pazina leģionāru komandieri, kurš nelikumīgi pie Dzeltenajām klintīm bija saņēmis ciet viņus abus ar Jaīru un pārdevis verdzībā.

Sveicināta, Varēnij! Sveicināts, Zeltmati Mark, mans senais un labākais draugs! pārspīlēti jautri izsaucās Auls Lūcijs, slēdzot namatēvu savos apkampienos. Uzrunātais nepauda sevišķu prieku, gluži pretēji uzvedās samēra atturīgi un vēsi.

Fs šodien nomedīju meža kuili, te būs tā ciska Viesis ar īkšķi norādīja pār plecu. Lai tavs pavārs to izcep, pasēdēsim kaut kur, atminēsimies jaunības gadus, kad es biju tavs komand eris… Atnesu arī vīnu, lielisku vīnu!

Izskatījās, ka Auls patiesi priecājas par tikšanos, tāds iespaids radās pat Kfīram, kuram Lūcijs pirms stundas bija iedevis paciņu pelēka pulvera un pavēlējis nemanāmi iebērt to Zeltmata glāzē Viņš labi saprata, kas tas par pulveri Un zināja, kas notiek ar vergu, kurš nogalinājis brīvu Romas pilsoni

Neko par ļaunajiem plāniem nezinošo Līsimahu Auls atstāja pie citiem vergiem, bet Kfīru pasauca sev līdzi.

Zeltmatainais namatēvs ieveda viņus darza dziļumā, kur koku un krumu vidū pašā nogāzes malā, paslēpies no nekautriem skatieniem, stāvēja neliels namiņš. Un mājiņā, Kfīram par lielu brīnumu un prieku, viņš sastapa savu seno draugu Jaīru!

Vergiem uzdeva saklāt galdu. Palikuši divatā, abi apkampās un nobirdināja pa asarai. Sāka birt jautājumi, taču Kfīrs drīz attapās.

-   Mans kungs lika iebērt indi tavējam glāzē! viņš iečukstēja draugam ausī. Par to sodīs gan mani, gan tevi. Ko lai dara?

-   Nogalināsim viņus abus un aizbēgsim' Jaīrs, ne mirkli nevilcinoties, atbildēja.

-   Lai notiek! Kfīrs nedomājot piekrita.

Mielasts izdevās varens Zeltmatis un Auls ēda aromātisko gaļu paegļogu mērcē, dzēra vīnu un atcerējās dienesta laiku Jūdejā. Kad kādreizējie dienesta biedri bija iesiluši un zaudējuši modrību, Kfīrs iebēra Marka kausā pelēko pulveri. Pēc dažām minūtēm Marks iegārdzās, nogāzās uz grīdas un sāka raustīties krampjos. Auls Lūcijs apmierināti noraudzījās bijušā d enesta biedra agonijā, taču pilnībā izbaudīt šo skatu viņam neizdevās Kfīrs apmeta resnajam kaklam aukliņu un sāka žņaugt bet Jaīrs paķēra no galda mazu duncīti ar rubīniem rotātu vītu spalu un ņēmās apveltīt kungu ar vienu dūrienu pēc otra. Pēc dažām minūtēm viss bija galā.

-    Viņi abi bija pelnījuši nāvi! noteica Jaīrs, un Kfīrs piekrītoši pamāja.

Jaīrs aizbāza aiz jostas dunci noņēma Markam no pirksta gredzenu ar lauvas purnu un melno akmeni.

-   Tas ir brīnumgredzens, viņš paskaidroja jaunākajam biedram. Tas mums palīdzēs.

Pagrābuši no galda atvilktnēm sauju zelta un sudraba monētu, viņi metās lejā pa stāvo nogāzi.. Taču aiz muguras noskanēja griezīgs izsauciens rīkles balsī, tad vēl viens… Vajāšana!

Noraustījies Kfīrs pamodās. Sirds dauzījās, pieri klāja salti sv edri. Nolādētais sapnis, kad tas reiz beigs vinu mocīt?!

9 _

Udensvedejs atkal ieau rējās zem pašiem logiem. Pirmie saules stari tikko bija apspīdējuši Jeršalaimas lēzenos jumtus, taču pēc skaņām, kas ielauzās viņa istabā, jauneklis noprata, ka tie, kuriem nācās sviedriem vaiga pelnīt savu dienišķo maizīti, jau bija piecēlušies un uzsākuši šo procesu. Mar Samuils jau droši vien bija savā aptiekā Vai kabinetā. Vai laboratorijā. Vai bibliotēkā.

Šajā namā pavadītā gada laikā Kfīrs tā arī nebija sapratis, kā lai dēvē telpu otrajā stāvā, kurā viņa skolotājs pavada augas dienas, reizēm pieķerdams klāt arī naktis. Te viņš jauc kopā zāles, gatavodams pieburšanas dziru vai atburšanas uzlējumu te kaut ko raksta, reizēm graiza krupjus un taisa putnu un sīku dzīvnieku izbāzņus, reizēm lasa dīvi inas grāmatas un tīstokļus. Kad Mar Samuils gribēja darīt zināmu, ka dodas uz šo piekrāmēto telpu, tad nekā to nesauca, teica vienkārši eju uz savu istabu.

Patlaban \inš droši vien ir savā istabā. Un Kfīram

9

būtu vajadzējis atrasties līdzās Skolotājam, kura zināsanas un enerģiju māceklis nepārstāja apbrīnot. Tikai cik ļoti negribējās agrā rītā līst laukā no s ltajām cisām! Taču, vārtoties gultā, neko neiemācīsies, tāpēc viņš aši pielēca kājās, pačamdīja, pārbaudot, vai ir vietā viņa matracī iešūtā bagātība duncis ar vīto spalu, monētas un jūdiešu krusts, kas atgadināja burtu , X".

Tad pakāra kaklā maisiņu ar gredzenu, uzmeta maisaudurna apmetni rūpīgi savilka aukliņu zem zoda, lai neviens neieraudzītu apkaunojošo verga zīmi uz kreisā pleca un, pacēlis veco smago rāmi ar nespodrajām vizlas rūtīm, palūkojās laukā.

-   Tā ari ir, viņš zem deguna nomurmināja. Jau stāv, gaida.

Ļaudis tiešām bija iemanījušies jau mazā gaismiņā ieņemt rindu. Turklāt, kā nejauši tika izpļāpājusies Zusa, ar Kfīra ierašanos apmeklētāju skaits bija pieaudzis agrāk nākuši viens divi cilvēki un arī ne katru dienu. Pie dziedināšanas gan Mar Samuils viņu nelai da māceklis izgāja, vienīgi lai iepriekš uzklausītu sūdzības un darītu tās zināmas Skolotājam. Taču viņš juta līdzi cietējiem, tāpēc teica dažiem labus vārdus, līdzjūtīgi pieskārās sāpošai mugurai vai asarojošai acij… Un sirdzējiem kļuva vieglāk, dažkārt pat tik ļoti, ka viņi vispār aizgāja mājās. Taču to visu Kfīrs rūpīgi slēpa no Mar Samuila…

Iedams laukā no istabas, Kfīrs pieliecās, lai neatdauzītu galvu pret palodu. Mazais gaitenītis, kurā atradās vēl divas durvis, bija tik šaurs, ka nācās virzīties sāniski. Tā galā atradās stāvas kāpnes, viņš uzkapa pa čīkstošajiem pakāpieniem, pagrūda šauras durvis un atradās Skolotāja laboratorijā, uzreiz sajuzdams raksturīgo senu manuskriptu un pelējuma smārdu, kā arī maģisko vielu šķidru, pulverveida, valkanu kodīgo dvingu. Tās glabājās pilnīgi bez kādas kārtības (vai stingrā, Mar Samuilam vien zināmā kārtībā) burkās, pudelītēs, koka kastītēs un audekla maisiņos uz milzīgā galda juku jukām ar rokrakstiem, izbāžņiem, kaut kādiem nepazīstamiem priekšmetiem un ārstniecības instrumentiem. Pedējie, jāatzīst, aizvien atradās vienā un tajā pašā vietā un bija tīrāki par visu pārējo.

Samērā lielās istabas saimnieks stāvēja ar muguru pret ienācēju un pielaboja spārnu sikspārnim, kas karājās virs galda un pašlaik bija vienkāršs izbāznis.

-   Esiet sveicināts, Skolotāj, Kfīrs klusi sacīja.

-  Beidzot tev labpatika piecelties, vecis dzēlīgi ierunājās, nepagriezdamies pret ienācēju un neatņemdams sveicienu. Es gan jau sen esmu augšā, tikai man nav ko mācīt. Gan Knoks, gan Murza sen aizmiguši…

Viņš ar pirkstu noglāstīja galvu vispirms kraukļa, tad pūces izbāznim.

-    Un Jerozu man vispār neizdevās pamodināt. Krunkainais pirksts ar deformētajām locītavām pagrūda sikspārni, un tas vienkārši sašūpojās no vienas puses uz otru, nevis riņķoja pa apli, cik atļauj virve. Bet viņi jau arī nelūdzās būt par maniem mācekļiem…

-   Vēl taču ir agrs, Skolotāj. Saule tik tikko uzlēkusi. Es domāju, ka jūs vēl atdusaties, Kfīrs taisnojās, lai gan arī viņš nebija lūdzies kļūt par mācekli šim dzēlīgajam večukam.

-   Tu trīsreiz sameloji Pirmkārt, ir nevis agrs, bet vēls, otrkārt, saule jau sen ir uzlēkusi, un, treškārt, tev, tāpat kā visiem Jeršalaimā, ir zināms, ka Mar Samuils ceļas līdz ar sauli.

-   Ne jau tad, kad visu nakti esat lidojis…

-   Un atkal tu sameloji. Tu zini, ka es negrasījos nekur lidot!

Māceklis nolēma neko neatbildēt, un tas bija pareizi, jo vecais nekad viņam nepiekrita un viņu nebija iespējams pārliecināt vai uzveikt strīdā.

-    Esmu ar tevi neapmierināts, Skolotājs turpināja. Tu neesi apguvis pareģojumus, nemācies maģisko zāļu receptes, pārkāp dziedināšanas likumus, bieži nerīkojies tā, kā es to prasu, pārkāpjot pamatprincipus…

Kfīrs sākumā padevīgi nokāra galvu, taču pie pēdējiem vārdiem izbrīnījās, viņa uzacis savilkās augšup.

Pārliecība par sevi, kādu viņš izjuta, sēdēdams aiz muguras varenajam melnajam jātniekam, bija pagaisusi reizē ar to neaizmirstamo nakti. Un tomēr viņš vairs nebija vergs.

-    Es aizvien esmu centies būt paklausīgs, tikai uz pārvērtībām un atdzīvināšanām man prāts nenesas… Toties es ar visu sirdi un dvēseli nododos dziedināšanai, ka gan izpaužas mana nepaklausība, Skolotāj?

-   Vai netiku tev teicis, ka zināšanas šajā zemē skolotājs nodod māceklim mutiski? Mar Samuils ar dzelteno nagu paskrubināja Jerozas vēderiņu, un sikspārnis beidzot savicināja plēvspārņus un, bezjēdzīgi pīkstēdams, sāka laisties pa apli. Vai netiku aizliedzis kaut jel ko pierakstīt?

-   Tikāt, Skolotāj, māceklis nomurmināja Taču es to daru tikai sev, lai varētu pārlasīt un labāk iegaumēt.

-   Jāiegaumē uzreiz. Un tagad atbildi kāpēc Jūdeja neko nedrīkst pierakstīt?

Mar Samuils paņēma salauztu romiešu bultu ar raksturīgu uzgali un divu krāsu spalvām un cītīgi ņēmās to aplūkot. Bultas priekšējā daļa bija notriepta asinīm.

-   Tāpēc, ka šajā valstī viss rakstītais iegūst likuma spēku.

-   Un kas notiek tālāk?

-    Ja tā, tad arī kļūdaini secinājumi, nepārbaudīti minējumi kļūst par dogmām. Bet dogmas kavē dziedniecības attīstību. Jūdejas dziednieki savas zināšanas nodod citiem tikai vārdos.

Vecais vīrs neapmierināti novīpsnāja, ar pirkstu apturēja Jerozu un atkal iegremdēja to miegā. Un tikai tad pagriezās ar seju pret mācekli.

-   Mani vairāk satrauc kas cits uzrakstītais kļūst par vainas apliecinājumu burvestības. Ar vienu raksta galu pietiek, lai nolemtu mūs nomētāšanai ar akmeņiem!

Kfirs nodūra galvu.

-    Es visu sapratu, Skolotāj. Vairs neko nepierakstīšu.

Namatēva oma uzlabojas. Taču pavisam īgnums nebija pārgājis.

-   Vai neteicu tev, ka miegs līdzinās nāvei?

-   Teicāt gan, Skolotāj.

-   Kāpēc tad tu saīsini savu dzīvi?

-   Es centīšos celties agrāk, Kfīrs nosolījās.

Viņš zināja, ka tūdaļ sāksies ikdienējais eksāmens, un nebija kļūdījies. Mar Samuils piegāja pie ārstniecības instrumentiem un saudzīgi, varētu pat teikt maigi pieskārās tiem ar savu sažuvušo roku, ko klāja krunkaina, pergamentam līdzīga ada.

-   Kas šis par nazi, kam tas ir domāts?

Kfīrs tikko manāmi pasmaidīja.

-   Tas ir trepans. Tas domāts galvaskausa atvēršanai.

Jautājums bija viegls, māceklis zināja, ka vecais ņems cauri visu savu instrumentu klāstu, lai gan lieliski saprata, ka Kfīrs visu zina. Tāpēc pats nolēma uzdot jautājumu, kas jau sen nedeva viņam miera.

-   Skolotāj, vai jūs kādu reizi esat atvēris galvaskausu? Kas tur ir iekšā?

Mar Samuils sapīka.

-   Tu atkal mani pārtrauc! Taču, brītiņu klusējis, piebilda: Ja, esmu atvēris. Ar šo pašu nazi pirms kādiem desmit gadiem. Tirgotājam Vanderbāram briesmīgi sāpēja galva, nelīdzēja ne zāles, ne burvestības, ne lūgšanas. Viņš pats deva piekrišanu trepanācijai. Es atvēru viņa galvu divās vietās…

-   Un kas tur bija?

-   Kas tur bija! Vanderbaram tur bija tas pats, kas mums visiem. Smadzenes Tiku tev par tām stāstījis.

-   Ja, jā! Bet kādas ir tās smadzenes?

-   Pelēkas, krokotas…

-   Skolotāj, vai jums izdevās izdziedēt Vanderbāru?

Vecais atkal novērsās no sava macekļa un noteica: -Jā.

-   Tātad viņam pārgāja sāpes?

Pēc neilgas pauzes sekoja atbilde:

-   Nezinu.

-   Kā tā?

-   Viņš uzreiz pēc operācijas nomira! . Tava viltība man ir skaidra, tu gribi ar saviem jautājumiem novirzīt mani no rīta eksāmena! Bet kas šis par nazi?

-    Tas domāts apgraizīšanai un ķeizargriezienam, lai pēc mātes nāves glābtu augli.

-   Un šis?

-   Lancete asiņu nolaišanai.

-   Un kas ir šis?

-   Amputāciju zāģis.

Vecais negribēja ierādīt, ka ir apmierināts ar savu mācekli, taču Kfīrs saprata viņa noskaņojumu. Viņi stāvēja viens otram pretī un klusēja. Un pēkšņi Mar Samuils sacīja:

-   Paradi man to!

-   Ko tad? jauneklis no tiesas izbrīnījās.

-   Gredzenu.

Kfīram sirds salēcās.

-    Kādu gredzenu? Es nekādu gredzenu nezinu, viņš nomurmināja, pētīdams sasprēgājušos grīdas dēlus.

3

-   Tu neproti melot, Kfīr. Tas ir slikti dziedniekam un pareģim Ja zini, ka cilvēks teju nomirs, saki, ka viņš drīz izveseļosies, bet tā, lai nelaimīgais tev noticētu… Kad tevi atveda tas, kura vārdu labāk lieki nedaudzināt, tev pirkstā bija gredzens. Vēlāk tu netiki to

valkājis. Un man viss kļuva skaidrs!

Jauneklis klusēja.

-   Kur tas ir? Parādi!

Kfīrs vēl aizvien šaubījās.

Atrak taču!

Jauneklis atpogāja kreklu, izvilka no mazā maisiņa gredzenu un sniedza to Mar Samuilam.

-   Nē, nē! Vecais parāvās atpakaļ un paslēpa rokas aiz muguras. Gribu tikai uzmest aci, neko vairāk.

Mar Samuils pietuvināja savas paaklās acis mācekļa plaukstai, kurā gulēja lauva ar melno akmeni atņirgtajā riklē. Izskatījās, ka lauva un burvis vēro viens otru, bet varbūt bez skaņas sarunājas. Skolotāja sejā rotājās neredzamas uguns atblāzma, acis aizvērās, it kā viņš iegrimtu transā. Pēc brīža viņš nodrebēja un atguvās. Tad lēni noteica:

-   Ak tad tāds tas ir! Dabūju par to ne tikai dzirdēt, bet pat savām acīm ieraudzīt… Kā tas pie tevis nokļuva?

»

No šā jautājuma Kfīrs visvairāk baidījās.

-  Tas ir garš stāsts, viņš saminstinājās un uzvilka gredzenu pirkstā. Nu vairs nav jāslēpj tas, kas tapis zināms.

-   Gan kādreiz vēlāk izstāstīšu… Bet kā jūs uzzinājāt par gredzenu? Ko jums, Skolotāj, par to ir nācies dzirdēt?

Tas ir garš stāsts, nosmīkņāja vecais burvis. Gan kādreiz vēlāk izstāstīšu… ' Viņi abi iesmējās, un Mar Samuils sacīja:

-   Iesim brokastīs.

Pa stavajām čīkstošajām kāpnēm abi nokāpa lejā un iegāja nelielā ēdamistabā Divdesmit piecus gadus vecā Debora un sešpadsmitgadīgā Zusa tieši patlaban izvietoja traukus, un miežu putra, pārlieta ar kaut kādu mērci, lielajā māla podā kārdinoši smaržoja. Zusa pameta uz Kfīru ašu skatienu un tīšām tik skaļi sāka šķindināt traukus, ka kalpone izbijusies pavērās savā jauniņajā kundzē. Arī viņa nebija vienaldzīga pret jauno puisi, taču rīkojās drosmīgāk un uzstājīgāk miedza ar aci, šaurajā gaitenītī spiedās klāt ar visu augumu un reiz pat pieķēra tai vietai, kuras aizskaršana iesveļ liesmās ikvienu vīrieti.

Taču Kfīrs palika vienaldzīgs gan pret Deboras atklāto flirtu, gan Zusas kaismīgajiem skatieniem. Atbildes jūtu uzplūdu, simpātiju vai uzbudinājuma vietā viņš izjuta vienīgi kaunu un skumjpilnu vīrišķīgas nepilnvērtības apziņu. Lai sadeg elles ugunīs nolādētais primipils Auls Lūcijs, kurš visu Kfīra verdzības mūžu tika izmantojis viņu kā sievieti! Un, kaut arī tas lops bija saņēmis pēc nopelniem, jaunekļa vīrietība neatjaunojās, tapat kā nesaaug zieda kātiņš pēc tam, kad nebūtībā aizgājis tā nolauzējs.

Meitenes uzskatīja jaunekli par vēsu un augstprātīgu, taču patiesībā viņš nejuta pēc tām tieksmi, viņas neuzbudināja puiša iztēli. Tādēļ viņš bija spiests palikt uzsvērti vēss un vienaldzīgs. Jo vairāk tāpēc, ka reiz jau viņš bija guvis bēdīgu pieredzi sava vīrišķā spēka pārbaudē.

Reiz Roma saturnāliju laikā citi vergi bija īevilkuši viņu lupanārija [3]. Tur strādāja verdzenes, kas krasi atšķīrās no skaistajām, koptajām, labi smaržojošajām hetērām, kuru pakalpojumus izmantoja patricieši un militārā aristokrātija. Viņam krita ne vairs jauna, nevīžīgi ģērbusies sieviete, no kuras nāca nepatīkama smaka. Viņa apsēdās uz lažas, pievilka klat ceļgalos saliektas kājas un atbalstīja uz tiem zodu. Kfīrs nezināja, kā tas ir darāms, ar ko sākt. Viņa to neuzbudināja, un viņš saprata, kurš pie tā vainojams. Viņa kungs miesaskārīgā, netīra cūka, kas tik bieži bija plosījis viņa miesu. Pasēdējusi sieviete atgūlās, un viņi aizmiga. No rīta viņa bija nozudusi, bet verga dzīve turpinājās ierastajās nedabiskajās sliedēs. Un viņš vairs nezināja, kas pēc savas būtības ir vīrietis vai sieviete.

Kolīdz Kfīrs parādījās Mar Samuila mājā, vecais cieši jo cieši piekodināja pat neskatīties uz meitas pusi. Taču, redzēdams jaunekļa absolūto vienaldzību, pat stingrais tēvs jutās maķenīt aizvainots vai tiešām skaistule Zusa nemaz nešķiet iekārojama šim puisim, kurš visnotaļ varēja derēt līgavaiņa lomai?

Reiz viņš pat sarkastiski izmeta, ka ir ļo-o-o-ti apmierināts ar to, ka māceklis ievēro viņa aizliegumu. Kfīrs saprata vecā vīra ironiju, taču izlikās, ka tā viņam paslīdējusi garām nemanīta.

Jāteic, nebijis šīs ķibeles, viņš justos laimīgs Mar Samuila namā. Ar Skolotāja ķildīgumu viņš bija samierinājies, un tad vēl simpātiskās meitenes, atsevišķa istaba, sātīgs ēdiens… Zinības viņam padevās viegli, turklāt vēl izraisīja dzīvu interesi. Kā gan var atdzīvināt izbāzni? Taču Mar Samuils ar vienu krunkainās rokas kustību izsūtīja laukā pa logu gan kraukli Knoku, gan upi Murzu… Viņš arī pats teicās pa naktīm lidojis, tiesa, tagad retāk saka, vecums kavējot…

Vienīgais, kas Kfīru sarūgtināja, viņam un Skolotājam domas atšķīrās par dziedināšanas paņēmieniem. Mar Samuils vairāk paļavās uz burvestībām un brīnumlīdzekļiem, taču tas neļāva piešūt atpakaļ nocirstu roku vai kāju. Reiz viņš bikli pauda savu viedokli, taču Skolotājs aizsvilās dusmās.

-    Es speciāli mācījos valodas, kādās runa romieši un ēģiptieši, lai iepazītu viņu dziedināšanas mākslu, es meklēju jaunas zāles un buramvardus! Bet tu apšaubi manas zināšanas!

Vecais smagi elpoja, iekritušajos pergamenta vaigos parādījās sarkani plankumi.

Kfīru biedēja šādi niknuma uzliesmojumi, un viņš jau nožēloja, ka tika aizskāris šo tematu.

-   Es neapšaubu jūsu lietpratību, Skolotāj, viņš centās taisnoties. Vienkārši man šķiet, ka ārstēt būtu vieglāk, ja iepriekš palūkotos iekšā…

Jauneklis izdarīja vairākas nenoteiktas roku kustības, neuzdrīkstēdamies izteikties.

-   Iekšā cilvēkā? Skolotājs viņam palīdzēja. -Jā!

Esmu ielūkojies un daru to joprojām, kad rodas tāda izdevība. Pieņemu dzemdības, taisu ķeizargriezienu un redzu, kā un no ka auglis attīstās, atveru galvaskausu redzu smadzenes, dziedinu brūces, taustu ar rokām muskuļus… Ko tu vēl gribi?!

Un tad Kfīrs, pakļaudamies kādam neredzamam spēkam, izteica vārdus, kādus nebija grasījies teikt:

-   Ne jau tikai ieskatīties un redzēt. Jāuzšķērž ķermeņi un jāpēta, kā tie iekšpusē iekārtoti, kādi tur ir orgāni un kā tie savā starpa saistīti, kā asinis cirkulē dzīslas, kā plūst dzīvības sulas un kur tās rodas…

Māceklis pats sastinga no sevis izteiktā. Uzšķērst ķermeni ir noziegums to zina visi dziednieki. Tagad viņa lūpas bija izrunājušas svešus vārdus, lai gan domas par šīm zaimojošajām darbībām ne reizi vien tika iezagušās Kfīra galvā. Acīmredzot kāds viņam tos bija pateicis priekšā, un viņš pat nojauta kurš.

-   Tu saproti, ko nupat pateici? Mar Samuilu nevarēja ne pazīt sirmie mati bija sapinkājušies, milzīgā līkā deguna nāsis plēsonīgi iepletušās, mute pavērta, bet biezā apakšlūpa atkarājās, atklādama retus bojātus zobus.

-   Jā, stingri atbildēja māceklis, taču viņam šķita, ka gan šī stingrība, gan pat balss nebija viņa paša.

-    Tu varētu nogalināt cilvēku, lai pēcāk rakņātos viņa iekšās?

-   Nē, nē, jauneklis bezmaz vai iekliedzās, cenzdamies apsteigt kāda domu, taču tā tūdaļ sekoja, ietērpta vārdos, un viņš turpināja tādā kā ironiskā, sev neraksturīgā tonī: Kāpēc nogalināt? Var paņemt tikko miruša vai nesen apglabāta cilvēka līķi un izķidāt to līdz pēdējam kauliņam. Citādi ārstēšana varētu būt tikpat veiksmīga kā mēģinājums aizsietām acīm aiziet līdz Samā rijai.

Vecais joprojām prostrācijā lūkojās savā mācekli Beidzot viņš izmocīja-

-   Tu to spētu?

-   Jā, svešajā balsī atsaucās Kfīrs. Es to darīšu!

Mar Samuils spēji atkāpās.

-   Kas notiek ar tavu seju? Kas ir ar tavam acīm? Ka balsi runa tavas lūpas? Lai gan, nē, nesaki, es zinu!

Viņa acis kļuva stiklainas, kads spēks aizvilka sačākstejušo stāvu kaktā. Skolotājs padevībā noliecās ķēdē iekarinātas vara pentogrammas priekšā un sāka kaut ko zem deguna murmināt. Pentogrammai parskrēja dzirksteles. Tā sagriezās uz vienu, tad uz otru pusi.

Kfīrs ne par ko nebrīnījās, viņš klusēdams gaidīja, raudzīdamies Skolotājā, kurš acīm redzami atradās kādas svešas gribas varā.

-   Man tam nepietiks drosmes, pavēlnieki viņš pēkšņi sacīja, vērsdamies nezin pie kā. Taču arī ceļā viņam nestāšos…

»

Atskanēja tada ka milzu gonga sitiena atbalss. Vecais attapās no transa un sapurinājies pilnīgi atguvās.

-   Galu galā ēģiptieši dara ar līķiem, ko vien uzskata par vajadzīgu, viņš sacīja Kfīram. Taču es nekad neesmu nodarbojies ar to, ar ko grasies nodarboties tu. Kad Herods Lielais sāka valdīt Jeršalaimā, es biju viņa galma alķīmiķis, meklēju filozofu akmeni, lai pārvērstu svinu zeltā..

Kfīrs nodomāja, ka Skolotājs pārteicies, kopš tā laika bija pagājuši simt divdesmit gadi, vai gan mirstīgais var tik ilgi nodzīvot? Taču pārvaicāt neuzdrošinājās, lai lieku reizi nesadusmotu veco vīru.

-   Mani piemeklēja neveiksme, Mar Samuils trīcošā balsī turpināja. Taču es netiku aizskāris ēnu vai stību, tāpēc paliku dzīvs… Un es nedrīkstu jaukties mirušo pasaulē .

P e sa temata viņi vairs neatgr ežās.

Brokastis gaja uz beigām. Mar Samuils jau domās atradās nelielajā telpā, kur viņš mēdza pieņemt pacientus.

-   Šodien, iespējams, atļaušu tev dziedināt podnieka Boaza zobu. Protams, ja vien viņš būs atradis naudu. Vakar tas viltnieks gribēja tikt vesels uz parāda, apgalvoja, ka klājoties pavisam ļauni..

-   Nolasīt buramvārdus var ari bez maksas, Kfīrs norūca. Tas nav grūti, bet sirdzējam kļūs vieglāk.

-   Tu jau drīz sāksi mācīt skolotāju! vecais iesaucās. Tev, kā redzams, šīs mājas sienās kļuvis par šauru. Durvis uz ārpusi aizvien ir atvērtas…

Māceklis sēdēja klusēdams, vainīgi nodūris galvu.

-    Ir sens sakāmais: „Ārsts, kurš neko neņem, nav neko vērts!" Mar Samuils nikni turpināja. Ir viegli padarīt savu darbu bezvērtīgu, turpretī celt tā cenu ļoti grūti

Pēc brokastīm Skolotāja oma manāmi uzlabojās un viņš samiernieciska toni paaicināja Kfīru ārstniecības telpā.

-  Tevs, saki, lai viņi neklaigā kā zosis, viņiem nopakaļ uzsauca Zusa. Jau no paša rīta galva sāp viņu dēl… ?

-   Tu taču zini, meitiņ, ka dziednieka mājā allaž ir trokšņaini, Mar Samuils atteica. Pat svētajos rakstos teikts: ja gribi klusumu, neapmeties līdzās dziedniekam!

Viņš dzēlīgi novīpsnāja.

-  Toties, kad sirdzēji izklīst, pie mums kļūst ļoti klusi. Tevi taču netraucē kaimiņi, klaidoņi, zagļi un visādi šarlatāni?

Zusa papurināja galvu.

Protams, nē, visi jau iet mums apkart ar likumu kā spitālīgajiem. It īpaši pēc tā gadījuma ar bultu…

Mar Samuils nokremšļojās un neko neatbildeja.

Treša nodaļa. mar Samuila nama noslēpumi

Boazs bija pirmais Kfīrs uzmeta skat enu viņa ciešanu izmocītajai sejai, un viņam sametās žēl šī padzīvojušā cilvēka.

-   Vai naudu atnesi? stingri noprasīja Mar Samuils.

Boazs klusējot atlieca pukstus tulznainajā plauksta gulēja divi vara asāriji.

-   Re nu, bet teici, ka neesot. Liec aiz auss mānīšanās pasliktina veselību un sabeidz dvēseli Viņš ieturēja pauzi. Aizvien vēl sāp

Redzēdams, ka pacients pamāj ar galvu, turpināja:

-   Atver muti! O-o-o…

Dziednieks saviebās vai nu no smakas, kas plūda no mutes, vai arī no tā, ko tur ieraudzīja, un pakāpās soli sānis.

-   Tūlīt mans māceklis nolasīs maģiskās rindas un sāpes pāries. Sāc, Kfīr!

Boazs gurdi pievēra acis. Māceklis pēc atmiņas sāka runāt ēģiptiešu buramvārdus, kuri izdzen purva tārpu, kas ielīdis mutē un sūc slimo zobu. Tajā pašā laikā viņš veica plūstošas roku kustības un pie pēdējiem vārdiem, itin kā baidīdams ļauno tārpu, sapurināja pirkstus. Un pamanīja, kā no gredzena izšaujas vāja violeta zibens šautriņa, trāpot tieši melnajā, pa pusei izdrupušajā zobā Boazs nodrebēja un atvēra acis.

-   Kā ir? Vai sāpes pargāja? apvaicājās Mar Samuils.

-   Jā, kungs! priecīgi iesaucās pacients. Esmu pilnīgi izdziedināts!

Viņš vērsās nevis pie metra, bet gan pie mācekļa.

-  Ej mājās, neapmierināti sacīja Mar Samuils. Mani buramvārdi allaž iedarbojas nekļūdīgi.

Boazs kā spārnos iztraucās uz ielas un ņēmās kaut ko uzbudināti stāstīt citiem sirdzējiem. To darot, viņš bieži lietoja vārdus „neticami", „jaunais" un „māceklis".

-   Tādiem ka viņš es pārstādīšu zobus! Kfīrs sacīja. Vai nu cilvēka, vai neliela suņa, bet varbūt mākslīgus, no kaula izgrieztus!

-   To nedara pat romieši un ēģiptieši, sāji noteica Skolotājs.

Laukā bija dzirdams troksnis kalpi izgrūstīja rindu, atbrīvodami ceļu savam kungam. Ārpuskārtas apmeklētājs izturējās droši un augstprātīgi, uzburbušajā sejā bija manāms varas uzspiests zīmogs, pirksti bija pilni gredzeniem, augumu ieskava audekla hitons, kājas bija ieautas ar zelta diegu izšūtās plānas ādas sandalēs. Uzreiz bija redzams, ka viņš ir bagāts augstmanis, kurš ieņem ievērojamu posteni Jeršalaimā. Viņš sūdzējās par sāpēm nabas apvidū. Mar Samuils palūdza viņu izģērbties un sāka iztaustīt milzīgo, vīna maisam līdzīgo vēderu.

-  Uguns aknās! Mar Samuils pārliecināti konstatēja. Izdzīsim žulti, un viss pāries. Vajadzēs trīsreiz dienā dzert šo zāļu novārījumu…

-  Skolotāj, kā jūs zināt, ka šim cienījamam pilsonim ir slimas aknas? Kfīrs centās runāt pēc iespējas goddevīgāk

-   Kas gan vēl varētu sāpēt vēderā? No nierēm sāpes jūt muguras lejasdaļā.

-  Tur taču ir vēl kuņģis. Jūs teicāt, ka tas katls, kurā tiek sagremota barība, arī var sāpēt.

Vecais naidīgi uzlūkoja stūrgalvīgo mācekli.

-   Mana pieredze norāda uz aknām!…

Lai jauneklis lūko mani izdziedināt! valdonīgā balsī pēkšņi ierunājās augstmanis. Pilsētā par viņu daudz runā. Un tikai labu…

-  Par viņu?! Runā?! Mar Samuils izbrīnā nop ātīja rokas un izgāja no istabas.

-   Ārstē! augstmanis pavēlēja

Kfīrs nezināja, kā to darīt, taču paļāvās uz to vareno spēku, kas pēdējā laikā viņam palīdzēja. Viņš pastiepa uz priekšu rokas ar ieplestiem pirkstiem un sāka apļot virs slimās vietas, murminādams pie sevis visparastākos vārdus:

-   Izdzen slimību un dziedē miesu . Izdzen slimību un dziedē miesu…

Un atkal no gredzena izšāvās tāda kā dzirkstele, kā zibens šautra, pacients sarāvās un tūdaļ izsaucās:

-   Tik tiešām viss ir pārgājis!

Viņš aši apģērbās un sniedza jauneklim zelta minu .

-   Es esmu Bencions Ben Arifs, virspriestera sekretārs; ja bušu vajadzīgs, tu mani atradīsi!

Mar Samuils neatgriezās, un Kfīrs pieņēma visus rindā stāvētājus. Turklāt visiem kļuva vieglāk un visi aizgāja apmierināti. Pieņemšanas beigās no jauna parādījās smaidošais Boazs, turēdams rokā dzīvu vistu ar sasietām kājām.

-   Tā ir tev, saviem gadiem izcili gudrais jaunekli! viņš sacīja, paklanīdamies un sniegdams vistu Kfīram. Tu paveici patiesu brīnumdarbu! Skaties!

Viņš iztaisnojas, atpleta muti un ar līku pirkstu atvilka sānis vaigu. Melnā, pa pusei izkurtējušā grausta vietā žoklī rēgojās stiprs balts zobs.

-    Nestāsti to nevienam! Kfīrs brīdināja. Citādi burvju vārdu iedarbība beigsies un zobs atkal sāks sāpēt!

-   Bet es jau pastāstīju, Boazs nobēdājās.

-   Saki, ka pajokoji. Citādi viss bus kā iepriekš.

Aizvadījis pateicīgo Boazu un aizslēdzis nama durvis, viņš uzkāpa otrajā stāvā. Mar Samuils sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja. Māceklim viņš demonstratīvi nepievērsa uzmanību. Taču sasietā vista iekladzinājās, un Skolotājs neapmierināti pagriezās.

-   Tu kriti kaunā un saprati, ka bez manis neko nespēj? viņš izspļāva jau iepriekš izdomātu sakāmo.

Taču tajā paša brīdī ieraudzīja vistu un viņam pastiepto riekšavu ar monētām, kurām pašā virsū gulēja zelta mīna. Tik daudz viņš pat gada laikā netika nopelnījis!

-   Kas… Kas tas ir?

* Mīna vērtīga monēta.

-   Ta ir tava dienas peļņa, Skolotāj! Kflrs dziļa cieņa sacīja. Protams, tikai pateicoties taviem pūliņiem, es varēju izdziedināt tos nelaimīgos. Taču viņi aizgāja apmierināti!

-   Labi, ka tu to saproti, zeņķi! Vecais veikli sagrāba visas monētas. Taču tev, zināms, ir vēl par agru patstāvīgi pieņemt pacientus. Lai gan atļaušu tev strādāt mana vadībā…

-   Pateicos, Skolotāj! Kfīrs goddevīgi paklanījās.

-   Vistu aiznes Deborai! Mar Samuils izrīkoja.

Kad viņš sniedza vistu Deborai, vinu rokas saskārās. Un kalponi itin kā ķēra bāli violetā zibens šautra no gredzena ar melno akmeni. Vismaz trauslais meitenīgais augumiņš nodrebēja.

-   Šonakt neslegšu ciet savas istabas durvis un gaidīšu tevi pusnakti. Vai nu jauneklim tikai šķita, ka viņš dzird šos vārdus, vai arī tos patiešām izrunāja pilnīgās, tik tikko sakustējušās lūpas.

Taču viņš visu laiku tās atcerējās, kad, izstiepies savā guļvieta un aizlicis rokas aiz pakauša, bez miega gulēja, pētīdams tumsā neredzamos zemos griestus, kuros visas plaisas un rakstus zināja no galvas. Pavisam tuvu aiz neaizslēgtām durvīm viņu gaidīja jauna sieviete, un vienīgais šķērslis ceļā pie viņas bija tikai viņš pats.

Ak, kāpēc, kapec gan viņš ir tik nelaimīgs, kāpēc nespēj nodoties pašiem elementārākajiem dzīves priekiem?! Muļķīgas bērna ziņkārības dēļ nokļuvis verdzībā, tika kā tāds jers iedāvināts vecam izvirtulim un kļuva par viņa upuri, pilnā mērā piedzīvojot visus pazemojumus, sāpes un ciešanas. Un tagad, kad viņš bija ieguvis brīvību un nodarbi, kurai grasījās veltīt sevi visu, viņš joprojām bija nelaimīgs personiskajā dzīvē, vientuļš, pazemots un ievainojams tāpat kā agrāk.

Kluss vaids izlauzās pār viņa lūpām. Viņam trūka elpas. Un, lai gan zem linu audekla gabala, kas sedza augumu, viņš bija kails, vīnam tomēr gribējās noraut no sevis kaut ko, kas spieda viņa krūtis, traucēja elpot. Automātiski viņš satvēra gredzenu, pagrieza to pirkstā, paglaudīja un izmisumā tikai ar lūpām vien nočukstēja:

Palīdzi man, varenais kungs! Noņem man verga lāstu un atdod manu vīrietību! Es uzticīgi tev kalpošu ari turpmāk!

Taja pašā acumirklī mazo istabiņu piepildīja iesarkana gaisma, sienas zaudēja stingrību, salīgojās un itin kā atvirzījās uz sāniem, uz augšu un leju, veidojot milzīgu zāli bez pamata, ar pussfērisku kupolu. Viņa ķermenis nokļuva gluži vai bezsvara stāvoklī, un viņš vairs nesaprata, kas tas bija sapnis vai īstenība9 Kur viņš atrodas kā iepriekš guļ uz savas lāviņas va peld šaja gandrīz taustāmajā baisajā dūmakā? Pēkšņi ta sāka vienā vietā sabiezēt, dzirksteļojot riņķot, sablīvēties un beidzot pārvērtās ovālā kokonā tādā, no kāda mēdz izkūņoties tauriņi, tikai tūkstoš reižu lielāka.

Kokons pārplīsa, tā apvalks noslīdēja lejā dzelteni sarkanajās neredzamajās liesmās, bet Kfīra priekšā atradās pretīgs radījums cilvēka lielumā. Tas atgādināja milzīgu zaļu kukaini ar savītu asti kā pērtiķiem, kurus jauneklis tika redzējis romiešu zvērnīcās. „Kukaiņa" garenais purns augšpusē vainagojās ar gariem, viegli izliektiem melniem ragiem, tam bija pelēka kazas bārdiņā, smalkas, tālu uz sāniem izstieptas un galos augšup uzliektas ūsas, kas līdzinājās vīnstīgām… Tūkstoškārt palielinātais kukainis bolīja uz Kfīru briesmīgas fasetacis, un tam bija zvēra ķetnas ar milzīgiem asiem nagiem…

Atskanēja dīvains troksnis itin kā varena ēģiptiešu gonga sitiena atbalss no Nūbijas tuksneša butu nok uvusi tieši Kfīra ausīs. Baisais kukaiņa un zve-

9 9

ra sajaukums it kā nožāvājās, pavērdams milzu rīkli un atklādams vilka ilkņus. Taču dīvainā kārta Kfīrs raudzījās nelūgtajā viesī bez jekādām bailēm un mulsuma.

„Kas tas ir?" jauneklis tikai nodomāja. „Vai tas ieradies glābt vai iznīcināt?"

-   Kas zina, kas zina, viņš izdzirda nelūgtā viesa balsi kas skanēja kā cieši nospriegota basa stīga. Ta a pasā laikā plānās adveidigās lupas nepavērās un pat nesakustējās. Bet, kas es esmu, to tev tik un tā neaptvert. Man ir daudz vārdu un tikpat veidolu!

-   Kāpēc esi ieradies?

Tu sauci palīgā. Esmu šeit, lai pajautātu, vai tu zini šīs palīdzības cenu.

Fasetacis izstaroja svilinošas liesmas un vienlaikus bija aukstas kā ziemas sarma uz leduspuķēm logā. Tas urbās Kfīram cauri, lasīdamas viņa ievainotaja dvēselē kā atšķirtā grāmatā.

-   Kāda tad ir cena? Kfīrs pavaicāja, un arī viņa mute bija tikpat cieši sakniebta. Man ir nauda…

Baisais viesis pasmīnēja.

-   Nav nekā lētāka par to, ko var nopirkt par naudu!

-   Kas tad? Dvēsele?

Smīns atkārtojās.

-  Savu dvēseli tu man jau atdevi. Toreiz naktī, pirms gada, kad tevi gribēja nogalināt… Vai tad tā nav?

Svešinieka izskats mainījās te viņš kļuva par spalvām klātu zvēru, te atgriezās milzīgā sienāža veidola ar tievām kukaiņa kājām, kas tūdaļ pat pārvērtās varenās bīstama plēsoņas ķetnās.

-   Ir gan. Kf"īrs nodūra galvu.

Iznāca, ka viņam nav ar ko samaksāt par savu lūgumu.

-   Varbūt tad, kad būšu iemācījies buramvārdus, es spēšu tev atlīdzināt?

Svešinieks atmeta galvu un iesmējās kā kad līdzās būtu nodārdējis kalnu nogruvums un atbalsotos sfēriskajos griestos.

-   Tev nav jāmācās buramvārdi. Tie ir tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai. Taču mērķis atrodas tavā pirkstā. Ceļiniekam jāiet līdz Cezārijai četras dienas, bet kāpēc tik garš ceļš būtu jāveic tam, kuram ir zirgs?

Kfīrs vēroja gredzenu. Lauva smējās, akmens vairs nebija melns tas kvēloja sarkanās ugunīs kā viss apkārt.

-     Tikai kāpēc piesolīt zirgu tam, kuram pieder veseli zirgu staļļi? svešinieks nerimās. Un vai gan nabags var atlīdzināt bagātniekam, kurš viņam pasniedzis dāsnu žēlsirdības dāvanu?

-   Kas gan man būtu jādara, lai tu atbrīvotu mani no manas nelaimes? beidzot pavaicāja galīgi sapinies Kfīrs.

-    Nelaimes nepazūd bez pēdām Tās ir vienmerīgi sadalītas pasaulē un sajauktas ar priekiem Ja kaut ko paņem prom vienā vietā, tam jāparādās kādā citā… Kam lai uzsūtu tavu nelaimi?

Nešķīsteņa plānās melnās lūpas savilkās tik tikko jaušamā smaidiņā.

-   Visviens, tika atsvabini mani no šā lāsta…

-   Nu nē! Es atsvabināšu tevi no tavas nelaimes, bet noņemt lāstus nav mana darīšana.. Nepavisam nav mana'

Briesmīgajās fasetacīs iegailējās pekles uguns.

-   Piedod manu netīšo pārteikšanos! Kfīrs lūdzās. Esmu galīgi sapinies tavās gudrībās…

-   Lai notiek

Uguns apdzisa. Pareizāk pierima.

-   Tātad tu vēlies novelt savu nelaimi uz kadu citu? Atbildi skaidri un gaiši jā vai nē?

-   Jā-ā-ā! Kfīrs mēmi iekliedzās. Jā-ā-āL.

Un tūdaļ sarkanā gaisma sāka bālēt, nelūgtā viesa briesmīgajam tēlam pārskrēja ņirba, tas kļuva caurspīdīgs, izplūda sākumā malās, pēc tam arī viducī un pavisam izkusa. Istabas sienas atguva iepriekšējo realitāti. Kfīrs ka pirms tam kails gulēja uz savas koka lāviņas, nakts aiz loga bija tikpat necaurredzama un klusa. „Kas tas bija?" viņš domāja. „Sapnis? Ļauns murgs? Vai mans prāts būtu aptumšojies?"

Lai gan nē, nekad agrāk viņa domas nebija bijušas tik skaidras! Viņš sajuta sevī arī citas pārmaiņas kļuva viegli un brīvi, nez no kurienes uzradās speķi, arī tas, kas Gnoca stīva sprungulīša veidā tika biedējis desmit gadu veco Kfīru, rītos mostoties, un pēcāk bija pazudis visus vēlākos gadus. Tas prasījās laukā, un viņš tūdaļ atcerējās, ka tepat līdzās gaida Debora. Kfīrs atsperīgi pielēca kajas, kails izmetas gaitenī un nākamajā acumirklī pagrūda kalpones istabas durvis Tas, ka jau bija solīts, nebija aizslēgtas. Un viņš alkaini metās virsū karstajam, izslāpušajam meitenes augumam

Tu esi kā tuksneša samūms! viņa nočukstēja. Un redzu, ka neesi pat piekusis!

Patiešām viņš bija svaigs, mundrs un spēka pilns. Gulēt negribējās. Zaglīgi kā ļaundaris pēc slepkavības viņš ieslīdēja savā istaba, ātri apģērbās un izgāja gaiteni, kur sadūrās ar Mar Samuilu, kurš devās uz savu istabu Veča uzacu kušķi parāvās augšup, un mazās ačeles iepletās.

Tu strauji labojies! Sadā laikā arī ir jāceļas, jauniem ļaudīm taču ir ciešs miegs. Mani visu nakti mocīja murgi…

Krekškēdams un aizķerdamies Mar Samuils klum-

» j

buroja augšup pa trepēm, Kfīrs kāpa nopakaļ, raudzīdamies uz Skolotāja norepējušajiem papēžiem, kas rēgojās laukā no caurajām iešļūcenēm Vecais tērpās līdz skrandām novalkātās drēbēs, apmierinājās ar vienkāršu edienu, nelutināja ar jaunam drānām savu meitu. Kur viņš bija licis no Kfīra saņemto paprāvo naudu, palika noslēpumā tīts. Lai gan burvis tika runājis kaut ko par brīnumzāļu, maģisko zīmju un grāmatu augstajām cenām, taču, cik jauneklis bija novērojis, pēdējā gada laikā viņš neko no tā visa netika iegādājies. Visdrīzāk, monētas kaut kur paslēpis vai apracis pagalmā…

Skolotājs apstājās, slēgdams durvis, viņa čības bija Kflram tieši acu priekšā, un viņš skaidri varēja saskatīt uz papēža kaula dīvainu izaugumu, kas atgādināja… putna nagu. Pēc dažām sekundēm viņi ielūkojās kabinetā un sastinga uz sliekšņa pa grīdu izmētāti rokraksti, izbērtas un izlietas zāles, sadauzītas pudelītes… Visa istaba vienās spalvās, itin kā putni neprātā būtu situšies pret sienām, logiem, griestiem…

Knoks izspūris gulēja beigts pagaldē, Murzalīdzās taburetei. Jeroza sakļautiem spārniem kā pelēki melns vīkšķis mētājās uz palodzes. Norauta aukla ļengani karājās pie griestiem.

Ko tas nozīmē? Kfīrs apjucis vaicāja. Kurš te ir bijis?

-  Viņš! Vecais pastiepa drebošo roku, noradīdams uz attālāko kaktu. Tur savā ķēdē neprātīgi griezās ma ģiskā pentagramma vispirms uz vienu pusi, tad uz otru. Uz vienu, uz otru. Uz vienu, uz otru…

-  Tikai viņš varēja satraukt mūsu mošķus… Tikai viņš!

-   Kurš?

-  Kungs un pavēlnieks.. Tikai es VINU netiku sau cis… Un VIŅŠ pie manis arī nenāk… Tātad…

Mar Samuils pagriezās pret mācekli. Veca acis bija izbrīnā izvalbītas.

-   Vai tiešām tas biji tu? Tu izsauci VIŅU?

Kfīrs sparīgi papurināja galvu.

-   Nē. Viņš pats ieradas…

-  Ko tu VIŅAM lūdzi? Bagātību? Varu? Mūžīgo jau nību?

Jauneklis atkal papurināja galvu.

-   Ko tad? Vecais burvis viņu neizpratne uzlukoja.

-   Atsvabinat mani no kadas ligas.

Pret ligām ir lērums buramvārdu… Taču šā te īpašniekam… Sažuvušais pirksts noradīja uz Kfīra roku, pareizāk, uz gredzenu ar melno akmeni. Ša te īpašniekam buramvārdi nav vajadzīgi, viņš tāpat var dabūt visu, ko vēlas. Jautajums tikai kadu cenu nāksies par to samaksāt. Un tāpēc nav jāsauc PATS

-   Ka jūs zināt par gredzenu, Skolotāj?

No Likteņu grāmatas. Taja ierakstīts dzīves gājums ikvienam šajā pasaulē mītošajam. Pagatne, tagadne, nākotne…

Jūs to grāmatu esat redzējis, Skolotāj? Kur tā glabājas?

Mar Samuils izdarīja nenoteiktu žestu, kas varēja nozīmēt kaut ko līdzīgu kā „visur un nekur".

-  Tā parādās tur, kur to izsauc Viedais. Senāk es nereti šķirstīju tās lappuses. Taču tas prasa milzu piepūli un izsūc spēkus. Pēdējoreiz ielūkojos tajā pirms gada un uzzināju, ka par manu mācekli kļūs Kfīrs, ūdensvedeja dēls no Gnocas…

-   Un tur par mani itin viss ir uzrakstīts?

-  Zināms. Tāpat ka par ikvienu dzīvu cilvēku. Tikai es neskatījos savas dzīves pēdējo lappusi.

-   Bet manas? sirdij pamirstot, pavaicāja Kfīrs.

Mar Samuils noslēpumaini pasmaidīja, un viņa acīs,

kā Kfīram šķita, iegailejās tāda kā velnišķīga uguns.

-  Tavējā ieskatījos. Taču nedomāju, ka tev vajadzētu zināt tās saturu. Dzīvo, kamēr tev ir ļauts, un baudi dzīvi.. Tikai esi uzmanīgs ar gredzenu. Ļoti uzmanīgs. Tas ir pārāk spēcīgs ierocis…

Kfīram nebija ne jausmas, ka tieši būtu jābūt uzmanīgam, taču katram gadījumam pamaja.

-   Un tagad es savedīšu te visu kārtībā. Labāk būs, ja tu iziesi laukā.

Jauneklis atkāpās pāri slieksnim. Durvis aizvērās viņam deguna priekšā. Aiz tām bija dzirdamas kaut kādas skaņas, ņemšanas, kaut kas līdzīgs vēja svilpošanai un slotas švīkstiem. Tad atskanēja kraukļa ķērcieni un pūces stenēšana. Drīz vien durvis atdarījās un Skolotājs aicināja Kfīru iekša

Tagad kabinetā valdīja ideāla kārtība. Visas zāles bija atgriezušās savās kārbiņās un pudelītēs, rokrakstu lapas glītā kaudzītē gulēja uz tīrā galda. Spalvas no sienām un griestiem bija nozudušas, pentagramma apstājusies, Knoka un Murzas izbāžņi stāvēja savā vietā, bet Jeroza, stūrainos spārnus iepletis, kā allaž karājās pie griestiem. Paveikt to cilvēka rokām tajās pāris minūtēs, kamēr smiltis mazajā pulkstenī pārbirst no vienas kolbas otrā, nebija iespējams. Mar Samuils, gurdeni acis pievēris, sēdēja savā krēslā un šķietami snauda Kfīrs klusēdams stāvēja, izbrīnā vērdamies apkārt.

Atklāti sakot, viņš līdz šodienai ne sevišķi ticēja Skolotāja maģiskajām spējām, bet izbāžņu atdzīvināšanu uzskatīja par veiklu triku. Neticēja arī stāstiem par nakts lidojumiem, lai gan pats bija redzējis, kā krēslā ūpis vai krauklis tika izlidojis pa pacelto kabineta logu, bet tur esošais Mar Samuils pazudis un atkal uzradies tikai pēc putna atgriešanās. Taču tagad Kfīrs saprata, ka ir maldījies, visticamāk, vecais nemeloja!

Un pēkšņi, sev par brīnumu, pakļaudamies neizpro tamai tieksmei, Kfīrs pajautāja

-   Sakiet, Skolotāj, kas ir rakstīts manā pēdējā lappusē? Tur, Likteņu grāmata

-   Ij netauja! Uzrunatais, acis neatvērdams, pašūpoja galvu. Vari pajautāt… Tu jau pats zini, kam. Taču labāk palikt neziņā…

Kfīrs nopūtās, paraustīja plecus. Laikam jau vecajam bija taisnība. Viņš piegāja pie loga, palūkojās lejā. Tur, gaidīdami pieņemšanu, nepacietīgi klaigāja pacienti. Šodien viņu bija vēl vairāk nekā parasti.

Laiks doties brokastīs, Skolotāj. Sirdzēji mūs gaida!

-   Tev taisnība, jāiet. Mar Samuils atvēra acis un piecēlās. Neņem ļaunā, ka tev atteicu.

-   Nenāk ne prātā! Māceklis teica tīru patiesību. Kfīrs tiešām negribeja zināt, kāds gals viņu sagaida.

* * *

-   Esmu te jau divus gadus… Sākumā kaimiņi nāca man klāt uz ielas, brīdināja, ieteica nekavējoties pamest šo namu. Bet vēlāk arī man sāka iet apkart ar līkumu. Vai esi ievērojis, ka, atskaitot rīta pieņemšanas stundas, mūsu apkārtne ir ka izmirusi? Cilvēki labāk iet pa blakus ielu neka rādās tuvumā burvja mājoklim…

Pelēkajā rītausmas gaismā Deboras vaibsti bija tik tikko samanāmi, turklāt garie piķa melnie mati aizklāja gandrīz pusi sejas. Taču Kfīrs tāpat zinaja katru tās līniju, katru krunciņu, katru viņas ķermeņa izcilni vai iedobīti.

-   Ko ļaunu Skolotājs viņiem ir nodarījis?

-   Vecais Baruhs stāstīja, ka viņš četras reizes ņēmis par sievu jaunu meiteni un viņas visas nomirusas aiz vecuma. Bet viņš cik vecs ir, tik paliek. Runā, ka viņam esot divsimt gadu…

Viņš maigi ar pirkstu noglāstīja sulīgās sārtās lūpas.

-   Cilvēkiem ir tieksme visu saputrot. Kā vecais Baruhs var zināt par četrām sievām? Vai viņš arī nodzīvojis četras dzīves?

-   Sāra redzējusi, kā dienā pa viņa logu ielidojis krauk lis ar spārnā iešautu bultu Pēc tam Mar Samuils ilgi slimojis, un roka viņam karājusies, iesieta saitē, viņa toreizējā kalpone pirkusi ķimenes, kas dziedē brūces. Bet lejas tirgū runāja kad romiešu kareivis ievainojis kraukli, tas iebrēcies cilvēka balsī!

-   Es tiešām redzēju viņa istabā asiņainu bultu… Kfīrs samulsis sacīja. Tā ir salauzta, lai būtu vieglāk izvilkt no brūces… Bet iespējams, ka tā ir tikai sagadīšanās…

-    Nē, viņam tiešām ir saistība ar velnu, Debora dedzīgi čukstēja. Agrāk man nebija kurp iet, taču tagad, kad mēs esam kopā… Iesim projām no šīs mājas!

-   Hm… Priekšlikums dzina Kfīru strupceļā, viņš pat nezināja, ko lai atbild. Bet kā tad… Man taču jāmācās dziedniecība…

-   Tu jau esi lielāks meistars par savu skolotāju! Jeršalaimā visi runā par jauno brīnumdari, kurš pārspējis pilsētas labākos dziedniekus! Pacienti stāvēs pie tevis rindā, lai kur tu būtu!

Debora pielēca augšā, plakšķinādama basajām kājām, piegāja pie loga, pieliekusies pieplaka nespodrajai rūtij. Kfīrs arī apsēdās, tīksminoties nopētīdams viņas kailo augumu, it īpaši spēcīgās, slaidās kājas un sprauno dibentiņu

-   Re, cik viņu tur! Un visi nākuši pie tevis, nevis pie vina!

9

Viņa pieskrēja klāt, apsēdās viņam uz ceļiem, ielūkojās acīs, pieglaudās ar krūtīm, pastiepa pilnīgās lūpiņas pretī jaunekļa lūpām.

-   Kam tev vajadzīgs tāds melno spēku kalps91

Kfīrs smagi nopūtās un novērsās.

Aizvakar uz pieņemšanu bija atnācis jauns skaists atlētiska auguma puisis, vārdā Ādams, bagātā tirgoņa Jenoha dēls. Viņš bija bēdu sagrauzts un izstāstīja savu nelaimi pavisam nesen apprecējis skaistuli Judifu, plašu vīna dārzu īpašnieka Josifa vienīgo meitu. Cienījamās un ietekmīgās dzimtas bija priecīgas saradoties, turklāt nevis aiz aprēķina, kā bieži mēdz gadīties, bet bērnu patiesas mīlestības dēļ. Taču medusmēneša pašā plaukumā Ādamam pēkšņi pazuda vīrišķais spēks.. Laimīgi sāktajā ģimenes dzīvē radas plaisa jaunā sieva kļuva nervoza un drūma, viņas vecāki, uzzinājuši iemeslu un zaudējuši cerības tuvākajā nākotnē auklēt mazbērnus, aizveda Judifu atpakaļ uz tēva mājām. Plaisa pārvērtās bezdibenī no tuviem radiniekiem Jenohs un Josifs draudēja kļūt par niknakajiem ienaidniekiem!

-   Palīdzi manā nelaimē, brīnumdari! asarām acīs lūdzās Ādams. Tu esi izdziedinājis daudzus, un tagad mans liktenis atrodas tavās rokās!

Sākumā Kfīrs vienīgi juta līdzi vienaudzim, kuru piemeklējusi liga, no kuras viņš pats tikai nesen bija atbrīvojies. Taču, ķēries pie arstēšanas, uzreiz sajuta te kaut kas nav kārtībā! Veikdams roku kustības, viņš nejuta saikni ar pacienta ķermeņa enerģētiskajiem kanāliem. Mēle neklausīja izrunāt buramvārdus, gredzens nepalīdzēja tas palika auksts un neraidīja dziedējošās violetās zibens šautras. Briesmīga nojausma kā ledaina čūska līda klāt, bet viņš joprojām cerēja, ka kļūdās, taču tad aiz Ādama muguras parādījās milzīgā kukaiņa spokainais vieplis. Melnās ādainās lūpas izšķobītas smaida, baisā ugunī kvēlojošā fasetacs sazvērnieciski mirkšķināja, izliektie ragi šūpojās līdzi tās miegšanās taktī.

-   Tevi neviens nevar izārstēt, pret savu gribu sacīja Kfīrs. Tā ir nevis slimība, bet lāsts. Un neviena mirstīgā spēkos nav to noņemt!

Galvu rokām saķēris, izmisušais Ādams izskrēja lauka Pret vakaru pilsētu aplidoja vēsts, ka tirgotāja Jenoba dēls meties lejā no augstas klints un nosities uz

akmeņiem. *

-    Kāpēc tu nekad nenoņem apmetni? Debora izteiksmīgi kustējās uz Kfīra ceļiem, un jauneklis sajuta viņas dibena tvirtumu, ka ari svelmi, kas nāca no kaut ka zemāk. Bet viņas rokas turpināja glāstīt un apmīļot viņa augumu.

-   Iesim projām, mīļais! Mūsu dzīve kļūs daudz labaka, kad būsim tikuši projām no ļaunajiem spēkiem…

-   Viss nav tik vienkārši šajā pasaulē! Kfīrs nervozi izsaucās, pielēkdams kājās un nogrūzdams meiteni uz lāviņas. Ko tu zini par labo un ļauno?! Ļaunums pārņem it visu, tas ir katra no mums, un nevienam nav lemts no tā atbrīvoties!

Debora sāka raudāt vai nu tāpēc, ka bija sasitusies, vai ari no aizvainojuma. Bet viņš izmetās gaitenī

un skali aizcirta durvis. »

Ceturta nodaļa. melnas klints brīnumi

m. ē. 87. gads Jeršalaima

Jeršalaimas labāka dziednieka māja atradās Augšpilsēta, pie pašas kalna nogāzes, skaista dārza, augstu ciprešu, priežu un kuplu, ēnainu palmu ieskauta. Divu stāvu, no baltiem akmeņiem mūrēta, ar caurspīdīgām ēģiptiešu stikla rūtīm logos, tā bija saskatāma teju vai no ikvienas ielas un neviļus piesaistīja vispārēju uzmanību. Tāpēc tie, kuri ieradās no Galilejas vai Pērējas, uzgāja to bez grūtībām. Pat aramiešu valoda nerunā jošiem feniķiešiem, sīriešiem, ēģiptiešiem pietika lauzītā mēlē pajautāt jebkuram garāmgājējam: dziednieks? Un viņiem tūdaļ norādīja uz blīvo žogu, aiz kura slējās majestātiskais balto akmeņu nams. Sirdzēju straume neapsīka no rīta gaismas līdz vēlai naktij, taču pieņēma šeit ne tuvu ne visus tikai tos, kurus palankīnā atnesa vergi, vai tos, kuri piebrauca karietē, ar vienu vārdu sakot bagātniekus, jo medicīnas spīdekļa pakalpojumi maksāja visai dārgi.

Vienkāršākie ļautiņi gāja uz iepriekšējo adresi nabago kvartālu netālu no Lejas vārtiem, kur praktizēja vecais Mar Samuils. Tagad arī pie viņa augu dienu stāvēja rinda ievērojamā macekļa dēļ plašās gaišās pils slavas ena krita arī pār viņa pieticīgo namiņu ar nespodrajām vizlas rūtīm logos. Arī pats Kfīrs reizēm no terases skatījās uz savu pagaidu dzīvesvietu, veiksmīgi iztēlodamies, kas tur iekšā notiek, kā bijušais skolotājs īdzīgi izmekle pacientus, kā skaita vienus un tos pašus buramvārdus, kā šļakstina ūdeni, kurā pa nakti tika iemērkta pentagramma, kā, garlaicības mākti, atdzīvojas siksparņa, kraukļa un pūces izbāžņi…

Starp citu, patlaban viņš nevēroja kleķa mājeli nogāzes pašā apakšā, jo atradās ar augstu žogu apjoztā dārza dziļumā, atsevišķā laboratorijā, kas apmēra ziņā bija ne mazāka par visu Mar Samuila mitekli. Šeit varēja iekļūt arī no aizmugures, no mežonīgā tuksneša zem pārkarenās Melnās klints, kur nekad nestaigaja cilvēki un vel mazāk braukāja pajūgi. Taču arī šajā pusē blīvajā žogā bija ierīkoti vārtiņi, kā ari divviru vārti atsevišķām nezināmām vajadzībām. Neviens nezināja, ka reizēm naktis te iebrauc Pinkasa Jeršalaimas nekropoles sarga arba. Gadījās, ka pec šādas slepenas vizītes Kfīrs paveica kārtējo brīnumaino izdziedināšanu, kuras fakts un vēl jo vairāk noslēpums palika visbiezākajā miglā tīts. Taču viņa pacienti bija ievērojami cilvēki, savukārt nedziedināma slimnieka atveseļošanos noslēpt nav iespējams, tāpēc pilsēta klīda satrauktas baumas un klusinātās valodas, ka dziednieks Kfīrs neiztiek bez nelabā palīdzības.

Taču gan augstākā, gan reliģiskā vara, kā romiešu, tā arī vietējā, uz šīm baumām un slepenajām darbībām naktīs zem Melnās klints skatījās caur pirkstiem. Vēl vairāk Kfīra namu augu diennakti kā svarīgu Jeršalaimas garnizona objektu sargāja romiešu leģionāri, un neviens svešinieks bez namatēva atļaujas nevarēja te iekļūt Tāpēc burkas ar saglabajošu šķīdumu, kurā peldēja cilvēku zobi, acis, pirksti, ka ari citi orgāni un ķermeņa daļas, netika slēptas un atklāti stāvēja garos plauktos gar glazētiem podiņiem izlikto sienu

Un tieši šobrīd Kfīrs savā laboratorijā nodevās vienai no tām nodarbēm, par kurām, ja tās naktu gaismā, likums paredzēja mokpilnu sodu. Ar speciālu amputāciju zāģi viņš kopā ar savu asistentu Avī zāģēja nost roku ļaundarim Heršonam, kuru sargs šorīt tika nogalinājis uzbrukuma laikā juveliera bodītei Lejas pilsēta.

Zobena cirtiens trāpīja bijušajam katordzniekam un jūrasbraucējam tieši sirdī, un tas bija īstajā laikā, jo gandrīz vienlaikus milzīgs Nīlas krokodils, ar kuru romiešu augstmanis Vitelijs Harts tika izklaidējis viesus, izlauzās no aizžogotā baseina un ņēmās klaiņāt īpašuma teritorijā.

Dārznieks šausmās bija uzrāpies palma, bet zemais zaļais briesmonis ar īsām izvērstām ķetnām, neticamā

? j '

ātruma pārvietodamies pa gludi apcirpto zālienu un kārtīgajiem smilšu celiņiem, izskrēja līdzeni bruģētajā laukumiņā tieši pie ieejas pilī. Sargi ar šķēpiem bija metušies tam pretī, bet trīsstūrainie uzgaļi atlēca no sānos ar sūnām apaugušā gaļas blāķa, vienīgi ieskrambājot grumbuļaino ādu, kas bija vēl biezāka nekā pašu sargu buivolādas krūšu bruņas. Varenā robotā aste, atsperīgi sagriezusies, notrieca no kājām divus, bet garie žokļi, aizcirzdamies ka milzu dzirkles, pāršķērēja trešo vidū pušu.

Izlauzies caur pils sargu aizklāju, krokodils metās uz baltajām marmora kāpnēm, pa kurām lejup uz dārzu kapa pats Vitelijs Harts, pieradis rītos pastaigāties dārzā. Vietvaldis apstulbis sastinga kā trusītis pitona priekšā. Patlaban nekāds Romas impērijas spēks un tās leģiona varenība nespeja palīdzēt imperatora Domiciāna uzticības personai.

Atplētis zobaino rīkli, krokodils draudīgi tuvojās, līdz prokuratora neaizsargatajai mīkstajai miesai bija atlicis ne vairāk par kādiem pieciem sešiem soļi 3m. Nav zināms, kā tas viss būtu beidzies un kādas sekas atstatu uz impērijas provinču pārvaldi un vietvaldi Hartu personiski, ja milzīgajam abiniekam ceļā nestātos centurions Klodijs, prokuratora personiskās apsardzes priekšnieks un viņa miesīgs brāļadēls.

Būdams gan jauns, tomēr pieredzes bagāts kareivis, viņš zināja, cik spēcīgas ir reptiļa dabiskas bruņas, tāpēc ar īso zobenu mērķēja tieši atplestajā sarkanajā rīklē, kas tūlīt pat žvadzot aiz< irtas un vairs atplesties nevarēja, tāpēc ka asmens no iekšpuses bija izduries cauri augšžoklim un tā asiņainā smaile rēgojās virs baisā purna pašā vidū starp melnajiem nāšu caurumiem un leda najām apakštases lieluma acīm.

Tajā brīdī piesteidzās iekšejās apsardzes triariji ar briesmīgajiem pilumiem[4] un ķeltu cirvjiem, kas spēja pārcirst pat franku dzelzs bruņas. Cetrsķautņu smailes stingros, smagos kātos pienagloja pie zemes briesmoņa nagaino ķetnu un kaklu, ieurbās starp acīm… Ievainotais rāpulis rēca, raustījās un dauzīja ar asti, notriecot gar zemi vairākus leģionārus, taču pārējie raidīja uz viņu veselu dūrienu birumu, spējot komandiera iesākto sekmīgi novest līdz galam. Cirvju asmeņi kapāja zaļās bruņas kā cietu koku, tikai tagad uz visām pusēm šķīda nevis skaidas, bet pārragojušās ādas

lēveri un tumšu asinu šļakatas.

> »

Klodijs pats piedalīties tālākajā cīņā nespēja, tapec ka viņa roka kopā ar īso zobenu bija palikusi milzīgā abinieka rīklē. Un, nebijis nozieguma vietā pieķertā Heršona, no rokas droši vien nāktos atvadīties gluži nevainīgam cilvēkam no leģionāriem vai, visticamāk, kadam no vienkāršajiem ļautiņiem.

Pašlaik Klodijs speciālu zāļu iedarbībā gulēja uz otra akmens galda līdzās, neredzot, kā dziednieks Kfīrs kopā ar savu asistentu zāģē a nost roku laupītājam un nejuzdams, kā to piešuj klāt viņam. Kad viņš dienu vēlāk nāks pie samaņas, roka jau būs vietā, un, kaut arī to veselu mēnesi nāksies vingrināt, ar zobenu tā varēs rīkoties ne sliktāk kā viņa personīgā. Tiesa sākumā centurionu mulsinās ar pulveri iededzinātais tetovējums delnā kuģītis ar vējā piepūstām burām, taču galu galā viņš pie tā pieradīs un pat pratīs apkārtējiem pārliecinoši paskaidrot, kālab to ietetovējis.

Pabeidzis operāciju un pārvilcis šuvei ar maģisko gredzenu, Kfīrs Avī pavadībā izgāja no laboratorijas, uzticēdams Klodija aprūpi dieviem saviem kalpiem. Vēl diviem vajadzēja izmantot visu derīgo kas atradās bijušā laupītāja ķermenī, un iznīcināt visu pārējo. Kalpiem jau bija nepieciešamā pieredze, turklāt piespiedu zverests liedza viņiem stāstīt jel kādam par notikumiem, kuru liecinieki viņi bija, tādējādi saglabajot viņiem mēli, un viņi bija par to ļoti priecīgi mīlēja savu kungu un uzticami tam kalpoja.

Turklāt asistents Avi bija ne tikai padevīgs māceklis, bet arī radinieks Esfīras brālēns, tāpēc Kfīrs viņam uzticējās un atklāti dalījās savās zināšanās. Gandrīz atklāti. Dros i vien jauneklis nesaprata, kāpēc Kfīrs nupat tika pārvilcis ar roku operācijās šuvei, par maģiskā gredzena nozīmi viņam itin nekas nebija zināms. Taču par līķu uzšķēršanu viņš, protams, zināja.

Viņi nesteidzīgi virzījās pa tīro aleju garām slaidam cipresēm un kuplām eglēm. Šādas nesteidzīgas pastaigas pēc darba laboratorijā un pirms pusd: ēnām jau b ja kļuvušas par paradumu. Tieši šeit skolotājs un māceklis atklāti runāja par jebkuru tematu. Tieši šeit Kfīrs skoloja Avi, skaidroja veikto eksperimentu dziļāko jēgu un atklāja acīm neredzamas dziedināšanas viltības.

-    Kas tevi satrauc, Avī? Kfirs beidzot pārtrauca klusumu.

-   Esmu dzirdējis nelāgas valodas par tevi, Skolotāj, jaunais cilvēks bikli sacīja.

Kfīrs nopūtās. Viņš zinaja, ka agri vai vēlu nāksies atvērt māceklim acis dažos jautājumos.

Neklausies tenkās, viņš attrauca, un Avī kāri tvēra katru viņa vārdu. Ļaudis ir stulbi un nepateicīgi, turklāt vēl divkosīgi A z muguras viņi mani nosoda, bet, kolīdz paši saslimst, uzreiz skrien pie manis…

Kfīram mugurā bija hitons no vissmalkaka Ēģiptes lina un vieglītiņas sandales. Pēdējos gados viņš bija ievērojami uzbarojies, ieguvis augstmaņa manieres un pamācošu toni, jo bija atzīts lektors, pieradis, ka viņā vienmer uzmanīgi klausās.

-    Šķērst līķus, zināms, ir liels grēks, viņš turpināja. Vīni gāja pa sarkanām smiltīm nokaisītiem celiņiem starp ziedošām rozēm, oleandriem un magnolijām. Dārzam cauri pūta spirgts kalnu vējiņš, tāpēc tas aizvien saglabāja valgmi. Koku zaros melodiski čivinā ja putni.

Taču viss ir atkarīgs no mērķiem. Melnā maģija un vārdošana ir viens, turpretī gaišā izdziedināšanas puse pavisam kas cits! Mēs kaujam aunus un labi zinām, kā tie izskatās no iekšpuses. Bet cilvēks taču nav auns, un viņa uzbūve mums nav zināma. Tā nu es p rmais esmu ķēries pie šā darba

-   Tā ir liela drosme, Skolotāj! Avī pamāja ar galvu. Viņš bija simpātisks divdesmit gadu vecs puisis ar apaļu tīru seju, bruņām acīm un gaišiem sprogainiem matiem.

-    Ceļotājs, kurš atklāj jaunu zemi, apraksta to, lai sekotāji akli nemaldās, bet seko viņa pēdās. Ir taču kartes, kur iezīmetas valstis, pilsētas, ceļi, jūras… Un es esmu nolēmis radīt cilvēka uzbūves karti.. Esmu to jau tikpat kā radījis. Tacu tas ir ļoti liels darbs vajag sīki jo sīki aprakstīt katru kauliņu, katru muskuli, katru orgānu, bet galvenais kada ir to mijiedarbība. Tā ka pabeigt šo darbu mums nāksies kopīgi…

-   Es par to priecājos. Avī pasmaidīja. Vai man padodas dziedināšana, Skolotāj?

Kfīrs pamāja.

-    Drīz uzticēšu tev patstavīgi pieņemt pacientus. Tiesa, sakumā tiem jābūt vienkāršākiem…

-   Es saprotu, Skolotāj'

-   Ļoti labi, Avī! Ej, pagaidām atpūties…

Palicis viens, Kfīrs piegāja pie efeju apvītas lapenes, kas slēpās kuplas vīģu palmas ēnā, un apsēdās ērtā, uz atpūtu vedinošā, no palmu saknēm pītā krēslā. Aizvēris acis, viņš lūkoja atslābināties, dziļi ieelpojot priežu un ciprešu aromāta piesātināto gaisu. Tūdaļ pieskrēja mājas pārvaldnieks Šmuels, lai uzzinātu, kur kungs vēlesies pusdienot. Kfīrs pavēlēja klāt galdu vejiem pakļautajā terasē, bet šurp lika atnest spalvu, papīru un sagatavot pasta balodi. Pēc dažām minūtēm balodis, bieži vicinot spārnus, lidoja uz prokuratora pili ar depešu par operācijas veiksmīgu iznākumu.

Kfīrs iegāja mājā, kuras sienas rotāja mozaīkas un freskas, pusapaļās nišās stavēja statujas no G ieķijas marmora, stūros mirdzēja septiņžuburaini sudraba svečturi, uz zema galdiņa zeltītos sānus spīdināja Jahves šķirsts. Nokāpis puspagraba stāvā, viņš nosvieda drēbes un iegremdējās baseinā ar vēsu ūdeni, kas lieliski noskaloja gurumu. Jaunā Lea atnesa svaigu hitonu un tīrus dvieļus, sagaidīja kungu izkāpjam no ūdens un, daudzsološi smaidīdama, maigi sāka susināt viru dvielī. Jau sen Kfīrs bija izdeldejis verga zīmi uz kreisā pleca iededzināto divžuburu un pārstājis slēpt savu augumu Kādu brīdi viņš vēlīgi pieņēma kalpones pakalpojumus vai glāstus, bet, kad viņa pietupās, lai slaucītu kājas, paglaudīja melnos, spīdīgos kā ahats, izlaistos matus, piespieda viņas karsto seju pie sava vēsā vēdera un aizvilka meiteni uz cieto kušeti stūrī…

Svaigs un apmierinats viņš nesteidzīgi izgāja terasē Pastāvīgā vējiņa dēļ te bija vēsi, cauri trīsuļojošai svelmes dūmakai pavērās 1 elisks skats uz blīvi apbūvētajiem Lejas pilsētas kvartahem. Cieši cits citam piespiedušies lēzenie mala jumti atgadinaja no dzelteni pelēkām lupatiņām sašūtu nabaga deķi.

Esfīra izskrēja pretī, priecīgi sveikdama vīru. Viņi atlaidās dīvānos pie ēdamgalda, izsalkušais Kfīrs uzreiz ar placeņa gabaliņu iebrauca biezajā humusā un sāka kāri košļāt. Esfīra slinki noknieba no ķekara lielu brūnu vīnogu.

Jau sešus gadus Kfīrs bija precejies ar Benciona Ben Arifa meitu, un, lai gan viņa auguma nevarēja līdzināties Deborai un sejas daiļumā Zusai un vispār ne tuvu nebija skaistule, toties sinedriona sekretārs nodrošināja savam znotam stabilu stāvokli sabiedrībā un nepieciešamos noderīgos sakarus. Tieši Bencions, kuru Kfīrs savulaik tika izdziedinājis no „uguns aknās", bija ievedis jauno cilvēku Jeršalaimas augstmaņu sabiedrība, kuri kļuva par galvenajiem viņa pacientiem, nodrošinot jaunajai ģimenei bagātību un augšupeju.

Kfīrs izārstēja no krītamās kaites pilsētas sinagogas galvenā rabīna Jesajas dēlu, pārstādīja zobus aiz vecuma izkritušo vietā sinedriona loceklim Ben Benja m nam, kura rokās koncentrējas gandrīz visa olīveļļas ražošana, pārstādīja nieri virspriestera Rabana Ben

Zakaijas sievai un pec tam izarsteja sirds tūsku ari viņam pašam. Pateicīgo pacientu vidu bija arī Romas garnizona prefekts Klaudijs, slepenas apsardzes priekšnieks Flāvijs, legāts Antonijs, un tagad viņš bija izdarījis pakalpojumu ari prokuratoram Vitelijam! Un tas viss, nemaz neskaitot Jūdejā ievērojamo cilvēku sievas un bērnus, ka arī vienkārši bagātniekus, kuriem it kā nebija tiešas nozīmes politika, taču bija īpašs svars sabiedrībā! Tagad arī viņš bija kļuvis par ievērojamu un bagātu cilvēku, ieverojamu personu Jeršalaimā! Bet sievišķīgais skaistums piemita Leai, kā arī daudzām citām kalponēm un verdzenem

-   Ko dara bērni? viņš apjautajas, beigdams ēst humusu un lēcu salatus

Esfīra pasmaidīja.

-   Sāriņa ar baudu peldejas baseinā, bet Simoniņš šodien pateica „mamma"…

Pēc tam Kfīrs ēda ceptu zivi un kviešu plāceni ar rīsiem, piedzerdams klāt sarkano Kipras vīnu, atšķaidīdams to uz pusēm ar ūdeni. Saldajā ēdienā bija augļi un medus šūnas. Esfīra aprobežojas ar vīnogām, žāvētām vīģēm medū un iedzera nedaudz vīna.

Kad pusdienas tuvojas nobeigumam, terasē piesardzīgi parādījās Smuels. Saliecies piegāja un pastiepa kungam roku Plauksta gulēja zelta gredzens ar tumšsarkanu rubīnu

-    Balodis atgriezās ar prokuratora Vitelija dāvanu! drebošā balsī ziņoja pārvaldnieks.

Kfīrs paņēma gredzenu, uzmauca pirkstā, apskatīja no visām pusēm. Rubīns lauza saules starus un mirgoja kā asinssarkana uguns. Lauva blakus pirkstā neapmierināti ierūcās. Kfīrs saprata iemeslu un uzvilka dāvanu otras rokas pirksta

-    Cik skaists! Esfīra jūsmoja. Un nemaz nav briesmīgs! Ne tāds kā tavējais… Japateicas vietvaldim!

-   Jā, domāju, man būs tāda iespēja…

-    Lejā gaida pacienti, kungs. Vai jūs pieņemsit? -

v *

Smuels apvaicājās

-   Šodien ne, lai nāk rīt, dziednieks atbildēja, nebeigdams tīksmināties par prokuratora dāvanu. Viņa sirdi pildīja sajūsma. Tā nebija tikai vērtīga manta, bet gan zīme ja ne tieši draudzībai, tad simpātijām noteikti!

Pārvaldnieks aizgāja.

Smagnējs pēc pusdienām, Kfīrs piegāja pie terases malas, palūkojās lejā, blīvā nabadzīgo mājeļu klājiena vidū izdalīdams nelielu divstāvu namiņu un kārtējo reizi iztēlodamies, kas notiek tā sienās. Tur arī bija beigusies maltīte, tikai galds bija klāts daudz pieticīgāk. Un, protams, neviens no šīs pasaules varenajiem netika atsūtījis namatēvam dārgu atzinības un labvēlības apliecinājumu… Mar Samuils ir devies uz savu istabu, Deboras vietā pieņemtā kalpone mazgā traukus, Zusa darbojas ar Aroniņu… Nez kam viņš ir līdzīgs? Un kur tagad ir Debora?

Oma sabojājās. Viņš atgriezās pie galda, kājās stāvot, izdzēra glāzi neatšķaidīta vīna un devās uz savu kabinetu. Esfīra pavadīja viņu padevības pilnu skatienu, gaidīdama uzaicinājuma zīmi, taču tāda nesekoja. Kfīrs iegāja lielā gaišā telpa ar dārgām Ēģiptes mēbelēm un lielu galdu, nokrautu tīstokļiem un grāmatām. Plauktos atradās aparāti un instrumenti, savākti, kā šķiet, no visas pasaules Viņš bija iekārtojis kabinetu pēc Skolotāja istabas parauga, ko tas bija dēvējis par savējo. Lai gan te viss bija krietni labāks, kvalitatīvāks un skaistāks gan pati istaba, gan instrumenti, gan iekārta.

Stūri bija novietots milzīgs, ar zirgu astriem pildīts dīvāns, kas tik maigi uzņēma savos apskāvienos dziednieka korpulento augumu, ka miegs drīz vien aizdarīja viņa plakstus. Un uzreiz mīkstā matrača vietā viņš sajuta cieto koka lažiņu, freskām greznotās sienas savirzījās ciešāk, pārvērzdamās nelīdzenā, ar kaļķiem klātā mālā. Līdzās klusi šņākuļoja Zusa. Viņam ļoti negribējās meiteni modināt, bet vajadzēja ja nu tieši šodien Mar Samuils ielūkojas meitas guļamistabā un atklāj, ka viņas tur nav! Arī Debora jau aizvainoti šķindina savus podus Atraidītā mīļākā ir greizsirdīga un kuru katru brīdi var visu izstāstīt kungam! Tad grūti pa teikt, kas ar viņiem abiem tālāk notiks. Viņš uzmanīgi ar pirkstu galiem pieskārās meitenes sejai, un viņa tūdaļ pat atvēra acis.

-    Laiks celties, Kfīrs tikko dzirdami nočukstēja Aust gaisma. Debora jau ir virtuvē… Tēvs arī droši vien jau piecēlies…

-    Tā draņķe man visu par jums izstāstīja! Teikšu tēvam, lai viņš šo atlaiž!

-   Viss sen ir beidzies…

-   Vienalga. Nespēju uz viņu skatīties…

Meitenes acīs pamirdzēja asaras, viņa iekoda lūpā.

-   Reizēm es arī uz tevi nespēju skatīties! Viņa pielēca kājās un sāka aši ģērbties, neuzlūkodama savu mīļoto.

