Koreckis Daņils

Nogalināt slepkavu

DANILS KORECKIS

NOGALINĀT SLEPKAVU

.

Pirmā nodaļa KRIMINALITĀTES LĪMEŅI

Noziedznieku pasaule ir tāda, kādai valsts tai atļauj būt

Džons Kramniks, Amerikas Policijas priekšnieku asociācijas lidzpriekšsēde- tājs

Mariku Bļauri uzņēma brigādē, un viņš gatavojās savai pirmajai maiņai. Priekšlaikus devusies pensijā pēc divdesmit čuguna lietuvē nomocītiem gadiem, māte priecājās par šo ziņu, jo, gluži pretēji savai pieredzei, uzskatīja, ka brigāde — tā ir otrā ģimene, dzimtā māja. Tā tas bija daudzajos darba kolektīvos filmās, grāmatās, avīzēs un dziesmās. Un tas, ka viņai pašai nepaveicās — visapkārt dzēra, lamājās, grasījās izdrāzt turpat dušās pēc maiņas —, nemainīja vispārīgo priekšstatu. Vienkārši eksistēja skaista un pareiza pasaule — tā atradās kaut kur tālāk, bet bija ari kroplīga un rupja — tā nez kāpēc atradās tepat blakus. Viss atkarīgs no vadītāja. Kas nu Petjka Burakovs par brigadieri? Pirmā numura pļēgurs un brunču mednieks, turklāt ari nagus mēdza palaist. Bet skaties vien — līdz pensijai novilka, tātad priekšniecībai bija pa prātam… Nu nekas, viņa par diviem izcietusies, jācer, ka Marikam dzīvē vairāk veiksies.

—  Vai tev tas brigadieris ir labs? — viņa pajautāja Bļaurim, kurš ar mokām stīvēja kājās nonēsātas četrdesmit ceturtā lieluma krosenes.

—  Normāls, — dēls noburkšķēja. — Tad jau redzēs — darbs rādīs.

Nostirkšķēja un atsprāga šuve, atklādama ne visai tīru zeķi. Bļauris nolamājās. Taču niknuma uzliesmojums tūliņ noplaka. Jaunajā darbā tādi sīkumi viegli atrisināsies.

—   Cau, mammu!

Viņš piegāja pie spoguļa, noglaudīja savu skūto, grumbaino galvu, kas līdzinājās pārāk ilgi zemē nogulējušam kartupelim, aizvilka sporta jakas rāvējslēdzēju un iebāza kabatā īso, saliekamo steku.

—  Kam tev tas? — satraucās māte, bet viņš jau vēra durvis.

—  Vajag, mamm, vai tad nezini, kā tagad huligāni savairojušies!

Durvis aizcirtās.

Pagalmā kvernēja Papagailis un Lamzaks. Smēķēja cigareti pēc cigaretes, visapkārt izmētādami izsmēķus un nepārtraukti spļaudīdamies.

—   Nāc šurp! — kā paradis, uzsauca Lamzaks.

Ielas komandā Bļauris divu gadu laikā tā arī nebija

spējis iekarot autoritāti. Varbūt tāpēc, ka neprata gludi runāt, varbūt tāpēc, ka armija izbrāķēja garīgu traucējumu dēļ, bet, visticamāk, tādēļ, ka izgāzās «iesvētīšanā». Stingri ņemot, viņa vainas gan tur nebija. Sita, kā pieklājas, četratā, viņš ne reizi pat neiepīkstējās, neaizsedzās, bet kaut kas nebija kā vajag… Nolaida asinis pa degunu, un viss, pat kājās noturējās.

Izskaidrojums tam bija vienkāršs: reizē ar viņu komandā uzņēma ari Tomku Fedotovu, bet skuķēm pārbaude savādāka: nodrātē divatā vai trijatā, bet pārējie skatās. Skaidrs, ka interesantāk! Tā nu Bļaura eksāmens atgādināja garlaicīgu lekciju pirms filmas. Pauris un Vāle steidzās, ari Lamzaks sevišķi necentās, tā nu Bļauris izspruka sveikā bez lūzumiem un kontūzijas, jo Tomka jau sēdēja uz pagrabā ievilktās kušetes un gaidīja savu kārtu.

Lamzaks pirmais uztrausās viņai virsū, viņu nomainīja Pauris, tad Vāle, pēc tam atkal Lamzaks. Bet, kad viss beidzās, Lamzaks, ciet pogādamies, iebildās:

—  Viņa arī tavā vietā nostrādāja! Atceros, es savā laikā divas nedēļas nogulšņāju, bet tu… uz viņas muguras izbrauci! Varbūt arī tevi vajadzēja iesvētīt kā bābu?

Un visi izplūda aizvainojošās ņirgās, sāka atbalstīt un izvērst šo domu plašāk.

Nepievēršot saucienam uzmanību, Bļauris atstāja pagalmu. Visi jau zināja, ka viņš ir Barkasa brigādē, gan jau piežmiegs astes, pat neiepīkstēsies, ka aizgājis bez izpirkuma. Komanda, padomā tikai! Protams, pirms diviem trim gadiem tas bija spēks; ja esi viens, pats par sevi, tad ari staigā kā pliks. Tomkai trīs «zvēri» nelika mieru, uzglūnēja — un nu tik vilkt uz savu būdu, kliedz vai nekliedz… Bet pēc tam Lamzaks, Pauris, Rudais un viņš, Bļauris, tos trīs tā nostrādāja ar nūjām, ka tie vispār pazuda no pilsētas.

Bet tagad parādījušies apsviedīgāki ļaudis… Ielu brandžas put arā, bet, kuru uzņem brigādē, tam ne vien aizmugure droša, bet arī samaksa pa pirmo! Un nav nekādas vajadzības zagt motociklus vai garāmgājējiem raut nost cepures.

Pēc desmit minūtēm Bļauris sasniedza darbavietu. Paliels asfaltēts laukums, tajā divdesmit divi komerc- kioski. Gandrīz visi atvērti cauru diennakti. Viņa uzdevums — aizsargāt komersantus. Patiesību sakot, viņu pašu te nemaz nav, nolīgtie pārdevēji, pamesti aci pret aci ar melno nakti, apsargājamos neietilpst. Drošība garantēta precei un kiosku logiem.

Bet, ja pārdevēji vēlas, lai arī viņu purnus ņem apsardzībā, lai paši protas, lai velta uzmanību savam aizstāvim.

Šodien viņa maiņa. Bļaura amatu sauc — kontrolieris. Gandrīz visi iesāk ar to tāpat kā armijā ar ierindnieku. Bet tālāk — kā dienests veiksies…

Tagad uz visu nakti viņš šeit ir galvenais. Nu, atbrauks pāris reižu menti, bet tie šeit kā piektais ritenis. Piestās, paņems aliņu, šņabi, rijamo — un aiziet tālāk. Viņiem viss rajons pakļauts, kaut ne par ko neatbild: apzog kādu, aplaupa, nožmiedz — kas šiem tur?

Bet, ja te kas atgadīsies, Barkass uz vietas ādu pār acīm novilks!

Savā laikā Bļauris gribēja tikt mentos — dragā pa naksnīgo pilsētu un varas vārdā dari, ko gribi… forma, stobrs, steks, rokudzelži, rācija, ja ievajagas papildspēku… Bet atteica — ņemot tikai pēc armijas, bet ar viņa pantu… vispār — basa vārna. Nu, lai jau, mentu vara sašķobījusies: arvien biežāk paši atraujas…

Bļauris apstaigāja kioskus, vērodams, vai viss kārtībā. Pie Samvela lasījās neskuvušies tautieši, no tumsas iznira «pelēkie kaķi» karsti degošām acīm; saņēmuši kārtējo devu, nomierinājušies iznāca no kioska un, priecādamies par košumu atguvušo pasauli, nozuda tumšajās šķērsielās. Pie Ivana divas prostitūtas dzēra liķieri, mazliet vēlāk ieradīsies klienti. Tur nekādu pārkāpumu nav— gan Samvels, gan Ivans kārtīgi maksā meslus no sava biznesa.

Pa labi atskanēja troksnis. Trīs žūpas, neganti lamādamies, raustīja tirgotavas restes, kaut ko paģērot no pārbiedētās meičas.

—  Ko vajag?! Gribat, lai paurus aprauju?! — pērkon- balsī, kuras dēļ bija ticis pie savas iesaukas, Bļauris norēcās, slādams uz konflikta vietu.

Viņš pat neizvilka sitamo. Brangais rumpis, neglītā, punainā galva, speciāli nodzīta plika, lai pasvītrotu tās kroplumu, sejas izteiksme, kuras dēļ skolā viņu saukāja par bandītu, radīja vajadzīgo iespaidu: miera traucētāji nekavējoties laidās lapās. Bļauris saprata: ne jau tieši no viņa tie nobijās — beigu beigās pašiem pauri un purni, ka turies, un kabatās arī droši vien šādi tādi nāves dzelži, mierīgi varēja dot pretī… Bet saprot, lai arī cik stulbi: viņš nav viens, aiz viņa stāv brigāde, bet aiz tās — viss grupējums, iekulsies — noteikti atradīs, un nāksies atbildēt… Bet tā tev, brālīt, nav tiesa, advokāti nepalīdzēs, un nosacītu spriedumu nemēdz būt…

—   Ko ta gribēja? — viņš skarbi noprasīja pārdevējai, jaunai un glītai skuķei ar' gaišiem, divās mazās astītēs sasietiem matiem.

Meiču naktīs nebija daudz — četras vai piecas, gandrīz visas drošības pēc atveda līdzi drauģeļus un drātējās ar tiem līdz rītam, apvienojot patīkamo ar lietderīgo.

—  It kā vakar pie mums šņabja vietā pašbrūvēto nopirkuši! Ko es tur zinu — tikko iesāku…

—  Tātad pārinieks ķīmiķo, — joprojām skarbi teica Bļauris.

—  Nezinu. — Meiča paraustīja plecus. Viņa joprojām izskatījās nobijusies. Bļauris atcerējās, ka savā stažēšanās laikā nekad šajā būdā nebija redzējis puišus.

—   Kā tevi sauc?

—   Ņina. — Vīna pasniedza bundžu. — Gribi alu?

Alus visos kioskos Bļaurim bija par brīvu. Padzīdams

huligānus, viņš bija izdarījis pakalpojumu, par ko pienācās atalgojums. Piemēram, jaunas krosenes. Vai šī bondā vistiņa.

Laikam Bļaura domu gaita atspoguļojās viņa sejā, jo meitene nolika aluskārbu uz letes un atkāpās kioska dziļumā, gatavodamās uzklausīt kārtējo piedāvājumu, kādus viņai nācās noraidīt vismaz divdesmit reižu dienā.

Taču šoreiz Bļauris nekādus piedāvājumus nepaguva izteikt. Aiz muguras nobremzēja ārzemju vāģis, viņš instinktīvā metās sāņus, gatavs acumirklī mesties gar zemi. Bet tas izrādījās Barkass.

—  Kā sviežas? — viņš norēca staršinas balsī.

«Apdauzītais,» Bļauris nodomāja.

—  Normāli… Trīs stulbeņi līda pie meičas — padzinu…

—  Tikai pats turies no Ņinkas pa gabalu. Saprati? — Barkass noņirdza. — Viņa ar mani salaidīs! Vai ne, Ņina?

Meitene dusmīgi aizcirta lodziņu.

—   Stroķi ņemsi? — Barkass čukstēja. — Jauns TT, jebkurai bruņuvestei cauri izbliezīs… Pusotra miljona!

Apstulbis no tik strauja sarunas pavērsiena, Bļauris blenza platajā, bakurētainajā brigadiera sejā. Tā likās nopietna, bet tas vēl neko nenozīmēja. Barkass mēdza strauji pārlēkt no vienas tēmas uz citu, labprāt āzēja sa- runbiedru, un nekad nevarēja saprast — joko vai ne. Runāja, ka viņš, kad vēl brauca uz kuģiem, dabūjis ar bomi pa galvu.

—  Ko blenz? Netici? Skaties!

Ielīdis ar sarkanu ādu iztapsētajā autosalonā, Barkass no sēdekļa apakšas izvilka lielu, melnu pistoli, izskatījās, ka patiesi jauna.

—  Ņemsi? — Viņš neslēpdams grozīja rokās bīstamo mantinu. — Gan kādreiz noderēs.

—  faē, nē! — Bļauris atkāpās. — Kur tad tādu naudu… Un vispār…

—  Tātad neesi nobriedis…

Pistole pazuda.

—  Nu, skaties… Noraks tevi kā Pšihu…

Barkass nez kāpēc iesmējās, izzvejoja no kabatas čaulīti un meta to kioska logā, piedraudēdams ar pirkstu gaišmatainajai galvai, kas parādījās tajā.

—  Labi! — Brigadiera seja pēkšņi kļuva neizdibināma. — Rīt norēķināšanās diena. Apstaigā visus un pabrī- dini — likme palielināta par divdesmit procentiem. Inflācija! Par maukām — četrdesmit procenti, par narkotikām — piecdesmit. Lai maksā, kuņas!

Barkass ar troksni apgrieza mašīnu, un, nozibinājusi ugunis, sarkanā «Toyota» aizdrāzās pa plašo prospektu.

«Kāds te sakars ar Pšihu?» smagi sarosījās trauksmaina doma.