Uz mirkli Kfīram aizrāvās elpa Tuvināšanās ar Zušu bija bijusi ilga un sarežģīta. Viss notika, kad Mar Samuils aizlidoja uz Galileju pie sava senā drauga burvja Giļa. Viņa nebija mājās divas naktis, tieši tad jūtas pārgāja miesiskās attiecībās. Un Kfīra sirdī iekvēlojās mīla. Pēcāk bija kaismīgas naktis Mar Samuilam pašā deguna priekšā, cerība, ka viņi apprecēsies un viņš kļūs par likumīgo šā nenovērtējamā dārguma īpašnieku. Un tagad… Vai tiešām viss ta beigsies?

-  Zusa, nerunā tā! Vai gan es tev nesagādaju prieku, vai tā nebiji tu, kas čukstēja man, ka lidojot mākoņos, atrodoties manos apskāvienos?!

Tas tiesa, jūtas sagrozījušas man galvu, tās izrādījušās spēcīgākas par prātu… Tagad baidos tevs uzzinās, ka es jau pusgadu lidinos mākoņos Viņš mani nolādēs. Var pat padzīt no mājām…

-   Nebaidies. Es gribu ņemt tevi par sievu…

Viņa sakārtoja matus, noglauda ģērbu, pameta uz viņu ašu tramīgu skatienu.

-   Tiešām?

-   Zināms! Pat dārgu dāvanu esmu sagatavojis…

Viņš izvilka no matrača apakšas jūdiešu krustu, pasniedza to apjukušajai meitenei.

-   Nem, nem!

» * »

Zusa uzmanīgi satvēra un sāka apskatīt dīvaino priekšmetu. Izgatavots no balta nespodra metāla, tas bija pusplaukstas lielumā un atgādinaja burtu ,,X". Tā četros galos mirdzēja prāvi, bālgani zili starojoši kristāli.

-   Cik skaists… Man nekad nav dāvinātas tādas dāvanas, viņa aizgrābti sacīja.

-  Sudraba. Kfīrs apmierināti pamāja ar galvu. Bet akmentiņi jāparāda juvelierim, varbūt tie ir dimanti… Lai tas nes tev veiksmi!

-   Paldies. Zusa piespieda dāvanu pie krūtīm un pasmaidīja.

-   Ar tēvu es parunāšu, neraizējies.

-   Tikai nevelc garumā. Pasteidzies.

-   Kāpēc?

Zusa jau atradās pie durvīm. Viņa pagriezās un atbildēja:

-   Es esmu stāvoklī.

Nezin kāpēc Kfīram šis paziņojums noskanēja kā pērkons no skaidrām debesīm. No vienas puses kāds Lur brīnums, ņemot vērā abu pusgadu ilgo tuvību. Taču no otras šādi jaunumi aizvien nāk negaidot!

Savedis sevi kārtība viņš nekavējoties devās pie namatēva.

Mar Samuils jau bija pamodies, taču joprojām gulēja gultā, domīgi raudzīdamies istabiņas griestos, tā bija tikpat maza un tāpat gandrīz bez mēbelēm kā pārējiem mājas iemītniekiem. Pēdējā laikā vecais vīrs bija novājējis, kakls kļuvis pavisam tievs un garš, bet viņa lielais kumpainais deguns šķita izaudzis vēl lielāks, tā ka tagad viņš pēc izskata atgādināja maitu ērgli.

Ieraudzījis Kfīru, viņš ļoti izbrīnījās māceklis nekad nenaca pie viņa istaba, turklāt vēl tādā agrumā.

-   Vai kas noticis? namatēvs piesardzīgi apvaicājās, taču atbildi nesaņēma

Viņi klusēdami raudzījās viens otrā. Beidzot Kfīrs saņēma visu savu drosmi un strauji plāja vaļā, itin kā neprātā mezdamies ledainā kalnu upē.

-    Es mīlu jūsu meitu. Un viņa mīl mani Gribu lūgt viņas roku. Jo vairāk tāpēc, ka drīzumā Zusa dzemdēs jums mazdēlu.

Vecais paslējās, balstīdamies uz elkoņa, viņa uzacis bargi savilkās. Šķita, ka viņš ar skatienu grib izdedzināt māceklī caurumu Un tas viņam gandrīz vai izdevās Kfīrs juta, ka no biezā apmetņa uz vēdera nak dūmi.

-   Tu ielīdi manas meitas gultā? Viņa ir grūta no tevis?

-   Vai gan varēja būt citādi? Mes taču vairākus gadus dzīvojam kopā. Un esam viens otru iemīlējuši. Domāju, ka jūs visu zināt.. Jus taču lasījāt Likteņu grāmatā?

-   Lasīju. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc es ne atdošu tev Zusu. Tu ņemsi nelāgu galu!

-   Kā? Kas ar mani notiks?! jauneklis izmocīja aizkapa balsī.

-   Tevi saraustīs gabalos, Mar Samuils atbildēja gluži ikdienišķā tonī, it kā atbildētu uz jautajumu, kas šorīt būs brokastīs.

-  Kas?! Kfīram tik tikko nekļuva nelabi. Uz pieres izspiedās auksti sviedri Meža zvēri? Plēsoņas?

Nē. Visparastākie zirgi…

-  Uf, jauneklis atviegloti uzelpoja un nomierinājies notrauca sviedrus. Vecis pusmiegā gvelž visādas muļķības. Zirgi need cilvēkus un neplosa viņus… Tātad viņa pēdējā lapā rakstīts pavisam kas cits!

Mar Samuila tēls izplūda, Kfīrs nodomāja, ka viņš pārvēršas par lauvu vai tīģeri, lai nekavējoties saplosītu nekauņu. Taču vecais vienkārši izgaisa. Un Kfīrs atkal atradās gultā, un Zusa kratīja viņu aiz pleca.

-   Celies, Kfīr, laiks ēst vakariņas!

Pamirušu sirdi viņš atvēra acis. Taču tā bija nevis Zusa, bet Esfīra. Viņš būtu veco pierunājis, un, nepatrāpījusies toreiz Benciona meita, tagad gluži neievērojamo mācekli modinātu Mar Samuila meita. Mazā namiņā pie Lejas vārtiem… Tā ka viss notika ne jau Esfīras dēļ!

Piektā nodaļa. Dzīres Jeršalaima

Plašaja zālē valdīja troksnis. Bija pienācis laiks trešajai ēdienu maiņai, pēc zilo dzīļu veltēm tvaicētām makrelēm, gigantiskajiem jūras vēžiem, rajām asā mērcē tika pasniegti putni cepti baloži, vīnā sautēti fazāni, verdoša olīveļļa un garšvielas sautētas bezdelīgas, atnesa gaļu uz oglēm ceptas jera ribiņas, kazlēna muguriņu, vērša fileju. Protams, dzerts jau bija ne mazums, tapec pie zemajiem galdiem zvilnošie viesi sarunājās skaļāk, nekā parasts, smējās brīvi, pilna kaklā slavēja dievus un uzsauca tostus par namatēva veselību. Bronzas kausi dobji šķindēja cits pret citu, šļakstīdami uz galda neatšķaidītu vīnu.

Savulaik Kfīram vairakas reizes bija nācies pavadīt primīpilu Aulu Luciju uz romiešu dzīrēm, taču līdz mielasta zālei viņš nekad nebija ticis, kopa ar citiem vergiem tika gaidījis pie vārtiem Centuriona Kezona vergs, kuram bieži vien bija nācies izvest no zāles savu piedzerušo kungu, tika stāstījis, cik bagatigi cienasti atradušies uz galdiem. Tik daudz un dažādi, ka tos nav iespējams noēst, un dzīrotāji, nogājuši pie malas, kutina sev rīkli ar zoss spalvu, lai iztukšotu kuņģi un varētu turpināt maltīti.. Bet vergs Dakuss apzvērēja, ka dzīrotāji tieši pie galdiem kopojoties ar līdzās gulšņājošām heteram. Jauniņais Kfīrs nebija ticējis visiem šiem nostāstiem Taču tagad varēja pārliecināties, ka vergi runājuši tīru patiesību Lai gan kopošanās nenotika, jo vietvalža dzīres heteras nebija aicinatas.

Kfīrs zvilnēja pa labi no Vitelija Harta, viņa galds bija tikai trešais no prokuratora galda. Tas uzskatami liecinaja, ka viņš iekļuvis Romas vietvaldim pietuvināto personu loka. Tapec ka pie pirmā galda dzīroja virspriesteris Rabans Ben Zakaijs, Jeršalaimas garnizona prefekts Klaudijs, slepenās apsardzes priekšnieks Flavijs un vel dažas vietejas un romiešu varas pirmās personas Harts centas savienot abus šos nozarojumus un ja ne tieši sadraudzet Romas sutņus ar judu priekšnie kiem, tad vismaz savstarpēji tuvināt viņus.

Pie otrā zvilnēja viņa sievastēvs Bencions Ben Arifs, sinedriona loceklis Ben Benjamins, pilsētas sinagogas galvenais rabīns Ben īsaija un citi reliģiskās kopienas vadoņi. Kfīram apkārt atradās Romas leģiona Jeršalaimā legāts Antonijs, vietvalža brāļadēls centurions Klodijs, bagātie tirgotāji Jenohs un Mordehajs, vīna dārzu īpašnieks Josifs… Turklāt romiešu karavadoņi izturējās pret Kfīru kā pret līdzīgu, bet Klodijs pat pauda atklātu cieņu, tajā pašā laikā uz vietējiem bagātniekiem viņi raudzījās no augšas. Tirgotāji savukārt pieglaimojās romiešiem, un tas izpaudās arī attieksmē pret dziednieku, atzīstot viņa pārākumu.

-   Cienījamo Kfīr, vai varat man ielikt jaunus zobus kā Ben Benjaminam? goddevīgi apjautājās Mordehajs.

-   Protams, dziednieks atsaucās. Tikai laikus pierakstieties pie mana palīga Avī.

-   Man būtu tāds pats lūgums!

-   Un man arī!

Jenohs un Josifs to pateica vienlaikus. Viņi nesen bija salīguši mieru pēc bērnu neveiksmīgajam precībām un Ādama nāves.

-   Pierakstieties arī jūs. Zobu pietiks visiem…

Vitelijs Harts pacēla roku, un acumirklī iestājās

klusums. Vietvaldis bija tērpies purpurkrāsas togā, ko uz pleca saturēja zelta sprādze. Viņš pie galda zvilnēja viens, tā parādīdams, cik liela ir distance starp imperatora vietvaldi un visiem pārējiem.

-   Es dzeru par kroņnesi Romas imperatoru Titu Flaviju Domiciānu, lai dievi ir viņam vēlīgi! prokurators skaļi sacīja un iztukšoja kausu līdz dibenam. Ašais kalps pielēja to no jauna. Trīs veterāni ķiverēs, biezās buivolādas krūšu bruņās un kājsargos stāvēja puslokā aiz vietvalža muguras, ar vienu roku balstoties uz kājai līdzās novietotā šķēpa, bet otru turot uz zobena spala. Viņi vērīgi pētīja viesus.

Arī viesi iedzēra. Legāts Antonijs skatījās uz kausu turošo Klodija roku ar delnā iededzināto kuģa attēlu. Klodijs ar acs kaktiņu uztvēra šo skatienu un izdzēris ar neapmierinātu sejas izteiksmi paslēpa roku zem galda.

Tev taču agrāk nebija šā tetovējuma? Antonijs ievaicājās. Viņš bija liela auguma vīrietis ar tieksmi uz plikpauribu, kura ar gadiem pieaugoša korpulence nespēja apslēpt karavīra attīstīto muskulatūru.

-   Nebija gan. Klodijs piekrītoši pamāja. Taču es izdzēru pārāk daudz vīna kopā ar grieķu jūrniekiem un palūdzu iededzināt viņu zīmi arī man. Atzīstu, ka tas bija muļķīgi…

-   Taču pēc tam izmainījusies arī tava roka. Ko tas nozīmē?

-   Vai tad tā ir? Nezinu. Tā joprojām veikli rīkojas ar zobenu…

Pēdējā centuriona izteiktajā frāzē pazibēja draudi, taču apreibušais legāts tam nepievērsa uzmanību.

-   Es ievēroju, ka pirksti kļuvuši resnāki un īsāki, bet locītava platāka, viņš turpināja It kā tā būtu nevis patricieša, bet plebeja roka…

Izteikt līdz galam legāts nepaguva. Roka, par kuru viņš tika runājis, iznira no galdapakšas ar plebejiskajos pirkstos sažņaugtu dunci, kura smaile tik sparīgi atdūrās pret Antonija ādamābolu, ka no tās apakšas noritēja asins pile.

-   Tu gribi mani aizvainot, Antonij? Klodijs draudīgi nošņācās. Varbūt iziesim pastaigāt aiz pils un turpināsim sarunu ar zobeniem?

Mielasts ievirzījās draudīgā gultnē. Tirgotāji steigšus pielēca kājās un devās uz triklīnija izeju, it kā viņiem steidzami būtu jāiziet.

Legāta jau tā no vīna sarkanā seja kļuva tumši sarkana Romiešu leģiona priekšpulkos ņēma tikai tos, kuriem briesmu brīžos asinis kāpj galvā, nevis atplūst no sejas. Tāpēc ari Klodijs nevis nobāla, bet gan piesarka. Viņi sastinga, lūkodamies viens otrā kā ienaidnieki, gatavi apmainīties nāvējošiem cirtieniem.

Kfīrs skatījās abos ar izbrīnu un savā ziņā mulsumu. Ranga legāts Antonijs stāvēja daudz augstāk par centurionu Klodiju, un tāpēc nedrīkstēja pieļaut šādu uzvedību. Taču pēc radniecības un amata vietvalža personiskās apsardzes priekšnieks bija svarīgāks par leģiona komandieri. Tomēr jaunais cilvēks nekad agrāk netika atļāvies šādu nekaunību.

-    Lūdzu atvainot manu uzdrīkstēšanos, taču, neiejaucoties jūsu sarunā, es gribu sniegt no medicīnas viedokļa nepieciešamos paskaidrojumus, Kfīrs maigā balsī sacīja. Krokodila žokļi sadragāja dižciltīgā KIodija varonīgo roku, tāpēc tā ir zaudējusi savu sākotnējo formu Tas varēja maldināt dižciltīgo Antoniju. Taču notikušajā ne vienam, ne otram nav nekā aizvainojoša…

Klodijs paslēpa dunci un atvirzījās nostāk. Antonijs piespieda lakatiņu nelielajai brūcītei kaklā, kas turpināja asiņot It kā salīgstot mieru, viņi iztukšoja pa kausam vīna, taču savstarpējā nepatika neizgaisa un karavīri vairījās uzlukot viens otru. Pēc brīža legāts aizgāja pie blakus galda, un Klodijs pieliecās Kfīram pie auss.

-   Ar jauno roku ir kaut kāda velna būšana, viņš saspringtā balsī sacīja. Tagad tā pati satvēra dunci…

-   Nevar būt! Kfīrs brīnījās.

-  Var gan! Klodijs stūrgalvīgi palika pie sava. Pret manu gribu tā pamanās paķert un iebāzt kabata svešu naudu… Un vienreiz es tik tikko paguvu novērst asmeni no kāda klaidoņa rīkles, kurš uz mani šķībi bija paskatījies… Tā uzvedas kā bandīta, nevis romiešu kareivja roka! Izdari kaut ko, lai tā nebūtu!

-   Es padomāšu, Kfīrs apjucis atbildēja.

Pie trešā galda pienāca sargs pilnā kaujas bruņojumā.

Imperatora vietvaldis Vitelijs Harts vēlas runāt ar dziednieku Kfīru! viņš dzelžainā balsī pateica un piesita pie grīdas ar šķēpa koka kātu.

Steigšus pielecis kājās, Kfīrs goddevīgi pieliektu galvu tuvojās prokuratora galdam.

-   Pateicos, vareno Vitelij, par patiesi karalisko dāvanu! viņš sacīja, rādīdams uz rubīna gredzenu. Bet vēl vairāk es pateicos par uzaicinājumu uz šīm brīnišķīgajām dzīrēm!

Vietvaldis Harts nebija vairs nekāds jaunais. Spīdīga kaila galva, kalsna, grumbu izvagota seja, caururbjošas gaišzilas acis. Plānās bālās lūpas savilkās vieglā smaidā.

-   Savukārt es pateicos tev, dziedniek, ka brīnumainā kārtā izārstēji drosmīgo Klodiju, kurš izglāba man dzīvību! Tāpat kā esi izārstējis arī daudzus citus manus uzticamos kareivjus un Jūdejas vadoņus, kuri palīdz man valdīt.

Ari uz priekšu darīšu visu, kas būs manos spēkos, prokurator! Kfīrs glaimots atbildēja.

-   Vari vērsties pie manis ar lūgumu, dziedniek! Vitelijs vēlīgi pamāja.

Priekšlikums naca tik negaidīti, ka Kfīrs bridi domāja. Vienkāršām mirstīgajam bieži negadās iespēja kaut ko lugt bargam valdniekam. Taču viņam bija krietni varenāks un briesmīgāks aizbildnis. Un principā viņam neko nevajag! Lai gan…

-    Valstī ālējas slepena jūdiešu sekta, viņš sacīja. Dzimtajā Gnocā viņi cietsirdīgi nogalināja manu māti un drauguEs vēlos taisnīgu atmaksu, prokurator!

Vitelijs savilka uzacis un pacēla pirkstu. Tūdaļ līdzās viņam kā no zemes izauga slepenas apsardzes priekšnieks Flāvijs.

-  Jūdieši. Ko tu par viņiem zini? vietvaldis klusam pavaicāja.

Flāvijs piemiedza acis.

-   Tā ir kaitnieciska organizācija, kas grauj svēto ticību Romas imperatora varai, viņš noskaldīja. Pirms divdesmit gadiem mēs centāmies to iznīdēt, taču ļaunā sēkla ieaugusies ļoti dziļi…

-    Šajā reizē to vajag apcirst pašā saknē kā nezāli, kas piedraņķo auglīgus laukus! Un īpaši kārtīgi ravēt Gnocu! Pavēli Antonijam! prokurators izmeta un novērsās, uzskatīdams sarunu par izbeigtu.

Pēc stundas divdesmit jātnieku vienība Valerija Gaja vadībā izjāja uz Gnocu. Pirms tam Kfīrs izstāstīja Gājām par Heršama draugiem un iedeva dažas sudraba monētas Hevoram un Broham, ja lāga kaimiņi vēl būtu dzīvi. Pēc tam viņš ilgi nolūkojās pakaļ pilnos auļos joņojošajiem jātniekiem, līdz nosēdās ašo pakavu saceltie putekļi.

Tajā pašā naktī Jeršalaimā notika jūdiešu aresti, un jau nākamajā dienā viņus izbaroja lauvām un tīģeriem. Pēc tam pa visu Jūdeju aizbangoja Jūdas kalpu piekaušanas vilnis.

Šaurais mēness sirpis nebija paguvis pārvērsties pilnmēness pusītē, kad vienība pārradās no Gnocas. Valerijs Gajs nosvieda Kfīram pie kājām ādas maisu, kurā bija trīs bārdainas galvas. Kfīrs ielūkojās sejās, taču nevienu nepazina.

-   Tie ir Heršama tuvākie līdzgaitnieki! Bet viņš pats pirms astoņiem gadiem ticis nogalināts un sadedzināts pa ceļam uz Jeršalaimu. Arī viņa draugs ticis nogalināts. Pieci citi atgriezušies un to pastāstījuši. Mēs sodījām ar nāvi visus piecus…

-   Un kaimiņi?

-   Viņi ir dzīvi un ļoti priecājās par naudu. Arī par tavu sveicienu priecājās. Visā pilsētiņā par tavu dāsnumu vien runāja.

Tā laikam bija pati priecīgākā ziņa, ko Kfīrs visā savā mūžā bija dzirdējis. Viņam bija patīkami justies kā varenam pavēlniekam, kurš ar savu sodošo un apdāvinošo roku spēj aizsniegties no Jeršalaimas līdz tālajai Gnocai. Ko nu par Gnocu! Viņš pārlaidis savu roku visai Jūdejai! Turklāt vēl tā, ka par jūdiešiem kopš tā laika neviens nav ne dzirdējis…

Lai gan nē, Kfīrs izdzirda gan vēl vienu reizi.

viņš iegāja kabinetā, Zusa stāvēja pie sliekšņa tumšā apmetnī un tādā pašā tumšā lakatā. Arī seja viņai bija tumša, un tumši loki zem apsārtušajām acīm.

-   Kas noticis?

-   Notikusi nelaime! Čigāni.. Viņi nozaga Aroniņu… Aizveda sev līdzi

Viņa ieraudajās

-   Kad tas notika? Kfirs satraukti noprasīja.

-   Pirms trim dienām Tēvs mēģināja atgūt viņu ar savām burvestībām, taču nekas nelīdzēja. Viņš pat lidoja čigāniem pakaļ, lai gan pēdējā laikā jūtas tik savārdzis, ka vairās no lidojumiem… Tabors dodas uz Ēģipti, tēvs redzējis Aroniņu, viņš sēdējis ratos un spēlējies ar čigānu bērniem… Taču tēvs nav spējis neko izdarīt, maģiskais spēks gandrīz pametis viņu Viņš riņķojis virs pajūga, ķērcis, bet, kad viņi sākusi mētāties akmeņiem, bijis spiests laisties projām…

Zusa nokrita ceļos.

-   Lūgtin ludzu tevi, Kfīr, palīdzi! Viņš taču ir tavs dēls!

-   Kuš, kuš…

Kfīrs piecēla sievieti, pameta skatienu apkārt vai kāds nav dzirdējis Taču ne Leas, ne Smuela, ne kāda cita no kalpiem nekur neredzēja.

-   Tu vari dabūt viņu atpakaļ, izdari to!

-   Labi, es pacentīšos…

Viņš pieskārās gredzenam, paberzēja to vispirms vieglītēm, tad spēcīgāk.. Viss velti, tas neatsaucās. Metāls bija auksts, akmenī neatmirdzēja iekšējā uguns, un lauva palika nedzīvs.

-   Nomierinies un ej mājās. Viss būs kārtībā, Kfīrs sacīja.

Zusas sejā atplaiksnīja cerība.

-   Tā ir taisnība?!

-    Zināms, ka taisnība. Kfīrs raudzījās lauka pa logu, aiz tā spoži spīdēja saule. ■ Pret vakaru viņš būs mājās Vai varbūt rīt…

-   Paldies! Paldies, Kfīr!

-   Starp citu, kas notika ar Deboru? viņš it kā nenozīmīgi painteresējās.

Zusa nodūra acis.

-    Pēc tam kad es viņu padzinu, viņa nevarēja atrast darbu. Burvja kalponi visi trenca projām. Tikai lupanārijā pieņema… Es esmu vainīga, ka viņa kļuva par padauzu. Un tagad man par to jāsamaksā ar dēla zaudējumu.

-   Nevainīgu cilvēku nav, Kfīrs noteica. Mēs visi maksājam cits par cita grēkiem Ej mājās un gaidi.

Pēc Zusas aiziešanas Kfīrs vēl vai rākas reizes lūkoja vērsties pec palīdzības pie gredzena, taču bez panākumiem V ņš nevarēja saprast, kas tam par iemeslu.

-   Kad spele ir sākta, nedrīkst mainīt noteikumus, pēkšņi ausīs ieskanējās savada balss, it kā skanētu vibrējoša basa stīga.

Kfīrs visā augumā pārklājās aukstiem sviedriem, paraudzījās apkārt. Istabā neviena nebija.

-   Kāda spēle? Kadi noteikumi? viņš ar pūlēm izmocīja

-   Vai tad tas nebiji tu, kas lūdza, la tavas nelaimes uzsuta citiem? atskanēja ta pati balss.

-   Tas biju es, pret savu gribu atb Īdēja Kfīrs. Viņš gribēja klusēt, taču mēle kustējās pati no sevis.

-   Un tev bija vienalga kam?

-   Toreiz jā…

-   Tev arī tagad ir vienalga! Attālinošies smiekli atgādināja kalnu nogruvuma skaņu, kas zgaist tālē.

Kfīrs atslīga mīkstajā ādas krēslā. Kādu laiku viņš sēdēja nepakustēdamies. Tad izsauca Smuelu un pavēlēja nekad vairs neielaist Zusu māja un pat neziņot par viņas ierašanos.

Avī jau trešo dienu patstāvīgi pieņēma pacientus. Pareizāk mēģināja pieņemt. Neviens no pacientiem, kuri bija pierakstījušies pie Kfīra, nebija ar mieru iet pie viņa mācekļa. Bagātie un augstdzimušie ļaudis bija raduši par savu naudu saņemt visu pašu labāko. Velti Avī izgāja pie rindas un piedāvājās veikt vienkāršās procedūras, velti Kfīrs nopūlējās palīdzēt viņam šajos mēģinājumos. Ielikt jaunus zobus tas nav nekas sarežģīts, taču tirgoņi Mordehajs un Jenohs labāk gaidīja, kamēr to veiks Kfīrs. Vīnkopis Josifs sākumā piekrita, taču, kad apsēdās krēsla un atvēra muti, pēkšņi pārdomāja. Velti īpaši nolīgti saucēji klaigāja tirgus laukumos par jauno dziednieku nabadzīgākie un vienkāršākie ļautiņi ilgos gados bija iestaigājuši taciņu uz Mar Samuila maju un negribēja mainīt zināmu zīli rokā pret nepazīstamu medni kokā.

Kādu piektdienu Kfīrs ar Esfīru un bērniem kārtējo reizi viesojās pie Benciona Ben Arifa. Cienastā bija tikai augļi un saldais, tumīgais rozīņu vīns sievastēvs stingri ievēroja šabatu un nepieļāva, ka galdā tiktu celti gatavoti ēdieni, kaut arī tos būtu radījis kalpu, nevis saimnieku darbs.

-Atceries, kā dzīrēs pie prokuratora jaunais Klodijs piedraudēja ar dunci Antonijam? ievaicājās Bencions, malkodams aromātisko vīnu. Ko tu par to domā?

Kfīrs paraustīja plecus.

Sīka ķilda, vīns bija sakāpis galvā… Viņi tūdaļ pat salīga mieru.. Kas tad ir noticis?

-    Legāts Antonijs atrasts mazā ieliņā aiz Hēroda pils, pavēstīja namatēvs. Kāds pa laupītāju modei pārgriezis viņam rīkli.

-   Vai tiešām?! Kfīrs sasita rokas.

Viņam kļuva neomulīgi, taču viņš centās satraukumu apslāpēt.

-   Ja. Un daudzi saista šos notikumus savā starpā. Lai gan atklāti ko teikt baidās Klodijs taču ir Vitelija radinieks.

Bencions vērīgi raudzījās znotā.

-   Un kads man butu sakars ar šo atgadījumu? uzlūkotais pajautāja.

-    Baumo visādi. It kā krokodils ne tikai sakropļojis Klodija roku, bet gan to aprijis. Un tu nevis to izārstējis, bet gan piešuvis jaunu. Un tagad nevis Klodijs komandē savu roku, bet roka komandē Klodiju!

-   Tas gluži vienkārši nav iespējams, Kfīrs atbildēja, cenzdamies, lai viņa balss skanētu mierīgi.

-   Gribētos cerēt! Sinedriona sekretārs pavērsa acis pret debesīm. Mans stāvoklis ļauj noklusināt muļķīgas tenkas un neļaut tām izplatīties. Taču tas ir liecības par burvestībām, kas prasa īpašu izmeklēšanu.

-   Sniegt liecību var tikai pats Klodijs un viņa tēvocis, godājamais prokurators Vitelijs Harts, Kfīrs iebilda. Ļaužu mēļošana, tās ir tikai un vienīgi tenkas…

-   Var jau būt, var jau būt… Sievastēva koptajā sejā pazibēja kādas slēptas jūtas. Runājot par tēvoci un viņa radagabalu…

Bencions izdzēra vīnu, nolika konusveida stikla kausu uz galda un tieši noprasīja:

-   Kāpēc pie tevis stāv sirdzēju rinda, bet pie mana brāļadēla nav neviena paša? Mans jaunākais brālis, godājamais Elmuds, daudzkārt ir uzdevis man šo jautājumu. Viņu māc šaubas…

Bencions pētīgi raudzījās Kfiram tieši acis.

-   Viņam ir aizdomas, ka tu negribi ielaist Avī dziednieku pasaulē. Es tā nedomāju, taču tev jāpiekrīt, ka iemesli šādiem minējumiem ir…

Kfīrs spieda rokas pie krūtīm un dievojās, ka viņam ar Avi neveiksmēm nav nekāda sakara, taču sarunas nobeigumā Bencions daudznozīmīgi noteica:

-   Simt vissarežģītāko vārdu var atsvērt viena vienkārša darbība…

Atgriezies mājās, Kfīrs ieslēdzās savā kabinetā un ilgi domāja, kāda slēpta jēga ir sarunai par tik dažādām lietām kā Klodijam piešūtā roka, Antonija slepkavība un Avī neveiksmes medicīnas jomā. Pazīdams sievastēvu, viņš nešaubījās, ka šāda jēga noteikti ir. Un beigu beigās nāca pie slēdziena, ka Avī panākumi tiešā veidā tiek saistīti ar viņa paša labklājību un augšupeju.

Un, lai gan viņam negribējās, viņš pieskārās gredzenam un stīvu, negribīgu mēli sacīja:

-   Izdari ta, kungs, lai sirdzēji ietu nevis pie Mar Samuila, bet gan pie jauna Avī!

Metāls uzreiz sasila, melnais akmens ugunīgi iekvēlojas, un lauva īsi norūcās. Tātad viņa vēlmei būs lemts piepildīties.

Viņš ieradās, kad pieņemšana ritēja pilnā sparā, izgrūstīja rindu un jau uz sliekšņa saka klaigāt:

-   Man atkal sāp zobs! No balta un vesela tas atkal pārvērties melnā un slimā! Bet es taču tev samaksāju divus asārijus un pēcāk vēl atstiepu vistu!

Tas taču notika pirms daudziem gadiem, Mar Samuils lūkoja taisnoties. Tik ilgā laikā var sabojāties pat pilnīgi vesels zobs!

-   Butu tu pats dakterējis, tas ari butu palicis balts un vesels! Bet tu uzdevi ārstēt neprašām māceklim! Un nu skaties!

Iebāzis pirkstu mutē, viņš atvilka vaigu, bet ar otras rokas pirkstu badīja melno sakni.

Skandals pieņēmās spēkā. Līdz tā beigām sirdzēju rinda bija izkususi, bet slēptā neapmierinātība izlauzušies uz āru un kļuvusi acīm redzama. Tagad cilvēki lasījās kopā ielās vispirms mazā grupiņā, kas ātri vien auga, un katrs pauda savu pāridarījumu un izteica pretenzijas dziedniekam, kura pakalpojumus visi tika izmantojuši ilgus gadus.

„Ārstēja manai sievai sirdskaiti, bet pēc diviem gadiem viņa tik un tā nomira…"

„Bet kaimiņam atmira ievainotā roka, kaut gan viņš tika vārdojis…"

„Viņam nepavisam nav labi vārdi, drīzāk tie nāk no paša nelabā…"

„Pareizi, viņš ir burvis!"

„Runā, ka viņš dzīvojot jau divsimt gadu, viņam septiņas sievas nomirušas aiz vecuma…"

„Un viņš pārvēršoties par kraukli! Visa iela redzēja, kā viņš atlidoja mājās, sašauts ar bultu!"

„Naktis viņš klīstot pa nekropoli un velkot no šķirstiem laukā mirušos savām burvestībām…"

Taču lauvas tiesu eļļas uzliesmojušajai neapmierinātības ugunij pielēja rabīns Hamliels, kurš tieši dievkalpojuma laikā apsūdzēja Mar Samuilu, ka, apņemies izārstēt viņa radagabalu, burvis tīšuprāt iedzinis jauno cilvēku nāvē. „Elles kalpa nobendēto godīgo cilvēku dvēseles brēc uz mums pēc taisnīgas atmaksas!" viņš pašās beigās izsaucās. Un draudze taisnās dusmās metās īstenot atmaksu.

Pūļa taisnīgums ir visiem zināms. Bruņojies nūjām, akmeņiem, mietiem un lāpām, aizvien augot kā māla pikucim, tas traucās uz mazo kleķa namiņu pie Lejas vārtiem, draudīgi uzburbuļoja šauraja ieliņā un deva vaļu skaļiem kliedzieniem… Logos sāka lidot akmeņi, pašķīda vizlas rūšu šķembas, tad paši aktīvākie ņēmās spārdīt kājām vārtiņus, rāpties pār sētu pagalma, kur daudzi no grautiņa dalībniekiem savulaik bija gaidījuši uz kāroto izdziedināšanu. Ar solu un tabureti izgāza tukšos rāmjus, kāds ierāpās mājā, kāds demolēja verandu…

Mar Samuils nomierinoši paceltām rokām iznāca pretī, taču viņā neviens neklausījās pūlis nikni ieaurojās, un pār burvi sāka birt akmeņu krusa. Ar pārsistu galvu viņš tik tikko paguva ieskriet atpakaļ; slaucī dams asinis no sejas un smagi elsdams, viņš ar pūlēm kāpa augšā uz savu istabu. Pa to laiku tukšajos logu caurumos sāka lidot iekšā lāpas. Uguns sprakšķēdama atrada sev barību un pieņēmās spēkā. Pūlis kā noburts skatījās, kā badīgo liesmu mēles laužas uz āru, melnu, kodīgu dūmu stabs vīdamies cēlās gaisā. Un tad pa izsisto otrā stāva logu izlidoja krauklis.

„Rekur burvis!"

„Pārvērties!"

„Sitiet viņu!"

Smagi cilādams spārnus, krauklis nedroši palidoja uz vienu pusi, taču, apmetis pusloku, pēkšņi devās pretējā virzienā uz Augšējiem vārtiem Lidoja lēni, ar redzamu piepūli, radās iespaids, ka tas teju, teju nokritīs zemē. Pūlis brēkdams metās pakaļ, lidinot akmeņus un nūjas. Tie lidoja pavisam tuvu garām mērķim, un šķita, ka putns tūdaļ, tūdaļ tiks notriekts. Taču krauklis lidoja taisni, turpretī grautiņa dalībniekiem šķēršļus lika žogi, tāpēc vajātāji pamazām atpalika vieni nogriezās šķērsielā, otri pa šķietami īsāko ceļu, trešie attapās strupceļā…

Uguns pieņēmās spēkā. Krakšķēdams iebruka jumts, uzjundīdams haotisku dzirksteļu mākoni, un rēcošās liesmas izšāvās laukā. Vēlāk kaimiņiene Kohava dievojās redzējusi, ka pēdējā brīdī pa sētas puses logu izlidojusi pūce un sikspārnis. Daži viņai ticēja, daži uzskatīja, ka viņa to izdomājusi vai noturējusi pelnu plēksnes par dzīvām būtnēm.

Troksnis, satraukti kliedzieni un galvenais debesīs kāpjošie dūmi piesaistīja visas Jeršalaimas uzmanību. Kfīrs no savas terases vēroja notiekošo. Viņš redzēja pūļa plosīšanos lejā pie pazīstamās mājas, lai gan sīkumos visu izšķirt, protams, nevarēja, toties uzreiz pamanīja, ka izcēlies ugunsgrēks. Kraukli viņš nesaskatīja, toties pēc pēkšņās pūļa virzības un augšup pavērstajiem baltajiem seju plankumiem nekļūdīgi noprata, kas bija noticis. Ielās esošie iedzīvotāji sekoja dīvainā putna lidojumam, skrēja tam nopakaļ, rādīja pirkstiem, atklādami kraukļa lidojumu debesīs un tādējādi atvieglodami vajātājiem viņu uzdevumu. Lai gan tas, kuram nav spārnu, nemūžam nenotvers to, kuram tie ir… Krauklis lēnām cēlās augšup gar kalna nogāzi tuvāk Augšējās pilsētas ēkām.

Nepatīkamā skata nogurdināts, Kfirs atgriezās savā kabinetā un noslīga zebrādas krēsla. Viņam šķita, ka plaušas ir pilnas ugunsgrēka smacējošajiem dūmiem. Iespējams, ar apsvilušas cilvēka miesas smārdu… Nē, tas nevar būt! Zusa droši vien ir paguvusi aizbēgt, un arī pārejie mājinieki izglābušies.. Arī Mar Samuils neaizies postā nokļūs līdz savam draugam Galilejā, un viņi kopīgi gatavos savas brīnumzāles…

Blakus istabā nošķindēja plīstoši stikli. Viņš pielēca kājās, paķēra dunci ar vīto, rubīniem rotāto spalu un, pastiepis uz priekšu abpusgriezīgo asmeni, skrēja uz trokšņa pusi. Uz grīdas, kā pie krusta izpletis kaulainās rokas, gluži kails gulēja Mar Samuils. Pie sviedriem klātajiem pleciem un lāpstiņām vēl bija pielipušas melnas putna spalvas. Loga rūtī bija palicis caurums kraukļa lielumā. >

-   Kāpēc tu esi šeit, Skolotāj? pēc veca paraduma Kfirs vērsās pie viņa tāpat kā pirms daudziem gadiem.

Gulošais pacēla kailo galvu. Retie sirmie mati bija asiņaini, sīka sarkana tērcīte plūda pāri visai sejai un pilēja no zoda.

-Man… citas… vietas… vairs… nav… burvis saraustīti izmocīja. Izskats viņam bija nožēlojams un lūdzošs.

-   Kāpēc pie manis? Tev taču ir draugs…

-   Līdz Giļam es nespēju aizlidot… Esmu vārgs… Kad izlūdzos VIŅAM mūža pagarinājumu, aizmirsu izkaulēt arī mūžīgo jaunību. . Vai vismaz spēkus līdz pašam galam…

Kas ir ar Zusu?

-    Viņa paguva… Izspruka caur sētas puses pagalmu… Bet Roza tā arī palika virtuvē. Tur viss uzreiz uzliesmoja, laikam eļļa…

Vecais vīrs sakustējās un apsēdās. Melnās spalvas pazuda, toties viņam mugurā uzradās ierastais vecais un nonēsātais halāts.

No āra atskanēja satracinātā pūļa tuvojošies kliedzieni.

-   Es tev došu spēku, Kfīrs sacīja, berzēdams gredzenu. Lido uz Galileju. Tur tevi neviens neatradīs! Un tur tevi arī neviens nemeklēs!

-   Tu maldies, mirstīgais! pēkšņi ledainā balsī sacīja Mar Samuils, un viņa plānās lūpas sašķobījās nicīgā smīna. Likteņa gredzens jebkurā brīdī var parādīt, kur atrodas bēglis! Lai cik tālu viņš būtu aizbēdzis un lai cik labi būtu paslēpies. Bet galvenais lai cik ilgs laiks ari butu pagājis!

Kfīra mugura pārklājās saltiem sviedriem. Bija pilnīgi skaidrs, ka bezizejā iedzītais, līdz nāvei pārbiedētais burvis to nevarēja pateikt. Gan balss, gan tonis, gan vārdi, gan smaids bija gluži svešs. Kāds bija iemiesojies viņa ārējā apvalkā, kustināja viņa mēli un šķobīja lūpas. Un Kflrs zināja, kurš tas ir…

Apmātībā pārgaja. Viņa priekšā atkal sēdēja bezpalīdzīgs nožēlojams večuks, kura lūpas šķobīja nevis smīns, bet pūliņi savaldīt raudas. Viņš drebēja bailēs un saspringumā, acīm redzami nesaprazdams, ko darījis un runājis pirms brīža

-Jā, pie Giļa man būs labi… Tur neviens mani neatradīs, vecais nedroši sacīja, domādams, ka izsaka jau agrāk teiktu frāzi. Tikai es nejūtu spēku pieplūdumu. .

-   Tūlīt, tūlīt…

Kflrs atkal aizskāra gredzenu, taču tas neatdzīvojās, it ka nekada burvība tajā nemājotu, parasts nie-

cinš, dzelzs krāms ar kaut kādu akmentinu.

» 7 »

-    Labāk jāapdomā sava rīcība, aiz muguras atskanēja pazīstama balss, kas skanēja ka stingri nospriegota basa stīga. Gredzens neizpilda pretrunīgas vēlmes!

Kfīrs spēji pagriezās, taču nevienu neieraudzīja. Bet bijušais skolotājs neko nebija dzirdējis, toties raudzījās ar cerībām.

-   Ne, nekas neizdosies! Kfīrs sacīja. Man ļoti žēl…

Kliedzieni skanēja jau zem pašiem logiem.

-   Atdod burvi!

-   Nāvi pesteļotājam!

Mar Samuils nokrita ceļos, sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Neizdod mani viņiem, manu zēn! vecais vīrs lū-

» 7

dzās. Viņi ir nepateicīgi un nepazīst žēluma! Viņi mani nogalinās!

Istabā ātrā soli ienāca apsardzes priekšnieks Porcijs. Viņš bija pilnā kaujas bruņojumā dzelzs ķiverē un spožās bruņās, pie jostas karājās zobens, bet kreisajā rokā viņš turēja metamo šķēpu.

-   Pie mājas drūzmējas zemas kārtas ļautiņi, mans kungs! viņš ziņoja, spiezdams labās rokas duri pie sirds. Viņi pieprasa izdot kaut kādu burvi!

-   Man ļoti žēl, Kfīrs atkārtoja, paradīja ar pirkstu uz veco vīru un pagriezies izgāja terasē.

-   Kfīr, es tevi lūgtin lūdzu… Tu taču biji mans māceklis…

Drebošā balss aprāvās. Stingru roku Porcijs satvēra zintnieku aiz apkakles, pierāva kājās un vilka uz izeju. Večuks nolemtībā apklusa.

No verandas Kfīrs labi redzēja māju aplenkušo pūli. Tas bija kļuvis manāmi šķidrāks, tāpēc ka nosvilināt māju neaizsargātam vecam burvim bija viens, bet uzbrukt cienījama un bagāta cilvēka, Jeršalaimas labākā dziednieka un sinedriona sekretāra mājai pavisam kas cits. Turklāt to izdarīt nemaz nebija viegli romiešu dekūrija bija nostājusies ciešā rindā mājas priekšā, norobežojusies vairogiem un gariem, uz priekšu pastieptiem šķēpiem, kuru mirdzošie uzgaļi aši atvēsināja IKišas karstākās galvas. Inerces pēc grautiņa dalībniek i vēl klaigāja un vicināja nūjas, taču jau bez sevišķa I inātisma ikviens lieliski saprata, ko desmits romieftu karavīru var izdarīt ar neapbruņotu jūdu pūli.

-Avs!

Pakļaujoties īsai un asai komandai, leģionāri paspēra vienu soli, tad otru… Šķēpi draudīgi pavērsās pret nemierniekiem. Pūlis atkāpās. Pēkšņi vairogi pašķīrās, pavērdami apsargājamaja perimetrā spraugu, caur kuru Porcijs gluži kā maisu ar nederīgam lupatām izmeta Mar Samuilu. Kārnais augums bezpalīdzīgi nokrita sīkajos putekļos, saceldams durstīgu dzelteni sārtu mākonīti.

Revs!

Ierinda atgriezās iepriekšējā vietā, atstādama zintnieku ārpus Romas impērijas interešu robežām.

Ļauna prieka brēciens satricināja apkārtni, un no Melnās klints sāka birt akmeņi. Pūlis metās uz priekšu un aizsedza kuslo augumu, kā jūras vilnis pārklāj beigtas kaijas ķermenīti Nūjas un mieti pacēlās gaisā un ar spēku triecās lejup, veikdami savu ierasto darbu. Pūlis lēma taisnu tiesu. Kfīrs neskatījās, kas notiks tālāk. Jo vairāk tāpēc, ka tas tāpat bija skaidrs.

-   Vecajam bija lielāka pieredze, viņš maz runāja, toties labi ārstēja…

-   Nē-ē-ē, šis te savu amatu pieprot. Man roku sarāva krampis, bet viņš noskaitīja vārdus, piespieda te un te, un krampis atlaidās…

-   Mar Samuils gan nākotni pareģoja, gan zīlēja, bet šis tik ņemas ar dziedināšanu…

Vecais man tādas blēņas pareģoja, ka labāk nemaz nebūtu ķēries klāt! Bet manam dēlam ņēma nost lāstu un nekāda labuma!

-   Jaunais labāk dakterē… Bet ņem arī dārgāk…

-    Nekas, viņš raksta uz parada. Lai tikai līdzētu. Man izārstēja zobu, draugam ievilka roku.. Brašs puisis! Sievu arī pie viņa vedīšu.

Visā visumā pacienti bija apmierināti, cik nu viens cilvēks var būt apmierināts ar otru, bet ļaudis taču allaž ir nemierā cits ar citu. Tomēr sirdzēju nāca daudz, tā ka pieņemt tos vajadzēja no rīta līdz vakaram.

Neiztika arī bez dīvainiem atgadījumiem.

Reiz, kad metās krēsla, nezin no kurienes uzradās liela pūce un sikspārnis. Sākumā tie riņķoja virs atlikušajiem rinda stāvētājiem, bet tad pēkšņi metās lejā virsū pacientiem, ieķerdamies ar nagiem viņiem matos. Pūce ar spēcīgo izliekto knābi kapāja seju grāmatu tirgotājam Mošem un zemkopim Natanam, bet sikspārnis iecirta mazus asus zobiņus kaklā vīnkopim Doronam un, kā apgalvoja cietušais, izsūca ne mazāk kā glāzi asiņu.

Izcēlās panika, ļaudis brēkdami metās uz visām pusēm. Ieradušies sargi ņēmās mest akmeņiem, bet Porcijs pat vairākas reizes izšāva ar loku. Beigu beigās uzbrucējus izdevās aizgaiņāt. Turklāt Moše dievojās, ka pūcei bijusi izšauta cauri bulta, taču tā lidojusi vienmērīgi un droši, it kā nekas nebūtu noticis.

Kad to pastāstīja Kfīram, viņš sadrūma un uz ilgu laiku iegrima domās. Vai viņš darīja vēl ko, neviens nezina, taču agresīvie mošķi vairs nerādījās.

Dzīve iegāja rimtās sliedēs, Avī, šķiet, bija apmierināts ar savu jauno stāvokli viņš bija viens no pilsētas galvenajiem dziedniekiem.

Tiesa, pēc mēneša Bencions Ben Arifs, uzņemdams znota ģimeni savās mājās, pasauca viņu dārzā un pastaigas laikā teica:

-  Tev derētu padomāt par mana radinieka virzīšanu uz augšu. Viņš taču nevar visu mūžu ārstēt nabagos. Butu labi, ja tu atdotu viņam daļu savu pacientu…

Kfīru pārņēma niknums. Tā jau bija nekaunība! Nekrietni aplaupīt paša znotu par labu brāļadēlam! Taču strīdēties ar visvareno sievastēvu neietilpa viņa plānos.

Pauze ieilga Kfīrs uztvēra asu, pētīgu sievastēva skatienu. Un, apspiedis niknumu, padevīgi pamāja.

-  Es jau pats grasījos to darīt Darba ir daudz, un, ja mazliet atslogotos, es varētu vairāk uzmanības veltīt bērniem…

Asums pazuda no Ben Arifa skatiena, sejas vaibsti atmaiga.

-   Tas labi! Slimnieku ir daudz, visiem pietiks…

Aizkustināts viņš apkampa Kfīru, piespieda pie

krūtīm un trīsreiz nomutēja. Un, lai gan znots nekādas maigas jūtas neloloja, viņš nepretojās.

-   Starp citu, atslābinājis apskāvienu, Ben Arifs ieteicās. Vakar prefekts Klaudijs stāstīja, ka slepena apsardze aizturējusi sievieti ar judiešu krustu. Un viņa izrādījusies tā burvja meita, pie kura tu vairākus gadus dzīvoji!

-  Zusa?! Kfīrs nesavaldījies izsaucās. Kas ar viņu notika?!

-   Kā kas notika? sinedriona sekretārs brīnījās. Vai ne pēc tava lūguma prokurators lika viņus visus iznīcināt? Viņa bija pēdējā jūdiete! Klaudijs īpaši piekodināja iepriecināt tevi ar šo ziņu. Ei, tu kļuvi bāls! Vai tiešām labākajam dziedniekam pašam vajadzīga palīdzība? Es pasaukšu Avī…

Sievastēva ciešā skatiena pavadīts, Kfīrs apšļakstīja seju ar ūdeni no strūklakas un pamazām atguvās.

-   Redzu, ka ziņa tevi neiepriecināja? Ben Arifs tieši noprasīja.

-    Bet vai tad tā ir priecīga ziņa? Kfīrs atjautāja skarbāk nekā jelkad, sarunājoties ar sievastēvu. Viņā atkal pamodās niknums un visiem spēkiem lauzās uz āru. Viņš ar pūlēm savaldījās. Zusai nebija nekāda sakara ar jūdiešiem!

Bencions Ben Arifs bargi pastiepa uz priekšu apakšlūpu.

-   Tevi ir grūti saprast! viņš nelaipni sacīja. Taču tas, kurš turas pie pagātnes, tagadnē negūst panākumus! Apdomā manus vārdus!

Viņš aizgaja, atstādams znotu vienu rūpīgi izslaucītajā alejā reibinoši smaržojošo magnoliju un oleandru vidū.

Kfīrs pieskārās gredzenam.

-    Kaut viņš nolauztu kaklu! Kfīrs klusi izdvesa. Metāls sasila, lauva paklausīgi norūcās. Niknums pārgāja, kā pāriet bads pēc sātīgas un bagātīgas maltītes.

Tepat tuvumā ieskanējās liega, mierīga mūzika, kas spēja kliedēt saspringtu dvēseles stāvokli. Kā apburts viņš virzījās uz to pusi, no kuras plūda nomierinošās skaņas. Laukumiņā pie ieejas māja Simoniņš un Sāriņa kalpones uzraudzībā mētāja bumbu. Ieraudzījuši tēvu, viņi pameta spēli un skrēja pretī. Pabužinājis mazos siltos augumiņus, Kfīrs pilnīgi nomierinājās un iegaja mājā.

Esfīra ar māti sēdēja uz maziem zemiem ķeblīšiem plašajā viesistabā, aizgrābti klausīdamās slavenus grieķu muzikantus, kuri nesen bija ieradušies Jeršalainm un tik tikko spēja pieņemt visus ielūgumus bagātnieku namos. Skaista meitene ar biezu spīdīgu matu mežu spēlēja arfu, divi vecāki vīrieši cītaru un flautu. Visiem trim bija baltas drēbes, kas kontrastēja ar melnīgsnējo ādu.

-  Apsēdieties pie mums, Kfīr, klusi, lai neiztraucētu mūziku, uzaicināja sievasmāte. Esfīra smaidot pamāja un pavirzījās, izbrīvēdama vietu.

„Nez vai viņas zina, ka Bencions liec mani ragā?" Kfīrs nodomāja, papurināja galvu un aizslīdēja garām uz savu kabinetu.

Bencions un Avī aizrautīgi spēlēja kauliņus.

-   Atvaino, ka izturējos skarbi, tēvs! Kfīrs pazemīgi uzrunāja Ben Arifu. Es augu dienu pavadīju saulē un biju pārkarsis….

-   Es nedusmojos, Kfīr! Sievastēvs viegli pasmaidīja. Gaidīju tevi, lai iepriecinātu brāļadēlu ar labo vēsti. Avī, manu zēn, Kfīrs augstsirdīgi piekrita atdot tev pusi savu cienījamāko klientu!

-   Bija arī laiks, jo man ir apnikuši tie plikadīdas bez naudas, Avī attrauca, cītīgi mezdams kauliņus.

-   Mēs dodamies mājās, es jūtos saguris. Kfīrs pagriezās un izgāja no kabineta. Bencions negāja viņu pavadīt, acīmredzot spēle ar brāļadēlu viņam šķita svarīgāka.

Bet pēc mēneša sinedriona sekretārs Bencions Ben Arifs nokrita no savas mājas augstās verandas un salauza sprandu.

Sestā nodaļa. Likteņa gredzens

Jeršalaima m. ē. 109. gads

Lai ienāk tas, kuram ir sirdskaite! izsauca dziednieks, nogludinādams baltā uzsvārča krokas. Viņš bija četrdesmit divus gadus vecs vīrietis ar apaļu seju un brūnām acīm, uzmanīgs vērotājs sazīmētu viņā Kfīra mācekli, vārdā Avī. Tiesa, tagad viņa vaigi bija noļukuši, savulaik biezie garie mati vairs necirtojās un bija kļuvuši retāki, bet galvvidū izveidojies pamatīgs plikums Toties viņš bija uzaudzējis gaišu bārdiņu, kurai pēc ieceres vajadzēja piešķirt izskatam solīdumu, taču patiesība tā atstāja nenopietnu un nevīžīgu iespaidu.

Avī pieņēma pacientus sava tēva Elmuda mājā. Pieņemšanas telpu viņš bija iekārtojis tieši tapat kā Kfīram, lietoja tos pašus buramvārdus, ko tika iemācījies pie Kfīra, pat runasveids un manieres kopēja Skolotāja runasveidu un manieres. Arī pacientus viņam bija atdevis Kfīrs. Vēl vairāk sarežģītākos slimniekus kā līdz šim ārstēja Kfīrs. Tiesa, Avī aizvien retāk aicināja palīga savu Skolotāju, un šāda pašpārliecinātība nereti noveda pie visai bēdīgiem rezultātiem. Un, lai gan visi dziednieki atcerējās Mar Samuila šausmīgo galu, Avī pašpaļavīgi neattiecināja to uz sevi.

Taču šodien bijušais māceklis rīkojās citādi un pēc ilga pārtraukuma paaicināja savu Skolotāju. Sirds slimniekam bija Mamerks vārdā, viņam piederēļa spiedes, ar kurām tika spiesta gandrīz visa apkaimes oliveļļa. Par izdziedināšanu viņš piesolīja tūkstoš zelta dināru veselu bagātību, par kuru varēja iegādāties vēršu un aitu ganampulkus, sievietes un vēl atliktu dažām muižām. Taču Avī nespēja atvieglot viņa ciešanas.

Kfīrs ķērās pie izmeklēšanas.

Mamerks bija resns. Kad viņš noģērba hitonu, kļuva redzams, ka no taukiem ļumīgais augums atgādina medūzu. Smagā elpa bija sēcoša, bet zila āda ap lūpām droša zīme, ka nabagam ilgi vairs nav atlicis dzīvot.

-   Viņam ir stenokardija, Skolotāj, Avī sacīja. Tik goddevīgu toni un cieņas pilnu uzrunu Kfīrs jau sen no mācekļa nebija dzirdējis.

-   Jā, tur tev taisnība. Dziednieks novilka ar roku pār pacienta ķermeni, taču gredzens nesūtīja dziedinošo zibens šautru slimā krūtīm. Un arī ta bija slikta Kīme.

-   Izej pagalmā, Mamerk, pagaidi tur, Kfīrs sacīja.

Un, kad viņi bija palikuši divi vien, pašūpoja galvu.

-   Es nevaru viņam palīdzēt. Sirds ir nolietojusies, ta nepadodas manai iedarbībai…

-   Tad varbūt jāaizstāj tā ar citu? Avī ievaicājās.

-   Nezinu, vai tas izdosies…

Kfīrs noplātīja rokas.

-    Tu tiki pārstādījis nieres, piešuvis rokas un kājas! uzstājīgi nelikās mierā Avī. Kāpēc nenomainīt sirdi? Mamerks labi samaksās, es varēšu nopirkt savu māju ar lielu dārzu… Un tu saņemsi simt zelta dināru tā ir ļoti liela nauda.. Viss būs godīgi, Skolotāj!

Sirds ir galvenais cilvēka orgāns, tā sūknē asinis dzīslās. Es nekad neesmu mainījis sirdi…

-   Var taču pamēģināt, Avī uzstāja.

Kfīrs brīdi padomāja.

Dabūt jaunu sirdi nebūs viegli. Pinhass ir kļuvis vecs un vairs nestrādā. Bet Kfīrs pats sen neuzņemas veikt sarežģītas orgānu pārstādīšanas, viņa vārds un autoritāte vien ir vērtības par sevi, bet gredzens ļauj izdziedināt daudzas slimības, lai gan šodien nezin kāpēc nebija gribējis palīdzēt…

-   Noliec operācijas dienu! Avi palūdza, nē, drīzāk pavēlēja.

Viņš neiedziļinājās priekšā stāvošās operācijas sarežģītībā, viņš vienkārši gribēja dabūt lielu naudu. Izmantojot skolotājā rokas un zināšanas. Kuram vajadzēja riskēt ar savu reputāciju, stāvokli sabiedrībā, nokārtoto sadzīvi… Turklāt riskēt neatkarīgi no iznākuma. Ja Mamerks nomirs, atbildības nasta gulsies uz Kfīru. Ja izveseļosies no jauna uzjundīs baumu vilnis, kas vainos Kfīru burvestībās. Protams, baumas bija klīdušas arī agrāk, taču tagad apstākļi bija mainījušies. Nebija vairs visvarenā sievastēva Benciona Ben Arifa, no dzīves bija šķīries virspriesteris Rabans Ben Zakaijs, galīgi savecējis un nebūtībā grimis rabīns Ben Isaija… Vietvaldis Harts aizsaukts uz Romu kopā ar prefektu Klaudiju, slepenās apsardzes priekšnieku Flāviju un citiem viņiem tuvajiem komandieriem, kuru katru dienu jāierodas jaunajam prokuratoram… Kurš tagad noklusinās baumas, kurš neļaus tām izplatīties, kurš aizstāvēs dziednieku Kfīru? Neviens! Ja nu vienīgi tas, pie kura vērsties Kfīram nemaz nepatika ..

-   Kāpēc tu klusē, Skolotāj? Avī savilka uzacis. Vai tiešām tu negribi izpildīt manu lūgumu?

-   Nē! ■ Kfīrs atcirta. Es iemācīju tev visu, ko zināju. Ja tu vēlies izdziedināt to nelaimīgo, tad droši vari to izdarīt pats. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pēdējā laikā tu veiksmīgi esi izticis bez manis un maniem padomiem!

Neatvadījies viņš atstāja kabinetu. Pagalmā sēdošie pacienti nogaidoši uzlūkoja slaveno dziednieku. īpaši izteiksmīgs bija Mamerka skatiens. Šķiet, viņš gaidīja uzmundrinošus vārdus vai vismaz kādu zīmi. Taču Kfīrs novērsies pasoļoja garām un izgāja uz ielas.

Romiešu kariete ar tai priekšā aizjūgtu spīdoši melnu zirgu Vitelija Harta dāvana gaidīja uz ielas. Viņš ieņēma savu vietu, vedējs palaida zirgu rikšos. Lēkadama pa ceļa grumbuļiem, kariete strauji aizripoja pa ielu. Nesteidzīgie gājēji tik tikko paguva atlēkt sānis no riteņiem un skaļi lamājās nopakaļ. Taču Kfīrs tam nepievērsa uzmanību. Viņu māca smagas domas.

Mācekļi parasti ir nepateicīgi, un Avi nebija nekāds

i/nēmums. Turklāt Simonām drīz būs divdesmit četri

»

gadi, viņš ir apguvis ārstniecības pamatus, un viņam sen laiks sākt patstāvīgi praktizēt. Taču Avī traucēs dēlam, tāpat kā savulaik Mar Samuils tika traucējis Avī. Tātad nāksies atkal lūgt palīdzību gredzenam… Lai gan viņreiz nevainīgais lūgums sūtīt vecā dziednieka pacientus jaunajam noveda pie Mar Samuila nāves… Kā viņa vēlēšanās tiks izpildīta šoreiz? Varbūt tagad nodegs Elmuda nams ar visiem iemītniekiem? Ko lai dara, tātad tāds ir vinu liktenis… Un Bencions arī vairs neaizstāvēs savu mīluli…

Kariete strauji apstājās. Ceļu bija aizšķērsojusi leģionāru kājnieku ierinda, kuru vadīja jātnieks ķiverē ar seksti, ādas krūšu bruņās un sarkanā apmetnī. Paceltu roku viņš lika apstāties visiem, kuri gribēja iebraukt vai ieiet Pils laukumā. Tur prokuratora pils priekšā kāpa nost no zirgiem tikko ieradusies centūrija. Ceļā noputējušie leģionāri skatījās apkārt, kustināja notirpušās kājas, bet pa pils vārtiem brauca iekšā karietes un piekrauti vezumi.

Ceļu aizšķērsojušā jātnieka seju aizsedza ķiveres vaigu spārni, taču pacelto roku Kfīrs pazina.

-   Klodij!

Uzrunātais ieskatījās vērīgāk un piejāja klāt.

-   Sveicu tevi, mans izdziedinatāj!

-   Kas te notiek? Kfīrs apjautājās.

-    Ieradies jaunais prokurators Publijs Kradoks, Klodijs, pazeminājis balsi, pavēstīja. Lai gan Kfīrs bija atbrīvojis viņu no svešā tetovējuma, tomēr labās rokas dīvainību dēļ viņš amatā tā arī nebija ticis augstāk par tribūnu.

-   Un atvedis līdzi visu ģimeni brālis komandēs leģionu, bet māte un māsa ar savu klātbūtni apliecinās, kāds spēks ir romiešu varai, kuru nebiedē nedz sikāriji , nedz citi dumpinieki.

-   Drosmīgs lēmums. Parasti konsuli savas ģimenes nevada līdzi uz attālam provincēm…

-   Jā, tribūns pamāja. Viņi nāk no ievērojamu karotāju dzimtas. Un pazīstami ar to, ka nevienam neuzticas, pulcējot ap sevi pārbaudītus cilvēkus Mani droši vien aizsūtīs uz kādu nomaļu garnizonu. Starp citu, es gribēju konsultēties par savu roku. Tā atkal uzvedas, kā pašai tik..

-   Atbrauc kādu vakaru, Klodij. Mēs par visu aprunāsimies.

Tribūns pamāja un pagriezās. Rosība jau bija pierimusi. Prokurators ar ģimeni bija nozudis pils dārzā, ieradušies leģionāri devušies uz kazarmām, tā ka laukums bija brīvs. Tikai pie vārtiem kā parasti stāvēja sargi.

-    Var braukt, Klodijs teica dziedniekam un pamāja ar roku leģionāriem. Ierinda pašķīrās, atbrīvodama

ceļu.

»

Tikko vēl tukšais laukums atkal pildījās cilvēkiem. Podnieks izlika savu preci, rakstvedis sēdēja pie galda, gatavs par mērenu cenu uzrakstīt sūdzību vai lūgumu, zemkopis ratos veda maisus ar labību, pilsētnieki staigāja, dzīvi sarunādamies, žestikulēdami un smiedamies… Tukls tirgonis veda ēzeli, apkarinātu ar vīnu pilnām amforām. Viņiem bija gluži vienalga, ka provincē

* Sikāriji slepena slepkavu organizācija, kas cīnās pret romiešiem un kuru atbalsta vietējās varas iestādes.

ieradies jaunais prokurators. Viņus neinteresēja, ar ko kopā atbraucis Romas sūtnis, kāds viņš ir, cik daudz viņš mainīs politiku un ko iecels prefekta, legāta, tribūna un centurionu vietā…

Savulaik rabīns Isaija, nosodīdams pareģojumus, dusmās tika izteicies tikai auns zina savu nākotni, viņu daudzas reizes cirps un vienu nokaus! Bet cilvēka likteni nosaka Visaugstais! Un tomēr arī vienkārši ļaudis zina savu likteni, jebkura vara liks viņiem strādāt, cirps ar nodokļiem un nodevām, dos ēst tikai tik, lai nenomirtu badā, bet tālāk dzīve beigsies tā, kā būs nolicis Visaugstais…

Tāpēc nevienu no sastaptajiem iedzīvotājiem nenodarbināja tādas domas, kādas rosījās Kfīra galvā, kā varas maiņa ietekmēs viņa personisko likteni?

Vienīgā cerība, ka jaunais prokurators nevarēs iztikt bez viņa ārstēšanas. Četriem vietvalža ģimenes locekļiem ir vairāk nekā simt divdesmit zobu, bet zobiem piemīt īpašība sagādāt nepanesamas sāpes, kas ir tik viegli remdējamas… Arī citas likstas mēdz rasties vecākiem cilvēkiem, tā ka Publija Kradoka mātei droši vien ievajadzēsies Jeršalaimas labākā dziednieka zināšanas un iemaņas.

9

Veselīgās pārdomas Kfīru nomierināja, lai gan dvēseles dziļumos nemitējās urdīt satraukums.

iķ jķ jķ

Vakarā, kad no kalniem uzpūta dzestrs vējiņš, Kfīrs apsēdās lapenē un lika Smuelam pasniegt tēju. Maziem malciņiem dzerdams karsto aromātisko šķidrumu, viņš

9 9 7 9

atkal aizdomājās par savu nākotni. Pēc gada viņam apritēs piecdesmit. Cienījama pilsoņa jubileja saistīta ar viņa nopelnu atzīšanas demonstrāciju plašām svinībām, apbalvojumiem, labvēlības izpausmēm. Viņu varētu ievēlēt sinedrionā, prokurators viņam par godu varētu sarīkot dzīres… Tā viss arī būtu noticis, ja nemainījusies vara…

-   Šodien dziednieka prātu nodarbina vara, nevis veselība, kaut kur no lejas atskanēja griezīga balss.

Kfīrs satrūkās un izmeta no rokām armudu , tēja apsvilināja ceļus, pašķīda lauskas. Krūmos kaut kas kustējās, it kā izslējās cilvēks, kurš iepriekš balstījies uz ceļiem un elkoņiem. Tā arī bija, tikai ar vienu izņēmumu izslējās nevis cilvēks, bet milzīgs zaļš kukainis. Tas iztaisnojās pilnā augumā un raudzījās uz sēdošo Kfīru no augšas uz leju. Kfīrs nodrebēja.

Šis baisais tēls dziedniekam ilgu laiku tika rādījies sapņos, taču nu jau daudzus gadus nebija redzēts, lai gan aizmirsies nebija. Briesmonis izskatījās tāds pats ka toreiz trausls kukaiņa rumpis, izstiepts purns ar sirmu kazbārdiņu, plānas ādainas lūpas, kas gluži nenosedz garos asos ilkņus, izliekti ragi, naidā pret visu dzīvo gailējošas fasetacis, varenas zvēra ķetnas, gara pērtiķa aste… Nedabisko simbiozi vēl papildināja garas savītas ūsas, kas atgādināja augu stīgas.

-   Vai nav par agru plānot svētkus, līdz kuriem vēl vesels gads?

Vienīgais, kas bija mainījies, balss. Basa stīgas vibrācijas skaņas vietā bija dzirdama neieeļļotu durvju eņģu čīkstēšana.

-   Tās ir tikai domas, klusi atbildēja Kfīrs.

-   Izdarot iepriekšēju kopsavilkumu vai tu esi apmierināts ar savu likteni, mirstīgais?

-   Esmu apmierināts. Kfīrs pamāja.

Melnās ādainās lūpas izliecās zobgalīgā smīnā.

* Armuda bumbierveida tējas glāzīte.

-   Bet vai tu esi apmierināts ar sava Skolotāja likteni? Un viņa meitas? Sava ārlaulības dēla? Beigu beigās ar tās kalpones likteni?

Kfīrs klusēja.

-   Ta nav tukša ziņkārība. Es esmu dabas pētnieks un veicu eksperimentus, līdzīgus tiem, ar kādiem tu nodarbojies savā laboratorijā. Tikai tu ķidā līķus, bet es ielūkojos dzīvu būtņu dvēselēs. Un skalpeļa vietā man ir šis gredzens…

-   Es pētu cilvēka uzbūvi, lai ārstētu slimības, Kfīrs ar mokām izdabūja pār lūpām. Un neuzdodu mirušajiem jautājumus, pats visu redzu.

-   Arī es pats redzu nodevību Gribu tikai zināt kā tu to attaisnosi?

-   Kādu nodevību? Es nesaprotu…

-   Nodēvēji nekad nesaprot, ka viņi ir nodevēji.

-   Vai tad es kādu esmu nodevis?

-   Visus, kurus es nosaucu. Un varbūt vēl kādu citu arī…

-   Visos gadījumos tā lēma liktenis.

-   Brīnišķīgs izskaidrojums! Kas vēl? Kāpēc tu nepalīdzēji atgūt dēlu Āronu?

-   Gredzens mani neklausīja

-   Dabiski. Bet vai tu nevarēji vērsties pie centuriona Klodija, pie jebkura tribūna, pie legāta Antonija, kurš vēl bija dzīvs? Neviens nebūtu atteicies veikt tadu sīkumu kā nosūtīt desmit jātnieku, lai panāk čigānu pajūgu pa ceļam uz Ēģipti. Tu varēji palūgt pat vietvaldim vai savam sievastēvam… Taču tad viņi uzzinātu par tavu ārlaulības dēlu… Un tu nolēmi atstāt visu, kā ir

Kfīrs klusēja.

-    Un kam japateicas, ka tu apmeties Jeršalaimā? Kurš sniedza tev pajumti? Kurš tev iemācīja dziedināt? Kam japateicas, ka tu ielīdi gultā pie divām meitenēm?

Kfīra lūpas sakustējās.

Tas bija Mar Samuils, viņš tikko dzirdami no

čukstēja.

-  Bet tu velēji savam labdarim nelaimi! Un, par spīti viņa lūgšanām, atdevi saplosīšanai satrakoto plikadīdu pūlim!

-   Citādi pūlis butu ielauzies manā mājā…

-    Garām romiešu šķēpiem? Nesmīdini mani! Tavā mājā viņš bija tikpat lielā drošībā kā vietvalža pilī! Turklāt tu gluži mierīgi varēji izlaist viņu pa aizmugures vārtiem klajumā zem Melnās klints!

-   Tā iznāca…

-   Un tavs labvēlis Ben Arifs? Vai viņš neieveda tevi augstakaja sabiedrībā, nepalidzeja iekārtot māju, nenodrošināja ar bagātiem pacientiem? Bet tu viņam novēlēji lauzt kaklu!

-  Viņš ar vienu roku deva, ar otru ņēma nost Viņš mani pazemoja un aptīrīja par labu savam brāļadēlam…

-   Cilvēks ir vājš. Un viņa vājā vieta bija brāļadēls…

-   Ak ta gan! Kfīram it ka atdarījās acis.

-   Taču tagad brāļadēls ir tavs nākamais upuris…

Kfīrs klusēja. Jo nav iespējams melot tam, kurš visu

zina Bet runāt patiesību bija nepanesams kauns.

Kas gan vadīja tevi, mirstīgais, kad tu pini savu nodevību tīklus?

Melnās lūpas atkal izlocījās indīgā smīnā.

-   Tā iznāca. Ikreiz tā iznaca .. Pie visa vainīgs tavs gredzens…

-   Gredzens! Ari labs attaisnojums… Tomēr novirzīt savas nelaimes uz citiem izlēmi tu pats bez gredzena palīdzības! Un tev bija vienalga, uz kuru kritis tev noņemtais lāsts!

-   Kāpēc esi ieradies?

-   Lai izdarītu sava eksperimenta kopsavilkumu

-   Kadu kopsavilkumu?

-   Lai kārtējo reizi dzirdētu nodevēja attaisnošanos. Un pārliecinātos, ka ļaunums ikreiz atgriežas. Kas satvēris zobenu, no zobena ari mirs

-   Es nekad neesmu turējis rokā zobenu.

Briesmonis ļauni iesmējās

-    Bet dunci? Skaistu dunci ar vītu spalu un dārgakmeņiem? Starp citu, tu lieliski ar to rīkojies… Un tā nozīme tava dzīvē vēl nav beigusies. Bet ko tu domā par ļaunuma atgriešanos?

-   Pat ja tas, ko tu teici, ir taisnība, tad vairs es nevienu nenodošu, ar apbrīnojamu stingrību, par kuru arī pašam bija brīnums, sacīja Kfīrs.

-    Neticu! No melnajām lūpām pašāvās iešķelta mēle. Tev priekšā ir vēl viena nodevība. Taču tā patiešām būs pedejā. Tagad tiksi nodots tu! Varēsi salīdzināt, kā jūtas nodevējs un kā tas, kuru nodod, un vēlāk pastāstīsi man par šo salīdzinājumu.. Bet jau citā vietā…

-   Kurš tad mani nodos?

Nešķīstenis nožāvājās

-    Visi. Viens… mans antipods reiz pareģoja savam uzticamākajam un spēcīgākajam māceklim, ka līdz rītam viņš to trīsreiz nodos. Māceklis neticēja, un arī pārejie mācekļi to apšaubīja. Taču tā arī notika… Paliec sveiks, tev ir laiks!

-   Laiks? Uz kurieni? Es nekur netaisos doties!

Jautajums palika bez atbildes Zaļais briesmonis nozuda. Tik tikko tas bija stāvējis Kfīra priekšā, šķobījies, runājis pretīgā čīkstošā balsī un nu viņa vairs nebija Tikai viegla sviluma smaka vēl novēdīja starp koptajiem kokiem un puķēm.

No vārtu puses atskanēja troksnis. Kfīrs piecēlās un devās paskatīties, kas tur notiek Un izbrīnā konstatēja, ka vārti ir vaļā un dārzā iegāžas kads desmits jūdu ar nūjām, mietiem un rungām, vietējiem iedzīvotājiem bija aizliegts nēsāt ieročus, pat ja viņi bija oficiālas personas. Bet tagad pie dziednieka Kfīra bija ielauzies nevis kāds patvaļnieku pūlis no ielas, bet gan visnotaļ organizēta vienība ar sinedriona protokolistu Sragu priekšgalā. Vairākas viņu pavadošo cilvēku sejas Kfīram bija pazīstamas trīs no viņiem vajāja raganas un burvjus, bet četri dūšīgi puiši stradaja sinedriona apsardzē.

-   Kas jūs atvedis šurp, godājamais Sraga? namatēvs neizpratnē vaicāja.

-    Mēs gribam apskatīt tavu laboratoriju, Kfīr! dzedri atbildēja protokolists.

-   Kads apstāklis ir par iemeslu šādai vēlmei?

-   Aizdomas par burvestībām! histēriski izsaucās viens no raganu medniekiem. Kfīrs atcerējās viņa vārds bija A/ārija.

-   Tad ir jābūt apsūdzētājam, iebilda Kfīrs. Tāds ir likums. Kur ir apsūdzētājs?

-   Mums viņš ir, Sraga skopi noteica un pacēla roku.

Svīta pašķīrās, un Kfīrs ieraudzīja… savu mācekli,

dziednieku Avī. Viņš sākumā lūkojās zemē, bet tad pacēla acis. Tajās bija lasāmas bailes un naids.

-   Laboratorija ir tur! Avī norādīja ar pirkstu uz alejas viņu galu. Un visi burvestību pierādījumi arī ir tur!

Kfīrs aizsvilās dusmās.

-   Kurš jūs vispār te ielaida? Porcij! Kur ir Porcijs?

-   Esmu šeit, atskanēja pazīstama balss, un no aizmugures jūdiem parādījās sardzes priekšnieks. Viņš kā vienmēr bija pilnā bruņojumā ķivere, biezas buivolādas krūšu bruņas, zobens pie sāniem un durklis rokā. Taču šodien brašais karavīrs izskatījās nedaudz apmulsis.

-   Kāpēc šie cilvēki ir ienākuši manā mājā? Kfīrs nikni noprasīja.

-    Viņi ieradas oficiālās darīšanās, kas ietilpst vietējās varas jurisdikcijā, Porcijs atbildēja. Es nedrīkstēju viņus aizkavēt.

Kfīrs sastinga kā zemē iemiets. Sinedriona sūtņi apgāja viņu, kā mēdz apiet koku, un devās tālāk. Vienīgi Porcijs aizkavējās.

-   Es neko nevaru darīt, viņš klusi sacīja. Ne jaunais vietvaldis, ne jaunais prefekts, ne jaunais legāts nebija licis man apsargāt tavu māju. Ta ka es atrodos šeit bez jelkādā pamatojuma. Bet pakļauties vietējās varas likumīgām prasībām ir romiešu karavīru tiešais pienākums1

No laboratorijas puses atskanēja triumfējoši izsaucieni. Kfīrs steidzās turp. Porcijs viņam sekoja, cenzdamies palikt nepamanīts.

-   Te tie ir, neapstrīdamie burvestību pierādījumi! Azārija vienā roka turēja burku ar cilvēka zobiem, bet otrā ar dažiem acs āboliem.

-   Sieniet viņu ciet! iesaucās Avī.

Kfīrs nobāla un sniedzās pie gredzena. Dūšīgie sargi paskatījās uz viņu, tad pavērsa skatienu uz Sragu. Tas pamāja tik enerģiski, ka nošūpojās viņa sirmā bārda.

-   Sieniet ciet burvi!

Sargi saķēra Kfīru zem rokām, izgrieza tās uz muguras, sasaitēja sakrustotās locītavas ar rupju virvi, ko tika pasniedzis tālredzīgais Azārija.

-   Un paņemiet burvju gredzenu. To ar melno akmeni! Avī deva padomu.

Šraga noņēma no pirksta atņirgto lauvas rīkli, rūpīgi ietina to lupatiņā. Vitelija Harta dāvātais rubīns bija uzvilkts otras rokas pirksta, un to viņš neaiztika Vai nu nepamanīja, vai uzskatīja par nevajadzīgu, bet varbūt bijās pieskarties vietvalža dāvanai. Bet visticamāk, visi trīs iemesli bija cieši savijušies savā starpa.

Akiva, Zālman, Ichāk, paņemiet burkas ar burvestību priekšmetiem! viņš pavēlēja un, kad komanda bija izpildīta, ar zīmoglaku aizzīmogoja laboratorijas durvis.

-   Tagad pārmeklējiet maju!

Kfīrs ieslīga prostrācijā. Viss notiekošais viņam šķita kā ļauns murgs. Sveši cilvēki, izklīduši pa mīļajam istabām un nekautrīgi rokas mantās… Izbiedetā Esfīra, raudošā Sāra, saniknotais Šimons, kurš ar dūrēm meģinaja mesties virsū Azārijam un kuru tik tikko izdevās savaldīt… Tik izteiktus pierādījumus kā laboratorijā neizdevās uziet, burvju mednieki pievaca tikai dažus tīstokļus un Kfīra piezīmes, taču neko tajās nesaprata un nolēma aiznest visu sinedriona rakstu pratējiem.

„Bet Mar Samuils taču tika teicis!" novēlotā pateicībā viņš atcerējās skolotāja brīdinājumu.

„Taču tu viņam atdarīji ar ļaunu," novēlota nožēlā nāca nākamā doma

-   Luk, vēl viens pierādījums! No kabineta iznāca Avī. Rokā viņš turēja dunci ar vītu, rubīniem rotātu spalu.

-   Romas likums aizliedz Jūdejas iedzīvotājiem turēt ieročus!

-   Mēs pārstavam Jūdejas, nevis Romas varu! Šraga nosodoši pašūpoja galvu, taču dunci tomēr paņēma un ietina tajā pašā lupatiņā, kur gredzenu.

Septītā nodaļa. nāve Jeršalaimā

Bija pienācis otrās sardzes[5] laiks. Kfīrs sedeja uz salmu pinuma šaurā akmens kamerā kaut kur sinedriona iekšpagalma labirintos. Virves bija atraisītas, taču nobrāztās plaukstu locītavas smeldza, rokās ar mokām atgriezās jutīgums. Plaukstas platuma loga spraugā pūta viegls naksnīgs vējiņš, kaut kur bija dzirdama cikāžu čirkstināšana. Un sargu balsis, kas apsprieda Romas vietvalža maiņu. Akivu pārmaiņas biedēja, taču viņa pārinieks centās pārliecināt, ka jebkurā gadījumā tās viņus abus neskars. Varēja saskatīt melnas debess stūrīti ar lielām zvaigznēm un dilstošu, taču vēl joprojām biezu mēness sirpi. Aiz sienas vaidēja ievainots laupītājs, kurš arī gaidīja rītdienas tiesu.

Kfīrs saprata, ka nav uz ko cerēt. Šraga meistariski tika novadījis pratināšanu, prasmīgi uzrakstījis protokolu, sīki raksturojis pierādījumus, kuri atmaskoja viņu burvestībās… To pilnīgi pietika, lai pasludinātu apsūdzošu spriedumu. Tas nozīmēja vai nu izraidīšanu tuksnesī, vai nomētāšanu akmeņiem.

Galu galā rezultāts bija viens un tas pats, jo izraidītie visai reti izkļūst no tuksneša dzīvi. Ja nu vienīgi palaimējas uzdurties ēģiptiešu vai sīriešu karavānai, uz kuru neattiecās Jūdejas likumi un tāpēc nevajadzēja notiesāto atstumt. Taču tada iespeja bija maz ticama, bet bez palīdzības un ūdens cilvēks svelmainajā saulē jau otrajā dienā pārvēršas izkaltušā mūmijā. Bez tam maģiskais gredzens viņam bija atņemts, bet Vitelija Harta dāvana, par spīti savam skaistumam un milzīgajam rubīnam, neko nevarēja līdzēt… Ek, vajadzēja mācīties no Mar Samuila pārvēršanas mākslu!

Pārvērsties par kraukli un aizlidot… Lai gan pašam Mar Samuilam tas nebija līdzējis…

Un tomēr dziļi iekšiene vēl mājoja cerība, ka Melnais valdnieks neatstās savu kalpu bez palīdzības.

-   Atbrīvo mani, ak, varenais! Kfīrs lūdzās, vērsdamies te pie tukšuma zem melnās kapuces, te pie ragainā kukaiņa zaļā purna. Izpestī mani no šā cietuma!

Nekas nenotika, un nekādas skaidras atbildes uz savu lūgumu viņš nesaņēma. Tiesa, pēc brīža pagalmā atskanēja smagi soļi un ieroču šķinda.

-     Man pavēlēts nekavējoties nogādāt dziednieku Kfīru vietvalža Publija Kradoka rīcībā! Ausis sasniedza stingra komandēt radusi balss, kas Kfīram šķita pazīstama. Viņš piespieda seju pie šaurā loga, taču neko neredzēja, tāpēc, cik spēka, sasprindzināja dzirdi.

-   Burvim rīt jāstājas sinedriona tiesas priekša! iebilda dūšīgais Akiva.

Redzeslokā parādījās sarga masīvais stāvs, tas kāpās atpakaļ, turēdams nolaistajā rokā smagu milnu. Līdzās kāpās atpakaļ viņa pārinieks, arī ar milnu rokā.

-    Ņemot vērā nodarījuma svarīgumu, viņu tiesās prokurators! Izrādījās, ka balss īpašnieks ir tribūns Klodijs. Viņš un vēl viens leģionārs naca virsū sargiem, turot roku uz zobena spala.

-   Burvjus tiesā vietējā vara, spēka mitriķis uzstāja.

-    Romas likumi stāv pāri vietējiem! Klodijs nedaudz pavilka zobenu no maksts. Lai gan vienīgi Kfīrs zināja, kas var sekot nākamajā acumirklī, Akiva sajuta strauji tuvojošos nāvi.

-   Labi, es pakļaujos! viņš steigšus sacīja un noliek tu galvu sāka slēgt vaļa slēdzeni.

Zobens ieslīdēja atpakaļ.

-   Un tu atnes visus pierādījumus! Klodijs pavēlēja otram sargam, kurš pa galvu pa kaklu metās izpildīt rīkojumu.

Durvis strauji atvērās. No spēja grūdiena Akiva aizlidoja sānis, uz sliekšņa parādījās druknais tribūna

stāvs.

-   Nāc laukā, dziednieki Tevi gaida prokurators Kra

doks!

Pēc dažām minūtēm Kfīrs, atlaidies mīkstā sienā, brauca divriču pajūgā. Pēc pārdzīvotā satraukuma rokas, kājas un ikkatru ķermeņa dzīsliņu kratīja sīki drebuļi.

Klodijs sēdēja līdzās un klusām, lai neizdzirdētu vietējais vedējs, apskaidroja viņam situāciju.

-   Prokuratora māte Varenija sirgst ar sirdskaiti Sapulcināja dziedniekus, taču neviens nespēja neko līdzēt, bet daži baidījās pat ķerties klāt! Ari tavam Avī nekas neizdevās. Es pastāstīju par pilsētas labako dziednieku, un Kradoks pavēlēja aizvest tevi pie viņa par spīti visam… Domāju, ka ierados laika'

Klodijs iesmējās, taču tūdaļ pat aprāvās un turpināja:

-   Viņu ģimene pieder ievērojamai dzimtai, prokurators nosaukts par godu savam vectēvam Romas prefektam, bet viņa brālis par godu tēvam, pretoriāņu gvardes komandierim. Ja tu palīdzēsi viņu mātei, domāju, ka visas apsūdzības tiks noņemtas!

Kfīrs dziļi nopūtās un atgūlās uz muguras, plati izpletis rokas. Tieši virs viņa pie debesīm spīdēja zeltītas zvaigznes un tukls dzeltens pusmēness. Tagad tie izskatījās pavisam citādi nekā caur spraugu cietuma sienā. Un arī elpot tagad bija pavisam citādi nekā tur. Brīvība! Melnais valdnieks atkal bija viņam palīdzējis! Ko viņš par to prasīs pretī? Labi, nav svarīgi…

Galvenais, ka bija izdevies izkļūt no ieslodzījuma un izvairīties no tiesas…

Drīz vien viņi nokļuva galā. Sardze pie vārtiem, ieraugot Klodiju, sveica viņu ar šķēpiem, atvirzot tos izstieptas rokas attālumā un atkal piespiežot pie sāna un vēl piesitot ar katu zemei.