Palika mīkla, kurš nožmiedzis bijušo tirgus kontrolieri, slepkavība netika atklāta tāpat kā daudzas citas. Bet atšķirībā no visām pārējām šoreiz nevis menti turēja aizdomās kādu no bandītiem, bet bandīti bija pārliecināti, ka te roku pielicis majors Koreņevs, kurš gan izgrozījās, kā tagad bieži gadās, viņam neko nepierādīja…

Atceroties Lapsu, Bļauris sabozās, iesmeldzās pēc lūzuma saaugušais žoklis, aukstas tirpas pārskrēja mugurai — tāds nezvērs varēja nožmiegt gan viņu, gan Bar- kasu. Ko nu par Barkasu! Bija dzirdēts, ka viņš solījies norakstīt pašu Samani! Un nobijies uz laiku nozudis pagrīdē…

Taču majoru kaut kādu sūdu dēļ savāca paša menti. Rādās, daudziem traucēja…

Bļauris paberzēja žokli. Garastāvoklis bija sabojāts. Tiesa, bija iespējams Uzlabot savējo, bojājot to citiem. Viņš sāka apstaigāt tirgotavas, paziņojot par likmju paaugstināšanos.

* * *

Papagailis stāvēja uz vakts, Lamzaks un Pauris gaidīja novēlojušos gājēju. Klajums grima tumsā; velkot dūmu, iekvēlojās cigarešu uguntiņas, apgaismojot kantainos žokļus, nervozi savilktās lūpas un drebošās nāsis. Nez vai dienas gaismā kāds saskatītu Lamzaka un Paura līdzību, bet šobrīd nakts darba gaidas bija pārvērtušas abus dvīņos. Ari domas bija gandrīz vienādas.

—  Bļauri brigādē uzņēmuši. — Lamzaks sulīgi nospļāvās. — «Placīti» apsargā. vŠodien pat neapsveicinājās, nepienāca, kad saucu…

—  Kuņa, — diezgan gurdeni atsaucās Pauris.

—  Izpirkumu par izstāšanos nesamaksāja! — Lamzaks auni turpināja. — Tamarka aizgāja, tagad Taņku velk īdzi… Un ko tad mēs darīsim? Grūdīsim viņām piķi par rijamo?

Pauris klusēja. Viņš zināja, ka Lamzaks atkal mēģina piecirst Tomkai, bet tā viņu pasūtījusi vienu māju tālāk. Bet to viņš necieš. Pats jau negribēs līst sūdos, gribēs kādu citu izmantot. Piemēram, viņu, Pauri, ja nemācēs izgrozīties.

—  Tamarka tagad Centra brandžā. Kas mēs viņai vairs? — cik spēdams neitrāli bilda Pauris.

—  Kas mēs? Skaties…

Kaulainā roka sagrāba Pauri aiz matiem, cigaretes uguntina aprakstīja loku un piespiedās vaigam.

—  Stulbs paliec?! — Sajutis asas sāpes un degošās miesas smaku, Pauris sāka raustīties un ar pūlēm izrāvās no ciešā tvēriena. Sejas labā puse neganti sūrstēja.

—  Tūlīt redzēsim, kurš te ir stulbs!

Noklikšķēja atsperu nazis, izsviežot asmeni, un divpadsmit centimetru asi iztrita tērauda šķēla gaisu tieši pie Paura acīm.

—   Zarnas izritināšu, maita! Es te esmu galvenais, nevis tu vai Bļauris, — Lamzaks ļauni šņāca. — Centra veči, aristokrāti… Diršu virsū! Kas aizgājis bez atļaujas un nav samaksājis izpirkumu — nokārtosim rēķinus! Bet Tomku es drātēju un drātēšu! Par brīvu! Citādi — kā šņāpšu pāri ciparnīcai — lai tad palepojas!

Papagailis nosvilpās vienu reizi. Lamzaks apklusa. No autobusa pieturas pa īsāko ceļu tieši pāri klajumam gāja cilvēks.

—   Nāk… Nu!

—  Es nevaru…

Pauris stāvēja, saķēris vaigu, skaidri liekot noprast, ka no viņa labuma nebūs.

—  Sūds ar tevi! Arī bez tevis tikšu galā!

Plēsonīga ēna aizšķērsoja nācējam ceļu, un tūlīt atskanēja ātri, dobji sitieni. Cilvēks neveikli mēģināja aizstāvēties, bet tika notriekts zemē. Ņurdot un lamājoties Lamzaks spārdīja viņu kājām. Kad gulošais vairs nekustējās, Lamzaks pierastām kustībām pārmeklēja kabatas, noņēma pulksteni, iebāza azotē kabatas portfeli. Papagailis nosvilpās divas reizes.

—  Tinamies!

Lamzaks un Pauris, cenzdamies netrokšņot, metās uz klajuma malu, izlīda pa caurumu žogā un nesteidzīgi nogāja divus kvartālus.

—  Patika maliņā pastāvēt? — Vadoņa garastāvoklis uzlabojās, tāpēc jautājumā nebija ļaunuma — tikai parastā ņirgāšanās. — Eš viņu minūtes laikā samīcīju!

—  Cik tad šim gadu? — Aizvainotu izskatu, glaudot vaigu, Pauris atļāvās mazu dzēlienu: sak, varbūt jau visi deviņdesmit, ko tad tur daudz lielīties?

—  Velns viņu zina. — Lamzaks neuztvēra dzēlību. — Pasē neskatījos. Bet muķī ieskatījos — papīrīši ķieģeļa biezumā. Bet tavas daļas tur nav.

Pauris aizvainoti klusēja.

«Noštaukāt viņu, vai? Cik var ciest? Jau piektā rēta! Un čakarē bez apstājas… Aizvilināt uz kreiso krastu, ar ķieģeli pa pakausi, tad uz naža, un miers!»

—  Stāvi tepat, tev nevajag, visu biksēs salaidi, — no- grudzināja Lamzaks un ienira diennakts maksas tualetē.

Iegājis kabīnē, viņš apskatīja laupījumu. Japāņu pulkstenis, dārgs… Nauda, paskaitīsim — piecsimt piecdesmit tūkstoši. Ādas kabatas portfelis — var pārdot… Kaut kāda apliecība…

Lamzaks pavēra tumšos ķirškrāsas vāciņus. Fotogrāfijā nepazīstams cilvēks, apmēram četrdesmit pieci gadi, militārā formā. VDK apakšpulkvedis Gaļenkovs, Tiho- donskas apgabala Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes nodaļas priekšnieks. Un ar plastikātu apvilkts ieliktnis ar fotogrāfiju, uzvārdu, sārta svītra pa diagonāli un melna atzīme «KD-11».

Bandas vadoņa kājas kļuva slābanas, vēders ieburkšķē- jās, un, ja viņš nestāvētu tualetē, tad neizbēgtu grēka, kurā tikko ņirgdams bija apvainojis Pauri.

Kad Lamzaks beidzot iznāca uz ielas, sadrūmušais kompanjons nespēja apspiest indīgu piezīmi.

—   Rādās, pats esi piekrāvis bikses aiz bailēm…

—  Ņem ciet! — Vadonis pastūma viņam vīkšķi naudaszīmju.— Tava daļa — divsimt piecdesmit štuki.

Un paskaidroja:

—  Mums abiem uz pusēm, Papagailim piecdesmit. Mums vēl pulkstenis, viņam — kabatas portfelis.

Tad uzsita uz pleca.

—  Nepūties nu, es pajokoju…

«Redzams, nojauta manas domas,» Pauris nosprieda, bet skaļi teica:

—   Kādi tur joki, pusģīmis pagalam!

—  No tā vēl būs labums: ja kas, teiksim — tas draņķis pirmais sāka, cigareti grūda purnā…

Viņi iegāja tumšajā skvērā, norunātajā vietā pie strūklakas gaidīja Papagailis.

—   Nu, kā? — Viņš nepacietībā lēkāja.

—   Nu gan maita trāpījās! Mēs vēl muti nepaspējām pavērt, bet šis — kā grābj Pauri aiz matiem, kā piegrūž degošu smēķi, — Lamzaks satraukti klāstīja. — Sāka tā smirdēt, it kā cūku svilinātu. Nu tad gan Pauris satrakojās! Kā vilka, kā mauca! Malacis! Notrieca no kājām un sadeva kā pienākas… Es pat ne reizi iegāzt nepaguvu!

Samazināt savu lomu un slavēt kādu citu nepavisam nebija Lamzaka dabā. Pauris izskaidroja to tādējādi, ka Lamzaks vēlas notušēt savus grēkus.

«Baidās, maita,» Pauris apmierināts nodomāja, bet skaļi teica:

—     Ko tad es — bučošu šo, vai? Ar kreiso — tanks, ar labo — tanks! Tad pa saulīti, pa kaklu! Pēc tam ar kājām!

Lamzaks vēroja notiekošo alkatīgā ziņkārē. Šajā lietā Papagailis — simtprocentīgs liecinieks.

—  Ņem, tava dala! — Vadonis pasniedza trofejas. —Ja kas atgadās — tu sardzē nestāvēji, nesvilpi, neko nedarīji.

—  Jūs viņu nobungājāt? — Papagailis lietišķi apvaicājās, liekot saņemtos piecdesmit tūkstošus jaunajā kabatas portfelī.

—  Nē taču, gan atjēgsies, — Lamzaks pārliecināti

teica, lai gan dziļi sirdī baidījās no cita iznākuma.

* * *

Jebkurš šifrētājs, nemaz nerunājot par šifrēšanas nodaļas priekšnieku, pakļauts augstākās pakāpes slepenības režīmam. Šis režīms arī nosaka viņa dzīvesveidu. Ārzemju rezidencē šāds nelaimes putns spiests visu laiku uzturēties vēstniecības teritorijā, viņam pat nav lemts atstāt specdienesta telpas, lai izvairītos no nevēlamiem kontaktiem. Divus trīs ārzemju komandējuma gadus viņš tā ari pavada piecās, augstākais, astoņās istabās, satiekoties tikai ar rezidentu un dažiem virsniekiem.

Iekšzemē, protams, režīms ir daudz mērenāks, bet ari šeit jādzīvo pastāvīgā uzraudzībā: noklausās telefona sarunas, palaikam «piešuj asti» un, pats par sevi saprotams, pārbauda sakarus. Dokumentus, pats par sevi saprotams, no rīta izsniedz pret parakstu, darbadienas beigās pret parakstu tie atkal jānodod. Bet to, kas galvā, var iznest ārpus tērauda durvīm un var nest līdzi uz mājām — šeit noslēpumu sargātāji neko jaunu nav izdomājuši.

Protams, pēc loģikas likumiem, valsts noslēpumiem piebāzto galvu vajadzētu no vienām durvīm līdz otrām vadāt mašīnā, tā būtu jāapsargā diviem bruņotiem rīkļurāvējiem, kuri būtu spējīgi neitralizēt gan ārzemju izlūkdienestu aģentus, gan iedzīt stāvus zemē visādus pašmāju kriminālos draņķus. Taču loģika ir viena lieta, bet materiāli tehniskais nodrošinājums — pavisam kas cits. Te dežūrmašīna salūzusi, te tā aizbraukusi uzpildīties, te vispār benzīna nav, te šoferis saslimis. Tādēļ Federālā pretizlūkošanas dienesta šifrēšanas nodaļas priekšnieks reizēm, gluži kā katrs Krievijas pilsonis, brauc līdz savai pieturai autobusā, kājām šķērso tumšo klajumu un pēc tam zvana uz darbavietu:

— Viss kārtībā, esmu mājās.

Desmit minūtes pēc tam, kad apakšpulkvedis Gaļen- kovs klajumā sastapa izlūkdienestam nepazīstamo Lamzaku, dežurants pats zvanīja viņam uz mājām un tad nekavējoties izsludināja trauksmi.

Vēl pēc desmit minūtēm apakšpulkveža līķi atrada pusceļā starp autobusa pieturu un viņa mājām.

Patruļdienesta seržanti veica parasto rutīnas darbu — apskatīja līķi un ziņoja Iekšlietu pārvaldes dežurantam: dzīvības pazīmju nav, kabatas izgrieztas uz āru, naudas un dokumentu nav. Dežurants reģistrēja žurnālā: laupīšana, nodarot miesas bojājumus, kas izraisījuši cietušā nāvi, — un pavēlēja patruļai palikt uz vietas, līdz ieradīsies izmeklētājs un eksperti.

Parasti operatīvā grupa tādās reizēs mēdz ierasties pusstundas, stundas laikā, bet šoreiz seržantiem garlaikoties neiznāca, klajumā izdrāzās trīs melnas volgas, un jauni cilvēki privātā apģērbā ielenca notikuma vietu, pēc tam, zibinot bākugunis, pieripoja patruļmašīnas no kaimiņu iecirkņiem, rekordlaikā ieradās izmeklēšanas grupas mikroautobuss, bet kroni visam uzlika Iekšlietu pārvaldes un Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes vadības ierašanās, ieskaitot abus ģenerāļus.

Milicijas ģenerālis Kramskojs, savulaik pats strādājis operatīvajā darbā, apskatīja līķi, pārmija dažas frāzes ar ekspertiem un nogāja malā. Bilde skaidra — uzbrukums laupīšanas nolūkā, kas izraisījis nāvi. Turklāt pretizlūkošanas apakšpulkvedis šodien saņēmis algu. Bet «kaimiņi», protams, atkal izvirzīs savas specifiskās versijas, pieņemot, kā vienmēr līdzīgos gadījumos, ka šeit iejaukta CIP, MI-6, MOSSAD un vēl sazin kas. Sacelsies milzu troksnis, un ir tikai viens veids, kā to novērst:

ātrāk aizturēt šīs padibenes ar duļķainajām acīm un netīrajiem, apgrauztajiem nagiem, kuru izskats vien izslēdz viņu piederību sevi cienošiem ārvalstu specdienestiem. Pieaicinājis pārvalžu un nodaļu priekšniekus, Kramskojs deva tiem vajadzīgos norādījumus.

Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes vadība stāvēja savrup. Un, kaut ari viņi skatīja to pašu notikumu ainu ko Kramskojs, versija par parastu bandītisku laupīšanu bija pati pēdējā garajā tradicionālo pretizlūkošanas versiju rindā.

Izrādās, ka pirms trim stundām apakšpulkvedis Gaļen- kovs, izmantodams personisko augstākās sarežģītības šifra atslēgu, bija atšifrējis valdības šifrogrammu, apzīmētu ar grifu «Valstiski svarīgi», kas saturēja informāciju un iecerētos pasākumus plānam «Zet», ko, sākot no nākamās nedēļas, vajadzēja realizēt Ziemeļkaukāzā.

Par plānu «Zet» reģionā bija informēti tikai astoņi cilvēki: kara apgabala virspavēlnieks un viņa štāba priekšnieks, Krievijas IeM virspavēlnieks un štāba priekšnieks, Federālā pretizlūkošanas dienesta priekšnieks ģenerālmajors Lizutins, pārvaldes operatīvās daļas priekšnieks Karnauhovs un Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes šifrēšanas nodaļas priekšnieks Gaļenkovs, kura līķi šobrīd valstīja izmeklētājs un tiesu medicīnas eksperts.

Tādēļ pretizlūkošanas dienesta darbiniekiem pati par sevi saprotama likās versija par uzbrukumu, lai piekļūtu sevišķi svarīgam valsts noslēpumam, maskējot to ar parastu laupīšanu.

«Ja informācija nonākusi pretinieka rokās, plānu «Zet» nāksies atcelt,» pēc ierastās shēmas domāja lizutins, kaut gan diez vai viņš spētu paskaidrot, ko šajā gadījumā apzīmē tīri militārais termins «pretinieks».

—  Cik ilgu laiku Gaļenkovs atradās ārpus kontroles?— ģenerālis vaicāja Karnauhovam.

Operatīvās daļas priekšnieks, tāpat kā visi klātesošie pretizlūkošanas darbinieki, bija gaidījis šo jautājumu: profesionāļi lieliski izprata jebkura sistēmas vadītāja domu gaitu šādās situācijās.

—     Desmit līdz piecpadsmit minūtes, — paziņoja Kar- nauhovs un piebilda: — Atkarībā no tā, vai viņš uzreiz sēdās autobusā vai viņam nācās brīdi pagaidīt.

—  Jā-a-a, — Lizutins nopūtās.

Tas bija liela auguma vīrs ar tipisku nomenklatūras darbinieka ārieni, kurš šobrīd bija zaudējis krietnu daļu savas pašpārliecinātības. Drāma šai drūmajā klajumā nopietni apdraudēja vina karjeru. Kad piecdesmit septiņus gadus vecais Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes priekšnieks ziņos par informācijas noplūdi savā aparātā, kuras rezultātā nāksies atcelt valstiski svarīgu plānu, viņa liktenis būs izlemts.

—  «Ķidāšanai» pārāk maz laika un ari apstākļi nav piemēroti, — mierinoši bilda Karnauhovs. — Un arī metodes…

—  Metožu efektivitāti nosaka iegūtais rezultāts, — aizkaitināti atcirta Lizutins, kā ierindas skatē nopētījis labi noaugušo padoto. Nebija kur piesieties. īss, sportisks matu griezums, obligātais uzvalks un kaklasaite, norūpējies skatiens.

Ģenerālis necieta, ja kāds līda viņa dvēselē, bet Kar- naunova tonis liecināja, ka viņš uztvēris gan priekšnieka samulsumu, gan bažas.

—  Varēja nogrābt pa ceļam, sašpricēt un iztērpināt mašīnā, — joprojām aizkaitinātā tonī turpināja ģenerālis. — Varēja ar primitīvu dauzīšanu atraisīt mēli tepat uz vietas…

—  Dūrienu pēdu uz ķermeņa nav, es speciāli vērsu uz to eksperta uzmanību. Bet, runājot pat otru variantu… Piedodiet, bet tā nemēdz darīt…

Visiem milicijas un Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes darbiniekiem, kuri atradās mašīnu starmešu un pārnēsājamo lampu apgaismotajā klajumā, pieņemamāka šķita versija par laupīšanas uzbrukumu.

Kramskojs un viņa cilvēki pie šī secinājuma nonāca uzreiz, un, kaut arī Lizutina pienākums bija izvirzīt un apstrādāt viseksotiskākās versijas, nozieguma izdarīšanas laiks un apstākļi neļāva viņam izvērsties.

Izskatījās, ka tā patiesi ir tikai traģiska sagadīšanās, nekāda informācijas noplūde nav notikusi, un nav pamata atcelt plāna «Zet» realizāciju… Ja tikai…

Ja tikai Gaļenkovs nav nodevējs, kuru likvidējuši pēc tam, kad viņš paveicis savu melno darbu.

—  Viņa dosjē ir nevainojams, slepenās pārbaudes materiāli — ari, — sacīja Karnauhovs, it kā lasītu priekšnieka domas.

Nav nekāds brīnums: nodevības tēma specdienestos, kuras būtība ir vervēšana, pārvervēšana, pretdarbība vervēšanas paņēmieniem, ir ļoti akūta. Un visļaunākais — visiem nodevējiem ir brīnišķīgas personiskās lietas un teicami raksturojumi. Kā gan citādi viņi būtu piekļuvuši valsts noslēpumiem?

—  Kopīgi ar iekšējās drošības sektora priekšnieku rūpīgi izpētiet nogalinātā personību, dzīvesveidu, sakarus, — Lizutins teica to, ko teikt bija viņa pienākums, kaut arī lieliski zināja: nelaimīgā šifrētāja personība caurcaurēm pētīta visu viņa dienesta laiku. Ģenerālis vienkārši centās nodrošināties pret visiem iespējamiem sarežģījumiem. Viņš nolēma balstīties uz to, ka slepenā informācija aizgājusi kopā ar tās nesēju. Tātad nav iemesla celt nevajadzīgu traci. Gan jau izdosies izbēgt no nepatikšanām.

Taču, ja lēmums izrādīsies kļūdains, sāks ost ne vien pēc pensijas, bet ari pēc tribunāla. Tāpēc ir ļoti svarīgi dot visas iespējamās pavēles.

Piegājis pie Kramskoja, Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes priekšnieks izklāstīja, kādu viņš vēlētos redzēt sadarbību ar miliciju. Pēc minūtes Iekšlietu pārvaldes priekšnieks deva attiecīgas pavēles saviem padotajiem.

Lielākā atbildība gūlās uz Centrālā rajona nodaļu — slepkavība bija notikusi tās teritorijā. Rajona nodaļas priekšnieks Simakovs klusi sarunājās ar Savuškinu, savu vietnieku operatīvajā darbā. Viņiem bija skaidrs: kamēr noziegums nav atklāts, tas jāreģistrē kā smagu miesas bojājumu nodarīšana, kas izraisījusi cietušā nāvi, lai neuzkrautu sev kaklā «tumšo» slepkavību. Lietas būtība tā pati, bet nē — ailes atskaitēs dažādas, un par neatklātu slepkavību mizo daudz pamatīgāk.

Taču tik primitīva viltībiņa tādā smirdošā lietā nevienu neglābs, tā jāatklāj pēc iespējas ātrāk, un jāpār- plēš tie riebekļi no ausīm līdz pašai pakaļai, lai izkliedētu visas pretizlūkošanas aizdomas. Bet kas atklās, kas izspiedīs atzīšanos? Tagad visādu līdēju un ķīmiķotāju daudz vairāk saviesies nekā īstu izmeklētāju.

—  Būtu te Koreņevs, — noburkšķēja Savuškins. — Viņš to varzu smalki pazina, līdz ritam aiz olām šurp atvilktu, gatavu atzīties…

—  Nu tad izdabū viņu no zonas uz diennakti, — aizkaitināts atcirta Simakovs.

—  Tā notiek tikai amerikāņu filmās… Es vispār nesaprotu — par ko to puisi iesēdināja? Par to, ka to draņķi, to slepkavu piespieda atzīties?

Simakovs noklepojās.

—  Tad te visi uz pakaļkājām stāvēja. Tu arī skraidīji izvalbītām acīm. Un tad vēl tā lente…

—  Jā, varenu troksni sacēla… Bet neko sevišķu viņš tak neizdarīja… Nu, drusku pabiedēja… Es viņu atkal ņemtu darbā, būtu spriedums atcelts.

—  Ja būtu… — Simakovs pieklusināja balsi. — Bet kurš, tavuprāt, tomēr noblieza to maukuri?

—   Kā lai es to zinu? Gan jau savējie…

Ari Karnauhovs atcerējās Koreņevu. Kopā ar viņu visas lietas atrisinājās diennakts laikā… Bet operatīvās daļas priekšnieks pats bija veicis dienesta izmeklēšanu pret majoru.

Un prokuratūras izmeklētājs Gorskis, kurš tagad te bļaustīdamies staigā ap līķi, arestēja viņu un nodeva tiesai.

Visi te savu roku pielikuši, ko nu vairs atcerēties…

Karnauhovs atgaiņāja nepatīkamās domas.

* * *

Restorāns «Safīrs» atradās Bogotjanovskas un Lielās Dārzu ielas krustojumā, daudzstāvu viesnīcas «Intūrists» divos pirmajos stāvos. Tuvojās pusnakts, ieejas durvis bija slēgtas.

Barkass tās paraustīja no visa spēka — tā, ka nodrebēja biezais, smagais stikls. No vestibila dziļuma cienīgi izpeldēja šveicars — uzpūtīgs menta vai partijnieka purns, pēc atvaļināšanas tie mēdza te iekārtoties, siltā vietā, pie siles… Protams, pēc veca paraduma pienesa ziņas senajiem draugiem, un tie savukārt palīdzēja viņiem, ja bija tāda vajadzība. Pirms gadiem septiņiem Barkass baidījās no šīs publikas…

Toreiz «Safīrs» bija centra krogs — solīdi apmeklētāji, uzvalciņi, kaklasaites, inteliģenti purni. «Adidās» un krekliņā viņu mūžam te neielaistu. Un uzvalkā, protams, ari ne. Bet kopš tā laika daudz kas mainījies!

Barkass atkal sāka drebināt stiklu. Šveicars viņu nepazina, redzams, no jauniem, bet pielēca, kas par lietu, bailīgi pienāca, satvēra aizbīdni, mazliet pavilcinājās.

Brigadieris gāza no visa spēka, gatavodamies izsist stiklu, lai stulbenis šveicars viņu labi iegaumētu. Stikls izturēja, bet durvis beidzot atvērās.

— Gribēju stiklu izsist, bet nākamreiz tev purnu izdauzīšu!

Atgrūdis apstulbušo šveicaru, Barkass devās uz vītņu kāpnēm.

Plašais vestibils bija gandrīz tukšs. Cigarešu galu sacaurumotajos krēslos, plikās ciskas izslējušas, sēdēja trīs piedzērušās prostitūtas. Daži kaukāzieši vilka apstulbušu pilsoni uz tualeti izskaidroties.

Trīs miliči — kārtības sargi — slēpās aiz gumijkoka. Tie nebija īsti miliči, bet deviņpadsmitgadīgi puiši no obligātā dienesta. Ieročus viņiem gandrīz nekad neizsniedza, pieņemties spēkā un nocietināties zēni vēl nebija paguvuši, viņiem nepiemita īpašā mentu psiholoģija. Vienkārši labāk ir katru dienu staigāt pa pilsētu, ēst saldējumu, iepazīties ar meitenēm nekā sapūt kādā aizmirstā taigas kaktā vai kluknēt apnicīgā garnizonā, gaidot brīv- soli reizi mēnesī — ja paveicas.

Bet forma un pienākums reizēm spiež līst ari vietās, kur var apsvilināt nagus. Pirms pāris gadiem divi tādi puišeļi mēģināja aizturēt piedzērušu gruzīnu, kurš ālējās kokteiļu bārā. Izrādījās, ka tam kabatā ir vecs brauniņš, un viņš, daudz nedomājot, vienu no zēniņiem aizraidīja uz viņpasauli.

Pēc pāris dienām viņu aizturēja, un viņš atkal ķērās pie stroķa; ja nebūtu izbeigušās patronas, kas zina, kā viss būtu beidzies… Bet tagad viņam pretī stāvēja trīs rīkļurāvēji no kriminālmeklēšanas, tie sašāva nelietim roku un atņēma ieroci.

Izrādījās, ka aizturētajam ir tikai divdesmit gadu, stingrā komunistiskā tiesa piesprieda viņam nāvessodu, kaut gan klīda baumas, ka par dzīvības saglabāšanu kuplais radu pulks piesolījis miljonu — tajos laikos astronomisku summu. Sākumā tas nelīdzēja: avīzes ziņoja par bargo, bet taisnīgo spriedumu, pilsoņi to uztvēra atzinīgi, bet pēc tam lieta sāka klejot pa instancēm: pārbaudes, protesti, sūdzības, atkal pārbaudes… Laiks iet, asumi nogludinās, zēniņš jau sen zem zemes, bet slepkava, kuņas bērns, dzīvo, elpo un gaida no radiniekiem paciņas.

Bataljona vadība nepacietīgi gaida vēsti, ka spriedums izpildīts, — jāziņo taču personālsastāvam: sak, lūk, kur taisnīgums, viņš nogalināja mūsējo, bet valsts viņu — pie sienas!

Bet ziņa nepienāca, varbūt minētais miljons beidzot atrada ietekmīgu ierēdni vai arī iestājās vispārējā huma- nizācija, bet gan nogalinātā miliča māte, gan viņa bezie- roču biedri izdarīja secinājums par šīs pasaules taisnīgumu.