Lai gan bija vēla stunda, pilī neviens negulēja. Pastiprināta sardze bija nosprostojusi tumšās alejas, kalpi ar lāpām stāvēja pie ieejas, ari logos šaudījās nemierīgi gaismas zibšņi, liecinot par iekštelpās valdošo satraukumu.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un iegāja iekšā. Kfīrs ne reizi vien bija apmeklējis Viteliju Hartu un iegājis daudz dziļāk par parastiem apmeklētājiem, tāpēc viņš labi pārzināja telpu izvietojumu. Viņi izgāja cauri augstai vēsai hallei, kas bija ieturēta pelēkos un purpura toņos. Kaktā tieši uz grīdas, leģionāra ar šķēpu uzraudzīti, nodurtu galvu sēdēja visi Jeršalaimas dziednieki, kādi desmit cilvēki no pazīstamā šarla tana Misaila līdz „numur divi", kā vēl nesen sevi tika dēvējis Avi. Droši vien tagad viņš sevi uzskata par „numur viens".

Izdzirduši soļus, visi pacēla galvu, kas ne vairs gluži stingri turējās uz pleciem un jebkurā brīdi varēja atdalīties no nekam nevajadzīgā ķermeņa. Ieraugot Kfīru, visās sejās atplaiksnīja cerības smaids. Visās, atskaitot Avī izbiedēto seju. Viņš tūdaļ atkal pievērsa drūmo skatienu grīdai. Kfīrs nicīgi pavīpsnāja.

Tālāk viņi gaja pa sarkanu granītu apdarinātu gaiteni ar garu baseinu vidū, kura peldēja zelta zivtiņas un ik pa septiņiem metriem uzšāvās tīkami čalojošas strūklakas. Pie sienām dūmodamas dega lāpas, bet starp tām puskrēsla, sastinguši kā statujas, stāvēja šķēpneši.

Gaiteņa galā viņi pagriezās pa labi un nokļuva telpā, ko kalpi dēvēja par „dejojošajām hetērām". Tieši šeit viņi apstājas. No sīkiem daudzkrāsainiem mozaīkas gabaliņiem saliktās dejotājas bija graciozi sastingušas pie sienām, viņu izliektie augumi un vijīgās rokas vedināja domāt, ka tās ir dzivas daiļavas, kuras reljefos tēlos pārvērtusi melnā maģija… Doma par maģiju nebija pati piemērotākā šajos apstākļos, tāpēc Kfīrs pievērsa skatienu grīdai, kur tādā pašā mozaīka bija attēlots baseins ar tajā lēkājošiem delfīniem. Uz viena tāda viņš tieši patlaban stāvēja ka pats ūdens dzīļu pavēlnieks.

-   Steidzies šurp, dziednieki Atvērusi divviru durvis, pretī ātri iznāca zeltmataina, gadus trīsdesmit piecus veca sieviete.

„Kā es iztikšu bez gredzena?" sekodams viņai, apjucis nodomāja Kfīrs.

Plašaja guļamistabā bija daudz cilvēku pie loga ar muguru pret ienācējiem stāvēja gara auguma plecīgs vīrietis sarkanā togā ar kuplu zelta matu mežu, vairākas kalpones rosījās ap gultu zem baldahīna, kur gulēja cienījama vecuma matrona Melnie iesirmie mati klaidā gulēja uz spilvena, ierāmēdami neglītu, grumbu izvagotu seju zema slīpa piere, pieplacināts deguns, maza sakniebta mute.

-   Māt, mēs atvedām dziednieku! Viņš tevi tūdaļ izārstēs! Gaišmate metās pie gultas.

-   Paldies, Cecīlij…

Mazas melnas, dziļi iegrimušas acis cerībā lūkojās Kfīrā.

-   Sirds… Tā lēkā, itin kā gribētu izlēkt no krūtīm…

Dziednieks saņēma viņas roku, paskaitīja pulsu, pašūpoja galvu.

-   Krūtīs kustas sarkanais tārps, tas ir ļoti bīstami…

Vīrietis pie loga pagriezās un pienāca tuvāk. Zelta matu vainags darīja viņu līdzīgu pienenei, taču šāds iespaids ātri izgaisa skarba, kā akmenī kalta seja, stūrains zods, kas liecināja par spēcīgu gribasspēku, īss, taisns deguns, virs tā starp aukstajām zilajām acīm iegūlusi dziļa rieva. Drīzāk tā bija norūpējusies klints, kuras virsotnē pārpratuma pēc izaugusi pienene.

-   Es esmu Marks Kradoks. Izārstē mūsu mati, un tev tiks dāsni atlīdzināts! viņš valdonīgi sacīja. Vari burties, vari darīt, ko gribi, kopš šā brīža un turpmāk tu atrodies Romas aizsardzībā!

Kaut kas ļoti nepatīkams uzjundīja atmiņā, sirds salēcās, taču Kfīrs saistīja to ar priekšā stāvošo atbildīgo ārstēšanu.

-   Es darīšu visu, kas bus manos spēkos! Viņš pamāja. Pagaidām lai pagatavo piparmētru uzlējumu, līdz tas kļūst zaļš, slimajai jāatslābinās…

Cecīlija pamāja ar roku, un viena no kalponēm aizskrēja uz virtuvi.

Bet Kfīrs izstiepa rokas pār Varēnijas krūtīm un sāka runāt sarkanā sirds tārpa vārdus. Protams, ar gredzenu viss būtu norisinājies vienkāršāk un ātrāk, taču tieši šos vārdus viņš labi zināja un tāpēc cerēja uz veiksmi. Kad viņš bija iztīrījis ceļu no sirds pa dzīslām, skaļi pavēlējis tārpam atstāt slimnieces ķermeni un pavisam klusām nostiprinājis pavēli ar Melnā valdnieka vārdu, Varēnija nodrebēja un atviegloti nopūtās.

Kfīrs padzirdīja ievērojamo pacienti ar piparmētru novārījumu. Viņš jau juta, ka stāvoklis uzlabojas. Un patiesi pulss pakāpeniski normalizējās, bālajos vaigos parādījās sārtums, no acīm pazuda slēptās bailes.

-  Man ir kļuvis labāk, slimniece gana stingrā balsī sacīja. Sirds vairs nelēkā un pukst kā allaž mierīgi.

Kfīrs apmierināti pamaja.

-   Piparmētru uzlējums jādzer ik pa divām stundām. Rit es tevi apraudzīšu un atkārtošu dažas procedūras. Viņš pasmaidīja.

Līdz rītdienai viņš cerēja saņemt atpakaļ gredzenu un galīgi izdziedināt dižciltīgās ģimenes māti.

-   Mark, pavadi dziednieku pie Publija, un kliedējiet visas viņa nebūšanas, Varēnija sacīja, un bija jūtams, ka viņa radusi pie citu paklausības.

-   Protams, māt! Smaids mlkstinaja zeltgalvja vaibstus. Jūtu uzplūdā viņš uzsita Kfīram pa plecu, turklāt tā, ka viņš ielima ceļos.

' ■> i y

-    Iesim pie mana brāļa, Romas imperatora vietvalža, Marks sacīja. Viņš ir ļoti bargs, taču tici man tu vari cerēt uz labvēlīgu attieksmi…

Cecīlija smaidot pavadīja viņus līdz durvīm Starp dejojošajam hetērām gaidošais Klodijs pielika duri pie krūtīm, sveikdams Marku. Pēc tam sekoja viņiem, palikdams pāris soļu iepakaļ, it kā uzsvērdams distanci, kas šķir parastu tribūnu no leģiona komandiera Viņi gāja cauri istabu anfilādei un gariem, lapu apgaismotiem gaiteņiem Arī Kfīrs atpalika, cenzdamies turēties aiz muguras Markam Kradokam Viņš no mugurpuses pētīja ta vareno stāvu, zelta matus, un iekšienē urdošais nemiers auga augumā. Tas saistījās ar kaut ko briesmīgu, ar to, ko viņš tika centies uz visiem laikiem aizmirst un kas tagad no atmiņas dzīlēm lauzās cauri aizmirstības biezajai garozai.

Beidzot vergi atvēra smagas augstas, smalkiem griezumiem rotātas durvis, sargi sveicinot piesita šķēpus pret zemi, un viņi iegāja milzīgā zālē ar augstiem griestiem, ko apgaismoja nevis dūmojošas lapas, bet gan grieķu gaismekļi, kas deva vienmerīgu spožu gaismu un izplatīja tīkamas smaržas.

Vidū uz zebradām klāta paaugstinājuma stāvēja tronis ar augstu atzveltni, un tajā sēdēja vīrietis sarkanā togā un zeltītām sandalēm kājās. Arī viņam bija zelta matu vainags, taču jau pablavs, un viņš izskatījās vecāks par savu brāli Augums bija nevis atlētisks, bet drīzāk drukns, uz priekšu izvirzītais apakšžoklis un uz leju vērstie mutes kaktiņi viņu darīja līdzīgu buldogam. Pabalējušās acis pētīgi urbās dziedniekā. Jūtot šo ledaino, nežēlīgo skatienu, Kfīram sametās neomulīgi.

-   Lai slavēti dievi, viņš izārstēja mūsu māti, Publij! ziņoja Marks, piegājis pie troņa.

-   Jā, labā ziņa jau sasniedza manas ausis, dobjā basā noducināja prokurators, pieceldamies un nokāpdams pāris pakāpienu lejā.

Kfīrs izbrīnījās. Ka tad tā? Ārstēšana notika slēgtā telpā, no kuras viņi iznāca pirmie. Un neviens īsajā ceļā viņus netika apdzinis… Vai tiešām romietis lasa domas?

-    Esmu tev pateicīgs, dziedniek, Publijs turpināja. Tāpat kā visa mūsu ģimene. Mēs agri zaudējām tēvu viņu noindēja nepateicīgs vergs, un māte viena uzaudzināja trīs bērnus…

Viņš apņēma pienākušā Marka plecus. Abi smaidīdami lūkojās Kfīrā. Tas sastinga, zaudēja valodu, acu priekšā viss satumsa. Vietvalža vārdi kā smags šķēps caurdūra glābjošās aizmirstības bruņas, un baisā patiesība iznira no apziņas dzīlēm virspusē. Viņš visu atcerējās!

Auls Lūcijs bija teicis, ka viņi iet ciemos pie Kradokiem! Zeltmatis Marks ar sievu Varēniju sagaidīja Aulu pie villas kāpnēm. Viņš, Kfīrs, bija tas nepateicīgais vergs, kurš tika iebēris indi Marka kausā! Un tagad viņš stāvēja nogalinātā romieša ģimenes vidū! Varbūt viņi bija to jau pazinuši un tagad spēlējas kā kaķi ar peli, aiz šķietamās laipnības slēpdami baisos atriebības plānus…

Asinis iesitās galvā. Seja, kā arī viss augums pārklājās sviedriem. Sirds dauzījās ar pārsitieniem kā pavisam nesen Varēnijai Acis asaroja, bet varbūt viņš raudaja.. Zeltmatainie brāļi izplūda un savienojās vienā ķermenī ar divām galvām. Grīda salīgojās, viņš tikai ar pūlēm noturējās kājās.

Kas tev kaiš, dziedniek? it ka no tālienes atskanēja vai nu Publija, vai Marka jautājums. Un pavēle: Tribūn, palīdzi viņam!

Kfīram uz galvas uzlija ūdens, krūzes mala nošķindēja pret zobiem. Viņš kari padzērās un mazpamazām atguvās.

-   Galva noreiba, ar mokām kustinādams mēli, viņš paskaidroja.

Apziņa noskaidrojās. Nē, protams, neviens viņu nebija pazinis. 79. gadā Publijs un Marks bija bijuši mazi, turklāt viņi jau nemaz nesatikās Varēnija tika redzējusi viņu ne ilgāk par minūti, un maz ticams, ka viņa vispār pievērsa uzmanību vergu sejām. Bez tam bija pagājuši trīsdesmit gadi! Viņš pats bija kļuvis resnāks, vecāks un diez vai ir saglabājis kalsnā deviņpadsmit gadu vecā jaunekļa vaibstus…

-   Vārdošana atņem daudz spēka, viņš, mazliet nomierinājies, teica

-   Vārdošana ir vēršanās pie ļaunajiem spēkiem, ne velti tevi grasījās tiesāt par burvestībām! Publijs savilka uzacis.

Un tūdaļ pat pasmīnēja.

-   Nebaidies, dziedniek, tas bija joks! Romas valdība atbalsta visu, kas nāk tai par labu. Un tava ārstēšana nāca par labu!

N

Brāļi joprojām stāvēja apkampušies. Publijs nebija līdzīgs Zeltmatim Markam, droši vien viņš līdzinājās vectēvam, no kura bija mantojis savu vārdu. Toties Marks bija absolūta tēva sava vārdabrāļa kopija. Kfīrs nodomāja, ka vārds brīnumainā kārtā piemēro sev cilvēka izskatu. Viņš jau bija pilnīgi nomierinājies. Zināms, drošības dēļ vajadzēs turēties tālāk no Kradokiem, varbūt pat aizbraukt uz citu pilsētu vai Sīriju… Bet žēl visu atstāt māju, pacientus, ierasto dzīvesveidu… Varbūt viss tāpat nokārtosies?

-    Pasauc rakstvedi, tribūn! vietvaldis vērsās pie Klodija Man viss jānoskaidro un jāpieņem lēmums, ar kuru vietējai varai nāksies samierināties!

Publijs devās uz tumšo logu, pie kura stāvēja galds, pārklāts ar drānu, zem kuras bija samanāmi kaut kadi priekšmeti. Ar strauju kustību prokurators norāva pārsegu. Izrādījās, ka zem tā ir burkas ar cilvēku ķermeņu daļām, Sragas rakstīto protokolu tīstokļi un mazs auduma sainītis.

-   Jā-ā-ā, pierādījumi ir acīm redzami! prokurators novilka un pārlaida acis protokoliem. Tikai tie nav pareizi izskaidroti!

Klodijs atveda mazu, vāju, krauķim līdzīgu protokolistu. Viņš steidzīgi ieņēma savu vietu pie maza galdiņa, sagatavojis rakstāmo un papirusu.

-   Raksti! Publijs pavēlēja. Un sāka vienmērīgi diktēt:

-   Sinedriona pētītājs nācis pie secinājuma, ka pirksti, zobi un acis tas viss kalpojis burvestībām. Taču apsūdzētais paskaidroja, ka šie priekšmeti domāti dabas zinībām un medicīnai un viņš tos izmantojis cilvēka ķermeņa pētniecībai, lai varētu labāk ārstēt judus un Romas imperatora padotos…

- Ta ir, dziedniek? galvu nepagriezis, pameta Publijs Kradoks. Starp citu, kā tev ir vārds?

Tā ir, apstiprināja Jeršalaimas labākais dziednieks. Un mans vārds ir Kfīrs.

-  Tāpēc Romas imperatora vārdā pavēlu pārtraukt dziednieka Kfīra vajāšanu. Bet tribūnam…

Publijs uzsita knipi, gaidīdams pasakām priekšā vārdu.

-   Klodijs, prokurator!

Tas taču biji tu, kurš ieteica atsaukt Kfīru pie matronas Varenijas?

-   Jā, prokurator!

Slepenās apsardzes priekšniekam Klodijam izmeklēt, kurš un no kurienes ņem šos materiālus un vai viņa darbībās nav iesaistīts kāds ļaunprātīgs nodoms…

-  Paldies, prokurator! Jaunizceptais slepenās apsardzes priekšnieks atplauka smaidā, piesita ar dūri sev pie krūtīm un palocījās.

-   Tādējādi viss ir noskaidrots un lieta izbeigta, Publijs rezumēja un attina mazo sainīti.

Kfīrs stāvēja ne dzīvs, ne miris. Vai Zeltmata Marka bērni pazīs priekšmetus, kas piederējuši viņu tēvam? Cik viņiem toreiz bija gadu? Pieci līdz astoņi. Pauze ieilga. Un, jo ilgāk tā vilkās, jo ātrāk Kfīrs no dzīvas būtnes pārvērtās miruša. Klusumā, kāds bija iestājies, varēja dzirdēt, kā sprakšķ gaismekļa deglis. Saasinātā oža uztvēra degošas olīveļļas aromātu. Publija mugura bija kā akmens statujai.

-   Pasauciet matronu Varēniju un Cecīliju!

Viņš beidzot sacīja gluži svešādā balsī. Tādā nāvējoši ievainoti gladiatori suminaja imperatoru, lai saņemtu atpestījošo zobena dūrienu.

Pie durvīm stāvošais kalps metās izpddīt pavēli.

-   Kas tur tāds ir, Publij? vaicāja Marks, tuvodamies brālim un paraudzīdamies viņam pār plecu.

Un ari pārvērtās statujā.

Arī Kfīrs sastinga. Laiks palika uz vietas, viņš neko nejuta, sirds apstājās, un asinis pārstaja cirkulēt dzīslās.

-  Labs duncis, Kfīr' prokurators sacīja, šoreiz savā parastajā balsī. Tas taču nav jūdu? Redzu, ka to darinājis romiešu meistars…

Es neko no dunčiem nesaprotu, dziednieks ar mokām vēla vārdus caur izkaltušo rīkli.

-   Toties es saprotu Un tu, Mark?

-   Jā! Tā varētu noskanēt zibens pāršķelta klints.

Brāļi ka pēc komandas pagriezās. Publijs aplūkoja dunci, bet Marks raudzījās Kfirā. Pagaidām viņa acīs bija lasāma vienīgi neizpratne. Taču nelāga neizpratne.

-   Mēs ar šo dunci bērnībā rotaļājāmies… Tu atceries, Mark?

-   Protams, brāl! Reiz tu sagriezi sev roku un tēvs rāja mūs abus…

Tas nevar būt, izmocīja Kfīrs. Droši vien tas būs bijis līdzīgs duncis…

-   Ja, mēdz būt līdzīgi dunči. Taču katram ieroču meistars izgatavo savu maksti, prokurators runaja lēnām un draudīgi. Kad neģēlīgais vergs, kuru es sacirstu gabalos, ja viņš nokļūtu manās rokās, kad tas riebeklis noindēja manu tēvu un nodūra viņa draugu, es paņēmu maksti un pakāru to sev kaklā par talismanu. Un nekad no tās nešķīros. Tā arī tagad ir pie manis!

Tukla spalvaina roka ar platu delnas locītavu ienira zem tunikas un izvilka smalku, sarkaniem rubīniem rotātu maksti

-   Duncis nekad neder citā makstī, tikai savējā! Skaties, Kfīr…

Abpusgriezīgais asmens ieslīdēja apzeltītajā spraugā līdz pašam galam, vītais spals saplūda ar maksti vienā veselā.

-   Kā redzi, es neesmu kļīidījies. Tieši ar šo dunci mēs bērnībā rotaļājāmies.

Zālē ienāca Varēnija un Cecīlija. Viņas piegāja klat brāļiem un pārsteigtās vērās neapstrīdamajā pierādījumā.

-   Tas ir mana vīra duncis! iesaucās Varēnija. Kur jūs to ņēmāt?

-   Atrādām pie musu dziednieka. Marks pasmaidīja, atklādams spēcīgus baltus zobus. Tā atņirdz ilkņus vilks, pirms iekožas upurim rīklē.

Kā tas gadījās pie tevis? Varēnijas melno acu skatiens ieurbās Kfīrā kā saindēta bulta.

Bet Cecīlija metās pie galda, parakņājās tur un iekliegdamās pacēla virs galvas gredzenu ar lauvas purnu.

-   Skatieties! Arī tas ir tēva!

Divu vīriešu un divu sieviešu iznīcinošie skatieni koncentrējās uz Kfīru Viņš bija gatavs pārvērsties pelnu čupiņā, taču tas nebija viņa spēkos. Tāpēc nācās palikt savā veidolā un atbildēt uz jautājumiem, kuriem nav atbilžu. Vismaz tādu, kādas varētu sniegt paša noindēta pretoriāņa ģimenei.

-   Būs labāk, ja sniegsi paskaidrojumus, dziedniek! Publijs sacīja briesmīgā balsī. Kur tu ņēmi šīs lietas?!

Un pēkšņi galvā pazibēja glābēja doma.

-    Tās man pardeva novadnieks no Gnocas, vārdā Jaīrs, Kfīrs pēc iespējas mierīgāk atbildēja. Viņš bija verdzībā Romā, bet tad aizbēga. To ir viegli pārbaudīt…

Zālē ieskanējās basa stīgas vibrējoša dūkoņa, kuru, pārvērstu vārdos, dzirdēja vienīgi Kfīrs:

-   Šī nu tiešām bija tava pēdējā nodevība!

-    Mēs pārbaudīsim, mēs visu rūpīgi pārbaudīsim, dziednieki draudīgi noteica prokurators. Un pievērsās Varenijai.

-   Ko teiksi, māt?

-    Es neatšķiru vergu vārdus, viņa augstprātīgi atbildēja. Taču šo vārdu es iegaumēju. Jaīrs tiešām bija mana vīra vergs. Todien bija ieradies viesis, legāts Auls Lūcijs, arī viņam bija līdzi vergs. Un vēlāk cildenos patriciešus uzgāja guļam bez dzīvības Marks bija noindēts, Lūcijs daudzkārt sadurts ar dunci, bet slepkavas bija nozuduši, paķerot līdzi dunci un gredzenu. Un…

Bērni saspringti lūkojās uz matronu, bet Kfīrs mira jau simto reizi. Pagaidām, tiesa, domās.

-   Un man šķiet, ka tas otrs vergs bija tieši šis dziednieks!

Klodijs acumirklī atradās Kfīram aizmugurē, uzlika uz pleca smagu roku un iečukstēja ausī:

-   Nekusties, nogalināšu!

Taču Kfīrs ij nedomāja bēgt vai uzbrukt. Viņš vēl cerēja uz savu viltību un veiksmi, kā arī Melnā valdnieka palīdzību.

-   Baidos, ka jūs kļūdāties, cienījamo Varēnij! Es nekad neesmu bijis Romā! Un nekad neesmu bijis vergs!

-   To ir viegli pārbaudīt! Varēnija gandrīz vai iekliedzās. Marks saviem vergiem iededzinaja zīmi. Poseidona divžuburi uz kreisā pleca!

-   Klodij! prokurators skarbi uzsauca.

Sapratis komandu, uzrunātais strauji parāva uzmetni. Plānais audums stirkšķēdams saplīsa, atsegdams dziednieka kreiso plecu.

-   Te nekā nav…

Marks piegāja klāt, uzmanīgi nopētīja gludo ādu un apjucis nogrozīja galvu.

-   Zīmes tiešām nav.

-   Kas tev pirkstā, dziedniek? Publijs jautāja. Izskatās pēc mana priekšgājēja Vitelija Harta gredzena…

-  Gluži pareizi, prokurator. Cildenais Vitelijs iedāvināja man to par…

Klodija roka spēcīgāk sažņaudza plecu.

-   Par radinieka izdziedināšanu. Es biju viņa dziednieks un būtu laimīgs tikpat uzticami kalpot arī jūsu ģimenei…

-   Varbūt viņš runā patiesību? Marks domīgi ieteicās.

-   Nē. Es viņu redzēju! Varēnijas skatiens liesmoja naidā. Tas ir viņš. Bet zīmi izdabūjis laukā ar savām burvestībām.

-  Arī tas ir pilnīgi iespējams. Marks paraustīja plecus.

-   Bez tiešiem pierādījumiem es nevaru pieņemt pareizu lēmumu, vietvaldis sacīja.

-   Pagaidiet! iesaucās Varēnija. Otrs Lūcija vergs palika pie mums. Nekavējoties pasauciet viņu šurp!

Atkal vilkās mokošās gaidīšanas minūtes Beidzot smagās durvis atdarījās un zālē ienāca salīcis vecis brūnā maisa drānas uzmetnī, izspūrušām nenosakāmas krāsas matu atliekām un pinkainu sirmu bārdu.

Negaidīti skaidro acu asais skatiens slepus pārslīdēja Kfīra sejai, un pēdējam sirds vai pamira tas bija Līsimahs! Tas pats grieķis, ar kuru kopā viņš bija pavadījis agrās jaunības gadus Aula Lūcija verdzībā, abi bija segušies ar vienu saplēstu apmetni, taupīgi tukšojuši pēdējo ūdens blašķi Ēģiptes tuksnesī, bet, kad no kungu galda atlēca kāds gardums, bija godīgi dalījuši to uz pusēm, sarīkojot mazas nožēlojamas dzīres. Visu līdz pat Aula izvirtigajam nosliecēm abi tika vienlīdz dabujuši izbaudīt pilnā mērā, naktīs viņi zobus griezdam tika žēlojušies viens otram, un dalīta bēda bija kļuvusi pusbēda. Viņi bija bijuši kā brāļi un uzticējušies viens otram kā paši sev.

Līsimahs bija trīs gadus jaunāks par Kfīru, bet tagad pēc izskata visnotaļ varēja būt arī viņa tēvs. Skatoties uz viņiem no malas, bija viegli izteloties, cik ļoti verga nožēlojamā eksistence atšķiras no brīva un nodrošināta cilvēka dzīves. Kfīrs nemūžam nebūtu viņu pazinis, nebijis sa skatiena, labi zināmo manieru, kustību, gaitas…

Varbūt arī Līsimahs viņu nepazīs? Vai arī izliksies, ka nav pazinis.. Viņam taču tas neko nemaksā, un neviens nevarēs pārmest viņam melus!

-  Ieskaties vērīgi, vergs! Marks rupji uzsauca. Kas viņš ir?

j

Pinkainā bārda nodrebēja.

-   Vina vārds ir Kfīrs.

j

-   Ka tu to zini?

-   Mēs abi bijām vecāka centuriona Aula Lūcija vergi…

Varēmja paspēra soli uz priekšu, tuvodamās Kfīram.

-   Vai todien, kad tavs kungs un mans tēvs tika nogalināti, viņš bija mūsu mājā? Marks turpināja pratināt. Un pēcāk aizbēga?

Acis nepacēlis, vecais vīrs pamāja ar galvu Varēmja paspēra vēl vienu soli.

-   Es liku paskatīties un atbildēt skaidri un gaiši! Marka balsī bija saklausāmi draudi

Līsimahs pacēla acis un sastapa kādreizējā nelaimes biedra skatienu.

-Jā, kungs, viņš skaidri noteica. To izdarīja viņš kopā ar savu draugu Jaīru Pēc tam abi aizbēga.

Varēnija metās uz priekšu un ar nagiem ieķērās sava verga sejā.

-   Es izskrāpēšu tev acis, purva odze! Es saplosīšu tevi sīkos gabaliņos!

Publija Kradoka pērkondimdošā balss pārtrauca vi

nas vaimanas.

»

-   Par brīva pilsoņa nogalināšanu vergam paredzets tikai viens sods! Es piespriežu vergam Kfīram kauna un moku pilnu nāvi! Viņa bērni tiks pārdoti verdzībā, sieva arī, bet viņa var saglabat brīvību, ja nav zinājusi par vīra verga statusu pagātnē un atsakās no viņa. Viņa māja un manta tiek konfiscēta un pariet Romas īpašumā. Lai notiek tā!

-   Lai notiek ta! Marks bargi atkārtoja un ari tuvojās atmaskotajam vergam slepkavam. Viņš smaidīja savu baiso vilka smaidu.

kazu aploks, kladzinošas vistas, milzum daudz mušu, netīri izlaidīgi vergi, kuri šeit uzvedās pavisam citādi nekā skaistajā, koptajā pils dārzā, kas sākās ne mazāk kā pēc pussimt soļiem.. Nē, patiesībā tās bija pavisam dažādas pasaules, un tās šķīra nepārvarams bezdibenis!

Gulēsi uz grīdas mājas galā! Bet tagad iesi tīrīt mēslu bedri! Visi jaunatnācēji ar to sāk! Kfīrs izdzirda Dakusa balsi. Pats būdams vergs, viņš bija pārējo vergu uzraugs un atšķīrās ar rafinētu cietsirdību. Še, aši, tagad tās būs tavas drēbes!

-   Tā ir kļūda! Tūdaļ viss noskaidrosies un mani no šejienes izlaidīs…

Kfīra sirdī iedūra ka ar to pašu romiešu dunci. Tā bija Šimona balss! Taču ne tāda kā parasti, bet žēlīga, pazemota, lūdzoša…

Nepiegriezdams vērību sāpēm, viņš saspringa, pa griezdamies tā, lai saskatītu notiekošo ar savu vienīgo redzošo aci.

Jā, tas bija Šimons! Salīcis, iebiedēts, nemaz nelīdzi noties sev, viņš stāvēja pie ieejas „aitu kūtī" basām kājām, saplēstā baltā uzmetnī, bet Dakuss grūda viņam rokās raupju brūnu maisa drānas kankaru.

-   Es esmu pilsētas labākā dziednieka Kfīra dēls!

Uzraugs pilnā kaklā iesmējās.

Verga Kfīra! Rau, kur viņš tup būri! Drīz viņu sodīs ar nāvi! Dakuss uzšāva jauneklim ar pletni. Puisis sarāvās, iekliedzās, uz plānā auduma paradijās asiņaina švīka. Taču viņš šausmās skatījās uz būri. Ka rādās, tas tīšām bija nolikts vispārējai apskatei citiem vergiem par biedinājumu.

Tēvs! Ko viņi ar tevi izdarījuši? Kāpēc?! viņš šausmās izsaucās.

Pletne nošvīkstēja vēlreiz Vēl viena asiņaina švīka šķērsoja Simona muguru.

-   Veicīgi ieņem savu vietu, pārģērbies un ķeries pie darba! Diena jau gabalā! Dakuss ar dunkām iedzina jaunekli „aitu kūtī".

Ka tu uzdrīksties, hiēna… Viņš ir mans dēls! Kfīram šķita, ka viņš kliedz, taču patiesībā viņš sēca.

Tomēr uzraugs viņu sadzirdēja.

-  Verga bērni ir vergi! Dēls mēzīs meslus, bet meita iepriecinās legātu Marku! Dakuss no jauna neķītri iesmējās. Viņu jau aizveda uz Marka guļamistabu!

-Ko?!

Iznaca Simons verga apģērbā. Varbūt drēbju dēļ, bet varbūt tāpēc, ka viņam bija parādījusies verga stāja, viņš arī izskatījās pēc īsta verga. Uz tēvu viņš neskatījās. Bailīgi šķielēdams uz Dakusu, viņš devās turp, kur tas viņu veda. Tagad viņam visu mūžu būs jāpilda citu pavēles, la kadas tās arī būtu…

Ieķēries dēļos, Kfīrs iegaudojas, ka medz gaudot nāvīgi ievainots vilks.

-   Sajuti verga dzīves saldmi, Kfīr?

Viņš ar pūlēm pagriezās. Līdzās būrim stāvēja Līsimahs.

-  Nodevējs! Kfīrs lūkoja uzspļaut bijušajam draugam, taču netrāpīja.

-  Es? Grieķis itin nemaz nejutās samulsis. Nodevejs esi tu Es tikai atjaunoju taisnīgumu!

-   Par kādu taisnīgumu tu runā?! dziednieks vaicāja, smakdams aiz naida, bezspēcības un izmisuma.

-   Par taisnīgu! Tu nogalināji kungus, aizbēgi un trīsdesmit gadu dzīvoji laimīgs, paēdis un brīvs! Bet es dabūju maksāt par taviem grēkiem! Šos gadus tu dzīvoji uz mana rēķina…

-   Nav tiesa!

-  Paskaties un mani vecs vecis, bet esmu taču jau nāks par tevi! Ka tas varēja gadīties?

-   Katram ir savs liktenis…

Taisnība. Tāpēc tu atkal kļuvi par vergu, bet es atguvu brīvību! Skaties brīvlaišanas zīme!

Līsimahs iztālēm parādīja Kfīram papirusa lapu.

Viss ir noticis taisnīgi. Vai tā nav?!

Kfīrs satriekts klusēja Viņš fiziski jutās ļoti slikti un bija arī morāli iznīcināts. Līsimahs pagriezās un aizgāja. Vergs ar skaudību noraudzījās pakaļ brīvajam cilvēkam. Galva kļuva neskaidra, un viņš tā kā iemiga, kā iegrima sastingumā.

-   Kā tev patīk skats uz nodevību no otras puses? Rupja necilvēcīga balss atgrieza viņu īstenībā.

Laukumiņā būra priekšā stāvēja milzīgs tēls melnā apmetnī ar galvai uzmauktu kapuci. Lai gan no mugurpuses spīdēja saule, tas nemeta ēnu.

-   Beidzot! Kfīrs izdvesa. Viņam atgriezās cerība.

-   Atbrīvo manus bērnus!

-  Kad tu nodod, tas ir gluži citādi nekā tad, kad nodod tevi, vai ne?

Nepazīstamie vergi dzīvi sarunājās, staigāja cauri tēlam, it ka to neredzētu. Pareizāk it kā tā nemaz nebūtu. Viņi skatījās uz Kfīru, rādīja pirkstiem un par kaut ko smējās.

-   Tava sieva Esfīra atteicās no vīra-verga, toties saglabāja brīvību. Bet Porcijs mēģināja ievākties tavā mājā. Taču pateicīgais Klodijs viņam to neļāva un izsvieda laukā. Tāpēc ka pats bija nolēmis tur apmesties.

-   Atbrīvo manus bērnus…

-  Tu vēl neesi sapinies šajā nodevību mudžeklī? Galu galā tevi ir nodevuši visi. Visi kā viens! Vai ievēroji, cik precīzi ir piepildījušies mani pareģojumi?

-   Atbrīvo manus bērnus!

-   Atlicis vēl viens Mar Samuila pareģojums, un ari I is drīz piepildīsies. Un tad mums bus daudz laika ap spriest nodevību visos sīkumos. Bet pagaidam es iešu I ev jāsteidzas!

Melnais tēls nozuda.

-   Atbrīvo manus bērnus!!

Kāpēc velti klaigā, dziedniek? Dot vergam brīvību var tikai viņa kungs!

Līdzās būrim izauga slepenās apsardzes priekšnieks Klodijs. Viņam blakus stavēja vairāki leģionāri.

-   Starp citu, legāts Marks palika apmierināts ar tavu meitu. Iespējams, viņa arī iegūs brīvību pēc dažiem gadiem. Kad būs viņam apnikusi…

Kfīrs sakoda zobus, ka tie nošņirkstēja.

-   Nogalini mani, Klodij! Vai iedod man zobenu!

Uzrunātais papurināja galvu.

-   Es nedrīkstu izjaukt prokuratora noteikto procedūru. Tev mani jāsaprot.

-   Es nesaprotu. Ne tevi, ne visus pārējos…

Kfīrs sāka raudāt. Ne jau aiz fiziskām sāpēm, bet gan aiz tā, kas notika viņa dvēselē.

-   Tāpēc ka tu tagad domā kā vergs! Un nevis parasts vergs, bet savu kungu slepkava! Slepenās apsardzes priekšnieks noņēma piekaramo atslēgu un izcēla vienu dēli. Nac laukā!

Kfīrs nespēja paiet. Leģionāri uzvēla viņu uz tālredzīgi līdzpaņemtām nestuvēm un no vergu pasaules nesa uz romiešu kungu pasauli, kur pa līdzeniem sarkanu smilšu celiņiem pastaigājās krāšņi pāvi, un tālāk uz plebeju pasauli, uz laukumu pils priekša, kur nepacietīgi murdēja vergu un Jūdejas vienkāršās tautas pūlis. Augstāko slāņu publikai pie pils žoga bija uzslietas tribīnes, ari tās bija pārpildītas, taču Kfīrs nevarēja saskatīt, kas tur sēdēja.

Viņu noguldīja uz karstās putekļainās zemes. Pūlis gavilēja un kaut ko klaigāja.

„Par ko?" Kfīrs netika gudrs. „Ko es viņiem sliktu esmu nodarījis?"

Viņa rokas un kajas piesēja pie četru lielu un spēcīgu zirgu segliem. Tad iestājās klusums, un saucējs nolasīja īsu spriedumu. Paslējies uz elkoņa, Kfīrs ar vienīgo redzošo aci pārlaida skatienu tribīnēm. Apbrīnojamā vērīguma saskatīja naidā sastingušo Publija Kradoka seju, kurš mētāja plaukstā gredzenu ar melno akmeni, plēsonīgo Marka smīnu, Varēnijas čūskas skatienu… Un pēkšņi gluži negaidot ieraudzīja… Esfīru, kas dzīvi tērzēja ar Cecīliju! Ko viņa dara šodienas nāvessoda goda viesu vidū?!

Spēki viņu atstāja, un viņš atkal atkrita uz muguras. Klodijs pacēla savu dīvaino roku ar zobenu un asi pāršķēla gaisu.

-   Avs!

Četri zirgi rāvās katrs uz savu pusi, nokrakšķēja locītavas, debesīs uzlidoja šaušalīgs kliedziens. Kfīram šķita, ka tā bija Simoniņa balss. Taču patiesībā kliedzējs bija viņš pats.. Vecā zintnieka Mar Samuila pareģojums bija piepildījies Kfīru saplosīja zirgi!

Laukumu pildīja rēkoņa, aurošana, spiedzīgas klaigas un histēriski smiekli asiņainās ainas apreibinātais pūlis ārdījās savā bezjēdzīgajā cietsirdīgajā priekā. Taču, kad prokurators piecēlās un pacēla roku, troksnis acumirklī apklusa.

-   Taisnās tiesas lēmums ir izpildīts! visā apkārtnē noskanēja skaļa balss, radusi dot komandas kaujas laukā. Taču Romas valsts vara ne vien soda noziedzniekus, bet arī atalgo savus mierīgos un apzinīgos kalpus! Te būs, kurš noķers, tas dabūs brīvību un simt dināru!

Atvēzējies viņš iemeta pūlī gredzenu, kas, saulē spīguļodams, apmeta plašu loku un iekrita pašā cilvēku biežņā pretī desmitiem kāru acu un badīgi sakrampētu roku. Ap to uzreiz virpulī sagriezās netīri sviedraini ķermeņi, kuri grūda, sita, skrāpēja un koda cits citu…

Nolādēts gredzens, velna sēkla! klusi noteica Publijs Kradoks, stāvēdams tribīnēs un vērodams lejā uzliesmojušo kautiņu.

Jau vairākas minūtes virpulis bija norimis, ļaudis neizpratnē skatījās zem kājām, taču neko neatrada. Tāpēc ka vergs Modus bija notvēris prokuratora dāvanu jau gaisā un tagad, sažņaudzis kāroto gredzenu sasvīdušajā plaukstā, spraucas cauri pūlim, steigdamies pie kunga, lai saņemtu brīvlaišanu. Sirds dauzījās kā notverts putns, viņš nekādi nespēja noticēt savai laimei Un diez vai viņš būtu vienisprātis ar prokuratora teikto.

Otra daļa ZAGLIS STUDENTS

..

Pirmā nodaļa. ideoloģiskais darbs

Lejas Gņilovskas staņica 1961. gada augusts

-    Nastasja! Gomonova-a-aL. Dorohova atspiedās pret vārtu stabu, taču iekšā iet neuzdrošinājās lutausis Velns rēja aizgūtnēm, tā vien skaties norausies no ķēdes. No viņa niknuma aizsvilās citi suņi, un nu rejas skanēja pa visu šauro, līkumoto ielu, kas spēji veda lejā uz upi. Lai gan bija brīvdiena, uz spoguļgludās ūdens virsmas vietumis melnēja zvejnieku laivas.

Bija karsts, bet spirgtais vējiņš no Donas izdzenaja pusdienas tveici.

-   Nusja, tu dzirdi ar, vai? Tu tur esi dzīva?!

Beidzot durvis atvērās un to ailā parādījās sieviete

kuplām krūtīm pakausī noslīdējušu lakatu galvā.

-   Ko bļausties?

-   Ejam uz klubu!

-   Ko tad es tur neesmu redzējusi? neapmierināti novilka Anastasija.

-   Aģitbrigāde no Rostovas atbraukusi. Būs koncerts un lekcija. Sļepcovi jau aizgāja. Kļava sapucējusies… Kā nekā svētdiena!

Gomonova nevērīgi atmeta ar roku.

-  Kādi nu tur aktieri! Es redzēju, autobuss brauca, logos vieni vienīgi pionieri .

-   Visviens interesantāk nekā uz tavu Velnu skatīties! Nu, nāksi vai ne?

-  Tak manējā sumpurņa nemaz nav mājās Somkas bedrē tīklus liek…

-   Tad es nejau par viņu, aizrautīgi iesmējās Svēta.

Nastasja saprata un arī pasmaidīja, platajā puķainajā stērbelē noslaucīja slapjās rokas.

Tu, Dorohova, mūždien kaut ko savirpini! Labs ir, pagaidi, es kaut matus piekārtošu…

No zivju žāvēšanas ceha nesen pārbūvētais klubs jau bija pilns. Draudzenes ar pūlēm sameklēja brīvas vietas zāles beigās. Lai gan logi un durvis stāvēja vaļā, bija karsti, oda pēc tabakas, troksnis un jandāliņš bija tāds, ka viņas viena otru nedzirdēja. Pirmo rindu, kā jau pieņemts, bija ieņēmuši jaunie brašuļi, viņi te svilpa, te sakliedzās, te sāka aplaudēt. Sievas smējās un grauza saulpuķu sēklas, vīri skaļi sarunājās, smēķēja kurš neslēpjoties, kurš plaukstas aizsegā. Smacīgajā gaisā peldēja zilpelēku kodīgu dūmu mutuļi. Beidzot no kulisēm iznira plikgalvains subjekts smokingā ar tauriņu, sāka pasēt ar rokām, lūdzot klusumu, un, kad nedaudz pieklusa, atplauka smaidā un jautri un skaļi ierunājās, skaidri izrunājot vārdus:

-   Esiet sveicināti, dārgie gņilovieši!

Zālē atskanēja neapmierināta murdoņa, bija dzirdami atsevišķi izsaucieni. Plikgalvis aptvēra, ka nošāvis greizi ar uzrunu, un žigli pārlaboja:

-   Godātie staniciešiL.

-   Tā jau ir cita lieta! kāds nobļāvās.

-   Godātie staņicieši! vadītājs atkārtoja. Aģitbrigādes „Revolūcijai beigu nav" vārdā atļaujiet man sveikt jūs, darbarūķus…

Plikgalvis atkal sastomījās, neatjauzdams, kā godāt sanākušos, staņicā bija gan zvejnieki, gan zemnieki, gan cementa rūpnīcas strādnieki

Darba frontes darbarūķus' kaut kā izgrozījās konferansje. Mums ir liels prieks apmeklēt jūsu sta ņicu un uzstāties tik brīnišķīga Kultūras pilī!

Viņš aplaida roku svaigi apmestajām sienām, kas, ja paostītu tuvumā, vēl oda pēc žāvētām zivīm.

Šodien jus iepazīsities ar Rostovas labākajiem māksliniekiem kuri ļoti uztraucas un cer, ka jūs viņus atbalstīsit ar saviem aplausiem.

Ar smaidu līdz ausīm plikpauris sasita plaukstas, un viens otrs tiešām viņu atbalstīja. Tad viņš nozuda aiz bordo krāsas plīša, kas tūlīt pat sāka vērties vaļā. Skatitaju priekšā stāvēja pionieru koris, kas saskanīgi iedārdējās bajana pavadībā:

„Cik labi gan dzīvot padomju zeme' Cik labi gan mīļotā zemē but'.."

9

Pionieri nodziedāja vēl par ienaidnieku nomocīto ērglēnu, par partiju stūrmani un, saņēmuši savu devu aplausu, nozuda aiz kulisēm.

Es tak teicu, ka nevis mākslinieki, bet nejēgas bērneļi, Nusja iečukstēja draudzenei ausī. Tu mani te atvilki bet es uz veļas mazgašanu biju sariktējusies…

Taču pēc kora negaidīti vīrs ar bajānu sāka pavadīt jaunu solisti, kas pavisam pieklājīgi nodziedāja pāris krievu tautas dziesmu. Zāle bija apmierināta un pat piedeva aģitbrigādei āriju no kaut kādas operas, ko izpildīja tukls tantuks tā paša bajānista pavadījumā Pec tam divas jaunuves skraidīja pa skatuvi vienā peldkostīmā, vicinot plīvojošas lentes un ieņemot pievilcīgas pozas, tā ka veči pavisam atdauzīja plaukstas. Tad uz stājās triku radītājs un žonglieris.

Kad publika bija iesilusi, atkal paradijās plikgalvis ar tauriņu. Tagad viņš neuzjautrinājās un nesmaidīja, gluži otrādi bija stingrs un oficiāls.

-    Bet tagad jusu priekša uzstāsies PSKP apgabala komitejas nodaļas vadītajs Pjotrs Vasiljevičs Buzjakins! viņš svarīgi sacīja. Un piemetinaja gandrīz pavēlnieciskā tonī: Palūgšu sagaidīt Pjotru Vasiļjeviču ar aplausiem!

Zāle sāka gurdeni plaukšķināt Plikpauris ar palīgu iznesa tribīni, uz skatuves stingrā, noteiktā solī iznāca kalsens vīrietis korekta tumšā uzvalka ar kaklasaiti un papīra lapu kaudzīti roka. Melnie mati bija rūpīgi saglausti un spīdēja, itin kā viņš nupat būtu mazgājis galvu. Visi noskārta, ka tas ir liels priekšnieks, un pat pārtrauca trokšņot. Vīrietis piegaja pie tribīnes, izvietoja savas lapas un saka stāstīt par revolucionāro cīņu pie Donas un Lejas Gņilovskas iedzīvotāju ievērojamo ieguldījumu „baltbanditu" sakavē.

-   Bet vai jūs paši maz zināt savu varoņu vārdus? viņš uzdeva retorisku jautājumu un pameta ar roku.

No kulisēm tūlīt pat iznesa stendu sarkana zīda apvilktu finiera plāksni ar trim kaut kadu vīru portretiem.

-    Te, lūk, viņi ir' svinīgi sacīja lektors. Arhips

Terehovs, Frols Skobhkovs un Ivans Krotovs! Tieši

' *

viņi astoņpadsmitajā gada izveidoja pirmo partijas šūniņu Lejas Gņilovskā. Viņi bezbailīgi metās cīniņā ar kādā būdā nobēgušajiem baltajiem oficieriem, kas peri nāja sazvērestību pret jauno Padomju republiku. Tieši viņiem izdevās padarīt nekaitīgus ienaidniekus un tā dējādi novērst asinsizliešanu mūsu valsti'

Zāle klusēja. Tad atskanēja šķidri aplausi, kas pieņēmās spēkā un pārauga ovācijās.

Orators bridi pieklusa, aplaizdams vērīgu skatienu auditorijai, un turpināja:

-   Lai jūs neaizmirstu sava novada varoņus, dāvinām staņicai šo stendu! Bet es gribētu lugt jus, cienījamie biedri, revolucionārās slavas zāles noformēšanai nodot apgabala muzejā relikvijas no tiem varonīgajiem gadiem budjonovku, zobenu, mandātu, fotogrāfijas, sadzīves prieksmetus, savas rakstiskās atmiņas par tiem grūtajiem, taču brīnišķīgajiem gadiem. Nesiet tās kluba vadītājam, bet mes radīsim iespēju nogādāt tās muzejā! Paldies, biedri!

Ļaudis sāka izklīst.

-   Piķis rāvis to koncertu! ņurdēja Anastasija. Es jau būtu visu izmazgājusi un sēdētu, teļļuku skatītos. Bet tā…

Nu beidz tacu ņerkstēt, Svetlana rupji atcirta. Pasēdejam, paskatijamies, mazliet iesaistījāmies Aiziet, paskatīsimies uz varoņiem!

Viņas izlauzas līdz stendam, ieskatījas melnbaltajos, manāmi retušētājos portretos.

-   Pavei, Ņusja, tas taču Arhips Kuzmičs! Atminies, viņš pie mums dzīvoja Ūdensvedēja ielā? Viņiem vēl sētā bija milzīga baložu būda…

-   Ja, kaut ko tā kā atceros. Viņš vēlāk aizbrauca uz pilsētu, par lielu priekšnieku uzkalpojās. Apbērēt māti atbrauca mašīna ar šoferi' Apsolīja ūdensvadu erikot, tikai vairs nav rādījies… Bet šito Frolu es nemaz nezinu. Toties Vaņu Krotovu lieliski atceros, viņu vēl par krupi saukāja Mūždien piedzēries klimta ..

-   Bet, vai tu redzejies, izrādījās revolūcijas varoņi' Dorohova sasita rokas. Es, Ņusja, no politikas neko nejēdzu. Bet, ja jau Arhips Terehovs un tēvocis Vaņa Krotovs bija varoņi, tad mans tēvs un vecākais brāļuks arī ir varoņi! Bet varbūt vēl kas vairāk!

-   Kā tad tā? jautāja Anastasija.

-    Lūk, tā! Tos baltgvardus, par kuriem lektors runāja, mans tētuks ar Petju izsekoja. Edz, kur tas āķis! Un, ja jau šo fotogrāfijas izkāra, tad ari manam tēvam jākarajas līdzās!

-   Vai tev to vajag, Svētā:

-   Vajag! Tētītis nesen nomira, ari Petruha jau sen kā gājis bojā, vēl divdesmitajos Cīņā par taisnību Viņš mums bija tads… Ir pelnījis karaties muzeja'

-   Kā labad?

-   Taisnības labad! Lai ļaudis arī manu dzimtu atcerētos. Man ir viņu fotogrāfijas, arī planšete ar dokumentiem bēniņos mētājas… To vajag vēsturei!

-   Nu, ja jau vajag, tad vajag! Anastasija piekrita.

Varbūt kādu balvu iedos vai prēmiju..

* * *

Svetlana Stepanovna šo lietu neatlika uz ilgu laiku. Tikusi gala ar vakariņām, viņa piesēda pie galda, izplēsa no skolēnu burtnīcas tīru dubulto lapu un iespieda sarepējušajos pirkstos dēla apgrauzto pildspalvu. Viņa centās rakstīt akurāti un līdzeni, „vēstures labad".

„Pilsētas muzeja direktoram no Lejas Gņilovskas iedzīvotājās Svetlanas Gorohovas. Paziņoju, ka revolūcijas varoņiem A. Terehovam, I Krotovam un trešajam (viņa vardu un uzvārdu esmu aizmirsusi) bija revolucionārie līdzgaitnieki. Tāds bija mans tēvs, Stepans Dorohovs, un viņa dels, mans vecakais brālis Pjotrs, arī, protams, Dorohovs. Tie bija viņi kas izsekoja baltgvardus, iemānīja pie sevis sētā un pēc tam pasauca Arhipu un Ivanu Krotovu, un to trešo. Visi kopā viņi saņēma ciet baltgvardu oficieri. Es visu to redzēju pa logu kopā ar māti. Bija baisi. Bet pēcāk Pjotrs aizdevās uz Rostovu mācīties. Bet tēvs iestājās kolhozā. Tēvs lab stradaja, bet brālis gāja bojā Mate vienmēr teica, ka viņš cīnījies par taisnību. Es uzskatu, ka ari mana tēva un brāļa fotogrāfijām ir jākarājas stendā līdzās šo varoņu portretiem. Tēva un brāļa fotogrāfijas pievienoju, bet jūs tas pārfotografējiet, palieliniet, bet manējās atdodiet man atpakaļ, jo es gribu tās saglabāt. Un vēl es atdodu planšetīti ar kaut kādiem papīriem Tie ir palikuši no tā sasodītā baltgvarda. Tikt ar tiem skaidrībā nespēju, bet varbūt jūs ka jau mācīti ļaudis sapratīsit un pievienosit kur pienākas. S Dorohova. Lejas Gņilovska 1961. gada 15. augustā."

Nakamajā dienā Svetlana Stepanovna aiznesa savas atmiņas, divas fotogrāfijas un oficiera planšeti ar dokumentiem uz klubu un nodeva tos tieši vadītājam personīgi.

* * *

Arhips Kuzmičs Terehovs smagnēji piecēlās no galda, gurda soli pagājās pa milzīgo kabinetu, izlocīdams reimatisma sabeigtās kajas, piegāja pie augstā loga un, atvilcis smago bordo krāsas portjeru, pavērās lauka uz centrālo maģistrāli, kas nesa lepno Fridriha Engelsa vardu. Lejā, ar ūsām ieķērušies bezgalīgajos vados, solīdi slīdēja trolejbusi, pukšķinādami zilas dumu strūkliņas, nesteidzīgi brauca garām autobusi, viegli garām aizauļoja nedaudzās vieglās mašīnas Pa ietvēm nebeidzamas virtenēs uz abām pusēm virzījās kājāmgājēji, līdzinādamies naskām, mērķtiecīgām skudrām. Vieni atgriežas no darba, otri steidzās uz otro maiņu, kāds bija sataisījies uz veikalu, kāds uz parku, daži vienkārši pastaigajās, izklaides tīkotāji mērķēja uz kino .. Tā bija tā pati tauta, tie paši iedzīvotāji, kuru dēļ saspringti strādāja te, milzīgā, ar ērmīgu pirmsrevolūcijas laiku apmetumu izrotātā partijas apgabala komitejas eka, kas nedaudz atgādināja torti, kas dāsni noziesta ar putukrējumu Tas droši vien no ikgadējiem remontiem, kuriem līdzekļi netika taupīti un materiali netika izzagti. Ka gan citādi!

PSKP apgabala komiteja tas ir Padomju Savienības augstākās varas priekšpostenis konkrētajā apgabala! Tam arī jārada pārsvars ar savu speķu un varenību, paceļoties virs visām pārējām pakļautajam ēkām. Tā kādreiz agrāk karaļu vasaļu cietokšņu ieskautās pilis pacēlās augstu virs vietējo ļaužu nabadzīgajam būdi ņām, iedvešot bailes un bijību pret karaļa varu. Tiesa, can-karaļi Krievijā jau sen ir gāzti, bet bez varas viss iet bojā gan tauta, gan valsts. Tāpēc pa visu milzīgo PSRS teritoriju ir izmētāti šādi cietokšņi, kas veido nesatricināmus partijas varas pamatus. Ja, jā, partijas, nevis padomju, kā rakstīts Konstitūcijā, tāpēc ka tieši no šejienes tiek izsūtītas direktīvas uz Padomēm un to izpildkomitejām, bet tās tikai īsteno tās dzīvē. Tie ir tempļi, kuros ik dienu kalpo partijas priesteri saskaņā ar lēmumiem, norādījumiem un noskaņojumiem, kas nolaižas no visaugstāka debesu dzīļu orgāna Centra lās Komitejas, kurā pat visuvarenie apgabala komiteju pirmie sekretāri pirmie sveicina parastus instruktorus. Tiesa, arī apgabala komitejas instruktors pelēka, nemanāma pelīte paklājiem izklātajos gaiteņos, atbraucot uz lauku rajona komiteju, tūlīt pat iegūst tādu svaru, ka no augšas runā ar pirmo priekšsēdētaju. Toties visattālākās, stepes vai mežos iestrēgušās rajona komitejas instruktors ir cars un dievs izbraukumos uz kolhozu, mežsaimniecību vai putnu fabriku… Šāda ciešas pakļautības un stingras hierarhijas sistēma kalpo par skeletu padomju-partijas valstij, bez tās viss sabruks, pārvērtīsies mīksta, bezformīgā masā, līdzīgi tam, kā vareni vērši un labi noaugušas govis gaļas kombinātā pārvēršas sārti sarkanos, no kauliem noplēstas gaļas lēveņos.

Taču pa trotuāriem garam ejošie par to neaizdomājas, iet savā nodabā, neapstādamies, ar pateicību neielukodamies logos, pat nepaskatīdamies uz Rostovas apgabala galvenās ēkas pusi.

„Edz, ka iet garām, pat galvu nepagriež," ar rūgtumu domāja Arhips Kuzmičs, pieglauzdams krāsotos matus, kas kļuva retāki, un raudzīdamies uz blīvajām cilvēku straumēm, kas indiferenti plūda zem logiem. „Tieši es taču izdomāju, kā viņiem dzīvot, kam ticēt, ko uzskatīt par labu un ko par sliktu… Bet kāda viņiem daļa gar mani? Kurš un kad atcerēsies Arhipu Terehovu, apgabala komitejas trešo sekretāru? Neviens un nekad! Bet es taču jau trīsdesmit gadu strādāju viņu laimes labad' Cik spēka, veselības esmu iztērējis tam, lai iedzīvotāji dzīvotu labi, bet galvenais pareizi! Ja kāds tikai zinātu, cik grūti nakas organizēt šo cilvēku baru, piespiest iet vajadzīgajā virzienā pa plato galveno marksisma-ļeņinisma ceļu, nenomaldoties citas ideoloģijas līkločos, domāt un darīt to, kas vajadzīgs! Un man izdevies daudz kas, ja atmetam neīstu kautrību!"

Uz galda atdzīvojās selektora skaļrunis, un Antoņinas viņa personīgās sekretāres balss sacīja.

Arhip Kuzmič, te Buzjakins pie jums atnācis. Pieņemsit?

„Buzjakins!" ar naidu nodomāja trešais sekretārs un paberzēja smeldzošos krustus. „Kas tas Buzjakins tāds ir? Pelēcība. Viņa līmenis partijas komitejas sekretārs viduvējā rūpnīcā! Bet uzticēja vadīt partijas apgabala komitejas propagandas un aģitacijas nodaļu' Prieks, kur tu rodies! Bet viņš raujas arvien tālāk!

Pāri galvām, pāri likteņiem, pāri dzīviem cilvekiem lai tikai izsistos virspusē! Bet nesaprot: no tiem tur, augšā, prasības ir lielas, bet galva var sagriezties, tad ari līdz kritienam nav tālu. Un krist no augšas ai, ai, cik tas ir sāpīgi! Es divreiz esmu kritis. Taču prāta un spēka pietika, lai atkal paceltos. Bet kāds prāts tad ir šim te Buzjakinam? Tik vien kā primitīva viltība un piemērošanās spēja… Taču viņam ir četrdesmit četri, bet man sešdesmit pieci, un droši vien viņš uz manu vietu nomērķējis, tikai neliek manīt… Visderdzīgākais, ka viņa iecerējums nav bez pamata, pēc anketas visādā ziņā piemērots: jauns, centīgs, velta sevišķu uzmanību ideoloģiskajai līnijai kuru gan vēl iecelt par ideoloģisko sekretāru? Bet uzvārds gan tāds idiotisks Buzjakins! Vai tad tāds piestāv lielam vadītājam? Kā gan diktors lai tādu izrunā? Taču uz uzvārdiem šādā reizē neskatās, sliktākaja gadījumā nomainīs…"

Terehovs nesteidzīgi piegāja pie galda, apsēdās savā vietā, nospieda selektora pogu un valdonīgi izmeta:

-   Lai ienāk

Lielās pulētās durvis pavērās mazā spraudziņā.

-   Atļausit?

Kabinetā ieslīdēja kalsens brūnēts ar akuratu celiņu spīdīgajos matos un ierēdnim raksturīgā vienkāršā apģērbā neuzkrītošs VDR ražots uzvalks brūnā krāsā, balts krekls, šaura melna kaklasaite ar jau gatavu mezglu, brūnas kurpes. Padusē viņam bija portfelis. Vasaras tveice apģērbu neietekmēja apgabala komitejā darbojās plašāk vēl neizplatītie kondicionētāji, bet uz ielas sezonai nepiemērotā uniforma nekļūdīgi nodeva partijas darbinieku vai citu atbildīgu kalpotāju.

-   Esiet sveicināts, Arhip Kuzmič! Buzjakins sekretāru militāri sveicināja. Apgabala komiteja bija pieņemta militāra disciplina un saskarsmes formas, tikai roku pie galvassegas klāt nelika.

Terehovs drūmi blenza uz padoto.

-    Pec kā tu tā smirdi9 Un kāpēc matus esi sazieķējis?

Tonis bija rupjš, ienācējs mazliet samulsa. Distance starp viņu un trešo sekretāru bija tāda pati ka starp bataljona komandieri un armijas komandieri, tāpēc viņš savilkas čokurā, žēlīgi nolieca spīdīgo galvu un pazemīgi nobēra:

-    Poļu odekolons, Arhip Kuzmič. Bet matus ar breolīnu. Padomju. Lai labāk piegulētu, Arhip Kuzmič, tikai tālab. Un vairak nekā, Arhip Kuzmič… Nekādu citu mērķu man nebija…

-    Ir jābūt vienkāršākam! neapmierināti noteica trešais sekretārs. Tu taču esi partijas darbinieks, nevis.. Nevis sievišķis! Ir jāatbilst!

Buzjakins nostiepās miera staja.

-   Atvainojiet, Arhip Kuzmič! Odekolonu atdošu brālim, breolīnu izmetīšu Būšu atbilstīgs, Arhip Kuzmič!

Pilnīgā un pašaizliedzīga padevība mīkstināja trešā sekretāra sirdi. Lai gan citādi nemaz nevarēja būt

-   Ko teiksi, Pjotr Vasiļjevič? Arī viņa tonis atmaiga. Padotais kļuva mundrāks.

-    Teikšu, ka jums kā vienmer bija taisnība, Arhip Kuzmič! Tikai tieša saskarsme ar tautu, dziļa darbalauzu dzīves izpete uz vietas ļauj izprast padomju cilvēku Mēs, rau, sākām tādu saskarsmi un tūliņ pat sajūtam reālu atdevi, darbinieka atsaukšanos Nu ziniet, kā tas ir ar stingru, patiesu, draudzīgu rokasspiedienu…

Maģiskos ideoloģijas kalpa buramvardus Buzjakins izteica pareizi, bet galvenais patiesi. Terehovs pasmaidīja.

-   Tagad es redzu nobriedušu partijas darbinieka domāšanu, viņš uzmundrinoši noteica.

-   Kad tiecies ar tautu, sāc runāt ar vienkāršu strādnieku vai zemnieku, tad viņš, vienkāršs darbarūķis, tūlīt pat atveras tavā priekša, kā spārnos dūdoja nodaļas priekšnieks. Gribēju ziņot, Arhip Kuzmič, ka mēs esam sākuši strādāt ar aģitbrigādēm. Pirms trim dienām es biju Lejas Gņilovskā. Jaunieši un filharmonijas mākslinieki sniedza koncertu kazaciņiem Bet es nolasiju lekciju par to, kā dibinājās pirmā partijas šū-

nina vinu stanica, kā vinu novadnieki kāvās ar kontru.

■> » 7 *

Parādīju varoņu fotogrāfijas…

Trešais sekretārs saausījas

-   Kada iemesla pec tad tu pēkšņi pats personīgi devies pie tautas? Tevi no kabineta ar koku nevar izdzīt' Un kapec pēkšņi tieši uz Gnilovsku?

Buzjakins pazibināja atklatu un padevīgu skatienu

-   Neslepšu, Arhip Kuzmič, uz Lejas Gnilovsku aizbraucu tāpēc, ka tur partijas šūniņu dibinājāt jūs, Arhip Kuzmič!

„Tas nu gan ir maita par rubli," Terehovs nodomāja. „Bez ziepēm pakaļā lien! Bet kada velna pēc viņš pēk šņi sadomājis rakņāties manā pagātnē? Pielišanas dēļ? Vai arī… Nu nē…"

Buzjakins itin kā nolasīja sekretāra domas.

Es pavisam nejausi uzzināju, ka jūs, Arhip Kuzmič, tur sākāt savu, tā teikt, partijas karjeru. Parunāju ar darbiniekiem, atcerējos revolūcijas laikus… Un zināt, kas izrādījās, Arhip Kuzmič?

-Kas?

-   Tauta jūs atceras! Kad es nosaucu jūsu vārdu un uzvārdu, pastāstīju, kā jūs apšaudē likvidējāt baltgvardu lapseņu pūzni, tauta piekrītoši iedūcās. Bet pārtraukumā pie stenda ar jūsu un jūsu līdzgaitnieku fotogrāfijām nevarēja pat izlauzties…

Terehovs piecēlās, nesteidzīgi pagājās sākumā uz vienu, tad uz otru pusi gar milzīgo galdu, virs kura bija apgabala karte un Augstāka Priestera Nikitas Sergejeviča Hruščova ģīmetne Ceļi sapeja.

„Piķis viņu zin, kā taisnību no izdomas atšķirt," viņš prātoja. „Varbūt patiešām tauta mani atceras. Kaimiņi, vecāku draugi, mani vienaudži.. Bet varbūt viņš izskaistina, piepušķo… Nu, Buzjakin. Viltīgs, maita, makten viltīgs!"

-    …bet nākamajā diena kāda revolucionāra kazaciņa jūsu līdzgaitnieka meita atnesa vēstuli, Buzjakins turpināja un, izņēmis no sava portfeļa lapiņu, nolika to uz galda. Te būs, lūdzu, izlasiet, Arhip Kuzmič. Jūs droši vien šo kazaku pazīstat…

Terehovs paķēra burtnīcas lapu, ar grūtībām izšķirot vārdus, ātri izlasīja un atvilka elpu.

-    Jēdzīgi raksta, tikai rokraksts draņķīgs. Tātad jaunībā mācījusies, bet vēlāk strādājusi smagu darbu. Rau, kur tas ir, īsts darbarūķis! Tādiem ticēt ir mūsu pienākums!

Viņš pārlasīja vēstuli vēlreiz, jau pamatīgāk, tad ar atvieglojumu atlaidās pret krēsla atzveltni un rāmā balsī sacīja:

-   Stepanu Dorohovu es atceros, viņš patiešām mums izdeva baltos. Viņa delu, godīgi sakot, esmu piemirsis. Bet viņam bija dēls, bija gan. Un patiešām aizbrauca uz pilsētu Iespējams, arī tur ar baltajiem bandītiem cīnījās, varonīgi gāja bojā… Tāds bija laiks, straujš! Un kā izvērtās dzīve tam Stepanam Dorohovam?

-   Diemžēl visos sīkumos man viņa dzīve nav zināma. Taču, ja jūs vēlaties, es parakņāšos arhīvos, apklaušināsim radiniekus, kaimiņus, noskaidrosim visu līdz sīkumiem!

-    Nu to gan nevajag darīt! asi pārtrauca Arhips Kuzmičs. Partijas darbiniekam ir jābūt vienkāršam! Bet apgabala komitejas sekretāram divkārt, pat trīskārt vienkāršam! Bet tu gribi ap mani sacelt veselu vētru! Neko nevajag, tālāk es pats tikšu skaidrībā!

-  Tieši tā! Buzjakins kārtējo reizi nostiepās taisni. Sī Dorohova meita vēl kaut ko pievienoja…

Viņš atkal parakņājās savā portfelī un nolika uz galda oficiera planšeti, kas locījumu vietās bija noberzusies balta.

-  Tur ir kaut kādi papīri. Es parskrēju ar acīm tā vien liekas, ka tas baltgvards noņēmies ar sacerēšanu Tur tāds kā piedzīvojumu romāns…

-  Tikšu skaidrībā! Terehovs augstpratigi noteica. Izmanīgais padotais sāka viņu kaitināt.

-   Un kā tev sokas cīņā ar valūtniekiem? negaidīti noprasīja trešais sekretārs. Vai Lejas Gņilovskā tu šo jautājumu ierosināji?

Buzjakins samulsa.

-  Kur nu tur valūtnieki gadīsies, Arhip Kuzmič? Tur ne vien dolārus, tur arī rubļus reti gadas redzēt…

-   Ko-o-o-o?!

Pēc priekšnieka saniknotā izskata Buzjakins noprata, ka samelsis blēņas. Un vēl kādas! Ideoloģiskas blēņas! Viņš sastinga.

-  Tas ir, es jau nebiju domājis to.. Nepavisam ne to! nodaļas priekšnieks saka sparīgi taisnoties. Protams, iedzīvotājiem ir padomju rubļi, viņiem taču regulāri izmaksā darba algu… Vienkārši tur ir naturālā saimniecība un pēc naudas nav vajadzības…

Tu neesi finansists, nauda nav tava eparhija! Tu esi ideologs! Un tev tautā jāmodina naids pret valūtniekiem padomju darbaļaužu šķiriskajiem ienaidniekiem!

-   Tieši tā, Arhip Kuzmič! Modināšu!

-   Tad ko tu vēl te kverni? Ej un strādā!

Buzjakins uzelpoja negaiss bija pāri

Uz redzēšanos, Arhip Kuzmič!

Nedaudz pavēris durvis, Buzjakins pa šauro spraudziņu kā zutis izslīdēja pieņemšanas telpā. Tādējādi viņš nodemonstrēja partijisko pieticību un cieņu pret vecākajiem. Tad pauda demokrātismu un pateicību, pateicoties referentei ne jaunajai un ne skaistajai Antoņinai Ivanovnai. Devās uz tualeti, nolika portfeli uz palodzes, piegāja pie izlietnes, atgrieza krānu. Tā bija apgabala komitejas tualete, izlikta ar čehu flīzēm, arī ar čehu santehniku, ar deficīto tualetes papīru tīrās kabīnītēs, ar smaržīgam zaļām ziepem ziepju traukā un bez pārrāvumiem tekošu karsto ūdeni Rupigi izmazgājis ar ziepēm galvu, viņš to nožāvēja zem elektriska žāvētāja, kas arī te bija. Breolīnu izmazgāt bija grūti, bet tas nav svarīgi, galvenais padevības un vecākā vadītāja norādījumu izpildes bezierunu demonstrēšana. Tādējādi Buzjakins bija nodemonstrējis partijisku disciplinētību, par ko tas vecais mērkaķis Terehovs noteikti uzzinās jau šodien.

Tad, atliecis plecus un iztaisnojis muguru, Buzjakins ielūkojās savas nodaļas kabinetos. Gan viņa vietnieks, gan instruktori, parādoties vadītājam, pieleca kājās kā zaldati pretī kazarmas ienākušam ģenerālim Taču aktīvā cieņas demonstrēšana nelīdzēja viņi visi dabūja kārtīgu sutu par nolaidību, neizpildību un citu īstenam partijas darbiniekam nepieciešamu īpašību trūkumu. Kā paraugu atdarināšanai Pjotrs Vasiļjevičs neuzbāzīgi nostādīja pats sevi, nekavējoties izpildot viedo un savlaicīgo biedra Terehova rīkojumu par matu sakārtojuma savešanu pienācīgā kārtība. Šo pašu gadījumu viņš izstāstīja vairākiem sava līmeņa kolēģiem un pat personīgajam šoferim, kurš pēc darba viņu veda uz mājām uz jaunu uzlabota plānojuma eku pašā pilsētas centrā. Vārdu sakot, Pjotrs Vasiļjevičs Buzjakins no partijas ētikas viedokļa uzvedās nevainojami.

Un, tikai iegājis sava trīsistabu dzīvokļa priekšnamā un ierasti noskūpstījis pretī iznākušo sievu, viņš ļāva vaļu jūtām.

-   Iedomājies tikai, Vaļuša, ko tas vecais āzis atkal pastrādājis…

-   Iesim, iesim, pie pusdienām izstāstīsi, es tev boršču ar sēnēm izvārīju, nomierinoši sacīja simpātiska blondīne stepētā poļu rītakleitā un noglāstīja viņa plecu. Kas tad ir ļaunprātīgais „vecais āzis", viņa necentās noskaidrot tas tāpat bija skaidrs.

Un tikai tad, kad vīrs bija izēdis pilnu šķīvi ar boršču, svaigas, tikko no uguns noņemtas kotletes ar kartupeļu biezeni un grasījas dzert tēju, kaujas biedrene uzdeva jautājumu, kurš pēdējā laika atkārtojās gandrīz ik dienu:

-   Nu ko tad tas vecais suns? Pensijā iet nedomā?

-   Gaidi vien! dzīvesbiedrs nievājoši saviebās. Ar zobiem un nagiem pie savas vietas turas! Bet mani knābj no visa spēka! Rau, piespieda galvu izmazgāt apskauž par labiem matiem! Pašam mūždien te izkrīt, te blaugznas uz žaketes…

-   Tev ar viņu vajadzētu kaut kā pa labam, Petjeņka .. Kamēr viņam ir vara, tīšu prātu postā neskrien…

-   Es jau nemaz neskrienu! Tieši otrādi runāju pa prātam, jūs esat tik gudrs, tik tālredzīgs… Es taču speciāli braucu uz Lejas Gņilovsku, lai viņam būtu pa prātam. . Pastāstīju, ka viņu visi atceras un mīl, bet viņš man uzknāba: nebāzies manas darīšanās, es pats tikšu skaidrība!

Ģimenes galva izdzēra tēju, ar sparu nolika tasīti uz galda, itin kā uzliekot zīmogu uz vaskadrānas.

-   Bet, starp mums runājot, neviens viņu neslavēja! Ja arī atcerējās degunu vien nogrozīja, bet viens pietempies večuks pateica skaidri un gaiši marodieris viņš bija un tādus pašus marodierus uz revolucionāro komiteju pie sevis savilka. Tā sacīt, pļēgurus un īstenos razbainiekus no viņiem staņicieši bijās vairāk nekā no baltgvardiem!

-  Varbūt tāpēc viņš tev arī uzknaba! Valentīna bija mājsaimniece, bet savulaik ar izcilību beigusi ekonomikas institūtu un jautājuma būtību uztvēra ātri vien. Ja biogrāfijā ir tumši plankumi, viņš arī baidās no liekas uzmanības.

Buzjakins kļuva domīgs.

Nūja, tas pilnīgi tā var būt! Kāda sieviete stādījās priekšā kā viņa līdzgaitnieka meita, bet nodeva dīvainu rokrakstu par kaut kādu velna bušanu… Revolucionāru dokumentu vietā sazin kāds tur sātanisks gredzens! Bet, kad es piedāvāju pārbaudīt arhīvus un apklaušināt kaimiņus, tad viņš arī parādīja zobus!

-   Mjā, skaidrs, ka lieta nav tīra, domīgi novilka Valentīna.

Pjotrs Vasiļjevičs sērīgi pamāja.

-   Tīra vai netīra, bet līst tur iekšā es jau vairs nedrīkstu.

-   Mjā…

Pēkšņi sievas seja atdzīvojās.

-   Tu arī nemaz nelien, Petjeņka! Tieši otrādi saorganizē avīzē rakstu par Arhipa Kuzmiča varonīgajiem jaunības gadiem, par viņa līdzgaitniekiem, par šo apbrīnojamo sievieti… Cik viņi visi ir godīgi, krietni un pareizi! Pret to vecais kraķis neiebildīs, gluži otrādi nopriecāsies!

-   Kam tad tas? Pjotrs Vasiļjevičs nesaprata.

-   Lai piesaistītu uzmanību! Lai sabiedrība palasa gan pirmais sekretārs, gan visādi priekšnieki, gan staņicieši… Un ja nu kāds uzrakstīs atspēkojumu, sāks pārbaudīt, tumšā patiesība nāks gaisma, tad visi uzzinās, kas tas par tipu! Sacelsies skandāls, viņu atri vien aizvadīs pensijā, bet tu no malas būsi reāls kandidāts!

Nodaļas priekšnieks kļuva domīgs.

-   Doma, protams, laba. Tikai… Un ja nu neuzrakstīs?

Valentīna ar graciozu žestu sakārtoja frizūru un iesmējās.

-    Vai tad mēs rakstīt neprotam, ko? Tu nodiktēsi, bet es uzdrukāšu ar veco mašīnīti, un izsūtīsim signālu visām instancēm! Lai pārbauda katrā ziņā kaut ko jau uzraks…

Buzjakina drūmā seja atplauka.

-   Tu taču man esi malacis, Vaļuša! Rīt došu redaktoram ievirzi izgaismot revolucionārās komitejas izveidošanu Lejas Gņilovskā un izslavēt tai piederīgos varoņus. Viņš jau nu pacentīsies sarakstīs ij ko tādu, kas nemaz nav noticis!

Pjotram Vasiļjevičam atgriezās labs garastāvoklis.

-   Tikai vajadzētu…

-   Noteikti! Un vēl…

Līdz vēlai naktij Buzjakinu dzīvokja logos dega gaisma „vecā āža" Terehova pensijā izvadīšanas štābā noritēja apspriede.

gāja drukns pavecs vīrietis ar raupju, neveselīgu seju. Sieva sēdēja pie televizora. Vairāku iepriekšējo gadu laikā viņa bija vēl vairāk izplūdusi un kļuvusi pavisam tūļīga.

-   Nu, kas dzirdams, Arhip? Valerijs Ivanovičs neko neteica?

Gadi, bez šaubām, sievieti nedara pievilcīgāku Jāteic gan, ka ar skaistumu Jekaterina Aleksandrovna nebija izcēlusies arī agrāk, mazas, tuvu izvietotas acis, uzrauts deguntiņš, ass zods… Taču, kā mēdz teikt: „Zibēja acis, apmulsa prāts." Kad Arhips Kuzmičs viņu apprecēja, viņš visu to redzēja un zināja, ka viņa ir par pieciem gadiem vecāka. Viņš arī zināja, ka viņa ir kā izlieta sava tēva kopija, tēva, kurš jau toreiz ieņēma vadošu amatu varas strukturās. Un, kaut arī toreiz jēdziena „sociālais lifts" vēl nebija, rajona izpildkomitejas ierindas instruktors Terehovs rīkojās tālredzīgi un izdarīja pareizo izvēli. Sākumā viņam bija kauns, iepazīstinot draugus ar jauno sievu, vēlāk pierada. Turklāt, kad viņš sāka kāpt pa karjeras kāpnēm, Jekaterina Aleksandrovna tūlīt pat atplauka viņai teica komplimentus, skūpstīja roku, dāvāja ziedus… Piedevām sieva izrādījās pietiekami gudra, paciešama un uzticīga Rau, arī tagad uztraucas, skatās ar bažām.

-   Nekas. Šodien Pirmais pie Zilā ezera uzņēma delegāciju no Prāgas. Bet mani neaicināja. Sēdēju un gaidīju, ka teju, teju piezvanīs, nesagaidīju! viņš ar rūgtumu sacīja. Bet tur no CK divi instruktori bija, arī no Kultūras ministrijas… Būtu derējis arī man viņu vidū pagrozīties…

-   Varbūt piemirsa, varbūt vienkārši tā iznāca, Jekaterina Aleksandrovna ņēmās mierināt. Domāju, ka ar gaidāmo atvaļināšanu tas nekādi nav saistīts…

-   Varbūt nav, bet varbūt ari ir…

Tasja atnesa paplāti, izveicīgi izvietoja uz galdauta šķīvi ar ceptu cāli, tomātus, rupjmaizi, aizsvīdušu uz citrona miziņām uzlieta degvīna karafīti

Terehovs nopūtās, apsēdās pie galda, klusēdams pielēja glāzīti, pacēla, itin kā sveikdams iepretī sēdošo sievu.

-   Uz tavu veselību!

Degvīns tīkami izskrēja pa dzīslām. Arhips Kuzmičs uzkoda, no jauna ielēja un atkal izdzēra.

„Kāpēc gan tāda netaisnība?" viņš nodomāja. ,,Sitais iznirelis Buzjakins ir gan jauns, gan vesels, arī sieva viņam skaista, tā vien skaties manā vietā iesēdīsies! Viss viņam vienam! Kā lai ar viņu apmainās vietām? Ek, ja vien man būtu tas gredzens!"

Pēdējo frāzi viņš izrunāja skaļi.

-   Kāds gredzens? pārvaicāja Jekaterina Aleksandrovna.

-   Kamēr es tā sēdēju un gaidīju, izlasīju kādu interesantu rokrakstu, mazliet samulsis, paskaidroja laulenis. Fantastika, mūsdienu vīzē uzrakstīta itin kā reāli pieraksti, dienasgrāmatas un tamlīdzīgi… Tur ir par gredzenu, kas palīdz īpašniekam, izpilda tā vēlēšanās un tā tālāk..

-   Un kur tad tas gadījās tāds gredzens? sieva ieinteresējās.

Apgabala komitejas ideoloģiskais sekretārs atmeta ar roku.

-   Itin kā no nelabā. Itin kā to Jūda būtu valkājis…

-   Te tev nu bija' Jekaterina Aleksandrovna izbrīnījās. Vai patiesi tu būtu ar mieru tādu lietot?

Arhips Kuzmičs iztukšoja savu glāzīti Degvīns savu bija paveicis viņš bija ieguvis drosmi un neatkarību izteikumos.

-    Iedomājies tikai būtu! viņš izaicinoši sacīja. Būtu! Nejau tādēļ es visu mūžu rāvos melnās miesās partijas darba, lai mani izsviestu kā pabiru.

-   Bet ja tas ir no nelabā vai no Jūdas…

-   Kāda starpība! Apgabala galvenais ideologs atkal atmeta ar roku. Mēs arī par dieva meklēšanu tik daudzus no partijas esam patriekuši un no darba padzinuši.. Tā ka man viens pīpis no tā vai šitā. Galvenais nedrīkst aiziet! Es tagad visu apgabalu aiz rīkles turu, lūk, tā!

Viņš pacēla roku un lēni sažmiedza pirkstus, it kā patiesi kādu žņaugtu.

-   Es viņiem saku, ka elpot, kā domāt, ko darīt… Un visi man paklausa! Bet ja nu pensijā aizsūtīs ko tad? Nu, iedos kādu neejošu amatu būt par pirts vai noliktavas priekšnieku… ne mašīnas, ne ēdamo produktu, ne cieņas.. Nevienam nevajadzīgs… Vai tā ir kārtība? Vai tas ir taisnīgi? Man ir japaliek, un labais vai nelabais palīdzēs man visviens!

-   Savādi, Arhipuška… Jekaterina Aleksandrovna savilka ciešāk rītakleitas apkakli, itin kā viņai butu kļuvis salti. Ja jūs par ticību Dievam sodāt, tad kā gan var klanīties sātana priekšā?

-    Pavisam vienkārši! Arhips Kuzmičs uzsita ar dūri pa galdu, tā ka trauki vien noskanēja. Izskrējusi Tasja steidzīgi novāca šķīvjus.

-   Es neviena priekšā klanīties netaisos! Bet viņš pie manis jau ieradās…

-   Kas, Arhipuška?! Sievas acis kļuva apaļas kā pogas.

-   Tas sātans! Jau toreiz, astoņpadsmitajā, kad mēs baltgvardu kontru nobeidzām… Bet viņš savu purnu āliņģī parādīja! Vai nu biedēja, vai atzina par labu esam…

-   Un kas notika?! Jekaterina Aleksandrovna paliecās uz priekšu un ar trauksmainu skatienu raudzījās vīrā. Bet Tasja stāvēja durvīs un nemanāmi pārkrustījās.

-   Kas, kas… Plāju viņam virsū no mauzera, un viņš pazuda!

Nomierinies, Arhipuška! Sieva smagnēji piecēlās, piegāja klāt, apskāva iereibušo vīru, piespieda tā galvu pie sava apjomīgā vēdera. Nekādu burvju gredzenu nav, tu taču zini.. Ja tētis būtu dzīvs, viņš tevi būtu aizstāvējis. Taču Valerijs Ivanovičs pret tevi labi izturas, atceras, ka tu viņam palīdzēji pirmaja vieta izvirzīties… Viņš palīdzēs!

-   Ek, Katerina, Katerina! Kad cilvēks ir vajadzīgs, viņam palīdz. Bet, kad nav vajadzīgs, izmet kā… kā…

Viņš apklusa, meklēdams vārdus.

-   Kā izlietotu prezervatīvu!

-   Vai, nu ko tu runā! Pavisam esi sadzēries… Ej nu, liecies gulēt!

Raksta nosaukums „Atcerēties varoņus!". Liels, vesela sleja, ar pieciem portretiem. Zem virsraksta paskaidrojums treknā petitā„Raksts tapis pēc vienkāršas krievu sievietes, Lejas Gņilovskas iedzīvotājas Svetlanas Gorohovas stāstītā, viņa bērnībā bija aprakstīto notikumu aculieciniece. Kā sacījis apgabala partijas komitejas trešais sekretārs Arhips Kuzmičs Terehovs: „Viņa ir īsts darba cilvēks! Tādiem ticēt ir mūsu pienākums!""

Svetlana visos sīkumos pastāstīja, kādā trūkumā dzīvoja zvejnieki pirms revolūcijas, kā sākušās oktobra pārmaiņas, kā viscienījamākais staņicietis, frontinieks

Arhips Kuzmičs Terehovs dibināja revolucionāro komiteju, kurā darbojās tādi paši cienījami frontinieki Ivans Krotovs un Frols Skobļikovs, kā viņi sāka ieviest kārtību un cīnīties ar kulakiem.

„Atceros, tēvs un brālis Pjotrs dabūja zināt, ka pie mums pirtī baltie paslēpušies Viņi aizskrēja uz revolucionāro komiteju, atveda Arhipu Kuzmiču ar viņa aktīvistiem. Baltgvardi sāka atšaudīties, taču Arhips Kuzmičs, riskēdams ar dzīvību, atņēma ieroci vienam oficierim, bet tēvs ar brāli otram. Viņus sodīja revolucionārais tribunāls, tauta notiesāja ar bargu spriedumu…

-    Un kā veidojas tālākais liktenis jūsu tēvam un brālim?

-     Tēvs nosūtīja Pjotru mācīties uz Rostovu. Ceļa naudu iedeva un vel gredzenu, kuru viņš baltajam bija atņēmis. Ar tādu briesmīgu purnu. Bet Petro ātri vien tika uz augšu. Viņš mums sāka sūtīt naudu no pilsētas. Dažreiz atbrauca, kādos starplaikos… Atceros, stāstīja, ka buržujus sodot. Bet ka tieši, to es nezinu. Visdrīzāk jau orgānos strādāja. Bet pēc dažiem gadiem gāja bojā no bandītu rokas Bet tēvs iestājās partija, viņi abi ar Arhipu Kuzmiču pēc tā notikuma cieši sadraudzējās, par visiem jautajumiem apspriedas. Vēlāk Arhipu Kuzmiču pārcēla uz pilsētu, paaugstināja, bet tēvs bija neizglītots, tāpēc lielos amatos netika Dibināja kolhozus, uzraudzīja kartību, cīnījās ar kontru, kulakiem. No viņa visi baidījās un cienīja…"

Pirmais sekretārs publikāciju atzina par labu, pēc kā galvenais ideologs uzlika rezolūciju: ,,b Buzjakinam. Izmantošanai iedzīvotāju ideoloģiskajā audzināšana A. K. Terehovs."

Rakstu apsprieda darba kolektīvos visā apgabala Pec nedēļas apgabala muzejā tika atklāts stends „Donas revolūcijas varoņi" ar Arhipa Terehova, Ivana Krotova, Frola Skobļikova, Stepana un Pjotra Dorohovu fotogrāfijām. Te bija arī publicētas viņu varonīgās biogrāfijas un izstādītas personīgās lietas: planšetīte, kas it kā piederēja pašam Arhipam Kuzmičam, itin kā Krotova zobens, Stepana Dorohova kazaku naģene.

Arhipam Kuzmičam raksts un stends bija pa pratam.

„Ar sviestu putru nesabojāsi," viņš nodomāja. „Nu, mazliet pārspīlējuši nav svarīgi, galvenais, ļaudis sajutīs tā laikmeta garu, jutīs uzpludu patriotismam un cieņai pret varu! Avīzes interesē visplašākās masas. Reizēm, skatoties uz cilvēku, pat neienāk prātā, ka viņš lasa avīzes! Bet viņš lasa!"

Ar padoto un pirmām kārtām Buzjakina centieniem Arhips Kuzmičs bija pieradis, ka viņam vienmēr ir taisnība, bet šajā reizē pat viņš pats nevarēja iedomāties, cik precīzi bija formulējis pēdējās frāzes.

Tāpēc ka pilsētas nomalē zīmulis, sažņaugts rokā ar tetovētiem pirkstiem, arī pasvītroja rindiņas rakstā „Atcerēties varoņus!". Tikai nevis par revolucionārās komitejas darbinieku varoņdarbiem, bet citas tās, kuras saistījās ar baismīgo gredzenu…

2. nodaļa. dievnamu aplaupītājs

Rostoua-Dona 1961. gada augusts

Nelielā mājele bija sašķiebusies un ieaugusi zemē, apkārt viss aizaudzis ar dadžiem un ambrozijām. Nabadzīgi iekārtotajā istabā oda pēc mitruma, mazie lodziņi bija cieši aizklāti un laida cauri maz gaismas. Uz veca saskrāpēta galda galdauta vietā bija izklāta avīze, uz tās stavēja iegarena šņabja pudele, slīpētas glāzes un pavisam vienkāršas uzkodas. Pie galda sēdēja divi vecuma uz izskata ziņa atšķirīgi, bet kaut kāda ziņā līdzīgi vīrieši. Varbūt manieru ziņā, varbūt ar specifiskajiem žargona vārdiem, bet varbūt ar kaut ko netveramu, kas atšķir kriminālos no likumpaklausīgajiem pilsoņiem

-   Nu, kā tad ir tā ir konkrēta štelle vai pēdējais mesls? uzstājīgi izprašņāja gara auguma dzīslains vīrišķis ar īsu, spurainu, vēl neataugušu matu ērkuļu uz nelīdzenās, valriekstam līdzīgās galvas. Rokās viņš turēja avīzi ar pasvītrotām rindiņām kaut kādā rakstā.

Vaļekb Gorbaņs, ar iesauku Students, neizskatījās pec preses lasītāja. Nesen viņš bija iesoļojis četrdesmitajos, viņam bija izteikti uzacu loki, īss, saspiests deguns, zelta zobi, izvirzīts zods, asi žesti un veiklas rokas ar tetovētiem pirkstiem, kas nervozi bungoja pa saplaisājušo koka galdeli, itin kā viņš spēlētu uz klavierēm kādu bravūrīgu meldiņu.

-   Nejau tāpat vien zonā melsa, vilka visādas ziņģes, tādas kā „Es šamo novācu, ir projām tīties laiks jau atkal glābis mani veiksmes gredzens skaists…". Bet ta gad, rau, avīzē raksta!

Pretimsēdētājam bija ap septiņdesmit Plika galva, pergamentam līdzīgā sejas ada izvagota grumbām un klāta brūniem vecuma plankumiem, no izspūrušo sirmo uzacu apakšas sarunbīedru pētīgi vēro pabalējušas pelēkzilas acis. Reiz tās bija spožas un saltas kā Vorkutas ledus, un tas, kurš bija izpelnījies tik ciešu un ilgu skatienu, ne tikai pārstāja melst niekus, bet bailēs sastinga un ielaida biksēs. Tas viss bija palicis pagātnē. Gan skaļā slava, gan varenais zagļu saiets, gan platie pleci, kas bija tā sažuvuši, ka žakete uz tiem nokarājas kā uz putnubiedēkļa. Tikai kleķa namiņš Nahalovkā virs saaugušajām nezālēm un dadžiem lai būtu vieglāk notīties no okšķeriem bija palicis tas pats vecais. Kādreiz tas bija nopirkts Uzraugam par kopkases naudu bet tiem laikiem, kad visa valsts mitinājās kopmītnēs un komunālajos dzīvokļos, tā bija pils ar ateju pagalmā…

-   Ko tad tu, Ērzeli, aizmidzis esi, vai? puisietis pavēcināja grumbainās sejas priekšā lielo plaukstu no labās un kreiso, pēc tam no kreisās uz labo pusi.

Agrākajos laikos par šadu nekaunību negaidītais viesis būtu paspēlējis pāris pirkstu, bet tad viņš arī nebūtu atļāvies šādus izlēcienus. Turklāt viņš nemaz ne) »

būtu pielaists pie vadoņa ar dumju izprašņāšanu. Bet tagad saimnieks pat ir priecīgs, ka mokošā vientulība iztraucēta un viņš vismaz kādam ir vajadzīgs un noderīgs Jo vairāk tāpēc, ka pieklājību jaunulis saglabā, atnesis pudeli „Maskavas" degvīna, kausēto sieriņu, „Iecienīto" desu, kārbiņu ar ķilavām tomātos…

-   Es pat naktī neguļu, čerkstošā balsī sacīja Ērzelis. Vēl jo vairāk tagad Domāju, ko lai atbild. Lai nekultu tukšus salmus…

-    Nu, tad plāj vaļā! nepacietīgi sacīja ciemiņš, ielēja sev vēl, saskandināja ar saimnieka pilno glāzi, kurai tas nebija pieskāries, izdzēra un uzkoda.

-   Daudz ūdeņu aiztecējis, bet līdz šim brīdim atceros, kā divdesmitajos „Donas traktierī" ar Sirmo saskrējos, Ērzelis klusi iesāka. Sis nesen Rostovā bija paradijies, Rūķa bandā darbojās, tāds jauns, nekaunīgs… Gribēju viņu pārmācīt piegāju klāt, bet šis tik vaļīgi ar mani tērgā, itin kā viņš būtu saimnieks, bet es pie viņa uz pilsētu atbraucis. Atgāzās krēslā, kreisā roka pa galdautu bungo, bet tajā gredzentiņš un daudzkrāsainie stariņi no tā vai acīs dur… Bet labā zem

9

galdauta, ar verķi, un caur galdapakšu uz mani tēmē…

Ciem ņš paliecās uz priekšu, ar krūtīm uzzveldamies uz galda un izlikdams savā priekšā rokas ar platām plaukstam Labas rokas potīti izrotāja pieci punk

tini ka uz domino kauliņa. Tādus sev iedursta maz-

? j

gadīgie četri sargtorņi un bezbailīgs zeperis vidū… Zeltnesi rotāja gredzens melnam kvadrātam cauri vijas balta līnija arī piemiņa no darbaudzinašanas kolonijas. Bet krusts uz vidējā pirksta zagļa apzīmējums, tas jau vēlākajos gados īedurstīts… Muļķis bija, pats sev īpašas pazīmes uzzīmējis! Tagad nākas šķelt nost ar bārdas nazi rau, uz rādītājpirksta kvadrātveida rēta, bet bija rombs ar desmit stariem nolauzta termiņa simbols Nogriezīs arī tos… Taču pašlaik Students nepētīja tetovējumus Ērzeļa stastītais ta bija pārņēmis, ka viņam pat mute bija paverusies!

-    Un tad pēkšņi mani sagrāba tāda mandrāža, ka viscaur nosvīdu! Vecā vīra bezkaislīgaja sejā pirmo reizi atspoguļojās emocijas. Ne tik daudz no šaujama, kā no šā gredzena .. Nu un vēl Sirmā ģīmis… It īpaši acis kā zvēram: tā vien skaties, ka saplosīs gabalos un aprīs…

Viņš apklusa, smagi atvilkdams elpu.

-   Atkratījos no viņa, un mūsu ceļi nekad vairs nav krustojušies. Bet viņš kļuva par varen brašu laupītāju, uz „slapjumiem" nadzīgs, visi no viņa baidījas… Un gredzens nesa veiksmi, viņš vienmēr sveikā tika cauri no tvarstīšanām izbēga, lodes skrēja garām, slēpņus velti ierīkoja.. Klīda baumas, ka tas viss gredzena dēļ…

-   Un kas talak?

-   Tālāk čekisti viņu nošāva pilsētas dārzā, Ērzelis atbildēja. Sacaurumoja kā sietu.

-   Ka tad tā? Viesis skaļi norija siekalas. Bet varbūt tas tavs Sirmais todien bija izgājis bez gredzena?

-   Nu nē taču viņš to nenēma nost..

9 f

-   Kāpēc tad tas gredzentelis nepalīdzēja?

-   Droši vien veiksme bija izsīkusi. Ērzelis noplātīja rokas. Un pats uzdeva jautājumu: Paklau, Student, bet kāpēc tu pēkšņi šo tematu sāc cilāt9 Muzejus aplaupīt apnicis? Esi nolēmis ko nopietnāku pasākt?

Jaunais cilvēks iekoda lupa, nelaipni pavērās caur pieri.

-   Par tādiem jautājumiem mēli nogriež!

-   Kam, man?! Izbalējušajās acīs uz mirkli iezibējās iepriekšējais ledainais aukstums. Tu, pienapuika, filtrē, ko runa! Esi aizmirsis, ar ko tev darīšana? Es esmu kronētais zaglis, četrdesmit gadu kopkasi esmu turējis'

-   Labi jau labi. Students pacēla rokas. Nejau aiz ļauna prāta es saflammējos… Bet tu pats taču, liekas, iesaki?

-   Es neiesāku! Ērzelis pārklājās sarkaniem plankumiem un ar sauso dūrīti tā ieblieza pa galdu, ka no neaizskartās glāzes izšļakstēja degvīns un uz avīzes izplūda tumšs plankums. No štellēm esmu atgajis, tas tiesa! Jo nav vairs tas vecums… Bet zagļu kopkasē iemaksāju, uz saietiem eju, ar strīdiem tieku galā.. Bet tagad, kamēr Ūdensgalva nīkst zonā, es taču viņa vietā

visus ķīviņus izšķiru… » » »

-   Labs ir, pietiek, samierinoši noteica viesis. Atvaino mani, brālīgā sirds…

-   Lai notiek, tas ir aizmirsts, pēc ilgas pauzes sacīja Ērzelis. Viņa seja atkal bija ieguvusi pergamenta nokrāsu. Jūs, jaunie, citādi dzīvojat, citādi domājat… Jums arī smadzenes citādi ieriktētas Cik tev bija gadu, kad tu tos… grabuļus norāvi?

-   Falarus? Tik tikko septiņpadsmit Tas arī paglāba desmit iedeva kā jau mazgadīgajam Butu bijis vecāks, mēs tagad te netērgātu . par īpaši smagu numuru pilnībā varēja no kātiem nolaist…

-   Un cik tad tie maksaja? acis samiedzis, painteresējās Ērzelis.

-    To neviens nezina, Students pasmīnēja. Eksperti teica, ka tie falari esot vienīgie pasaulē. Tā teikt, tiem nav cenas!

Ērzelis pasmīnēja un pagrozīja galvu.

Un tu tos nospēri! Uz pasaules retumiem atvēzējies! Man tavā vecuma kaut kas tads prātā nebutu ienācis!

Viņš uzmanīgi pielika glāzi pie mutes, izstiepa lūpas, nodzēra malciņu degvīna, itin kā tā butu tēja, paostīja gabaliņu maizes un nolika to atpakaļ vietā.

Toties es nekad uz „slapjo" neesmu gājis! rupji atcirta Students.

Tas vienlaikus bija gan attaisnojums, gan pārmetums. Taču vecais zaglis tikai filozofiski paraustīja plecus.

-   Viegli mēli kulstīt, kad esi pie visa gatava. Ja gribi ņem pulksteņus nost, gribi krāp un blēdies, gribi aplaupi mājas. Bet, kad visapkārt nabadzība, frajeri bez verķa staigā, pēdējās driskās… Ja pa visu dienu labu zābaku pāri kadam novilksi, vari uzskatīt, ka ir paveicies… Bet tur, kur piķis apgrozās vai zelts, tur allažiņ apsardze ar pistolēm, tādā kārtā bez „slapjuma" nu nekādi… Bet tu, rau, cik daudz skanošā pa klu so sagrābies…

-   Veiksme uzsmaidīja, tad arī sagrābos…

-   Un kur tad tu liki tadu bagātību? Ērzelis negaidīti atdzīvojās. Ja būtu nobēdzinājis, gan jau pie manis ar konjaku būtu piestaigājis. Nu, un krekliņa par rubli trīsdesmit vieta somu uzvalciņu būtu valkājis par simt piecdesmit rublēniem.. Arī Matrozim tūlīt būtu noskaitījis septiņus stabus, nespēlētu uz parāda…

-   Kā jūs zināt par Matrozi?! Students salēcās.

-   Tā! Vecais zaglis atiezās, parādīdams dzeltenus zobus. Spēlētāji jūs bijāt seši! Visa pilsēta zina! Kur tad palikuši tavi falari, ko?

Students sērīgi pasmīnēja un uzsita knipi pa saviem zelta zobiem.

-   Te tie ir! Es tūlīt pat visu parkausēju un pārdevu zobu tehniķim. Viņš ielika protēzes gan man, gan vēl desmitiem frajeru kronīšus, zobus, tiltus. Viņi pat nenojauš, ka rij ar antikvaru nenovērtējamu skitu zeltu!

-   Cik ārstam iedeva? Ērzelis painteresējās.

-   Necik viesis atbildēja, ieliedams sev kārtējo degvīna porciju. Es viņu nenodevu.

-   Malacis, tu esi pareizais džeks, vecais pamaja

-   Arī galva tev strādā. Runa, mājās grāmatu veselām kaudzēm.. Tā ir?

-   Tā ir.

Students vienā paņēmienā izdzēra un, ar saliekto dakšu aizķēris vairākas mazās zivtiņas sarkanā mērcē, veikli iebīdīja tās mutē.

-   Arī zonā itin ka daudz lasīji…

-   Nūja…

-   Arī uz bibliotēku ej? Ērzelis ar interesi aplūkoja viesi un tikko manāmi pasmaidīja.

-   Reti Kad uznāk… Un kas tad ir?

-   Tātad patiešām students! Visi mūsējie, kad uznāk, iet uz krogu, vecais zaglis labsirdīgi sāka smieties.

-   Ai, jaunatne, jaunatne…

Un pēkšņi viņa labsirdīgā jautrība vienā mirklī izgaisa, smaids kļuva līdzīgs plēsīga vilka atņirgtajiem zobiem.

-   Tikai kāpēc gan tu uz parāda tādu naudu ieguldi? Nazi ribās sagribēji? Matrozis taču uz „slapjo" nav jāmudina!

Viesis atvēcinājās.

-   Vēl tas duncis nav uztrīts. Viņš man deva desmit dienu termiņu Ta ka pagūšu norēķināties!

-   Ej nu? Un kur tad ņemsi, ko? Tie tev nav vis trīs simti!

-Atradīšu.

-   Tā gan… Vecais zaglis atkal atgriezās savā parastajā melanholiskajā noskaņojumā un ņēmās lēnām ripināt pa galdu maizes bumbiņu.

-   Paklau, Ērzeli…

Students saminstinājās runāt tālāk vai apstāties? Viņējo aprindās labāk apraut frāzi nekā pateikt ko lieku. Taču nolēma pabeigt jautājumu.

-   Bet vai var gadīties, ka pops baznīcā patiesībā nemaz nav pops, bet gan pārģērbies slepenais?

Ērzelis izbrīnā izvalbīja acis, pašūpoja galvu.

-   Ko tad tu, pavisam nojūdzies? Kur lai tādi slepenie rastos? Iesūtīts čekists, tas gan varētu būt…

Ciemiņš iesvilpās.

-   Tie paši vēži!

-   Bet kāpēc tā vaicā? Ērzelis painteresējās.

-    Nu tā, vienkārši tāpat. Students domīgi notiesāja vēl dažas ķilavas, ar sarkano mērci notraipīdams lūpas.

-   Nu, ja vienkārši, tad vienkārši, vecais zaglis novilka un nopūtas. Bet tad pēkšņi atdzīvojas. Bet saki man, Student, tu sāki ar kaifīgu, skaļu lietu, daudzi visas dzīves laikā kaut ko tadu nedabūs gatavu. Bet par ko tu tagad sapņo? Pēc tāda ķēriena viss pārējais sīka vienība…

Students ar roku noslaucīja muti un pasmaidīja, at segdams zelta protēzes.

-    Es šodien pie tevis ka pie mācītāja uz grēksūdzi! Nu, labi, ja jau mums tāda sirsnīga saruna, ar izpratni…

Viņš pārstāja smaidīt un nopūtās.

-   Gribu cara kroni nospert! Ivana Bargā… Tas ir no zelta, viss vienos dārgakmeņos… Tas pārspēs vēl skitu falarus!

-   Bet kā tad tu zini, kāds tas ir?

-    Grāmatā redzēju Ar nosaukumu „Kremļa muzeji".„

-  Neko teikt! Kā tad tu tam tiksi klāt? Zaglis atkal nedaudz iemalkoja no glāzes.

Students no jauna nopūtās.

-   Nekā. Ja veiksme nesmaidīs, tad labāk nemēģināt.

Viņš piecēlās.

-   Bet, ja nospersi savu kroni, ko tad? Ērzelis nelikās mierā.

Nopirkšu nelielu mājiņu jūras krastā un mierīgi dzīvošu nost.

-   Vai tu piejūras kādreiz maz esi bijis?

-   Nē, Students negribīgi atbildēja. Esmu redzējis kino. Nu, paliec sveiks, Ērzeli!

Viņš devās uz zemo durvju pusi.

-   Paliec sveiks, Student!

Vecais zaglis noskatījās viņam nopakaļ, nosodoši pakratīja galvu.

-    Tā jau nu tu mierīgi dzīvosi nost, kad tev par Kremļa apzagšanu visi Savienības kruķi ar lukturiem meklēs, viņš nomurmināja. Labāk sākumā ar Matrozi norēķinies, citādi viņš tev vēderu uzšķērdīs…

Un ņēmās iztukšot ķilavu bundžu.

5 1

Jaudīgo „BMW" ar piekabi Students aizņēmas no Sulca. Viņš zonas gaisu nebija ostījis, ar štellmaņiem viņam nekādu darīšanu nebija vienkāršs mehāniķis autobāzē Gena Savins. Arī iesauka Šulcs nebija krimināla citi strādnieciņi tā nokristīja tāpēc, ka viņš savilka savā sētvidu vācu trofeju tehnikas sarusējušās daļas un no tām salika kopa pilnībā derīgas šujmašīnas, velosipēdus, motociklus un pārdeva, kā tika melsts, vai nu veikala vadītāja vietniekam, vai prokurora palīgam… Mēļoja, ka viņš arī ieročus andelēja, taču Studentu tas neinteresēja un viņš šajā tematā neiedziļinājās.

Kur Gena lika naudu, neviens nezināja, taču ar itin prāvajiem ieņēmumiem Šulcs bija nabags kā baznīcas žurka, nenonicināja nevienu piepelnīšanās iespēju un pat, kaut arī ne no laba prāta, iznomāja esošo transportu īpaši uzticamiem klientiem. Un Students tieši bija tāds uzticams, jo bija ņēmis motociklu jau trīskārt ik reizi, kad vajadzēja nokļūt līdz lauku baznīcām, kur mitinājās nabaga peles un karajās greznas svētbildes… Visas trīs „štelles" izgāja cauri gludi. Baznīcu apzadzējam liela māka nav vajadzīga. Vienīgi jāievēro minimāla piesardzība. Baznīcas ir slikti nostiprinātas un netiek apsargātas. Turklāt tās ir atdalītas no valsts, un pogainie nesteidzas palīdzēt popiem, bet tie bieži pat neuzraksta iesniegumu…

Garastāvoklis Studentam bija nelādzīgs. Un ne jau tikai tāpēc, ka, lēkādams uz trīsstūrainā sēdekļa, viņš bija atdauzījis pēcpusi Nesenā Ērzeļa iztaujāšana uzplēsa senas atmiņas kā septiņpadsmit gadu vecumā viņš izveica savu pirmo „štelli", kas izvērtās par lielu un skaļu lietu…

Muļķis būdams, izveica, ar veiksmi, kas pavada iesācejus. Toreiz viņš mācījās desmitajā klasē, un vēstures skolotāja viņus aizveda uz novadpētniecības muzeju. Tad vēl nebija ne speciālās „zelta istabas", ne signalizācijas, ne apsardzes… Bet šie nevienādie greznumiņi zem stikla bija dzelteni, tadi tukliņi ar raupjiem zirga galvu un šķēpnešu zīmējumiem… Neko dižu viņš tajos nesaskatīja, taču muzejtante ar pakausī mezglā saņemtiem palsiem matiem dziedāja lakstīgalu mēlēs, kadi tie ir reti un vērtīgi rotājumi. Petrovs ar Koļanu sāka sačukstēties sak, ja šo te nospertu, tad nu gan taptu bagāti! Itin kā viņiem tāpat slikti klātos tēvu loloti, paēduši, apauti, apģērbti. Tikai bikšdibens viņiem nav no dzelzs mēli kulstīt ir viena lieta, bet to paveikt pavisam kas cits… Turpretī viņš ja vien sagribētu, būtu izdarījis… Būtu… Ja tantei būtu riteņi, viņa būtu tramvajs… Iznāk viņš arī ir tikai tāds muldoņa? Nē, viņš tukšu nemelsīs, bet klusēdams izdarīs…

» 7 > '

Un izdarīja. Naktī no kaimiņu mājas uzrāpās uz muzeja jumta, piesēja pie skursteņa parastu veļas virvi, nolaidās pa to uz otra stāva palodzes un pa atvērto logu mierīgi ierāpās dzīvnieku pasaules zālē. Vēlāk, kad to atcerējās, viņu pārņēma šausmas. Pilnība varēja nogāzties un nosisties, turklāt tas viss notika metru divdesmit no galvenās ielas un jebkurš garāmgājējs vai milicijas patruļa varēja pamanīt caur režģu žogu… Bet toreiz viņš ne par ko nedomāja. Aizgāja uz seno laiku vēstures zāli, sadauzīja vitrīnu, savāca divpadsmit smagus riņķīšus, ievīstīja lupatā, iegrūda azotē un pa to pašu virvi nolaidās zemē. Viņu saņēma ciet pēc mēneša.

Es tev tos zelta zobus ar ķieģeli būtu izdrupinājis! tiesā klaigāja tēvs, demonstrēdams savus pareizos krietna pilsoņa uzskatus. Šķiet, viņš arī uz tiesu bija ieradies piedzēries. Tas viņu attaisnoja citādi nebūtu tā apkaunojis dēlu… Valentīns visu laiku cerēja viņu iztaujāt, kad būs ticis brīvībā, taču tas neizdevās tēvs pakļuva zem tramvaja. Arī kunga prātā, kas Vaļekam apliecināja viņa nevainīgumu tiesā.

Iesākumā Vaļeks nokļuva pie mazgadīgajiem, bet drīz vien viņu pārcēla pie pieaugušajiem Tur viņš arī sastapa Antikvāru. Viņam bija autoritāte, un viņš apķērīgo jaunuli, kurš viens pats bija ticis gala ar tik skaļu „štelli" paņēma savā aizbildniecībā un aizsardzībā. Dalījās ar viņu bagātīgajos pienesumos, palīdzēja izvei dot kontaktus ar nopietniem kriminālajiem. Valerijam Petrovičam bija gadu piecdesmit, viņš izrādījās izglītots cilvēks, kurš orientējas glezniecībā, tēlniecībā, numismātikā. Tieši viņš Vaļekam pastāstīja, ka strādāt ar mākslas priekšmetiem un senatnīgiem izstrādājumiem ir daudz izdevīgāk nekā būt garnadzim autobusos vai trolejbusos vai aplaupīt mājas. Antikvārs viņam iemācīja daudz, ieaudzināja tieksmi lasīt avīzes, enciklopēdijas un mākslas grāmatas. Nometnes bibliotekāri nespēja vien nopriecāties par vērīgo un zinātkāro jaunekli.

Vēlāk, jau brīvībā, vīni vairākas reizes strādāja kopa muzejos, reiz uzgāja privātkolekciju, un Vaļeks pārliecinājās, ka tas ir tīrs, godājams un izdevīgs darbs. Valerijs Petrovičs ieveda viņu šaurā savu pastāvīgo pasūtītāju lokā, pastāstīja par slavenakajām kolekcijām, ņēma sev līdzi uz darījuma sarunām ar restauratoriem, māksliniekiem, kolekcionāriem… Viņš saveda kopā arī ar Sazānu, kurš kļuva par pastāvīgu klientu Students mācījās no Antikvāra apgūt ne tikai amatu, bet arī dzīvi. Viņš uzsūca sevī viņa dzīves pārliecību un uzskatus par apkartejo pasauli. Sekodams savam skolotājam, viņš sāka ar nicinājumu izturēties pret „parastajiem" smirdīgajiem blēžiem, aprobežotiem laupītājiem, nežēlīgiem bandītiem un slepkavām. Toties apguva nopietnu literatūru par mākslu, restaurāciju, lasīja avīzes, īpaši sekoja līdzi kriminālhronikai. Vienlaikus interesējās par tik dažādām lietām kā Kriminālkodekss un modē nākošajām signalizācijas sistēmām, slēdzenem un mūķīzeriem… Viņš iemācījās bez trokšņa izsist stiklus, izmantojot līmi un avīzi; atvērt biezās vitrīnas ar „balerīnu" speciālu ierīci seifu atvēršanai, piemeklēt atslēgas slēdzenēm un darboties ar mūķīzeriem. Viņš pārņēma no darbaudzinātāja visu, ko vien varēja, ieradumus, runas manieri, prasmi sarunāties ar cilvēkiem un citas uzvedības īpatnības visu to, kas kopumā veido dzīvesveidu. Viņš akurāti ģērbās, bez vajadzības centās nelamāties un neizmantot žargonu, nekad nepiedzērās. Sāka atbrīvoties no „zonas" pagātnes pēdām izdzēst tetovējumus…

Viņš iekrita, mēģinot pārdot Antikvāra nozagto Pētera I laika ordeni; savu darbaudzinātāju, saprotams, nenodeva, dabūja trīs gadus, pēc diviem tika brīvestībā. Pa šo laiku Valerija Petroviča vairs nebija viņu nodūra tieši paša guļvietā un iznesa no dzīvokļa visu, kas bija vērtīgs. Saprotams, to izdarīja kāds no savējiem…

Students palika viens. Nokļūt cietumā viņam vairs negribējās, viņš netaisījās arī gramstīties pa kabatām vai aptīrīt mājas, arī uzbrukumus un bandītismu viņš turēja zem sava goda. Atlika tikai turpināt sava skolotāja iesākto, labi vēl, ka viņam bija palikusi Antikvāra klientūra, plašā pazīšanās šauros lokos un specifiskas iemaņas. Viss veicās labi viņš „paņēma" vairākas lauku baznīciņas, sakrāja skanošo un grasījās samainīt istabu komunālajā dzīvoklī pret izolētu dzīvokli. Tiesa gan, skaistule Zina dziedātāja kinoteātrī „Dzimtene" neatsaucās viņa aplidojumiem, bet tas viņam bijis nebijis… Ieinteresējās par gredzenu, kas zagļiem nesa veiksmi un izdošanos un par kuru kriminalajā pasaulē klīda visvisādas runas. Pat dziesmas bija sacerētas par veiksmes nesēju gredzenu, bet, kad pieredzējušais zaglis Ērzelis bija apliecinājis tā eksistenci, viņš cieši nolēma uzmeklēt šo lietiņu… Vārdu sakot, viss gāja kā smērēts, bet velns dīdīja uzspēlēt „acīti", un Students ne tikai palaida vējā visu, kas viņam bija, bet piedevām arī iešķieba Matrozim ar zagļa godavardu septiņus stabus jaunajā naudā milzu summu, ja ņem vērā, ka automobilis „Moskvičs" maksāja tūkstoti, „Pobeda" tūkstoš sešsimt, bet milzu skaistulis „Zīms", ar kuru vizinājās ģenerāļi un profesori, četrus tūkstošus…

Kur lai rauj tādu summu? Saprotams, paris menešos var sagrābstīt, ja paveicas.. Taču Matrozim nepatīk gaidīt, un tagad nu viņš brauca uz „štelli", lai vienā rāvienā problēmu atrisinātu.

Atstādams aiz sevis putekļu mākoni un lēkādams pa dangam, „BMW" nesās pa grambaino zemes ceļu uz kazaku novada bijušās galvaspilsētas pusi. Rietošā saule apžilbināja labo aci, liekot samiegties. Visapkārt pletās zaļi lauki, virs kuriem, motora dārdoņas iztrūcinātas, atkal un atkal pacēlās irbes, paipalas un citi pļavu putni. Laiku pa laikam pa ļodzīgiem koka tiltiņiem viņš šķērsoja caurtekas un šauras upītes. Pa šo ceļu brauca maz. Līdz Staročerkaskai bija kādi divdesmit kilometri, taču pagalam sliktais ceļš lika katru metru pareizināt ar pieci, tāpēc visi lielākoties brauca pa šoseju Kreisajā krastā un pārcēlās pār Donu ar prāmi Tiesa gan, agri no rīta staņicieši veda produktus uz Aksajas tirgu, bet pēcpusdienā tukšie rati atgriezās atpakaļ Bet tagad jau visi ir savās majas, pavakarējuši un dodas pie miera staņicās iet gulēt agri. Uz to ari balstījās aprēķins tas nozīmē, ka nebūs liecinieku…

Beidzot pie lēzenā stepes horizonta parādījās zvanu tornis un pēc neilga laika arī apmetnes māju jumti. Biezējošajā krēslā Students nomaskēja motociklu nomalē siena kaudzē un, nogaidījis, kamēr pār vienkāršajām mājelēm nolaižas necaurredzama tumsa, iegāja staņicā kājām. Viņam mugurā bija melns krekls, melnas bikses, melnas ķīniešu kedas, rokā melni diegu cimdi, galvā bija uzmaucis melnu zeķi, pār plecu pārmetis melnu vaskadrānas somu Tāds apģērbs ļāva saplūst ar melno Donas nakti Laternas nedega, vienīgi nemierīgi rejošie suņi iezīmēja viņa ceļu pa tumšajām tukšajām ieliņām.

Viņš jau te bija bijis izlūkos svētdien atbraucis ar upes tramvaju, iespiedies trokšņainu ekskursantu pūlī, visur gaja kopā ar viņiem, apzinīgi aplūkodams vietējās ievērojamākās vietas atamanu sētu, bijušo vīriešu klosteri, važas, kurās reiz bija iekalts Stepans Razins, un, protams, simpātisko koka baznīciņu, kas brīnumainā kārtā bija saglabājusies laikā, kad notika cīņa ar reliģiozo apmātību. No tālienes likās, ka tā celta no maziem dēlīšiem, kas laika gaitā bija kļuvuši pelēki, gluži kā samazināts rekonstruēts modelis no sērkociņiem. Tā stiprāk pagrud un sabirs uz visām pusēm. Un tomēr nē tuvumā redzams, ka savā laikā namdari darbu paveikuši godam nostāvēs baznīciņa vēl gadus simt vai divsimt… Iekša valdīja krēsla, bija pavēss un bija jūtama pavisam vāja vaska un vīraka smarža. „Sveces dedzina maz, taupa vīraku," viņš nodomāja. „Un kur gan lai popi tiktu pie piķa? Droši vien visu draudzes veceņu salasīsies kādas divdesmit vai trīsdesmit. Un arī tikai uz baznīcas svētkiem… Visa jaunatne aizplūdusi uz pilsētām, veči kaunas pieri pārkrustīt, kur nu vēl baznīcā ieiet. Komunistiskā ideoloģija necieš konkurenci, labi vēl, ka pavisam nav aizklapējuši…"

Ekskursanti aplūkoja skaistu klirosa balkoniņu, kas bija novecojis, nokāries un tagad diez vai noturēs baznīcas kori, sajūsminājās par koka altāra smalkajiem grebumiem, bet Students nevērīgi pagājās gar svētbilžu sienu, ar acīm meklēdams to, ko bija pasūtījis Sazāns. Profesionāļa acs aši slīdēja pār svēto tumsnējām sejām, kas daudznozīmīgi vērās caur aizgājušo gadsimtu patinu. Zelta apkalumu te, saprotams, nebija, toties īstu senlaiku bilžu veselas divas, bet senā svētbilžu glezniecība ir vēl lielākā vērtē par zeltu… Un redzkur vēl viena vērtīga bilde Svētais Nikolajs, XVII gadsimts… Trešā raritāte! Tik mazai baznīciņai pārpārēm… Nu nekas, drīz viņš to izlabos…

Students pasmīnēja un sāka rūpīgi pētīt nākamo guvumu, mēģinādams noteikt, par cik to izdosies nodot un kā labāk tai piekļūt.

-   Vai, bet kāpēc svētbilde notriepta ar krāsu? Baz nīcas klusumā atskanējusī griezīgā sievietes balss viņu atrava no šiem svarīgajiem prātojumiem.

-   Tā nav krāsa Glezna „aizklajās" sen, sen, vēl divdesmitajos gados, kad ikonas gan dedzināja, gan malkā sacirta, domīgi atbildēja samtains baritons.

Students pagriezās. Vairāki ekskursanti bija apstājuši mācītāju vidēja vecuma viru ar melnu gludu bārdu priestera svārkos un lielu krustu uz krūtīm Viņš norādīja uz svētbilžu paliktni, kur bija novietots biezs ieliekts dēlis bez jebkāda ierāmējuma.

-   Varbūt negribēja skatīties uz tādu Dieva apgānīšanu, bet, iespējams, mēģināja aizsargāties, paslēpties no ienaidniekiem, mācītājs turpināja. Draudzes sieviņa to atrada šķūnī, ienesa mājā, un tā sāka „atklāties". Bet, kad atnesām uz baznīcu, tas notika vēl ātrāk…

Students piegāja tuvāk. Blāvajā gaismā, kas iespīdēja caur diviem diezgan lieliem, taču nespodriem, putekļu klātiem logiem (kuriem nebija restu un kas tika aizdarīti ar parastajiem krampīšiem), viņš ieraudzīja, ka ieliektais dēlis no apakšas līdz pusei vienlaidus pārklāts ar pelēku sūbējumu, bet augšējā daļā skaidri redzama Svētā Trīsvienība un visu svēto vaigi.

„Rets gadījums, brīnumains," Students nodomāja. „Arī šo vajadzēs pagrābt līdzi…"

Un tajā pašā mirklī sajuta sev pievērstu mācītājā vērīgo, pētīgo skatienu. Ta var skatīties opers vai prokurors, taču ne svētais tēvs baznīcā. Viņam nepatika tādi skatieni, tāpēc pagriezās un devās uz izeju.

Pagaidi, mans dels, no mugurpuses atskanēja sulīgais baritons. Vairakiem klusiem soļiem mācītājs viņu panāca, draudzīgi paņēma zem rokas.

-Vai tev, dēliņ, patika baznīca? Vai svētbildes patika?

Tagad Students labi varēja apskatīt askētisko seju ar dziļām rievām ap muti, gaišās acis, bagātīgo sirmumu melnajā bārda.

-   Hm… labas.. Es gan neko daudz no tām nesaprotu, svēto tēv…

-  Tēvs Joanns, mācītājs pateica priekšā. Un kāds tad tev vārds?

-   Vaļeks. Tas ir, Valentīns…

-   Bet man izlikās, ka saproti, Dieva kalps Valentīn. Jaundarinātajam uzmanību nepievērsi, bet par senlaicīgajām ilgi tīksminājies…

Students paraustīja plecus.

-   Nezinu, kuras ir seno laiku, kuras ne… Man tīk tās, kas ieskatās tieši dvēselē…

-   Ļoti precīzi uztverts, tēvs Joanns pamāja. Tu esi izglītots cilvēks, mans dēls. Lai gan pēc tava izskata to nevar pateikt…

-Hm…

Students nezināja, ko atbildēt.

-   Un šo ļaužu vidu tu esi gadījies nejauši. Mācītājs piemiedza acis, apvilkdams ar roku baznīcā izklīdušajiem ekskursantiem. Šie taču ir Donas viesi, atbraukuši uz kultūras darbinieku semināru. Bet tu esi vietējais. Un pavisam noteikti neesi kultūras darbinieks…

-   Nē-ē, esmu šoferis, atvedu viņus ar autobusu, Students sacīja un steidzīgi izgāja uz baznīcas lieveņa.

Mācītājs viņam sekoja.

-  Vai kupolu esi aplūkojis, dēliņ? viņš negaidīti jautāja. Tā Kunga krustam acis uzmeti?

-   Krusts kā jau krusts, Students nomurmināja.

-   Te nu tu kļūdies, tēvs Joanns nopūtās. Divdesmit piektajā gadā baznīcu gribēja sagraut. Aizkabināja krustu ar traktoru un nu tik vilks. Bet mūsu kupols stāv kā stāvējis! Pretī traktoram noturējās! Tikai maķenīt sasvērās uz sāniem Bet traktoristam Vaņam dēls piedzima ar greizu kāju! Pat bezdievji saprata šo zīmi, lika baznīcu mierā… Bet krusts pamazām kaut kā iztaisnojās…

-   Un kas tad ir? Kada man tur daļa? Students sapīcis vaicāja.

Tēvs Joanns paglaudīja bardu.

Vienkārši tāds interesants notikums. Gan kultūras darbiniekiem, gan viņu šoferim Starp citu, viņi atbrauca ar kuģīti…

Students ašā solī devās projām no baznīcas Garastāvoklis bija sabojāts. Cik savāds pops! Vai patiešām neīsts kruķis priestera svārkos, svētbildes apsargā? Nu nē taču, tas nevar būt. Tad jau arī citās baznīcās būtu tādi paši sargi. Bet viņš tajās brīvi bija darbojies… Un tomēr nemiers saglabājās, ne velti viņš pat Ērzeli par popu bija iztaujājis, bet tas nomierināja nekas tāds nemēdz but… Bet „likumīgais" jau nu ir tāds gudrinieks, viņš visu zina! Pat ja pops ir čekists, viņš jau neapsargā svētbildes, bet ideoloģiski apstrādā.

Un tātad pēc dažām dienām viņš nedzirdami zogas pa naksnīgajām ieliņām. Izlūkošana bija līdzējusi baznīcu viņš atrada atri. Durvis bija aizvērtas ar ļodzīgu skavu, kas bija uzmaukta uz tikpat ļodzīgas cilpas, kurā karājās slēdzene, līdzīga tām, ar kādām aizslēdz pastkastītes. Ar tievu un garu kaltu viņš aizķēra skavu un bez pūlēm izrāva koka skrūvītes, kas bija par īsu, lai kalpotu tādam atbildīgam uzdevumam. Pavēris čīkstošās durvis, ieslīdēja no vienas tumsas otrā daudz blīvākā, ar tikko jūtamu baznīcas dvaku.

Ieslēdzis apaļu ķīniešu lukturi, Students virzījās uz svētbilžu sienas pusi. Viņam bija laba redzes atmiņa un lieliska intuīcija, vajadzīgās svētbildes viņš varēja atrast pat pēc taustes. Taču jānodrošinās pret kļūdām par simt procentiem… Viņš pārlika uz vēdera savu somu, kurā tieši ietilpa četras bildes. Gaismas plankums pārskrēja pār svētbilžu sienu, izceldams no tumsas svēto bargās sejas un nosodošos skatienus. Viņa bezbailīgajai, kaut arī drudžaini pukstošajai sirdij piezagās baiļu stingā roka… Viņš prata parvarēt bailes, taču tagad nespēja atgrūst kaulaino roku. Pēkšņi ledainie pirksti sažņaudza karsto miesas kamolu tā, ka tas ap stājās un pārstāja sūknēt asinis, vajadzīgo svētbilžu vietā melnēja tukši taisnstūri! Kas tas?!

-   Nevari atrast, mans dēls? Zema balss dobji no dunēja tukšajā telpā, atskanēja atbalsī zem augstās velves, atpluda no galerijas.. Students gandrīz vai ap čurājās. Kājas saļodzījās, šausmas savažoja ķermeni. Saņēmis visus spēkus, viņš spēji pagriezās atpakaļ un, vai pamirdams no šaušalām, pastiepa uz priekšu lukturi, neatjauzdams, ko viņš tūlīt ieraudzīs…

Gaismas stars izkliedēja biedējošo melno tumsu un izgaismoja cilvēka figūru priestera svārkos ar krustu, kas mirdzēja uz krūtīm Viņš lēnām pienāca cieši klāt.

-   Tēvs Joanns? Jūs?… Kapec esat šeit naktī?

-   Gaidu tevi, paskaidroja garīdznieks, nepievērsdams uzmanību asajam kalta dzelonim, kas ņirbēja drebošā rokā iepretī viņa vēderam.

-   Kā jūs uzzinājāt? Students aplaizīja apkaltušās lūpas. Viņš bija zaudējis savu parasto pašpārliecību un parverties nožēlojamā, nedarbus pastradajušā pirmklasniekā, kuru negaidīti pārsteidzis skolotājs.

-   Ka tad nosaka kur vilks un kur aita? mācītājs turpināja. Tā arī cilvēku vidu redzams, kas kurš ir… Tu tad arī biji vilks avju barā! Arī tavas zīmes izlasīju .. tetovejumus nešķīstos..

Students pasmīnēja. Bailes bija pārgājušas. Viņš iegrūda kaltu kabatā.

-   Kā tad sanāk, tēvs, tu arī esi sēdējis cietumā?

-   Es dabūju ciest par ticību, svētais tēvs atteica. Bet tādus kā tu esmu gana atskatījies. Un sazīmēju tevi uzreiz, un atģidu, ka drīz vien ieradīsies… Droši vien Augšdonskā, Ļebjažjē un Stepņanskā tu arī esi pastrādājis . Tā nu, rau, uzklāju guļvietu uz grīdas, jau piekto nakti te guļu…

-   Kāpēc tad iecirkņa pilnvarotajam nepateici?

Tēvs Joanns nopūtās.

-  Esmu draudzes gans, nevis pēddzinis. Es būtu tev atdevis to, ko tu iekaro. Par Žanu Valžānu esi dzirdējis?

Students skaņi pakasīja pakausi.

Reta krimināliesauka. Es zinu tikai Žanu Krāpnieku Ko tādu viņš izdarījis?

-   Viņu ielaida pārnakšņot, pabaroja, padzirdīja, bet viņš pateicības vietā nozaga svečturus. Žandarmi viņu notvēra, atveda pie saimnieka, bet tas sacīja: „Es tos viņam atdāvināju…"

-   Un kas no ta?

-  Nekas. Viņu pārņēma kauns, viņš ari nožēloja grēkus. Kļuva cits cilvēks.

-   Interesanti! Tad kāpēc tu savas bildes noslēpi.

-    Nu tāpēc, ka no Dieva zagt nedrīkst, pops noducināja. Tu taču starp diviem spēkiem klīsti. Tikai no Labā tā patālāk, bet Ļaunajam tuvāk… Apdomājies pārkāpsi robežu, atpakaļceļa vairs nebūs… Nāksies cilvēces ienaidniekam kalpot no tiesas un ticības!

Liecies nu mierā, tēvs, beidz biedēt! Students saviebās.

Svētais tēvs nopūtās.

Es taču tevi nebiedēju. Brīdināt gribu. Ej nu ar dievpalīgu, durvis ir vaļā…

Students pastavēja, galvu nodūris, pagāja garām mācītājam un aši izgāja no baznīcas. Bāls pilnmēness izlīda no mākoņiem, ar spokainu gaismu atšķaidīdams dienvidu nakts necaurredzamo tumsu. Pēc seniem kazaku ticējumiem, pilnmēness naktī no slepenam spraugām izlien visādi mošķi bēniņos šaudās mājas gari pa tumšām gravām klejo vampīri, no dziļiem atvariem iznirst nāras, stepē siro vilkači, un virs stepes lido raganas uz savām slotām… Taču tagad staņicas apkaimē nekas tāds nenotika tikai aiz ciema ceļa līkumā iekrekstējās motocikla starteris, ierūcās nogaidījies motors, un vēl pēc paris minūtēm smagais „BMW" jau traucās zilaja naktī pa sadragāto gruntejumu, saceļot mēness gaismā sudrabaini vizošus putekļus. Valentīns Gorbaņs tīksmi pavērsa seju pret vēsā stepes gaisa strūklām Nezin kāpēc izčibējusī „štelle" viņam nebija sabojājusi omu.

Treša nodaļa. Spekulanti Ļeņingrada

1961. gada augusts

Grāfs dzīvoja astoņstavu staļinlaika mājā ar augstiem griestiem, plašu priekšnamu, liftu un pat atkritumvadu Taču tā izskatījās apskretusi un nolaista tapat kā visas apkārtējās ēkas. Tomēr Bernšteins Grāfu tik un tā apskauda. Pēc paraduma atskatījies,

Aleksandrs Isaakovičs ienira dobjajā, pēc kaķu, bet varbūt arī cilvēku mīzaliem smirdošajā trepju telpā. Tas bija pamaza auguma cilvēks retiem, izkrist sākušiem matiem, gadus četrdesmit piecus vecs ar noslieci uz tuklumu, kurš tāpēc izvairījās no lifta cerībā, ka kustības paildzinās viņa dzīvi.

Pa nodeldētajiem pakāpieniem viņš samērā strauji pārvarēja divus stāvus, bet pēc tam pagura un samazināja tempu. Viņam mugura bija pelēks maisveida uzvalks, darināts vietējā fabrikā „Sarkanais proletārietis", un plāna sintētiska kaklasaite, kas izstieptā gumijā apņēma resno kaklu. Bikses jau labu laiku nebija redzējušas gludekli un ceļgalos bija nedaudz uzburbušas. Vārdu sakot, Aleksandrs Isaakovičs Bernšteins izskatījās tā, ka arī pienācās izskatīties vidēji statistiskajam dzīves nobružātam piecdesmitgadīgam padomju pilsonim, kurš pārtiek no vienas algas. Viņš vienadiņ izlikās par nabagu, maskējās un turēja cieņā teicienu: „Sargi sevi pats un Dievs tevi sargās, nesargāsi konvojs apsargās!"

Bernšteins vienmēr nokavēja, pie tā visi bija pieraduši, tāpēc ceturtajā stāvā viņš vēl pastāvēja, lai rimtos aizdusa, un tikai pēc tam piezvanīja pie nobružāta dermatīna apsistām durvīm, kas arī ne ar ko neizcēlās starp citām tādām pašām durvīm. Ja nu vienīgi ar uzrakstu uz noskrāpētas plāksnītes ,,P P. Pjatiļetki". Actiņā kaut kas pazibēja, un tūlīt pat ar stingru, noapaļotu skaņu pagriezās atvestās ārzemju slēdzenes nevainojamais mehānisms. Durvis plaši atvērās, uz sliekšņa parādījās neapmierinātais saimnieks.

Esiet sveicināts, biedri Piecgades Pirmrindnieki ar vieglu ironiju sveicināja Bernšteins. Joprojām cenšos līdzināties jums, pūlos ņemt par piemēru, bet nekādi nesanāk…

-   Saša, nu kāpēc mums visu laiku tevi jāgaida?

Atšķirībā no nevīžīgi ģērbtā Bernšteina Grāfs izskatījās nevainojami, pilnībā attaisnodams savu iesauku. Kopts, mazliet salkans brūnēts ap gadiem trīsdesmit, ar nelielu akuratu bārdiņu, kas viņam piešķīra svētbildēm raksturīgu veidolu. Bagātīgs uzsvārcis no tumši ķiršsarkana samta atsedza rūpīgi izgludinātu putu baltu kreklu ar rūpīgi sasietu bordo krāsas kaklasaiti, no nedaudz uzlocītajām piedurknem rēgojās stērķelētas manšetes ar rubīna aproču pogām. Sašaurinātās krēmkrāsas bikses ar platajiem atlokiem un asajām vīlēm krita uz melnajām kurpēm, kas spīdēja kā spogulis. Nevienai no uzskaitītajām lietām nebija sakara ar Padomju Savienības vieglo rūpniecību, un tās nebija nopērkamas pat Maskavas komisijas veikalos.

-   Nekas, Fēliks, nenomirsiet, saērcināti noburkšķēja Aleksandrs Isaakovičs, un šo saērcinājumu bija izraisījusi ne tik daudz namatēva neapmierinātība, cik viņa izskats. Bet dažs labs nomirs gan! Es te uzzināju tādas lietas…

Nesacel spuras, Saša! Saimnieks saviebās un pārvilka delnu pār garajiem kraukļa melnajiem matiem, kas itin kā nevērīgi krita sejas abās pusēs. Patiesībā šī nevērība bija atjautīgi pārdomāta un panākta ar speciālu griezumu un rupīgu ieveidošanu.

Bernšteins pievērsa uzmanību koptajām rokām un puletajiem nagiem.

-    Tu gan, es tā skatos, secinājumus neizdari… Frizieris kā vienmēr nāk uz māju, manikire… Bail nav? Jeb vai tev divas dzīves paredzētas?

Grāfs pasmaidīja.

-   Bet tas, dārgo Aleksandr Isaakovič, nevienam nav zināms. Vienīgi tam, kurš pats ij atmēri Viņš daudznozīmīgi pavērsa acis augšup un pastūma biedru no muguras. Nāc iekšā, esam jau nogaidījušies…

Bernšteins kaķa gaitā iegaja viesistabā, pec paraduma berzēdams rokas un mezdams šaudīgus skatienus uz visām pusēm, itin kā fotografētu to, ko sauca „dzīve pāri līdzekļiem". Plašajā istabā ar pulētām mēbelēm, porcelāna servīzēm ar citu virs cita sakrautajiem traukiem, kristāla lustru un tepiķiem uz sienām un parketa grīdas pie baltu galdautu klata bagātīgi piekrauta galda dēdēja divi.

Mākslas muzeja restauratoram albīnam Ohotņikovam ar baltām skropstām un sarkanam, mūždien iekaisušām acīm bija nedaudz pāri četrdesmit. Suhomļinovs bija gandrīz viņa vienaudzis, bet izskatījās vecāks, viņam varēja dot visus piecdesmit sausnējs, retie sirmie mati ieziesti ar breohnu un akurāti atsukāti atpakaļ. Bet pelekās acis mierīgi un vērīgi aplūkoja pārmaiņus te vienu, te otru paziņu, itin kā meklētu viņos kādu tārpu izgrauztu eju Abi vai laistījas pašapmierinātībā, bet ar svarīgo stāju un valdonīgajām sejām atgadināja rajona padomju vai partijas vadītājus. Arī ģērbās atbilstīgi ateljē šūdināti korekti uzvalki, balti pletkrekli, neiztrūkstošās kaklasaites…

Līdz Grāfa līmenim viņi, protams, nesniedzās, taču Bernšteinu acīm redzami parspēja, un, ja vērtētu pēc ārējā izskata, tad Aleksandrs Isaakovičs varētu but nožēlojams lūdzējs, kurš nesekmīgi sēž viņu uzgaidāmajās telpās. Patiesībā gluži tā vis nebija no šeit sanākušā Ļeņingradas „melno kolekcionāru" pasaules četrinieka par visbagātāko un ietekmīgāko tika uzskatīts tieši Bernšteins, viņam sekoja Igors Petrovičs Ohotņikovs, tad nāca Pjotrs Lukičs Suhomļinovs, bet Grāfs ieņēma pēdējo vietu gan stāvokļa, gan arī autoritates ziņā, jo viņam patika visādas ārišķībās, kas nopietnu cilvēku vidu nav nekas cildināms. Tiesa, Grafs bija visjaunākais, tā ka viņam vēl viss bija priekšā.

-   Esiet sveicināti, dārgie draudziņi! Sveiks, Igoriņ! Sveiks, PetjeņkaL.

Aleksandrs Isaakovičs sirsnīgi un svinīgi sarokojās ar kolēģiem. Tie acīm redzami bija sanīkuši gaidot, taču nelika to manīt un atbildēja ar stingriem rokasspiedieniem un draudzīgiem smaidiem.

-   Arī tu, Feliksiņ, sveiks aci pret aci! Bernšteins pagriežas pret namatēvu Citādi priekšnamā neiznāca lāgā sasveicināties!

-    Piesēdi, piesēdi, Aleksandr Isaakovič, ēdiens atdziest, tas sacīja, paspiežot izstiepto roku. Igoram un Pjotram jau siekalas tek. Un arī es, jāatzīst, esmu izsalcis… Lūdzu, nekautrējieties, neesam jau restorānā, tāpēc pie mums ir pašapkalpošanās….

Ar plašu aicinošu žestu viņš apvilka bagātīgi klāto galdu tajā bija celtas tādas delikateses, kadas var dabūt tikai apgabala partijas speciālajā sadalītājā un arī ne kopēja bufetē, bet tikai sekretāru sektorā, zivs mugura, vārīta store, kūpināta desa, šķiņķis, šprotes un vēži, melnie ikri. Bet zem lieliem melhiora kupoliem savu kārtu gaidīja karstie ēdieni, un diezin vai tas bija padomju darbarūķiem pierastais gulašs, makaroni flotes gaumē vai kotletes…

Četri vīri beidzot apsēdās, pasniedzās pēc pudelēm un uzkodām, sudraba dakšiņas un nazi ieskanējās pret porcelāna šķīvjiem, piepildījās glāzītes un pokāli.

-   Par tikšanos!

Smalki noskanēja cēlais kristāls. Visi iedzera un ar apetīti ķērās pie uzkodām.

-   Bet kāpēc tu mūs nesavāci savā iemīļotajā „Saigonā"? it kā neviļus pajautāja Bernšteins. Vai „Astorijā"? Tava nabaga Ļaļečka, redzams, visu nakti cepusi un vārījusi…

-   Nesmīdmi, Aleksandr Isaakovič! Namatēvs at meta ar roku. Mana Ļaļa nav pa to līniju…

Visi sataisīja stingri indiferentas sejas, lai nesaasinātu tematu.

-   Terentjičs visu pagatavoja pavārs no „Astorijas"! Goša, šo oficiants, atveda un galdu uzklāja. Bet kālab mums visiem kopā iet uz krogu? Lai afišētu mūsu draudzību? OBHSS fotoaparātu priekšā nostāties? Un zem „Kantora" mikrofoniem? Nu nē! Es arī Ļaļu pie sievasmātes aizsūtīju, arī Galinu Ivanovnu, mājkalpotāju, palaidu. Mājās bez liekiem skatieniem mēs varēsim mierīgāk un jautrāk parunāties…

-   Dzirdu ne vairs puikas, bet vīra balsi, piekrītoši pamāja Aleksandrs Isaakovičs. Bet kur tu dabūji tik skaistas pudeles, Fēliks? „Berjozkā" tādu nav, tikai „Baltais zirgs". Vai tas arī ir viskijs?

-   Protams. Turklāt varen labs. Mans vecvecvectēvs, kņazs Juzdovskis, mēdza teikt: „Labāk skaidrā staigāt nekā sazin ko žļampāt…" Un es ar viņu esmu pilnībā vienisprātis. Manās asinīs vispār saglabājies ne mazums ģimenes ieradumu…

-   Daudzi no tiem ir kaitīgi padomju Krievijā, Bernšteins noteica. Piemeram, kontakti ar ārzemniekiem. Jo, ja jau viskijs nav no „Berjozkas", tad to atvedis kāds no pazīstamiem angļiem vai, kas ir vēl sliktāk, amerikāņiem .. Starp citu, gribēju jums pastāstīt par Greizo un Cervoneiņu…

-   Mēs taču zinām to visu! Ohotņikovs nīgri atmeta ar roku. Pa astotniekam puišiem iešķieba, bet pēc tam nodeva pārtiesāšanai, un tad piecpadsmit kā likts. Viņi taču visās avīzēs iekļuva kā ļaunākie valūtas spekulanti! Dimiča žēl, viņš šiem nejauši pielīmējās un tagad iet vienā saitē. Tā būtu dabūjis gadus sešus, kā parasti, trešo daļu jau būtu atsēdējis! Iedzersim par puišiem! Ek, labs tas eksporta šņabis! Tīrs…

-    Labāk viskiju būtu dzēris. Kopā ar ikriņiem pa pirmo, ieteica namatēvs, kā lietpratējs apošņādams kristāla glāzi, kas līdz pusei bija piepildīta ar zeltaino dzērienu.

Atkal glāzītes melodiski ieskanējās, vīri iedzēra. Plānum plāns, gandrīz caurspīdīgs zivs muguras gabaliņš uzdūrās uz albīna dakšiņas. Viņš par to patīksminājās un iebāza mutē.

-   Labi, zivs muguru, šprotes, cūkgaļas cepeti to visu var „Berjozkā" paņemt. Kur tu ņēmi tik daudz stores ikru? Viņš pamāja uz porcelāna terīni, kas ar kaudzi bija piepildīta ar pelēkiem spīdīgiem graudiņiem.

-   Tie ir sevrjugas, namatēvs kautrīgi palaboja. No Rostovas atveda. Un vispār dabūt var visu. Būtu tikai nauda. It īpaši zaļajos…

Bernšteins degvīnam uzkoda sviestmaizi ar ikriem un daudznozīmīgi pacēla pirkstu.

-   Pie viena par „zaļajiem"… Jus, rau, mani pārtraucāt, neļāvāt pateikt līdz galam… Kaut par puišiem mēs arī iedzērām, tikai tas viņiem nepalīdzēs…

-   Kāpēc tā7 Suhomļinovs saslējās.

-   Tāpēc, ka viņus grib pakļaut Nošaušanas pavēlei! To, var teikt, viņu dēļ arī pieņēma! Šī lieta ir paša Hrušča kontrolē!

-   Tas nevar but, pārliecināti sacīja Suhomļinovs, kurš savā legālajā dzīvē bija advokāts. Likumam, kas padara smagāku sodu, atpakaļejoša spēka nav! Tas ir viens no padomju krimināltiesību pamatprincipiem! Greizais, Cervonciņš un Dims Dimičs jau ir notiesāti un savus termiņus izcieš…

-    Liecies mierā! Bernšteins nievājoši atmeta ar roku. Jo tu, rau, nezini šos principus! Kad viņiem vajadzēs, viņi vienu principu nomainīs ar otru, viena likuma vietā pēc cita sāks tiesāt! Salieks ragā puišus, jūs vēl pieminēsit manus vārdus! Un avīzēs nodrukās, lai citi tā nedarītu!

No skarbajiem vārdiem uzdvesa nāves saltums. Gan delikatesēm nokrautais galds, gan brīnumainie dzērieni vienā mirklī zaudēja savu pievilcību. Iestājās saspringts klusums.

-   No kā tad tu tādus smalkumus uzzināji, Aleksandr Isaakovič, ko? pēkšņi pajautāja Fēlikss.

Trīs acu pāri ar saspringtu interesi pavērsās pret Bernšteinu

-   No kamieļa! viņš asprātīgi atbildēja.

-   Ar tumšzilām zīmotnēm? vienaldzīgi painteresējās Ohotņikovs.

-   Kas tas par mājienu?! sašuta Aleksandrs Isaakovičs.

-    Tas nav nekāds mājiens, pasarg' dievs! Tikai visiem ir zināms, ka nelikumīgās valūtas operācijas ir nodotas no OBHSS kompetences KGB. Tas Greizo arī pazudināja. Citādi vēl tagad gulētu līdz pusdienai un pēc tam brauktu uz „Palkinu" pusdienot…

Greizo patiešām stingri turēja aizdomās par darbošanos OBHSS labā un tieši ar to saistīja viņa labklājību un nesodāmību daudzu gadu garumā.

-   Un kāds tam sakars ar mani?! Bernšteins turpināja paust sašutumu. Lieta tā, ka arī viņu turēja aizdomās par sakariem ar KGB, parasta lieta, šaubas rodas par jebkuru veiksmīgu blēdi kā izskaidrojums viņa uzplaukumam un tam, ka viņš pārāk ilgi ir uz brīvām kājām. Tādi minējumi attiecās arī uz citiem klātesošajiem, un nevarētu teikt, ka tie būtu bez pamata. Taču runāt par to skaļi vai pat dot smalkus mājienus par tik „bieziem" apstākļiem nebija pieņemts.

-   Neviens nesaka, ka tam „ir sakars", iejaucās namatēvs. Nomierinies, dārgais Aleksandr Isaakovič!

-    Vispār mēs kaut ka novirzījāmies uz citu tematu! Ohotņikovs demonstratīvi ielēja kārtējo mēriņu.

Kāpēc tu mūs esi sapulcinājis, Grāf? Domāju, ne jau lai apspriestu svešas problēmas?

-   Šodien svešas, rīt jau savējās, neapmierināti norūca Aleksandrs Isaakovičs un ņēmās bagātīgi ziest sviestu un ikrus uz pavisam svaigās baltmaizes. Drupenie ikri ta vien centās noslīdēt, bija jābūt pietiekami izveicīgam. Kad sarežģītais darbs jau gāja uz beigām, viņa seja izlīdzinājās un nepatika pagaisa.

-   Tieši tā, Ohotņikovu atbalstīja advokāts. Tads galds nav domāts tam, lai bojātu garastavokli. Bet gan tam, lai kopīgi papriecātos par labu notikumu!

-   Vai patiesi būsi Gralu atradis, ko, Feliksiņ? Bernšteins pavaicaja Viņš jau bija nolocījis pusi sviestmaizes, izdzēris konjaku un nonācis savā parastajā līdzsvarotajā stāvoklī. Vai arī Likteņa šķēpu?

-   Bet varbūt kristāla galvaskausu? pajautāja Su-

homlinovs. »

Visi bija ieinteresēti un gaidīja paskaidrojumus.

-   Nē taču, draugi, šodien mēs atzīmējam nevis lietišķu, bet gan personīgu notikumu!

Ar burvju mākslinieka žestu Grāfs uzsvieda uz galda padomju pasi spīdīgā, bez viena vienīga skrāpējuma, pēc līmes smaržojoša kalikona iesējumā

-   Šodien ir Fēliksa Juzdovska dzimšanas diena, Esmu atjaunojis savu īsto vārdu un saņēmis jaunu pasi. Piecgades pirmrindnieks ir pazudis. Un kņazs Juzdovskis ieņēmis viņa vietu Pareizāk sakot savu likumīgo vietu dzīvē! Par to tad arī aicinu iedzert!

Taču, atskaitot pašu namatēvu, glāzi neviens nepacēla. Bernšteins uzlika pensneju, atvēra pasi un lasīja tik uzmanīgi, ka pat lūpas kustējās. Līdzās sēdošais Pjotrs Lukičs pieliecās tā, ka gandrīz nokrita no krēsla, un arī kā apburts cieši vērās visparastākajā PSRS pilsoņa dokumentā. Bet Ohotņikovs pat pielēca no savas vietas, apskrēja apkārt galdam un alkani glūnēja aiz Aleksandra Isaakoviča pleca.

-   Fēlikss Zorževičs Juzdovskis! pa zilbēm izlasīja Bernšteins un pār pensneju izbrīnīti paraudzījās uz gaviļnieku. Ohotņikovs un Suhomļinovs daudznozīmīgi saskatījās.

-   Tad tas viss ir taisnība?! Tu patiešām esi no kņazu dzimtas?!

-     Nu, protams! Tikai boļševiki ņēmās visus kņazus, grāfus un baronus līdz saknei iznīcināt.. Vectēvs Zbigņevs pēc revolūcijas sev ātri vien pamainīja biogrāfiju un dokumentus pa jaunam izlaboja, kļuva par Zaharu Objedkovu.. Pretīgs uzvārds, plebejisks, bet toreiz tā mēdza darīt… Jo primitīvāks, nekulturālāks un stulbāks tu esi jo labāk' Un, kad es trīsdesmitajā gada piedzimu, tēvs man citu piemeklēja itin kā skaistaku un ideoloģiski izturētu, kaut ari smieklīgu Bet ne tik riebīgu, kas ož pēc virtuves. Tas bija kā reveranss padomju varai Piecgades Pirmrindnieks, toreiz tādi vārdi bija modē… Viņš arī pats visu nomainīja gan vārdu, gan uzvārdu, gan izcelsmi.. Tā ka četrdesmit ceturtajā varoņa nāvē krita nevis kņazu dzimtas pēctecis Žoržs Zbigņevičs Juzdovskis, bet gan strēlnieku bataljona ierindnieks, atslēdznieks Pjotrs Petrovičs Pjatiļetka. Tikai kuram no tā labāk, es nezinu! Bet es taču jums visu to esmu stāstījis…

-   Daudz ko var stāstīt, galvenais pierādīt! ar advokātu pieteicienu paspīdēja Suhomļinovs. Mēs do mājām, ka tu pasakas stāsti. Bet par Fēliksu sevi sauc tāpēc, ka skaists vārds iepaticies…

-   Tad paceliet par kņazu Fēliksu Juzdovski! Grāfs pieprasīja.

Šajā reizē visi piecēlās, saskandināja un izdzēra stāvus. Tad namatēvs izveicīgi nocēla spīdīgos melhiora vākus no siltā ēdiena

-   Op-la-lā!

Vienā cepeštraukā bija zeltam bruņas sviestā ceptas paipalas, otrā šašliks no jēra, vērša un cūkas gaas.

9

-   Tas tik ir kaut kas! jūsmīgi noelsās viesi. Tūlīt redzams grāfa cienīgs mielasts!

Visi ar apetīti metās virsū ēdienam. Skanēja tosti, degvīns, konjaks un viskijs ija straumēm.

-   Cik kraukšķīga ādiņa paipalām!

-   Un jēra gaļa! Taisni vai kūst mutē!

-Ari cūkgaļa ir sulīga, nekad neesmu tādu baudījis!

Vīriem vaigos ielija sārtums, viņi novilka žaketes, bet namatēvs nometa uzsvārci. Visi pieēdās, jūtami īereiba, mēles atraisījās, un katrs vairāk gribēja runāt nekā klausīties.

-   Nebija viegli jauno pasi izklapatot, nebija gan viegli! Fēlikss domīgi noteica. Labi, ka lielie vīri palīdzēja. Labi, ka bija ar ko atmaksāt antīko, akmentiņus un zeltlietiņas neviens nesmāde.. Un nu es, gluži kā ķirzaka asti, esmu nometis šo idiotisko iesauku. Jūs nevarat iedomāties, cik grūti ja tev dižciltīga dzimtas ģerboņa uzvārda vietā ir kaut kāda plebejiska palama!

-    Nu, tā vis nav, tā vis nav, Fēliks! iebilda Aleksandrs Isaakovičs. Būtu tu padzīvojis ar manu uzvārdu!

Un kas? Ebreji cara režīma laikā bija apspiesti dzīvesvietas ierobežojums, grautiņi, ģimnāzijā nepieņēma . Tāpēc daudzi kļuva par revolucionāriem un izsitas lielos priekšniekos Trockis, Sverdlovs, Jagoda un tas, kā viņu sauc.. Bļumkms! Tā ka tu, dārgais Aleksandr Isaakovič, padomju varas laikā kļuvi šķiriski tuvs, lai gan pēdējā laikā pret jūsējiem ir tāds kā atsalums…

-   Varbūt tāpēc, ka labāk iepazina? ieķiķinājās albīns, viņam patika uzkurināt draugus. Arī advokats iesmējās.

-   Atkal antisemītiski izlēcieni, Bernšteins saviebās.

-    Nomierinies taču, ne jau par tevi ir runa! Fēlikss viņu apsauca. Runa ir par mani. Es nāku no senas kņazu dzimtas ar poļu saknēm, ar tradīcijām, ar principiem… Mani senči Krievijas labā daudz darījuši. Tajā pašā laikā mani jebkura brīdī varēja nosūtīt uz Solovkiem vai nošaut drēgnā pagrabā! Nācās slaveno uzvārdu pret suņu iesaukām nomainīt! Redz, kā!

-   Bet tagad tev viss ir normāli, Feliksiņ! Jauns, spēcīgs, vari kalnus gāzt! Tu vēl mūs, večus, pārtrumposi! Tādas raritātes celsi gaismā, ka visa Maskava apskaudis! Ko nu tur Maskava? Visa pasaule!

Suhomļinovs atšiepa apakšlūpu.

-   Jā, būtu tik nauda dabūt var visu, ko vēlies!

Nav tiesa. Bernšteins pakratīja galvu. Mūsu

lietā nauda nav galvenais. Nu, pamēģini, sadabū man svētbildi „Dievmātes ievešana Svētnīcā". Pie tam ar seno laiku spiedogiem.

-   Paklau, Saša, tu taču esi jūds, bet ķerts uz pareizticīgo svētbildēm Vai tu gadījumā neesi nomainījis ticību?

-   Esmu ārsts, tātad ateists…

-   Tas ir par maigu teikts, Sašuk. Ohotņikovs spiedzīgi iesmējās. Ar tavu specialitāti tu neesi vienkārši ateists, tu esi sātanists!

Bernšteins atmeta ar roku.

-   Met pie malas savus jociņus! Te nav runa par ticību, runa ir par estētiskajām jūtām. Pareizticīgo svētbildes tas ir kaut kas apbrīnojams. Pirms nedēļas es biju vienā solīdā mājā. Un to ieraudzīju. Es gluži vienkārši apstulbu. Cipreses griezums, pārsteidzošs daiļums, ta izstaro svētumu, tadu kā apslēptu gaismu, labestību. īpašnieks nav no mūsējiem, nejauši gadījies kolekcionāru vidū, centas pārliecināt, ka svētbildē ir reāls liecinieks garīgajai saiknei starp Svēto Atona kalnu un Krieviju. Es painteresējos varbūt pārdos? Bet viņš man pat neatbildēja, itin kā nebūtu dzirdējis! Kaut ari zina manas iespējas un zina, ka es maksašu jebkuru summu. Bet tu saki nauda, nauda… Domā, ka es savas raritates tā vienkārši ņemšu un pārdošu? Septiņpadsmitā gadsimta triptihu vai Svēto Nikolaju zelta apkalumā? Nemaz nerunājot par Dievmāti ar jaundzimušo silītē! Neviens tā arī nav spējis to datēt..

-   Ak, Sašeņka, nepiepūlē manas smadzenes, esmu taču advokāts un zinu dzīves apslēpto pusi! Ja īpašnieks nevēlas pārdot svētbildi, tad citi cilvēki par to pašu naudu tev to var atnest arī bez viņa ziņas! Un tu tādus cilvēkus pazīsti!

Fēlikss ieinteresēti skatījās te uz vienu, te uz otru.

-   Bīsties Dieva! Bernšteins atvēcinājās. Kas tās par muļķībām? Kur tu to visu rāvi?

-   Labi, vari uzskatīt, ka tas ir rupjš advokatu joks… Kam tev vajadzīga tā Dievmāte? Ņemsim par piemēru mani. Suhomļinovs pielika pie mutes sarullētu plaukstu un viegli noklepojās. Visi numismāti murgo par ASV 1854. gada zelta dolāru…

-   Tas ir dārgs, vai? Obotņikovs pārtrauca.

-   Pasakaini!

-   Cik tad tas maksā?

-   Varētu lēst simtiem tūkstošu…

-   Oho!

-   Dolāru!

-   Tad vēl desmit „oho!". Pie mums neviens kolekcionārs kaut ko tādu nepavilks!

-   Ne jau par to ir runa! Advokāts dusmās sarauca pieri. Kāpēc lai es tam dzītos pakaļ, domātu sazin kādas kombinācijas, zaudētu sirdsmieru? Es, vai zināt, paņemu rokā mūsu pašu krievu kvartiņu, un man liekas, ka sajūtu pirkstu siltumu no sava senča, kurš dzīvoja četrpadsmitajā gadsimtā kņaza Vasilija Dmitrijeviča laikā…

-   Tu mums esi romantiķis, Pjotr Lukič, iesmējās

Ohotnikovs. Pirkstu siltums uz kvartina! Bet to taču

? >

miljoniem aukstu, netīru, lipīgu roku ir apgrābstījušas! Rau, es, grēcinieks, šajās dienās nejauši uzskrēju Kuzņecova fabrikā ražotai piena krūzei ar divām tasītēm un bļodiņām. Nopirku to visu par astoņiem rubļiem nelielā komisijas veikaliņa Moikā. Skaistas, vieglas! Raugos caur porcelānu uz sauli, bet tas spīd cauri! Varbūt no šīs tasītes imperatore dzēra kafiju ar krējumu, bet varbūt tirgone Marfa Skotiņina. Galvenais, uzreiz redzams tas ir īsts mākslas izstrādājums! Ja paradītu mūsējiem, viņi noteiks cenu simt vai divsimt rubļu! Tikai kam man tas? Vai gan savas naudas nav gana? Negribu pārdot. Man šis komplekts sagādā prieku. Es jums teikšu vēl vairāk, es pagājušo svētdien kopā ar sievu dzēru kafiju no šīm tasītēm. Un no piena krūzes pielēju pieniņu! Un mēs jutāmies kā kungs ar kundzi!

-   Tu zaimo, Igor! namatēvs pasmaidīja Kaut arī domā pareizi pēc gadiņiem desmit par šo porcelānu arī tūkstoti maksās, bet vēlāk arī vairāk…

Tikai par kvartiņu es gan nepiekrītu! Tajā nav dvēseles, blēņas! Ohotnikovs šķībi pasmaidīja. Par to krogos šņabi tempa, pērkamos sievišķus publiskajos namos spaidīja, apkrāpa, galvas šķaidīja. Kāds nu tur roku siltums! Gabals izcirsta vara…

-   Velti tu tā runā' Pjotrs Lukičs paraustīja plecus Visām senlietām ir īpaša aura. Iepriekšējos gadsimtos tās ir piesātinājušās ar enerģētiku un izstaro gan labās emanācijas, gan ari ļaunās. Arī cilvēku likteņus ietekmē.. Mums taču visu laiku ar tām ir darīšana, vai tad patiesi neviens nav sajutis? Piemēram, tu, Saša, vai patiesi neko neparastu neesi sajutis?

-   Esmu sajutis! Un kā vēl esmu sajutis!

Bernšteins burtiski eksplodēja. Viņš saka ātri un

juceklīgi stāstīt, ka dažreiz viņam liekoties, ka no senajam bildēm raugās pavisam dzīvas sejas, un reizēm viņš gandrīz iekrītot kaut kādā mistiskā transā un ar tam sarunajas

-   Reiz es iegāju Spasa katedralē un apstajos Svēta Nikolaja priekšā, un burtiski pārakmeņojos… Pusstundu stāvu, pēkšņi pamanu, ka gleznotais fons kļūst gaišāks, izšķīst, bet seja gluži otrādi kļūst skaidrāka, asaka, apjomīgāka, itin ka izkāpj no rāmjiem un atdzīvojas… izvalbījis acis, viņš čukstus stāstīja. Jūtu, grib kaut ko teikt, un zinu viņš ar mani nepavisam nav apmierināts! Un pēkšņi saprotu es taču grasījos „tumšās" bildes pirkt, it kā Rubļova, bet droši vien tās ir baznīcā nozagtas! Viss, domāju, cauri ir, tādu grēku neuzņemšos… Un uzreiz kļuva tik viegli, arī Nikolajs atgriezās svētbildē, un es tiku lauka no sastinguma… bet izrādījās, ka esmu tur visu dienu nostāvējis'

Pēc Aleksandra Isaakoviča satrauktā izskata bya skaidrs, ka viņš šo stāstu nav izdomājis.

-  Redziet nu' atdzīvojas Suhomļinovs. Man reiz iznāca braukt vilcienā kopā ar vienu mākslas zinātnieku, zinātņu kandidātu Viņš tieši atgriezās no komandēju ma, Itālijā bijis, pašā Vatikānā .. Saka Turīnas Kris tus apglabāšanas svētbilde viņu esot apburusi stundu stāvējis, skatījies, nespējis ne pakustēties! Un redzejis to visu gluži ka kino gan kā Kristu situši krustā, gan ka ar šķēpu viņu nogalējuši, gan ka no krusta nocēluši… Nejaušam ceļa biedram savu sirdi atviegloja ja izstāstītu saviem darba biedriem vai priekšniecībai, tad ne tikai uz ārzemēm vairs neizlaistu, bet psihenē ieslēgtu!

-   Un tas šķēps? Bernšteins iejaucās. Hitlers, lai cik viņš nelabs, tūkstoš deviņsimt devītajā līdz melnai naktij nostāvēja tā priekšā, pat prostrācijā iekrita. Un itin kā ieraudzīja savu misiju valdīt pār pasauli! Bet pēc trīsdesmit gadiem, okupējis Austriju, tūlīt izveda Likteņa šķēpu no Vīnes uz Nirnbergu…

-   Atradis, ko ņemt par piemēru, gurdā balsī deva pretī Ohotņikovs. Visiem zināms, ka viņš bija psihs un paranoiķis.

-   Bet, starp citu, piebilda Suhomļinovs, kara beigās amerikāņu pretizlūki izdabūja Likteņa šķēpu, bet pēc stundas Hitlers nošāvās.

-   Sagadīšanās! Ohotņikovs pašūpoja galvu.

-   Iespējams. Bet interesanta!

-   Bet tu, Feliksiņ, ko tu klusē? Bernšteins pavaicāja. Vai tu tici senlaicīgo lietu brīnumainajam spēkam?

-   Ne tikai ticu, kungi, es droši zinu par artefaktu, kas ietekmē cilvēku likteņus…

-   Tikai nevajag šīs veco režīmu svešādās uzrunas kungi, mesjē, seri, brīdinoši piebilda Bernšteins. Arī tev, Fēliks, neiesaku dižoties ar savu grāfa titulu. Tagad itin kā kļuvis vieglāk elpot, bet nav zināms, kas būs rīt…

-    Saša, pirmkārt, kņaza titulu, un, otrkārt, nevar taču visu mūžu bīties no savas ēnas. Tagad iestājies atkusnis! Bet vēlāk būs vēl vairāk brīvības. Juzdovskis raudzījās uz viesi ar neslēptām dusmām.

-   Mjā… tas samiernieciski noburkšķēja.

-  Un kura likteni tas ir ietekmējis? vaicāja Suhomļinovs, nepievērsdams uzmanību šim mazajam ķīviņam.

>

-   Daudzus. Un konkrēti mana vecvecvectēva kna-

»

za Fēliksa Juzdovska likteni. Starp citu, Aleksandr Isaakovič, kņaza tituls ir augstāks par grāfa titulu.

-   Labi, Bernšteins pamāja. Bet vai deserts arī ir paredzēts? Pēc labam pusdienām man patīk citrusaugļu aromāts un kafija.

-Atradinieties, nav zināms, kas bus rīt. Labāk, rau, izdzersim līdz galam konjaciņu…

Vai tad jūs ar kņazu esat vārdabrāļi? advokāts painteresējās. Nejaušība, vai kā?

-   Nepavisam nav nejaušība! Fēlikss lepni izrieza krūtis. Mūsu dzimtā apgrozījās tikai trīs vīriešu vārdi Fēlikss, Zoržs un Zbigņevs. Tad, lūk, es jums stāstīju par savu vecvecvectēvu, ja atceraties…

-   Atceramies, kā nu ne, visu vārdā atbildēja Aleksandrs Isaakovičs. Dzīvoja te, Pēterpilī, šāvās duelī… Tikai toreiz mēs domājām, ka tas ir blefs…

-   Nē, nav vis befs! Fēlikss izstiepa rokas. Stērķelētajās baltajās aprocēs nevaldāmās sarkanās ugunīs lepni laistījās paprāvi rubīni.

-   Tās ir viņa aproču pogas. Un gandrīz puse manas kolekcijas ir viņa savāktais Lai gan tā ir tikai niecīga daļa… Kņazs bija pazīstama figūra Pēterburgā. Kolekcionārs, mecenāts, viņu apciemot divas reizes bija iebraucis valdnieks imperators, apskatīja dažus eksponātus Vectēvs Zbigņevs pastāstīja tēvam, ka viņam bijusi labākā zobenu kolekcija, visslavenāko greznotāju audekli gan Rembrants, gan Djego Velaskess, arī antīko priekšmetu bija bagātīgs klāsts… Kņazs bija pazīstams visā Krievijā…

Fēlikss Petrovičs brīdi kļuva domīgs un, neraudzīdamies uz viesiem, it kā starp citu piebilda

-   Viņa portrets Maskavā karājas, Tretjakovkā. Es speciāli braucu, apskatīju. Mēs abi, starp citu, esam ļoti līdzīgi.

Ohotņikovs pasmaidīja, taču novaldījās, neko neteicis.

-   Nūja, tātad mūsu ģimenē leģenda tiek stāstīta no paaudzes paaudzei, itin kā kņazs dzītu roka Jūdas gredzenu. Tas piederēja kādam pavecam grāfam, kuram gredzens dāvājis mīlestībā jaunekļa spēku, kārtīs nesis drošu laimestu un vispār aizsargājis no visām likstām un nelaimēm.

-   Atvaino, Fēliks, es tevi partraukšu, Bernšteins aizpildīja iestājušos pauzi. Bet kāds tam sakars ar Jūdu?

Fēlikss izteiksmīgi izpleta rokas.

-    Tika uzskatīts, ka tā pirmais īpašnieks bijis pats Jūda. Taču kņazs acīmredzot bija pārliecinājies par tā maģisko spēku, jo centās to izpirkt vai iemainīt, tomēr īpašnieks nebija ar mieru ne pa kam…

Grāfs ielēja konjaku un viskiju, viņi klusēdami izdzēra.

-   Bet pēc tam kaut kas notika zaudējums kārtīs, naudas ieķīlājums, strīds. Vispār kņazs šā gredzena dēļ cīnījās duelī…

-   Ar grāfu? pajautāja Bernšteins.

-   Nē, tas jau bija pavisam sačākstējis un atdevis gredzenu tālāk brāļadēlam. Zaļknābis no provinces, nekad pistoli rokā nav turējis. Un viņš noknieba kņazu ar pirmo šāvienu, kaut arī tas bija labu labais šāvējs… Tika uzskatīts, ka tā lieta nav tīra… Manu senci apglabaja, pienapuiku notiesāja un izsūtīja, lūk, tā beidzās šis notikums!

-   Un gredzens? satraukti jautāja Aleksandrs Isaakovičs. Kur tad gredzens palika?…

-   Gredzenu konfiscēja valsts iestādes, un to pievienoja lietai kā lietisko pierādījumu. Un viss, kopš tā laika neviens neko par to nav dzirdējis.

-   Mjā, ja vien varētu to atrast! Bernšteins domīgi pašūpoja galvu. Tādas lietas bez pēdām nepazūd Bet kāds tas ir? Tu kaut zini, kāds tas izskatās?