—  Sacīja — nākamreiz purnu izdauzīšot, — šveicars pasūdzējās zēniņiem miliču formās. Pasūdzējās it kā starp citu, tomēr ar slepenu cerību — varbūt nekauņu noliek pie vietas.

—  Un izdauzīs ari, — pamāja seržants jauneklīgām pūtītēm klātu seju.

—  Šajās dienās pie «Glābšanas riņķa» divus mūsējos piesita. Nu, aizturēja, nodeva, kur nākas, bet pēc divām stundām šie jau bārā šņabi dzer. Bet mūsējie — vienam žoklis lauzts, otram — smadzeņu satricinājums.

No tualetes iznāca trīs kaukāzieši, viņiem sekoja pilsonis asinīm noplūdušu seju.

—  Ņemam ciet! — nokomandēja seržants un, izsaucis pa rāciju mašīnu, tuvojās kautiņa dalībniekiem.

Obligātā dienesta milicijas bataljons prasa darba rezultātus — aizturēto likumpārkāpēju skaitu. No tā atkarīgs katra zaldātiņa novērtējums, atvaļinājumi, brīv- soļi.

Otrā stāva zālē grozījās galvenokārt cilvēki treniņtērpos, tikai pārdesmit cilvēku nenēsāja šo savdabīgo uniformu. Tie bija viesnīcā dzīvojošie, aiz neziņas iemal- dījušies pavakariņot un tikai pie galdiņa aptvēruši, ka iekūlušies vilku midzenī.

Viņi ēda ar skubu, bez apetītes, un centās pazust pēc iespējas ātrāk.

Toties pastāvīgie apmeklētāji jutās kā saimnieki. Sekojot katrai pirksta kustībai, viesmīļi gluži vai lidoja pāri zālei un liecās pazemīgos kūkumos. Viņi nebija aizmirsuši Slavas Belobrovkina bēdīgo likteni, kuram Pankoks ietrieca dakšiņu vēderā. Un, kad tas pats Pankoks, pievienojies pie kāda galdiņa sēdošiem svešiem vientiešiem, taisīja lielo «vienas kabatas» pasūtījumu, viņi tēloja pilnīgu situācijas neizpratni, stiepa šurp šņabi, ikrus un stori, it kā apkalpotu labākos draugus, no kuriem viens vai tvīkst aiz vēlēšanās samaksāt par dāsno cienastu.

«Treniņbikses* klejoja pa zāli, bez ceremonijām līda virtuvē, lai paņemtu šņabja pudeli vai alusbundžu, no citiem galdiņiem gluži kā šuneļus vilka uz deju grīdu iepatikušās sievietes.

Pastāvīgais dāmu kontingents sastāvēja no profesionālēm, viņas nekurnot gāja dejot un tikpat padevīgi sekoja kārtējam kavalierim uz dežūrnumuru trešajā stāvā.

Pagājušajā nedēļā Sjomka Bullis izstrādāja vēl nedzirdētu joku: piegāja pie pārīša, kas maigojās pie stūra galdiņa, un, ne vārda neteicis, vilka sev līdzi simpātisko blondīni. Kavalieris gribēja sacelt traci, bet Bullis tā iezvēla viņam pa krūtīm, ka puisis nobālēja, atkrita krēslā un sastinga, masējot sirds apvidu.

Blondīne kā hipnotizēta sekoja Bullim, domādama, ka tas vēlas padejot, bet Sjomka aizvilka vinu uz «dežūrnumuru», kur to seksuāli izmantoja, liekot lietā visas iespējamās perversitātes, par ko labprāt un visos sīkumos pavēstīja, atgriezies zālē.

Meitene restorānā vairs neparādījās, puisis, samaksājis par vakariņām, aizkliboja līdz durvīm un pazuda.

«Treniņbikses» notikušo vērtēja atšķirīgi. Vieni atzinīgi zvieaza un solījās šo vareno numuru atkārtot, citi uzskatīja, ka Sjomka šauj pār strīpu un puisim tagad ir likumīgs pamats to novākt.

Pats Sjomka dižojās, līdz kāds viņam atgādināja:

—  Vai atceries, kas notika ar Pšihu? Viņu noraka maukas dēļ…

Tad viņš sadrūma, izdzēra divas glāzes šņabja pēc kārtas un atbildēja:

—  Tas, kurš noraka, tagad ir tālu… Un es no viņa ari toreiz pārmērīgi neraustījos.

Starp citu, visi zināja, ka pēdējais apgalvojums neatbilst patiesībai.

Barkass apstaigāja zāli, meklēdams vajadzīgos cilvēkus. Noņēmējs bija viņam parādā tūkstoti zaļo un atdeva visu kā pienākas. Rembo nez kāpēc nekur nebija redzams, jādomā, vēl darbā.

Apspriedies ar treneri par dagestāņu «uzbraucienu» un atdevis Miroņgalvam četras morfina ampulas, Barkass meta mieru un nodevās atpūtai. Nesteidzīgi pārlaidis skatienu zālei un ne pie viena īpaši nepakavējies, viņš iezvē- lās krēslā pie brīvā galdiņa, pameta ar roku un ierasti pavēlēja acumirklī pieskrējušajam viesmīlim:

—  Šņabi, alu, rijamo, ikrus obligāti!

Pasūtot viņš atgāzās krēslā, lai viesmīlis redzētu aiz jostas aizbāzto pistoli. Ko te baidīties? Zinās, kā cienīt!

—  Noej lejā, tur sēž trīs maukas, atved vidējo, — viņš nevērīgi nokomandēja.

Viesmīlis apjucis vilcinājās.

—  Bet ja nu šīs pārsēdušās?

—  Tad ved šurp visas trīs! — norēca brigadieris. Viņam patika iebiedēt. Bet no viesmīļa, kurš skaidri apzinājās reālās briesmas jebkuru mirkli dabūt lodi vēderā vai pierē, tā vien viļņoja dzīvnieciskas šausmas.

Tāpēc, ieraudzījis kāpnēs skarbus vīrus omoniešu formās, viesmīlis nopriecājās tā, it kā būtu saticis karsti mīļotus radiniekus.

—  Uzmanību, visiem palikt savās vietās! — skaļi komandēja neliela auguma būdīgs kapteinis, operācijas vadītājs. — Virtuves durvis un citas izejas bloķētas!

«Treniņtērpi» tomēr raudzīja izmēģināt laimi, taču viens acumirklī metās atpakaļ no rezerves izejas, aizklājis rokām seju, pa pirkstu starpām sūcās asinis, divi atmuguriski izlidoja no virtuves pāri letei un ar troksni nogāzās uz grīdas.

—  Nu, pielēca? — jautri apvaicājās kapteinis, straujiem soļiem apstaigājot galdiņus. — Visiem apsēsties savās vietās! Citādi sūdzības nepieņemsim!

Daudz pieredzējušie «Safīra» apmeklētāji zināja, ka OMON nekad nepieņem sūdzības, lai gan iemeslu tām dod neskopojoties. Tādēļ paļāvību zaudējusī publika negribīgi izklīda pa vietām.

* * *

Šodien nelielā, komfortablā un ļoti dārgā privāt- restorāna «Mednieks» zāle bija gandrīz tukša. Pie kamīna briežu un aļņu ragu rotātā telpā pie ovāla galda sēdēja astoņi lietišķa izskata vīri un iebaudīja medījumu. Viņu manieres un stāja pauda pašapziņu un neatkarību, šobrīd katrs centās to īpaši pasvītrot.

—  Mēs ikviens ēdam savu mazo maizes kumosiņu ar sviestu, — apcerīgi runāja sprogains melnmatains jauns cilvēks izvalbītām, eļļaini spīdošām acīm. Āriene bija rosinājusi viņa iesauku — Itālis, lai gav n patiesībā viņš bija simtprocentīgs Čaltiras armēnis. — Šodien paēdu, paldies Dievam, paēdīšu rit, tāpat Dievam paldies… Kāpēc kļūt badīgam? Nokodīsi lieku kumosu, aizrīsies, nomirsi. Kam paldies teiksi?

Itālis rūpīgi apvalstīja mērcē brieža gaļas kumosiņu un ātri iebāza to mutē. Biezās lūpas spīdēja no taukiem.

—  Es ari uzskatu, ka šitā apvienošanās mums ne velna nav vajadzīga, — bez kādiem kaukāziešu izpušķojumiem izteicās Kalps, garš, kalsns šatēns ar varenu, dzeņa knābim līdzīgu degunu. — Kad man ir labi, es nevienu svešu onkuli neaicinu, lai tam ari kļūtu labi. Un, ja mani kur aicina, — zinu, ka ne jau aiz laoas sirds. Drīzāk gan grib apčakarēt.

Kalps ielēja sev šņabi un vienā paņēmienā izdzēra. Itālis noslaucīja salvetē lūpas un pauda aivējas jūtas vienlaikus: nosodījumu par galda etiķetes pārkāpumu un piekrišanu sacītā būtībai.

—  Tagad katrs par sevi. Paķer un laidies! Bet par rītdienu nerūpējies. Tā sanāk?

Ivans Pavlovičs Voroncovs vienīgais no klātesošajiem bija tērpies ierēdņa uzvalkā ar obligāto kaklasaiti. Un, kaut ari viņš pašlaik vadīja lielāko — Bogotjanovskas grupējumu, kurš kontrolēja Tihodonskas Centrālo rajonu, un atsaucās uz skanīgo,v visā pilsētā un arī aiz tās robežām pazīstamo iesauku Šamanis, savu karjeru viņš nebija sācis uz ielas kā pārējie, bet gan kabinetos, tādēļ viņa āriene, apģērbs un manieres krasi atšķīra viņu no amata brāļiem. Arī valoda izkopta — ar pārējiem ne salīdzināt.

—   Kā domā nahičevānieši?

Kaut ari Nahičevānos valdīja Itāļa tautieši, visi zināja, ka Samaņa viedokli tie uzklausīs.

—  Zaķu bars var nobeigt lauvu, vai tā nav? Kad visi kopā, darbi vieglāk sokas. Raugiet, kas darās: bēgļi nāk no visām malām — no Osetijas, Gruzijas, Dagestānas, ceļ mājas, aicina šurp radus un draugus…

Rubiks Karapetjans, ar iesauku Karpets, izskatījās vecāks, nekā bija patiesībā, iespējams, trīs dienas veco bārdas rugāju dēļ, un vēl maisiņi zem acīm… Ari melnais krekls nedarīja viņu jaunāku.

—  Pie mums ieceļotāji okupējuši veselas ielas! Domājat, šie ies uz rūpnīcām darbu meklēt? Ne uz to pusi! Spirtu ved veseliem kamaziem, pudeles, etiķetes — taisa šņabja cehus! Ved magones, kaņepes uz šejieni pārstrādāt… Laukumā uzstādījuši uzpirksteņu galdu…

—  Tas skar ne tikaiv nahičevāniešus, tā nav tikai viņu problēma, — iejaucās Šamanis. — Pie manis tirgū rosās dagestānieši, ne vienreiz vien esmu viņus brīdinājis. Pie ziemeļu vārtiem stāv divas benzīna cisternas. Kam tās pieder? Kam maksā? Un vispār — ar benzīnu pie mums līdz šim nodarbojās tikai Arturs, pēdējā laikā arī Miša šo to pasācis, jādomā, pēc vienošanās ar Arturu.

«Provocē, kuņa!» nodomāja Kalps, notvēris Itāļa naidīgo skatienu. «Zina, ka mums veci rēķini, un lej eļļu ugunī!»

—  Nekādas norunas nav bijis, — ļauni teica Itālis.

—    Katrs kā šakālis to vien domā, kā otram kumosu nokampt!

—  Katrs par sevi, tad vienoties grūti, — labprāt piekrita Šamanis. — Tāpēc vajag izveidot vienotu Tiho- donskas organizāciju, ko es arī piedāvāju! Protams, katrs paliks saimnieks savā teritorijā.

—  Tukšas runas, — drūmi iebilda Kalps. — Ja viena organizācija, ari saimnieks viens. Bet kurš būs šis saimnieks?

—  Kuru ievēlēsim, tas arī būs, — dedzīgi ierunājās Karpets. — Lai būtu izglītots, apdomīgs cilvēks, ar sakariem, lai ar ļaudīm prastu runāt… Un taisnīgs, protams, lai nevienam netiktu pāri nodarīts!

Šķīvji tukšojās, glāzes bija pilnas, bet neviens nedzēra. Četras autoritātes bija paudušas savu viedokli. Katru pavadīja viņa tuvākais palīgs, kuram nedrīkstēja būt savs viedoklis.

—  Kā izlemsim, vīri? — valdonīgi noprasīja Šamanis.

—   Tupēsim katrs savā alā vai vienosimies kopējā dūrē? Visā Krievijā grupējumi aug.

—  Zinām, — Kalps vēsi atcirta. — Žmiedz viens otru nost un apvieno teritorijas.

—  Es esmu par to, lai visi turētos kopā. — Karpets savilka dūres un pakratīja, uzsvērdams savu pārliecību.

—    Lai visiem būtu labi. Bet pāri darīt nevienam nevajag.

—   Man jāapspriežas ar saviem puišiem. Nopietna lieta, šeit kļūdīties nedrīkst. Un nepieciešams biedru atbalsts.

Itālis piecēlās.

—  Kā gan iespējams apvienoties ar šakāļiem, kas zog tev maizes kumosu? Tādiem tik jānocērt rokas…

Kādā ciematā Tihodonskas nomalē, kur dzīve rit drīzāk kā laukos, nevis pilsētā, pie miera dodas agri. Cieši aizver slēģus, palaiž vaļā niknus ķēdes suņus, un līdz ar tumsas iestāšanos ielas ir kā izmirušas. Varbūt blāvajā laternu gaismā kāds skuķēns steidz uz randiņu vai kāds novēlojies puisis dodas savās gaitās, glāstīdams kabatā salokāmo nazi, gāzes baloniņu vai citu nopietnā sadursmē noderīgu lietiņu.