-   Apraksts tika nodots no paaudzes paaudzei, zīmējumi. Arī man tēvs tika zīmējis… Stāsta, no gredzena tāds spēks izplūdis, ka ne ar ko nav iespējams sajaukt…

Fēlikss atnesa bieza papīra lapu, Pārķēra pildspalvu ar zelta spalvu un ņēmās ātri zīmēt uzmetumu.

-   Apmale veidota no nezināma metāla, iespejams, tumšas krāsas ar gaišu lasmojumu, bet varbūt otrādi no gaišas ar tumšu, viņš vai nu teica priekšā pats sev, vai paskaidroja pārējiem. Priekšpusē atņirgts purns vai nu lauvas, vai kāda baisa briesmoņa… Bet rīklē viņam…

-   Bet rīklē šis purns tur apaļu melnu zvīņaina slīpējuma akmeni, pabeidza Ohotņikovs, kura galva jau dusēja uz labas rokas plaukstas, bet sarkanās truša acis bija pārvērtušās šaurās spraudziņās. Viņš bija pilns kā mārks, kaut arī turējās visiem spēkiem.

Fēliksam izkrita no rokas pildspalva, zilās tintes piliens uzšļācās uz nezināmā briesmoņa purna atveidojuma. Tieši tur, kur vajadzēja atrasties noslēpumainajam akmenim.

-   Kā tu zini?! viņš iekliedzās tā, ka visi saprata albīns ir trāpījis desmitniekā.

Atbildes vietā Ohotņikovs nožagojās.

-   No kurienes tev zināms, kas ir lauvas mutē? Kur tu esi redzējis šo gredzenu?!

Ohotņikovs atrāva smago galvu no plaukstas, pasmaidīja un pamācoši noteica:

-   Nu Ermitāžā taču. Bruņinieku zālē!

Valdošajā klusumā viņš atkal nolaida galvu uz

plaukstas.

-Atradušies mākslas mīļotāji. Uz muzejiem jāiet!.. .

Juzdovskis klusēdams sēdēja, tukšu skatienu raudzīdamies uz piedzērušos draugu. Beidzot viņš itin kā atjēdzās un aizsmakušā balsī jautāja:

-   Kad tu to tur redzēji?

-   Pirms kādas nedēļas Vai divām. To no krātuvēm

»

izlika ekspozīcijā. Tā, lūk, kultūras darbinieki! Trīs mazāk iereibušie vīrieši saskatījās.

-   Aizej, apskaties, Feliksiņ, sacīja Aleksandrs Isaakovičs. Visdrīzāk vienkārši līdzīgs. Bet kas to lai zina., dzīvē visādi gadās…

Viņš piecēlās.

-   Nu, man laiks doties. Paldies par lieliskajām pusdienām, bet galvenais par interesanto sarunu.

Kopā ar Bernšteinu sāka posties ari parejie. Patiesību sakot, „pārējie" bija tikai Suhomļinovs, tāpēc ka Ohotņikovs pilnībā bija atlūzis un galīgi zaudējis rīcībspēju. No dzīvokļa dakteris un advokats izveda savu draugu, uzmetuši viņa rokas sev uz pleciem un no abām pusēm aptvēruši ap vidukli. Albīns periodiski sāka dziedāt modernu dziesmu: „Miša, Miša, kur zudis tavs smaids, pilns kvēles un uguns ik brīdi, vislielākā kļūda kā allaž ir tas, ka projām no manis tu slīdi…" Taču spēka palaikam pietrūka, viņš apklusa un pārstāja kustināt kajas, tad nospodrināto kurpju purngali gļēvi vilkās pa grīdu.

Fēlikss pavadīja viesus lejā un iesēdināja taksometrā, bet, kad atgriezās, norāva plāksnīti ,,P P Pjatiļet-

ki" un samīdīja to stingrām kājām.

veneroloģiskajā kabinetā. Tāpēc ka visiem pilsoņiem bija no brīva prāta jāstrādā, nav svarīgi ar vēlēšanos vai bez tās, jo brīvība tolaik tika saprasta ka apzināta nepieciešamība, bet tas, kurš apzināties apnicīgo nepieciešamību nevēlējās, tika atzīts par noziedznieku-liekēdi, un tautas tiesa piesprieda viņam gadu kolonijā reizēm nosacīti, bet biežāk pilnībā reāli.

Tāpēc Aleksandrs Isaakovičs, mocīdamies ar paģirām, pieņēma cietējus, Suhomļinovs sēdēja tiesas sēdē, pagalam sasirgušajam Ohotņikovam sieva izsauca uz māju iebarotu ārstu, tas par desmit rubļiem izrakstīja slimības lapu, kuru albīns pilnībā bija pelnījis, tikai kompromitējošā diagnoze „alkohola intoksikācija" bija aizstāta ar sociāli neitrālo un universālo ,,ORZ".

Bet Fēlikss Petrovičs pamodās ap desmitiem, kas pēc viņa mērauklas skaitījās mazā gaismiņā. Steigšus saveda sevi kārtībā, aši apēda sviestmaizi ar šķiņķi, izdzēra tasīti kafijas, izsauca taksometru un ārkārtēja uzbudinājuma stāvoklī traucās uz Pils krastmalu. Apgājis rindu un uzradījis milicim sabiedriskā eksperta mākslas zinātnieka apliecību, viņš iegāja Ermitāžā un, valdīdamies, lai nesāktu skriet, lieliem soļiem devās uz Bruņinieku zāli. Bruņneši zirgos uzmanīgi aplūkoja viņu no augšas caur acu spraugām savās bruņu cepurēs, matēti spīdēja zobenu asmeņi un šķēpu smailes, drūmi karājās templiešu un hospitāliešu standarti, slīpajos saules staros atspīdēja ieslīpās vitrīnas. Fēlikss aši apgāja zāli pa perimetru, ieskatīdamies ekspozīcijās. Un pēkšņi apstājās tik spēji, kā kad būtu atsities pret neredzamu šķērsli Apstājās agrāk nekā ieraudzīja to, ko bija meklējis, vienkārši sajuta te, te tas ir!

Zem bieza stikla uz sārta samta rindiņā gulēja šauri plēsonīgi stileti, bruņinieka cimds no tērauda ar iegravētu ērgli, Maltas Ordeņa krusts, resna ķēde ar Lielā

Maģistra zīmi un. tas pats gredzens! Salīdzinājumā ar citiem priekšmetiem tas likās sīks un necils, taču Fēliksam neprātīgi sāka dauzīties sirds viņš sajuta, ka šis arī ir leģendārais maģiskais priekšmets, izniris no gadsimtu dzīlēm. Jā, tieši tā caur laika slāņiem saglabātiem zīmejumiem pēc vecāko paaudžu atmiņām lauvas purns, melns akmens rīklē.. Burtiski kā hipnotizēts, viņš noliecās pār vitrīnu, nemanīdams, kā izlutinātās plaukstas glāsta stiklu, itin kā pūlētos cauri tam sajust neiegūtas ģimenes relikvijas siltumu. Ja vien nebūtu gadījies jaunais nejēga, kurš nogalināja viņa godajamo senci… Turklāt ne bez šā paša gredzena palīdzības, kurš nebūt nav tik parasts un neizskatīgs, kā izskatās caur bruņu stiklu.. Redz, cik noslēpumaini un maigi lauva smaida. . Un ļoti grib atrasties uz pirk sta savam īstajam saimniekam! Un Fēliksam ļoti sakārojās uzvilkt gredzenu pirkstā. Sadauzīt stiklu, vai, paķert slepeni talismanu un tad lai būtu kas būdams! Viņš bija pārliecināts, ka lauva palīdzēs…

-    Pi-i-ilsoni, nedrīkst atspiesties pret plauktu! Līdzās, itin kā sarūsējušas durvju eņģes būtu nočīkstējušas, pienāca zāles uzraudze, nīgra, izkaltusi večiņa, kurai varēja būt ne mazāk gadu kā senajam gredzenam.

Fēlikss nodrebēja. Kas gan ar viņu notiek? Paskat tik, kādas neprātīgas domas lien galvā! Patiešām ka būtu nohipnotizēts…

-   Atvainojiet, aizdomājos!

-   Ta nu tu te aizdomasies! Tā aizdomāsies, ka jumts aizbrauks! atskanēja no aizmugures. Fēlikss pagriezās.

Tas izrādījās vīrietis nenosakāmā vecumā ar saņurcītu seju, saņurcītā melnā kreklā, tādās pašās biksēs un tādam tērpam negaidītā cepurē, tiesa, baltā, bet arī saņurcīta, ta ka varētu teikt, kopējais apģērba stils bija ieturēts. Vēl vairāk iesirmie trīs dienu rugāji, kurus kontrabandas amerikāņu žurnālos sauca par „zviedru modeli", bija arī Zviedrijā modernā krāsā „sāls ar pipariem" un, izdzēšot kontrastu, sasaistīja cepuri ar pārējo apģērbu Acīmredzot tik smalku harmonijas un stila izjūtu nepazīstamajam piešķīra pamatīga doza burvju eliksīra, kura smarža izplatījās visapkārt divu metru rādiusā.

-   Ehē, Sergejič, atkal pietempies! Večiņa nosodoši pašūpoja galvu. Un, ieeļļojusi balss eņģes ar labvēlības eļļu, paskaidroja Fēliksam: Tas ir mūsu naktssargs. Kad ir skaidrā brīnišķīgs cilvēks, bet kad pietempjas… Jūs taču pats redzat…

Atkal novākusi eļļu, viņa vērsās pie Sergejiča.

-   Un ko tad tu pēc dežūras neej uz mājām?

-   Nevis pietempos, bet iedzēru! ar pašcieņu sacīja vīrietis un nožagojās. Bet aizkavējos tāpēc, ka saņēmu algu…

Nepazīstamā dzīves peripetijas Fēliksu neinteresēja, un viņš devās uz izeju. Taču Sergejičs viņu panāca pie marmora kāpnēm.

-   Tas gredzentiņš ir nelabs, itin kā turpinādams pārtraukto sarunu, viņš sacīja. Es te visādas nešķīstības esmu saskatījies, pagraba.. Bet, kad tas zālē pa rādījās, vispār īsts ķinītis! Skatos, itin kā gaisma no durvju apakšas laužas laukā, pavēros pa atslēgas caurumiņu bet tur divi vīrišķi cilindros ar pistolēm viens

uz otru mērķē.

»

Fēlikss apstājās.

-   Un kas tālāk?!

-   Kas, kas… izšāva, viens ari nokrita…

-   Un pēc tam?! Kas bija pēc tam?!

Sargs drūmi pavīpsnāja.

-   Vai tad tev vēl nepietiek? Citu reizi atkal gaisma, ieskatījos bet tur zaldāti soļo, tādi ērmīgi bruņu cepures ar sekstēm, vairogi, zobeni, kailas kājas sandalēs. . Es tāpēc ari dzeru. Visi domā man dzērumā rādās, bet tas ir otrādi…

Sergejičs bija noskaņots sīki un smalki izvērst savas dzīves līniju, taču Fēlikss viņā vairs neklausījās. Personīgā šofera lomu izpildošais taksists cītīgi gaidīja pastāvīgo un dāsno klientu.

-   Laižam uz veneroloģisko dispanseru! izklaidīgi sacīja Juzdovskis un ar spēku aizsita durvis.

-    Op-pā! Vadītājs līdzjūtīgi noklakšķinaja mēli. Tad redz, kā… Nūja, tā gadās.. Man, rau, arī vienreiz…

-  Pipari tev uz mēles! Juzdovskis dusmās viņu pārtrauca. Es braucu darīšanās! Man tur biedrs strādā!

Bet arī Bernšteins sagaidīja viņu kā pacientu

-  Vai patiešām esi saķēris? Es taču brīdināju! Un ko tu man atbildēji? Bet tagad atskrēji, it kā dibenā kāds būtu ieknābis!

Viņš kā parasti ņēmās mazgāt rokas.

-  Izbeidz, Saša! Man ir nopietna lieta! Juzdovskis paskatījās ara koridorā Tur jau vairs neviena nebija maiņa tuvojās beigām. Un tomēr viņš pieklusināja balsi katram gadījumam.

-   Parunā ar tiem saviem paziņām. Nu, tu jau saproti…

-   Neko es nesaprotu! Aleksandrs Isaakovičs dusmās nometa dvieli. Jūs esat sarunajuši, vai?! Mēles kulstāt sazin par ko! Ja tas nonāks cilvēkiem ausīs, viņi var arī nošņāpt tās mēles!

-   Visi mūsējie zina, ka tu kādreiz Trumpi esi ārstējis un kopš tā laika ar viņu čomojies! Fēlikss neatkāpās. Arī citi kriminālie tevi tur cieņā! Tu taču esi mans draugs, parunā ar viņiem. Ir darbiņš. Es labi samaksāšu…

Bernšteins nopūtās, pieliecās, pacēla dvieli, pakāra uz akīša.

y

- Kas tas par darbiņu? skatīdamies sānis, viņš jautāja.

-  Mūsu dzimtas gredzenu izzagt. Ohotņiks nav samelojis tas patiešām Bruņinieku zālē izstadits.

- Vai tu esi pie pilna prāta? Bernšteins saslējās. No Ermitāžas?!

Nu un kas? Fēlikss nesatricināmi paraustīja plecus. Ne jau mums tas jādara! Bet speciem tāda zādzība tas pats, kas tev gonoreju izārstēt! Es samaksāšu, cik prasīs. Tas taču ir viņu darbs. Viņi vēl tev paldies pateiks!

Aleksandrs Isaakovičs šaubīdamies kodīja lūpas.

Labi, viņš beidzot sacīja. Es parunāšu Rītvakar došu atbildi.

-  Nu tad viss kārtībā! Fēlikss pasmaidīja. Tu esi īsts draugs…

Nākamajā dienā pēc darba viņi satikās pie vakariņu galda „Astorijā".

- Vardu sakot, cilvēki ķersies pie šā darba, lietišķi gremodams, Bernšteins paziņoja. Tas maksas desmit stabus…

Oho! Fēlikss pat nolika dakšiņu uz porcelāna šķīvja. Kāpēc tik daudz?

Darbs sarežģīts, to kurš katrs nevar izdarīt. Bernšteins salēja glāzītēs ledus auksto degvīnu Nāksies speciālistu no Rostovas izsaukt. Tu taču pats teici: „Samaksāšu, cik prasīs." Ņem vērā te atpakaļ atspēlēt nedrīkst…

- Es jau nemaz negrasījos. Fēlikss uzdūra uz dakšiņas gabaliņu siļķes, pacēla glāzīti. Par panākumiem mūsu darbā!

Viņi saskandināja.

- Nauda jādod iepriekš, Bernšteins sacīja un izdzēra. Viņiem tā pieņemts.

Ceturta nodaļa. tira „štelle"

Staročerkaskā izčibējusī zādzība būtiski sarežģīja dzīvi Students klīda pa pilsētu, taču sadabūt naudu neizdevās pārāk liela summa, aizņemties tādu nav ko domāt… Nopietnas „stelles" nespīdēja tās ir speciāli jāsameklē un jāsagatavo. Mēģināja pielauzt Sazānu, bet šis kategoriski atteicās izsniegt avansu „tā teikt, kad būšu redzējis svētbildes, tad arī norēķināšos pilnībā…".

Tikmēr laiks atmaksāt parādu nepielūdzami tuvojās kad viņam iznāca satikt Matrozi, tas ļauni vīpsnāja, skatījās pulkstenī un pielika pie sava kakla pirkstu, itin kā uztrīt gribēdams. Deva mājienu, gnīda…

Un tad pēkšņi tika atnests izsaukums uz starptautiskajām sarunām ar Ļeņingradu. Radinieku viņam tur nebija, tātad kāds no kriminālajiem… Kurš tad tur ir? Viņš sāka pārcilāt atmiņā „melno sugu" simtu simtus, ar kuriem kopā bija sēdējis aiz restēm, mīcījies pa zonām, trinies etapos un pārsūtījumos. Trakulīgais kabatzaglis Klauns? Greizais blēdis Sātans? Vai varbūt pat kronētais kramplauzis Trumpis? Kāpēc viņš šiem varētu būt ievajadzējies? Tā arī neko neatjautis, Students atnāca uz sarunu punktu, sagaidīja paziņojumu „Ļeņingrada, septītā kabīne" un izdzirdēja Trumpja padobjo balsi:

Brauc šurp, draudziņ, ir darbs pa tavu līniju. Trekns, gardum gards, bet ne katrs to paveiks. Un arī piķo uz goda…

Savādi! Taču Trumpis ir zagļu autoritāte, velti mēli nekulstīs, tāpēc tajā pašā dienā Students ar ātrvilcienu izbrauca uz Ļeņingradu. Viņam līdzi bija neliels kartona čemodāniņš „baletnieks", kurā zem rūtaina krekla atradās urbjmašīna ar urbju komplektu, „balerīna" seifu uzlaušanai, neliels penicilīna flakoniņš ar dažiem pilieniem sērskābes un iemīļotais kalts. Visu pārējo, ja ir vajadzība, var atrast uz vietas.

Viņš brauca vietkaršu vagonā, augšējā plauktā, atteicies no ceļabiedru priekšlikuma īsināt ceļu pēc tradicionālā krievu ļaužu paraduma. Pavisam drīz viņš atslāba un iekrita svētlaimīgā pussnaudā noslēpumainās riteņu klaudzoņas ritma. Kas viņu gaida nākotnē? Gribējās domāt kaut kas labs, kas pašos pamatos izmainīs dzīvi. Lejā skanēja glāzes, aizvien skaļakas kļuva balsis un uzspurdza smiekli, taču tas bija sekli un piezemēti, no viņa pašreizējās eksistences. Bet viņš sapņoja par citu dzīvi tīru un gaišu.

Par brīnišķu juras krastu, kur viņš ne reizi nav bijis, par siltiem, glāsmainiem viļņiem, kuros nav nācies peldēties, par daiļu meiteni, tādu, kādu nekad vēl nebija pat saņēmis aiz rokas… ne par klaidoni, ne mauķeli, bet par īstu, krietnu un kārtīgu, kas prot mīlēt… Lai dzemdē bērnu un katrā ziņā dēlu, Valeriju! Par godu Antikvāram, lai viņam debesu valstība… Viņš tad audzinātu resgali, sūtītu institūtā, lai izmācās par mākslas zinātnieku. Un viņi abi ar Valeriju sēdētu liedagā svītrainos guļamkrēslos, tērzētu par sarmatu kalumiem, par romiešu I gadsimta monētām, par Ivana Bargā kroni… Un visi klausītos pavērtām mutēm un apskaustu… Varbūt Valerijs būtu noskaidrojis, cik maksā tie nenovērtējamie kalumi, kuru deļ viņš, būdams jauns un muļķis, bija atsēdējis termiņu. Bet varbūt viņi kopā ar Vaļeru būtu paveikuši nepaveicamo nospēruši to kroni no Ieroču palātas! Ne jau tāpēc, lai uzsistu gaisā par vājprāta naudu (PSRS to neviens nenopirks), bet vienkārši tāpēc, lai patīksminātos, pielaikotu spoguļa priekšā, pasmietos un slepus noliktu atpakaļ kopā ar izsmejošu zīmīti: „Atvainojiet, biedri pogainie, ļoti gribējās pielaikot. Taču ir par mazu, neder. Tāpēc atdodam atpakaļ."

„Bet vispār nē, kas par muļķībām!" viņš apsauca pats sevi „Zagļu būšana nav domāta Valerijam. Viņš būs zinātnieks un šo kroni pilnīgi oficiāli piemerīs kādā tur viņu saietā vai banketā, kā tos visus tur sauc. Varbūt viņš arī to veiksmes gredzentiņu atradīs, atminēs tā noslēpumu un uzrakstīs grāmatu…"

Ļeņingradā viņš iebrauca otrās dienas rītā, aši pārgāja uz piepilsētas staciju, aptuveni stundu kratījās elektrovilcienā, skatīdamies pa logu, aiz kura caur priežu stumbriem vidēja nelielu ciemu mājeles.

Salīdzinādams ar adresi uz saburzītā papīrīša, viņš izkapa uz sadauzītas platformas Moņinā, nokāpa pa betona kāpnēm ar izdrupušiem pakapieniem, pa šauru taciņu izgāja caur priežu silu Te bija vēsi, patīkami smaržoja skujas. Viņš uzmeklēja Laikraksta „Pravda" ielu un drīz vien pienāca pie ļodzīgas sētas, kas bija nokrāsotā ar zaļu krāsu Uz šaura soliņa, kājas izstiepuši, sēdēja divi, ģērbušies garajās biksēs, sporta krekliņos, mazām naģenēm galvā. Viens piecēlās, lai dotos pretī, vīpsnādams, pēcpusi gāzelēdams, paspēra dažus soļus, paplēta rokas.

-   Savējiem sveiciens, klaidoņiem labdiena! Kur tas laiks, kur tie gadi!

Viņam bija trīsstūrveida seja, lielas, atstatu izvietotas acis, plata piere un ass zods. Atgādināja vardi. Un pamuļķīgs smaids līdz ausīm…

Pietiks māžoties, Klaun! atvirzīdamies noteica Students Ved pie pahana!

-   Ko tad studentiņš tāds sapīcis galvu cilpā iebāzis vai atkal divnieku dabūjis? Klauns uzvilka meldiņu.

Viņa pārinieks piecēlās, atvēra vārtus.

-   Ejiet nu žigli maja, kamēr iecirkņa inspektors nav sazīmējis!

Tas bija drūms kriminālais, platiem pleciem pilnīgs pretstats drauģelim. Galvastiesu garāks par Klaunu, viņš atgādināja akmens statuju. Viņus vienoja tikai gandrīz vienādie tetovējumi uz visa ķermeņa.

-   Iepazīsties, Airis, Klauns paziņoja. mūsu uzticamais čoms!

Cauri aizaugušajam dārzam viņi nonāca pie nelielas koka mājeles, kurai daudzi dēļi laika gaitā bija nomelnējuši, bet daži acīm redzami sapuvuši. Trumpis gaidīja verandā, sporta krekliņa, galifejās ar pievilkumiem, čībās basajās kājās un plecos uzmestiem svārkiem, bija redzams, ka viņam sala. Zaglis izskatījās vecāks par saviem četrdesmit; kopš tā laika, kad Students viņu bija saticis, viņš bija redzami nosirmojis un sakrities. Visdrīzāk tam par iemeslu bija TBC, kas parādās trīs mēnešus pēc nokļūšanas KTT ar pamazinātu uztura normu maizi un vārītu ūdeni. Un „likumīgos" pēdējos gados lieca ragā nesaudzīgi, Trumpis no KTT tā ir netika laukā…

-   Sveiks, brāl! Tas pasmaidīja, parādīdams dzelzs kronīšus. Nāc iekšā, uzkodīsim, patērzēsim…

No durvju ailas, kas bija aizklāta ar marli pret mušām -, uzvēdīja garda ēdiena smarža. Izsalkušais Students norija siekalas.

Pēc brīža visi četri sēdēja nemājīgi iekārtotā istabele pie apaļa galda, apklāta ar bārkstainu bordo krāsas plīša galdautu. Vairs ne jauna sieviete gaidībās, vārdā Kļava, cēla galdā boršču, taukos ceptus kartupeļus, skābētus kāpostus. Dzēra ar mēru, aprobežojoties ar pudeli „Moskovskaja".

Klauns pļāpāja, atcerējās zonas un vecos čomus, stāstīja kriminālās pasaules jaunumus. Pārējie ēda klusēdami. Laiku pa laikam Trumpis uzmeta Studentam pētīgu skatienu. Kad maltīte bija galā, viņi aizsmēķēja, smirdīgi zili „Belomor" dūmi piepildīja istabu. Kļava kaut kur bija nozudusi, itin kā viņas nemaz nebūtu bijis.

-    Kāpēc izsauci? tieši noprasīja Students, kuram bija apnikusi nenoteiktība.

Trumpis izpūta kārtējo dūmu mutuli un ieklepojās.

-   Ir nopietna „štelle" par nopietnu piķi. Viņš nospieda pelnu traukā dzirksteles uzšķīlušo papirosu.

-   Kas par „štelli"?

-   Jānosper viena senatnīga mantiņa no Ermitāžas.

-   No kurienes?! Students vai palēcās.

-   Cena par darbiņu astoņi stabi, nesatricināmi turpināja Trumpis.

-   Cik?! Students no jauna saslējas.

-   Tatad esi ar mieru? „Likumīgais" tikko manāmi pasmaidīja. Klauns uzmanīgi sekoja sarunai. Airis vienaldzīgi raudzījās uz ābeles zariem, kas šūpojās aiz loga.

„Velti atbraucu!" Sudents nodomāja. Garastāvoklis bija sabojāts. Saprotams, „štelle" nopietna, ar Matrozi tūlīt varētu norēķināties. Taču līst Ermitāžā…

J

-   Bet vai no Kremļa neko nevajag nospert? viņš indīgi pajautāja. No Ieroču palātas? Varbūt Ivana Bargā kroni?

-   Kronis pagaidām nav pasūtīts, zaglis mierīgi atbildēja Bet par šitādu piķi arī no Kremļa var nospert ko vien vajag! Es vienošos, lai vēl divus stabus piemet, lai būtu apaļš rēķins.

-   Un kas tad ir pasūtīts? Students painteresējās. Viņš jau cieši bija nolēmis atteikties. „Štelle" ir acīm redzams puveklis. Arī no Trumpja pēc pēdējās frāzes puvuma smaka uzdvesa Pie norunātās summas neko nemēdz piemest. Bet gabalu noplēst tur gribētāju daudz… Un pēc tam izlikties, ka ir atlikuši atpakaļ…

-   Gredzentiņš. Nekas sevišķs, te būs zīmējums…

Uz plīša galdauta nogula papīra lapa. Diezgan pieklājīga bildīte gredzens atņirgta lauvas purna veidolā, rīklē satverts ar zīmuli aizsvītrots akmens.

Students sarāvās kā strāvas ķerts!

„Vai patiešām tas ir Sirmā veiksmes gredzens?" izšāvās caur smadzenēm. „Vai gan mēdz notikt tādas sagadīšanās?! Nē-e-e… tas ir vai nu Dieva nodoms, vai sātana joki!"

-  Kas tas par gredzentiņu? viņš pajautāja, cenzdamies apvaldīt balss trīsas.

Trumpis vienaldzīgi paraustīja plecus.

Itin kā juveliervērtības tam nav. Bet kas īsti tur ir nezinu…

„Tātad tā ari ir veiksmes nesējs!" nosprieda Stu dents. „Jo citādi par ko tadu piķi maksā?"

-   Tu pie viena vari vēl visādus grabuļus savākt, cik spēsi, Trumpis sacīja. Pasūtījumu nodosim, bet pārējo brālīgi sadalīsim.

Iestājās ilga mokoša pauze. Tagad trīs vietējie zagļi saspr ngti pētīja rostovieti Nelāgi pētīja, kā vilki. Ja kas nodurs un noraks aizaugušā darza tālākajā stūrī.

-   Labs ir, paskatīsimies! Students beidzot sacīja. Saspīlējums pamazām izgaisa.

-  Kas tur ko skatīties, viss jau ir sagatavots. Klauns pazibināja savu parasto muļķīgo smaidu. Tīra lieta. Visa padarīšana stundu, ne vairāk!

Arī Trumpis atslāba, sadabūja un atlocīja vēl vienu lapu, uz kuras bija uzzīmēts kaut kāds plāns.

-   Eku še, skaties!

Raupjais pirksts, kuru apvija zila čūska, sāka slīdēt pa papīru.

-  Uzkāpsi pa trepēm, pagriezīsies pa kreisi un te iesi iekšā… Tur stāv tie, no dzelzs… Bet labajā pusē gar sienu ir vitrīna ar stiklu. Zem tā visādi grabuļi ķēdes, kaut kādi kalumi, monētas un šitentais gredzentiņš. Aizej, paskaties, pielāgo… Rau, Airis aizraus taisnā vīlē, ar motoru… Kaut spalvu vai stiepli, vai vēl šo to…

Students pakratīja galvu.

-   Es nekad dzelžus uz štelli līdzi neņemu.

Klauns ar Airi apmainījās ašiem skatieniem. Bet

Trumpis noklepojās.

-   Tādā gadījumā arī dodies, ko tur velti laiku tērēt.

Ar mazu kuprainu moskviču Airis ātri vien aizrāva viņu līdz pilsētai. Students kā apburts skatījās pa vaļējo logu. Platās ielas, laukumi, tilti, katedrāles atstāja uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Šo klasisko skaistumu viņš bija redzējis tikai žurnālā „Ogoņok" un kino hronikā „Dienas jaunumi". Bet, rau, tā, lai klātienē pabrauktu garām Admiralitātei, pavērtos uz saules staros mirdzošo īzaka katedrāles kupolu, uz zirga mugurā saslējušos kaut kāda cara pieminekli, par to viņš ij sapņot nevarēja…

-    Vareni gan te pie jums! viņš nenovaldījies noelsās.

Airis pavērās no augšas, pasmīnēja.

-   Un kas tad tas tāds? Gandrīz vai kaklu pārgriezis, Students izbāza galvu pa logu.

-   Centra krogs, „Astorija". Esi dzirdējis? Spēkavīrs pirmo reizi partrauca klusumu. Tur solīdie iegriežas. Amatmeistari, valūtnieki, spekulanti…

-   Mjā-ā-a, tik vien atbildēja Students, aplūkodams spoguļvitrīnu, cilni pie ieejas un solīdos vīriešus, kuru priekšā ģenerālim līdzīgs šveicars pakalpīgi atvēra durvis.

„Mums nav ko cerēt tikt pie tādas dzīves," viņš ar rugtumu nodomāja. „Pat ja veselu koferi ar piķi piegrūstu, arī tad te iekšā netiksi…"

Drīz vien viņi piebrauca pie visīstākās Ziemas pils, kuru kinofilmās nez cik reižu bija sturmējuši strādnieki un revolucionārie matroži.

-   Pietiek galvu grozīt, esam atbraukuši! Airis sacīja. Rau, kur kase, rekur ieeja. Tu ej iekšā, es pagaidīšu aiz stūra.

Izstāvējis stundu garu rindu, Students iegāja Ermitāžā. Nepacietība tā vien mudināja traukties uz mērķi, taču veselais saprāts aizturēja nedrīkst izcelties no kopējās masas. Iejucis apmeklētāju vidū, viņš nesteidzīgi aplūkoja sazin kādas statujas, domīgi sastinga kaut kādu gleznu priekšā, uzsmaidīja sirmgalvēm zāles uzraudzēm. Visbeidzot, ar pakrūtē strauji pukstošu sirdi viņš iegāja lielā gaišā zālē, ilgi aplūkoja atlietos bruņnešus uz zirgiem, tīksminājās par kājnieku bruņām.

-   Skat, cik viņi bija maziņi, šie bruņinieki! No aizmugures atskanēja sulīgs bass. Es šitādu pipirkšķi ar vienu pašu kreiso…

Lielies vien, lielies! Ieskanējās sidrabaina sievietes balstiņa. Kola, rau, arī mazāks par tevi bija. Un kurš kuram iekrāva?

-   Nu gan salīdzināji! Es taču toreiz pilnā biju!

Students piegāja pie labējās sienas, gar kuru stiepās

dzelzs vitrīna ar biezu zilganu stiklu. Bruņu stikls! Viņš ielūkojās vitrīnā. Uz samta paliktņa rinda bija izvietoti somu dunči, kas līdzinājās zeķu asināmajiem, tērauda cimds, kaut kadi krusti, ķedes… Taču meklējošais skatiens vienā mirklī uztvēra vajadzīgo. „Bruņinieka gredzens" bija rakstīts uz plāksnītes. Tumša apmalīte, baismīgs izstiepts purns, rīklē iespiests melns akmens.

Students pieliecās gandrīz pie paša stikla. Savāds slīpējums itin kā čūskādas zvīņas iznāk cita no citas. Ar gaismu, kas spraucās cauri bruņu stiklam, pietika, lai tajās mirguļotu sīciņas daudzkrasainas uguntiņas. Jā, neapšaubāmi, tas bija Sirmā veiksmes gredzens! Students par to bija pārliecināts, kaut arī nespētu paskaidrot kapec. Iespējams, tāpēc, ka pats izjuta tā maģisko spēku un pat nespēja acis atraut! Pēkšņi akmens dzīlēs iedegās un pamazām iekvēlojās sarkans punktiņš, pārvēršoties par bordo krāsas bumbiņu. Un nu jau visas melnā akmens šķautnes izstaroja asus purpura stariņus. Tas bija brīnišķīgs un biedējošs skats…

Negaidīti kads aizskara viņa plecu. Students nodrebēja ar visu augumu, itin kā viņu pēkšņi kāds butu pamodinajis. Kur viņš atrodas? Viņš strauji atskatījās, vēl neatģizdams, kas ir visapkārt Ak, jā, Ermitāža .. Viņa priekšā stāvēja maza izkaltusi večiņa zāles uzraudze. Vecenīte sabijās no viņa reakcijas un iepleta bezkrāsainās acis.

-   Piedodiet, Dieva dēļ! viņa nošļupstēja. Negribēju jūs sabiedēt. Vienkārši redzu jus kā noburts stāvat jau minūtes piecpadsmit

-   Tas nevar būt! Aizskatījos… Naži iepatikās…

-    Stiletiem nekādas īpašās vērtības nav parasti bruņinieku laikmeta atribūti… Bet, lūk, no šī gredzena labāk turēties tālāk. Citādi visai drīz var pat prātā sajukt…

Večiņa pagriezās un, gāzelēdamās no vienas kājas uz otru līdzīgi pīlei, devās uz zāles otru galu. Vajadzēja sakt strādāt. Vitrīna ir no bieza tērauda, slēdzenes no iekšpuses, spriežot pēc krustveida slēdzeņu caurumiņiem, sarežģītas. Tas praktiski ir seifs. Ir jāiet caur stiklu…

Students atskatījās. Apmekletāji lielākoties drūzmējās ap bruņām un ieročiem. Viņš uzlika stikla vidū gabaliņu tumša diega, ar mazo pirkstiņu savirpināja to gredzenā. Atkal atskatījās, sadabūja penicilīna flakoniņu, ar augumu aizsedzis vitrīnu, uzpilināja sērskābi diega aplīti. Lai darbojas. Uz tumšā stikla nekas nav redzams.

Atkal pastaigāja pa zāli, apstājās pie plaši atvērtajām ieejas durvīm. Durvju rāmja virsmās rēgojās metala cilindriņi ar atsperēm piestiprināti signalizācijas raidītāji. Divi no kreisās, divi no labās puses. Skaidra lietiņa… Var doties atpakaļ uz Moņinu. Taču doties projām nez kāpēc negribējās. Viņam nācās sevi piespiest ar varu, lai vēlreiz nepieietu klāt veiksmes gredzenam, bet gan virzītos uz izeju no muzeja.

Pēc divām stundām Students ar Trumpi un Klaunu sēdēja vecās koka mājas veranda un apsprieda pēdējās detaļas. Baltas nakts mijkrēslī baisi šalkoja paraugu-

šie ceriņu krūmi. >

-   Klauns parādīs sētas durvis uz bunkuru, kur ziemā glabājas ogles, savā dobjaja balsi izsvērti sacīja „likumīgais". Noslēpsies tur, nogaidīsi, kamēr visi aiziet, pēc tam uzlauzīsi ļodzīgo sieniņu, izrāpsies kopējā pagraba un iziesi vestibilā…

-   Kā tapis zināms par sieniņu, ko? partrauca Students, kurš allaž uztvēra sev vissvarīgākās detaļas.

-   Mēs taču gatavojām štelli nu, un Klauns tad ari tur visu izošņāja…

-   Un ko tad tu izošņāji9 Students pagriezās pret Klaunu Pretēji ierastajam, pašlaik tas bija nopietns.

-   Es ar naktssargu sačomojos, iedzērām šņabīti, no sirds parunājāmies.. Zem tās uzpariktes es kopa ar viņu tur visu izložņāju. Pāris reižu pagrabā būkšķināja, tieši blakus ogļu bunkuram Sieniņa patiešām žēlīga ar lauzni pāris dēļu atrausi, un viss…

-   Un kas tas par sargu?

-   Sergejičs. Pļēgurs Viņam no dzeršanas prāts aptumšojas, visādās bildītes rēgojas…

-   Kadas bildītes?

-   Nu, tādas kā halucinācijas. Es no viņa ar viltību pudeli aizņēmos, rit atdošu pirms dežūras, lai sametas un guļ nost…

-   Lai guļ, Trumpis pamāja un turpināja: Savu padarīsi iztiksi ārā uz laukuma. Klauns un Airis tevi sagaidīs, aizvedīs uz staciju. Pa ceļam apmainīsities tu viņiem gredzentiņu, viņi tev piķi. Līkop?

-   Līkop! Students pamāja un pastiepa papīra gabaliņu. Man vajadzīgas divas izliektas dūralumīnija plāksnītes ar caurumiņiem un kokskrūves. Te būs izmēri un rasējumi…

-    Tiks izdarīts, Trumpis pamāja un nodeva zīmējumus Klaunam.

* * *

Iesākumā viss gāja pēc plāna, bez jelkādiem sarežģījumiem. Taču Students neatslāba. Gandrīz vienmēr tā notiek Nepatikšanas sākas vēlāk, kad neparedzētu apstakļu sarodas tik daudz, ka tie pārsniedz paredzētos un plāns sāk buksēt.

Ar signalizāciju viņš tika galā viegli paplatināja durvju spraugu ar savu iemīļoto kaltu, ielika tajā speciāli izgatavotas plāksnītes un pieskrūvēja tās ar kokskrūvēm, nobloķēdams iegremdētās pogas, kas ļāva pavisam mierīgi atvērt vienu durvju vertni un ieslīdēt Bruņinieku zālē, kur vitrīnā itin kā blāvi spīdēja mazītiņa sarkanīga lampiņa. Tad, paspīdinādams sev priekšā lukturīti, atrada sagatavošanās punktu. Skābe savu bija paveikusi viegli saēdusi virsmu, šajā izrobojumā viņš tad ari atbalstīja uzvarētāju urbi, lai neslīdētu.

Izurbis atveri, viņš ievietoja tajā „balerīnas" serdeni, nostiprināja un sāka griezt uz riņķi atlikto „kāju", gluži ka zīmēdams ar cirkuli apli uz rasējamā vatmaņpapīra. Tikai zīmuļa vietā „balerīnā" bija iespīlēts dimanta grieznis, kas ar čirkstoņu iegrieza speciāli rūdītā stikla cieto virsmu, ar katru apgriezienu iegrauzdamies aizvien dziļāk un dziļāk. Tā tas turpinājās labu brīdi, visbeidzot viņš uzsita ar āmuriņu un biezais stik

' » j

la ripulis iekrita iekšpusē.

Alkatīgi iegrūdis roku vitrīnā, viņš sagrāba gredzenu. Un tūlīt pat sajuta nepārvaramu vēlēšanos uzvilkt to pirkstā. Rokās bija cimdi, bet, viņam par brīnumu, gredzens it viegli uzmaucās no augšas. Tajā pašā brīdī viņš sajuta paļāvības un miera uzplūdu. Pārgāja vieglā roku dreboņa, pārstāja neprātīgi dauzīties sirds, nožuva sviedri uz muguras un pieres.

Varēja tīties projām. Vēl tikai jāpaķer tie lukturi un ķēdes…

-   Ei, tu tur, tu esi īsts, vai?! Pēkšņi no aizmugures atskanēja klusa ieplaisājusi balss, kas Bruņinieku zāles nakts klusumā noskanēja kā debesu pērkons.

Students spēji pagriezās. Durvīs stāvēja sapinkājies večuks ar nodzertu ģīmi un izvalbītām acīm. Viņš viegli līgojās, uz priekšu izstieptā roka vēzējas no vienas puses uz otru.

-   Tie, citi, viņi bija itin kā caurspīdīgi…

Plāns bija beidzies. Tālāk vajadzēja rīkoties pēc apstākļiem. Agrāk viņš vienkārši butu meties bēgt, varbūt būtu iedevis negaidītajam lieciniekam pa ķobi. Bet tagad viņš saprata sargs bija redzējis viņa seju! Tātad atstat viņi nedrīkst…

-   Kāds tad nu es īsts? Viņš draudzīgi pasmaidīja, tuvodamies Sergejičam. Es esmu tavā galvā! Esmu tava dzērāja halucinācija!

-   Ik… Agrāk viņi nerunaja…

Sitiens bija īss un par brīnumu precīzs. Asais tērauds ar krakšķi izgāja caur ribām un caururba sirdi. Sarga aizmiglotās acis izspiedās vēl vairāk, tik tikko neizskrēja no orbītām. Students asi izrāva kaltu, atlēca nost, lai nenosmērētos. Sergejičs kā maiss novēlās uz grīdas. Students pieliecās un noslaucīja instrumentu ar savalkāto melno kreklu

Izgāja viņš pa to pašu ceļu, pa kuru bija ienācis, tas ir pieredzējuša zagļa zelta likums. Tiesa gan, vēl nācās uzlauzt arī ogļu pagraba durvis, taču tas grūtības neradīja.

„Kā var turēt pasakainas bagātības aiz tik niecīgiem šķēršļiem?" viņš netika gudrs. „Tā jau visu Ermitāžu var iznest!"

Brīnīdamies par varas iestāžu nolaidību un lādēdams baltās naktis, kuras nu nekādi nevar palīdzēt zaglim, Students šķērsoja Pils laukumu un izgāja uz tiltu caur Moiku.

Aiz stūra, kā jau bija norunāts, stāvēja moskvičs kuprainais siluets līgani vīdēja palsajā miglā. Iekšā blāvi plēnēja papirosu uguntiņas viena priekšā, otra aizmugurē. Bet kāpēc viņi tā nosēdušies? Divi drauģeļi gaida no stelles trešo, patrin mēli par šo un to, nervozē… Kāpēc lai viņi nesēdētu blakus?

Un pēkšņi smadzenēs burtiski notika klikšķis nozūmēt šie viņu grasās, tāpēc arī ta apsēdušies! Sapuvusi štellīte, ai, kā sapuvusi! Desmit tūkstoši jaunajā liels piķis… Trumpis sākumā divus noplēsa, pēc tam pateica desmit samaksās… bet, ja jau tā, tad iznāk, ka visu sagatavošanu viņi bez maksas izveikuši? Bet sagatavošana nopietna… Un par pliku velti? Nu nē-ē, tā nemēdz būt! Tas ir viņš, kurš par pliku velti nostrādājis… Un vēl ar savu dzīvību būs jāpiemaksā!

Students pagriezās atpakaļ, itin kā lai pārbaudītos, bet pats nemanāmi izņēma no kabatas kaltu un aizbāza aiz jostas zem krekla. Tad piegāja pie mašīnas, atvēra aizmugures durvis.

-    Sēdies blakus Airim, citādi būs pārāk cieši, Klauns noburkšķēja. No viņa parastās jautrības nebija

ne minas. *

Nekas, saspiedisimies. Students smagi atkrita blakus, tādejādi palikdams Airim aiz muguras.

Klauns izbrīnā pavirzījās.

-   Nu, kas ir? viņš nepacietīgi izdvesa. Dabūji?!

-   Protams! Re! Students piebāza dūri pie līdzdalībnieka sejas. Gredzens atradās tieši pie plakana deguna ar platajam nāsīm. Klauna redzokļi sagāja kopā, koncentrējoties uz melno akmeni, kas noslēpumaini mirgoja sarkani dzeltenā krāsā.

Airis, ar grūtībām pagriezies sēdeklī, arī skatījās atpakaļ.

-   Bet kāpēc tu esi ar cimdiem? viņš noprasīja.

-   Nepaguvu novilkt. Students novāca dūri. Nu ko tad, norēķināsimies? Kur ir mans piķis?

-   Tūlīt, pabrauksim tālāk…

-   Tikai vispirms paradiet čunguru! Kur ir piķis?!

-   Ko tad tu netici, vai? Klauns izdarīja asu kustību, bet Students izrādījās veiklāks viņš uzrāva tā kreiso roku un iesita ar kaltu padusē. Nožņirkstējis gar ribām, tērauds iegrima līdz pat rokturim. Klauns iekliedzās, rāvās uz durvīm, taču atvērt tās jau vairs nespēja un sabruka turpat uz sēdekļa. Bet kalts, gluži kā harpija, izrāvās no brūces, veikli apvilka pusloku un ar asinīm notraipīto knābi ievainoja Airi kakla pamatnē. Nepaguvis satraukties, tas klusi noslīga uz stūres. Viss bija beidzies.

Uzmanīgi un ātri Students pārmeklēja Klaunu Nauda pie viņa neatradās, toties atradās tērauda trosīte cilpa. Valentīns izkāpa no mašīnas, atvēra vadītāja kabīni un atkārtoja procedūru. Arī Airis bija bez naudas, taču ar somu dūcīti ādas futrāli pie jostas. Viss sakrita viņi patiešām ij netaisījās maksāt! Ja viņš būtu apsēdies priekšā, Klauns būtu uzmetis kaklā cilpu, bet Airis ietriektu ducīti sirdī tā arī būtu visa norēķināšanās!

…Taču viņiem nekas neiznāca! Veiksme palīdzēja! Students palūkojās uz gredzenu Vai patiesi?…

Bez trokšņa pievēris durvis, Students paraudzījās visapkārt vai nav notriepies? Asinīs bija tikai cimdi. Tos viņš izmeta pa ceļam uz staciju.

* * *

Rostovā viņš iebrauca agri no rīta, taču atpūsties nebija laika pusdienlaikā būs notecējis termiņš, lai norēķinātos ar Matrozi. Taču naudas kā nebija, tā nebija. Tiesa gan, ir gredzens, ir veiksme, taču ar veiksmi par kāršu parādiem nenoreķinās…

Tieši no stacijas viņš no telefonautomāta piezvanīja Sazānam.

-    Ivan Vasiļjevič? cik iespējams pieklājīgi iesāka Students. Tas esmu es, Valeks.

-   Hm… Jūs zināt, cik pašlaik ir pulkstenis?

-   Zinu. Bet es sadabūju jūsu bildes…

-   Klusāk, klusāk… satraucās Sazāns. Vai patiesi? Vai tās ir pie jums?

-   Protams' Es te tīksminos brīnišķīgs darbs, apbrīnojami saglabājies…

Patiesība viņš „tīksminājās" par diviem bezpajumtniekiem, kas strīdējās neapēsta pīrādziņa dēļ.

-   Kad varu tās dabūt? ar godbijību jautaja Sazāns.

-    Desmitos. Vai zināt kafūzīti pie autoostas? Jā, „Margrietiņa". Tad ļoti labi, gaidu'

Viņš knapi paguva savest sevi kārtībā un bez ceturkšņa desmitos jau sēdēja nemājīga stikla ieskrietuvē. Pagrūdis malā netīros traukus uz ļodzīgā galdiņa un cenzdamies nenotraipīties ar lipīga šķidruma aplieto plastmasu, viņš ar riebumu stampāja iekšā aukstas pankūkas ar samaltiem subproduktiem viducī solītās gaļas vietā. Glāze remdenas duļķainas suslas, kuru šeit sauca par kafiju, drūmi gaidīja savu kārtu. Laiku pa laikam Students ieskatījās pulkstenī, tad skatiens aizslīdēja ārā pa logu. Starp ēdnīcu un autoostu atradās neliels skvēri ņš, ko apjoza sen neapcirpts dekoratīvs dzīvžogs, un viņš pūlējās ar skatienu caururbt cieši saaugušo krūmājā sienu. Taču tas bija neiespējami, un viņš jutās galēji saērcināts.

Pienāca drūma apkopēja un, nepievērsdama viņam uzmanību, ņēmās ar lupatu berzt zilo plastmasas virsmu Galds līgojās, kafija izšļakstījās.

-   Vai nevar akurātāk? viņš novilka caur zobiem.

9

-   Tu nu mani mācīsi! apkopēja nikni atcirta. Sēdi, blenz āra pa logu ka tāds kungs.. Bet es esmu darbā, starp citu… Paņem un pacel glāzi!

Karsts niknuma vilnis iesitās viņam galva.

-   Es tev, neliete, tūlīt pacelšu stērbeli un šito pankūku zini kur iegrūdīšu! Vācies, kuce, kamēr āda vesela!

Sieviete izbiedēti atsprāga sānis, slapjā lupata palika līdzās šķīvim. Vairāki vīrieši pie galdiņa kakta pacēla galvu. Kaut tik nu pogainos neizsauktu. Un arī paši var pieklapēt . Aha, redzkur arī tas frajers atvilcies! Tad beidzot!

Sazāns iegāja stiklenē ar piecu minūšu nosebošanos. Drukns, ne vairs jauns vīrietis zilās biksēs, dzelteni svītrainā praķītī un vaskadrānas sandalēs, kas uzvilktas uz melnām zeķēm, pārlaida ašu skatienu, nepamanīja viņu un, ieskatīdamies sejās, devas uz zāles pretējo galu, tad nez kāpēc metās pie izsniegtuves… Un visbeidzot apjucis izplestām kājām nostājās ejas vidū, skatīdamies atpakaļ pa otram lāgam. Viņam bija noļukuši vaigi, nolaideni pleci, rokā plakans tukšs portfelis, kurā vajadzēja brīvi ietilpt vairakam svētbildēm. Šaurā mute atkal un atkal pavērās, lai ierītu gaisa malkus. Viņš patiesām bija līdzīgs noķerta savvaļas karpai sazānam. Kaut arī savā sakņu bāzē tāds liels vīrs nenāc ne tuvumā… Pagrīdes miljonārs, maita' Arī kolekciju savācis labu labo Students paris reižu bija bijis pie viņa mājās, redzējis…

Beidzot necilais padomju kalpotājs ieraudzīja Studentu, nīgri pamaja ar roku, aši pienāca klāt, ar acīm viņu apčamdīdams, piesēda uz nobružātā krēsla maliņas.

-   Kur tās ir? nesasveicinājies noprasīja Sazans un pat palūkojās zem galda. Ko tad tu neatnesi?!

-   Viss kārtībā. Vai nauda jums ir līdzi?

-   Kāda nauda? Kada nauda? Sazāns piespieda roku pie sirds. Vai jūs maz zināt, cik ilgi es tās gaidīju? Tas ir sapnis un mērķis visai manai dzīvei! Es par tām maksāju milzīgu summu! Bet kur tās ir?!

-   Kur, kur… Tur! Paslēptas drošā vietā, tā vajadzēja…

-   Bet tadā gadījumā kāda tur var būt nauda?! Sazāns pārklājās sarkaniem plankumiem. Kāda tur var būt nauda, es jums jautāju. Par ko? Un vispār, tas viss ir ļoti savādi. Jūs nosaucat vienu datumu, tad lūdzat avansu, pēc tam pazūdat, tad zvanāt no rīta un sakāt, ka viss ir kārtībā… Kur ir ta kārtība?!

Students paskatījās visapkārt. Pie blakus galdiņiem neviena nebija. Viņš ar krūtīm uzmetās uz galda, ar ledainu skatienu iezīdās miegainajās zivs acīs, ierunājās baisā čukstā:

-   Kurš mani uz to baznīcu vedināja?

Sazāns klusēja.

-   Esi aizmirsis? Tu uzvedināji, gnīda! Bet vai popu tu tur tiki redzējis?

-   Nu, redzēju… Kas tad ir?

-   Viņa vairs nav, tas ir! Par to arī dod čunguru!

Tagad Sazāns sāka kampt gaisu aizgūtnēm, bet

sarkanie pleķi uz zivij līdzīgās sejas kļuva tumšāki un saplūda vienā tumšsarkanā plankumā, kas pārgāja pat uz kaklu.

-   Savās lietās mani nejauciet… es esmu kārtīgs cilvēks, komunists, vadītājs…

-   To lai tavs advokāts tiesa pastāsta, kad tevi tiesās par līdzdalību „slapjajā"… Varbūt apžēlosies, nenošaus, iedos gadus piecpadsmit… Tikai tu līdz tiesai nenodzīvosi, es tevi šeit uz vietas piebeigšu! Naudu uz galda, maita!

Students pabāza roku zem krekla, pastiepa līdz jostai, lai gan tur neka nebija. Taču Sazāns to nezināja. Toties zināja, ka, sastrīdoties ar kriminālo, ātri vien var dabūt dunci sirdi. Bet sirds ij tā sapēja, it kā jau butu saņēmusi naža dūrienu.

-   La… labi, stostīdamies un mādams ar galvu kā divpadsmitā gadsimta porcelāna ķiniešu elka dieviņš, kas bija viņa kolekcijā, nomurmināja Sazāns. Tikai līdzi es tādu naudu nenēsāju… Atnāciet pie manis uz bāzi… Rīt. Vai parīt.. Es vēl ar apelsīniņu pacienāšu…

Students jutās tā, it kā viņam būtu izņemti visi kauli. Ķermenis pārvērtās par recekli.

-   Esi nu gan tu maita, tirgoni! Es taču…

Viņš aprāva frāzi. Kāda jēga lieki tricināt gaisu? Un arī strīdēties ar pastāvīgu kundi nav vērts…

Labs ir, dzīvo pagaidām, tirgo savus apelsīnus! Mēs vēl tiksimies!

Students strauji piecēlās un izgāja no ieskrietuves. Sazāns smagi piecēlās un, aizmirsis portfeli, arī virzījās uz durvju pusi Viņš līgojās, trūka gaisa, viņš atrava praķa apkakli, tā ka pogas izbira uz grīdas.

-   Pietempjas no rīta un staigā apkārt, un ālējas! nopakaļ atriebīgi uzsauca apkopēja. Ej savāc savu somu! Lai vēlāk nav jāsūdzas…

Students ātrā solī devās skvēra virzienā. Pa ceļam ielūkojās pulkstenī. Bez ceturkšņa vienpadsmit. Tikšanās bija norunāta pec vairāk nekā stundas, taču Matrozis jau sēdēja uz soliņa zem ģipša pioniera taurētāja un kvēpināja kārtējo belomoru. Viņa cietsirdīgā seja pagriezās pretī, saltās acis apčamdīja augumu.

-   Atnesi?

-  Atvaino, bratello. Students paraustīja plecus. Divas cerīgas stelles nobruka, ta ka esmu tukšā… Dod vēl vienu terminu…

9

Matrozis ieurbās viņā ar zvēra skatienu. Students mierīgi stāvēja, vērdamies augstāk par Matroža galvu uz statuju. Viena kāja pionierim bija atdauzīta, un viņš balstījās uz pliku armatūru, tāpēc atgādināja pirātu Silvestru no „Bagātību salas". Taču Silvestrs pēc savām pazīmēm nederēja Matrozim, it īpaši tad, kad šo bija pārņēmis nepamatots niknums. Runāja, ka viņš nodūris trijus Turklāt to skaitā bija viņa sens draugs, kurš nelaikā patrapījies ceļā. Agrāk atgādinājums par trim noslaktētajiem Studentam izraisīja drebuļus. Tagad viņš tajā nesaskatīja neko īpašu. Un nepavisam neuztraucās. Acīmredzot Matrozis to sajuta un novērsa skatienu.

-   Kāpēc štelles nobruka? viņš prasīgi jautāja, spēlēdamies ar vaigu muskuļiem.

Students samulsa. Parasti par savām stellēm ar svešiem nerunā. Bet šis bija īpašs gadījums. Kāršu parāds ir svēta lieta, tā dēļ pat dzīvību var zaudēt. Un tomēr…

-   Vai tad tu kāds pops esi, lai es tev grēkus sūdzētu? Students rupji atcirta.

-   Manā priekšā daudzi ir grēkus sūdzējuši! Matrozis draudīgi pasmīnēja. Tā varēja smaidīt slikti nopulēta dzelzs statuja.

Students klusēja, vērdamies bandīta nežēlīgajās acīs. Matrozis juta, ka no viņa plūst kaut kāds jauns, nešķīsts spēks, un šis spēks apdzēš sirdī mutuļojošo nevaldāmo niknumu. Un viņš nezināja, kā rīkoties Nākt pretī? Kāda tur starpība šodien vai pēc nedēļas? Nekādas. Taču atkāpties nozīmētu izrādīt vājumu. Saliekties Studenta priekšā. Bet tas ir slikts piemērs visiem pārējiem. Students „pacelsies", bet viņš itin kā „noslīdēs". Vienu reizi, otru un ar viņu vairs nerēķināsies…

-   Vārdu sakot, Matrozis beidzot ierunājās, termiņus lai nosaka tiesa. Bet mēs esam kriminālie un dzīvojam pēc savas saprašanas. Atdod parādu, kā pieklājas! Citādi pats zini…

Students pavīpsnāja, paskatījās pulkstenī.

-   Tu par agru esi atnācis, bratello! Pašlaik ir vienpadsmit Bet termiņš pusdienlaiks. Tā ka laiciņš vēl ir!

Viņš klusēdams pagriezās un devās projām, ar mu guru sajuzdams bandīta svina smago skatienu Kurp viņš iet un kur stundas laikā domā sadabūt septiņus tūkstošus, viņam nebija ne jausmas. Bet nez kāpēc bija pārliecināts, ka viss būs labi

Iznācis no skvēra, Students pamanīja, ka pie ieskrietuves salasījies pūlis. Piegāja klāt, iespraucās centrā un ieraudzīja zemē gulošo Sazānu. Rokas bezpalīdzīgi atmestas, līķa bālā seja atgāzta. Redzokļi paslēpušies zem plakstiņiem. Kada sieviete puķainā kleitā pietupusies taustīja viņa pulsu.

-   Kur ir telefons? kliedza kāda večiņa Jāizsauc „ātrie"! Steidzīgi!

-  Jau par veļu, viņš ir miris! ne pie viena nevērsdamās, noteica sieviete puķainajā kleitā. Liekas, sirdstrieka…

-Jāatrod dokumenti, jāpaziņo uz mājām, skaļi sacīja Students, pārliecies pār ķermeni.

Viņš lietišķi apskatīja bikšu kabatas, demonstratīvi izgriezdams katru uz otru pusi un visu atrasto salikdams Sazānam uz vēdera. Apkārtējie varēja pārliecināties, ka, atskaitot ķemmi, kabatlakatiņu un plānu maku, tajās nekā nav. Patiesībā tā gluži vis nebija tur bija arī riņķītī ievērtas nelielas atslēdziņas, kuras Students veikli iespieda plaukstā.

Dokumentu nav! Bet visviens iešu piezvanīt „ātrajiem"!

Spiezdamies atpakaļ cauri pūlim, Students sasvīdušajā plaukstā cieši saspieda atslēgas. Viņš ļoti steidzās, laika bija atlicis līdz ar nagiem… Labi, ka Sazāns dzīvoja tepat netālu. Stacijas laukuma paņēmis taksi, Students jau pēc desmit minūtēm piebrauca pie vecas sarkanu ķieģeļu piecstāvenes. Atstājis mašīnu aiz stūra, viņš pa stāvajām trepēm uzkāpa trešajā stāvā. Ātri un bez trokšņa atslēdza jaunākās „franču" sledzenes, ieslīdēja priekšnamā, piespiedis ausi durvīm, ieklausījās viss mierīgi. Sazāna dzīvoklis bija ar pārsteigumu parastais „divnieks", iekārtots ja ne askētiski, tad pietiekami vienkārši, bez jebkādām pārmērībām. Taču Students šeit bija bijis kopā ar Antikvāru un tāpēc zināja šā mitekļa noslēpumu.

Viņš atbīdīja krēslu, noņēma sienas segu, aiz kuras atklājās slepenas durvis. Trešā atslēga derēja slēdzenei, un Students nokļuva itin kā liela mākslas muzeja krātuvē svētbildes, gleznas, sudraba un zelta rotājumi… Uz antīka galda gulēja senlaiku Bībele un lupa. Un redz kur statuete no vissmalkāka ķīniešu porcelāna šķībacains senlaiku gudrais ar nokarenām ūsām, sakrustojis kājas lotosa pozā. Minu dinastija halāts no sarkanas, bikses no pelēkzilas glazūras, zelta izvijumi maksā neaptveramu summu! Viņš pagrūda smalki izzīmēto galvu, ķīnietis paklausīgi pamāja. Kastītē labajā pusē vajadzēja glabāties naudai… Tā arī bija. Divpadsmit akurātas sārtu desmitnieku paciņas ar bankas bandrolēm. Divpadsmit tūkstoši!

Students salika guvumu papīra turzā, tur arī iegrūda divas svētbildes. Rokai cauri izšāvās sāpe kā kad strāva būtu iesitusi. Itin kā zīme pagaidām pietiek, alkatība frajeru pazudina! Sazāns dzīvoja vientuļi ne draugu, ne radinieku Darbā, tiesa gan, attapsies, ka viņa nav, taču ne šodien. Varēs vakarā atgriezties ar čemodānu.

Pūlis pie „Margrietiņas" izšķīda. Sazānu ievietoja līķvedēja noslēgtajā kulbā; motora kaucienam noskanot, tas aizbrauca. Students iegāja skvērā. Matrozis sēdēja vecajā vietā visapkārt bija piespļaudīts, mētājās desmitiem izsmēķu.

Students nesteidzīgi piegāja klat, pasmaidīja.

-   Garlaikojies, bratello? stiepdams vārdus, viņš izsmējīgi noprasīja. Un, iebāzis roku turzā, sāka mest uz soliņa červoncu paciņas citu pēc citas. Matrozis izvalbīja acis.

-   Te būs tavi septiņi stabi! Pārskaitīsi?

Students paskatījās pulkstenī.

-   Man vel ir desmit minūtes. Un ko tu tā spuras sacēli, itin kā nabags vai badā būtu?

Viņš atklāti ņirgājās, un citā situācijā Matrozis vismaz būtu sācis kautiņu. Tagad viņš bāza naudu azotē un kabatās un izlikās, ka neko nav manījis Tāpēc ka bija sajutis Studentā īpašību, kas viņu pasaule iedzen vairāk baiļu nekā fizisks spēks, spēju nogalināt! Agrāk viņā šīs īpašības nebija.

Nesagaidījis atbildi, Students, juzdamies ka uzvarētājs, devās uz skvēi-a izeju. Laiku pa laikam viņš pacēla roku un uzmeta nevilšus skatienus blāvi mirdzošajam melnajam akmenim. Liekas, gredzens patiešām nes veiksmi! Tikai… Kad viņš papīra maisā lika svētbildes, viņa pirkstu gluži ka ar uguni apsvilināja… Tobrīd, drudžainajā steigā, viņš tam nepievērsa uzmanību, bet tagad pat baisi kļuva, kaut arī gaiša diena visapkārt, un vispār viņš ne no kā nebaidās…

„Jā, nav vis parasts gredzentiņš," Students nodomāja. „Pavisam neparasts… Nu, tad viss kārtībā uz priekšu!"

Lai gan par īsteno gredzena „neparastumu un spēku viņam pat nebija nojausmas…

Trešā daļa. ASASĪNS FARĪDS

..

Pirmā nodaļa. Virtuozo slepkavu skola

1093. gads Alamuta cietoksnis Rietumpersijas kalnu rajons

Abū ibn Sama iegāja ne pārāk lielā telpā, kuras akmens sienas stiepās tālu uz augšu un plūstoši pārgāja spraišļotās arkās. Viņš uztraucās un tāpēc mīņājās no vienas kājas uz otru, stāvēdams uz akmens plātnēm, pa kuram staigājis pats šeihs al Džabals, ismailītu valsts Elamas valdnieks Hasans Pirmais ibn Sabahs. No apziņas vien, ka tūlīt viņš skatīs vaigā Kalna Veci, Abū sadrebinajas, sirds dauzījās kā ašie zobeni vienā no sarežģītākajiem cīņu veidiem „četras rokas"… Taču ziņkārība parmāca satraukumu, un viņš vērīgi palūkojās apkart.

Saules gaisma, ielauzdamās caur trim šauriem, smailiem logiem, apspīdēja vairāk nekā pieticīgi iekārtotu istabu. Patiesību sakot, tā vispār nekā nebija iekārtota. Garš zems sols gar sienu zem logiem, vienkāršs, raupji darināts krēsls ar augstu atzveltni pie rakstāmgalda. Galds smalks, rožkoka, ar griezumiem bija vienīgā rota. Un vēl gramatas.. Pie sienas pretī logiem no grīdas līdz griestiem stiepās pamatīgi plaukti, pilni biezum bieziem foliantiem smagos ādas vākos ar zeltītiem slēdzīšiem, plānākiem sējumiņiem safjāna vāciņos, pergamentiem un papirusa tīstokļiem, filozofu un zintnieku manuskriptiem…

Hasana ībn Sabaha spiegi, sludinātāju izskatā ceļodami pa visu pasauli, dažādās valstīs iepirka retas grāmatas un manuskriptus, ko šeihs cītīgi studēja un pecak, gadījās, pat uzaicināja to autorus uz Alamutu. Zinātnieki dzīvoja pils centrālajā daļa alķīmiķi, kara stratēģijas speciālisti, fortifikācijas būvju celtnieki, ķīmiķi un ieroču meistari Lielākoties viņi te bija ieradušies labprātīgi, dāsnā atalgojuma, ērto laboratoriju un zinātniskā darba neierobežoto iespeju vilināti. Daži uzaicinājumu noraidīja, tomēr visviens nokļuva šeit varenais šeihs nekad nemainīja savus plānus, bet Abū ibn Sama centīgi palīdzēja tos realizēt, atgādādams atteikušos uz cietoksni pat pret viņu gribu. Un allaž bija priecīgs, ka spējis izpildīt sava kunga neapstrīdamo gribu.

Pieredzējušā karavīra skatiens apstājās pie rakstām galda līdzās atvērtai grāmatai vienkārša māla šķīvī gulēja iekosts rudzu plāceņa gabals…

„Baltu patiesību ļaudis runā par žilbinošā šeiha vienkāršību. Viņš atsakās no visiem pasaulīgajiem priekiem, dienas un naktis vadīdams lūgšanās un rūpēs par savu tautu," aizkustinājumā nodomāja ibn Sama. „Vai tiešām man izdosies savām acīm skatīt diženāko no cilvēkiem?! Svētāko no svētajiem, pašam Allaham tuvāko?!"

Ibn Sama skatījās uz durvju pusi un pat nemanīja, ka a z muguras bez trokšņa atbīdījās daļa plauktu, atklādama tumšu slepeno durvju spraugu, un istabā nedzirdami ienāca Viņš Pagriezies uz tik tikko dzirdamo slapēto soļu pusi, kalifata labākais karavīrs ieraudzīja nepavisam ne veci, bet spēcīgu gara auguma vīru ap četrdesmit ar samērīgiem sejas pantiem. Garīdznieka lielā baltā čalma nespēja noslēpt augsto pieri, uzmanību piesaistīja garais taisnais deguns, sirmuma skartās ūsas un bārda, kas ieskāva gareno, ieliekto seju, bija rūpīgi apgriezta. Asā, vērīgā skatiena uzlūkots, Abū ibn Sama nokrita pie valdnieka kājām.

-   Piecelies, Abū, viņš izdzirda ienākušo nesteidzīgi sakām. Drosmīgam kareivim neklājas vārtīties pa zemi. Es taču neesmu nedz Allāhs, nedz Muhameds! Celies augšā, gribu uz tevi paskatīties…

Abū ibn Sama piecēlās, baidīdamies uzlukot dižo šeihu.

-    Es zinu, ka tu uzticami un pašaizliedzīgi esi pildījis manas pavēles. Man stāstīts par tavu drosmi, komandiera spējām un dziļajām zināšanām kara mākslā. Esmu dzirdējis, ka tu esi izglītots, viltīgs un pieredzējis. Vai tā ir?

Karavīrs neatrāva acis no grīdas nodeldētajām akmens plātnēm.

-   Valodas ir krietni vien pārspīlējušas manas pieticīgās zināšanas un nopelnus. Esmu tikai tavs uzticamais vergs, kurš izpelnījies lielo godu kalpot tev, ak, Diženo šeih!

-   Pieticība ir kareivja krāšņākā rota. Taču tavi darbi apliecina tavu slavu. Tāpēc gribu uzticēt tev ļoti svarīgu uzdevumu, no kura atkarīgs ne tikai cietokšņa, bet visas ismailītu valsts liktenis…

Šos vārdus teikdams, šeihs piegāja pie šaurā loga un raidīja skatienu pār Deilemas provinces bezgalīgajiem plašumiem. Abū ibn Šama beidzot pacēla acis un paskatījās pāri kunga plecam.

Kalnos vēl valdīja ziema. Akmeņaino līdzenumu klāja rīta migla. No šejienes augstuma, no nepieejamā cietokšņa Alamuta virsotnē šķita, ka zemi tālu lejā klāj šim vietām tik neraksturīgas sniega kupenas. Skats bija grandiozs, tomēr ne pārāk jautrs. Seihs klusēdams lūkojās pazīstamajā ainavā un, liekas, pavisam bija piemirsis apmeklētāju Tikai pēc kāda brīža viņš atkal ierunājās, taču tik dīvaini, ka kalifāta drosmīgākajam kareivim šķita diženais valdnieks vēršas vai nu pats pie sevis, vai pie kāda, kurš viņa acīm nav saskaLāms.

-   Pēdēja laikā, lai slavēts Allāhs, mēs esam nostiprinājuši savu varu pasaulē. Mūsu cietokšņi parādījušies ne tikai Persijā, bet ari Sirijā, Palestīnā. īstenajai ismailītu ticībai tagad pievērsušies tūkstošiem ticīgo, un simtiem tūkstošu ieklausās mūsu sludinātāju vārdos. Daudzu baridu" attālumā viņi ne tikai pauž īstenās ticības vārdu, bet ziņo man visu, ko redz viņu acis un dzird viņu ausis. Tas ļauj man zināt krietni vairāk, nekā domā mūsu ienaidnieki. Un tas ir svarīgi, ļoti svarīgi Jo vairak ir zināms par ienaidnieku, jo vieglāk ir vinu uzveikt. Un tomēr, un tomēr…

Hasans ibn Sabāhs nesteidzīgi pagriezās pret agrīno apmeklētāju, vērīgi palūkojās viņā un turpināja:

-   Un tomēr mūsu ienaidnieku spēki ir milzīgi. Sagraut viņu armijas ir grūti. Bet saki man, Abū, kā lai uzveic ienaidnieku, nekarojot ar viņa karaspēku?

Pieredzes bagātais kareivis pavisam apjuka.

Piedod, dižo šeih, taču es nevaru atbildēt uz tik sarežģītu jautājumu Pēc mana pieticīgā prāta tas nav iespējams…

-   Pat es uzreiz neaptvēru, kā to panākt. Hasans ibn Sabāhs neklausījās apmeklētāja murmināšanā. Pats Visaugstais pateica man priekšā atbildi. Tā ir vienkārša kā viss ģeniālais.

* Barids attāluma mērvienība musulmaņu zemēs, kas līdzinās aptuveni 24 kilometriem.

Sarunā atkal iestājas pauze, un Abū nodomāja, cik gan salti ir šajā telpā aukstums kā čūska slīdēja iekša pa atvērtajiem logiem un līda zem apģērba. Viņam mugurā bija silts oderēts halāts, kura platajās piedurknēs viegli var paslēpt dunci. Taču tagad tajās sildījās tikai nosalušo roku plaukstas.

Tomēr, par spīti siltajam apģērbam, viņu kratīja viegli drebuļi. Šeihs bija tērpies vasaras halata no viegla auduma, izšūtā ar zelta diegiem. Pie kakla tas bija savilkts ar cilpa ievērtu diegu pīni Zabaki no zaļas šagrenādas liecināja, ka viņš ir jātnieks, gatavs jebkuru mirkli uzlēkt zirgā. Un aukstumu viņš acīm redzami nejuta. Šķita, ka Hasana ibn Sabāha acīs liesmojošā uguns sasilda visu viņa augumu.

-   Tad teic man, ak, pieredzējušāko no karavīriem, kas notiks ar karaspēku, kura vadoni nogalinājusi trāpīga vai gluži nejauša bulta?

Jautājums bija viegls, un Abū atbildēja nevilcinoties:

-   Tas kļūs līdzīgs kopā saspiedušos aunu baram. Bez gana tas nezinās, kurp iet un ko darīt, no kuras puses var uzbrukt vilki. Sagraut tādu karaspēku būs viegli.

Šeihs Hasans piekrītoši pamāja.

-   Pareizi! Un, kad karaspēks ir iznīcināts, tad nogalina valdnieku, un bez galvas palikušajā valstī sākas jukas, tā sašķeļas un kļūst viegli iekarojama… Tā esmu saņēmis atbildi uz savu jautājumu, ko nebija pa spēkam atbildēt tik pieredzējušam kareivim kā tu. Lai slavēts Allāhs!

Hasans ibn Sabāhs pacēla rokas pret debesīm.

-   Nav vajadzīgs tūkstošiem vīru liels karaspēks, nav vajadzīgas negantas kaujas, līķu kalni un asiņu upes. Dažkārt viena cilvēka nogalināšana nosaka visa karagājiena gaitu. Nogalināt vienu ir vieglāk nekā tūkstoti. Un mums jāiemācās uzveikt kauju ar vienu bultu.

-    Taču valdniekam ir ārkārtīgi grūti piekļūt un raidīt precīzu šāvienu… Un turklāt vēl trāpīt, pats sev par brīnumu, ierunājās Abū ibn Sama un nošausminājās par savu pārdrošību. Piedod, diženais, ka uzdrošinājos ko bilst bez tavas atļaujas…

Taču šeihs nereaģēja uz viņa pēdējiem vārdiem.

-   Kam gan tu man butu vajadzīgs, ja tas būtu viegli? Un tagad klausies uzmanīgi…

Abū ibn Sama nodūra acis un centās paust pēc savas izpratnes maksimālu padevību un uzmanību.

-   Es gribu, šeihs iesāka, lai tu mana cietokšņa sienās izveidotu skolu precīzām un nežēlīgām bultām, kuras nestu nāvi jebkuram ienaidniekam, lai cik varens tas būtu un lai cik modri viņu sargātu'

-   Skolu bultām?! Vecais karavīrs uzreiz nesaprata.

-   Tā būtu skola nāves eņģeļiem, bezgala padevīgiem Allāham un man. Slepeniem spiegiem, no kuriem nebutu glābiņa. Viņiem jāprot nevainojami rīkoties ar zobenu, nazi vai dunci, trāpīgi jāšauj ar loku, lieliski jāprot jāt, peldēt ūdenī un zem ūdens. Pat auklai viņu rokās jāpārvēršas par nāves ieroci, vēl vairak, pašām rokām vajadzības gadījumā jāaizvieto zobens vai šķēps. Viņiem jāorientējas indēs, jāprot lasīt un rakstīt. Viņiem jāpiemērojas valstij, kurā nāksies darboties, tātad jāzina tās tautas valoda, paražas, nacionāla rakstura stiprās un vajās puses. Es viņus redzu ka drosmīgus lauvas, bezbailīgus un straujus kalnu ērgļus, viltīgas un nāvējošas čūskas, neievainojamus bruņurupučus. Un tas viss tikai tāpēc, lai vajadzīgā laikā un vajadzīgā vietā nonāvētu valdnieku vai karavadoni, pat ja nāktos iet nāvē pašam, ar savu varoņdarbu cildinot Allāhu un mani viņa pieticīgo un godbijīgo kalpu…

Šeiha balss, skandējot šo tirādi, pieņēmās spēkā, bet skatiens kļuva aizvien bargāks. Taču pēdējo frāzi viņš pēkšņi izteica klusā, savādi skanīgā pusčukstā. Abu ibn Sama vairs nejuta aukstumu. Bāls, viegli nosvīdis, viņš stāvēja Kalna Veča priekšā, un dižā Hasana ibn Sabāha seja bija tik tuvu viņējai, ka vecais kareivis sajuta viņa elpu.

-   Vai varēsi radīt tādu skolu?

Abū ibn Sama klusēja Viņš labi zināja, kāda bija cena šādiem jautājumiem, bet it īpaši atbildēm uz tiem. Hasans ibn Sabāhs divreiz neatkārto un arī nejautā, kāpēc nav izdevies izpildīt viņa pavēli. Aizdomās par paša izdota likuma pārkāpšanu šeihs tika pavēlējis sodīt ar nāvi savu dēlu!

Pauze ievilkās. Hasans ibn Sabāhs sapīka.

-   Kas ir izraisījis tavas pārdomas? Tev jārada nekļūdīgi trāpīgu bultu darbnīca! Tu zini labākos kareivjus, uzaicini viņus par skolotājiem! Tev būs tik daudz zelta, cik vajadzēs. Izmeklē divsimt spēcīgu jaunekļu un pēc gada parādi man septiņus vai desmit, kuri būtu gatavi izpildīt jebkuru manu pavēli, pat ja būtu jāziedo sava dzīvība. Pils rietumu spārns ir tavā rīcībā!

Šeihs no jauna piegāja pie loga un pavērsa skatienu uz tālu lejā stiepjošos aizu. Pagāja diezgan ilgs laiks, iekams pavecais kareivis atkal izdzirda pavēlnieka vārdus:

-    Un atceries muskuļu spēks ir nieks salīdzinājumā ar gara spēku. Maniem kareivjiem jānicina nāve. Vēl vairāk viņiem pēc tās jātiecas. Tikai tad bulta spēs trāpīt pašā nepieejamākajā mērķī! Vai saprati?

-   Es sapratu tavu dziļo domu, ak, diženākais no diženajiem! Ibn Sama dziļi paklanījās.

-   Tad ej un pildi manu pavēli!

Diženais šeihs turpināja skatīties logā un pat atvadoties neveltīja uzticamajam kalpam labvēlīgu skatienu, taču Abū ibn Sama arī tāpat jutās laimīgs. Neatliecis muguru, viņš atkāpās līdz pašām durvīm, bet, kad izgāja no istabas un iztaisnojas, viņu pildīja tikai vienas jūtas kvēla vēlēšanās pēc iespējas drīzāk un precīzāk izpildīt valdnieka pavēli.

* * *

1095. gads

Hollas pilsēta, Deilemas province

Farīds par vēlu sadzirdēja zirga pakavu klaudzoņu pret apledojušo bruģi gar stūri izbrāzās bruņotu jātnieku kavalkade. No zirgiem viņam izdevās izvairīties, toties priekšgalā auļojošais druknais kareivis zeltītā ziemas halātā un lapsādas cepurē izliecās no segliem un uzplīkšķināja viņam ar pātagu. Neciešama svilinoša sāpe paršķēla kreiso plecu un pusi muguras. Viņš iekliedzās un aizripoja pa ielu, virve pārtrūka, un malka izbira. Taču arī viņam iesitušais jātnieks nenoturējās līdzsvarā, izlidoja no segliem un smagi atsitās pret akmeņiem, vienlīdz cietiem kā nabagam, tā bagātniekam. Nē, pēdējam tie izrādījās pat cietāki un nežēlīgāki. Iespējams, liktenīga nozīme bija ātrumam, zirga augstumam un jātnieka pārmērīgajam svaram. Bet varbūt Allāhs nolēma sodīt to, kurš ne par ko bija nodarījis pāri neaizsargātam bārenim. Katrā gadījumā masīvais ķermenis izplestam rokām palika nekustīgi guļam uz slidenā ceļa, tikai lapsādas cepure aizlidoja sānis un kaut kas šķindēdams atripoja pie Farīda sāniem. Jātnieki, nolēkuši no zirgiem, sadrūzmējās ap sava vadoņa zemē gulošo nedzīvo augumu Atskanēja skumju pilni izsaucieni un vaimanas.

Farīds pielēca kājās un metās šaurajā spraugā starp mājām, kas veda uz blakus ielu. Kas zina, kas viņiem var ienākt prātā, ja nu notur viņu par vainīgo un sakapā zobeniem. Izskrējis cauri vairāku ieliņu mudžeklim, jauneklis nonāca pie sunnītu nodedzināta šiītu kvartāla un, līkumodams cauri apgruzdušu baļķu un atkritumu kaudzēm, devās uz savu nožēlojamo mitekli Patiesību sakot, daudzi nebūtu varējuši nosaukt par mitekli izdegušu māla kleķa būdu bez durvīm, ar lupatām aizbāztu logu un neiznīdējamu sviluma smaku. Taču pēc vecāku bojāejas Farīdam nebija kurp iet, viņš šeit dzīvoja un pat kā nekā saimniekoja. Divi apdeguši dēļi uz grīļīga pamata aizvietoja viņam gultu. Ar mālu sastiprināti akmeņi veidoja kaut ko līdzīgu pavardam, kur viņš dedzināja žagarus un sausus zarus, glābdamies no sala, kas stindzināja līdz pat kauliem. Zēl, ka šodien ar tādam pūlēm sadabūtā malka bija vējā…

Viņš ievaidējās Sāpes nomāca gan badu, gan aukstumu, taču nepaēdināja un nesasildīja vienīgi vēl papildināja viņa ciešanas. Žagaru saišķis un zaru atlikumi gulēja kaktā, ar tiem necik ilgi nepietiks, taču visviens vajadzēja iekurināt uguni, lai kaut nedaudz sasildītos… Farīds paņēma kramu un posu, taču uzšķilt dzirksteles nespēja labās rokas dūre turēja kaut ko cieši sažņaugtu… Viņš ar pūlēm atlieca pārakmeņojušos pirkstus plaukstā gulēja gredzens… Lauvas purns ar melnu akmeni atplestajā rīklē! Kā tas pie viņa bija gadījies?! Farīdu pārņēma šausmas. Par zādzību Seldžuku sultanātā cērt nost roku! Bet viņš taču nebija gribējis neko zagt… Viss notika pats no sevis… Lai gan kurš ies uzklausīt tik nožēlojamu taisnošanos!

Farīds nolēma skriet atpakaļ un atdot atradumu kareivjiem, taču nespēja izkustēties no vietas spēki viņu bija atstājuši… Viņš ar mokām iekūra uguni un atkrita savā cietajā guļvietā tomēr neciešamās sāpes mugurā lika atkal piecelties. Nelāga būšana! Rādās, ka viņš neizvilks dzīvību, lidz laiks klus siltāks. Un tad vēl ta netīšā zādzība. Ja varētu pārdot gredzenu un nopirkt ēdamo… Taču par to nevarēja būt ne runa nabaga puišeli ar dārgu rotaslietu nekavējoties nodos sargiem. Acīmredzot svešo lietiņu vajadzēs izmest laukā, lai gan tā bija ļoti skaista.. Viņam nekad nekas līdzīgs nebija piederējis!

Farīds saka pētīt nederīgo un bīstamo atradumu. Lauva labsirdīgi smaidīja, baltais metāls izstaroja patīkamu siltumu . Lai gan nebija gribējis to darīt, viņš, sev par brīnumu, uzmauca gredzenu tievajā pirkstā. Lai cik dīvaini, gredzens derēja kā uzliets. Farīds kā apburts vēroja dzelteno liesmu atspulgus melnā akmens šķautnēs un, pašam gluži nemanot, iemiga.

Viņš pamodās pēc vairākām stundām. Sāpes bija pierimušas, ugunskurs joprojām nebija apdzisis, viņš bija sasildījies, un pat bads tik ļoti vairs nemocīja Arī oma bija mainījusies bija radusies pārliecība, ka viss

nokārtosies atradīsies ēdiens, malku viņš salasīs no

7 *

jauna un, protams, izdzīvos līdz vasarai!

Rīta salā sacietējušais salmu pinums durvju vietā piesardzīgi paceļas, ielaizdams Ahmatu, viņa vienīgo draugu Hollā un arī visā pasaulē. Viņi bija vienaudži, taču neliela auguma un plecīgais Ahmats izskatījās vecāks par septiņpadsmit gadu veco Faridu. Rokā viņš turēja nelielu sainīti. Pats nezinādams, kāpēc, Farīds aši novilka gredzenu no pirksta un iebāza kabatā.

-   Salam, draugs!

-   Salam, Farīd! Vai ēst gribi? Ahmads attina tīru drāniņu, tajā bija plāceņi un vītināta gaļa.

-   Kā nu ne! Izbadējies Farīds metās virsū cienastam, un Ahmats neatpalika no viņa. Pēc pāris minūtēm uz baltās draniņas bija palikušas tikai drupačas. Farīds savāca tās saujā un sabēra mutē.

-   Kur tu to ņēmi?

-   Ismailbejs nokrita no zirga un nositās. Viņa viri dalīja cienastu, un es trāpījos īstajā brīdī. Tu taču dzirdēji par Ismailbeju?

Farīds drūmi pamāja un sāpēs saviebās.

-   Zināms. Turklāt viņš mani šodien jau pacienāja…

-   Ar ko?! Ahmats brīnījās.

-Ar pletni. Farīds nolieca galvu un pavilka saplēstā, nesildošā halāta apkakli. Paskaties…

-   Allah augstais! Tev taču tur ir dziļa brūce! Ahmats šausminājās. Un āda tai apkārt satūkusi un apsārtusi… Derētu pielikt dziedinošas zālītes, bet kur tās lai ņem… Tūdaļ kaut ko izdomāšu…

Viņš noplēsa skrandu no baltās drāniņas, samitrināja karstā ūdenī no saspiesta vara kausa un rūpīgi izmazgāja brūci. Farīds grieza zobus, taču savaldījās.

-   Tā būs labāk…

-   Paldies, draugs! Tu par kaut ko esi satraucies?

Ahmats smagi nopūtās.

-   Tēvs teica, ka nevarot vairs mani barot un lai es pats rūpējoties par sevi…

-   Viņš padzina tevi no mājām? Farīds izsaucās.

-   Ne jau tik tieši… Taču es pats vairs neiešu atpakaļ.. Tēvam tiešām ir grūti.

-    Tu vari dzīvot pie manis, vietas pietiek… Tūdaļ sameklēsim dēļus otrai lažiņai…

Ahmats papurināja galvu.

-   Te mēs nomirsim badā. Man ir cits priekšlikums. Dosimies abi kopā uz Alamuta cietoksni. Vakar atkal saucēji staigāja pa pilsētu un aicināja jaunus puišus par kalpiem Dižajam šeiham. Ja mums laimēsies, tad badu un aukstumu vairs necietīsim. Ko teiksi, draugs?

Farīds klusēja. Divsimt metru augstais Alamuta kalns šķita esam tepat līdzās. To vainagoja drūma pils cietoksnis, kura augstās sienas slējās tieši pašā bezdibeņa malā. Aiz tām atradās pilsētvalsts, kuru vadīja noslēpumainais Kalna Vecis. Viņš nepakļāvās seldžuku sultānam Malikšāham un nemaksāja viņam nodokļus. Vairākkārt sultāna karavīri tika mēģinājuši ieņemt nepaklausīgā šeiha ligzdu, tomēr ikreiz cietoksnis bija izrādījies nepieejams… Protams, būtu labi nokļūt tur un kalpot varenajam Kalna Vecim, jo vairāk tāpēc, ka ismailīti ir šiītu garīgie brāļi un tur nevajadzētu baidīties no tādiem grautiņiem, kādā dzīvību bija zaudējuši Farīda vecāki… Taču viņš ir vārgs, diez vai spēs aizvilkties līdz Alamuta vārtiem…

-   Ko esi izlēmis, draugs? nevarēdams sagaidīt atbildi, jautāja Ahmats. Vai nāksi man līdzi?

-   Iešu! Farīds piecēlās. Labāk nekā gulēt badā un aukstumā… Varbūt pieņems arī ar pāršķeltu muguru… Es pateikšu, ka cietu bez vainas… Vai gan īsteni ticīgie mani nesapratīs? Un brūce ar laiku sadzīs!

Bija redzams, ka Ahmatu Farīda sparīgie vārdi nepārliecina, taču viņš negribēja sagādāt draugam vilšanos un piekrītoši pamāja.

-   Divatā mums būs vieglāk. Atbalsties pret mani…

Viņiem laimējās kāds lāga zemnieks aizveda viņus

ratos un divkārt saīsināja ceļu. Taču tik un ta Alamuta kalna pakājē viņi nokļuva, kad īsā ziemas diena jau sāka tumst. Pa stāvu šauru ceļu ilgi kāpa augšup. Šis ceļa posms izrādījās visgrūtākais pie augstajiem, ar dzelzi apsistajiem vārtiem draugi nonāca jau pilnīgā tumsā.

Te viņus gaidīja nepatīkams pārsteigums Diženā šeiha kalpu pretendentu bija salasījies ap divdesmit vai trīsdesmit Viņi sēdēja uz aukstajām akmens plātnēm, un ielaist viņus iekšā, kur bija ēdiens un siltums, neviens nesteidzās. No sarunām noskaidrojās, ka daži gaida jau piekto dienu. Neviens viņiem neko nesola un neattur tos, kuri grib doties atpakaļ. Daudzi vīlušies ir atgriezušies līdzenumā. Pirmajiem atnācējiem šodien pirmo reizi izsniedza pa sausiņam, pārējiem nācās samierināties ar svaigo un auksto kalnu gaisu.

Draugi saskuma. Perspektīva pavadīt nakti salā un bez ēšanas nešķita necik vilinoša. Tikpat labi viņi varēja palikt Farīda trūcīgajā miteklī, tur vismaz nepūta tik griezīgs vējš un varēja iekurt uguni…

-    Es domāju vajag griezties atpakaļ, ierunājās Ahmats. Tā jau var gaidīt sazin cik ilgi.

Pēc īsas pauzes Farīds atbildēja:

-    Tu tiešām griezies atpakaļ, vari dzīvot manā mājā.. Es vienkārši nenokļūšu galā. Sāp mugura, nav spēka, krata drebuļi.. Es vai nu tikšu iekšā, vai nomiršu…

Ahmats vērīgi palūkojās draugā. Vārtu priekšā degošo lapu nevienmērīgajā gaismā viņa seja šķita sveša un neticami pieaugusi.

-   Es arī palikšu. Vari atbalstīties pret mani Saņemies…

Nakts vilkās bezgalīgi ilgi. Ahmats skatījās uz pamatīgajiem vārtiem tur spīdēja kaut kāda plāksnīte. Viņu interesēja, kas tajā rakstīts, taču pieiet tuvāk viņš nevarēja, jo bija aptvēris Farīdu, kurš trīcēja kā drudzi Palaikam vārtos pavērās mazs lodziņš un kāds pētīgi vēroja pretendentus, pec tam tas aizvērās un mokošā gaidīšana turpinājās Ap pusnakti Farīds kļuva pavisam vārgs. Viņš gulēja uz slapjajām akmens plātnēm, bet galva atdusējas uz drauga ceļiem

-   Kā tev šķiet, viņš klusi ievaicājās. Vai viņi mani apglabās kā musulmani?

-   Nezinu. Es palūgšu.

Ahmats arī pats tik tikko turējās un, nebijis draudzības saišu, sen jau būtu aizgājis no šo neviesmīlīgo vārtu priekšas. Lodziņš atkal pavērās, un pēc tam lielajos vārtos čīkstēdami atdarījās mazi šauri vārtiņi. Trīs kareivji ar lāpām iznāca no cietokšņa un devās pie Farīda un Ahmata

-   Viņš ir dzīvs? Tas, kurš gāja pa priekšu, viegli pagrūda uz akmeņiem gulošo ķermeni.

-   Pagaidām jā, Ahmats drūmi atbildēja. Kā apliecinādams viņa vārdus, draugs vāri iestenējās.

-   Kas viņam kaiš?

-   Ismailbejs iecirta ar pletni Ne par ko

-   Ismailbejs šorīt nomira! Vecākais kareivis pievērsa Ahmetam smagu skatienu.

-   Jā. Taču beidzamais, ko viņš savā mūžā paveica, pāršķēla viņam plecu…

-   Un jau ievainots viņš nolēma nākt uz cietoksni?

Ahmats pamāja.

-   Viņam ir spēcīgs gars!

Kareivis sapīka un kādu bridi klusēdams stāvēja, raudzīdamies uz Farīdu, un kaut ko pārlika. Tad pavaicāja:

-   Kas tu viņam esi?

-   Draugs.

-   Tad pacel viņu un nes mums pakaļ.

Sargi viņam nepalīdzēja, viņi nesa vienīgi savas lāpas. Aizelsies, pēdējiem spēkiem Ahmats bezmaz vai vilkšus vilka nejutigu stāvu cauri šaurajiem vārtiņiem, pari pagalmam, tad pa kaut kādām kāpnēm un pustumšiem gaiteņiem, līdz viņi atradās mazītiņā istabiņā ar divām koka lažām, uz kurām bija uzmests raupjš drānas gabals.

-   Liec viņu te, Ahmats izdzirda kārtējo pavēli. Un, to izpildījis, atvieglojumā noslīga uz otras lažas. Rokas un kājas drebēja, sirds dauzījās Viņš pats neticēja, ka bija spējis atstiept šurp draugu. Te bija silti, pat pārlieku. Lēnām ritēja minūtes. Beidzot smacīgajā istabiņā ienāca divi cilvēki Viens apskatīja brūci Farīda plecā, nolika māla kausu ar kaut kādu smirdīgu šķidrumu. Ahmatam vajadzēja iemērkt tajā lupatu un likt pie biedra brūces.

-   Dari to bieži, pavēlēja dziednieks. Tad varbūt līdzēs.

-   Bet, ja nelīdz un līdz rītam nomirst, paklauvē pie durvīm, sacīja otrs ienācējs, kā rādās, pārvaldnieks.

Taču Farīds nenomira. Vai nu pateicoties smirdīgajām zālēm, vai biedra pūliņiem, bet varbūt savai jaunībai, taču ar Allāha svētību viņš ātri atlaba. Brūce plecā pārstāja pūžņot un drīz vien aizdzija, par ko nākamajā dienā ieradies dziednieks neizsakāmi brīnījās.

-   Parasti dzīst nedēļu, varbūt pat divas…

Farīds kāri sāka ēst kukurūzas putru un rudzu plāceņus. Barība neizcēlās ar īpašu daudzveidību, toties tās bija pietiekami, viņš pieņēmās spēkā un atveseļojās acīm redzot. Vel pēc trim dienam viņu istabiņā ienāca kareivis vidējos gados ar vīrišķīgu grumbainu seju un daudz pieredzējuša cilvēka acīm Viņam pie sāniem karājās sudrabā kalts zobens, aiz jostas bija aizbāzts liks, dārgakmeņiem rotāts duncis. Spriežot pēc valdonīgajām manierēm un pārliecinātās izturēšanās, viņš bija radis pie pilnīgas pakļaušanās bez jelkādām ierunām Viņu pavadīja pirmītējais pārvaldnieks.

-    Tas ir daī al kirbals Abū ibn Sama, viņš goddevīgi paskaidroja. Jums jātver ikviens viņa vārds un jāatbild ātri un pēc taisnības.

Jaunekļi klusēdami noliecās sveicienā.

-   Ja gribas atgriezties mājās, varat iet projām kaut tūlīt, sacīja Abu ibn Sama, un viņa balss atgādināja klusinātu kaujas taures skaņu. Taču, ja gribēsit palikt un kalpot saulei līdzīgajam šeiham Hasanam ibn

Sabāham, atpakaļceļa jums vairs nebūs. Jums jāaizmirst ģimene un radinieki, no šā briža jūsu mājas un ģimene ir šeit, cietoksnī Mums ir savi likumi un stingra disciplīna, nepaklausīgos gaida bargs sods. Toties par uzticamu kalpošanu pār jums nolaidīsies Diženā šeiha neizmērojamā žēlsirdība un jūsu priekšā pavērsies paradīzes vārti. Izlemiet!

Jaunekļi vēlreiz paklanījās.

-   Mēs paliekam, drosmīgo daī al kirbal. Farīds atbildēja. Un Ahmats apstiprināja:

-   Paliekam!

Kareivja bargajai sejai pārlaidās viegla smaida ēna.

-   Nu tad esiet sveicināti Alamutā!

Ibn Sama pagriezās pret pārvaldnieku.

-   Pavadi neofitus uz cietokšņa rietumu spārnu!

* * *

1095.-1096. gads Alamuta cietoksnis

Tagad jaunekļi tika iemitināti pils iekšpagalmā, kas no pārējās cietokšņa teritorijas bija norobežots ar augstu sienu. Šeit noteicēji bija vecāki puiši, viņi valkaja baltus halātus ar sarkanu jostu, dzīvoja un ēda atsevišķi. Pret viņiem vajadzēja izturēties ar cieņu, citādi varēja dabūt pļauku vai pat sitienu ar bambusa nūju pa muguru.

Farīds un Ahmats gulēja lielā istabā uz grīdas kopā ar pussimtu tādu pašu jaunekļu kā viņi Daži bija viņu vienaudži, daži vecāki Kā viņi uzzināja vēlāk, šādas telpas pilī bija vairākas, lai gan to iemītnieki faktiski netikās cits ar citu. Visi valkāja vienādus apģērbus tumšas platas bikses, tumšas garas jakas, mīkstus melnus zabaciņus. Jaunekļus vadīja muskuļots ismailits ar neizdibināmu seju, kurš augas dienas pavadīja kopā ar puišiem un ari gulēja kopā ar viņiem uz grīdas. Neviens nezināja, kāds ir viņa vārds, viņu bija likts uzrunāt par Audzinātāju.

-    Jūs esat pieņemti par audzēkņiem, jums nāksies iemācīties nogalināt mūsu cēlsirdīgā šeiha ticības ienaidniekus, tātad arī jūsu ienaidniekus! Ja būsit centīgi, tad kļūsit par fidaīniem tas ir goda nosaukums, kas paver jums ceļu uz paradīzi, un drīz vien daudziem nojums būs lemts izjust dievišķas baudas, jau pirmajā dienā jaunu ļu grupai pastāstīja Audzinātājs. Nāciet līdzi, es paradīšu, uz ko jums jātiecas…

Mācekļi savās jaunajās drānās gāja cauri kopējam pagalmam, ziņkāri raudzīdamies apkārt. Te kūsāja dzīve nelielā tirdziņā pārdeva vienkāršus produktus, uz savu uzdevumu koncentrējušies amatnieki pārbruģēja iesēdušās vietas ielā, kāds nesa ūdeni, kāds skaldīja malku, kāds dalīja nomedītu kalnu briedi, vairāki cilvēki milzīgā katlā gatavoja uz ugunskura plovu…

-    Diženais šeihs ir atcēlis visus nodokļus, tā vietā iedzīvotājiem jāstrādā sabiedrības labā, sacīja Audzinātājs, ievērojis viņu skatienus. Redziet kādam ir laimējies nošaut briedi, taču baudīs to visi. Tāds ir likums!

Maliņā, čaihanas priekšā, solīdi vīri sirmām bārdām dzēra tēju, smēķēja kaļjanu un rimti tērzēja. Viņi noteikti piederēja augstākajam slānim, taču ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem neviens neizcēlās ar mirdzošām rotām vai bagātīgu apģērbu Tas bija ļoti neparasti un savādi!

Diženais šeihs ir aizliedzis greznību, Audzinātājs paskaidroja. Šeit nav pieņemts dzīrot, valkat dārgus tērpus, nēsāt rotas un lietot sudrablietas. Bagātība

Alamutā zaudējusi jelkādu jēgu, un pie mums nav atšķirības starp bagātajiem un nabagajiem. Tāds ir likums!

Neofīti nepaguva nobrīnīties, kad viņš piemetināja:

-   Bet likuma pārkāpējus met lejā no mūra vai pakar ziemeļu tornī…

Tornī, itin kā apliecinot šos vārdus, tupēja vārnu bars, debesīs, spārnus izpletuši, riņķoja maitu ērgļi. Viņi acīm redzami gaidīja savu tiesu

Jaunie cilvēki piegāja pie augstās iekšējās sienas ar dzeguļiem un šaujamlūkām. Pie spraišļotās ailes stāvošie sargi goddevīgi sveicināja viņus kā līdzīgus. Iegājis ārējā pagalmā, Farīds pacēla galvu, apskatīdams smago krītošo režģi ar smailēm lejpusē. Viņš novērtēja būvētāju asprātību ja ienaidnieks ielauzīsies cietoksni, tad atkal atradīsies augstas sienas un stingru režģu priekšā, un tas nozīmē, ka nāksies no jauna atkārtot asiņaino uzbrukumu…

Pa šauriem vārtiņiem galvenajos nākamie fidaīni izgāja no cietokšņa. Te pūta spirgts vējš, no laukumiņa pavērās skaists skats uz apkārtējiem kalniem un aizām. Audzinātājs pacēla roku, ar spēcīgo pirkstu norādīdams uz saules staros mirdzošu bronzas plāksnīti. To pašu, kuru Ahmats pustumsā bija pētījis viņu pirmajā naktī pie cietokšņa.

-   Trīs varoņi nogalināja ticības nodevejus tieši viņu midzenī un, lai slavēts Allāhs, mira mocekļu nāvē, paklusu paskaidroja Audzinātājs.

Mācekļi kā apburti lūkojās plāksnītē, kurā bija ierakstīti seši vārdi pa pāriem pa divi iepretī viens otram.

-   Mūsu bezbailīgo biedru vārdi mūžīgi izdaiļos Alamuta vārtus par piemiņu un apbrīnu. Bet nešķīste ņiem lemts mūžīgs nicinājums un lāsts! Audzinātājs sacīja un apklusa, dodams iespēju apzināties mirkļa svinīgumu.

-    Jūsu vecākie biedri, kuri valkā baltas drēbes, ir

fidaini, viņiem bus lemts vairot varoņdarbu skaitu, -

7 > » '

viņš pēc brīža turpināja. Un pienāks arī jūsu karta papildināt šo bronzas plāksnīti ar saviem un nogalināto ienaidnieku vārdiem!

Un nobeidza savu novēlējumu ar vārdiem:

-    Fidaīns tas ir godpilns nosaukums. Taču augstāks par to ir rafiks, vēl augstāks dai, bet pašā augšā daī al kirbals, kurš var tieši sarunāties ar diženo šeihu un saņem pavēles tieši no viņa. Arī jūs varat kapt augstāk pa šīm kāpnēm, viss atkarīgs no jūsu gatavības ziedoties, no centības, drosmes un prasmes pildīt pavēles… Visu to mēs jums mācīsim. Taču ielāgojiet šos viedos vārdus: „Un Muhameds teica neko nevar iemācīt. Un Muhameds teica taču visu var iemācīties!" No rītdienas sāciet mācīties!

* [6] *

Ik rītu, vēl pirms saules lēkta, Audzinātājs veda nākamos fidaīnus brokastīs, un pēc tam līdz pat vēlam vakaram aiz slepenā pagalma augstā žoga notika spraigas mācības. Fiziskie vingrinājumi mijās ar garīgajām nodarbībām. Skolotāji bija dažādu rasu un tautību pārstāvji. Savus vārdus viņi nenosauca, audzēkņi uzrunāja viņus vienkārši: mualim*. Samērā ātri mācekļi it labi zināja, kādu gudrību māca ikviens no viņiem. Atskaitot vienu vājš, skeletam līdzīgs induss, kurš ik rītu bija klāt brokastīs, neparādījās nedz sporta zālē, nedz treniņa laukumos, nedz mācību klasē. Toties par pārējiem viss bija skaidrs.

Paukošanu ar zobeniem un māku apieties ar dunci viņiem mācīja izmanīgs un kā dzīvsudrabs kustīgs aziāts. Reiz pats Abū ibn Sama demonstrēja audzēkņiem četrrocīgo cīņu viņš cīnījās ar paukošanas skolotāju zobeniem, turklāt turēja katrā rokā pa ierocim, un arī mazais aziāts rīkojās ar diviem zobeniem. Tas bija iespaidīgs skats! Četri asmeņi šķindēja cits pret citu kā āmuri kalve, no spīdīgo tērauda šautru ziboņas ņirbēja acis, uz visām pusēm lidoja dzirksteles… Pat nepieredzējušie mācekļi saprata, ka ar tādu cīņas tehniku cilvēks kļūst faktiski neievainojams un veiksmīgi var stāties pretī desmitiem ienaidnieku…

Kailām rokām cīnīties viņus mācīja divi maza auguma allaž smaidīgi japāņi melnos kimono. Par spīti šķietamajam trauslumam, viņi ar delnām pārcirta pušu iespaidīgas koka brusas, ar dūrēm sašķaidīja biezus dēļus… Kad kāds no audzēkņiem nosauca notiekošo par trikiem, japānis izaicināja viņu uz cīņu un acumirklī nogalināja, ar delnu pārsitot rīkli Pēc šā gadījuma audzēkņi sāka daudz nopietnāk uztvert nodarbības, saprotot, ka nāve nemitīgi atrodas viņiem turpat līdzās. Drīz vien viņiem nācās kārtējo reizi par to pārliecināties.

Konspirācijas nodarbību vadīja pavecs ķinietis ar rētu dzeltenīgajā vaigā. Parlaidis skatienu lotosa pozā sēdošajiem nākamajiem fidaīniem, viņš izsauca vienu no viņiem, vārdā Alī, pastulbu lempi no tālas provinces, un, pacēlis rokas, sacīja:

Pārmeklē mani ļoti uzmanīgi un rūpīgi, jo no tā ir atkarīga tava dzīvība. Ja atstāsi man ieroci es ar to tevi nogalināšu!

Iekodis lūpu zobos, Alī izčamdīja katru skolotāja auguma sprīdi no galvas līdz kājām, pēc tam darīja to pašu vēlreiz pretējā virzienā nekādu rezultātu! Viņa seja pauda visdziļāko neizpratni un apjukumu. Taču brīdinājums bija pārāk nopietns, un viņš pārmeklēja ķīnieti trešo reizi. Pēc tam pasmaidīja un pārliecināti sacīja:

Jums nav ieroča, mualim!

Tajā pašā acumirklī instruktora rokā pazibēja gara adata, kuru viņš nekavējoties iedūra nelaimīgajam Alī kaklā. Alī nokrita kā pļauts, pāris reižu noraustījās konvulsijās un vairs nekustējās. Viņš bija miris. Audzēkņu rindas pāršalca šausmu dvesiens.

Tā ir dzeloņcūkas adata. Ķīnietis pacēla virs galvas sava ieroča atlūzu. Tai ir tukšs vidus, un tur iepildīts gjurzas indes piliens. Adata man bija paslēpta piedurknes vīlē! Lai to atklatu, vajadzēja novilkt man halātu un ņurcīt to abām rokām.

Viņš ieturēja pauzi, nosvieda adatas atliekas uz nedzīvā ķermeņa un tad turpināja:

Ja par nāves briesmām brīdināts fidaīns nespēja to uziet, tad sargs, neko nenojauzdams, ne tik neuzies!

Nogalināto aiznesa, un stunda turpinājās, it kā nekas nebūtu noticis.

Pēc pusdienām parasti mācījās lasīt un rakstīt, apguva dažādas svešzemju valodas. Draugiem krita ģermāņu valoda. Kā par brīnumu, Farīdam tā padevās samērā viegli Ari Ahmatam šajā ziņā veicās tīri labi. Puiši nevarēja vien nobrīnīties par savām spējām. Laikam tāpēc, ka bada sajūta jau bija aizmirsusies, bet fiziskie vingrinājumi nostiprināja gan prātu, gan ķermeni. Abi ievēroja, ka pēc brokastīm muskuļos ielīst spēks, apziņa noskaidrojas, saasinās jušanas spēja, rodas laba oma un sajūta, ka viss viņiem ir pa spēkam. To pašu bija novērojuši arī citi audzēkņi.

Visticamāk, tas bija rīta lūgšanas rezultāts. Lai gan Farīdam tā saistījas ar negaidītām grūtībām gredzens, ko viņš bija iešuvis drēbēs, sakarsa un neciešami dedzināja miesu. Tāpēc viņš pārstāja lūgt un tikai izlikās, ka pilda katram īsteni ticīgajam obligāto rituālu.

Analizējot savu dzīvi pēdēja pusgada laikā, viņš nāca pie slēdziena, ka viņa nejaušais atradums nav vienkārša rotaslieta. Kolīdz gredzens bija nokļuvis viņa rokās, visa dzīve tika pārvērtusies. Bads un aukstums palika pagātnē, viņš bija kļuvis par varenas slepenās brālības locekli, viņam viegli padodas zinības… Pat pletnes radītā brūce sadzija ātrāk nekā parasti! Iznāk kāds bija uzdāvinājis viņam maģisku talismanu. Tikai kurš?! Atbildēt uz šo jautājumu negribējās, un viņš uzskatīja par labāku par to nedomāt.

Otrā nodaļa. alamuta mācības

Gāja laiks. Pamazām kļuva siltāks, vējš vairs nešķita tik griezīgs un svilinošs, bija jūtama pavasara tuvošanās. Un pēkšņi cietoksnī paklīda runas, ka Diženais šeihs grasās… uzlidot debesīs!

-   Ka gan tas iespējams? audzēkņi izbrīnīti prašņāja cits citam, taču visi neziņā plātīja rokas. Ka allaž sarežģītās situācijās, vērsās pie Audzinātāja, kurš aizvien visu zināja, turklāt pilnīgi precīzi.

-   Tā ir balta patiesība. Sultāns atsūtījis nodevu ievācējus, lai gan Alamutam tās nav jāmaksā. Maksāt nozīmētu pazaudēt savu seju. Nemaksāt sultāns atsūtīs karaspēku. Tā nu Diženais šeihs pošas uz debesīm pēc padoma… Audzinātājs nesatricināmā mierā paskaidroja, it kā runa būtu par gluži ikdienišķām lietām. Viņam apkārt stāvošie mācekļi izbrīnīti saskatījās.

-   Pie kā… pēc padoma? pavaicāja Ahmats.

Audzinātājs salika kopā plaukstas iepretī krūtīm un

pacēla acis pret debesīm.

-   Vai tiešām?! izdvesa Farlds.

-   Rīt pusdienlaikā paši visu redzēsit.

Saņēmis drosmi, Farīds piegāja pie diviem karavīriem baltos halātos ar sarkanu jostu, kuri ņēmās trīt savu dunču asmeņus asus kā žiletes.

-   Salam, ļoti godājamie vecākie brāļi, lai Allāhs palīdz jums jūsu grūtajos darbos, viņš goddevīgi abus uzrunāja, dziļi paklanījies sveicienam. Bargaiiem fidaīniem šāda goda parādīšana bija pa prātam. Tuvumā viņi izskatījās pavisam jauni.

-   Salam, jaunako brāl, atbildēja sārtvaidzis puiškans, pec izskata Parīda vienaudzis, varbūt kadu gadu, pusotra vecāks. Paldies, tavs laba vēlējums mums noderēs vistuvākajā laikā. Kā varam tev palīdzēt?

-  Atbildot. Diženais šeihs pošas uz debesīm. Vai tad kas tāds ir iespējams?

Fidaīni atturīgi pasmaidīja.

Diženais šeihs jau tika pacēlies debesīs, un mēs vērojām šo brīnumu. Arī tu rīt pārstāsi šaubīties. Tev vēl būs lemts redzēt, ka viņš atdzīvina mirušā galvu…

-   Ko?! Farīds brīnījās.

-   Diženais liek runāt nocirstai galvai, iecietīgi paskaidroja otrs fidaīns ar lielu dzimumzīmi uz vaiga. Viņš uzmanīgi uztriepa uz spīdīgās asmens šķautnes caurspīdīgu šķidrumu no mazas pudelītes.

-   Vai tiešām?! Farīdam pat mute palika vaļā aiz brīnumiem.

Viņa pieredzejušie vienaudži iesmējās.

-   Tu esi jauns, brāl, un tāpēc maz ko zini. Ja tev laimēsies, tu, dzīvs būdams, pabūsi paradīzē!

-   Vai jūs… esat bijuši paradīzē?

Abi pamāja.

-   Zināms Labaka par paradīzi nekā nav. Tāpēc mes ar nepacietību gaidām dienu, kad varēsim tur nokļūt.

Un nekādas mocības mūs nebiedē!

Sārtvaidzis ari iezieda savu dunci ar nepazīstamo šķidrumu, lava tam nožūt un piesardzīgi iebāza ieroci makstī.

Paldies, vecākie brāļi! Farids palocījās un gāja projām.

Viņš nekādi nespēja aptvert dzirdēto. Gulēt ejot, viņš klusītēm visu pastāstīja Ahmatam. Ari citi audzēkņi ilgi čukstējās. Daudzi bija dzirdējuši, ka Diženais šeihs jau vairakkārt pacēlies debesīs un atgriezies atpakaļ, turklāt tam bija daudz aculiecinieku. Un tomēr jaunekļi nespēja iedomāties, ka savām acīm redzēs to, par ko parasti stāsta pasakās. Un visi ar nepacietību gaidīja rītdienu. Pamazām miegs pārmāca pēc grūtās dienas nogurušos jaunos puišus.

* * *

Viņus pamodināja gari stieptas zvana skaņas. Brokastīs kā allaž eda plāceņus un dzēra zaļo tēju. Pēc tam viņi juta spēku pieplūdumu un neizskaidrojamu pacēlumu. Tad audzēkņus izveda kopējā pagalmā. Te jau bija sapulcējies daudz cilvēku vīrieši aizņēma laukuma labo pusi, sievietes stāvēja pa kreisi. Ta Hollā mēdza būt svētkos. Taču patlaban neredzēja spilgtos zīdus, gludo samtu, pūkainās zvērādas, zeltu, rubīnus un smaragdus… Tumši kokvilnas audumi, hidžabas un nikabas, kas aizsedza sieviešu sejas un augumus. Ar baltu apģērbu atšķīrās vienīgi nākamie varoņi fidaīni. Valdīja pacilāts dzīvīgums un nepacietīgas gaidas. Bungu monotonā dauzīšana vēl kāpināja spriedzi. Sievietes raudāja un neskaidri murmināja lūgšanas. Tieši dienas vidū ziemeļu tornī parādījās cilvēks melna halātā un apmetnī Rokā viņš turēja degošu lāpu. Pūlis saviļņojās, atskanēja sajūsmināti izsaucieni:

-   Allā! Allā! Slava Dižajam šeiham!

Cilvēki grūstīja cits citu, lēkāja, lai labāk varētu redzēt, stiepa roku pretī melnajai figūrai tornī. Arī Farīdu pārņēma histērisks uzbudinājums viņš kliedza un mētājās rokām, līdzās klaigāja un mētājās rokām Ahmats, bet visapkārt to pašu darīja pārējie audzēkņi.

Vējš pūta, pluinīdams Dižā šeiha balto bardu, plandīdams viņa melno apmetni un draudīgi rotaļādamies ar lāpas dzelteno uguni. Šeihs ari plātījās rokām un skaļi kaut ko runāja, taču līdz sapulcējušos ausīm atlidoja tikai saraustītas vārdu drumslas. Un pēkšņi viņš piespieda lāpu pie krūtīm, acumirklī uzliesmoja kā dūmojošs ugunskurs un metās lejā, bezdibenī. Atskanēja šaušalīgs kliedziens. Melnais audums ļengani plivinājās aizmugurē kā aizšauta ērgļa spārni.

Cilvēki krita pie zemes un ņēmās skaitīt lūgšanas… Pēcāk visi sāka izklīst. Izdevīgā brīdī Farīds paraudzījās leja no ziemeļu puses sienas, taču tās pakajē nekā nebija ne pārogļota ķermeņa, ne dūmojoša apģērba nekā!

Nākamajā dienā, arī tieši dienas vidū, Hasans ibn Sabāhs, itin kā nekas nebūtu noticis, parādījās ziemeļu tornī. Saja reizē viņš bija baltās drānās. Laukumu pāršalca sajūsmināta murdoņa un priecīgi izsaucieni. Dižais šeihs nokāpa lejā un padevīgā Abu ibn Samas un triju uzticamāko kareivju pavadībā iznāca pie gavilējošās tautas. Viņu ieraugot, visi atkal metās zemē uz akmens plātnēm.

-   Es saņēmu padomu no Visaugstā, mani uzticamie pavalstnieki! Dižais šeihs valdonīgā balsī sāka savu runu. Mēs nemaksāsim nodevas sultānam! Bet, ja viņš atsūtīs karaspēku, mēs to sakausim, kā esam darījuši jau ne reizi vien! Mūsu cietoksnis ir neieņemams, ienaidniekam nav pa spēkam pat tam piekļūt! Un tagad celieties augšā un ejiet savos darbos, tikai paturiet prātā, ka paradīze atrodas zobenu ēnā!

Iedams cauri pie zemes gulošo klājienam, Dižais šeihs pašrocīgi piecēla dažus fidaīnus un nolaidās pat līdz palīdzīgas rokas sniegšanai audzēkņiem. Dažus viņš ne tikai piecēla, bet arī nopurināja viņiem putekļus. Redzētā brīnuma un ibn Sabāha vienkāršības sa-

j

triekti, bezbailīgie karotāji vēl ilgi nespēja atgūties. Taču tagad visi bija padevīgi Dižajam šeiham līdz pat kaulu smadzenēm!

* * *

Holla

Deilemas provinces vietvaldis pastaigājās pa sarkanām smiltīm nokaisītām sava dārza alejām Kalnu vējiņš plivināja Muslima pašā vieglo zida halatu, tīkami veldzējot ķermeni, kustināja kuplo vīģu palmu un slaido ciprešu lapotnes. Liela auguma un plecīgu, viņu pastāvīgi blīvā lokā ielenca bruņoti sargi, no kuru kājām izbiedēti uz visām pusēm muka cienīgi pāvi ar krāšņām astēm. Līdzās, goddevīgi izliecies, ripinājās apaļam rausītim ar bumbierveida galvu līdzīgais galvenais nodevu savācējs Nurī aga un norūpējies klāstīja jaunumus, kuri traucēja vietvaldim mierīgi sagremot sātīgās pusdienas un baudīt jauko laiciņu

…taču manis sūtītie cilvēki tā arī nepārnesa nodevas, vēl vairāk viņi arī paši neatgriezās! Visticamāk, Kalna Vecis būs nosviedis viņus bezdibenī… Bet varbūt nodīrājis viņiem ādu ..

Muslima pašā apaļa bronzas krāsas seja pielija ar naidu. Šeit, aiz pils augstā žoga, šķita gluži neticami, ka kaut kur viņa provinces plašumos iespējama tik nekaunīga nepakļaušanās varai!

-   Es ziņošu lielvezīram al Mulkam par tik ļaunprātīgu likumu neievērošanu! Laiks izrēķināties ar to dumpinieku! viņš niknumā izsaucās Nurī aga par piekrišanas zīmi padevīgi nolaida acis.

-   Valdniek! Atnesu tev steidzamu vēsti! No mugurpuses aizelsies pieskrēja pils pārvaldnieks. Pie vārtiem stāv nodevu ievācēji, kuri bija sūtīti uz Alamutu! Viņi grib ziņot par tavas dievišķās gribas izpildīšanu…

-    Viņi atnesuši naudu?! Nurī aga neticīgi ievaicājās. Viņa balss saspringumā trīcēja.

-   Jā! Divus lielus muķus!

-    Ko tas nozīmē? ieaurojās vietvaldis, no augšas uz leju raudzīdamies galvenajā nodevu ievācējā. Tu mani manīji? Bet es varēju maldināt lielvezīru un pašu saulei līdzīgo sultānu, lai Allāhs dod viņam ilgu mūžu!

-   Nē, nē, es nemānīju… iešļupstējās Nurī aga. Viņa seja kļuva līķa bāla. Par sultānā maldināšanu pilnīgi mierīgi varēja nocirst galvu.

-   Pie visa vainīgi viņi, laiskie ēzeļbērni. Viņi neatgriezās laikā…

Taču vietvaldis neklausījās nesakarīgajos aizbildinājumos.

-Atved tos cilvēkus šurp! viņš skarbi pavēlēja pārvaldniekam. Es pats noskaidrošu, kurš melo un kurš runā patiesību! Un vainīgajam labi neklāsies!

Galvenais pils kalpotājs aizskrēja, taču tagad viņa kājas, ieautas ādas apavos ar smailiem uzliektiem purniem, kustējās tik ātri, itin ka viņam pakaļ dzītos pats nelabais. Pieredzējušais galminieks izprata situācijas spraigumu un nojauta, ka viss var beigties ar bendes izsaukšanu.

Pēc dažām minūtēm caur pavērtajiem vārtiem ieveda divus cilvēkus melnos halātos, kādus valkāja nodevu vācēji. Rokās katrs no viņiem turēja lielu un pat pēc izskata smagu adas ķeseli. Sargi pārmeklēja ienācējus un, pārliecinājušies, ka viņiem nav ieroču, ielaida pils darza.

Pārvaldnieks steidzīgi aizveda viņus pie sava pavēlnieka Vietvaldis stāvēja ēnā zem platānas un, rokas sānos iespiedis, nopētīja galvenā kalpotāja ievestos jaunos vīriešus nodevu vācēju drēbēs. Nurī agam viņš demonstratīvi nepievērsa uzmanību kā tukšai vietai. Taču tas neizpratnē uzlūkoja tuvojošos svešiniekus. Tie nebija viņa cilvēki! Tātad noticis kāds misēklis un viņš nav vainīgs vietvalža priekšā! Galvenais nodevu ievācējs atviegloti uzelpoja. Tūdaļ viss noskaidrosies…

-   Jūs bijāt Alamuta cietoksnī? Muslims pašā noprasīja vīriem, kuri, sveicot viņu, bija dziļi noliekušies. Drīzāk gan viņi bija jauni puiši, nevis vīri.

Vienam bija sārti vaigi kā zīdainim, otram uz vaiga rēgojās liela tumša dzimumzīme. Acis abiem drudžaini spīdēja.

Tavas lupas runā patiesību, ak, visžēlīgo pavēlniek, sārtvaidzis atbildēja. Mēs tikko nākam no turienes.

-   Un jūs spējāt savākt nodevas?

-   Tas nenācās grūti, pavēlniek! īsteni ticīgais Hasans ibn Sabāhs labprāt samaksāja savu daļu sultānam, lai Allāhs vairo viņa mūža gadus!

Sārtvaidzis pacēla smago kuļķeni un ņēmās taisīt vaļā siksniņu, kas augšā to savilka, itin kā grasīdamies par apstiprinājumu saviem vārdiem parādīt riekšavu zelta dināru. Viņa biedrs darīja to pašu.

Vietvaldis, draudīgi savilcis uzaci, jautājoši uzlūkoja galveno vācēju. Tas stāvēja ne dzīvs, ne miris. Viņš neko nesaprata. Kāpēc svešie vācēji bija spējuši izdarīt to, kas jau daudzus gadus nebija bijis pa spēkam mantziņu dienestam?! Varbūt tie ir sultāna kalpi, kuri apsteiguši vietējo mantzini?

-   Kurš jūs sūtīja pie Sabāha? viņš neizturejis pavaicāja.

-  Tu taču pats devi pavēli, cienījamo Nurī aga! mierīgi atteica puisis ar dzimumzīmi, bāzdams roku ādas maisā.

-   Ne, nē, es jūs nesūtīju! piespiedis roku pie krūtīm, apjucis murminaja galvenais mantzinis. Un pēkšņi viņu kā zibens ķēra doma, vēl briesmīgāka par vietvalža iespējamām dusmām Nepazīstami jauni cilvēki pazudušo nodevu vācēju drānās, viņu drudžaini spīdošās acis, viņu maisi, kurus neviens netika pārbaudījis, viņu lēcienam gatava leoparda poza, pārdomāti izraudzītās vietas sārtvaidzim tuvāk vietvaldim, bet otrajam tuvāk viņam pašam… Tie bija rafinēti un aukstasinīgi slepkavas!

-   Asasīni! viņš no visa spēka iesaucās. Sargi, turiet asasinus!

Izdresētie sargi metās uz priekšu, ar saviem augumiem aizsegdam vietvaldi Taču bija jau par vēlu Nodevu vācēju rokās pazibēja dunči. Sārtvaidzis iedūra vienam sargam vederā, veikli notrieca no kajam otru, pāršņapa seju trešajam un, atbrīvojis sev ceļu, iegrūda dunci krūtīs Muslimam pašā.

-   Lai dzīvo Hasans ibn Sabāhs! viņš izsaucās, priecīgi izsliedamies un saņemdams šķēpu un durkļu triecienu krusu.

Ar to Nurī agas apkārtējās pasaules aina satumsa un aprāvās puisis ar dzimumzīmi vienā lēciena atradās viņam cieši klāt un iedūra dunci sirdī

-   Lai dzīvo vissvētākais šeihs Hasans ibn Sabāhs! viņš iekliedzās, nomezdams asiņaino dunci pieskrējušajiem sargiem pie kājām un smaidot pretī augumu kapājošajiem zobeniem…

Pēc minūtes viss bija beidzies. Ziedu aromātu dvesmojošajā alejā gulēja provinces vietvalža, galvena mantziņa un divu sargu ķermeņi. Viņi visi bija beigti, pat tas, kuram bija tikai pāršķelts vaigs. Viņu sejas bija šausmu un sāpju izķēmotas atšķirībā no sakapātajiem un sakropļotajiem asasīniem, kuri pat mirusi priecīgi smaidīja. Sarkanajās smiltīs asinis nebija redzamas, toties tās bagātīgi bija salaistījušas zāli un tuvumā augošos krūmus. Tepat mētājas saindētais duncis un

divi ādas maisi, piebērti Alamuta kalna akmeņiem…

* * *

Alamuta cietoksnis

Tuvojoties vasarai, draugi bija pieņēmušies spēkā un vīrišķībā. Viņi veiksmīgi bija apguvuši visas disciplīnas paukošanu, loka šaušanu, apiešanos ar dunčiem, dūru cīņas, rāpšanos pa klintīm un cietokšņu sienām, vingrinājumus ar smagām vālēm, jāšanu un zirgu savaldīšanu… Nopietns pārbaudījums bija ilgstoša pa vairākām diennaktīm nekustīga sēdēšana aiz akmens it ka slēpnī… Notika mācības, kā pagatavot indes no visparastākajiem sadzīvē izmantojamiem līdzekļiem un ieročus no priekšmetiem, kas gadās pa rokai. Liela uzmanība tika pievērsta aktiermeistarībai pārvēršanās talants te bija ne mazākā cieņā kā kaujas iemaņas. Fidaīniem jāprot izmainīt savu ārieni līdz nepazīšanai. Uzdodoties par klejojošu cirka trupu, mūkiem, dziedniekiem, dervišiem va austrumu tirgoņiem, viņi var ielavīties pašā ienaidnieka midzenī…

Dižā šeiha okškeri, kuri sludinātāju izskatā klejoja pa visu pasauli, apmācīja viņus konspirācijas, vervēšanas, tikšanās iespēju un domubiedru atpazīšanas viltībās. Izrādījās, ka fidaīni, atrazdamies jebkurā pilsētā pasaulē, var saņemt palīdzību, rast pajumti un edienu, ja pieies pie galvenās mečetes vai dievnama. Tāpēc ka vietējiem fidaīniem rītos un vakaros jāmeklē tur savi brāļi, kuriem nepieciešama palīdzība. Pēc noteiktām apģērba detaļām, norunātām zīmēm un speciāliem signāliem viņi viegli atrod cits citu…

Skolā valdīja bargi noteikumi. Par mazāko pārkāpumu vai neizdarību pienācās sodīšana ar rīkstēm vai ieslodzīšana šaurā smirdīgā telpā, kur nevarēja ne apgulties, ne apsēsties, ne izstiept kājas. Tos, kuri neizturēja kārtējo eksāmenu, norīkoja par vienkāršiem pils sargiem, un viņus varēja redzēt pie citadeles sienām vai vārtiem. Farīds un Ahmats sekmīgi izturēja visus pārbaudījumus un juta, ka ir vieni no labākajiem. Farīds trāpīgāk šāva ar loku, toties Ahmats bija pārāks par viņu nažu cīņā.

Šajā laikā no diviem simtiem uzņemto bija palicis tik tikko pāri par piecdesmit cilvēku. Tagad viņi visi gulēja vienā istabā un darbojās vienā grupā.

Vasaras beigās pēc iesvētīšanas rituāla viņi kļuva par fidaīniem, asasīnu slepenā ordeņa dalībniekiem, lielā noslēpuma līdzzinātājiem! Nu viņi saņēma citu apģērbu, tādu pašu kā vecākajiem biedriem, baltu halātu un sarkanu jostu, nevainības un asiņu simbolu.

Viņu tālākais dzīves ceļš bija Dvžā šeiha ziņā.

šejienes tika aizvākti pat sargi, zālē atradās tikai pats Hasans ibn Sabāhs, Abū ibn Sama, garš, tievs induss, vārdā Dajarāms, un divi mēmi melni vergi. Viņi drūzmējās zāles stūrī, muskuļotie etiopieši ar laužņiem aiz dzelzs gredzeniem paceldami akmens plātni, atklaja tumšu, pēc mitruma smakojošu alai līdzīgu cauruma rīkli.

-   Kādu devu tu Vakilam iedevi? šeihs paklusām vaicāja.

-   Divus pilienus opija, uzrunatais tikpat klusi atbildēja, noliecis galvu un piespiedis roku pie krūtīm.

-   Viņš ir atslabis, kustas palēnināti, kā jau pieklājas atdzīvinatam mironim.. Patlaban viņu grimē.

Ibn Sabāhs sapīka.

-   Pagājušajā debesbraukšanā tu kļūdījies un mans dubultnieks briesmīgi kliedza! Tas sabojāja mirkļa svinīgumu!

-   Es neesmu vainīgs, dižo valdniek. Induss nobāla, kas bija manāms pat par spīti viņa tumsnējai ādai.

-   Parastā deva ir četri pilieni. Droši vien viņš iepriekš tika lietojis opiātus, tāpēc ar to izrādījās par maz…

-   Uz priekšu šādas kļūdas nepieļauj! šeihs bargi noteica. Un grasījās kaut ko piebilst, taču tobrīd vēl viena etiopieša pavadībā palēninātā gaita ienāca kāds cilvēks. Viņa seja bija biezi noziesta ar balto krāsli, ap acīm iekrāsoti melni loki izskatījās pēc baisa miroņa ģīmja.

-   Sveicu tevi, mans mīļais kalps, šeihs viņu maigi uzrunāja. Ienācējs nozvēlās uz aukstās grīdas un vārgi mēģināja noskūpstīt sava pavēlnieka kājas.

-   Nevajag, Vakil, Kalna Vecis viņu atturēja. Ieņem labāk savu vietu. Drīz viss būs galā…

Vakils veikli ieslīdēja bedrē. Induss ar ierastām kustībām uzmauca viņam kaklā lielu metāla šķīvi ar vidu» »

cī izgrieztu caurumu.

-    Vai tev ir ērti, Vakil? gādīgi painteresējās ibn Sabāhs.

-   Ērti, mans pavēlniek, jautātais aizkapa balsī atsaucās.

Dižais šeihs pamāja.

-   Sauciet iekšā manus uzticamos kareivjus!

* * *

Jaunizceptie fidaīni blīvā baltsarkanā pūlī sadrūzmējās cietokšņa iekšējā zālē. Aiz šaurajiem logiem jau bija sabiezējusi krēsla, un šeit valdīja valkana puskrēsla, ko vietumis kliedēja sienās iestiprināto lāpu caurvējā šaudīgās liesmas. Kaktā uz bronzas šķīvja atradās cilvēka galva mironīgi bāla ar melniem lokiem ap aizvērtajām acīm.

-   Kas viņš ir? Farīds iebakstīja ar elkoni Ahmatam sānos. Bet viņš tikai paraustīja plecus. Taču mīklai drīz vien tika sniegts izskaidrojums.

-    Dižā šeiha kalps, Vakils vārdā, izdarīja pārkāpumu, par kuru šodien tika sodīts! paziņoja ibn Sama. Tūdaļ mūsu pavēlnieks atdzīvinās viņa galvu un jūs varēsit viņu iztaujāt par viņpasauli.

Fidaīnu rindām pārskrēja apslāpēta izbrīna šalkoņa. Un tūlīt pat apklusa no tumsas majestātiski iznira stalts kalsns stāvs balta halātā. Tas bija Hasans ibn Sabāhs. Viņš nedzirdami piegāja pie galvas, sāka veikt lēnas kustības ar rokām un dziedoši ierunājās svešā valodā. Iestājās nāves klusums, pat lāpu liesmas pārstāja plivināties.

-   Aravej, kanaal asimi, vertual nizmi, kamej volodej hišti gapamej!

Galva atvēra acis!

Fidaīni parāvās atpakaļ.

Galvas lūpas nodrebēja.

-   Dzirdu un paklausu, zemes un viņsaules pavelniek! atskanēja aizsmakusi, nemaz ne cilvēciska balss.

Zaļi pārskrēja neslēptu šausmu nopūta.

-   Atbildi kas tu biji dzīves laikā? mierīgi jautaja Dižais šeihs.

-   Biju tevis necienīgs kalps, pavēlniek, nočerkstēja mironīgā balss.

-   Kur tu atrodies patlaban, Vakil?

-   Mans ķermenis guļ aizā, to knaba maitu ērgļi, mana galva guļ uz šķīvja šajā zālē, bet mana dvēsele cepinās ellē. Paldies, ka atsauci mani šurp un sagādāji atelpu no pekles ugunīm…

Galva runāja, tikpat kā nevirinādama muti, vienīgi lūpas nedaudz pavērās un kustējās kā mazas čūskas.

Šeihs pagriezās pret apstulbušajiem fidaīniem.

-   Kurš vēlas pavaicāt Vakilam par aizkapa pasauli?

-   Ka izskatās paradīzē? negaidīti iejautājās Ahmats.

Dižais šeihs pasmīnēja.

-   Paradīze atrodas zobenu ēnā! Un Vakils to zina labāk par citiem!

-    Es neesmu redzējis paradīzi, galva bēdīgi atbildēja. Es pazīstu vienīgi karstu piķi un svilinošas elles ugunis. Taču tur nebija neviena fidaīna. Tāpēc ka visi fidaīni nokļūst paradīzē.. Bet tagad es aizeju… Mans jaunais pavēlnieks mani sauc…

Kurš ir tavs jaunais pavēlnieks? izsaucās plecīgais Kamils.

-   Šaitans…

Čerkstošā balss apklusa, plaksti lēnām nolaidās. Galva vairs neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Hasans ibn Sabāhs nemanāmi nozuda, bet skolas priekšnieks skaļi pavēlēja:

-   Visiem doties vakariņās! Ir jau laiks!

Kad fidaīni izklīda, Vakils atvēra acis.

-   Velciet mani laukā no šejienes, te ir šauri..

-   Tūdaļ, Vakil, pacieties!

Ibn Sama pietupās un novicināja zobenu. Galva, notašķīdama visu asinīm, aizripoja pa akmens grīdu. Šoreiz tā tiešām bija nocirsta. To izlika pie pils vārtiem, daži fidalni centās to atdzīvināt un iztaujāt sīkāk par aizkapa pasauli. Taču, kā jau varēja gaidīt, tas nevienam neizdevās.

Isfahana

Saule jau skara kalnu grēdu, kad Hačajbejs nesteidzīgā soli iznāca no tiesu nama. Durvju sargs goddevīgi atvadījās no cienījamā kadī, kura viens vienīgs vārds izšķīra cilvēku likteņus. Nesen viņš piesprieda bargu sodu vairākiem ismailītiem šiem atkritējiem no īstenās ticības, aiz kuriem stāv vesels asasīnu ordenis, rūdīti slepkavas, kas sēj nāvi visā sultanātā.

Gurdā gaitā Hačajbejs soļoja pa putekļaino ceļu. Viens sargs ar šķēpu rokā un liku zobenu aiz jostas gāja pa priekšu, otrs dažus soļus atpalika. Trīs garas ēnas bija izstiepušās pa visu ielu. Kadī dzīvoja netālu un aizvien gāja kājām, atņemdams pie savām mājām sēdošo godājamo sirmgalvju sveicienu. Isfahānā viņu labi pazina un, ja arī ne tieši mīlēja, tad cienīja par vienkāršību un atsaucību. Lai gan nedaudz arī bijājās ka nekā tiesnesis…

Patlaban iela bija tukša diena bija pārlieku tveicīga, bet vēsma no kalniem vēl nebija nolaidusies, lai veldzētu pārkarsušo pilsētu. Vienīgi kusls salīcis aklais nabadzīgās drēbēs bezpalīdzīgi bakstīja savu nūju mālu kleķa mājas stūrī. Izdzirdis soļus, aklais pagrieza galvu.

-   īsteni ticīgais, palīdzi man atrast Kasima tējnīcu, viņš aizlūzušā balsī palūdza. Viņam bija nogurusi, krunkaina seja, no pievērto plakstu apakšas ritēja asaras. Lūdzoši pastiepta roka trīcēja.

Sargiem tas viss nepatika. Viņi būtu aiztriekuši ratā nožēlojamo večuku un vēl sadevuši ar šķēpu kātu pa muguru, taču neriskēja iejaukties, jo kungs jau devās klāt klaidonim. Turklāt bija skaidri redzams, ka aklais nav bīstams.

-   Zināms, mans brāli, iesim. Hačajbejs izpalīdzīgi satvēra nelaimīgo aiz vecā halāta piedurknes. Viņš bija bargs tiesnesis, taču labsirdīgs cilvēks.

-   Tas nav tālu. Izvedīšu tevi uz blakus ielas, un pēc simt soļiem pa labi būs vieta, ko tu meklēji…

-    Es jau atradu, ko meklēju! gluži citā balsī atsaucās „aklais", iztaisnodams muguru un atvērdams gluži veselas redzošas acis. Hačajbejs nepaguva izbrīnīties par tādu pārvērtību, kad plats duncis ietriecās viņam sānos, pretīgi nošņirkstēdams gar ribām. No milzīgās brūces bagātīgi izšļācās asinis. Tiesnesis nokrita zemē.

-    Tā ir atriebība par mūsu brāļiem ismailītiem! izsaucās viltus aklais, nosviezdams dunci un izplestām rokam smaidot virzīdamies pretī satracināto sargu šķēpiem.

-    Slava Hasanam ibn Sabāham! viņš izkliedza, acumirkli pirms dzelzs smailes ieurbās viņam krūtīs.

* * *

Alamula cietoksnis

Jaunie fidaīni jau bija piemērojuši savam augumam balto halātu un iemācījušies pareizi sasiet plato sarkano jostu. Visi domāja, ka mācības nu ir aiz muguras. Taču audzinātājs negaidīti paziņoja, ka viņiem stāv priekšā pēdējais eksāmens, ko pieņems pats Hasans ibn Sabāhs. Un ieminējās, ka daži laimīgie tieši no eksāmena varēs nokļūt paradīzē.

Tas kareivjus darīja tramīgus Kalna Veča teiciens par paradīzi zobenu ēna, kā arī daudzas citas pazīmes norādīja, ka viņu dzīves ceļu ātri vien pārtrauks nāve. Farīds un Ahmats, tāpat kā visi pārējie, dievināja Dižo šeihu un bija viņam bezgala uzticīgi. Tomēr, runājot pilnīgi godīgi, uz paradīzi sevišķi nesteidzās.

-   Visi tiecas uz paradīzes svētlaimi, bet kāpēc steigties uz debesīm? Ahmats pirms iemigšanas dedzīgi čukstēja biedram ausī. Vai tad mēs jau gana esam izbaudījuši dzīvi uz zemes? Es gribu apprecēties, radīt trīs dēlus un tikai pēc tam īstenot dižo sūtību, ko norādīs visugaišais šeihs, tad.. Paradīze taču pastāvēja vakar, ir šodien un būs rit Allāhs to neaizslēgs…

Farīds klusēdams klausījās biedrā, saprotot, ka ar viņa muti runā veselais saprāts. Taču šīs pārdomas vāji saskanēja ar to, ko viņiem pastāvīgi atkartoja.

-   Kā tas var būt tieši no eksāmena nokļūt paradīzē? tikpat klusi jautāja Farīds.

-   Droši vien, ja kāds iet bojā Dižajam tieši acu priekšā… biedrs nočukstēja.

Viņi ilgi gulēja nomodā. Farīds sataustīja kabatā iešūto gredzenu. Viņš zināja, ka maģiskais talismans nesīs viņam veiksmi, no tā plūstošais tīkamais siltums viņu atslābināja un nomierināja. Viņš iemiga.

* * *

Pēdējais eksāmens norisinājās slēgtā pagalmā pie rietumpuses sienas, kur parasti notika nodarbības kara mākslā. Četrdesmit jaunu fidaīnu nostājās vienā rinda pretī saviem skolotājiem. Baltajās drebēs ar sarkanajām jostām viņi izskatījās krāšņi un svinīgi. Skolas vadītājs Abū ibn Sama viņus uzrunāja:

-   Tūdaļ jus parādīsit D žajam šeiham visu, ko esat iemācījušies. Tā nebūs treniņa nodarbība, bet īsta cīņa Allāha vārdā. Kurš šajā cīņā kritīs, tas nokļūs paradīzē. Tāpēc ne no kā nebaidieties un cīnieties uz dzīvību un nāvi. Vienīgi Dižais šeihs var pārtraukt cīņu! Vai ari nepārtraukt…

Drīz vien ieradās arī pats Hasans ibn Sabāhs. Gara auguma, kalsens, ar augstprātīgu stāju, valdonīgu seju un vērīgu, vērtējošu skatienu Vienkāršs melns parastas kokvilnas apģērbs, mīksti melni zābaciņi, čalma. Ar kreiso roku viņš glaudīja kopto sirmo bārdiņu, bet labo turēja pie šaurās jostas, pie kuras karājās duncis. Viņu ielenca stiegrainu sargu četrotne ar drudžaini spīdošām acīm. Tās modri lūkojās apkart. Bija jūtams, ka viņi ir gatavi uz visu kā nikni suņi, kas atzīst vienīgi saimnieku

Dižais šeihs nostaigāja gar ierindu. Fidaīni nokrita ceļos ar pieri pret akmeņiem.

-   Piecelieties, mani uzticamie kalpi, Dižais šeihs klusi sacīja. Nebārstīsim velti dārgās laika smiltis…

Beidzis apgaitu, viņš nosēdās īpaši sagatavota krēslā. Abū ibn Šama zibenīgi pieskreja viņam klāt, salocījās uz pusēm dziļā sveicienā, salicis rokas pret krūtīm, un sāka kaut ko stāstīt Vecim ausī, taču viņš tikai atmeta ar roku un pameta īsu frāzi.

-   Četrrocīgā cīņa! Abu ibn Sama nokliedza. Zobeni!

Audzinātājs aši izsauca no ierindas Kamilu un Omāru, paukošanas skolotājs atnesa katram pāri asi uztritu kaujas zobenu. Iekams cits pret citu nošķindēja asmeņi, Farids saprata, ka Ahmata minējumi izrādījušies pareizi: paradīzē vai ne, taču viņā saulē kāds šodien nokļūs nešaubīgi…

Audzinātājs izkliedza īsu komandu. Iešķindējās tērauds. Eksāmens bija sācies. Pretinieki spēku ziņā bija apmēram vienādi, tāpēc ilgu laiku nevarēja pateikt, kurš ņems virsroku Viņi pa kārtai uzbruka, aizstāvējās, pārgāja pretuzbrukumā…

Taču pamazām noskaidrojās Kamils labāk pārvalda cīņas tehniku, turklāt ar kreiso roku viņš rīkojas tikpat veikli kā ar labo. Atklājies pārsvars nostiprinājās, Kamils sāka iet virsū, abi viņa zobeni veica zibošus apļus, nenovēršami kā dzirnakmeņi… Omārs lēnām kāpās atpakaļ, drudžaini cenzdamies atvairīt cirtienus. Taču kreisās rokas zobens trāpīja dzirnakmenim, izšļuka no sažņaugtās dūres, griezdamies aizlidoja sānis un bezcerīgi nošķindēja pret sienu. Nākamajā mirkli otrs dzirnakmens ķēra atbruņoto roku, strūklā izšļācās asinis, baltais apģērbs krāsojās sārts…

Nobālušais Omārs vēl atgaiņājās ar atlikušo asmeni, taču spēki sāka zust un viņš tik tikko turējās kājās. Bija skaidrs pēc pāris minūtēm viņš tiks nogalināts. Glābt nelaimīgo varēja vienīgi Dižais šeihs, taču, vai viņš apturēs cīņu, to neviens nezināja. Kārtējais cir tiens izsita otru zobenu un galīgi atbruņoja ievainoto. Kamils atvēzējās, lai nocirstu viņam galvu, kad šeihs pamāja ar roku un ibn Sama ar strupu rīkles balss uzkliedzienu apturēja cīņu.

Omārs zaudēja samaņu un nokrita uz akmens plātnēm. Viņu ātri aiznesa. Toties Kamils neatgriezās ierindā, bet tika pagodināts ar atļauju apsēsties pie Dižā šeiha kājām. Viņš bija notašķījies ar asinīm un smagi elsa, tomēr izskatījās laimīgs.

Tad pēc šeiha pavēles divi jaunekļi nosvieda iešļūcamās ādas kurpes un pēc kārtas ķepurojās augša pa sienu. Nevis pa to, kura mācību laika bija labi apgūta un zināma, bet pa gludu, gandrīz pilnīgi stāvu torņa rietumpuses sienu, kur desmit ba augstumā bija redzams aizrestots logs. Pirmais rāpās Azams vājš izveicīgs zēniņš no Hommas. Viņi ar Farīdu bija pazīstami jau pilsētā, un Azams vairākkart tika pacienājis viņu ar plāceņiem un augļiem. Viņš uzrāpās trīs bā, nenoturējās, nokrita uz kājām, taču trieciens bija pārāk spēcīgs, viņš palēcās un nogāzās uz sāniem. Ar pūlēm piecēlās un, kāju vilkdams, atkal devās pie sienas, taču ibn Sama uzsauca viņam un pavēlēja atgriezties ierindā.

Otrs pārbaudāmais, vārdā Džabīrs, dedzīgs sprogains tumšmatis, kā muša ķērās aiz akmeņu izciļņiem un mūra spraugām. Pieplacis apaļīgajai raupjajai virsmai, viņš lēnām virzījās augšup. Lai cik dīvaini, tomēr viņam izdevās sasniegt mērķi Nabadziņš izšķieda pēdējos spēkus, jo domāja, ka veiksmīgi izturējis pārbaudījumu Viņš satvēra režģi, uzvaroši paraudzījās lejup uz biedriem. Acīmredzot viņš gaidīja, ka režģis pacelsies un viņu ielaidīs tornī. Taču neviens negrasījās doties viņam palīgā Caur tērauda režģi bija izbāzts virves gals, tieši tas deva iespēju izglābties, taču Džabīrs nezin kāpēc tam nepieskārās. Kādu laiku viņš kā maiss karājās, turedamies pie režģa, bet tad galīgi zaudēja spēkus. Pirksti atlaidās, un jauneklis kā aizšauts gulbis lidoja lejā.

-    Lai slavēts ibn Sabahs! noskanēja pirmsnāves kliedziens, un ķermenis nokrakšķēdams atsitās pret akmens plātnēm. Fidaīnu ierinda noelsās.

-   Viņam piemita veiklība un spēks, taču nebija ap ķērības! ar nožēlu noteica Audzinātājs.

Kalna Vecis noskurinājās un kaut ko pačukstēja skolas vadītājam. Ibn Sama paspēra soli uz priekšu un pilnā rīklē nokliedzās:

-    Dižais šeihs teica, ka šī drosmīgā jaunā kareivja dvēsele jau ir sasniegusi paradīzi!

Tad parastā tonī pavēlēja:

-   Tagad kārta lokam un arbaletam!

Tika atnesti šaujamieroči un salmu konuss, par kuru nebija skaidrs, kam tas domāts. Skolas vadītājs izsauca no ierindas Faridu un iedeva viņam smagu arbaletu un trīs bultas. Tad paaicināja Azamu un uzlika konusu viņam galvā ka nedabiski augstu smailu turbānu

-   Ej un nostājies tajā stūrī. Savainotā kaja netraucēs tev izrādīt vīrišķību un gara spēku! ibn Sama sacīja un ar pirkstu norādīja uz turieni, kur savienojās rietumu un ziemeļu siena Klibodams Azams devās uz noradīto vietu

-   Bet tu trāpīsi mērķī, ibn Sama pavēlēja Faridam.

Farīds pielika roku pie sirds un palocījās, tad nogūlās

uz muguras, ar pūlēm atvilka un aizkabināja no aunu dzīslām savīto stiegru. Piecēlies ievietoja gropē gludo, nolakoto bultu ar dzelzs uzgali un baltām zoss spalvām. Tadas lido trīssimt soļu tālu. Līdz Azamam bija kādi piecdesmit. Mērķis izskatījās pavisam sīks, un bija grūti atšķirt, kur beidzas salmi un kur sākas galva.

Farīds ilgi kārtoja bultu, iegrozīdams stiegru roba, taču patiesībā attālinadams šāviena brīdi. Ja viņš kļūdīsies, no tada attaluma bulta caururbs pieres kaulu un iznāks laukā pakausī… Lai mazinātu uztraukumu, viņš iebāza roku kabatā, sataustīdams tur iešūto gredzenu. Pat cauri audumam viņš sajuta sava talismana izplatīto siltumu. Un patiesi nomierinājās. Taču kaut kā dīvaini… Pārliecības vietā par šāviena precizitāti viņš izjuta vienaldzību attiecībā uz tā rezultātu.

Ikviens var kļūdīties, šaujot tik sarežģītā mērķī. Nekas briesmīgs nenotiks. Galu galā Azama vietā nostādīs kādu citu… Varbūt Munziru, bet varbūt Tamamu… Kada starpība!

Izlicies, ka slaucījis gar biksēm nosvīdušo plaukstu, viņš pacēla ieroci pie pleca un uzreiz saprata tēmēklis nav piemērots tik sīkam mērķim. Tikpat droši var pavērst arbaletu pret Azama krūtīm vai mazāk veiksmīgi tēmēt galvā… Taču smailaja konusā iespējams šaut vienīgi uz labu laimi, paļaujoties uz veiksmi! Ko lai dara?

Farīds pašķielēja uz Dižo šeihu. Valdniekam bija atnesta tēja, un viņš, lūkodamies uz Azama pusi, mierīgi malkoja no kristāla armudas. Šķiet, viņam mērķis bija ne tikai muļķīgā salmu cepure, bet kopā ar to arī pats Azams. Farīds pavērsa acis pret debesīm, itin kā gaidīdams no turienes padomu Taču debesis klusēja. Caurspīdīgajā zilgmē, izpletuši milzīgos spārnus, dažādā augstumā lidinājās četri maitu ērgļi Tas arī bija padoms. Plēsoņas juta tuvo laupījumu un gatavojās plosīt Džabira un, iespējams, ari Azama līķi… Farīds pacēla arbaletu un notēmēja uz tuvāko putnu. Nošvīkstēja atbrīvotā stiegra, bulta svilpdama traucās augšup un atrada savu mērķi maitu ērglis apmetās pār spārnu un ka akmens krita lejā, tieši laukumiņā fidaīnu ierindas priekšā. Ērglis bija prāvs, bulta, trāpījusi ķermeņa pašā vidū, rēgojās laukā abās tā pusēs.

Farīds saprata, ka šāviens bijis labs, un gaidīja uzslavu. Taču Audzinātājs un ībn Šama klusēja, nogaidoši raudzīdamies savā pavēlniekā.

Dižais šeihs norija kārtējo malku, piecēlās un pēkšņi ar speķu trieca armudu pret akmens grīdu. Šķembas pašķīda uz visām pusēm.

Viltība nav labākais aizstājējs paklausībai! viņš sacīja tonī, kas nekā laba nevēstīja. Bet žēlums ir sliktāks par gļēvulību! Pat trāpīgs šāviens nevar aizēnot šos netikumus, par tiem pienākas sods!

Farīds salika rokas pret krūtīm un dziļi noliecās. Viņš juta, ka dzīvība karājas mata gala, Dižais šeihs nepiedeva savas pavēles neizpildīšanu, bet sods viņam bija tikai viens nāve! Un visi to zināja. Tāpēc gan audzinātājs, gan visi asasīni un pat ibn Sama skatījās uz vinu ka uz nāvei nolemto.

9

-   Taču tu esi jauns! ibn Sabāhs turpināja. Un tu esi labi apguvis cīņas mākslu. Tāpēc es tevi nemetīšu aizā par barību grifiem! Ja vien tu atcerēsies paklausību un aizmirsīsi žēlumu!

Audzinātājs un ibn Sama pārsteigti saskatījās. Viņi neatminējās nevienu šādas žēlsirdības gadījumu.

-  Es izpildīšu visas Dižā šeiha pavēles! Farīds dedzīgi sacīja, un viņa balss drebēja vainas apziņā šī pa pusei dieva priekšā. Es trāpīšu tevis norādītajā mērķī! Man vēl ir divas bultas…

Viņš jau grasījās no jauna uzvilkt arbaletu, taču šeihs ar rokas kustību viņu apstādinaja.

-   Nevajag. Ar šo uzdevumu tu netiki galā. Tagad tev būs jācīnās ar dunčiem. Duncis ir labs ierocis, tas ļauj pretiniekiem sanākt tik tuvu kopā, ka viņu starpā nav vietas ne gļēvulībai, ne žēlsirdībai. Un viņi var raudzīties viens otram acīs līdz pašam pēdējam mirklim…

-   Esmu gatavs, Dižo šeih'

Ibn Sabāhs apsēdās savā vietā.

-   Tev ir draugs, šeihs pēkšņi ierunājās. Viņš tev palīdzēs izrādīt padevību!

Ar savu pārdzīvojumu aizmigloto apziņu Farīds uzreiz nesaprata, kas saulei līdzīgajam ibn Sabāham ir padomā. Bet tad viņš ieraudzīja, ka skolas vadītājs izsauc no ierindas Ahmatu un iedod viņam garu abpusgriezīgu dunci. Otrs duncis pēkšņi bija Farīda sasvīdušajā rokā. Automātiski pārlicis ieroci otrā rokā, jauneklis noslaucīja gar drēbēm plaukstu, sataustīdams zem auduma karsto, itin kā nupat no pavarda izvilkto gredzenu.

„Nedari muļķības!" viņš izdzirda kadu rupja balsī sakām, lai gan skaidri zināja, ka neviens šos vārdus nav izteicis, tie vienkārši bija atskanējuši viņa galvā. „Otrreiz es nespēšu tevi glābt!"

Farīds cieši sažņaudza dunci sausajā rokā. Un pārsteigts ieraudzīja spala faktūrā pazīstamo lauvas purnu ar melno akmeni atplestajā rīklē. Lauva nikni rūca.

Draugi stāvēja viens otram pretī, baidoties, ka viņu skatieni varētu sastapties. Ahmats līdz asinīm bija sakodījis lūpu, viņš acīm redzami izskatījās apjucis un nezināja, ko darīt. Lai gan nažu cīņā aizvien bija uzvarējis Farīdu.

Ko jūs gaidāt? Sāciet! atskanēja ibn Samas piktā balss. Kaujinieku nesagatavotība liks Dižā šeiha dusmām gāzties pār viņa galvu.

Farīds izdarīja izklupienu, tēmēdams draugam sirdī, taču Ahmats paspēra soli uz priekšu, izvairījās, ar kreiso roku saķēra viņa rokas locītavu, parāva uz sevi, bet ar labo deva atbildes triecienu vederā. Tas bija nāvējošs paņēmiens, un cīņa varēja beigties, vēl nemaz nesākusies, taču kustība izrādījās pārāk lēna Farīds pagrieza augumu, un asmens pāršķēla gaisu, pa ceļam uzšķēržot baltā halāta sānu.

Farīds cirta vēlreiz, tad pārsvieda dunci otrā rokā un ar apļveida kustību centās iedurt to sānos. Pret tādu sēriju ir grūti aizstāvēties, tomēr Ahmats to izdarīja viņš bija labs cīnītājs. Taču nezin kāpēc neizmantoja pretinieka acumirklīgo neaizsargātību, viņa nestabilo stāvokli un nepārgāja pretuzbrukumā. Tādā pašā garā turpinājās šī dīvainā cīņa Farīds uzbruka pa īstam, bet Ahmats tikai aizsargājās Tas nevarēja palikt nepamanīts speciālistu acīm.

-   Vai jūs esat kadi klauni tirgus laukumā?! noskanēja ibn Samas bargais uzkliedziens. Kāpēc tikai viens darbojas ar pilnu spēku? Tik un tā abi jus neizdzīvosit! Viens mirs jebkurā gadījuma vai nu šeit, vai no bendes cirvja!

Cīņa turpinājās. Farīds deva spēcīgus un viltīgus triecienus, lai gan neatzinās sev, ka tīko nogalināt vienīgo draugu.

„Ahmats labāk par mani rīkojas ar dunci, viņš atvairīs jebkuru uzbrukumu," viņš taisnojās pats sev.

Viņu acis tomēr sastapās, un viņš Ahmata skatienā izlasīja neizpratni un izmisumu. Lūk, viņi satvēruši viens otra roku ar ieroci, kādu bridi cīnījās stāvus, tad nokrita un sāka vārtīties pa zemi. Ahmats bija spēcīgāks, taču viņš gulēja uz muguras, Farīda piespiests, kurš pacēla virs galvas nežehgo auksto asmeni

„Es netrāpīšu un salauzīšu dunci pret akmeņiem," viņš sevi mierināja. „Tad Dižais šeihs apturēs divkauju…" Ar šo domu duncis strauji krita lejup, taču, vai nu tas pats izraudzījās sev ceļu, vai to vadīja nezināms spēks, bet duncis ieurbās Ahmatam tieši sirdi. Farids pat nesaprata, kas bija noticis, pretinieks krampjaini izliecās kā uzvilkts loks, lupas pavērās, itin kā grasītos ko teikt. Farīds pieliecās un piespieda karsto ausi pie aukstajām lūpām. Taču saspringtais augums pēkšņi kļuva ļengans, it ka lokam būtu satrūkusi stiegra, galva atkārās, stingais skatiens bija vērsts tālu, tālu debesīs, kurp jau lidoja no mirstīgā apvalka atsvabinātā dvesele.

-   Ahmat! Ahmat! Draugs! Farīds drudžaini čukstēja, vērodams, kā izplešas sarkanais plankums ap dunča spalu. Nekādas lauvas galvas uz tā, protams, nebija.

Piecelies, drosmīgo kareivi' caur tadu kā visaptverošu tīmekli izlauzās skolas vadītāja pavēlošā balss. Pietiek apkampties ar mironi fidaīnam nav draugu! Tu vareni cīnījies un uzveici spēcīgāku pretinieku, kurš turklāt veiklāk prata apieties ar dunci. Tagad pār tevi nāks Diža šeiha žēlsirdība'

Farīds ar pūlēm piecēlās, kājas neturēja varbūt aiz noguruma, bet varbūt no kā cita… Baltais halāts bija kļuvis sarkans, un josta vairs neizdalījās uz jaunā fona. Nevainība bija pazudusi, atlikušas vienīgi asinis.. Viņš slikti atcerējās tālākos pārbaudījumus vai bezvērtīgais sarkanais šķidrums vēl slacīja akmens plātnes, ko viņiem, kuri bija izturējuši eksāmenu, teica Abu ībn Sama, kā visi un viņš to skaita nokrita pie zemes, kad piecēlās un klusēdams atstāja telpu Dižais šeihs.

No apziņas, ka balto halātu nokrāsojušas viņa vienīgā drauga asinis, kuram viņam bija japateicas par savu dzīvību, Farīdam miglojās prāts Nekad iepriekš un arī vēlāk dzīvē, kurā netrūka nedz bedu, nedz zaudējumu, viņam nebija tik smagi un pretīgi, itin kā iekšā kaut kas butu aizlūzis. Taču guļamas telpas tumsā viņš uzmauca pirkstā maģisko gredzenu un viss pargāja Viņu pārņēma mierīgs, spirdzinošs miegs.

Treša nodaļa. diena paradīze

ībn Sabāhs rūpīgi šķirstīja senus manuskriptus, skardams nodzeltējušo papirusu ar pašiem smalko lab kopto pirkstu galiņiem. Pēdējos gados krata bibliotēka bija viņa lepnums un ļāva sirdij atveldzēties no skaudrās ikdienas. Te viņš varēja pavadīt augas dienas un naktis, te viņam labi raisījās domas, no šejienes viņš smēlās pārliecību par izraudzītā ceļa pareizumu, tieši šeit viņš guva zināšanas, kas bija viņa vieduma pamata. Šajos tīstokļos, grāmatās un manuskriptos viņš rada atbildes uz visiem jautājumiem, kuri nedeva viņam miera. Viņš sen bija sapratis, ka kaujā un divkaujā uzvar nevis stiprākais, bet gan tas, kurš būs gatavs iet tālāk. Kurš nebaidīsies zaudēt dzimtās mājas, sievu, naudu un pat savu dzīvību Patiesi kurš domā par sekām, tas nekad nekļūs par varoni! Un jaunie kaujinieki nežēlīgās noasinātās bultas, kuras dēvē par asasīniem[7], pasaulē bija izplatījušās ziņas par brīnumlīdzekli, kas palīdzējis viņus izaudzināt, viņiem nav nekā, ko viņi varētu zaudēt un ko būtu spējīgi nožēlot. Vismaz ta viņš bija domājis senāk. Taču izrādījās, ka arī tas, kuram pat sava krekla nav mugurā, spēj pakļauties tik kaitīgiem ieradumiem kā žēlums, draudzība, pieķeršanas… Un vakar viņa pats labākais karavīrs tika nodemonstrējis šadu vājību, lai gan bija spējis to pārvarēt… Labi, ka viņš jau sen bija izdomājis paņēmienu, kā izslēgt jebkādas šaubas un pilnīgi pakļaut savu „noasināto bultu" dveseles. Atlika vien izmēģināt šo paņēmienu ar puisi, kurš bija atļāvies šaubīties…

Pa durvīm, viduklī saliecies, ielūkojās personiskās apsardzes priekšnieks Alpans sīksts, nenogurdināms, ar zvēriski atņirgtiem zobiem.

Dižā šeiha ataicinātais Dajarāms gaida, kad varēs stāties mūsu pavēlnieka vaiga priekšā!

Alpans ir jauns un, lai izskatītos solīdāks, uzaudzējis prāvu bārdu, ko krāso ar okeru. Taču ar visu jaunību viņš ir uzticams ka padevīgs suns, viņš nevienam neuzticas, ir izmācījies visas asasīnu gatavošanas viltības un zina, ka stāties pretī pašiem rafinētākajiem spiegiem. Viņš, tāpat kā citi iekšējās apsardzes kareivji, dzīvo atsevišķi no visiem pārējiem un ne ar vienu nesaietas. Viņam ir tikai viens kungs pats šeihs.

Ibn Sabahs pasmaidīja.

-   Ka klājas, Alpan, mans uzticamais kalps?

Rudbārdis nokrita ceļos ar pieri pret auksto akmens

grīdu.

Tas, kurš drīkst skūpstīt tavu kāju atstātās pēdas, jau ir laimīgs! Lai Allāhs dod tev ilgu mūžu!

-   Labi, sauc šurp Dajarāmu!

Pēc brīža bibliotēkā ienāca garais induss.

-   Kādas devas tu iebaroji maniem kareivjiem pirms vakarējiem pārbaudījumiem? šeihs vaicāja.

-  Trīs daļas hašiša un desmit daļu plova, goddevīgi atbildēja Dajarāms. Pirms īstas kaujas es dotu vēl sešas…

-   Bet tā taču bija īsta kauja! Un tomēr viens kaujinieks izrādīja vājumu! Ka vaina tā ir?

Induss klusēja.

-   Tas ir pēdējais brīdinājums, Dajarām, ibn Sabāhs draudīgi noteica. Ej!

Palicis viens, šeihs Hasans sāka nervozi šķirstīt kārtējās grāmatas lappuses. Viņš bija pretīgā omā. Te pa durvīm atkal ielūkojās Alpans.

-  Dižo šeih, Kiija Bozorgs Umīds pazemīgi lūdz tavu visžēlīgo uzmanību…

-   Lai ienāk! šeihs pavēlēja. Smaids izlīdzināja sarauktās uzacis un apgaismoja viņa neapmierināto seju.

Izbrīnītais sargs neatliecies atmuguriski izgāja no bibliotēkas.

Tiešām tā bija apbrīnojama un neizskaidrojama draudzība, kas turpinājās jau daudzus gadus. Draudzība starp neaizsniedzamo Dižo šeihu un parastu zemnieku ar tulznainām rokām. Liktenis bija savedis viņus kopa ļoti sen, kad ibn Sabāhs vēl nebija Dižais šeihs un sagājās ar vienkāršiem mirstīgajiem. Taču gluži neparasta kārtā neizšķīra, kad situācija mainījās. Viņi bieži tikās, turklāt vajadzība satikties bija abpusēja, viņiem bija par ko runāt, viņu starpa valdīja absolūta uzticēšanās. Apbrīnojami! Augsti izglītotais, pašā hierarhijas kāpņu virsotnē uznestais valdnieks, gandrīz vai debesu iemītnieks, un vienkāršs fellahs, tik tikko spējīgs uzšņāpt savu vārdu uz kāda dokumenta…

Maza auguma cilvēks ar saule apdegušu seju un raupjiem zābakiem kājās ienāca bibliotēka raiti un droši, viņa sejā rotājās plats smaids Piegājis klāt ibn Sabāham, viņš viegli palocījās un sacīja

-   Krītu pie tavām kājām, Dižo šeih! Taču palika stāvam, vēl aizvien smaidīdams.

Neviens mirstīgais tā neuzdrīkstējās izturēties ibn Sabāha klātbūtnē. Un, ja arī būtu uzdrīkstējies, viņam nekavējoties tiktu novilka āda.

Taču Kalna Vecis nesaniknojās un nešķindināja zvaniņu, izsaucot sardzi. Gluži pretēji viņš draudzīgi pasmaidīja.

-   Kāpēc tad nekrīti?

-   Kļūstu vecs. Sāpes ceļos pagalam nomocījušas…

-   Tad apsēdies, ja jau sāp kājas.

Mazais vīriņš nosēdās uz spilvena kaktā un sacīja:

-   Bet tu ka allaž strādā, lasi! Vai ir atlikušas vēl kādas zinības, kuras tu nebūtu apguvis?

-   Ir atlikušas, Kiija. To ir tik daudz, ka pat desmit mūžos neapgūtu.

-Apgaismo mani kaut mazlietiņ, diženais. Kas interesants notiek pasaulē? Kad Allāhs sodīs neticīgos un visi cilvēki kļūs pravieši?

-   Uz šo jautājumu varu tev precīzi atbildēt rīt ne!

-   Tas pat man, neprašas zemniekam, ir skaidrs. Kiija Bozorgs no jauna pasmaidīja Bet vai tas tiesa, mans pavēlniek, ka tu par vienu dināru tiki nopircis zemi mūļa ādas lielumā? Ko pēcāk sašķērēji strēmelēs, sasēji virvē un apņēmi Alamuta kalnu kopā ar cietoksni?

Namatēva acis pazibēja draiskas dzirkstltes.

-   Vai nav skaists stāsts? Es pats to izdomāju. Patiesībā gan kalns, gan cietoksnis ir likumīgi iegādāts par trim tūkstošiem dināru…

-   Ari nav dārgi. Kā tev tas izdevās?

-   To es turu noslēpumā!

Rotaļīgā saruna turpinājās vēl kādu laiku, kurā ibn Sabāhs ieguva brīnišķīgu garastāvokli, atslābinājās un kļuva manāmi jautrāks. Bija jūtams, ka parādījies sarunbiedrs, ar kuru viņš var pēc sirds patikas izrunāties. Seihs piecēlās un sāka nesteidzīgi staigāt šurpu turpu pa istabu.

-Jā, Kiija, tieši šīs gudrās grāmatas un ticība Allāham ir ļāvusi man paplašināt robežas mūsu valstij, no kuras vēl pirms vairākiem gadiem nebija ne miņas… Mūsu ienaidnieki trīc un dreb…

-    Tavs vārds tiks daudzināts gadu simteņos, diženais! Viesis nolēma, ka pienācis īstais brīdis iestarpināt pāris frāžu. Tavu vārdu Hasans tēvi dos sāviem dēliem, bet mātes viņiem stāstīs par taviem varoņdarbiem.

' v

Seihs tikai nevērīgi atmeta ar roku un turpināja:

-   Cik reižu mūsu cietoksni tika aplencis ienaidnieks? Trijās! Taču ieņemt nespēja. Bet cik cietokšņu esam iekarojuši mēs? Nāktos ilgi skaitīt! Mani kareivji, lai slava Allāham, vēl nav pieredzējuši sakāvi. Ikvienam dehkanam ir maize, pajumte un apģērbs mugurā. Un drīz vien mēs iekarosim visu pasauli!

-   Tauta mīl tevi un…

Kiija Bozorgs Umids aprāvās no viņam uzmestā niknā skatiena.

-   Es nerunāju par saviem nopelniem, bet par mūsu valsts sasniegumiem!

Brītiņu klusējis, šeihs svinīgi pavēstīja:

-   Vakar mani bezbailīgie kareivji nogalināja Deilemas provinces tiesnesi un Isfahānas lielvezīru! Un cik manas taisnās tiesas nāvi nesošu bultu vēl lido uz saviem mērķiem, un tās apturēt nav iespējams! Visa pasaule bīstas no Allāha nenotveramajiem ieročiem, kurus vada mana roka!

Viņš pacēla izkaltušo delnu ar vēdeklī ieplestiem pirkstiem.

-   Viņus ar šausmām dēvē par asasīniem, valdnieki un pārvaldītāji apzinās armiju un pils sargu nespēcību aizstāvēt viņu kuslās miesas. Tātad mēs varam plūkt laurus bez kaujām. Ticība, nauda un bailes valda pār pasauli. Baiļu ieroci mēs esam pilnībā apguvuši, tas nes mums naudu Nauda palīdz uzturēt armiju, stiprināt valsti, barot tautu. Lūk, kāpēc mani mīl…

Ibn Sabāhs apklusa, it kā meklēdams īstos vārdus, un turpināja:

-   Taču ticība absolūta, bezierunu, uzveicoša nāves bailes ir kodols, mūsu valsts pamats! Par tās izvēršanu un stiprināšanu es domāju ik dienu, ik stundu. Katram fidaīnam, kurš dodas drošā navē, savs pienākums Allaha priekšā jāpilda ar prieku un degsmi! Un viņam parādīta paradīze stiprina viņa vēlmi!