Un var tikai pabrīnīties par bezrūpīgajiem ļaudīm, kas pametuši uz ielas pie varenās ķieģeļu sētas savas jaunās automašīnas: gan «septītniekus», gan «devītniekus», gan ārzemnieces — tieši tās, kuras, ja ticam avīzēs rakstītajam, zog visvairāk.

Taču šo — ļaundaru skatījumā tik pievilcīgo automašīnu īpašnieki nemaz neuztraucas par to drošību. Varbūt tāpēc, ka turpat pie vārtiem vīd klusējošā Gangrēnas ēna, bet varbūt tāpēc, ka Laķieris, pilsētas autozagļu karalis, pats šovakar te viesojas, iedzer šņabīti, uzkož skābus kāpostus, kas labi nostāvējušies dziļajā, vēsajā pagrabā, un neuztraucas par savu mersedesu, kurš stāv līdzās citiem limuzīniem.

Dzīvē, protams, gadās visādi — bija gadījums, kad aizdzina ari Laķiera mersi. Iebraucējus zaglēnus pievilināja bezrūpīgi vaļā atstātās durvis. Tikai vini nebija ņēmuši vērā pavisam vienkāršu patiesību — dumjības dēļ var aizmirst aizslēgt zaporožecu, bet ar dārgu limuzīnu lieta ir sarežģītāka — ja nav aizslēgts, tātad to sargā saimnieka autoritāte.

Gangrēna viņiem visu smalki izskaidroja, zaglēni saprata un samierinājās ar uzlikto sodu: atdzina Laķierim perlamutra krāsas sitroenu. Darbiņš sarežģīts, bīstams un par pliku velti, bet nav kur sprukt… Toties mācība visam mūžām un prieks, ka tik viegli tikuši cauri.

Tihodonska ir īpaša pilsēta ar senām tradīcijām, likumus te ievēro, pret izlēcējiem izturas stingri. Te nevienu uz muļķa nepaķersi!

Un, ja vāģi stāv pie Ivana Sergejeviča — paša Melnā

Mēra mājas, tie ir pilnīgā drošībā. Ko tur par vāģiem runāt! Krauj kaut zelta stieņus kaudzē — neviens neaiztiks, paša āda dārgāka! ne jau nu gluži stieņus, bet zelta šķīvi gan Ivans Sergejevičs pie ārdurvīm pienaglojis — uz laimi! Nu jau trīs karājas — tikpat ilgi, cik pati jaunā māja te stāv — skaista, trijiem stāviem un dakstiņu jumtu.

—  Iela slikti apgaismota, Ivan Sergejevič, — cienīgi teica solīds, pavecs vīrietis ar plāniem, sirmiem matiem. — Un ceļš izdangāts. Varbūt salabot kā pienākas?

Mazs, vājš cilvēciņš, kurš sēdēja galda galā, pievērsa viņam caururbjošu skatienu. Melnajam Mērim bija sešdesmit, bet biezo, melno matu, staltā auguma un straujo kustību dēļ viņš izskatījās jaunāks.

—  Mums, Karali, neklājas maisīties valdības darīšanās. Neklājas arī mētāties ar kopējo naudu. Labāk pasaki: cik gadu tavam dēlam?

—  Sešpadsmit, šogad beidz skolu. — Ja arī jautājums Karali izbrīnīja, viņš nelika to manīt.

—    Kur tu domā viņu sūtīt tālāk?

Balss Ivanam Sergejevičam ir klusa un aizsmakusi, nemūžam nepateiksi, ka tā pieder vienam no pilsētas, bet varbūt pat visa apgabala ietekmīgākajiem cilvēkiem.

—  Gribēju iekārtot pulksteņu darbnīcā. — Tāda nepieredzēta interese par dēlu satrauca Karali, kurš pilsētā organizēja azartspēles un citus pakalpojumus.

—  Vajag sūtīt viņu mācīties. Mācīties! Un visiem, kuriem ir bērni, mazbērni, radu bērni, jādomā par viņu skološanu!

Seši Tihodonskas varenie neizpratnē saskatījās.

—  Manējais, Ivan Sergejevič, mācībās tāds pavārgs… — stomījās Karalis.

—  Par ko lai skolo? — painteresējās vērīgais Klibi- ķis.

—  Par juristu!

Saimnieks uzmanīgi vēroja viesu reakciju.

—  Atpaliekat no dzīves, gribat dzīvot pa vecam, — viņš pārmeta. — Notiek ekonomiskā reforma, universitātei nav naudas, tad, lūk, vini veido maksas grupas. Samaksā četrdesmit piecus miljonus, pēc pieciem gadiem saņem diplomu un, lūdzu, visi ceļi vaļā: milicija, prokuratūra, tiesa. Arī valdībā ar jurista aiplomu var iekļūt: administrācijā, Likumdošanas Sapulcē, kur vēl?

—  Tur tak vajag gribēšanu un varēšanu, — atkārtoja Karalis. — Manējais ar koku uz skolu jādzen…

—  Nu tad dzen ari uz universitāti ar koku! Kad tāda nauda samaksāta, neviens viņu laukā nesviedīs! Pamuļ- ļāsies piecus gadus un tiesās ne sliktāk par citiem!

Ivans Sergejevičs acīm redzami iekarsa.

—  Vai mazums stulbeņu saņem diplomu? Tikai agrāk galveno lomu spēlēja amati, sabiedriskais stāvoklis un sakari, bet tagad — skaidra nauda! Ko mūsu kasei nozīmē četrdesmit pieci miljoni? Karalis savā kazino tos nopelna vienā nedēļā! Tad nu izmantosim izdevību! Tie nebūs nopirkti cilvēki, bet mūsu pašu, pavisam cita lieta!

Karalis pēkšņi atplauka smaidā.

—   Pareizi gan, Ivan Sergejevič! Lai kļūst par tiesnesi vai prokuroru! Gods un cieņa, nevajadzēs nīkt pulksteņ- darbnīcā un plēsties ar reketu! Jums, Ivan Sergejevič, nudien galva strādā!

Arī pārējiem iepatikās neparastā ideja.

—   Es sūtīšu krustdēlu. — Klibiķis pamāja.

Nerunīgais Laķieris labvēlīgi smaidīja, Ziemelis, kuram bērnu nebija, kaut ko klusībā pārdomāja. Tikai Gan- grēna neapmierināts glūnēja caur pieri.

—  Gangrēnu no mācībām atbrīvosim, viņam citu darbu pietiek, — sacīja saimnieks, un visi saprata, ka viņš pāriet pie nākamā jautājuma.

—   Krusts atsūtījis lūgumrakstu. Viņam laiks nākt laukā, bet nav ko atstāt vietā. Raksta, lai kāds piesakoties…

Iestājās saspringts klusums. Krusts bija Ziemeļkaukāza zonu karalis. Viņš bija nolauzis divpadsmit gadus un visu šo laiku turējis savās rokās visu koloniju, cietumu un izmeklēšanas izolatoru vadības grožus. Viņa prasība bija taisnīga: lai iegūtu autoritāti, zaglim jāgrozās zonā. Tur viņš ir visu acu priekšā. Viņam jānodrošina kārtība, jātur godā zagļu likumi, jāapmāca jaunie. Agrāk zaglim vajadzēja sēdēt ik pēc pieciem gadiem. Krusts piemeta savam termiņam vēl piecus gadus. Tagad noguris, līdz zvanam nav tālu, prasa maiņu.

Vienīgi pēdējā laikā arvien mazāk paliek to, kas vēlētos darboties zonā. Ir zagļi, kuriem, atskaitot sešus mēnešus soda izolatorā, nav ar ko lepoties. Arī nevienam no klātesošajiem nebija ne mazākās vēlēšanās nokļūt aiz restēm.

—  Klusējat? — Ivans Sergejevičs pārlaida kompānijai drūmu skatienu.

Arī viņš pats nejutās īsti omulīgi. Viena lieta — Krusts zonā, Melnais Mēris brīvībā. Pavisam cita — abi brīvībā! Divi lāči vienā būri…

Turklāt Krusts ir vecā kaluma zaglis, turas pie zagļu likuma abām rokām. Taču divpadsmit gados pasaule tā mainījusies, ka zagļu likums sapulcēs vairākkārt pielabots, to vairs tik stingri neievēro. Bet zonas veči grozījumus likumā neatzīst un nekādas atkāpes nepieļauj…

Astoņdesmitajā gadā Melnais Mēris kopā ar Krustu brauca uz Suhumi pārstāvēt Tihodonskas organizāciju Keto — vissavienības līmeņa autoritātes — bērēs. Krusts visu izstaigāja, apskatīja — varena māja ar garāžu, kristāli, paklāji, visādi labumi… Piegāja pie zārka, paraustīja Keto aiz auss un teica:

—  Tā dzīvo partijnieki, bet zaglim nepieklājas!

Un aizbrauca. Apkaunoja mirušā kronēto galvu, bet naudu, ko bija atvedis mirušā ģimenei, paņēma atpakaļ, atdeva kopējā kasē. Bet Keto māja bija daudz pieticīgāka nekā tagad Ivanam Sergejevičam…

Tāpēc Melno Mēri biedēja Krusta atgriešanās, kaut ari viņš šais bažās neatzītos nevienam, pat sev ne.

—  kurš grib doties uz zonu nomainīt Krustu?

Karalis novērsās, Laķieris nolaida acis, pat Gangrēna nodūra galvu. Tikai Ziemelis skatījās tieši acīs.

—  Kad šie zagļu likumi radušies? Toreiz vēl skraidīja ar naganiem, brauca ratos! Kāpēc tagad tīšā prātā līst cietumā, ja visu var nokārtot brīvībā!

Ziemelis pateica tieši to, ko Melnais Mēris no viņa gaidīja.

—     Jā, daudz kas ir mainījies, zagļu likums savā ziņā novecojis, bet Krusts izmaiņas neatzīst, taču brīvībā tās atzīst visi. Nu, un kādā virzienā tad stūrēsim mēs?

—  Es domāju tā, — sarunā iesaistījās sajēgu atguvu- šais Klibiķis. — Rakstīsim viņam: situācija sarežģīta, trūkst cilvēku. Lai nozīmē par uzraugu kādu no zonas.

—   Raksta taču, ka nav ko atstāt, — nobubināja Gan- grēna. — Un pareizi, zonā nav kārtības. Tas nozīmē, ka vienam jāiet. Gribat, es iešu…

—   Darīsim, kā teica Klibiķis. Arī ārpus zonas darās velns zina kas, — Ivans Sergejevičs bargi noteica. Viņš, tāpat kā Krusts, bija kādreizējais Savienības līmeņa likumīgais zaglis, un iesauka Melnais Mēris savulaik bija slavena visas valsts kriminālajā pasaulē. Viņš pats šo iesauku nez kāpēc nemīlēja, tāpēc visi viņu sauca par Ivanu Sergejeviču, bet savā starpā godāja par Tēvu.

—  Salašņas nezina kārtību, vecākos neklausa, jaunie smurguļi nekādus likumus neievēro, tauta ir saniknota, labi, ka valdība vēl pacieš. Bet arī valdīšanai sāk grābt acīs! Šovakar centrā lielu VDK darboni nospārdījuši līdz nāvei! Visiem tagad ausis gaisā, kaut kādus dokumentus meklē vai ko tur… Pilsētā izbīlis: ķemmē no vienas vietas! Daudzi mūsējie ari iekrituši… Tāds ļembasts mums nav vajadzīgs!

Gangrēna klausījās ieplestu muti, palaikam ar delnas virspusi noslaucīdams no zoda siekalas. Arī pārējie uzmanīgi klausījās un izdarīja secinājumus: Tēvs visu dienu nav bijis ārpus mājas, bet viņam zināms tas, ko viņi nav pat dzirdējuši, kaut gan ieradušies pavisam nesen.

—  Tāpēc to, kas nožmiedza čekistu, vajag atrast pēc iespējas ātrāk!

—  Un uz naža? — Gangrēna lietišķi apvaicājās.

—  Kādēļ? Atdot, un viss! Lai pastāsta čekistiem visu, kas tos interesē. Ja viņš mums kaitē, mums ir tiesības piepalīdzēt mentiem. Zagļu likums to pieļauj!

Klātesošie piekrita. Vēl jo vairāk tāpēc, ka runa nebija par viņu kopienas locekli, bet gan par svešinieku.

—  Un vēl kas. Pie manis nesen griezās ar sūdzību.

Ivans Sergejevičs daudznozīmīgi pacēla pirkstu.

—   Negāja vis uz miliciju, prokuratūru vai tiesu, — viņš ar uzsvaru sacīja. — Pie manis. «Safīrā» kāds no jaunuļiem izvarojis meiteni. Tieši no kroga galdiņa parāvis, ievilcis viesnīcā un izrumpējis visos caurumos. Nedzirdēta cūcība! Nu labi, menti negrib kārtību ieviest, toties mēs uz tādām lietām noskatīties nevaram! Citādi arī mūsu sievas un meitas sāks drātēt taisni uz ielas un, skaties vien, vēl arī mājā ienāks! Bet pēc tam vēl atņems kopējo naudu, iznīdēs zonā brālību!

—  Nazi ribās! — šoreiz jau bez jautājošas intonācijas iesaucās Gangrēna.

—  Visus vajag nomizot, lai zina savu vietu, — aizsmakušā balsī noteica Laķieris.

Klibiķis neapmierināts sakustējās.