Ibn Sabāhs apsēdās krēsla un atvilka elpu.

-   Kā tev trūkst, mans uzticamais draugs un palīgs?

Kiija piecēlās un, pielicis rokas pie krūtīm, paklanījās, turklāt nevis formāli kā pirms pāris minūtēm, bet no sirds.

-   Pateicos, mans pavēlniek! Man viss ir, es gaidu tavus sūtņus. Pils ir brīnišķīga, dārzs milzīgs un krāšņs smaržīgi koki, čalojošas strūklakas, vēsumu dāvājošas ēnainas lapenes, dziedoši putni un daiļas meičas… īsta paradīze! Tieši tādu es to iztēlojos.

Kalna Vecis pasmīnēja un tēvišķi pasita zemniekam pa plecu.

-   Atceries mūsu senču mūžseno gudrību: „Patiesības seja var būt arī neglīta, vienīgi meli aizvien ir skaisti!"

-   Ko tu gribi sacīt, pavēlniek? Kiija samulsis pakasīja pakausi. Tava izglītotība ir iedzinusi manu trūcīgo prātiņu strupceļā…

-   Nav svarīgi. Es aizsūtīšu cilvēku, kuram ar skaistiem meliem jāaizstāj patiesa zaudējuma sāpes. Sagatavojies labi viņa uzņemšanai…

-   Esmu gatavs, pavēlniek!

Viņš atkal mēģināja dziļi noliekties, taču Kalna Veča stiegrainā roka aizkavēja viņu to izdarīt.

-   Aiztaupi liekas pūles, mans draugs, es tev pilnīgi uzticos. Vai esi sameklējis man kārtējo dubultnieku?

-Vel ne, pavēlniek… Nevienam nav tik dižciltīgu sejas vaibstu, tik pārliecinošu manieru un tik valdnieka cienīgas stājas…

Seihs saviebās.

-   Tam visam nav nozīmes! Vajag piemeklēt vienkāršu cilvēku, līdzīgu pēc garuma un miesas būves. Uzaudzēt bārdu nav grūti, pārējo paveiks mani grimētaji un drānas. Un, ja viņš tomēr nederēs „debesbraukšanai", tad kļūs par runājošo galvu!

-   Es triskāršošu pūles, pavēlniek!

Seihs draudzīgi paplikšķinaja viņam pa vaigu.

-   Es par tevi nešaubos, mans draugs! Un nu stiprināsim savu garu ar nīcīgo pasaulīgo barību…

Viņš sasita plaukstas.

Kad Audzinātājs pavēstīja, ka saulei līdzīgais ibn Sabāhs aplaimos viņu ar personīgu pieņemšanu, Farīda sirds iepukstējās straujāk viņš bija gaidījis kādu žēlsirdības izpausmi, taču ne tik lielu… Pašu procedūru papildināja vesela rinda sarežģītu ceremoniju. Viņam izsniedza jaunu apģērbu pārbaudījumos notraipītā vietā. Tad Audzinātājs aizveda viņu pie austrumpuses torņa, ko apsargāja milzīgi nubieši ķiverēs, bruņu kreklos, ar vairogiem, šķēpiem un kailiem līkiem zobeniem. Te gaidīja Abu ibn Sama, viņš aizveda jauno fidaīnu pa kāpnēm un līkumotiem pustumšiem gaiteņiem, kurus apgaismoja sienā iestiprinātas kūpošas lāpas. Pa ceļam viņi pagāja garām neskaitāmiem sargposteņiem. Pazinuši daī al kirbalu, kareivji atvilka sakrustotos šķēpus, un viņi gāja tālāk. Pēdējā gaitenī pie kaltiem dzelzs vārtiem fidaīnu skolas vadītājs apstājās.

-   Neviens no vienkāršiem mirstīgajiem nav iekļuvis šajā cietokšņa daļā, ibn Šama paziņoja neierasti noslēpumainā toni. Pat man tikai vienu reizi tika parādīts šāds gods!

-    Pateicos jums, daī al kirbal! Farīds paklanījās. Viņš bija ļoti satraukts.

-   Manam augstajam rangam šeit nav nozīmes. Iekšējā apsardze pakļaujas vienīgi pavēlniekam Pat mani viņi neielaidīs, ja neesmu ielūgts. Tāpēc tālāk tu iesi viens.

-   Labi, daī al kirbal!

-   Izpildi viņu pavēles. Alpans, personīgās apsardzes priekšnieks, ir gatavais zvērs. Viņš var tevi sakapāt, ja kaut kas šķitīs aizdomīgs…

-    Labi, daī al kirbal! kārtējo reizi nomurmināja Farids un pagrūda smagās durvis.

Garenā istaba ar kailām akmens sienām kreisaja pusē bija trīs šauri logi, priekšā, pašā viņā galā, b ja augsta īedobe, kurā bija iedziļinātās nelielas, ar dzelzi apsistas ozolkoka durvis ar riņķi. Abās pusēs nekustīgi stāvēja divi kareivji ar negantām sejām. Uz pleca abi turēja kailu zobenu. Farīdam ieejot, zobeni šķindēdami sakrustojās, aizšķērsodami ceļu.

Labajā pusē, pie sienas pretim logiem, stavēja vēl viens sargs bruņu kreklā, ķiverē, ar zobenu un dunci pie jostas. Varena ruda bārda un kuplas ūsas aizsedza pusi sejas, fanātiski degošas acis ieurbās ienācēja ar aizdomīgu skatienu Farids noprata, ka tas ir Alpans, un nosprieda, ka personīgās apsardzes priekšnieks ir jauns, tikai nedaudz vecāks par viņu pašu

-   Paliec uz vietas un nekusties! rudbārdis pavēlēja

Farīds paklausīja. Un mēģini tik neklausīt no aizmugures viņu satvēra spēcīgas rokas, un viņš pie Iabakās gribas nebutu varējis izkustēties no vietas. Alpans pienaca klāt un pārmeklēja viņu Visaugstākaja mērā rūpīgi iztaustīja katru apģērba vietiņu, parbaudīja vīles.. Tad negribīgi atlaida

-   Ej iekšā, gaišība tevi gaida!

Spēcīgās rokas atlaidas, kā sapni Farīds spēra soli uz priekšu, zobeni atgriezās savā vietā uz sargu pleca, un viņš iegāja pa ilgotajām durvīm.

Vel neatvēris acis, Farīds izdzirda putnu čivināšanu Viņš jutās kā salauzts, sapeja galva… Kas bija noticis? Viņš sāka atcerēties… Pats Dižais šeihs kopā ar viņu bija ieturējis maltīti un atļāvis dzert vīnu, kas ikvienam īsteni ticīgajam ir aizliegts! Viņi bija sēdējuši uz spilveniem bibliotēkas stūrī kā līdzīgi! Vai kas tāds varēja būt noticis? Varbūt tas bija bijis tikai sapnis?

Viņš juta kādu maigi pieskārāmies pierei, tīkami, kā kad vēss vējiņš būtu uzpūtis svelmainā dienā. Fands sadūšojās pavērt plakstus. Tas, kas atklājās viņa skatienam, atgādināja brīnišķu pasaku. Par viņu bija noliekusies jauna meitene. Viņas melnīgsnējā seja ar lielajam tumšajam acīm, mazās pilnīgās lūpiņas, bedrītes apaļajos vaidziņos, naivā acu izteiksme viss liecināja par šķīstību un nevainību. Vēsa šaura plauksta ar tieviem pirkstiņiem glāstīja viņa pieri.

-   Tev ir slikti? meitene līdzjūtīgi apvaicajās. Acīmredzot esi baudījis daudz vīna!

Viņa pacēla pie jaunekļa lūpām skaistu gaišzilu kausu.

Iedzer paris malku, un spēki atkal atgriezīsies tevī…

Farīds nelika sevi lūgties, bez tam viņš tikai tagad sajuta mokošās slāpes Viņš iemalkoja tīkamo aromātisko šķidrumu. Pagāja pavisam īss brīdis, sāpes mitējās, galva kļuva tīra un skaidra, krāsas ieguva apbrīnojamu košumu, skaņas dīvaini jauku skanējumu.

Paraudzījies apkārt, jauneklis saprata, ka guļ uz bieza plūksnaina paklāja spilgtu smaržīgu puķu vidū zem skujkoku un augļu koku zariem. Mazi skaisti putniņi košām spalvām lēkāja no zara uz zaru, čivināja un dziedāja savas izjustas dziesmas. Galvgalī čaloja ūdens marmora strūklakā. Tīrais dzidrais gaiss bija ne šīs zemes smaržu piesātināts, tikko dzirdamā liegā mūzika radīja svētku noskaņu Cauri apkartējo augu lapotnei vīdēja baltakmens pils ar lieliem kupoliem.

-   Kur es esmu? Farīds vaicāja.

-   Paradīzē… Daiļava noglāstīja viņam vaigu, tad kaklu…

Lai gan Farīda sirdi valdīja miers un svētlaime, viņš saspringa

-   Kā? Vai es esmu miris?

-   Nezinu. Bet vai tad tev šeit ir slikti? Vēsā plaukstiņa ieslīdēja aiz halāta, noglāstīja krūtis, vederu…

Tikai tagad Farīds nolaida skatienu no daiļās tumšvaidzes sejas un apskatīja viņu visu no galvas līdz kājām. Karsts vilnis iesitās galvā vaļējais halāts rumča bija šūdināts kā no zirnekļa tīkla, tas neko neapslēpa' Farīds pirmo reizi mūžā redzēja kailu sievieti tievu, garu kaklu, smalciņus plecus, mazas krūtis, mo nētām līdzīgus krūšgalus, kas nekaunīgi rēgojās cauri plānajam caurspīdīgajam audumam… Meitene sedeja pa austrumnieku modei, un viņš aplūkoja sakrustotās mazās pēdas ar sarkaniem nadziņiem un paplestos gurnus, starp kuriem sārtoja reta, droši vien tādu viņa plecā bija atstājis pletnes cirtiens…

Acumirkli Farīds pat aizvēra acis. Viņam bija laimējies ieraudzīt to, kas no sākta gala, jau kopš dzimšanas nebija lemts zēnam no nabadzīgas ģimenes! Par laulības pārkāpšanu sultanātā nomētāja akmeņiem, tāpēc vienīgā iespēja iepazīt sievietes ķermeņa noslēpumus bija laulība, taču kur lai nabags ņemtu naudu kali mam? Tūkstošiem puišu visā mūžā neizdevās ieraudzīt pretēja dzimuma jaukumus un izjust sievietes glāstus, apmierinoties ar vienaldzīgi gremojošas govs pakalpojumiem kūtī vai pašu roku pūliņiem…

Sakuma viņš izbijās, ka daiļavu būs aizvainojis viņa nekaunīgais skatiens, taču nē meitene atklāti smaidīja, bet viņas roka slīdēja lejup gar vēderu un maigi noglāstīja pašu saspringtāko viņa ķermeņa dalu… Pavēris rumčas vieglo audumu, Farīds sāka alkaini skūpstīt viņas krūšgalu tumšās monētas. Daiļava tikko dzirdami stenēja. Viņai mugurā bija palikušas tikai vieglas caurspīdīgas bikses šalvari, un viņš trīcošiem pirkstiem taustījās pec jostas aukliņas mezgla. Nākamajā acumirklī jaunava bija jau gluži kaila. Viņš nezināja, ko tālāk darīt, taču instinkti nemaldīgi viņu vadīja un viņa prasmīgi palīdzēja, kad radās kāda aizķeršanās…

Viņš veselu mužību neatrāvās no melnīgsnējā padevīgā auguma, kas atsaucas uz katru vīrieša pieskārienu, kā kanuns[8] atsaucas uz pieredzējuša muzikanta akordiem. Par stigām kalpoja ne tikai tā pati sārtā rēta, bet arī meitenes lūpas, viņas tievie pirksti, pēdas, krūtis.. Fands pats nemaz neatcerējās, cik melodiju tika nospēlējis. Putni dziedāja, strūklaka čaloja, koku lapotnes šalca. Viņi gulēja, atņemdami elpu, un viņa rokas negausīgi slīdēja pār viņas gludo augumu, kari pētīdamas katru pauguriņu, iedobi, krociņu…

-   Tev ir labi, drosmīgo kareivi?

-   Labāk nekā jelkad agrāk!

-   Kad tu kritīsi kaujā ar neticīgajiem, tu nokļūsi šeit uz visiem laikiem…

-   Kā tev vārdā7

-   Nezinu. Sauc mani, kā gribi. Vai atnest ēdienu?

-   Jā, esmu gatavs notiesāt veselu kalnu kukurūzas plāceņu!

Viņš tiešām bija izsalcis kā tajos laikos, kad dzīvoja Hollā!

Meitene veikli piecēlās uzspurdza kā putniņš un nozuda biezajos ceriņu krūmos, pat neuzmetusi vieglos, neko neslēpjošos apģērba gabalus. Ari Fands gulēja, neapsegdams savu kailumu, viņš pievēra plakstus un iesnaudās, bet, kad atvēra acis, viņa priekša stāvēja pavisam cita meiča. Gaišmataina, zilacaina, ar baltu adu viņš nekad tādas nebija redzējis. Viņas rokas un kājas bija apaļīgākas, bet krūtis krietni lielākās nekā viņas priekšgājējai. Taču caurspīdīgās drānas bija tieši tādas pašas.

Rokas neparastā meitene turēja metāla paplāti, uz kuras kūpēja aromātisks šašliks, kviešu plāceņi un atradās arī karafe ar agrāk nepazītu rubīna krāsas šķid rumu, tagad Farīds zināja, ka tas ir visiem, tikai ne viņam aizliegtais vīns…

-   Ieēd, iedzer, salda balsī nodūdoja gaišmate un nolika paplāti viņam līdzās. Redzu, ka tu esi izsalcis.

Farīds badīgi metās virsū edienam. Viņš ar zobiem vilka gaļu nost no iesmiem, tā ka šņirkstēja vien, viņš kāri dzēra vīnu, ko sudraba kausā lēja jaunā hūrija. Beigu beigās viņš bija paēdis, noreibis un apmierināti atlaidās spilvenos.

-   Kur palika tā meiča? Farīds vaicāja.

-   Kura? baltadainā it kā izbrīnījās.

-   Tā otra. Tumšādainā un tieviņā.

-   Nezinu, par ko tu runā. Vai tad es tev nepatīku?

-   Patīc, viņš atbildēja, jau krietni drošāk novilkdams pār baltajiem pleciem caurspīdīgo halātu un veikli atra sīdams šalvaru aukliņu

Jaunais kanuns savas melodijas atskaņoja citādāk, kas vel vairāk uzbudināja Farīdu, Baltādainā savām stīgām piepulcēja vēl vienu, šķietami absolūti kam citam domātu, taču, ieziesta ar persiku eļļu, ta ieskanējās ne sliktāk par citam, piešķirdama maigajam para dīzes koncertam neparastu un visai pikantu noti.

-   Kur es atrodos? no jauna ievaicājās Farīds, kad spēle bija izskanējusi.

-   Tev taču teica, ka paradīzē, hūrija gurdi atbildēja.

-  Jā, teica, bažīgi sacīja Farīds. Tikai tā nebiji tu. Kā tu to vari zināt?

-   Mes šeit visu par visiem zinām. Ne par ko nedomā! Ed gaļu, dzer vīnu un baudi mīlestību… Hūrija nolika vīrieša roku sev uz klēpja. Taču viņš nereaģēja.

-   Paklau, Farīds klusi ierunājās, ja jau jūs visu par visiem zināt, pasaki kur ir Ahmats?

-   Ahmats? Kāds Ahmats?

-   Mans draugs, mans brālis. Es viņu Viņš nomira pavisam nesen, un gribu viņu satikt. Man tas ir ļoti vajadzīgs, ļoti…

Baltādainā klusēdama raudzījās jauneklī, mokoši cenzdamās kaut ko saprast.

Pagaidi, mans kungs, es uz mirklīti tevi atstāšu. Tikai nekur neej.

-   Vai tad es neieiešu pilī?

-   Protams, ieiesi! Tikai mazliet vēlāk…

Gaišmate izspraucās ar savu kailo augumu cauri

krūmiem un nozuda tikpat pēkšņi, ka bija parādījusies. Gandrīz tūlīt pat ceriņi atkal nolīgojās, zari pašķīrās, un pļaviņā ieslīdēja pazudusī tumšace. Viņš priecīgi metās meitenei pretī.

-   Kāpēc tu mani atstāji?

-   Lai tu iepazītu ziemeļu jaunavas glāstus. Viņa sniedza tam kausu ar vīnu. Ne jau daudziem tas izdodas…

-   Man jāatrod draugs. Viņš pie jums ir nesen. Viņa vārds ir Ahmats.

-  Viņu tūdaļ atvedīs! Hūrija skanīgi iesmējās. Bet pagaidām dzer…

Melnace pacēla kausu viņam pie lūpām, un Farīds nepretojās Izdzēris viņš sajuta uzbudinājuma vilni un nogāza huriju uz paklāja.

-   Viņš ir kārs uz sievietēm un ēdienu tāpat kā visi pārējie, klusi noteica Kiija Bozorgs Umids aiz muguras stāvošajam palīgam. Un tad sev zem deguna nomurmināja: Un skaisti meli viņam iet labāk pie sirds nekā visai nepievilcīga patiesība. Arī ar to viņš neatšķiras no citiem…

»

Viņi stāvēja aiz blīvas, akurāti apcirpta zaļa buksusa sienas un caur speciāli ierīkotām spraugām vēroja notiekošo.

-   Visi cilvēki ir vienādi, palīgs pamāja. Viņi grib ēst, dzert un kopoties, nekas cits viņus neinteresē…

-   Tev taisnība, Ahmad, viņa gados es arī biju mūžam izsalcis un sapņoju uzklupt sievietei kā suns kaulam…

„Paradīzes" saimnieks papliķeja palīgam pa plecu un labsirdīgi iesmējās.

-   Tikai kur es tolaik lai būtu ņēmis sievieti?…

Tikmēr cieši kopā savijušies augumi uz paklaja pārstāja kustēties un atrisa vaļā. Meitene aši savāca caurspīdīgos apģērba gabalus un aizskrēja, bet Farids palika guļam dziļa, opija izraisītā miegā.

-   Nesiet viņu atpakaļ! Kiija Bozorgs norīkoja.

* * *

Farids atvēra acis. Viņš pusguļus zvilnēja spilvenos. Neliela istaba ar trim šauriem logiem, plaukti ar grāmatām no grīdas līdz griestiem, griezumiem rotāts galds, ēdienu atliekas un neizdzerts vīns… Pretī sēdošais šeihs veras viņā ar caururbjošu skatienu.

Viņš samiedza un atkal atvēra acis. Nekas nemai»

nījās. Gribēja pielēkt kājās, lai paklanītos, taču kājas neklausīja, tās šķita kā ar vati piebāztas.

-   Lai Dižais šeihs ir man žēlsirdīgs, Farīds vārgā balsī izmocīja. Acīmredzot es apreibu un zaudēju samaņu… Un nu man nav spēka pienācīgi sveikt spožāko no valdniekiem…

Ibn Sabāhs papurināja galvu.

-    Tu neapreibi un nezaudēji samaņu. Es palūdzu gaišreģi pavērt tev paradīzes durvis. Tu neesi ne pirmais, ne pēdējais, kurš, dzīvam esot, spējis paviesoties paradīzes dārzos. Vai tev bija labi paradīzē?

-   Ak, jā, dižo valdniek! Tie b ja paši skaistakie brīži

manā mūžā!

-   Ja tu kritīsi kaujā par ticību, tu atkal nokļūsi tur, tikai uz visiem laikiem! Zini to un nebaidies ne no kā uz grēcīgās zemes!

-   Manā sirdī nav baiļu, diženo valdniek'

-   Labi! Es redzu, ka tavs gars ir spēcīgs un tava uzticība bezgalīga, tu esi īsta asasīnu brālības bulta Un es raidu tevi sarežģītā mērķī Tā vārds sultāna lielvezīrs Nizams al Mulks Esmu drošs, ka tu nekļūdīsies.

' 9

Jo viņš ir tas, kurš vada sultānu. Un viņš kaļ uzbrukuma plānus Alamutam!

-   Es nekludīšos, diženo valdniek!

9 y

-  Ej! Plānu izstrādāsit kopā ar Abu. Visu nepieciešamo viņš sagādās, kolīdz bildīsi kaut vardu'

Ceturtā nodaļa. nogalināt vezīru

Nizams al Mulks atvēra acis. Saule tikai nesen bija uzlēkusi, taču tās stari jau bija paguvuši sakarsēt gaisu. Spilvens bija valgs no sviedriem, tie bija iesūkušies arī garajā naktskrekla. Ko gan citu no haurvata[9] varēja gaidīt, kā vien pekli, svelmainas smilšu vētras un galvas sāpes?

„Starp citu, šis mēnesis javelta dziedniecībai un žel sirdībai," lielvezīrs domās pavīpsnāja. „Nu tad šodien es vienu otru izdziedināšu un neatstāšu bez žēlsirdības savus uzticamos padotos…"

Vezīrs divas reizes sasita plaukstas, un durvīs paradījās piķa melns kalps ar sudraba kausu rokās. Viņam sekoja meitenīte, viņa nesa kruku. Cik viņai gadu?

Desmit, vienpadsmit9 Pārāk jauniņa, tomēr nenobriedis persiks ir labaks par pārgatavojušos bumbieri. Vezīrs viņu bija ieguvis pēdējā provinces sacelšanās likvidēšanas karagājienā. Dumpi aši apspieda, bet tā vadoni un divus viņa dēlus sodīja ar nāvi. Trīs galvas maisā ar zāli tika nogādātās vezīra telti. Vecakajā viņš pazina vietējo valdnieku, kurš nesen bija ieradies atskaitīties un atstāja patīkamu iespaidu. Nizams al Mulks painteresējās vai tiešām viņš vadījis dumpiniekus? Taču jātnieku vienības komandieris tikai noplātīja rokas.

-   Grūti pateikt. Taču katrā gadījuma viņš ir atbildīgs par savu provinci.

Un piemetināja:

-   Te ir trīs vina sievas un meita.

>

-   Parādiet!

Sievas vezīru neieinteresēja, toties skuķēnu viņš paņēma sev. Viņam bija daudz gūstekņu, taču apziņa, ka viņš sviedriem piemirkušajā gultā spaida pavisam jauniņo sava padotā meitu, piešķīra izjūtām asumu kā pi pari gaļai.

Nizams al Mulks brokastīs neēda daudz. Sātīgs ēdiens viņu atslābināja, vedināja uz snaudu, atņēma enerģiju un izlēmību. Tāpēc viņš izdzēra vien pialu tējas ar svaigu smaržīgu plācenīti un devās uz troņa zāli

Drīz vien viņš zelta diegiem izšūtā halatā, čalmā ar milzīgu smaragdu un perlamutra lūgšanu krellem rokās ieņēma savu vietu mīkstajos spilvenos zem bagātīga zīda baldahīna. Melnādainie vergi tūdaļ ņēmās apvējot viņu strausa spalvu vedekļiem, bet zemu noliecies vecākais rakstvedis klusi atgādināja, ka viņa augstdzimušo personu jau vairak nekā divas stundas gaida vezirs Saids al Kutuzs.

-   Nu tad lai nāk iekšā, al Mulks pavīpsnāja. Bet klusībā nodomāja: „Tas augstprātis allaž tika uzskatijis sevi par līdzvērtīgu man. Redzēsim, kā viņš uzvedīsies šodien…"

Ienākušais vismazāk atgādināja augstprāti. Tas bija pavecs, bēdu māks cilvēks, viņš bija zaudējis cienīgo stāju un, par spīti lepnajām drānām, izskatījās pēc nožēlojama lūdzēja no vienkāršajiem ļautiņiem. Pienācis tuvāk, viņš smagi noslīga ceļos, izvilka no halāta krokām cieši piebāztu maku un nolika to pie lielvezīra kājām. Tad, uzmetis viņam skatienu, sāka steidzīgi vilkt no pirkstiem dārgos gredzenus.

-   Nevajag, Saīd. Vai gan ar naudu tu vari izpirkt sava dēla vainu? Allāhs mans liecinieks esmu tikpat satriekts kā tu. Piedod, bet tu esi viņu slikti audzinājis…

Lielo vezīr, tie ir nožēlojami meli! Mans dēls nevarēja vēlēt sultānam ļaunu! Kāpēc lai viņš būtu piedalījies sazvērestībā? Pat pats sultāns Malikšāhs lai Allāhs dod viņam ilgu mūžu! netic šim nelietīgajam apmelojumam!

-   Tas nav apmelojums, Saīd, tā ir atzīšanas, iegūta spīdzināšana! Tā ir daudz nozīmīgāka par slepenu ziņojumu!

AI Kutuzs pieplaka grīdai.

-   Apžēlojies par viņu, Nīzam! Mūsu ilggadējās draudzības vārda. Mēs abi tik daudz gadu darbojāmies valsts padomē… Tu zini, ka viņš ir mans vienīgais dēls, mans mantinieks. Saki, ja viņš ies bojā kāpēc es vispār tiku dzīvojis?!

AI Mulks bargi savilka uzacis.

„Man vispār nav bērnu. Tas nozīmē, ka Allāhs lēmis man bezjēdzīgu eksistenci?! Tātad es velti esmu dzīvojis?! Tu runā par mūsu ilggadējo draudzību, taču nevienu priekšlikumu Padomē netiki atbalstījis! Tu darīji visu, lai grautu manu autoritāti! Bet tagad runā par draudzību!" galvā rosījās nelāgas domas.

-   Vai zini par notikumu Savas pilsētā? viņš pārtrauca mokošo klusumu. Hašašīnu sludinātāji nogalinājuši muedzlnu, un es liku sodīt viņu vadoni, lai gan viņi allaž atriebj savējos. Tomēr taisnā tiesa stāv pāri visam!

-   Es tevi lūgtin lūdzu!… Tu aizvien esi bijis daudz augstaks par mani, lai gan es to nesapratu, Saīds žēlabaini lūdzās, ķerdamies pie pēdējiem argumentiem.

Nizams al Mulks nolaida acis un ņēmās virpināt caur pirkstiem lūgšanu krelles. Viņš allaž tā darīja, pirms pieņēma svarīgu lēmumu, itin kā jautādams padomu Radītājam.

-   Labi, Saīd. Tavam dēlam bija lemta kaunpilna nāve no bendes cirvja. Taču viņa galva netiks atdalīta no ķermeņa. Viņš mirs ātrā un vieglā nāvē, un pūlis nebūs liecinieks viņa kaunam. Tas ir viss, ko es tavā labā varu darīt. Kā tu saki mūsu draudzības vārdā…

Saīds ar pūlēm piecēlās un smagu soli devās uz izeju kā nopērts suns. Un šis bija viņa sena naidnieka triumfa mirklis.

* [10] *

Taču garastāvoklis sabojājās Dīvāna sēdes laikā. Atkarībā no tā, kā rakstvedis lasīja anonīmos ziņojumus no visām sultanāta maļam, Nizams al Mulks kļuva aizvien drūmāks un drūmāks. Kalna Vecis atteicās maksāt nodevas, viņa slepkavas, neapstādamies augstu žogu un stingras apsardzes priekšā, nogalina provinču valdniekus, tiesnešus un augstus ierēdņus.

Viņa skatiens izklaidīgi klejoja pa sešu droši uz paklājiem izsēdušos vezīru, valsts padomes locekļu sejām. Katru nepatīkamu jaunumu viņi uzņēma ar gal vas šūpošanu, nopūtām un mēles klakšķināšanu Tas kaitināja al Mulku, kurš saprata, ka patiesībā visiem ir pilnīgi vienalga, kas notiek sultanatā, katrs ilgojās drīzāk atgriezties savā mājā, sātīgi paēst, sarīkot medības ar piekūniem vai šaušanas sacensības un pec tam doties uz mītnes sieviešu pusi…

„Viņi mīļuprāt piekritīs ikvienam manam viedoklim vai lēmumam, zinot, ka atbildēt sultāna priekšā nāksies tieši man, lielvezīram," viņš domāja, laizdams caur pirkstiem lūgšanu krelles. „Kālab tad jāsasauc Dīvāns, jāizvirza tā apspriešanai valstiski svarīgi jautājumi? Kam vajadzīgi šie nekam nederīgie ļautiņi?!"

Lielvezīrs pacēla roku, un visi pievērsa viņam gaidošus skatienus.

-    Cik gan ilgi var ciest viltus šeiha nekaunīgās izrīcības? Cik īsteni ticīgo mums nāksies apglabāt, līdz viņa slepkavām būs gana asiņu? viņš skanīgi ierunājās nāves klusumā. Uz Deilemas ieleju jāsūta liels karapulks, cietoksnis jāaplenc, jānojauc līdz pamatiem un nodevējs jāiznīcina!

Viņš vel nebija izrunājis frāzi līdz galam, kad valsts padomes locekļi sāka klaigāt-

-   Pilnīgi pareizi!

-   Jāsūta karapulks!…

-   Nekavējoties nodedzināt to slepkavu midzeni!…

-   Izbeigt!…

-   … reizi par visām reizēm!…

-   Vieds lēmums, lielvezīr!…

Tikko jaušami ūsās nosmaidījis, al Mulks it kā šaubīdamies turpināja:

-   Bet vai pasākums vainagosies panākumiem? Trīs iepriekšējie Alamuta aplenkumi neko nedeva. Tam šaitanam ir bezbailīgi kareivji, viņi ir noburti, sapīpējušies hašišu un sadzirdīti ar opiju. Ikviens no viņiem ir triju mūsu karavīru vērts. Vai sultāns lai Allāhs dāvā viņam ilgu mūžu! mums piedos jaunu sakāvi?!

Un atkal viņš sastapas ar pilnīgu vienprātību.

-   Arī taisnība…

-   Sultāns būs nesaudzīgs…

-   To šaitanu mums neuzveikt…

-   Asasīni ir ļauni, dzer cilvēku asinis…

» >

-   Pārdevuši dvēseli velnam

Lielvezīrs acīm redzami uzjautrinājās.

-   Lai ikviens nojums izsaka savu viedokli sūtīt uz Alamutu karapulku vai ne? Es jūsu domas darīšu zināmas sultānam. Katram ir jānes sava daļa atbildības.

Dīvāna locekļi pagalam apmulsa, kas varen uzjautrināja al Mulku. Pēc neilgas šaubīšanās viens no vezīriem sacīja:

-   Izsaki savas domas, lielvezīr, un mēs tās atbalstīsim. Tu viens esi gudrāks nekā mēs visi kopā. Sultāns priecāsies, uzzinot, ka mēs esam panākuši vienotu viedokli…

Al Mulks iesmējās un piecēlies rezumēja:

-   Cietoksni noteikti nāksies ieņemt. Taču ne uzreiz. Ir jāsagatavojas nesteidzīgi un rUpīgi, ņemot vērā visas iepriekšējo trīs karagājienu kļūdas un pārrēķināšanās…

Nenoklausījies atbalsta saucienus, lielvezīrs devas meklēt Malikšāhu Viņa izlutinātie pirksti virpināja lūgšanu krelles, vienlaikus izpildīdami svētsvinīgu rituālu un slavējot Allāhu

jļe * #

Sultānam nesen apritēja septiņpadsmit gadu. Jaunajam cilvēkam nebija pieredzes padoto teritoriju pārvaldīšana, viņš bija maigs, paļāvīgs, naivs un ātri iemīlējās. Turpretī Nizams al Mulks ciets kā krams, ass kā duncis, galma intrigu norūdīts, bija sācis savu dienestu jau pie jaunā sultāna tēva. Provinču vietvalži baidījās no viņa kā no uguns, arī citi augstāki ierēdņi sultanātā nevēlējās ar viņu ķildoties. Un, lai gan Nizams kalpoja sultānam un vadīja valsti it ka viņa vārdā, visi saprata -

reālā vara ir koncentrēta tieši Nizama rokās! Un viņš

»

pats bieži vien kavējās pie domas vai nepiešķirt faktiskajai varenībai likumīgu raksturu… Nelaimes gadījums medībās vai strauja slimība var atbrīvot troni, un tad sultanātā sāksies jauna dzīve… Taču viņš bija ļoti piesardzīgs un nekad nesteidzās.

Jauno valdnieku viņš atrada pils iekšējā dārza, kur viņš iejāja spītīgu melnu aidinieku Zirgs neapmierināti sprauslāja, zviedza un slējās uz pakaļkājām. Daudzie kalpotāji rosījās apkārt, bažīdamies, ka rikšotājs nenosviež zemē nepieredzējušo jātnieku. Stalts jauns cilvēks vienkāršās drānās stāvēja mazliet nostāk, uzreiz atšķirdamies no skatienam ierastajiem kalpiem. Kārtējā bīstamajā momentā viņš pielēca klāt, satvēra zirgu aiz iemauktiem un noturēja. Dzīvnieks tūdaļ nomierinājās un palika stavam kā iemiets.

Lielvezīrs pacietīgi gaidīja, kamēr sultāns nokāpj no zirga, apskauzdams viņu jaunības, azarta un viņa vecumam raksturīgās bezrūpības dēļ. Pats Nizams al Mulks bez sevišķas vajadzības zirgā nekapa, ieročus rokā neņēma un jebkuras riskantas avantūras vietā deva priekšroku drošībai, apdomam un precīzam aprēķinam.

Paskatījies apkart un pamanījis lielvezīru, sultāns kā bērns metās pie viņa.

-   Mans svarīgākais padotais atkal ir drūms un nomākts. Paveries, kādu rikšotāju man atvedis šis jauneklis! Patīk? Tā ir dāvana.

-   Kas ir dāvana zirgs vai jauneklis?

-  Protams, zirgs. To atsūtījis mana tēva audžubrālis, lieliskais šeihs Azamats ibn as-Tahīrs.

-   Cēlsirdīgais as-Tahīrs! vezīrs priecīgi izsaucās.

Es labi pazīstu bezbailīgo Azamatu. Mēs abi bijām

svētceļojumā uz Meku… Atceļā mums uzbruka laupītāji un mēs cīnījāmies plecu pie pleca…

Vezīrs stipri pārspīlēja, taču jaunais sultāns nevarēja to zināt, viņš tikai pamāja ar galvu un svinīgi paziņoja:

-  Šeihs Azamats ibn as-Tahīrs sūtījis cieņas apliecinājumu arī manam galvenajam vezīram!

AI Mulks glaimots pasmaidīja.

-  Es būšu laimīgs pieņemt dāvanu no sava uzticamā drauga, lai Allāns dod viņam ilgu mūžu!

Sultāns pamāja ar roku.

-   Farīd!

Staltais svešinieks, glaudīdams iekarsušo zirgu, nekavējoties atdeva pavadu zirgu puisim, pieskrēja klāt, salika rokas pret krūtīm, dziļi paklanījās sultānam un viņa galvenajam vezīram. Nizams al Mulks, kuram patika rotaslietas, ievēroja gredzenu jaunekļa zeltnesī lauvu, kas turēja melnu akmeni atplestajā rīklē. Un, lai gan šis gredzens nevarēja mēroties ar safīriem un smaragdiem, ar kuriem bija pilni viņa paša pirksti, melnā akmens noslēpumainā mirga iedarbojās hipnotizējoši un viesa neizskaidrojamu nemieru…

Lai Allāhs vairo jūsu spožā mūža gadus, dižo N1zam al Mulk! Farīds pieklājīgi sacīja. Mans pavēlnieks uzdeva man pasniegt davanu jūsu personai…

Viņš izvilka no azotes bagātīgi rotātu plakanu riekstkoka kārbiņu un, atkal noliecies, sniedza to vezīram.

Kas tur ir? Tuklā roka pacēla pulēto vāciņu. Kārbiņā gulēja gleznas tumšsarkanas lūgšanu krelles.

Viņš sajūsmā noelsās.

-   Kas tie par akmeņiem?

-   Granāti, dižo vezīr. Tie dziedē no kaitēm un nomierina dvēseli…

-   Brīnišķīga manta! Līdz dosies prom, es spēšu sameklēt cienīgu dāvanu savam draugam, al Mulks sacīja Bet tagad vari iet!

Jauneklis paklanījās un nozuda.

Vezīrs paņēma krelles, pacēlis apskatīja tās saulē, tīksminādamies par staru rotaļu trīsdesmit trīs rubinkrāsas kreļļu gludajā slīpējumā, un ņēmās laist tās caur pirkstiem, murminādams pateicības vārdus Allāham.

-   Kā pagāja Dīvāna sēde? painteresējās Malikšāhs.

-   Ja sultāns man veltīs kādu brīdi sava dārgā laika, es izklāstīšu tās būtību, pazemīgi atbildēja al Mulks.

-   Protams, manu uzticamo pavalstniek!

Viņi gāja cauri bagāti iekartotai pils istabu anfila dei, garām čalojošām strūklakām un kā statujām sastingušiem sargiem. Sultāns droši soļoja pa priekšu, galvenais vezīrs tipinaja nopakaļ, virpinādams trīsdesmit trīs rokām darinātas krelles.

„Šķiet, jaunulis pieņemas spēkā," tramīgi domāja al Mulks. „Drīz viņš var apjēgt, ka pats ir spējīgs lemt valsts lietas…" Garastāvoklis viņam uzreiz bija sabojāts

Beidzot viņi nonāca lielajā dīvānu zālē. Al Mulks tika nācis uz šejieni pie Malikšāha teva, tieši šeit vecais sultāns bija vēlējis viņam rupeties par dēlu…

-    Kas ir lēcies? izklaidīgi apvaicājās jaunais sultāns, noslīgdams tumšsarkanajos samta spilvenos un pavilkdams sev apakšā safjāna zābaciņos ieautās kājās. Vezīrs palika stāvam, goddevīgi noliecis galvu.

-   Hašašīni nogalina tavus uzticamos pavalstniekus Deilemas provinces vietvaldi Muslimu pašā, galveno mantzini Nurī agu, tiesnesi Hačajbeju… Viņi nebīstas nāves, ar to iedvesdami visos šausmas. Viņu vadonis ibn Sabāhs atkal atteicies maksāt meslus tavā kasē. Mums jāizsvēpē Alamuta kalna lapseņu midzenis, al Mulks ziņoja, ar baudu virpinādams jaunās lūgšanu krelles un tīksminādamies par tām.

-   Ko tu gribi no manis? nepacietīgi noprasīja jaunakais Malikšāhs.

-   Lūdzu žilbinošā sultānā piekrišanu sūtīt uz Deilemu karapulku.

Jaunais sultāns pamaja

-   Labi! Rīkojies manā vārda! Bet tagad es atgriezīšos pie savas nodarbes… Šodien es savaldīšu karstasinīgo arābieti'

-   Noteikti, dižo sul…

Vezīrs aprāvās pusvārdā. Viņa kajas sagrīļojās, acis kļuva glāžainas, uz lūpām paradijas putas. Viņš smagi novēlās uz paklaja. Kad atskrēja dziednieks, līķis jau kļuva auksts, āda ieguva zilganu nokrāsu. Pirkstos sažņaugtas krelles atgādināja asins lāses, un pieredzējušais dziednieks pavēlēja tās neaizskart.

Pils sardzes priekšnieks lika melnadainam vergam pacelt greznumlietu un pavērsa otrādi smilšu pulksteni. Sultāns neizpratnē vēroja šīs manipulācijas. Taču smiltis vēl nebija pārbirušas apakšējā kolba, kad arī etiopietis nogāzās zemē beigts. Ar putām uz lūpām un pat cauri melnajai ādai vīdošu zilganu nokrāsu. Tagad pat nepieredzējušajam sultānam viss kļuva skaidrs.

-   Farīd! viņš iesaucās, niknuma pielēkdams kājās.

Sargi metās meklēt Farīdu. Taču viņa istaba bija

tukša. Ja neskaita uz palodzes atstāto sarkano rozi, ietītu balta audekla lupatiņā. To uzmanīgi atnesa Malikšaham.

-   Ta ir ašašīnu zīme! sardzes priekšnieks izsaucās. Sultāns nobalēja pārāk tuvu garām bija nolidojusi ibn Sabāha raidītā bulta.

-   Sūtīt jātnieku vienību un slēgt visus ceļus uz Alamutu! Malikšāhs kliedza. Izziņot sargiem, kāds izskatās un kā ir ģērbies Farīds! Un atgādāt man viņu dzīvu vai mirušu!

Sardzes priekšnieks, dziednieks un daži vezīri izbrīnīti saskatījās. Nu jau tā bija vīra, nevis puišeļa balss. Pirmo reizi sultāns Malikšāhs bija devis pavēli patstāvīgi, bez galvenā vezīra palīdzības, un tā bija loģiska un taisnīga. Sultanātā bija sācies jauns laikmets. Taču

uz paklāja gulošais al Mulks to vairs neuzzināja.

* * *

Jātnieki auļoja pa putekļainajiem ceļiem, gaidīja krustcelēs, rūpīgi pārbaudot visus jaunekļus, jaunākus par divdesmit gadiem. Taču meklējumi nevainagojās panākumiem Farīds bija kā zemē iegrimis.

Bultas lido tikai vienā virzienā, tāpēc fidaīnu skolā nemācīja, kā atgriezties Alamutā. Tomēr Farīds nez no kurienes to zināja. Viņš devās nevis uz ziemeļiem, uz cietoksni, bet pretējā virzienā, kur sargi nesiroja pa ceļiem. Bez tam viņš bija pārģērbies un nomazgājis seju kastaņu uzlējumā, kas ādu padarīja tumšu un krunkainu Pavecam klejojošam dervišam neviens pat nepievērsa uzmanību. Tomēr pie pirmās izdevības viņš nogriezās pa šauru līkumotu taciņu, kas veda stāvus kalnā. Nogriezis pamatīgu zaru un izmantodams to par ceļa nūju, viņš kāpa augšā, nolaidās ielejās un atkal rāpās augšup. Pārvarējis kārtējo kalnu grēdu un galīgi aizelsies, viņš smagi noslīga uz akmens.

-   Kāpēc gan es izraudzījos tik tālu ceļu! jauneklis ar nožēlu izsaucās. Šis ceļš aizņems ne mazāk par mēnesi!

-   Tev nav taisnība, Farīd. Visīsākais ceļš ir tas, kas pasargā no briesmām! Ausīs ieskanējās zema, dobja balss.

-    Kas to teica? Viņš pielēca kājās, paķēra nūju un sāka raudzīties apkārt. Taču tur neviena nebija Nedzīvi melnēja asās klintis un palaikam nobira sīki akmentiņi. Vienīgi augstu debesīs, izpletuši milzīgos spārnus, lidinājās grifi. Taču viņš pievērsa uzmanību pulsējošajam zeltnesim, pareizāk, pirkstā esošajam gredzenam. Pacēla roku tuvāk acīm. Melnā akmens iekšiene izstaroja dzeltenīgi sarkanu gaismu. Lauva daudznozīmīgi smaidīja, un tā acis noslēpumaini mirdzēja.

-   Kas ir labāk nomirt kā varonim vai turpināt dzīvot? Farīds izdzirda to pašu balsi. Šķita, ka tā skan tieši viņa galvā Jauneklis atkal palūkojās apkārt, novicināja savu smago nūju.

-   Kas te ir?!

-   Tavs draugs un pavēlnieks!

Klints bluķis līdzās sakustējās, un izrādījās, ka tas nav vis akmens, bet cilvēks melnā apmetnī ar smailu kapuci, kuras ēnā varēja samanīt melnīgsnēju kalsnu seju ar gailošām acīm un līku degunu.

-   Kas tu esi? Farīds vaicāja. Viņa sirdī nezin kāpēc nebija baiļu.

-   Man ir daudz vārdu. Ibliss, Karurs, Kafrs, Sagirs, Hazuls… Es biju tas, kurš tev sapnī pačukstēja, kā nogalināt vezīru un palikt dzīvam…

-   Šaitans!

-   Ari tā mani sauc. Sis vārds cēlies no „Sātana", kā mani dēvē ziemeļu tautas.

-   Tu neesi mans pavēlnieks! Mans pavēlnieks ir Dižais šeihs Hasans ibn Sabāhs!

-   Sabāhs ari ir mans padotais un pakļaujas man tāpat kā tu!

-   Tas nevar būt! Viņš sūtīja mani uz paradīzi!

Svešinieks guturāli iesmējās.

-   Hasans bieži atkārto manus vārdus meli ir skaistāki par patiesību! Es tev parādīšu viņa „paradīzi"…

-   Un tu man neesi nekāds draugs!

-   Jā gan Taču es tevi uzskatīju par draugu!

Svešinieks atmeta kapuci, un Farīds sastinga viņa

priekšā sēdēja Ahmats! Viņš bija līķa bālumā ar asiņainām lupām.

-   Ahmat! Mans vienīgais draugs!

-   Draugus nenogalina, Ahmats skumji noteica.

-   Tas gadījās netīšām.. Es negribēju…

-  Ja es negribēju nogalinat draugu, viņš palika dzīvs. Lai gan es daudzkārt varēju tevi nodurt!

Ahmats atkal pārvilka galvai kapuci paslēpdamies ēnā.

-   Paga di, neaizej!

Farīds metās uz priekšu, lai norautu kapuci un atkal ieraudzītu līdz sāpēm pazīstamo seju, bet sāpīgi atsitās pret aukstu akmeni

-   Ahmat, Ahmat, nāc laukā! Es visu paskaidrošu…

Viņš ilgi sitās pret klints bluķi, līdz saprata, ka at

saukt atpakaļ draugu ir tikpat neiespējami kā paskaidrot, kāpēc viņš to tika nogalinājis.

Līdzās akmenim, kas atgādināja sēdošu cilvēku, Farīds ieraudzīja audekla somu. Tā izrādījās pilna ar čurekiem un vītinatu gaļu. Uzmetis somu plecā, Farīds noslaucīja asinīs sadauzītās rokas un turpināja ceļu pa līkumotajām akmeņainajām takam. Tagad viņš zinaja, kurš bija pateicis priekšā rafinēto al Muļķa slepkavības plānu, kurš bija palīdzējis viņam un sargājis visu šo laiku, šaitans, visa cilvēku dzimuma ienaidnieks! Taču nekādas pretīguma jūtas šī atziņa viņā neraisīja.

Saule nomainīja mēnesi, bet mēness sauli, Farīds novājēja, noplēsa apavus un noberza kājas. Pēc piecpadsmit dienām viņš bija pārvarējis kārtējo grēdu un, ieraudzījis apakšā cietoksni, uzreiz to nepazina. Skats bija neparasts viņš aizvien tika lūkojies uz Alamutu no apakšas. Pa šauru akmeņainu ceļu asasīns, juzdams atvieglojumu, ātri gāja lejup, bezmaz vai skriešus aiz prieka viņam itin kā bija izauguši spārni. Attālums saruka, tad pēkšņi aizā pa kreisi viņa skatiens atdūrās pret vēl vienu celtni tā bija baltakmens pils ar lielu kupolu ziedoša, strūklakām rotāta darza vidu, visapkārt stiepās augsts žogs. Pils atradās netālu no cietokšņa, taču to slēpa klints izvirzījums, tāpēc no Alamuta tā nebija redzama. Kas tur bija?! Gluži neviļus viņš nogriezās pa šauru, līkumojošai odzei līdzīgu celiņu. Piegājis tuvāk, viņš izdzirda liegu mūziku, kas glāstīja ausis un veldzēja dvēseli… Galvā pazibēja neticama doma. Tas nevar būt…

Ha-ha-ha! aizā atbalsojās rupji guturāli smiekli. Un Faridam viss kļuva skaidrs. Jā, aiz šī primitīvā žoga mīt daiļas hūrijas, čalo veldzējošas strūklakas, tur ir smalki edieni, reibinošs vīns, bezrūpīga dzīve.. Ta arī ir „paradīze"!

Aptvert milzīgo krāpšanas apjomu viņam izrādījās grūtāk nekā veikt visu līdzšinējo ceļu. Smagums uzvēlās pleciem un salieca viņu kā maiss, pilns akmeņiem… Viens akmens, ass un smags, trāpīja dvēselei!

Pēc pusstundas pie Alamuta cietokšņa smagajiem vārtiem pienāca vecs dervišs ar smagu nūju rokā. Viņa halāts bija skrandains un ceļa putekļiem klāts, lielās melnās acis aiz noguruma iegrimušas, taču raudzījās sargos droši un drūmi. Viņš parādīja noslēpumainu pazīšanās žestu, un sakrustotie šķēpi pašķīrās, šaurie vārtiņi atdarījās. Dervišs iegāja pa vārtiem un droši, it kā viss te viņam būtu labi pazīstams, devās turp, kur atradās skola, kurā apmācīja jaunos fanātiķus, kuru pārdrošā un neprātīgā rīcība bija pazīstama ne tikai musulmaņu austrumos, bet arī daudzās Eiropas valstīs.

Pēc ceturtdaļstundas vecais dervišs bija pārvērties jaunā asasīnā, pēc pusstundas ziņa par Farīda atgriešanos bija aplidojusi visu cietoksni, bet pec stundas viņu pie sevis ataicināja pats Dižais šeihs.

Hasans ibn Sabāhs bija saniknots, aiz viņa muguras stāvošais Abū ibn Sama apjucis.

-    Es zinu, ka tu izpildīji manu pavēli un aizsūtīji Allāha ienaidnieku uz elli! bargi sacīja Kalna Vecis. Viņa acīs gailēja nelāgas ugunis.

-   Bet tā ir tikai pavēles viena puse! Tu nepaudi, kurš tieši sodījis šo šaitanu!

-    Padevīgi iedrošinos ziņot, ka tā vis nav, žilbinošo šeih! Farlds klanīdamies atbildēja. Par spīti zemajam padevības žestam, viņa balss skanēja stingri un noteikti.

-   Pilī zina, kurš spriedis taisno tiesu!

Seihs pagriezās un jautājoši uzlūkoja savu palīgu. Ibn Šama pielieca galvu, daudznozīmīgi pievērdams plakstus.

-  Jā, Dižo šeih. Viņš atstāja baltā audumā ietītu sarkanu rozi, un mūsu ienaidnieki pazina asasinu krāsas…

Tomēr šāds paskaidrojums šeihu nenomierināja.

-   Vajag nevis atstāt zīmes, bet skaidri paust, ka tiek pildīta mana griba! Bultas nav domātās mājieniem, uz tām ir to īpašnieka zīme!

-   Bet vai gan ir slikti, mans pavēlniek, ja bulta atgriežas un var tikt izmantota vēlreiz? Varbūt divas vai trīs reizes? It īpaši, ja tā ir darga bulta, kas ilgi izgatavota un kura ieguldīts daudz darba, Farīds iebilda

-   Es pats izlemju, kurp jālido manām bultām!

-   Piedod, diženais, manu pārdrošību un pašpaļāvību' Es iznīcināju ienaidnieku un atgriezos. Un tas, ka tevi vēl pirms manas atgriešanās sasniedza vēsts par nicināmā al Mulka nāvi, lieku reizi pierāda, ka ienaidnieku nometnē tavu vārdu izrunā ar cienu un bailēm.

9

Manis atstātā zīme bija skaidrs pierādījums tam, ka

šaitanu ķēris sods no tavas rokas! j

-   Tu daudz runā, turklāt bez manas atļaujas! Dižais šeihs atkal nozibināja acīm. Vienīgi es drīkstu vērtēt tavus nopelnus un rīcību. Pagaidām man skaidrs vienīgi tas, ka tev bija bail doties nāvē ar manu vārdu uz lūpām, ka to dara labākie ismailītu karavīri…

-   Es ik brīdi varu atdot dzīvību par tevi un Allāhu! Farīds pārdroši raudzījās šeihā, skaidri apzinādamies, ka šie ir vina dzīves beidzamie mirkli.

J 9

Un nebija kļūdījies.

-   Paskatīsimies, ļauni smīnēdams, noteica Kalna Vecis. Logs ir vaļa, aiz ta atrodas paradīze, kurp es ļauju tev doties.

Farīds saprata, ka tagad visu izšķirs acumirkļi. Viņam lemts vai nu nosisties pret akmeņiem aizas dibenā, vai arī mirt kaunpilnā gļēvuļa un atkritēja nāvē. Būtībā izvēles nebija Viņš pameta skatienu uz pavēlnieku trīs soļos viņš atradās uz palodzes, kur aiz šaurā loga pavērās mierpilna tālu lejā ziedošās ielejas ainava. Pavisam tuvu lidinājās lieli kovārņi, kuri pēc mirkļa ņemsies knābāt viņa līķi… Instinktīvi Farīds ar lūpām pieskārās lauvas nokaitētajam purnam savā gredzenā, ieķērās loga iekšējās akmens aplodās, saspringa, sirds pamira, stingais ķermenis jau sajuta pēdējo acumirkļu pretī traucošos gaisu…

-   Pagaidi! Nac atpakaļ!… Atskanēja sauciens, kuru jaunekli slepenībā bija gaidījis, lai gan necerēja, ka to izdzirdēs.

Farīds tomēr nolēca no palodzes, tikai nevis aizā, bet uz otru pusi, un pakrita kajas neklausīja. Augumu bija pārņēmis pretīgs slābanums, bet uz pieres izspiedušos sviedru lāses aizmiglojušas acis.

Dižais šeihs piegāja klāt, piecēla viņu un tēvišķi apskāva.

-    Esmu miera ar tevi. Tu izrādīji attapību Iespējams, jamaina taktika un apdomigak jāizmanto manas bultas Mēs ar Abu par to padomāsim. Bet tu no šī brīža esi nevis parasts karavīrs, bet gan rafiks vecākais fidaīns!

-   Pateicos, žilbinošo šeih'

-   Kas tas tev tur pirkstā?!

Farīds nodūra galvu

-   Tas… Tā ir trofeja.

Kalna Vecis domīgi noglauda bārdu.

-   Trofejas tā ir uzvārētājā barība . Tikai tagad to novelc. Tu zini, ka pie mums nav pieņemts valkat visādus grabuļus!

Piektā nodaļa. franču sūtnis

1100. gads Alamuta cietoksnis

Gaļa un plovs, kutabi un samsa, apaļīgi pīrāgi un smaržīgs lavašs, augļi un šerbeti, un pat vīns bija galdā Hasana ibn Sabāha mielastu telpā. Pats saimnieks no piemiegtu plakstiņu apakšas vērīgi pētīja savu viesi Francijas karaļa sūtni grāfu de Kotjē, kurš bi|a oficiāli ieradies, lai noslēgtu savienību pret Seldžuku zemes sultānu. Taču ibn Sabāhs redzēja cilvēkiem cauri un saprata, ka viņam ir vēl viens, varbūt pat svarīgāks mērķis savām acīm ieraudzīt, kāds īsteni ir tas Kalna Vecis un kads spēks stāv aiz viņa. Tāpēc ka Filips I, tāpat kā daudzi citi valdnieki pasaulē, baidās no v ņa nežēlīgajām un visur iekļūstosajām bultām asasmiem!

Pašā sākumā grāfs jutās nedaudz saspringts, taču laipnā uzņemšana un labvēlīgā saruna \ iņu nomierināja. Un tā kā viņš tālajā ceļa bija pamatīgi izsalcis, tad ar interesi noraudzījās bagātīgajā austrumnieku cienastā.

-   Lūdzu, grāf nobaudiet Elamas valsts veltes, samērā labā franču valodā p e viņa vērsās ibn Sabāhs. Allāhs neļauj mums dzert vīnu, taču mēs labprāt pacienājam ar to savus viesus.

-   Ja, jā, viesis steidza piekrist. Tas man ir zināms. Bet izbrīna kas cits Allāhs aizliedz jums dzert vīnu, tomēr atļauj lietot hašišu un opiju. Un šīs vielas uz cilvēku iedarbojas krietni vien spēcīgāk. Ka to var izskaidrot?

-   Tas ir zināms vienīgi Allāham. Ibn Sabāhs viegli pasmaidīja un noplātīja rokas. Droši vien tas izskaidrojams ar to, ka hašiss un opijs ir zāles. Ārstnieciskas to devas uztur miesu un dziedē dvēse i. Bet neticiet pļāpām, ka mani pavalstnieki pastāvīgi ir hašiša apdullināti. Šādas baumas izplata ienaidnieku ļaunās mēles. Viņus mēs bez žēlastības tikām iznīcinājuši un darīsim to arī uz priekšu!

Pēdējo frāzi viņš izkliedza pilnā balsī, un viņa acis iegailējās nevaldāmā niknumā, itin ka niknākais ienaidnieks atrastos tepat viņa priekša. Grāfs pat sarāvās viņš daudz bija dzirdējis par Kalna Veci un tāpēc zināja, ka viņš jebkurā bridi var pavēlēt nodīrāt viņam ādu, uztaisīt izbāzni un aizsūtīt vina karalim!

Klusējošs kalps uzlika viesim uz vienkārša šķīvja kūpošu jēra gaļu, ieleja vara kausā vīnu no stikla karafes, piebīd ja tuvāk garšvielas un asās piedevas.

-   Par manas misijas izdošanos un viņa gaišības karaļa Filipa un žilbinošā Hasana ibn Sabāha savienību! francūzis uzsauca tostu, viena paņemienā iztukšoja kausu un ar apetīti metās virsū ēdienam.

Taču pēkšņi viņš apstājās un uzlūkoja šeihu, kurš sēdēja pie tukša šķīvja un, lauzdams pa kumosiņam, nesteidzīgi gremoja sausu plāceni

-  Kāpēc namatēvs nebauda gardumus, ar kuriem cienā savu viesi? grāfs izbrīnījies vaicāja.

-    Tas ir viens no ismailītu valsts principiem, ibn Sabāhs cienīgi paskaidroja. Šādi vienkārši trauki stāv uz galda ikvienā mājā gan manam dai al kirbālam, gan sardzes priekšniekam, gan vienkāršam sargam, gan dārzniekam Mēs nevalkājam rotas un lepnas drānas, mēs nerīkojam dzīres un komiskas medības. Bagātība zaudējusi jebkuru jēgu visi ir vienādi Allāha priekšā. Jāsamierinās ar mazumiņu vienmer un it visā!

Grāfs kārtīgi noplūca lielu gatavu melno vīnogu un pacēla pie mutes.

-   Vai šads „neliels" cienasts arī ir ikviena mājā?

Ibn Sabāhs pašūpoja galvu.

-   Nē, protams Taču, ja es piedāvātu jums sausu plāceni un glāzi avota ūdens, jūs nodomātu, ka ismailītiem nabaga ir ne tikai dvēsele, bet arī valsts kase… Bet nabagie netiek cienīti!

Kalps no jauna piepildīja vara kausu ar vīnu, piebīdīja tuvāk augļus un medu. Labi būtu pārlauzt persiku, izņemt kauliņu, piepildīt pusīti ar medu, apēst un uzdzert virsu vīnu .. Taču grāfs de Kotje nolēma arī demonstrēt pieticību un nepieskarās cienastam.

-   Un ja nu jusu kalps izstāstīs, ka jūs pārkāpjat pats savu principu? Un piedevām vēl bagatigi cienājat neticīgo…

-   Neizstāstīs.

-   Tīšuprāt ne, taču var izpļāpāties…

-   Arī neizpļāpāsies.

-   Kāpēc?

Viņam nocirtīs galvu, kolīdz mēs būsim beiguši maltīti, šeihs aukstasinīgi atbildēja

Grāfs neattapa ko atbildēt, un kādu bridi sēdēja klusēdams.

-Jūs nobālējāt. Jums kļuva nelāgi, manu dārgo viesi? iejūtīgi apvaicājās Kalna Vecis. Bagātīgs ēdiens rada smagumu kuņģī.

-   Nē, nē, viss kārtībā Es tikai piemirsu pateikt, ka mans karalis, viņa gaišība Filips, ielūdz jus apmeklēt Parīzi…

-   Izsakiet karalim no manis kvēlu pateicību, grāf Taču diemžēl nevaru pieņemt uzaicinājumu. Pārāk daudz ienaidnieku Līko pēc manas nāves. Tāpēc es neatstāju nepieejamo cietoksni…

Grāfs pameta asu skatienu.

-   Vai tas tiešam ir tik nepieejams?

Namatēvs pasmaidīja.

-   Tūdaļ jus par to pārliecināsities. Uzaicinu nelielā pastaigā…

Grāfs uzlika platmalaino cepuri, plecos uzsvieda apmetni. Ieroču viņam nebija.

Ejot pa gaiteņiem, Dižais šeihs ieveda viesi te vienā, te otrā istabā, demonstrēdams vienkāršo iekārtojumu it visur un sniegdams nepieciešamos komentārus.

-   Bagātība ir pārejošā, ar tukšām rokam cilvēks ienāk šajā pasaulē, un arī pie Allāha viņš dodas tukšām rokām, iegūdams pārticību un pārp lmbu vienīgi paradīzē… Tikai ieroci pacieš rotājumus, jo tie allaž presa asinis…

-    Lai Dižais šeihs piedod man netaktisko piezīmi, bet kā šis lieliskais princips saskan ar daudzajiem nodokļiem, ar kuriem jūsu brīnišķīgā valsts aplikusi savus kaimiņus? Esmu dzirdējis par savu drošību jums maksā bīskapi, hercogi un pat… karaļi!

-   Personiski man nauda nav vajadzīga. Ibn Sabahs paraustīja plecus. Ar sausu plāceni mani var pacienāt ikviens fellahs. Taču nauda ir vajadzīga tiem, kuriem nav pat plāceņa, tā vajadzīga sludinātājiem, kuri sēj pasaulē īstenās ticības graudus, tā vajadzīga karavīriem, kuri sarga ismailītu valsti…

-   Dzirdēju, ka maksāt nodevas ir ar mieru tikai tie, kuri nepaļaujas uz savu karaspēku.. de Kotjē nevērīgi izmeta. Bet mans senais draugs firsts Fransuā de Lavuazjē Palestīnietis vienkārši nocirta galvu jūsu sūtnim… Vai tas tiesa?

-   Tiesa gan… Kalna Vecis pamāja. Viņam ir spēcīgs karaspēks. Tomēr sargi nespēj nosargāt pat visvarenāka karavadoņa dzīvību. Tā atrodas Allāha rokās…

-   Ir apritējuši divi gadi, firsts kļuvis par krustnešu karalistes faktisko valdnieku un jūtas brīnišķīgi…

-   Divi gadi apritēs pēc mēneša, ibn Sabāhs sausi piebilda Taču mes esam aizpļāpājušies par nenozīmīgām lietām…

Viņi iznāca pagalmā, kur gaidīja pāris lielisku melnu zirgu. Mirkli vēlāk namatēvs un viesis izjāja no cietokšņa. Te viņus ciešā lokā ielenca spēcīgi jauni puiši baltos halātos ar sarkanām jostām Viņi bija bruņoti šķepiem, zobeniem un arbaletiem. Grāfs noprata, ka tie ir tie paši briesmīgie asasīni. Taču skaļi neko neteica.

-Augšā, pa šaurajām kalnu takam, armija nevar iziet. Ibn Sabāhs parādīja ar roku. Bet pa ceļam no lejas ierīkots ne mazums lamatu

Viņš deva zīmi, un lejā noripoja milzīgs akmens. Vēl viena zīme un no klints izbīdījies režģis aizšķērsoja taku pašā šaurākajā vietā.

-   Tagad apjāsim apkārt cietoksnim…

Viņi pajāja garām frontalajai sienai, nogriezās ap stūri. Zirgi uzmanīgi gāja pa dzegu, kas nebija plataka par četriem soļiem. Labajā puse slējās siena, kreisajā vīdēja bezdibenis, virs kura drūzmējās balti mākoņi

-   Pārvarēt augstās sienas nav iespējams, bet vietas, kur novietot mūru graujamās ierīces, vienkārši nav, Kalna Vecis turpināja stāstīt.

-   Turklāt mana armija ir septiņdesmit tūkstošu kājnieku un jātnieku liela…

-   Domāju neatklašu kara noslēpumu, ja teikšu, ka mans karalis var stādīt pretī ne mazāku karaspēku Un tas būs bruņots ne sliktāk par jusejo, Dižo šeih, sūtnis nozīmīgi sacīja.

Ibn Sabāhs pamāja.

-   Skaits un bruņojums ir svarīgi uzvaras priekšnoteikumi. Taču kaujas iznākums atkarīgs no cilvēkiem. Ja viņi ir gatavi pēc sava kunga pavēles jebkura brīdi šķirties no dzīves, tad mus nevar uzvarēt…

Grāfs de Kotjē pasmīkņāja.

-   Baidos, ka tādu karavīru nemaz nav… Pat visdrosmīgākais cīnītājs cer, ka Dievs pasargās viņa dzīvību. Neviens neies drošā nāvē!

-   Jūs esat pārliecināts? Paskatieties augšup!

Sūtnis pacēla galvu. No milzīgiem, rūpīgi pielāgotiem akmen em sakrautā siena beidzas ar rindu šauru

»

saujamlūku un stūrainu dzegulu. To starpās uz pašas malas vienādos attālumos stāvēja balti tērpti kareivji ar šķēp em. Kalnu vēj > plandīja viņu apģērba malas.

Ibn Sabāhs pacēla roku un izdarīja raksturīgu žestu, it kā aicmatu p: e sevis, tad strauji nolaida kā cirzdams ar zobenu. Un tajā paša acumirklī kareivis ar šķēpu lēca lejā. Šķēps izšļuka no rokas un lidoja līdzās, bet baltais halāts plivinājās ka aizšauta gulbja spārni.

-   Lai slavēts ibn Sabāhs! viņš iesaucās, lidojot garām un krītot bezdibenī.

Grāfs iekliedzās un ar plaukstam aizklāja acis. Ibn Sabāhs vieglā nicinājumā uzlūkoja jutīgo francūzi. Tas, beidzot atravis rokas no sejas, kā krastā izmesta zivs tvēra ar muti gaisu, cenzdamies kaut ko pateikt.

Kalna Vecis atkārtoja žestu, un otrs sargs metās lejā no sienas.

-    Lai sla-a-avēts ibn Sabā…! Vējš sarāva gabalos viņa beidzamo frāzi.

Nobālušais grāfs pavadīja acīm kūleņojošo stāvu, līdz tas nozuda baltajā mākoņu vatē.

Seihs atkal pacēla roku.

-   Lūdzu jūs, Dižo šeih, nevajag! Pietiek! sūtnis lūdzās. Kāpēc bezjēdzīgi sūtīt cilvēkus navē?!

Taču ismailītu vadonis trešo reizi novicināja roku, un trešais asasīns lidoja lejup, kaut ko izkliedzot sava baisā lidojuma laikā.

-   Es vairs negribu to redzēt, šeih! Grāfs bija bāls kā krīts.

Toties ibn Sabāhs triumfēja.

-   Vai tavam karalim ir tik uzticami cilvēki, gail? viņš rupji, gandrīz nicinoši vaicāja. No pirmītējās cieņas vairs nebija ne smakas.

Grāfs noliedzoši papurināja galvu. Viņš bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Pirmo reizi delikāto diplomātisko uzdevumu pildīšanas laikā de Kotje iedomājās par savu personisko drošību. Tāpēc ka šeit, uz šaurās dzegas virs bezdibeņa, civilizācijas likumi nedarbojās un sūtņa neaizskaramība netika garantēta. Gan pats ibn Sabāhs bija spējīgs ietriekt viņā dunci, gan viņa trakuļi kuru katru brīdi nomest aizā, pietiktu šim baisajam vecim pamirkšķināt aci.

-    Es gribu griezties atpakaļ. Man reibst galva, viņš klusi sacīja.

-   Protams, mans dārgais draugs! Ibn Sabāhs atgriezās pie iepriekšējā rūpīgā namatēva cieņas pilnā toņa. Farīd, palīdzi viesim!

Asasīns, kurš neatkāpās no šeiha ne soli, satvēra grāfā zirgu aiz iemauktiem un devās pa pašu dzegas malu, it kā norobežodams viņu no bezdibeņa un sargādams, lai nekrīt. Tā viņi sasniedza laukumiņu vārtu priekšā. Tikai šeit sūtnis atguvās un atcerējās savu misiju

-   Redzu, ka tavs miteklis tiešām ir nepieejams, Dižo šeih. Kā gan lai šeit ienāk mierā un draudzībā?

Ibn Sabāha plānajās lūpās pavīdēja smaids.

-   Ar zeltu apkrauts ēzelis atdarīs paša nepieejamākā cietokšņa vārtus!

De Kotjē palocījās.

-   Es darīšu to zināmu savam karalim.

-   Un ielāgojiet Farīdu. Seihs ar roku norādīja uz savu pavadoni, jauneklis paklanījās.

-   Viņš visnotaļ var gadīties Parīzē. Un man gribētos, lai jūs viņu labi uzņemtu un palīdzētu, ja rastos vajadzība…

-   Darīšu visu, kas būs manos spēkos, Dižo šeih…

Kalna Vecis pamāja.

-   Un tagad es gribētu aicināt jūs baudīt izsmalcinātu austrumnieku atpūtu To jūs neaizmirsīsit līdz pat mūža galam…

Tā kā solījums izskanēja divdomīgi, ibn Sabāhs precizēja:

-   Lai gan jūsu dzīve, kā man rādās, būs ilga…

Cietoksni pametušais de Kotjē nebija paguvis sasniegt līdzenumu, kad Dižais šeihs atsauca pie sevis Farīdu Nu jau viņš bija nevis rafiks, bet daī. Tik straujš paaugstinajums Alamutā vēl nebija pieredzēts. Un tik labvēlīga šeiha attieksme pret padoto vēl jo vairāk. Un tiešam ibn Sabāhs sarunājas ar savu kalpu kā līdzīgs ar līdzīgu, atļaujot sēdēt savā klātbūtnē.

-    Tas, ka šis Fransuā palicis nesodīts, rāda sliktu priekšzīmi pārējiem augstmaņiem, šeihs nervozi sacīja. Francūzītis lika viņu par labas apsardzes paraugu, kas ļauj viņam neklausīt manām pavēlēm Tas no mūsu viedokļa ir ļoti bīstami… Turklāt viņš apkaro musulmanismu un pārtaisa mečetes par baznīcām Vajadzēja nogalinat viņu uzreiz, kolīdz viņš nonāvēja manu ziņnesi.

-    Piedodiet, Dižo šeih, taču tas bija pilnīgi neiespējami. Viņu apsargāja dzelzs bruņās tērpti bruņinieki, viņam nevareja pat tuvoties. Un ne tikai viņam ne viņa karietei, ne pilij, ne tam, ko skars viņa roka. Viņa ēdienu nogaršoja īpašs cilvēks Bruņoti vīri neatkāpās no viņa ne dienu, ne nakti, visi kalpi bija neuzperkami Viņa sargus bija apmācījuši japāņu seguna miesassargi, un viņi zinaja visas slepkavu viltības! „Atliktā atriebība" bija vienīgā iespēja

-   Tā tava „atliktā atriebība" jāīsteno mēneša laikā, šeihs rāmi sacīja. Tad mūsu ietekme nostiprināsies ne tikai šeit, bet izplatīsies arī Francijā!

Farids pieleca kājās.

-   Dzirdu un paklausu, mans pavēlnieki

Sestā nodaļa atlikta atriebība

9

1100. gads. Jeruzaleme Krustnešu valsts Palestīnā

Triju reliģiju pilsētā ir tikai viena katoļu katedrāle. Grāfs Fransua de Lavuazjē Palestīnietis, kurš goda nosaukumu iemantojis par uzvaram kaujas lauka, pazīstams arī kā dedzīgs katolis un apmeklē katru svētdienas mesu. Tajās dienās laukums ir aplenkts, un arī ieiet dievnamā kurš katrs nemaz nevar. Spēcīgi draudzes locekļi ar bruņinieku stāju dežurē pie ieejas, viņi nostādīti centrālajā ejā un sānos, stāv aiz kolonnām, zem katedras un gar altāra nožogojumu, modri nopētīdami ikvienu draudzes locekli.

Tumsnējie jaunekļi eiropeiskos apģērbos nepiesaista uzmanību viņus visi labi pazīst. Kādreizējie persiešu tirgotāji Azams un Munzirs, viņi pirms diviem gadiem Parīzē pieņēma kristietību. Tautieši un ticības brāļi nicinājumā novērsās no viņiem, kas bija nodevuši islāmu, pieņemuši svešus vārdus Žaks un Pjērs un apvilkuši nicināmo gjauru apģērbu kamzoli īsas bikses, zeķes un klamzīgus zābakus ar sprādzēm un stūrainiem purniem. Taču kristiešu acīs viņi bija kļuvuši par īsteniem katoļiem, kas dedzīgi ievēro visus katoļu gavēņus, ik dienas apmeklē baznīcu un pavada ilgas stundas uz ceļiem, iegrimuši lūgšanās. Žaks un Pjērs ievēroja vi sus kanonus un bagātīgi ziedoja baznīcai. Viņu majas bija augu dienu atvērtas ikvienam ceļiniekam Būdami taisni cilvēki, viņi pārliecināja arī visus apkārtējos par savu patieso kristiešu tikumību un kļuva par tikpat ierastiem elementiem katedrālē kā ērģeles.

Sardze nepievērš viņiem uzmanību. Neviens nenojauš, ka tie ir asasīni, kuri pilda Farida izgudroto rafinēto atliktās atriebības plānu. Spiegu valodā, kas parādīsies daudzus gadsimtus vēlāk, dziļās iefiltrēšanās aģenti.

Viņi ieradās jau laikus vienkārši, pieklājīgi ar lasot padilušām Bībelēm padusē. Zaks ieņēma vietu pa labi priekša līdzās prezbiterim, bet Pjērs pa kreisi, centrālā sektora priekšējā daļā. Viņi šeit visus pazina, un visi pazina viņus, tāpēc jaunekļiem nemitīgi nācās apmainīties laipniem smaidiem ar kaimiņiem un vienā laidā skanēja nenozīmīgas pieklājībās frāzes.

Farīds arī atradās turpat netālu. Sākumā viņš bija stāvējis laukuma katedrāles priekšā, novērtēdams sargus, taču drīz vien pamanīja, ka viņam pievērš uzmanību, divi sargi apmainījās kaut kadam frāzēm, pēc kā viens no viņiem lēnām tuvojās svešiniekam. Nožāvājies daī ar vienaldzīgu sejas izteiksmi lēnām devās projām, un sargs atstājās.

Mesa jau teju sākās, kad laukumā parādījās jātnieku vienība pilna bruņojumā un ar krustiem uz baltajiem apmetņiem. Viņi jāja ciešā lokā ap lepnu karieti ar grāfa de Lavuazjē ģerboni. Kad kariete pieripoja pie katedrāles, tai tūdaļ sastājās apkārt kājnieku sargi. Nedaudz atstatu stāvošais Farīds nodomāja, ka pārvarēt divkāršo sardzes ielenkumu diez vai izdotos pat labi sagatavotajiem asasīniem. Arī arbaleta šāvēji diez vai būtu spējuši trāpīt mērķī kariete apstājās tieši pie ieejas un noslēpa atbraucējus iespējamo strēlnieku skatieniem. Bez tam viņus ar saviem augumiem aizsedza sargi. Farīds tikai ar pūlēm saskatīja, kā divi cilvēki viens sarkanā apmetni ar baltu krustu, otrs melnā kamzolī un platmaļu cepurē devās uz ieeju. Taču, arī būdams labs strēlnieks, trāpīt viņiem ar bultu viņš nebūtu jaudājis. Viņš pat nespēja saskatīt viņu sejas! Lai gan melni ģērbtā cilvēka cepure viņam šķita pazīstama.

Un kads tur brīnums līdzās grāfam de Lavuazjē Palestīnietim gāja viņa senais paziņa grāfs de Kontjē!

Ar ieroci atrasties dievnamā ir aizliegts, tāpēc pie durvīm grāfs noņēma jostu ar garo zobenu un atdeva miesassargam. Taču paslēpa zem apmetņa mizerikordiju ar plēsonīgu trejšķautņu asmeni un smagu rokturi, ko veidoja divi noapaļoti tērauda stieņi. Viņam vairākkārt bija nācies to likt lietā, un diez vai dūrienu acī, padusē vai kaklā zem ķiveres varēja uzskatīt par žēlsirdīgu. Taču grāfs nekad nedomāja par žēlsirdību un šī īpašība viņam nepiemita.

Viņi iegaja, kad dievkalpojums bija tikko sācies un draudze skandēja ievada himnu. Grāfs droši gāja uz nožogoto solu labaja pusē, kas bija paredzēts vietējiem augstmaņiem. Tur jau sēdēja barons fon Rotenbergs un mantzinis Maljārs de Sambūrs, abi ar savām kundzēm. Barona nekustīgā seja, akurātas šauras bārdiņas ieskauta, pavērsās pret grāfu Palestīnieti, ar tikko manāmu mājienu viņš pasveicināja un novērsās. Pēc sava ranga templiešu ordeņa mestra palīgs varēja vispār nepievērst uzmanību nokavējušajam, taču grāfs bija tuva persona pašam Bujonas Gotfrīdam krustnešu karaļvalsts valdniekam, kurš cienīja grāfu par viņa prasmi rast kopēju valodu ar saracēņiem un būt labās attiecībās ar daudziem šeihiem. Tāpēc gribot negribot

ar vinu nācās rēķināties. Un tomēr barons fon Roten» i

bergs uzvedās krietni vien atturīgāk nekā baronese Marī, kuras pelēkzaļās acis staroja tikšanās priekā. Garā zaļā kleitā ar izšūtu ņieburu un baltā aubītē viņa izskatījās ļoti jauka, daudz glītāka par mantziņa sievu, kurai mugurā bija lepna tumšsarkana kleita un galvā tumšsarkana aube.

Palocījis galvu dāmu priekšā, grāfs de Lavuazjē droši ieņēma savu vietu un nosēdināja līdzās viesi. Viņiem abiem b ja pāri četrdesmit, taču viņu āriene stipri atšķīrās. Masīvs, iededzis, ar Austrumos ierasto bārdu, kas aizsedza pusi sejas, Fransuā Palestīnietis izskatījās pēc drosmīga karavīra Zem platā Damaskas zīda krekla ar apaļo apkakli, par spīti karstumam, slēpās bruņas, kuplās bikses kārās pāri mīksto zābaciņu stulmiem. Sarkano apmetni viņš turēja vaļā, taču novilkt nevārē ja, jo kreisaja mala bija ietinis savu dunci. Viņa pavadonis bāls, ar saviebtu krunkainu seju, šaurām ūsiņām un nelielu ķīļbārdiņu nekad netika nēsājis ieroci un vairak atgādināja karaliskās kancelejas rakstvedi.

Pret jaunpienācējiem ar laipnu smaidu pavērsās daudzas katedrāles puskrēslā blāvi vīdošas sejas. Tuvāk sēdošo vaibstus varēja saskatīt.

-   Luk, tā tur jaunekļa vārds ir Zaks, skaņi čukstēja Fransuā, pieliecies savam pavadonim. Bet agrāk viņš b ja Azams. Viņi ar draugu pieņema katoļticību un ir kļuvuši par priekšzīmīgiem kristiešiem. Ikviens dzi mis katolis var no viņiem pamācīties! Neviens nav tik cītīgs kanonu ievērošana… Un viņi nekad nav vērsušies pie manis ar lūgumiem kā daudzi citi

Grāfs nopūtās un piemetināja:

-   Mans sapnis piesaistīt Jeruzalemei pec iespējas vairāk arābu kristiešu, pārveidot mečetes par baznīcām… Tā mēs krasi izmainīsim spēku samēru Austrumos…

-   Svēts sapnis1 de Kontjē pamāja. Varbūt tev izdosies savaldīt trako Sabāhu'

-  Viltvārža dienas ir skaitītas, grāfs ļauni nosmīkņāja. Drīz vien es nocirtīšu viņam galvu kā savulaik

vina sūtnim

»

Galvas nociršanas temats izraisīja de Kotjē nelabumu, tāpēc viņš delikāti pārtrauca tā tālāku apspriešanu un ņēmās uzmanīgi klausīties psalmus

Liturj ja beidzās.

-   Dievs ar jums! svinīgi nobeidza garīdzn eks tēvs Zoržs

-   Un ar tavu garu, daudzbalsīgi atsaucās draudze, un skanīga atbalss noskanēja zem augstajām katedrāles velvēm.

Tad sākās ziedošana. Noskaitīja Tevreizi un „Dieva jēru". Beigās, svētījis maizi un vīnu, tēvs Zoržs pirmais gāja p e dievgalda un aicināja draudzes locekļus baudīt Kristus miesu un asinis.

Fransuā Palestīnietis un viņa pavadonis sēdēja malā, tāpēc iznāca no aizžogojuma pirmie. Sargi pa diviem katrā pusē raupjā melna audekla apģērbā nekavējoties sastājās ap savu kungu, atbīdīdami grāfu malā. Viņš pat nedaudz apvainojās. Taču tūdaļ pat nodomāja, ka, pateicoties šādai apsardzei, fanātiskais neprātis Sabāhs nekad nespēs noklut līdz grafam. Pašlaik nežēlīgais Kalna Vecis jau vairs nešķita tik varens un visspēcīgs kā dažas dienas iepriekš, kad viņš kopā ar šeihu bija stāvējis uz dzegas bezdibeņa malā.

Tēvs Zoržs sagatavoja dievmaizīti un karoti ar vīnu un smaidīdams gaidīja, kad pienāks cienījamais draudzes loceklis. Pūlis pašķīrās, palaizdams grāfu. Viņu goddevīgi sveicināja, visvisādi apliecināja savu cienu un simpātijas bijīgi pieskārās sarkanajam apmetnim vai baltajam kreklam. Viens no tiem, kuri tiecās pieskarties grāfa apģērbam, bija tas pats Žaks-Azams, kuru grāfs tikko bija cildinājis. Viņa acis nedabiski spīdēja. Jaunais cilvēks smaidīja, sajūsmā uzlūkodams Fransuā Palestīnieti, un stiepa viņam pretī roku. Un bruņinieks pasmaidīja pretī, tacu „centīgā katoļa" rokā pekšņ uzradās plats irāņu duncis, kas mērķtiecīgi traucās uz grafa krūtīm. Neviens neko nepaguva aptvert, kad asmens jau bija sasniedzis savu mērķi. Mi dzošais tērauds pāršķēla balto zīdu, tomēr neieurbās grafa miesā, bet bezspecīgi atsitās pret bruņu rūdītajiem gredzeniem. Atskanēja žvadzoņa, un bruņoto roku atsvieda atpakaļ. Draudzes locekļu pūlis, šausmās iekliegdamies, parāvās sānis.

-    Lai slavēts ibn Sabāhs! iesaucās Žaks-Azams. Viņa seja sašķobījās, un viņš dūra otrreiz, nu jau tēmēdams plecā. Taču arī šoreiz asmens atdūras pret bruņām, un ierocis izlidoja no asasīna sasvīdušās rokas. Arī atjēgušies sargi izrāva no apģērbu apakšas dunčus un metas virsū slepkavam Pašķīda asinis.

Slava ibn Sabāham… klusi izrunāja sarkanu asmeņu kapātais Azams. Viņa acis pārgriezās, seja kļuva līķa bāla, un viņš bez dzīvības sabruka uz katedrāles grīdas. Taču tērauda durkļi turpināja bakstīt viņa ķermeni, kā Alamuta cietokšņa grifi knābāja aizā nomestos līkus.

-   Nodevība! iekliedzās de Lavuazjē, savicinādams mizerikordiju.

-   Projām, kungs! Sargu vecākais aptvēra Fransuā Palestīnieti rokām, aizsegdams ar savu augumu. Un kā pilnīgs pārsteigums parādījās vēl viens plats duncis, nozibēdams gaisā virs viņa pleca un pāršņāpdams grafam seju.

Slava ibn Sabāham' izsaucās Pjērs-Munzims, cenzdamies atkārtot dūrienu.

Taču mizerikordija jau ieurbās viņam acī ar tadu spēku, ka apaļais spals sašķaidīja uzaci un dziļi iespiedās vaiga kaulā, bet trejšķautņu asmens izurbās cauri smadzenēm, pārcirta pakauša kaulu un izšāva asiņai no smaili no īsi apcirptajiem matiem. Grāfam de Kotjē, kurš stāvēja aiz muguras un šausmās sastingušām acīm vēroja šo ainu, šķita, ka no asasīna pakauša izšaujas aša čūskas mēle.

Uzbrucējs nokrita uz muguras, dunča spals rēgojās laukā no acs dobuma, asinis lija pār seju, un bija skaidrs, ka viņam ir beigas, taču nogulējusi sardze steidza reabilitēties, un tērauda grifi tūdaļ metās knābāt vēl silto miesu.