—  Esam pārāk ielaiduši to lietu, ļāvuši šiem pieņemties spēkā. Tagad kārtības ieviešana prasīs daudz asiņu.

—  Vienmēr esam centušies iztikt bez asinsizliešanas, — Tēvs noteica. — Arī turpmāk centīsimies, kamēr tas būs iespējams. Bet mācībai jābūt kā pienākas.

—  Dunci ribās! — Gangrēna atkārtoja un aizvēra muti. — Citādi bijāšanas nebūs.

Ivans Sergejevičs pakratīja galvu.

—  Kāpēc mums jādara mentu darbs? Kamerā iekšā, uz tiesu prom, piespriedīs gadus, un prom pa etapu. Bet kamerā — pataisīt par gaili un padot ziņu brīvībā — lai vienreiz sajēdz!

—  Sapratu, — Gangrēna norīstījās.

Viņam briesmīgi gribējās ēst. Uz galda stāvēja vienkāršs, pierasts un sātīgs ēdiens: vārīti kartupeļi, bļodiņa vinegreta, skābēti gurķīši un kāposti, uz šķīvja dzisa ro- zīgas speķa šķēlītes. Un tik tikko aizsākta litrīga šņabja pudele, redzams, pa vienai izdzēruši, kamēr viņš sargāja ieeju. Iekoduši, protams, pa druskai, bet, kad viņš ienāca, sarunas jau bija sākušās, nu vairs nebija nekāda rīšana…

Gangrēna vēlreiz norija siekalas.

No rīta viņš bija ticis galā ar azerbaidžāņiem, kas atbraukuši sist gaisā narkotikas, viss beidzās normāli: tie noskaitīja, kas pienākas, un ieņēma Ziemeļa norādītās vietas. Pēc tam uzradās divi diedelnieki no Vladi- mirovskas cietuma, taču neviens tos nepazina un tie neprata atbildēt uz obligātajiem jautājumiem. Nebija vēl ar tiem beidzis, kad ieradās pīterieši ar pretenzijām: divas kabatzagļu brigādes esot Tihodonskā uzrāvušās… Visu garo dienu viņš ne kumosa nebija mutē ņēmis…

—  Iekod, dēliņ, šodien tev bija daudz darba…

Ivans Sergejevičs pamāja, un Ziemelis pielēja glāzi.

Pateicīgais Gangrēna metās pie galda. Arī pārējie sniedzās pēc šķīvjiem.

—   Kas tur ir ar tiem pīteriešiem? — Tēvs slinki apjautājās.

—  Nekas, — pilnu muti atsaucās Gangrēna. — Kopienā viņi nav parādījušies, mūsējie viņus nav redzējuši.

Tēvs pamāja. Tātad rīkojušies uz savu galvu, nevienam par viņiem nav jāatbild.

—  Un kā iebraucēji? — Tēvs jau mundrāk noprasīja. — Tie kaukāziešu bēgļi klausa?

—  Kā nu kurš, — Ziemelis drūmi atsaucās. — Kad piežmiedz — klausa. Bet citādi visu izgroza pa savam prātam.

—  Tas tikai sākums, vēl nav iedzīvojušies, — pirmoreiz ierunājās Laķieris. — Skaties, drīz sāks vēl paģērēt tiesības…

Karalis noglauda savu papliko galvu.

—  Jau bijušas saķeršanās. Uzpirksteņu spēlmaņi uzstāda savus galdus. Pagaidām tiekam galā bez trokšņa.

Dakšiņa ar speķa gabaliņu apstājās pie Gangrēnas mutes.

—  Šodien Šamanis rīko saietu. Grib visus apvienot un pakļaut sev. Bet nekas viņam neiznāk — Kalps un Itālis nepiekrīt.

—  Šamanis viņus piežmiegs. Ja ne šodien, tad rit viņš savu panāks, — domīgi teica Klibiķis. — Bet kopējam katlam maz dod. Tikai tā, lai atkratītos…

Pie galda iestājās klusums. Bija dzirdama tikai Gangrēnas skaļā čāpstināšana.

—  Jā, nemierīgi laiki… Jāgatavojas ļaunākajam, — skumji noteica Ivans Sergejevičs.

Viņš atbīdījās no galda, izņēma no krūšu kabatas nagu vīlīti un ņēmās vīlēt nagus.

—  Kā mums ar stobriem?

Kaut ari Tēvs nevērsās ne pie viena tieši, gaidot atbildi, viņš raudzījās uz Ziemeli.

—  Normāli, — tas aukstasinīgi atbildēja.

—  Automātu maz, — iejaucās Gangrēna. — Un tie paši veci. Tagad ir tādi maziņi, var paslēpt zem žaketes.

—  Iedzersim uz to, lai mums tos nevajadzētu. — Klibiķis pacēla glāzi.

Ziemelis pasmīnēja.

—  Atradinājušies no karstuma? Nekur jau nepaliks.

Būs tāds slaktiņš ka tik turies! >

Glāzes sastinga gaisā. Vārdi skanēja pravietiski un vēstīja ļaunu.

—  Stobri jāsagādā. — Tēvs turpināja vīlēt nagus. — Un jāatrod kārtīgs slepkavību spečuks. Bet vēl labāk — divi vai trīs!

* * *

Veiksmīgu darbiņu pienākas apmazgāt.

—  Aiziet uz «Placīti»! — Lamzaks ierosināja. — Paņemsim, ko vajag, varbūt vēl tiksim skaidrībā ar Bļauri…

—  Diezgan šodien, vaigs sāp, spēka nav, — pārinieks nošņāca.

Lamzaks pagriezās, taču apspieda parastās lamas. Pauri nedrīkstēja kaitināt.

—  Nu, parādi… Jā-a-a…

Uz netīrās, pelēcīgās ādas pusvaiga lielumā pletās sarkans plankums ar tumšāku bedri vidū.

—  Ar mīzaliem vajag ārstēt! Labākais līdzeklis.

—  Tieši tā, — zinoši apstiprināja Papagailis. Pauris atdzīvojās.

—   Pareizi! Vajadzēja tūlīt… Kā man uzreiz nepielēca! Turpat uz vietas, ieinteresēto biedru ziņkārīgo acu

priekšā, cietušais iztecināja ārstējošo šķidrumu, savāca to plaukstā un veica ārstniecisko procedūru. Papagailis iekikinājās.

—  Kas ir? ' '

—   Klau, Pauri, mēs ar Lamzaku arī varam tev uzmīzt. Ja nu mūsējie ir veselīgāki…

Papagailis no smiekliem aizrijās.

—  Aizveries!

Lamzaks viegli uzsita viņam pa pakausi.

—  Mūsu draugam gadījusies darba trauma. Pateicoties viņam, mēs tikām pie piķa! Bet tu labāk atceries, kā tevi uzņēma komandā…

Pauris pateicīgi pieskārās vadoņa elkonim. Abi gāja pa priekšu, Papagailis vilkās nopakaļus, atpalikdams par dažiem soļiem. Laternas veidoja uz asfalta lēkājošas ēnas: divas platas, it kā kopā saaugušas, bet trešo — tievu un nožēlojamu.

Viņiem visiem bija divdesmit. Lamzaks un Pauris jau no dabas apveltīti ar spēku, platiem kauliem, droši un nekaunīgi, vienmēr gatavi aizstāvēties, labprāt līda ielu kautiņos, kamēr kārno Papagaili varēja apgāzt ar knipi. Kad viņu uzņēma komandā, sišanas laikā viņš pielaida bikses, bet neizdvesa ne skaņas, tāpēc pārbaudījums skaitījās izturēts. Viņš ļoti vēlējās, lai kāds viņu aizsargātu, un pirmajās dienās staigāja pa pagalmu un ielu nekaunīgs un izaicinošs, piekasīdamies visiem, kas kādreiz bija viņu aizskāruši.

Viņš šo draudzību vērtēja ļoti augstu, j>at ar savu ārējo izskatu vēlēdamies iztapt komandai. Seit bija pieņemts nodzīt matus, un arī viņš upurēja savu panku frizūru, kuras dēļ uz mūžiem bija ieguvis iesauku Papagailis. Varenie galvaskausi uz Lamzaka un Paura pleciem pasvītroja viņu spēku un veselīgumu, bet matus zaudējusī Papagaiļa galviņa izraisīja vienīgi žēlumu.

Taču viņš centās un labprāt uzņēmās riskanto «konflikta cēloņa» lomu, piekasoties svešiem puišiem, prasot tiem cigaretes un naudu, tādējādi izpelnoties pa pļaukai, kas deva iemeslu iejaukties viņa drauģeļiem. Turklāt viņš ātri aizmirsa apvainojumus. Tā ari tagad viņš palēkdamies panāca draugus un, it kā nekas nebūtu noticis, sacīja:

—  Nu gan varen noderētu alus ar desiņām un kartupeļiem!

—  Šņabi un bābieti negribi? — atsaucās Pauris, un Papagailis atkal apklusa.

Lieta tāda, ka viņš joprojām bija nevainīgs, bet, tā kā komandas locekļu dzimumdzīve norisinājās visu acu priekšā, šis fakts bija vispārzināms un, protams, reputācijai par labu nenāca.

Komandas meitenes pēc iesvētīšanas procedūras nekļuva par kopēju īpašumu un varēja pašas sev izvēlēties partneri vai partnerus. Bet praktiski iznāca tā, ka viņas pārgulēja ar visiem.

Tā nu sieviešu apziņas psiholoģiskie mehānismi izspēlēja ar Papagaili ļaunu joku. Meiteņu pašcieņa prasīja noliedzošu atbildi uz viņu apziņā periodiski pavīdošo jautājumu: «Vai tikai es neesmu mauka?» Un Papagailis, kuram vienīgajam tika atteikts, tad ari palīdzēja nodrošināt šo vēlamo atbildi.

Šī iemesla dēļ viņam uzmanību nepievērsa ne Tomka, ne Taņka, ne arī pavisam neizvēlīgā Irka. Ikviena no viņām vēlējās lepoties ar to, ka vismaz kādam nav devusi. Un Papagailis šai lomai bija ideāli piemērots.

Uzņemšanas procedūrā meitenei izvēles tiesību nebija, Papagailis centās to izmantot, un vienojās ar Lamzaku par Svētku.

Tas notika ziemā, Svetka ilgi izģērbās, un Papagailis pinās savās drēbēs, caur zobiem lādējās, ik pēc brīža atskatīdamies uz biedriem, kas stāvēja ciešā puslokā, atpogājuši mēteļus, — pagrabā bija silti, gandrīz karsti. Nobružātā kušete bija piebīdīta pie rupjajiem zīmējumiem un uzrakstiem noraibinātās sienas un, kaut ari Papagailis bjja bieži redzējis uz tās kopošanos, mīlas ligzdiņu nekādi neatgādināja, un nekādu iekāri neizraisīja. Gluži kā pati Svetka, kura pašreiz lika uz gultas cepuri, šalli, mēteli, blūzīti, svārkus, zaļas pūkainas garbikses, krūšturi un biksīties.

«Kur gan viņa taisās apgulties?» vienaldzīgi domāja Papagailis, juzdamies pilnīgi bezspēcīgs gaidāmā pārbaudījuma priekšā.

—  Zeķes arī vilkt nost? Tās taču netraucēs… — Svetka jautāja, un viņš saprata, ka jautājums domāts viņam un ka runa ir par vecmodīgām brūnām zeķēm, kas ar gumijām piestiprinātas pie melna zeķtura.

Sis jautājums bija negaidīts, Papagailis neizpratnē pagriezās un vaicāja netālu stāvošajam Lamzakam:

—  Vai tās zeķes jāvelk nost?

Lamzaks nezin kāpēc sāka mežonīgi smieties, un pārējās piecpadsmit rīkles viņam piebalsoja, bet Papagailis sadusmojās un, gribēdams novilcināt laiku, nokomandēja:

—    Protams, mudīgi velc nost!

Smiekli tūliņ apklusa, un Svēta novilka zeķes un noņēma zekturi, parādot visiem tievas, baltas kājas, tikpat baltu vēderu ar iegrimušu nabu un melnu spalvu trijstūri.

Iestājās nomācošs klusums. Skatītāji aizturēja dvašu. Tagad vajadzēja notikt pašam galvenajam, lai gan Papagailim nebija ne mazākā priekšstata, kā to izdarīt, turklāt kušetīte bija apkrauta Svētas drēbēm. Piegājis klāt, Papagailis satvēra viņas krūtis un pieskārās biezajam, cietajam apmatojumam.

Arī viņa kautrējās un gribēja, lai viss ātrāk beigtos, tādēļ, paskatījusies lejup, nopūtās un smalkā balstiņā paziņoja skatītājiem:

—  Viņam nemaz nestāv…

Pagrabs nodārdēja smieklos. Varbūt aiz kauna, varbūt aiz pazemojuma nosarcis, Papagailis noburkšķēja:

—  Es to nedarīšu… — vai kaut ko tamlīdzīgu — un gramstījās pēc savām košajām apakšbiksēm.

—   Maiņa, — Lamzaks mierīgi noteica. Prasmīgi satvēris meiteni aiz rokas, viņš pieveda to pie kušetes, nosvieda viņas drēbes uz netīrās cementa grīdas un, veikli apguldījis viņu, uztrausās virsū.

Papagailis kopā ar citiem noskatījās procedūru līdz galam, bet, kad Lamzaks piedāvāja viņam pamēģināt vēlreiz, tikai klusējot pakratīja galvu.

Pagrūdis viņu malā, kušetei piegāja Rudais…

Aizmirstībā nogrimušais publiskais fiasko atkal uzjundīja atmiņas, bet tikai uz īsu bridi.

—  Ja vēders pilns, var ari kādu sievišķi! — Papagailis jautri atbildēja Paurim.

Trim žūpām, kurus Bļauris patrieca no Ņinas kioska, te nekāda kandža šņabja vietā nebija iesmērēta. Tā bija parastā māžošanās, lai iebaidītu un dabūtu pudeli par velti. Neveiksmes saniknoti, viņi devās tālāk, pa tumšajām un drūmajām ieliņām cauri naksnīgajai Tihodonskai.

Bez kāda iemesla viņi bija gatavi aplaupīt, izvarot vai piekaut pirmo nejaušo pretimnācēju. Būtu arī nosituši. Lai gan viens otru sauca cilvēku vārdos un iesaukās, viņi vairāk līdzinājās šakāļiem.

Pie Sāls Kraujas viņi satika kādu iereibušu puisi, kuru mēģināja aplaupīt. Bet tas izrādījās pietiekami spēcīgs un pieredzējis, lai sadotu pretī, un šakāļiem nācās aizlasīties tukšā.

Krastmalā viņus apžilbināja milicijas mašīnas starmeši, un aizlaisties šoreiz neizdevās. Vienam bija asiņains krekls, bet diviem pārējiem sasisti pirkstu kauliņi.

Šakāļi nebija spējīgi sakarīgi atbildēt uz viņiem uzdotajiem jautājumiem, bet jēga bija skaidra: uzbrukuši nepazīstamam vīrietim un to situši. Ar to pietika, lai viņus aizturētu un pratinātu kā aizdomās turamos apakšpulkveža Gaļenkova noslepkavošanā.

* * *

Ritēja parastā «Placīša» naktsdzīve, kuru mazliet traucēja neparastā milicijas rosība: trīs reizes piebrauca milicijas mašīnas, un drūmi seržanti prašņāja, vai nav manīti aizdomīgi cilvēki.

Tīksminādamies par jaunajām, Samvela dāvātajām kro- senēm, Bļauris cienīgi staigāja ap tirgotavām. Samvels bija piedāvājis arī bezmaksas dūrienu, bet Bļauris tikai izretis norija pa kādai tabletei un uz adatas sēsties netaisījās.

Viņš izdzēra piecas bundžas alus un apēda trīs porcijas šaurmas. Viņu cienāja labprāt: nakts arvien drūmāka, un milicijas rosīšanās uzdzina smagas domas par nelabām lietām, kas norisinājās kaut kur ārpus apgaismotā «Placīša», kura vienīgais aizstāvis ir drosmīgais Bļauris.

Pāris reižu viņš mēģināja sākt sarunu ar Ņinu, taču tas neizdevās, jo' Bļauris nebija nekāds labais runātājs un meitene acīm redzami to nevēlējās.

—   Es esmu te tikai pagaidām, — viņa teica. — Projektēšanas birojā samazināja štatus, bet dzīvot taču gribas. Draudzene pagaidām iekārtoja mani šeit. Tagad pierakstījos angļu valodas kursos. Man nepatīk tirgoties. Un vispār… 'tas viss… — Meitenes roka apvilka gaisā loku, kam vajadzēja nozīmēt «Placīti». — Turklāt man ir līgavainis. — Viņa cieši ieskatījās Bļaura sejā.

Ņinai bija lielas, pelēkzaļas acis.

«Skaista,» viņš nodomāja, pavirzīdamies maliņā.

Ņina bija citādāka nekā brandžas meičas. Bļauris bija drāzis gan Taņku, gan Irku, gan Svētku, tikai Tomka neļāvās, atcerēdamās viņa blamāžu iesvētībās.

—  Es jau dabūju atstrādāt tavā vietā, — viņa smīkņādama atkārtoja Lamzaka teikto.

Bet, ja vien viņš patiešām gribētu, nekur viņa ne- spruktu. Cik reižu nav gulējusi pietempusies — ko gribi, to dari. Bet īpašas intereses viņam nebija. Mauka paliek mauka.

Bet kā būtu izdrebināt Ņinu — ne mazākās nojausmas. Kad viņš piegāja Ivana kioskam, tas stāvēja pakaļ- durvīs un rādīja, kā viņa meitenes aiz priekškariņa apkalpo klientus. Nekā prātīga jau nebija, tomēr viņu pārņēma uzbudinājums, bet rūpes par veselību lika atsacīties no Ivana piedāvājuma izvēlēties vienu pēc sirds patikas. Arī no importa gumijas viņš atteicās — tā varēja pārplīst!

Gribējās ieraut šņabi, izdrāzt daudzmaz pieņemamu veceni un likties uz auss. Tā vietā nācās jau nez kuro reizi apstaigāt kiosku rindas. Atbalstījis muguru pret kāda kioska sienu, Bļauris nosēdās ēniņā un aizsmēķēja kāda dāvāto «Camel».

Pilsēta dusēja, un arī «Placītī» valdīja miers, tikai no Ivana būdas brīžam atskanēja pa vārām spiedzienam. Pēdējais klients nesen bija aizgājis, tātad Ivans tagad izklaidējās pats. Pircēju nebija. Vajadzētu uztaisīt sarga būdu, lai brīvā brīdī varētu drusku nosnausties. Taču Bļauris tūliņ aizgaiņāja slinkās domas. Viņš galu galā nenīkst fabrikā un nestaipa maisus ostā. Viņam paveicies — ticis brigādē!

Tikai katram desmitajam puisim, kas sit suņus ielu un pagalmu brandžās, šitā veicas! Viņam palīdzēja laimīgs gadījums: nožmiegtā Psiha vietā tirgū pieņēma Bļaura drauģeli Genku Božko, kurš savā vietā ieteica ielikt Bļauri.

Viņam ar Barkasu bija labas attiecības, tādēļ brigadieris šim padomam paklausīja, lai gan mierīgi varēja pasūtīt Genku dirst.

Paveicās: gods, cieņa, aizsardzība… Rijamais un dzeramais par brīvu, vecenes par brīvu, drīkst pat valkāt īstu «Adidas» treniņklozi.

Bet, ja tā uzpucētos Papagailis, Rudais, kaut vai pats Lamzaks, jebkurš no brigādes saplēstu viņu mazos gabaliņos un sadotu pa purnu par formas neievērošanu.

Dzīvo pie visa gatava — vēl nopelni četrsimt stabus, arī «kreiso» naudiņu par to, ka esi kādu pasargājis, izšķīris kādu strīdiņu, — piķis nāk par visu.

Vēl pavisam zaļš! Bet, ja pratīs sevi pareizi nostādīt, izsitīsies — kā nekā jaunas iespējas, vairāk naudas, vāģis, pēc diviem gadiem jau braukās ar ārzemnieci, valkās trenūzenes ar slīpām svītrām, meičas, kādas tik sirds kāro…

Bet klases biedri — cits trolejbusa vadītājs, cits akmeņkalis, cits atslēdznieks… Raujas nieka kapeiku dēļ vai pušu. Divi vai trīs izmēģina roku komercijā, bet tur var tā apdauzīties, ka kauliņus lasīdams nesalasīsi!

Zināms, nākas riskēt — Pšihu nožmiedza kā sūdu, bet Psihs neklausīja vecākos un lodi dabūja nevis par kopēju lietu, bet par savām sīkajām, netīrajām izdarībām. Te jāstrādā ar galvu, nevis kā skolā, tāpēc daudzi teicamnieki, viņu — pēdīgo divnieku karali — tagad var tikai apskaust.

Tālumā atskanēja smiekli un klaigas. Bļauris piecēlās. «Placītim» tuvojās vairāki cilvēki. Trīs? Tiešām trīs!

Gaismā iznira trīs stāvi, divi prāvāki un viens vārgs.

Tas taču Lamzaks ar saviem drauģeļiem! Vai tiešām atnākuši viņam pakaļ?

Sirds sāka sisties straujāk, bet piederība Barkasa brigādei sargāja kā bruņas, un Bļauris saņēmās. Izvilcis no kabatas sitamo, viņš apmeta ap roku tā siksniņu.

Trīs bijušie bieclri piegāja pie pēdējās būdas.

—  Šņabis ir?

—  Un alus! Gribu alu! Un kaut ko rijamu!

—   Bet viņam sievišķi!

Miška atgrūda pievērto lodziņu.

—  Man ir šņabis un alus, rijamais tur — otrā pusē. Bet sievišķus var dabūt, lūk, tajā kioskā.

Paņēmuši ēdamo un dzeramo, viņi devās uz Ivana būdu un sāka sarunāties ar saimnieku.

«Ko šie tā uzdzīvo?» Bļauris nodomāja. «Par kādu naudu?»

Viņš vairs nedrīkstēja slēpties ēnā. Viņam vajadzēja parādīt, ka «Placītim» ir saimnieks.

Viņš lēni piegāja trokšņainajai kompānijai.

—  Ivan, vai viss kārtībā? — viņš valdonīgi noprasīja.

—   Rādās, ka tiem puišiem naudas diezgan.

—   Labi.

Viņš devās tālāk.

—  Bļauri, stāt! — Lamzaks uzkliedza, un viņš strauji apgriezās.

—   Redz, kāds lepns… Nesveicinies, nepienāc parunāties. — Lamzaka lūpas nervozi raustījās. Viņu uzskatīja par traku, tāpēc daudzi puiši, arī spēcīgāki, baidījās ar viņu ielaisties.

Bļaurim iešāvās prātā, ka drātēdamies vai kaudamies Lamzaks rēca kā zvērs.

—   Ko griez purnu prom, priekšnieku nepazīsti?

Viņš nebija tāds kā parasti. Varbūt pietempies vai

sašpncējies. Taču pēc šņabja viņš nesmirdēja un uz adatas, liekas, arī nesēdēja.

—  Tēlo te šefu! Vazā līdzi nūjiņu…

Bļauris piepeši saprata, ka Lamzaks ir satrakojies un gatavs viņu kaut vai uz līdzenas vietas samalt miltos.

—  Vai ar manu nazi tiksi galā?

Abi bija gandrīz vienā augumā, tikai Lamzaks mazliet platāks plecos, un krūtis viņam varenas kā muca. Turklāt kaujoties viņš nepiegrieza vērību ne savām, ne citu asinīm. Un tagad viņš nudien bija nikns. Bļauris nobijās, jo saprata, ka jebkurā gadījumā būs zaudētājs.

—   Ko tu klusē?

Lamzaks iebāza roku kabatā, kur gulēja atsperu nazis, ar kuru viņš rīkojās droši un prasmīgi.

Viņu vajadzēja apsteigt, gāžot ar nūju pa atslēgas kaulu tā, lai nobrikšķ vien, pēc tam spert kājstarpē un tad tikai klapēt, kamēr viņš pārvēršas sadauzītā gaļas kluncī.

Bļaura acu priekšā Lamzaks tā bija apstrādājis ne vienu vien, ari pašam bija nācies vienu otru pataisīt par kotleti. Viņš zināja, kas jādara, un tas izdotos, taču tagad viņš nez kāpēc stāvēja kā paralizēts.

—  tfāp ēc nesamaksāji izpirkumu?

Tas laikam bija pēdējais jautājums pirms izrēķināšanās. Slēpdams izbailes, Bļauris mēģināja izmantot savu jauno stāvokli.

—  Ejot uz brigādi, nekas nav jāmaksā. Es tagad esmu pie Barkasa.

Tas gan vairāk izklausījās pēc taisnošanās.

—  Kas tev teicis tādas stulbības? — Roka kabatā sakustējās. — Kas par Barkasu? Manis pēc tu vari būt kauč pie kreisera, maksā izpirkumu!

Bļauris klusēja, kājas bija kā no vates, bet lielais rumpis tik viegli ievainojams. Iedomātās bruņas neko vairs nespēja līdzēt.

—  Ja jau esi tik bagāts, tad maksā piecsimt stabus. Termiņš trīs dienas.

Lamzaks lēni izņēma roku no kabatas, tā izrādījās tukša.

—  Tagad mēs ar draugiem drusku izklaidēsimies, atpūtīsimies, un es pie tevis vēl piestaigāšu! Bet tu padomā, ko man teikt!

Pārbiedētais Bļauris noskatījās uz plato muguru. Viņš ievēroja, ka Lamzaka rokas sniedzas tam līdz ceļiem gluži kā mērkaķim.

Kā tad tā? Ielai ir savi likumi un noteikumi. Ja kāds grib aiziet no komandas, viņam jāmaksā izpirkums. Taču, ja tu pacelies augstākās sfērās, tad automātiski atbrīvojies no visām šāda veida samaksām. So noteikumu zina visi. Tas tiek ievērots vienmēr. Vismaz nekad nav dzirdēts, ka kāds to būtu pārkāpis. Bet Lamzaks nekaunīgi pieprasa pusmiljonu! Tāda nedzirdēta summa! Parasti jāmaksā kādi piecdesmit, augstākais, simt tūkstoši.

Taču tas nav galvenais. Viņš nekaunīgi pārkāpj likumu, uzspļaudams Barkasam. Bez kārtīgas aizmugures tā parasti nerīkojas. Kas tad tas Lamzaks tāds ir? Ielas brandžas vadonītis, nekas vairāk. Ja viņam būtu aizmugure, visi to zinātu. Viņš tagad ir zemāks par Bļauri. Bet salīdzinājumā ar Barkasu vispār pēdējais mēsls.