Atri no visas katedrāles kopā saskrējušie sargi atkal necaurejamā loka ielenca grāfu Palestīnieti. Viņš bija ticis cauri ar vieglu ievainojumu vaigā, un varētu domāt, ka uzbrukums nav izdevies, ja nezinātu, ka asasīni aizvien ieziež savus asmeņus ar indi.

Fransuā novilka ar roku pār seju, palūkojās uz asiņaino plaukstu, izklaidīgi paraudzījās apkārt, viņa skatiens apstājās pie pārbiedētā de Kotjē, kurš jau grasījās apsveikt viņu par brīnumaino izglābšanos no briesmām… Apziņa aizmiglojās, grāfa de Kotjē seja izplūda, un Fransuā smagi nogāzās uz akmens grīdas. Nošķindēja bruņas. Katedrālē izcēlās kņada, vīrieši kliedza, sievietes ģība. Satrauktais un pārbiedētais pūlis metās uz izeju, sākās drūzmēšanās…

Grafs de Kotjē ar pūlēm izkļuva uz lievenēm un ņēmās kāri elpot svaigo gaisu. Viņam bija nelabi, sirds drudžaini dauzījās. Un pēkšņi sev līdzās viņš ieraudzīja asasinu, kurš bija pavadījis briesmīgo un visvareno Kalna Veci. Šausmas pārņēma visu grāfa būtni Viņš atkal stāvēja uz šaurās dzegas virs bezdibenīgās aizas, kur viņa dzīvība nebija nekādā vērtē.

-   Man nebija nodoma brīdināt Fransuā! viņš murmināja. Es tikai iegriezos viņu apciemot.

-   Šodien aprit tieši divi gadi, Farīds sacīja.

-Ko?!

-   Pirms diviem gadiem viņš nocirta galvu Dižā šeiha sūtnim. Taču atriebība vinu sasniedza, kaut arī ar

j 7

novēlošanos. Un tā sasniegs visus un vienmēr…

Es savam karalim darīšu zināmu Dižā šeiha vēstījumu.. Un ieteikšu nosūtīt Dižajam bagātīgas dāvanas…

Taču Fransuā jau bija nozudis. Filipam I grāfs stāstīja, ka viņš izkūpējis gaisa. Lai kā arī būtu, bet karalis Fransuā nosūtīja uz Alamutu maisu ar zelta monētām. Katram gadījumam.

* * *

1124. gads Elamas valsts

To, ka Kalna Vecis dziest, Farīds ievēroja pirmais. Pareizāk otrais. Pirmais bija pats ismailītu valdnieks, šeihs Hasans ibn Sabāhs. Viņš tā arī pateica virspavēlniekam daī al kirbalam:

Allāhs aicina mani pie sevis. Es arī nelūgtu pagarināt manu dzīvi, tikai kam lai atstāju valsti, ko esmu uzcēlis? Tu jau zini, ka abi mani pēcteči izrādījās nepacietīgi cilvēki, viņiem drīzāk gribējās ieņemt manu vietu Ja viņi būtu zinājuši, cik smaga nasta man ik dienas jānes Allāha vārdā!

Farīds zināja, ka Kalna Vecis, visu mūžu turējis bailēs kaimiņu teritoriju valdniekus, pēdējā laikā bija sācis baidīties pats no savas ēnas. Viņam rēgojās sazvērestības, katrā jaunā pavalstniekā viņš redzēja uzsūtītu slepkavu. Aizdomas krita vispirms uz vienu, tad uz otru Dižā šeiha dēlu, un viņš abus sodīja ar nāvi. Tiesa, nāve bija atra.

Farīds, pirms desmit gadiem nomainījis amatā skolas vadītāju Ben Samu, pirms diviem gadiem bija kļuvis par daī al kirbalu Bet galvenais viņš bija viens no nedaudzajiem, ja ne vienīgais, kuram ibn Sabāhs absolūti uzticējās. Viņa vizītes pie valdnieka notika gandriz ik dienas, un, ja Farids neiegriezās bibliotēka pats, viņam sūtīja pakaļ. So divu gan vecuma, gan izglītības, gan temperamenta ziņa tik dažādo cilvēku starpa bija izveidojušās apbrīnojami siltas, uzticības pilnas, gandrīz vai radinieku attiecības. Savulaik tadas attiecības šeiham bija bijušas ar „paradīzes pārzini" Kiiju Bozorgu, kurš sen bija beidzis nicīgās dzīves gaitas un diez vai tika nonācis īstaja paradīzē.

Todien viņi atradas bibliotēkā. Pēdējos gados šeiham bija pasliktinājusies redze un viņš vairs nelasīja grāmatas, tomēr aizvien viņam patika te uzturēties. Viņš bija atlaidies uz zemas kušetes, kas bija ieņēmusi rakstāmgalda vietu. Kakta stāvēja krāsniņa ar oglēm namatēvs pēdējā laika bija sācis salt. Daī al kirbals jau sen bija saņēmis atļauju sēdēt Dižā šeiha klātbūtnē, sarunāties ar viņu ka līdzīgam ar līdzīgu, uzdot jebkurus jautājumus un pat viegli iebilst. Zināms, tikai nenozīmīgās lietās. Tagad viņš bija plecīgs vīrs ar pusi sejas aizsedzošu bārdu, kura vijās ne mazums sirmu pavedienu. Šobrīd viņš, salocījis kājas sev apakšā, bija iekārtojies līdzās sava pavēlnieka galvgalim.

-   Es varu to visu atstāt tev, nīkulīgais večuks ar iekritušo muti vārgi pamaja ar roku.

-   Ne, diženais! Man pastāvīgi pārbaudījumi nav pa spēkam. Negribu karot, baidīties no sazvērestībām, turēt visus apkārtējos aizdomās…

Taču vecais vīrs likās viņa vārdus nedzirdam. Viņam bija citas rūpes.

-   Nezin ko Allahs man gatavo?

-   Ir taču teikts, ka debesīs cienījams cilvēks saņem to, ko vēlas.

Ibn Sabāhs tikko manāmi pasmaidīja.

-    Tātad es saņemšu to, ar ko visu laiku esmu nodarbojies, sazvērestības un slepkavības? Droši vien tā nebūs paradīze… Redzēsim, ilgi jau vairs nav jāgaida.

Farīdam no sirds bija žēl sirmgalvja un, paklausīdams kadam iekšejam dvēseles mudinājumam, viņš noņēma no pirksta gredzenu un sniedza to Kalna Vecim. Lauvas purns bija neapmierināti atņirgts.

-   Dižo šeih! Šis nav parasts gredzens! Tas ne reizi vien ir glābis mani no nāves, nesis veiksmi un galvenais arī tavu uzticēšanos un labvēlību. Man jau rit ceturtais gadu desmits, taču es ne reizes neesmu slimojis un jūtos lieliski.. viņš ātri un dedzīgi sacīja.

-   Kāpēc to saki? šeihs partrauca.

-    Lūko uzvilkt to savā pirkstā Varbūt tu gūsi otro jaunību un slimības atkāpsies?

Ibn Sabāhs paņēma gredzenu, smagi piecēlās, piekliboja pie krāsniņas un kvēlojošo ogļu gaismā ņēmās to aplūkot.

-   Smalks darbs, viņš teica, neatraudams skatienu no gredzena. Tikai diez vai šis pretīgais purns ir Allāha sūtīts. Lai gan…

Šeihs aši uzmauca gredzenu pirkstā. Un, izmisīgi iekliedzies, ķēra pie sirds. Uzticamais daī al kirbals metās palīgā, taču bija jau par vēlu. Šeihs saļima uz grīdas, viņa augums saspringa, vairākas reizes izliecās kā loks un kļuva ļengans. Farīds pieliecās, saudzīgi pacēla sirmo galvu taču saprata, ka pavēlnieks ir miris. Pats nezinādams, kapec, viņš novilka gredzenu no aukstās rokas.

Izdzirdis kl ledzienu, istabā ieskrēja aptukušais, tomēr vēl aizvien veiklais un spēcīgais Alpans, viņam nopakaļ pārējie sargi. Un nebija nekāds brīnums, ka viņi raidīja durkļus šķietamā slepkavas neaizsargātajā mugurā. Asais nežēlīgais tērauds skali dragāja kaulus un ar šņirkstoņu caururba iekšējos orgānus, karstu asiņu straumes tecēja pa nodeldēto auksto akmens grīdu. Farids bez dzīvības saļima uz grīdas līdzās pavēlniekam, kuram uzticīgi bija kalpojis gandrīz trejus gadu desmitus Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija baisa, rēcoša balss, kas dobji atbalsojas zem griestu velvēm

Mirstīgajam nav atļauts mainīt 1 kteņus!

Gredzens šķindēdams aizripoja pa akmens grīdu un ievēlās kaktā, itin kā gribēdams paslēpties no pēkšņajiem briesmīgajiem notikumiem. Taču Alpans to panāca, satvēra un niknumā izsvieda pa logu. Saulē zibot, gredzens apmeta gaisā loku un strauji krita lejup. Taču tā ceļu līgani šķērsoja liels krauklis, uztvēra ar knābi spīdīgo mantiņu un, nesteidzīgi spārnus plivinādams, aizlidoja tālāk.

Ceturta daļa . Zaglis Students. Nobeigums

..

Pirmā nodaļa. cilvēku un velnu darījumi

Kuprainais moskvičs skumīgi stāvēja, pavēris visas četras durvis, un atgādināja vaboli, kas ieplestiem spārniem ar adatu piestiprināta kartona pamatnei. To no visām pusēm fotografēja, pirmajās durvīs rēgojās baltā uzsvārcī iespīlēts tiesu medicīnas eksperta dibengals.

- Profesionāli nostrādāts, nomurmināja Ceporovs, izlīzdams no asinīm notaskitas mašīnas. Viens dū-

9

riens viens līķis. Kā kinīti!

9 9

- Vai tad parasti ir citādi? pavaicāja Lobovs. Viņš pirmo reizi bija izbraucis uz divkāršas slepkavības vietu, viņam bija nelaba duša, un viņš centās novērst domas.

- Protams! Tiesu medicīnas eksperts ar šņirkstienu novilka sarkani notraipītos gumijas cimdus. Ta tikai filmās rāda: viens naža metiens, un cilvēks beigts! Lai nogalinātu ar vienu dūrienu, vajadzīga liela prakse. Vai arī velns vadījis roku. Tikai velni, cik zināms, neeksistē! Labs ir, braukšu mājās, paēdīšu brokastis…

Lobovs nodomāja, ka pēc tāda skata viņš visu dienu nebūs spējīgs neko ieēst. Vispār jaunais cilvēks šeit jutās lieks. Kriminālistikas eksperts ņēma pirkstu nospiedumus no stūres, prokuratūras izmeklētājs, diktēdams pats sev rakstīja protokolu, pieaicinātie divas apkārtējo māju sētnieces vaimanaja un šausminājās. Bet viņam, kriminālizmeklēšanas praktikantam, it ka nekas nebija darāms. Atveda pieaicinātos, tas tiesa, un tas arī viss darbs… Darbaudzinātājs kapteinis Rutkovs aši visu apskatīja, acumirklī pazina nogalinātos un aizgāja pie zilās pobedas ar sarkano svītru ziņot rezultātus pa rāciju. Katram savs darbs!

Rutkovs atgriezās, pasmīkņāja, pajautāja Ceporovam, kurš patlaban vilka nost uzsvārci:

-   Kurp dosities, dakter?

-  Uz mājam protams! Tiesu medicīnas eksperts pasmaidīja. Līķus apskatīju, protokolam visu nodiktēju. Tā sakot brīvībā ar tīru sirdsapziņu!

-  Par agru vēl, dakter par brīvību sapņot! Ermitāžā vēl \ 3ns līķis uziets. Tā ka dodieties turp…

-  Trešais! Neko teikt labs dienas sākums! Ceporovs nopūtās.

-   Mēs ari uz turieni? apvai :ājās praktikants.

Nē, Sašiņ, mēs laidīsim uz Moņinu, ņems m ciet

Trumpi Esi par tādu dzirdējis?

Esmu dzirdējis. Un par ko? Vai viņš šos visus apslaktējis?

-  Nē. Viņ tikai darbojās Trumpja uzdevumā. Tātad atšķetināt pavedienu jāsāk no viņa. Skaidrs?

-   Skaidrs!

-   Tad aiziet, zirgos!

Bargais Trumpis izrādījās vārgs, sirms večuks un izskatījās nevesels. Uz piesardzīgo klauvējienu viņš atvēra durvis, it ka šajā agrajā stundā būtu gaidījis ciemiņus. Taču, zināms, ne tādus.

-  Klusu, Trumpi! Rutkovs sparīgi iegrūda viņam pazodē ,,TT" stobru. Kas vēl ir mājās?

-   Nav nev-v-viena, uzrunātais nočerkstēja. Tikai Kļava…

-   Labs ir, iesim paskatīsimies…

Pārliecinājies, ka Trumpis teicis patiesību, Rutkovs

novērsa ieroci un nosēdināja veco uz taburetes kakta

-   Kur ir Airis? Kur Klauns?

-   Kā lai es to zinu? Namatēvs saausījās. Jau mēnesi neesmu viņus redzējis Kas par štelli? Man ar viņiem nekādu darīšanu nav. Kaut vai Kļavai pajautājiet…

Pilnīga auguma sieviete ar matadatām mutē un izspūrušiem matiem pamāja.

-   Noskaidrosim! Rutkovs mundri noskandēja. Saša, sameklē pieaicinātos! Tūdaļ palūkosim, kas mūsu draudziņam ir noglabāts…

-   Kas man var būt noglabāts? grūtsirdīgi nobubināja Trumpis.

-   Tieši to mēs paskatīsimies!

Mēbeļu un mantu mājiņā nebija daudz, tāpēc meklēšana vedās ātri. Namatēva vārdi itin kā apstiprinājās. Taču, pašās beigās atvēris drēbju skapi, kapteinis izvilka avīžu papīrā ietītu vīstokli, attina un nosvilpās:

-   Paskat vien! Vai tu, Trumpi, esi iekārtojies darbā? Un kur pie mums var nopelnīt desmit tūkstošu? Polārajā stacijā? Un kas tad tas tāds?! Tas ir tavs darbarīks! Palūgšu pieaicinātos pienākt tuvāk.

Izvandījis vairākus palagus, kapteinis Rutkovs no to apakšas uzmanīgi izvilka naganu.

Trumpis nolemtībā atmeta ar roku.

Apgabala komitejā ritēja parasta darbadiena No rīta trešais sekretārs Terehovs noturēja apspriedi, veltītu PSKP CK direktīvas izpildei par valutas spekulantu Grohotova un viņa domubiedru tiesāšanu. Ta bija propagandas un aģitacijas nodaļas iniciatīva, Buzjakins sniedza visai saturīgu pārskatu noturēts simt četrdesmit sanāksmju darba kolektīvos, centrālajām avīzēm nosūtītas desmit vēstules ar prasību noziedzniekus nošaut, bet tiesnešus, kuri savulaik piesprieduši viņiem pārāk mīkstu sodu, izslēgt no partijas un atlaist no darba.

-   Tāds ir padomju darbaļaužu vienots viedoklis! nobeidza nodaļas vadītājs, un pieci vina padotie unisonā klanīja galvu.

It ka jau viss bija pareizi, nekur nevar piesieties, tomēr sekretāram neatradās labi vārdi, ko bilst ziņojuma sniedzējam.

-  Vai jūs maz apjēdzat, ko tas nozīmē nošaut? Arhips Kuzmičs indīgi jautāja. Atšķirība no sava iaunā, revolucionāras cīņas praktisko skaudrumu nezinošā padota viņš to labi saprata, jo bija redzējis, kā no lodes sadragāta pakauša pašķīst smadzenes.

-   Ko? Buzjakins pārjautāja. Un seši uzticības pilni acu pari neizpratnē pievērsās Terehovam. Neizpratne bija neviltota. Norādījums bija nācis no augšas, tas bija izpildīts, kāpēc vēl kaut kas būtu jāsaprot?

Arhips Kuzmičs atmeta ar roku.

-   Labi, neko Visi brīvi.

Delikāti nošvīkstēja atbīdītie krēsli. Pēc dažām minūtēm kabinets bija tukšs. Un gandrīz uzreiz iezvanījās telefons, viens no sešiem balts, bez ciparnīcas. Tiešais vads ar Pirmo. Tas bija notikums. Draudīgs notikums. Parasti zvanīja viņa sekretāre Karēlija Ivanovna.

Lai gan Pirmais nevareja viņu redzēt, Arhips Kuzmičs pielēca kājās un t ka tad uzmanīgi pacēla klausuli.

-   Sveicināti, Valerij Ivanovič, viņš ar piedvesienu sveicināja.

-   Ienāciet pie manis! Pirmais sausi pavēlēja un at vienojās.

Pērkonam pievienojās zibens, kas trapīja tieši Arhipam Kuzmičam. Pirmā tonis un tas, ka viņš netika sasveicinājies, bija draudīga zīme. Kas, kas varēja būt noticis? Vai tiešām pie vainas butu ievākto graudu zudums? Vai tie pasi nolādētie valūtas spekulanti? Vai arī…

Mocīdamies minējumos, Terehovs iegāja apgabala galvenā partijas vadītāja milzīgajā kabinetā. Viņš sēdēja drūmāks par negaisa mākoni.

-   Lūk, palasiet! Valerijs Ivanovičs nevērīgi nosvieda uz galda malas mašīnraksta lapu ar violetu reģistrācijas zīmogu.

Trīcošu roku Arhips Kuzmičs paņēma draudīgo papīru un pacēla pie acīm.

„…Ļaunprātīgi izmantodams savu partijas vadītāja amatu, A Terehovs organizējis pašslavinoša raksta publikāciju, kas balstīts uz izdomājumiem un sagrozītiem faktiem..

Arhipam Kuzmičam sametās nelabi

Cik nekaunīgi meli! Viņš taču neko netika organizējis! Un neko nebija sagrozījis… Tas ikvienam ir skaidrs! Vajag tikai visu paskaidrot Valerijam Ivanovičam… Taču mele neklausīja, viņš kā hipnotizēts raudzījas nevīžīgajā tekstā ar nelīdzenajiem burtiem un netīrajiem klekšiem burtos ,,o", ,,p" un ,,g".

Va… Valerij Ivanovič, tie ir meli, viņš beidzot izdabūja pār lūpām, taču Pirmais neklausījās. Viņš pacēla vēl vairākas kopā saspraustas lapiņas, pakratīja tās gaisā un asi uzsita ar tām pa pulētā galda virsmu.

-   Nē, nav vis meli! viņš nodārdināja. Vēstule adreseta iekšlietu instancēm, un tur viss tika pārbaudīts!

Pirmais sekretārs paliecās uz priekšu, ar krūtīm uzguldamies galdam. Viņa nāsis bija niknumā ieplestas.

-  Jus pasludinājāt Svetlanu Dorohovu par īstu darba cilvēku, kuram visiem būtu jātic. Tā ir?

-  Nu… Hm… Vina gluži labi strādā, Arh ps Kuzmičs izmocī a. Rīkle bija izkaltusi.

Divpadsmit administratīvo protokolu par tirdzniecību ar maluzvejnieku ķertām zivīm un melnajiem ikriem! Vai tāds ir gluži labs darbs? Pirmais draudīgi nošnāca.

1

Terehovam acu priekšā satumsa.

-  Tajos laikos, par kur em viņa tik sīki stāstīja, vai zināt, cik viņai b ja gadu? Seši! Ka uz ša fona ir ar jūsu varoņdarbu ticamību?!

-   Ps…s…

-   Un viņas brālis jūsu līdzgaitnieks un cīnītājs par darbaļaužu tiesībām ir Pjotrs Dorohovs, pazīstams noziedznieks, laupītājs un slepkava, kuru nošāva čekisti!

Pirmais nesavaldījies blieza ar dūri pa galdu.

-   Labu gan kompāniju tu sev izraudzījies muzejam!

-   Ps…s…

-  Un pārējie? Te ir veco iedzīvotāju liecības. Pirmais pāršķirstīja pabi zu papīru kaudzīti un izteiksmīgi nolasīja: „Viņi, kaut arī rīkojās padomju varas vārda, patiesībā bija visīstākie laupītāji, darīja, ko gribēja… Kam pievaca laivu, kam zirgu… Kuru gribēja nogalināja! Viņus bijājās un neieredzēja…"

„Patrieks! Un nebūs nekāda amata. Ne pirts, ne noliktavas nekā," Terehova sastingušajā galvā šaudījās smagas čuguna domas. „Kaut nu neizmestu no partijas… Tad ari personālo pensiju neredzēt ka savas ausis…"

-   „. Daudzi dabūja no viņiem ciest Piemeram, Skob ļikovs mēdza atņemt zvejniekiem lomu un nozuda bez miņas. Pavasarī uzgāja upes līcī ar cilpu kakla, vēžu un zivju apskrubinātu. Toreiz no pilsētas sabrauca miliči, vienu otru apcietināja, bet Frolu apbedīja kā varoni…"

„Kā likts patrieks! Tikai kurš mērglis to visu noorganizējis?"

-   „Vēlāk Terehovs aizbrauca uz pilsētu, runā, ka esot ticis par lielu priekšnieku, bet Ivans Krotovs un Stepans Dorohovs nodzērās un nomira. Draugu viņiem staņicā nebija, apglabāja pieticīgi, un viss, Arhips pat neatbrauca…"

Pirmais pacēla acis no papīriem, paskatijās padotajā kā tukšā vietā.

-    Pagaidām raksti iesniegumu par aiziešanu pensijā! viņš rezumeja. Tad jau vēlāk redzēsim… Tu esi brīvs!

Stīvām kājām Terehovs izgāja no kabineta.

„Tas ir viņš, maita, cits neviens! Bet cik viltīgi izdomāts… Nezināju, ka viņa iezieķētajā paurī perinās tik viltīgas kombinācijas…"

Arhipa Kuzmiča galds bija nokrauts ar propagandas un aģitācijas nodaļas pārskatu mapēm, un viņš aši tās citu pēc citas pāršķirstīja. Dokumenti oda pēc izkaltuša papīra un arhīva putekļiem, putekļi lipa pie pirkstiem, viņš nemitīgi slaucīja tos mitrā kabatlakatā un turpinaja šķirstīt. Viņš neiedziļinājās rakstītā saturā tikai pārskatīja lapas ar rindiņām, uzsistām caur zilu vai melnu rakstāmmašīnas lenti Viņš meklēja ar krāsu pieķepušos ,,o", ,,p" un ,,g" ovālus Tādi defekti bieži gadas nevīžīgam mašīnrakstītājām, lai gan apgabala komitejai adresētie dokumenti aizvien tiek drukāti akurāti. Taču šos pieķepušos burtus viņš atcerējās! Tie bija steidzamajā pārskatā, kuru švītīgais nelietis Buzjakins, demonstrēdams savu centību, pats personīgi tika drukājis mājās, kad slimoja ar angīnu! Sen pirms kādiem diviem vai trim gadiem…

Viņš nolika kārtējo mapi. Tad izskatīja vēl vienu, vel… Un beigu beigas atrada! Te tā bija uzziņa par pasākumiem, kurus nodaļa tika veikusi, gatavojoties 7. novembra svinībām. Lūk, šie nekārtīgie, pieķepušie burti ,,o", ,,p" un ,,g"! Lūk, Buzjakina paraksts…

Ko lai saka maskas ir norautas un visi punkti uz ,,i" salikti. Arhips Kuzmičs piecēlās, pieklibodams pagājās šurpu turpu, sajuzdams apkārtnes atsvešinātību gan no milzīgas kristāla lustras, gan no lielā galda un ērtā adas krēsla, gan no augstajiem gaišajiem logiem… Tas vairs nebija ne viņa kabinets, ne galds, ne krēsls, ne viņa amats, ne viņa spēks un vara. Un pa ielu garām ejošie cilvēki bija nevis padevīgs ideoloģiskais materiāls ka līdz šim, bet gan parasti pilsētas iemītnieki, kuri drīz vien grūstīs viņu trolejbusos un rindās pēc pārtikās.. Un nekādu vadošo amatu, pat ne visniecīgāko, vīnam vairs neredzēt! Bet šeit ievāksies

Buzjakins, sēdēs viņa krēslā, pieņems lēmumus, sodīs un apžēlos…

Vai gan tas bija taisnīgi?

Viņš piegaja pie milzīga senlaicīga seifa, ar grūtībām pietupies, atslēdza apakšējo nodaļījumu bāztin piebāztu ar nevajadzīgām dāvanām no darba kolektīviem Izņēma smagu traktora maketu ar uzrakstu „Cienītajam biedram Arhipam Kuzmičam Terehovam no Ilji ča vārdā nosauktā kolhoza", atlika sānis. Tad parādījās dīzeļlokomotīves makets ar plāksnīti „Cienītajam A K. Terehovam no dīzeļlokomotīvju būvētājiem", tacu arī tas nebija vajadzīgs. Arhips Kuzmičs pūzdams un elsdams parakņājās zem adrešu un diplomu vākiem un beidzot izvilka dienas gaismā nobružātu koka mauzera maksti.

Lēnām atgriezās pie galda, apsēdās, atvēra vāciņu Smagais ierocis ērti iegūla atradušajā plaukstā. Tālajā astoņpadsmitajā viņš mauzeri tika paņēmis no baltā virsnieka, kuru viņi ar Frolu un Ivanu bija sacauru mojuši durkļiem un noslīcinājuši āliņģī. Terehovs pats pa to laiku bija novecojis un iedzīvojies kaitēs, turpretī pistole nepavisam nebija mainījusies nespodrs tērauds, precīzas formas, lielisks balansējums, tēmēšanas attālums 1000 metru… Labākā pistole pasaulē arī tagad bija kaujas gatavībā!

Nē, tas nebija taisnīgi!

Viņš atvēra atvilktni, nol ka ieroci uz papīru kaudzītes. Nospieda selektora pogu, ierasti nokomandēja:

-   Buzjakinu pie manis!

-   Jā, Arhip Kuzmič! nekavejoties atsaucās iedresēta Antoņina. Viņa jau zināja par priekšnieka atlaišanu, taču nelika to manīt. Visi aparāta zināja, taču izlikās, ka neko nezina. Un arī ienākušais Buz akins izlikās, ka neko nezina.

-   Jūs saucāt, Arhip Kuzmič?

-   Saucu, Jūda! Terehovs čerkstošā balsī atbildēja. Viņu smacēja tāds naids, ka viņš pat nespēja uzlukot padoto.

Buzjakins visu saprata un pat pārvērtās sejā. Taču turpināja spēli

-   Ko? Kāpēc Jūda? Tas ir kāds parpratums, viņš klusi murmināja.

-    Tu pats esi parpratums! Ar majas mašīniņu uzdrukāji anonīmu vēstuli un domāji neviens neuzzinās?! Nodevējus pa gabalu var saskatīt!!

-   Tā ir kļūda… Sagadīšanās… Drīz viss noskaidrosies…

-   Kāpēc blenz grīdā, Juda? Skaties man acīs! Tevis vēl ij padoma nebija, kad es ar šo te roku taisīju revolūciju! Terehovs sāka briesmīgi kliegt, pielēca kājās un pacēla roku. Tajā nezin kāpēc bija sažņaugts mauzeris.

Ieraudzījis pistoli Buzjakins ķēra pie sirds Ierocis bija ārpus parastas aparāta cīņas ietvariem. Te tika laisti darbā anonīmi ziņojumi, kurus dēvēja par „signāliem", rājieni un stingrie rājieni pat augstakais soda mērs izslēgšana no partijas, kas nozīmēja pilsonisko nāvi: izstumtais zaudēja iespēju ieņemt kaut jel kādu, pašu nenozīmīgāko amatu Taču turpināja ēst, gulēt, elpot, staigāt pa ielām, tas ir, dzīvot varda plašākā, nevis partijas nozīmē. Turpretī mauzeris cerību dzīvot pilnīgi un galīgi pārsvītro a

-   Kāpēc ta, Arh p Kuzmič? nošļupstēja Buzjakins. Nolieciet… Paslēpiet…

Taču upura bailes tikai iekvēlina plēsoņu. Mīkstā solī kā zvērs, kurš lavās klāt upurim, Terehovs apgāja apkārt galdam un pienāca nodevējam pavisam tuvu klāt, gatavs zobiem iekosties viņam rīkle. Tas atkāpās.

-    Nadzīgs uz izrēķināšanos! Nošaušanas organizē? Bet ko tu zini par nošaušanām?! Toties es esmu neliešus šāvis! Ar šo pašu roku! Viņš pakratīja mauzeri

-   Es taču darīju tikai to, ko lika. Buzjakins aizmiedza acis, viņu šūpoja, itin kā viņš stāvētu uz kuģa klāja vētrainā jūrā

-    Un kurš tev lika mani nodot?! Mani, nopelniem bagātu revolucionāru, partijnieku?! Arhips Kuzmičs šķaidīja siekalas uz visām pusēm, viņa acis raidīja zibeņus, viņš bezmaz vai bija kļuvis jaunāks, izslējies un pastiepies garāks ka toreiz astoņpadsmitajā gada. Un, tāpat kā toreiz, spēcīgi badīja ar garo mauzera stobru nodaļas vadītājam krūtīs, kā gribēdams izbadīt viņam cauri

-   Vai varbūt uzvilki pirkstā Jūdas gredzentiņu? Un tas tev pačukstēja, kas darāms?

Nē, ko jūs… Man nav nekāda gredzentiņa… No tiesas nav Lieciet nost . Es negribeju

Buzjakins, pats no sevis to negaidījis, nokrita ceļos. Bet Terehovs, arī pats negaidot, nospieda gaili Viņš bija pārliecināts, ka negrasās šaut, gribēja tikai pabiedēt nelieti, lai šim ir pilnas bikses Tomēr, kolīdz Buzjakina ceļgali noklaudzēja pret parketu, acumirkli izšķīlās liesma, apdullinoši nogranda šāviens, rūgt un bai i saka ost pec dūmiem.

Lodes trieciens atsvieda atpakaļ Buzjakina ķermeni un pielika galīgu punktu Arhipa Kuzmiča dzīvei. Viņam pēkšņi pazuda realitātes izjūta. Atmiņā uzpeldēja aliņgis, kura viņi savulaik tika slīcinājuši virsnieku. Precīzāk, briesmīgais ģīmis no āliņģa, kas šķobījās, rādīja grimases un mēdījās, izbāzis garu, šķeltu mēli, un kas pazuda pec šāviena. Tas ari tagad pazuda, kad viņš izšāva no jauna šoreiz sev sirdī.

Pec šāvieniem ar pāršķiebtu seju iebrāžas Antoņina. Skats, ko viņa ieraudzīja, bija tik šausmīgs, ka viņa pat nespēja pakliegt. Vai nu rīkli bija aizžņaugusi spazma, vai arī kavēja partijas disciplīna Uzmanīgi aizvērusi durvis, viņa atgriezās savā vietā un piezvanīja sekretariāta priekšniekam. Un tad sākās…

Pa atvērtajām durvīm plūda svaigi balsinātu griestu smarža un vīdēja notašķīti krāgi. Remonts gāja pilna sparā. Kur lai rauj mazgājamās tapetes?

Taču tad istabā iepeldēja Zina, un Students acumirkli aizmirsa tapetes.

-   Tev ir kolosāli buferi! Kā bumbiņas!

Zina glaimota izplūda smaidā. Viņa patlaban nāca no dušas un nebija uzskatījusi par vajadzīgu ietīties pat dvielī iestājās durvīs, izliecās, palika vienu kāju atpakaļ, iespieda rokas sānos, sak, skaties vien, nav jau žēl! Un par ko gan viņai būtu jākaunas slaids viduklis, apaļīgi gurni, spēcīgas kājas… Tikai pēdas bija notraipījusi ar kaļķiem…

-   Tev ir superīgs dzīvoklītis! Zina izdarīja atbildes reveransu. Es tik tikko neapmaldijos…

-   Te dzīvoja vēl divas ģimenes. Semikiniem rūpnīca iedeva dzīvokli, Veļikanovi pēkšņi pārcēlās uz Piemaskavu pie dēla. Tagad visu noformēs man!

-   Tu taču esi buržujs! Zina apsēdās pie galda, izdzēra savu vīnu, uzkoda sieru. Gluži kā loterijā būtu vinnējis! Redzams, tu esi veiksmīgs zellis…

-   Tas jau nu gan! Students apmierinati iesmējās

Ar Sazana „mantojumu" viņš pamatīgi bija ticis uz

augšu. Guvumu uzsita gaisā Seilokam ievērojamakajam uzpircējam Maskavā Atdeva par pusvelti, lai ātrāk, un tomēr nopelnīja četrdesmit piecus tūkstošus. Daļu noguldīja uz pieprasītāja vārda krājkasēs dažādās pilsētās, pārējo sabāza slēptuvēs…

-   Kas tā tev par jancīgu mantiņu? Zina ieprasījās, aizskardama porcelāna figūriņu.

Lotosa pozā sēdošo ķīnieti Students bija atstājis par piemiņu Viņš butu atstajis arī svētbildes… Nē, svētbildes laikam ne, viņš bija sācis nelāgi uz tām reaģēt: kolīdz pieskaras sāp roka, bezmaz kā nolēmēta.. Toties bildes un XVI gadsimta bronzu noteikti! Tikai zaglis nedrīkst savu mājokli pārvērst par muzeju… Sazāns drīkstēja, viņš bija tīrs, un arī tad viņu tas pie laba gala nenoveda…

-   Tā… To man uzdāvināja…

-   Daudz gan tev davina! Biežāk tu ņem pats! draudzene pavīpsnāja. Pavaicāšu viņam…

Un vērsās pie ķīnieša:

-   Tu tiešām esi davana?

Pirkstiņš ar manikiretu nagu pakustināja porcelāna galviņu, tā iešūpojās no labās puses uz kreiso, no kreisās uz labo…

-   Saka nē!

Un atkal pavaicāja:

-   Varbūt esi zagts? Pirkstiņš iešūpoja galviņu uz priekšu un atpakaļ.

Tagad ķīnietis cītīgi māja.

-   Redzi nu, viņš man pastāstīja visu patiesību'

Zina skanīgi iesmējās.

-   Tu nu gan māci kā operatīvais izmeklētāju' Students atmeta ar roku. Nac labāk šurp!

Zina gatavībā piecēlās. Smagās krūšu lodes tvirti nošūpojās. Biezajā matiņu trijstūrī vizēja ūdens lāses.

-   Tikai dari to ātri, man jāiet uz darbu…

Un tad atskanēja zvans pie durvīm. Vienu reizi, otru, trešu, nepārtraukti…

Zina paķēra drēbes, piesedzās, izbiedēti paraudzījās.

„Vai tiešām kruķi?" nodomāja Students. „Lai iet ellē, man viss ir tīrs. Tikai divi stabi virtuvē zem grīdas… Pat ja uzietu uz tiem nekas nav rakstīts…"

Nu jau durvis dauzīja ar durem Vai spārdīja kājām.

-   Vaļok, kas tur ir? Zina sāka steidzīgi ģērbties.

-    Kā es to varu zināt?! Students uzbrēca. Man kāpnēs nav acu!

Paņēmis no galda dakšiņu, viņš pa garo gaiteni aizgāja līdz durvīm. No sadriskātā dermatīna šur un tur rēgojās laukā vate.

-   Kam tur nav miera?! viņš rupjā, draudīgā balsī noprasīja.

-   Tas esmu es, Ķirmis.

Ķirmis grozījās Ērzeļa tuvuma. Bija tāds kā pakalpiņš, ka svīta Tā, pareizais puikiņš, centīgs. Balss it kā bija viņa.

Students atvēra durvis. Netīrajā kāpņu laukumiņā stāvēja puiškans, gadus deviņpadsmit, divdesmit vecs nīkulīgs, īsā žaketītē, pa pašpuiku modei uz pieres apcirptiem, pār kreiso aci krītošiem matiem, nicīgi sašķobītu muti un asu nekaunīgu skatienu. Tiešām Ķirmis.

-   Ko tev vajag?

Viņš pameta acis uz dakšiņu, soli atkāpās, nospļāvās.

-    Pie Ērzeļa atbraukuši džeki. Izsaka tev pretenziju…

Studentam izšāvās karstums caur kauliem. Labāk būtu bijuši pogainie… Kas viņi tādi varētu būt? Var būt Seiloks izpļāpājies, ka šis lielu grābienu nolīferējis? Viņš gan nav no mutes palaidējiem… Visdrīzāk, kāds būs sapazinis bildi vai svečturi, aizgājuši pie Šeiloka, pajautajuši, bet, kad nopietni tērpina, tad ari pašiem ietiepīgākajiem klusetājiem atraisās mēle… Un tad nolēmuši uzbraukt un piežmiegt, kā viņš bija piežmiedzis Sazanu… Vai varbūt tie, no Pēterburgas…

-   No kurienes atbraukuši?

Ķirmis vēlreiz nospļāvās.

-   Laikam no Ļeņingradas…

Velns! Tas bija Klauna un Aira dēļ. Lai gan arī tur viss bija tīrs šie gribēja viņu apvest ap stūri un novākt, bet viņš tikai ieslēdza atbildes gājienu.

-   Nu, un kas tālāk?

-   Drīz Maskavā būs lielais saiets…

-   Un tad?

Tevi izsauc uz turieni, tādas tās lietas. Rīkos skaidrošanos. Ērzelis teica, lai tu aizejot aprunāties ar vinu…

9

Students padomāja

-   Labs ir, aiziešu!

Zina bija jau saģērbusies un ģērbties nost negribēja, viņš arī diez kā neuzstāja bija mainījies noskaņojums. Vakars bija sabojāts. Kad aiz meitenes bija aizvērušās durvis, viņš apsēdās pie galda, ieleja savā glāzē degvīnu, pieskandināja Zinas glāzei, līdz ceturtdaļai pielietai ar portvīnu „777".

-   Par veiksmi, Zinucīt! Viss bus štokos!

Viņš izdzēra, uzkoda „Iecienīto" desu. Un pēkšņi sastinga, pat košļāt parstāja. Kas tie par jokiem?!

Ķīniešu jampampiņš cītīgi māja ar galvu. Bet neviens taču nebija to aizskāris!

-   Kas tev uznācis?

Pastiepis roku, Students apstādināja porcelāna galviņu. Taču, kad atrāva pirkstu, ķinietis no jauna sāka māt. Kāpēc viņš māj?! Apstiprina, ka „viss būs štokos"?

-   Viss būs štokos! viņš atkartoja.

Jampampiņš sāka māt vēl aktīvak.

Bet varbūt saietā mani nomušīs? Students sacīja, nenolaizdams skatienu no figūriņas.

Tagad galva noliedzoši sāka grozīties no vienas puses uz otru.

-  Tu mani saproti, vai? Students apstulbis noprasīja.

Ķīnietis atkal sāka piekrītoši māt.

Students spēcīgi novilka ar plaukstu par seju

„Esmu pietempies līdz baltajām pelītēm!" viņš nodomāja. „Jāiet pie Ērzeļa, kamēr kājas vēl kust…"

* * *

Patlaban pie kleķa mājeles valdīja dzīva rosība uz sliekšņa smēķēja Ķirmis, mazliet nostāk „nazīšus" spēlēja Deglis un Miroņgalva Uz Studenta sveicienu viņi atbildēja ar mājienu un atklāti ziņkārīgiem skatieniem. Pieliecis galvu, Students iegāja šauraja, pēc pelējuma dvakojošajā priekšnama un, atmetis noplukušo aizkaru, spēra soli istabā.

Ērzelis sēdēja pie tukša galda un izskatījās norūpe jies.

-  Sen mums tadas pretenzijas nav bijušas, viņš nesasveicinājies ierunājās. Tu tiešām nolaidi no kājas īstenos zagļus?

-   Tiešām. Students pamāja. Viņš apsēdās pretī, kreiso roku ar gredzenu nezin kāpēc paslēpa zem galda.

-    Es nostrādāju pasūtījuma štelli, bet šie, lai nav jābleķo, gribēja mani nozūmēt. Tikai es paguvu pirmais…

Ērzelis nopūtās un saberzēja sausās plaukstiņas.

-   Labs ir, klāj vaļā, tikai visos sīkumos!

Students izstāstīja par braucienu uz Ļeņingradu visu, kā bija kuru skaidrojoties pieķer melos, tas tiek atzīts par vainīgu! Vienīgi par Ermitāžas sargu noklusēja viņš bija pats par sevi un ar šo tematu nebija saistīts.

Ērzelis krekšķēdams nogrozīja galvu.

-   Divus gabalus… Ka nu ta? Tu taču allažiņ no „slapjumiem" tiki vairījies?

-   Tur nebija izvēles vai nu šie mani vai es šos…

-  Nu labi ar jaušamam šaubam balsī noteica vecais zaglis. Kurā ielā Trumpis dzīvoja? Adresi atceries?

-   Adrese vienkārša: Moņina, Laikraksta „Pravda" iela piecpadsm it. Kam tev tas vajadzīgs?

-   Kas vēl tur bija? Es domāju bez jums?

-   Kāpēc tu tādus sīkumus prašņā?!

Ērzelis uzsita ar duri pa galdu, paliecās uz priekšu, sarauca uzacis

-   Tāpēc, ka lieta ir nopietna! viņš uzbrēca tā, ka siekalas pašķīda. Ne tikai tev, bet visai brālībai. Man ari, starp citu.

Viņš aprāvās pusvārdā

-   Bet tas nu tā… Vienkārši peterburdzieši mūsējos sīki jo sīki par tevi izprašņājuši. Ko tu pīpē, ko dzer, ar ko drāzies… Uzzinājuši pat, ka tu Matrozim septiņus stabus esi paspēlējis!

-  Un kas par to? Es taču atdevu! Bet spēlēt nav aizliegts!

Kāpēc es tev to visu stāstu9 La tu zinātu viņi nopietni rok! Tā ka ari mums nop etni jāgatavojas!

-   Mums?!

Kā tad tu domāji? Es tagadiņ ieņemu Uzrauga vietu, tāpēc man jābrauc tev līdzi! Un jāatbild kopā ar tevi! Tā ka nopietni jāsagatavojas. Uz ielas gaida puiši, tūlīt kaps vilcienā un laidīs uz Ļeningradu, tur arī raks visu augšā!

-    Tas tik ir numurs! Paldies, Ērzeli, nemaz negaidīju!

-   Tatad kas vēl tur bija? Tajā Laikraksta „Pravda ielā?

Students brīdi domāja.

-   Neviens nebija. Tikai tā… Kļava. Vai nu Trumpja mājkalpotāja, vai piedzīvota a .. Viņa nav iesaistīta tikai atnesa un aiznesa rijamo..

-   Noskaidrosim… Tagad ej, pārdomā, kā attaisnosies. Pēc trim dienam brauksim arī mēs. Un starp citu ko tu paņēmi Ermitāžā?

Students klusējot izvilka roku no pagaldes, pastiepa uz priekšu.

-   Ak tādas tās lietas, Ērzelis klusi novilka ieskatīdamies.

Lauva bija draudīgi atņirdzis rīkli, melnajā akmenī vizēja ļauna uguns.

-   Vai tiešām tas pats?

Students paraustīja plecus.

-   Kā lai es zinu? Šie pasūtīja, es paņēmu

-   Tas pats! Ērzelis samiedza acis. Rau, kā stariņi dur acīs… Lai gan toreiz tas izskatījās briesmīgāks… Paga, paga…

Ērzelis pacēla galvu, ieurbās vērīgu skatienu Studentam sejā.

-   Tad redz, kā… Vai gan tas no tiesas nes veiksmi? Katrā gadījumā nebaidīties no „slapjuma tas tev būs iemācījis…

Students klusēja. Ērzelis pameta ar roku.

-   Labs ir, ej. Un atsūti pie manis Ķirmi ar puišiem…

Jaunais zaglis devās uz ārdurvīm, un likumīgais

stingu skatienu noraudzījas viņa platajā mugurā

Pat savā nemierīgajā mūžā daudz pieredzejušajam Ērzelim sametās neomulīgi. Viņš nebija grasījies aizstavēt Studentu pats savārījis putru, pats arī lai izstrebj. Bet pēkšņi galvā pazibēja doma: „Kā tad sanāk? Pietika Ūdensgalvam nonākt zonā un Ērzelim palikt viņa vietā par Uzraugu, kad viņš jau salaidis visu grīste: ļeņingradieši izspēlējuši pretenziju, un viņš to āķi norijis! Atdod savu džeku svešiniekiem, tie šo pēc saieta sprieduma aizsūta pie tēviem, bet viņš pats paliek malā. Tas visai bralībai būtu kā spļāviens ģīmī. Jā, tieši tā arī pateiks… Nē, Studentu vajag izpestīt!" Doma nāca negaidīti, un nezin kur tā b ja radusies, taču šķita pareiza… Citādi varēja iekļūt ķezā, tā izblamēties uz vecuma galu, ka līdz pašai nāves stundai nenomazgāties baltam Tikai tagad, kad viņš bija redzējis Sirmā gredzenu, šķita, ka šo domu viņam iedvesis lauva. Vai arī tas, kurš stāv aiz lauvas…

-   Ei, Ērzeli, aizmidzis esi, vai?

Likumīgais sarāvās. Viņa priekšā pusloka stāvēja Ķirmis, Miroņgalva un Deglis. Pēdējais virpināja uz pirksta somu dunci un smīnēja.

-    Tātad klausieties, kas jādara, likumīgais iesāka.

Otrā nodaļa. zagļu tiesa

Vai nu sagadīšanās pēc, vai tīšām, bet par saieta vietu nolika Moņinu. Pēdējo divu mēnešu laikā te nekas nebija mainījies ta pati salauzītā, piemēslota platforma, betona kāpnes ar nodrupušiem pakāpieniem, večiņas, kas avīžpapīra turziņās pārdod sēnes un zilenes, kaut kadi puišeļi, kuri grauž saulespuķu seklas platformas galā… Vienīgi bija kļuvis manāmi vēsāks, pūta ass, griezīgs vējš, un lapas apkārtējos kokos bija

kļuvušas dzeltenas un sākušās krist zemē.

»

Ērzelis ciešāk savilka apnēsātās žaketes stūrus, saliecās, uzstūma zemāk uz pieres pelēko naģeni. Galifejās un ne vairs jaunos, bet tīri nospodrinātos zābakos viņš izskatījās vecmodīgi itin kā piecdesmito gadu sakumā būtu dabūjis „desmitnieku" un tikai nupat iznācis brīvībā. Students bija ģērbies platās biksēs, izvalkātas kedās un flaneļa slēpošanas jakā ar uzkārstu oderi tādā ietērpā ir vieglāk kauties un bēgt, un arī mirt tādā droši vien ir vieglāk… Taču mirt viņš netaisījās. Nezin kāpēc prātā ienāca porcelāna ķīnieša labvēlīgais pareģojums, arī no gredzena plūda patīkams, nomierinošs siltums. Lai gan satraukums bija jūtams sirds sitās kā ievainots putns un arī rokas trīcēja…

-   Būtu noņēmis to grabuli, drūmi ierunājās Ērzelis. Kāpēc lieki tracināt tautu? Atdod pagaidām Sultānam!

Divmetrīgais Sultāns stāvēja nomaļus un izlikās viņus nepazīstam. Zem platā lietusmēteļa bija paslēpts divstobru apgrieznis, pielādēts ar paštaisītām lodēm un ,,TT" patronām

-   Kāpēc? Tas ir mans gredzens Es to godīgi paņēmu no savas štelles, Students atteica. Kas man ko baidīties?

Ērzelis paraustīja plecus un lēnam devās uz priekšu. Pie viņiem pieskrēja pašpuikas izskata zeņķis, uzmeta ab em asu skatienu, nospļāvās.

-   Uz saietu? Ejiet tur! Netīrais pirksts norādīja uz šauru taciņu, kas veda no kāpnēm pa labi. Tur jums paradīs.

Un lietišķi piemetinaja:

-   Naži un stroķi nedrīkst būt klat. Ja ir, kaut kur tepat nobēdziniet…

Viņi nokāpa leja, tur no vienas kā as uz otru mīņājās un nervozi smēķēja Ķirmis. Miroņgalva un Deglis rēgojās attālāk un cītīgi skatījās uz otru pusi. Ķirmis paveda Ērzeli sānis un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Likumīgajam lūpas izliecās smaidiņā.

-   Nāksi mums līdzi. Būsi Zinātājs.

Ķirm is pamāja un sekoja \ ņiem. Sultāns, Miroņgalva un Deglis palika aiz neredzamās robežas, kuru pārkāpt apsardzei bija liegts, tur darbojās saieta likumi. Būtībā likumi bija loti vienkārši un saprotami saietā visi ir vienlīdzīgi katram ir balsstiesības un katrs var izteikt savu viedokli, melot nav brīv, lēmumu pieņem vairakums, konflikti netiek pieļauti… Šie likumi tiek obligāti ievēroti, turklāt to dara tie, kuri sistemātiski pārkāpj valsts tiesiskos priekšrakstus. Varbūt tāpēc, ka par viņu likumu neievērošanu sods ir nāve, tur nelīdz nekādi advokāti un apžēlošana nenotiek…

Students gāja pirmais. Šoreiz viņi attālinājās no ciemata. Mežs kļuva b ezāks, krūmi a zvien augstāki, zem kājām krakšķēja sausi zari, visapkārt sīkdami riņķoja odi līda acīs, dzēla vaļējās ķermeņa daļās Students nemitīgi pl ķēja sev pa vaigiem Arī aizmugurē bija dzirdami skali plīkšķi.

Viņi gāja diezgan ilgi, tad taka beidzās kraujas malā, te smēķēja vēl viens zeņķis, 1 nš parādīja, kur jānogriežas, un arī brīdināja „Ar sauj majiem un duramajiem nedrīkst.."

Apgājuši apkārt smirdīgam, gļotām aizvilktam dīķim, rostovieši nonāca pie šauras ejas augstā krūmājā, kur abās pusēs stāvēja plecīgi gladiatori[11], kuri rūpīgi izčamdīja Rostovas zagļus un drūmi painteresējās, kas kurš ir.

Es esmu Ērzelis, nepazīstat, vai?! vecais zaglis nervozi noburkšķēja, lai gan jau sen bija nozudis no kriminālā horizonta, tikpat kā neatstāja Rostovu, un, protams, jaunākā paaudze nepazina viņu pēc sejas, tāpat viņa savulaik skaļo iesauku atcerējās nebūt ne visi.

Tad norādīja ar pirkstu:

Tas ir Students, viņam izteiks pretenziju. Un tas ir Ķirmis, viņš būs Zinātājs.

Gladiatori piešķīra savām ķieģeļveidīgajām sejām goddevīgu izteiksmi un pamāja.

Ērzelis dodas pie cilvēki em, Zinātājs iet tur, aiz krūmiem; ja vajadzēs pasauks bet atbildētājs uz ugunskuru, tur jau viens tāds gaida…

Students, sekodams Ērzelim, izgaja drūmā pļaviņā ar izdeguša ugunskura p aņkumu un melnām galviņām tālākajā galā. Te jau atradās kādi divdesmit pieci, trīsdesmit cilvēki. Daži sēdēja uz celma vai tāpat zemē, citi bija sagājuši pulciņa un klusi sarunājās.

Uz taburetēm, kas meža vidū izskatjās dīvaini un gluži nevietā, sēdēja trijotne spēkavīrs vidējos gados ar skūtu galvu; pavecs resnītis, kas atgadināja buldogu, un jauns kaukāzietis ar asiem sejas vaibstiem. Skūtgalvi Students pazina tas bija Imperators, vissavienības nozīmes likumīgais no Ļeņingradas. Otrs kaukāzietis acīmredzot bija Dato Suhumietis. Ap centrālo trijotni slinki pa vārdam cits citam pameta kads pusotrs desmits solīdu kriminālo, kuru vidū Students pamanīja vēl dažas pazīstamas sejas. Pie viņiem devās Ērzelis. Bet Students negribīgi tuvojās ugunskuram, ap kuru nervozi kā vajāts zvērs, papirosu kūpinādams, staigāja nepazīstams bandīts.

-   Tad tu esi tas otrs? viņš jautāja, ar roku slaucīdams sviedrus no rētainās sejas. Priekšējais zobs izsists, pirksti no vienas vietas klāti tetovējumiem: austoša saule, vārds „Ziemeli", zili gredzeni.

-   Par ko tevi apsūdz?

-   Pastāsti labāk par sevi! Students atcirta.

-   Ieraksta ziņotājos! otrs, smagi elpodams, atbildēja. Nekaunīgi, bez pierādījumiem, tā vienkārši!

-   Ziņotājos tas ir slikti, Students atteica un paspēra soli sānis.

-   Un tu uzreiz noticēji?! rētainis iespiedzās. Vai tad es pēc tāda izskatos?!

-   Nezinu. Students paraustīja plecus. Tūdaļ noskaidrosies.

-  Vai zini, kā viņi noskaidro? Rētainis sāka drebēt, uz lūpām parādījās putas. Dunci ribās ta arī visa skaidrošana!

Viņš droši vien gaidīja, ka Students ņemsies viņu mierināt, taču tas klusēdams novērsās. Viņam bija savas problēmas, un viņš skaidri nezinaja, kā tās atrisināsies.

Pa to laiku Ķirmis apgaja apkārt krūmiem un ieraudzīja divus lieciniekus, tādus pašus ka viņš pats. Viņi sēdēja uz nogāztā koka un kūpināja „Belomor" visu apkārtni ietina smirdīgi zilpelēki dūmi, un odi te nelidoja pat tuvumā.

-   Sveiki, klaidoņi ! Ķirmis viņus uzrunāja, piegājis tuvāk, un sastinga viņā, nelāgi smīnēdams, raudzījās… Matrozis.

-   Ko tad tu te dari?!

To pašu, ko tu! Matrozis samiedza acis. Ko jūs visi tā metaties aizstāvēt Studentu? Pat Ērzelis

* Klaidoņi tā sevi sauc profesionāli noziedznieki.

izkustinājis savu veco pakaļu! Kas tāds vēl savu mūžu nav pieredzēts!

-   Tāpēc ka sabiedrībai vajadzīga patiesība! Ķirmis centās atbildēt ar cieņu, kā jau pieklājas īstam zaglim.

-   Nu, nu, redzēsim, Matrozis norūca un nikni nosvieda izsmeķi.

Ērzelis devās tieši klat autoritātēm, taču sagaidīšana bija vēsa. Neviens neizrādīja nekādas cieņas izpausmes, pat roku nepadeva.

-   Pavisam esi izlaidis grožus no rokām, pāri atšieptai lūpai izspļāva Imperators. Rostovieši brauc šurp un galē nost mūsējos, itin kā tā arī vajadzētu būt!

-   Vispirms visu vajag noskaidrot…

Taču Imperators neklausījās.

-   Ūdensgalvu iesēdināja, un viss aizgaja šreijā. Tevi vajadzēs nomainīt!

-   Vispirms visu vajag noskaidrot, Ivan! Ērzelis vēsi atkārtoja tonī, kādā tika runājis divdesmitajos gados. Un tad skatīties, kurš jānomaina!

-    Noskaidrrosim! biedējoši piesolīja Dato Suhumietis, un tas izskanēja kā draudi.

-   Tu nu, Dato, butu labāk piecēlies un piedāvājis savu ķebli vecākam cilvēkam, Ērzelis sacīja tikpat vēsi. Nav jau valdnieka tronis, un mēs te visi esam vienādi, tāpēc ka te ir saiets, nevis arodbiedrības sapulce.

Suhumietis tikai nokustināja vaigu muskuļus ko iebilst nebija, taču celties kājās viņš arī netaisījās. Atlika vienīgi novērsties un ciest klusu.

-   Sāksim, uzaicināja buldogam līdzīgais resnītis, vissavienības nozīmes likumīgais no Maskavas ar iesauku Vectēvs.

Tūdaļ uz taburetēm sēdošajām autoritātēm puslokā apkārt sastājās tie, kuri bija pilnvaroti spriest tiesu un kuriem bija balsstiesības. Parejiem bija otršķirīga loma. Par spīti tam, pats dalības fakts saieta izcēla viņus uz pārējo klaidoņu fona, paaugstinot viņu autoritāti un tuvinot kriminālās pasaules augšējiem

slāņiem. »

-   Klaidoņi, idejiskie zagļi! skaļi iesāka Imperators. Sākam musu godīgo saietu! Ir jātiek skaidrībā par daudziem jautājumiem, taču saksim ar tiesu, lai attīrītu mūsu brālību no tiem necienīgajiem, divkosīgajiem neliešiem, kuri pārkāpj mūsu likumus.. Mums šodien ir divas apsūdzības, un pirmā no Saratovas brālības Šnopsam. Nāc šurp, Šnops!

Rētainis nosvieda izsmēķi un, apgājis apkārt ugunskuram, lēnam izsoļoja pļaviņas vidū, nonākdams pašā pusloka centrā.

-   Kurš no saratoviešiem izteiks pretenziju?

-   Es, Atspole!

Priekša iznāca izveicīgs kalsns puisis, spriežot pēc veiklajām kustībām un piesardzīgajiem skatieniem, kādus viņš raidīja uz visām pusēm, profesionāls kabatzaglis.

-   Maijā četri mūsējie gaja uz štelli un iekrita. Trīs džeki nokļuva tuptūzī, bet šo palaida vaļā. It ka par viņu nebija pierādījumu! aizvien vairāk un vairāk uzvilkdamies, stāstīja Atspole. Nu labi, var gadīties! Vasarā puiši tika pieķerti laupīšanā. Šim vajadzēja iet kopā ar viņiem, bet viņš negāja esot apsapejies vēders! Divreiz tāda acu apmānīšana neiet cauri!

-   Man tiešām sapeja vēders, kā es te stāvu! Šnopss histēriski iekliedzās. Es neesmu vainīgs! Tā sagadījās! Sagadījās!

-    Tev neviens nejautā, aizveries! Imperators uzbrēca. Un vērsās pie apsudzētaja

-   Kas vēl par viņu sakāms?

-   Tur gaida Voldzinieks. Uzklausiet viņu!

Imperators pamaja gladiatoram, tas ienira krūmos

un izveda pļaviņā neliela auguma druknu kriminālo, kas bija ģērbies pēc vecas zeķu modes tāpat ka Ērzelis jūrnieka krekls, galifejas, zābaki, galvā neliela naģenīte.

-   Sveiciens godīgajiem ļaudīm! viņš sveicināja, nesteidzīgi pārlaizdams skatienu klātesošajiem. Bija jūtams, ka viņš ir ļoti pārliecināts par sevi.

-   Kas tev ir zināms, Voldziniek? Runa ka pie bikts! Imperators pavēlēja

-    Redzēju šito gnīdu kopa ar operatīvo. Mums ir tāds Satikovs, riktīgs mūdzis… Šie abi mežiņā bezmaz vai saķērušies staigāja…

Zagļi saskatījās, viņu rindām pārskrēja draudīga murdoņa. Mākoņi pār Šnopsa galvu sabiezēja

-   Melo! apsūdzētais izmisīgi iebļāvās. Grib iegāzt!

Šoreiz Imperators viņu neapsauca. Gluži otrādi klusi, it kā līdzjūtīgi apjautajās:

-   Atspole melo un Voldzinieks arī… Kapec? Kam viņiem tevi būtu jāiegāž? Kāda jēga?

-   Nezinu! Nezinu! Izvalbījis acis, Šnopss izmisīgi mētāja galvu. Viņš acīm redzami bija gluži apdullis no bailēm.

-   Kadi sabiedrībai būtu jautajumi? Imperators vaicāja.

Saieta dalībnieki saviļņojās.

-   Kādi tur jautājumi'

-   Iekriti gan, Jūda!

-   Viss skaidrs!

-   Toties man gluži viss nav skaidrs! sulīgā basā noducināja Vectēvs. Iestājās klusums, un desmitiem acu pievērsās viņam

-   Ka viņš tik nekaunīgi varēja puišus nodot? Vienu reizi, otru… itin kā skaļi domājot, turpināja Maskavas likumīgais. Ari kruķi tik rupji nestrādā, viņi ziņotājus sargā… Kāpēc Snopsu nepasargāja? Kāpēc viņš pats neuzmanījās?

-   Tāpēc, ka tup uz adatas! Atspole iejaucās. Kad vajag devu, aizmirst itin visu pasaulē. Un kruķi zina, ka drīz no šā nebūs nekādas jēgas, tāpēc vienkārši izmantoja ..

-   Ak tādas tās lietas…

Vectēvs brīdi padomāja.

-   Radi šurp rokas!

-   Kāpēc? Kāpēc? Apsūdzētais kāpās atpakaļ, ieķērās īsā putekļmētelīša piedurknēs. Uz rokām nekas par kruķiem nav redzams!

Gladiators zibenīgi norāva viņam mēteli, noplēsa krekla piedurkni.

-   Rekur celiņi!

7

Tagad visi varēja redzēt, ka Snopsa roka no elkoņa līdz plaukstas locītavai ir adatas sadurstīta, sarkanās iekaisumu pēdas bija saplūdušas vienā lielā plankumā. Zagļi nicīgi sāka smieties un svilpt.

-   Nu arī man viss ir skaidrs, Vectēvs sacīja.

-   Ka lemsim?

-   Ziņotājs!

-   Dunci ribas!

-   Sunim suņa nāve!

Saiets virmoja daudzbalsīgās klaigās.

-   Sunim gals ir skaidrs. Imperators piekrītoši pamāja. Suņa nave!

Snopss nokrita ceļos, pastiepa rokas uz priekšu bezcerīgā lūgumā.

Jā, es dūros, esmu slims! Bet ar kruķiem nepinos…

Gladiators izvilka no jakas apakšas cirvi un pasniedza Atspolēm. Tas atvēzējās un neveikli cirta apsūdzētajam pa galvu.

-   Es nekad

Atskanēja krakšķis, kā kad būtu saplīsis gatavs arbūzs. Cirvis iestrēga galvaskausā, straumē sāka plūst asinis. Atspole atlēca sānis. Snopss vairākas reizes noraustījās un sastinga.

Lai gan Ērzelis savā mūžā daudz tika pieredzējis, to mēr pašlaik viņam bija nepatīkami skatīties uz asiņai no izrēķināšanos. Un Imperatoram, un Vectēvam, un daudziem citiem arī. Vienīgi Dato Suhumietis paliecās uz priekšu un kāri uzsūca sevī katru skarbās ainas detaļu. Un vēl daži cilvēki guva baudu no baisā sodīšanas skata.

Gladiatori aiz rokām un kājām aizvilka projām līķi. Visdrīzāk, tas tiks iemests tuvējā dūņainajā dīķī.

-   Vienu slimnieku mēs būtu izārstējuši, Impera tors noteica. Viņš slēpa savas jūtas, kuras varēja noturēt par vājumu. Pāriesim pie otras pretenzijas.

Un pats darīja zināmu apsūdzību:

-   Trumpis atsūtījis no cietuma vēstuli. Apsūdz Studentu no Rostovas…

Students izgāja un nostājās Snopsa vietā, tiesa, pavirzījies sānis no asiņu peļķes, kas lēnām sūcās aukstajā rudenīgajā zemē.

-   Trumpis pieaicinājis viņu ka godīgu zagli izdarīt darbiņu kopa ar mūsu puišiem. Gājuši trijatā viņš, Klauns un Airis. Bet pēcāk viņš nav gribējis dalīties, nomušījis džekus un aizbraucis. Tas ir normāli?

-   Tas nu gan ir

Zagļi sašutumā saskatījās. Tas pārsniedza jebkuras robežas.

-   No-ormah. Dato Suhumietis plēsonīgi aplaizījās. Tagad tādi tipi saradušies jebkuru nolaidīs no kātiem!

-   Viss bija pavisam citādi! pārliecināti sacīja Ērzelis. Lai viņš pastāsta!

Autoritātes iestāšanās visiem bija pārsteigums. Students tomēr bija izdarījis pārāk nopietnu pārkāpumu

-    Pavisam citādi, pavisam! Apsūdzētais papurinaja galvu. Viņš bija apbrīnojami mierīgs, it kā jau iepriekš zinātu, ka viss beigsies labi.

-   Ka gan? Imperators zobgalīgi piemiedza acis. Pastāsti, kā viss notika. Varbūt puiši ir dzīvi?

Students dziļi ievilka elpu, pārlaida acis saieta dalībniekiem. Vilku purni, nikni, ļauni skatieni, teju, teju parādīsies ilkņi…

-   Viss bija tā… Gājām trijatā, viņi palika uz vakts, es paņēmu pasūtīto mantu, atgriezos pie viņiem pēc piķa… Tikai viņiem nenāca ne prātā bleķot, viņiem nemaz nebija līdzi skanošā! Toties bija duncis un cilpa, lai mani piebeigtu! Taču es izrādījos mudīgāks… Kas cits man atlika?

-   Tatad piķi tev neatdeva? noducināja Vectēvs.

-   Neatdeva.

-   Tiešām? pavaicāja Imperators.

-   Atbildu par saviem vārdiem.

-   Cik apsolīja?

-   Sakumā astoņus stabus, tad Trumpis pacēla maksu līdz desmit…

-   Un tu aizbrauci bešā?

-   Saprotams! Labi, ka tiku projām ar veselu ādu!

-   Labi, sauciet Zinātāju!

Ērzelis domāja, ka atvedīs Ķirmi. Taču pļaviņā negaidīti parādījās… Matrozis!

Lai gan ko tamlīdzīgu Ērzelis bija paredzējis, tomēr šads pavērsiens viņu pārsteidza. Bet Studentam gluži vai atkārās žoklis.

-   Sveiciens ļaudīm! Matrozis sasveicinājās.

-   Stāsti, ko zini! Imperators pamāja.

-   Neko sevišķu jau nezinu .. Matrozis paraustīja platos plecus. Tik vien kā to, ko stāstīju taviem džekiem…

-   To pašu arī atkārto! Vectēvs noburkšķēja.

-   Students paspēlēja man septiņus stabus, Matrozis stāstīja. Viņš bija tukšā, es noticēju, ka atdos. Bet šis nekādi nevarēja sadabūt. Tikai, kad aizbrauca uz Ļeņingradu, tad arī atveda.

-  Atveda no Ļeņingradas? Tiešām? Imperators tincināja.

-   Zobu lieku ķīlā! Matrozis ar īkšķa nagu aizķēra priekšējo zobu un parāva. Kā atbrauca, tā tajā pašā dienā atdeva. Tiesa, sākumā pūta miglu, bet pēcāk aizgāja un atnesa…

-   Nu, ko teiksi, Student? Dato izšķobīja lūpas.

Iznāk, ka mūsu puiši tev tomēr samaksājuši? -

Imperators triumfējoši konstatēja.

Nē, samulsis atbildēja Students. Tā bija cita nauda… Vienkārši tāda sagadīšanās…

Viņš saprata, ka šī sagadīšanās viņu pazudinās. Saieta dalībnieki nicīgi vīpsnāja. Viss bija skaidrs.

-   Kādās banknotēs viņš atdeva parādu? negaidīti ievaicājās Ērzelis.

Matrozis atkal paraustīja plecus.

Desmitniekos bankas iepakojumā. Septiņas paciņas.

»

-  Toties Trumpis viņam bija sagatavojis četras paciņas divdesmitpiecnieku Tās pogainie savāca kratīšanā, Ērzelis sacīja.

Saiets neizpratne iedūcās.

-   Tev to pogainie izstāstīja, vai? Vectēvs pavaicāja.

Ērzelis nesatricināmi papurināja galvu.

-   Tur gaida vēl viens Zinātājs. Uzklausīsim viņu.

Tagad pļaviņā iznāca Ķirmis. Viņš manāmi uztraucās un pat aizmirsa sasveicināties.

-   Es biju aizgājis uz mājām pie Trumpja, viņš ziņoja saietam. Runājos ar Kļavu, viņa saimnieci Viņa kratīšana bijusi pieaicinātā. Kruķi uzgājuši stroķi un desmit stabu. Četras paciņas kvartu…

Iestājās klusums.

-   No kurienes nācis šis piķis? Imperators apjucis pavaicāja. Bija redzams, ka viņš šādu pavērsienu nav gaidījis.

Ķirmis mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Trumpis nesen braucis uz pilsētu un atvedis. Teicis par pasūtījumu. Tad no Rostovas atbraucis spečuks, šie runājuši par kādu štelli. Neko sīkāk Kļava nezina…

Imperators apjucis palūkojās Vecteva. Paraudzījas visapkārt. Skaidrā lieta kļuva skaidra pavisam citā virzienā.

-  Viss sakrīt, sacīja Ērzelis. Mans puika runā patiesību. Viņš nekādu pārkāpumu nav izdarījis. Bet Trumpis gribēja godīgu zagli apvest ap stūri. Piķa vieta cilpu kakla' No viņa arī jāprasa atbildība! Bet Students ir bez vainas!

Imperators nokremšļojās.

-   Ko teiks godīgie zagļi?

Ērzelim taisnība, Vectēvs atsaucās. Puika ir

tīrs!

-   Trumpis ir māneklis!

-   Students ir godīgs zaglis!

Vienīgi Dato kārtējo reizi nošķobījās.

-   Bet kāpēc viņš nožmiedza džekus? Būtu gājis pie Uzrauga, pats izvirzījis pretenziju…

-   Ar cilpu kaklā būtu gājis? Ērzelis noprasīja. Dato tikai nospļāvās.

-   Kurš vēl ir pret Studentu? Imperators pārlaida skatienu saietam. Taču vairs nevienas balss „pret" nebija.

-  Noņemam apsūdzību, Imperators rezumēja. Students ir tīrs Bet ar Trumpi būs atsevišķa runāšana…

Visu atceļu Rostovas zagļi dzēra degvīnu un apsprieda saietu.

-   Apsveicu, Student, otrajā dzimšanas dienā! Ērzelis pacēla glāzi. Visi saskandināja, iedzēra, uzkoda

kausētos sieriņus un maizi ar sviestu.

i __

-  Saki paldies, ka Ērzelis par tevi iestājās! Sultāns ierunājās. Citādi būtu tevi piebeiguši bez vārda runas.

-  Jā, Matrozis centās. Students pamāja, nikni raudzīdamies spēkavīrā.

Ko tad Matrozis? tas nesatricināmā mierā attrauca. Matrozis pateica, kā bija…

-   Paldies, brālīt, par tavu patiesību, paldies, slēpdams acis, lai neizlaužas niknums, Students izmocīja.

-   Rau, Ķirmis arī teica patiesību, tikai citu!

-   Es savu čomu dēļ jebkuru saplosīšu gabalos! iesaucās pamatīgi ierāvušais Ķirmis, pulēdamies pielēkl augšā no savas vietas. Taču Sultāns viņu noturēja.

-    Saplosīsi, saplosīsi, nomierinoši sacīja Ērzelis.

-   Tikai tagad bez lieka trokšņa liecies uz auss. Un vispār visiem laiks izklīst. Mājās vēl apspriedīsim visu, ko vajag…

Epilogs

Sarkani zilais porcelānā ķīnietis bez mitas klanīja galvu. Students sēdēja pretī un sajūsmināts raudzījās figūriņā. Tāpēc ka tas klan ja galvu pats no sevis, bez iedarbības no malas. Kā pirms mēneša, kad bija jadodas uz saietu. Taču toreiz Students nebija bijis gluži skaidrā. Toties tagad viņš nepavisam nebija dzēris. Viņš tikai uzdeva jautājumus, un ķīnietis ar žestiem atbildēja. Un tā viņiem sanāca abpusēja saruna.

-   Tātad es kāpšu uz augšu? Būs cieņa, autoritāte, nauda?

Ķinietis turpināja māt.

-  Matrozi rit pat nolaidīšu no kājas! Novaktēšu mergli pavārte un iegrudīšu dunci ribās…

Porcelāna galva apstājās un sāka grozīties no vienas puses uz otru.

-   Ko, neaiztikt Matrozi?! Students nobrīnījās. Kāpēc9 '

Ķīnietis stingri grozīja galvu.

-    Tu neesi necik runīgs. Lai gan… Agrāk taču pavisam klusēji, Students skaļi nodevās pārdomām Tiesa, arī tagad tu klusē, tomēr sarunājies.. Kā džeki, kad saklauvējas ar kameras kaimiņiem. It kā klusē, bet tomēr sarunājas…

Ķīnietis p ekrītoši pamāja.

Students norūpējies pētīja figūriņu un saspringti domaja.

„Kas notiek? Kā viens porcelānā gabals var runāt?! Tas nekādi nav iespējams! Un pie Sazāna tas tādu pat stāvību netika izrādījis.. Tas sākās pēc tam. Kad veikties sāka viņam Studentam…"

r

Viņš paraudzījās uz gredzenu, no kura nekad nešķī rās. Lauva itin kā smaidīja vai zobgalīgi ņirdza zobus, bet melnā akmens sīkajas šķautnēs laistījās sarkana atblāzma..

-   Vai agrak tu sarunajies? viņš pavaicāja.

Ķīnietis noliedzoši papurinaja galvu.

„Tas viss ir gredzena deļ… Gan veiksme, gan atdzīvojies ķīnietis… Ne jau nu tieši atdzīvojies, bet it kā kāds tajā butu iemājojis… Un runa ari tas nezināmais!"

-   Tevī kāds sēž?

Ķīnietis māja.

-   Kas? Gredzena pavēlnieks?

Ķīnietis māja.

-   Kas viņš ir?

Figūriņa sastinga. Vai nu negribēja atbildēt, vai nezināja atbildi.

„Ne velti man sāpēja roka, kad pieskāros bildei!" pēkšņi Studentam galva pazibēja pārsteidzoša doma. „Vai tiešām tas… Vai tiešām nelabais?!"

Lai gan jautājums netika izteikts skaļi, ķīnietis sāka māt

-   Ak tu maita! Students pielēca kājās. Ne uz ko tādu neesmu parakstījies!

Viņš paķēra porcelānā figūri nu un ar spēku trieca pret sienu Taču ta nevis sašķīda neskaitāmās drumslās, bet atsperīgi atlēca no grīdas un vesela atgriezās savā iepriekšējā vietā, pārmetoši šūpodama galvu.

-   Uz visu tu parakstījies, turklāt jau sen! Students pēkšņi izdzirda kadu balsi. Popu baidījies aiztikt, toties pēcāk sāki bez apdomāšanās asinis liet! Un ari uz priekšu tu staigāsi manā pavadā, pildīsi manas pavēles! Par to tev būs veiksme, zelts, sievietes tu dabūsi visu, ko vēlēsies! Un figūriņa nav vainīga, es tev rādīšos arī cita veidolā. Bet tagad es aizeju, pagaidam dzīvo vesels…

Studenta priekšā nekustīgi stāvošā Minu dinastijas porcelāna figūriņa pēkšņi šķindot sašķīda neskaitāmās lauskās, dažas asas šķembiņas ietriecās viņam vaigā un pierē kā brīdinājums.

Ja veiksme būs, tad lai iet ar! Students noteica, notriepdams ar asinīm visu seju.

Rostova pie Donas 2012.-2013. gads

SATURS

Prologs. Atradums Ermitāža………………..

Pirmā daļa. DZIEDNIEKS KFĪRS…………

1. nodaļa. Gredzena maģija…………………

2.  nodaļa. Burvja māceklis………………….

3.  nodaļa. Mar Samuila nama noslēpumi.

4.  nodaļa. Melnās klints brīnumi…………

5.  nodaļa. Dzīres Jeršalaimā……………….

6.  nodaļa. Likteņa gredzens………………..

7. nodaļa. Nāve Jeršalaimā………………….

Otrā daļa. ZAGLIS STUDENTS…………….

1. nodaļa. Ideoloģiskais darbs……………..

2.  nodaļa. Dievnamu aplaupītājs…………

3.  nodaļa. Spekulanti………………………….

4 nodaļa. Tīrā „štelle"………………………….

Trešā daļa. ASASINS FARIDS……………..

1. nodaļa. Virtuozo slepkavu skola………

2.  nodaļa. Alamuta mācības…………………

3.  nodaļa. Diena paradīzē……………………

4.  nodaļa. Nogalināt vezīru……………

5.  nodaļa. Franču sūtnis………………..

6.  nodaļa. Atliktā atriebība……………

Ceturtā daļa. zaglis students. nobeigums

1. nodaļa. Cilvēku un velnu darījumi.

2.  nodaļa. Zagļu tiesa…………………….

Epilogs…………………………………………..

* * *

Kindjajevs dabūja rājienu par ugunsdrošības noteikumu neievērošanu, kas izpaudusies smēķēšana darba vietā, kā dēļ notikusi ražošanas trauma. N kolaja Petroviča roka tiešām bija pietūkuši, un viņš, ladedams gredzenu, Nataļju Ivanovnu, arodbiedrību un muzeju kopumā, paņēma slimības lapu. Trofimovs palika viens, un, jāteic, tas atgādināja viņam ieslodzījumu Petropavlovskas cietokšņa kazemātā

y

Izlūdzies Dzelzs Natai kroņa fotoaparātu „Zorkij" un ieskrūvējis zem objektīva dīvainus gredzenus, Ivans piefotografēja veselu filmiņu, uzņemdams gredzenu visos rakursos. Tad pats personīgi attīstīja filmiņu un izgatavoja uzņēmumus. Bija iznākuši samērā pieklājīgi tuvplāni, tiesa, ļoti graudaini, taču visas detaļas bija labi saskatāmas. Pats galvenais viņam bija izdevies

* * *

Jeršalaimas nabago kvartāli naktī gr mst tumsā, ko nekliedē pat naktssardzes lāpas jo sargi te nekad neielūkojas. Nejauši iemaldījies un ceļu nezinošs gājējs te viegli var salauzt kāju, bet, ja nelaimējas, uzdurties laupītājiem un pat zaudēt dzīvību. Tikai neviens svešinieks neieklīst šajās šaurajās līkumotajās ieliņās, vienīgi vietējo ļaundaru ēnas sp ežas pie drebelīgajiem

* Stadija garuma mērvienība Senajā Grieķija.

* Ba garuma mērs, kas līdzinās aptuveni diviem metriem.

** Saturnālijas izvirtīgi svētki Romā, veltīti auglības dievam Saturnam.

*** Lupanārijs publiskais nams.

* * *

Gaiļa iedziedāšanās atrāva Kfīru no vistīkamākās nodarbes pasaulē. Debesis aiz loga bija kļuvušas pelēkas. Debora gulēja gluži bez spēka, pilnīgās lūpas bija sausas un sasprēgājušas.

** Pilumi-gari smagi šķēpi.

* * *

-  Pie jums ieradusies sieviete, kungs! Smuels ziņoja. Viņa nav pierakstījusies, bet uzstāj, lai pieņemat. Viņas vārds ir Zusa.

-   Ko?! Kfīrs pielēca no sava dīvāna. Kā viņu sauc?!

Zusa, pārvaldnieks atkārtoja. Nav ģērbusies

necik bagāti, taču izskats viņai ir cēls.

-   Ved uz kabinetu!

Zināms, Zusa pasaulē nav viena vien, taču dziednieks instinktīvi juta tā ir tā pati, kura lika viņa sirdij dauzīties kā trakai. Un nojauta teica viņa nav nākusi tāpat vien, kaut kas ir atgadījies!

Sasitis plaukstas, viņš atsauca Leu un pavēlēja pasniegt svaigu apģērbu. Uzvilka sniegbaltu hitonu, apslacījās ar grieķu smaržūdeni, sasukaja matus… Kad

* * *

Visu ievārīja Boazs. Protams, iespējams, ka īstais vārītājs nebija viņš, taču viņš pirmais skaļi pauda to neapmierinātību, kas paklusām ruga pacientu, viņu radinieku, draugu, paziņu un kaimiņu vidū, nāca pāri malām Jeršalaimas tirgos, ielās un laukumos, sūcās iekšā sinagogās un sasniedza ari pilsētas varas pārstāvju ausis. Taču sākās viss tiešām no Boaza.

* * *

Pēc nedēļas pie Jeršalaimas labākā dziednieka mājas stāvēja divas rindas. Parādes pusē gaidīja Kfīra parastie pacienti bagātnieki tīrās drānās, atbraukuši ratos un kalpu pavadībā. Klajumā zem Melnās klints nīka vienkāršākie un nabadzīgākie ļaudis, viņi ienāca pa aizmugures vārtiem un nokļuva pieņemšanā pie Avī. Izejot dalījās iespaidos.

* * *

Kfīrs atjēdzās, kad saule jau bija samērā augstu Viņš gulēja no bieziem koka deļiem sanaglota burī, kas stāvēja tālu aiz pils šaurā nožogotā pagalmā. Sadauzītais ķermenis sāpēja, kreisā roka neklausīja, arī kaja noteikti bija lauzta. Saskrāpēta seja bija satūkusi, viena acs nerādīja vai nu to tiešām bija izskrāpējusi Varenija, vai arī tā bija aizpampuši no Marka sitieniem.

Ar pūlēm pagriezis galvu, viņš ieraudzīja garu zemu māla būdu ar šķībām durvīm un bez logiem kā aitu kūti Gnocā. Taču te dzīvoja nevis aitas, bet vergi tā bija viņu pasaule. Apkārtne bija pelēcīga un nožēlojama akmeņiem nokaisīta un smiltīm sajaukta zeme,

* * *

Tikām blakus spārnā, sekretāru sektorā, ideoloģiskā sekretāra biedra Terehova četristabu dzīvoklī apspriedās par gluži pretēju tematu.

Arhips Kuzmičs atgriezās vēlu, ap deviņiem. Kalpotāja Tasja, kas mājās veica pavāres, apteksnes un apkopējas pienākumus, palīdzēja saimniekam novilkt kurpes (radikulīta dēļ viņam bija grūti pieliekties), saņēma svārkus un kaklasaiti

-   Ejiet vien iekšā, Arhip Kuzmič, es tūdaļ pat uzklāšu…

-   Arī šņabi atnes.

Līdz ar kurpēm un svārkiem priekšnamā palika arī liela priekšnieka kundziskā stāja, ta ka viesistabā ie-

* * *

PSRS eksistēja daudzi aizliegumi, bet galvenais vēlāk zaudētā spēja tos nepagurstoši izpildīt. Tāpēc

Aleksandrs Isaakovičs Bernšteins savienības līmeņa

»

darbonis un pagrīdes miljonārs nevarēja atļauties gulšņāt līdz pusdienlaikam, salāpīt paģiras un ieiet tonizējošā vannā, bet tieši deviņos ieradās savā ādas un

* * *

Cietokšņa galvenajā zālē Dižais šeihs apspriedās ar saviem padomniekiem, deva uzdevumus karavadoņiem, rīkoja kopējas lūgšanas svētkos. Te viņš palaikam arī demonstrēja savas pārcilvēciskās spējas, kas atstāja uz skatītājiem satriecošu iespaidu.

Sagatavošanā saskarsmei ar viņsauli tika pielaisti vienīgi paši tuvākie un uzticamākie palīgi. Tagad no

* Kadī tiesnesis.

* Dehkans — zemnieks.

[1] ilazuls viens no sātana vārdiem Austrumos.

[2] hēra sīka monēta.

[3] primipils rangā augstākais centurions leģionā, pirmās dubultās centūrijas komandieris.

[4] triāriji smagi bruņoti kājnieki leģiona sastāvā

[5] otrā sardze no pulksten 22 līdz 02.

[6] mualims skolotājs.

[7] asasīni (hašašlni, hašišīni); no arābu valodas tie, kuri lieto hašišu.

[8] kanuns sens mūzikas instruments Austrumos.

[9] haurvats maijs un jūnijs pēc zoroastriešu kalendāra.

[10] dīvāns — augstākā varas institūcija sultanātā.

[11] gladiatori fiziski spēcīgi, ne pārāk gudr kriminālnoziedznieki, kuri izpilda spēka akcijas (krim nālais žargons).

Content

Koreckis Daņils Muzeja artefakts

Prologs . Atradums Ermitāžā

Pirmā daļa . DZIEDNIEKS KFĪRS

Pirmā nodaļa. Gredzena maģija

Otra nodaļa Burvja māceklis

Treša nodaļa. mar Samuila nama noslēpumi

Ceturta nodaļa. melnas klints brīnumi

Piektā nodaļa. Dzīres Jeršalaima

Sestā nodaļa. Likteņa gredzens

Septītā nodaļa. nāve Jeršalaimā

Otra daļa ZAGLIS STUDENTS

Pirmā nodaļa. ideoloģiskais darbs

2. nodaļa. dievnamu aplaupītājs

Treša nodaļa. Spekulanti Ļeņingrada

Trešā daļa. ASASĪNS FARĪDS

Pirmā nodaļa. Virtuozo slepkavu skola

Otrā nodaļa. alamuta mācības

Treša nodaļa. diena paradīze

Ceturtā nodaļa. nogalināt vezīru

Piektā nodaļa. franču sūtnis

Sestā nodaļa atlikta atriebība

Ceturta daļa . Zaglis Students. Nobeigums

Pirmā nodaļa. cilvēku un velnu darījumi

Otrā nodaļa. zagļu tiesa

Epilogs

SATURS