Nē, viņš neko nesaprata… Bļauris nebija radis domāt un analizēt, pat galva apsāpējās. Savu darīja arī pārdzīvotais uztraukums. Labi, ka neviens nedzirdēja, kā utainais Lamzaks bija runājis ar Barkasa brigādes kontrolieri. Bet drīz saruna turpināsies…

Bļauris mehāniski devās uz priekšu garām kioskiem, cenzdamies netuvoties jautrajai trijotnei. Spriežot pēc klaigām, viņi jau bija krietni iemetuši un ķērušies pie Ivana meičām. Plīsa stikls. Kiosks?! Nē, pudele… Tik un tā kārtības traucējums, kas viņam jāpārtrauc… Labi, vecas draudzības vārdā izlikšos, ka neesmu neko dzirdējis…

Kad Lamzaks būs izlīksmojies, viņš nāks pēc atbildes. Divas iespējas: noliekt galvu, piekrist izpirkšanas maksai un atzīt viņa pārākumu vai arī pasūtīt dirst un dabūt dunci ribās. Izvēle nebija bagātīga, un Bļauris nezināja, ko darīt.

Ja viņi sāktu demolēt kioskus, viņš piezvanītu dispečeram, kurš dotu trauksmes signālu, un pēc piecām minūtēm brigāde būtu «Placītī». Bet šī ir tikai viņa problēma, šādos gadījumos trauksmi neceļ…

Turklāt — kas tas par kontrolieri, kas nespēj tikt galā pat ar savām problēmām.

Bļauris atcerējās Barkasa pistoli.

Ierocis palīdzētu acumirklī kļūt par stāvokļa noteicēju.

Notēmē tādam mērkaķim vēderā — un tas atkratīsies… Nē, Lamzaks ir tik stulbs, ka tik un tā skries ar pieri sienā. Nu, tad tikai nospied, un miers! Nevajadzētu ne nūjiņu vicināt, ne sist no rokām nazi, ne kauties. Viss kārtībā! Neviens neko nav redzējis, un, ja arī būtu, tik un tā nepļurkstētu; ātri noslauki rokas un noslēp nieciņu.

Ja mentiem arī rastos kādas aizdomas — ne sūda nepierādītu! Galvenais palikt pie sava: ne mana cūka, ne mana druva… Kad viņiem vēl bija tas velna Lapsa — tas sapina jebkuru. Bet nu viņa vairs nav. Pajautājāt — atbildēju. Uz redzēšanos. Tā dara daudzi. Un jāatlaiž vien ir.

Lamzaks un Pauris, jau pabijuši aiz Ivana priekškariņa, tagad atbrīvoja vietu Papagailim. Laikam priekškariņu atstājuši vaļā. Lūr abi iekšā un ņirdz kā traki.

Bļauris zināja Papagaiļa likstas un citkārt arī labprāt būtu viņu pavērojis. Taču tagad tuvoties bijušajiem draugiem viņš nevēlējās, turklāt vajadzēja steidzīgi izlemt, kā rīkoties tālāk, jo izšķirošais brīdis tuvojās, bet viņš nezināja, ko darīt. ' '

No tumsas iznira vēl viens stāvs, kura ļodzīgajā gaitā jaudās kaut kas pazīstams. Bļauris devās pretim. Barkass!

Viņš bija satraukts un nikns, kreisā acs manāmi sa- pampusi.

—  Kurš, šef? — Bļauris braši noprasīja. — Iesim, sarausim tos sprāgoņas gabalos!

Kāda slepena, dzīvnieciska viltība čukstēja priekšā, kā viņam uzvesties. Barkasam acīmredzot vajadzēja nolaist tvaiku, bet viņš jau pašā sākumā izslēdza sevi no iespējamo upuru skaita.

—  Viss kārtībā, bračiņ. — Barkass apņēma vina plecus, noskatīdamies uz ņirdzošajiem puišiem. — OMON tīrīja «Safīru». Daudzus savāca. Es viegli atkratījos, aizlaidos. Vāģi, maitas, iebāza savā stāvvietā — teica, ka es esot piedzēries.

Barkass tiešām stipri oda pēc alkohola.

—  Bet mantiņa?

—     Te. — Brigadieris papliķēja pa kreiso sānu. — Noliku sulainim uz paplātes, zem salvetes. Viņš tad ari iznesa. Pēc tam atgriezos un savācu.

Barkass dziļi nopūtās un ar plaukstu nobraucīja seju.

—   Kas tie par mērkaķiem?

Viņa tonis nekā laba nevēstīja.

—  Pa labi — Lamzaks — mans bijušais komandieris, — Bļauris paskaidroja. — Nelietis, atnācis prasīt izpirkumu. Saka, ka nepazīstot tādu brigadieri Barkasu, pat kreiserim esot jāmaksā viņam izpirkums.

—  Kreiseris? Interesanti…

Likās, ka brigadieris atskurbst.

—  Un otrais?

—  Pauris, normāls puika. Tikai pakļaujas Lamzakam.

—  Noskaidrosim…

Barkasa acis nedaudz piemiedzās, bet, kad viņš gāja klāt, mērķtiecīgajā gaitā nebija manāmas ne mazākās dzēruma pazīmes.

Bļauris skatījās, ar pūlēm smacēdams gaviles. Viņš domāja, ka brigadieris izvilks pistoli, likdams jautrajiem draudziņiem pielaist bikses. Bet notika pavisam kas cits.

—  Sveiki, bračiņas, — viņš pieklājīgi apsveicinājās un apkampa Lamzaku, tāpat kā pirmīt bija apkampis Bļauri. — Tu mani pazīsti?

Jautājums bija domāts tikai Lamzakam, bet viņa vietā pamāja Pauris.

—  Tūlīt kaut ko pačukstēšu…

Lamzaks maķenīt pagriezās.

Barkass viņam strauji iebadīja. Atskanēja troksnis, kas atgādināja biljarda bumbu sadursmi.

Lamzaks noplātīja rokas, gluži kā izdzirdis kaut ko ārkārtēju, un atmuguriski ātri aizmeimuroja, pie tam viņa ķermeņa augšdaļa, apsteidzot kājas, strauji tuvojās zemei.

Pēc pāris sekundēm masīvais rumpis ar dobju troksni izplājās uz asfalta.

Bļauris piegāja pie viņa, lai uz kakla pataustītu pulsu. Dzīvs. Iebāzis roku labajā bikšu kabatā, viņš no turienes izvilka atsperu nazi ar baltu plastmasas rokturi. Sirds strauji sita. Novērsies viņš neredzēja, kas notika tālāk, tikai izdzirdis metālisku klikšķi, ar kādu tiek uzvilkts gailis, viņš pagriezās un ieraudzīja sālsstabā pārtapušo Pauri, kura vēderā bija notēmēts pielādētais ierocis.

—  Nāc šurp, bračiņ, — kā caur vati viņš saklausīja brigadiera balsi un paklausīja, gatavs noskatīties, kā neaprēķināmais Barkass nošauj Pauri viņa acu priekšā.

—  Novākt viņu vai tikai izsist zobus? — brigadieris sirsnīgi apvaicājās.

—  Nevajag, Ivanič, viņš ir normāls puika. Lēcās jau tas tur…

—  Ja jau normāls, tad labi… — Barkass labvēlīgi noteica un novāca pistoli.

—  Bet, ja tavs draugs atkal spārdīsies pret noteikumiem, tev viņš jāattur. Vai arī jāpamet, lai kuļas viens pats. Ja ne, ari tava galva ripos! Saprati?

Pauris pamāja. Pārdzīvotās nāves briesmas tā izķēmoja viņa seju, ka to bija grūti pazīt.

—  Vai tiešām saprati?

Pauris pamāja vēlreiz.

—  Bet ko darīt ar šito sūdu? — Barkass skaļā balsī slinki prātoja. — Aprakt zemē vai iemest Donā? Varbūt vienkārši ietriekt dunci sirdī, un lai vāļājas… It kā pats būtu uzdūries… Kā domā, bračin?

—  Nevajag viņu slaktēt, — Bļauris teica. Viņš nevarēja saprast — vai brigadieris tikai biedē Pauri vai visā nopietnībā apsver slepkavības paņēmienus. Abi varianti bija vienlīdz ticami. — Atjēgsies, pats visu sapratīs…

—  Ja jau bračiņš tā domā… — Barkass atmeta ar roku: sak, lai tā būtu. — Bet ko tie tur dara? — Kā parasti, viņš acumirklī pārslēdza uzmanību uz Ivana kioskā notiekošo. — Ai, bezkauņas — priekškariņu atvilkuši… Nu gan laiž!

Uz lāviņas Papagailis ņēmās ar pliku meiteni. Parasti prostitūtas neizģērbjas pavisam kailas, bet šoreiz, Papagailim par godu, acīmredzot bija noticis izņēmums — droši vien par attiecīgu piemaksu. Varēja redzēt, ka viņš cieši nolēmis kļūt vīrietis, un laikam jau viņam tas ari izdevās.

Otra meitene laukā smēķēja, tumsā, atvērto durvju ailē, gailēja cigaretes uguntiņa. Apnicis seksuālu skatu, Ivans izgāja kioska otrā pusē, lai paskatītos tur notiekošo izskaidrošanos, taču no komentāriem atturējās un saglabāja pilnīgi vienaldzīgu izskatu.

—  Klausies, bračiņ, tev slienāšanās jau līdz kaklam, — brigadieris teica. — Gribi, paņemšu tevi dūru cīņu totalizatorā?

Ivans iesmējās.

—  Kāda jēga? Peļņa tāda pati. Te man tādi saldumiņi, bet tur varbūt vēl purnu izdauzīs.

—  Arī te var izdauzīt purnu, — Barkass neapmierināti noteica, un Ivans vairs nesmaidīja.

—  Pateicoties taviem saldumiņiem, tagad var nonākt ne tikai dispanserā, bet arī kapos. Labāk pasaki man…

Brigadieris pieklusināja balsi un atskatījās. Pauris vāķīja Lamzaku, kuram sāka atgriezties samana. Bļauris gribēja pavirzīties maliņā, lai netraucētu, bet Barkass satvēra viņa elkoni.

—   Kas tev ienes vairāk — tirdzniecība vai maukas?

Ivans brītiņu vilcinājās.

—  Iet visādi. Te taču nav rūmes… Un tikai naktī… Pieklājīgs klients jau nenāks. Bet, ai, kā varētu to lietiņu izvērst!

—  Malacis, bračiņ, pareizi domā. Izvērsies vien. Iedosim telpas, «jumtu», savāksi padotās, bet pats valdi un organizē! Par mūsu daļu vienosimies. Līdz ritam padomā. Izlem, iepazīstināšu ar saimnieku. Pietiks tev dienām un naktīm bodītē tupēt.

—  Tana, vai tu drīz? — meitene no ielas uzsauca.

—  Kā lai es to zinu, — otra saērcināti atsaucās no Papagaiļa apakšas. — Man viņš jau galīgi apnicis! Varbūt nomainīsi?

—  Nē, šodien pietiks. Knapi turos kājās…

—  Es arī savu tiesu jau esmu norukājusi! Sauc Ivanu, lai vāc viņu prom…

—   Par tādiem mūžīgajiem kokiem mēs nebijām vienojušies…

—   Ej, Ivan, tiec skaidrībā! — Barkass draudzīgi uzsita viņam uz pleca. — Un apdomā!

Ivans aizgāja, bet brigadieris noliecās pie Bļaura auss.

—  Visu laiku jākustina smadzenes, jāizvēršas. Es tev parādīju, kā jāpiedāvā. Vai Samvels savu lietu paplašina?

—  Skaidri nezinu. Es taču esmu te tikai pirmo dienu. Šķiet, ka ne.

—  Pareizi, citādi viņš mums nebūtu vajadzīgs. Parunā ar viņu, lai nāk mūsu paspārnē, taisa laboratoriju, nolīgst tirgotājus… Lielāks uzņēmums, lielāka peļņa. Viņam pašam labāk un mums ari… Bet kioski atbrīvosies, un mēs varēsim tos pārdot. Atkal izdevīgi. Tā to naudiņu taisa. Mācies!

Lai gan brigadieris joprojām oda pēc alkohola, izskatījās, ka viņš vispār nebūtu dzēris.

—  Paskaties — kas ar aci? Paliek zila? Maita! Viss viņa dēļ!

Pieskrējis Lamzakam, kurš bija uzslējies un stāvēja uz ceļiem, Barkass deva tam pamatīgu spērienu sānos. Iekšā kaut kas nostirkšķēja, un Lamzaks atkal saguma uz asfalta, šoreiz augšpēdus.

—  Ak tad kreiseris! Tu, kuņa…

Viņš atvēzējās pret Pauri, kurš atlēca atpakaļ.

—  Viņi vienmēr pamanās pielīst no mugurpuses, bet mani uz to nepaķersi! Strādā, bračiņ! Mūsējie neļaus aiztikt…

Acīmredzot brigadieris bija atslābis, un alkohols atkal ņēma virsroku. Bļaura priekšā tagad stāvēja pavisam cits cilvēks.

—  Sveiki! Iešu izdrāzt Ņinku…

Ļodzīgi grīļīgā gaitā viņš devās pie meitenes bodītes un pieklauvēja pie loga.

Bļauris nodomāja, ka tieši Barkass ir īstenais «Pla- cīša» — kiosku, tajos esošo preču un pārdevēju saimnieks. Un, ja reiz viņš apņēmies nodrātēt Ņinu, tad viņš to ari izdaris.Viņai vienkārši nav kur sprukt, jo viņa ir šīs nakts pasaules daļiņa, kas spiesta dzīvot pēc tās likumiem. Un tomēr viņš neticēja, ka šī gaišmatainā meitene atdosies piedzērušajam brigadierim tikpat viegli kā Ivana prostitūtas.

Sākumā viņa atbildēja caur aizvērto lodziņu, bet Barkass viņai kaut ko neatlaidīgi un uzstājīgi skaidroja, līdz lodziņš atvērās.

Pauris atkal piecēla Lamzaku un nostatīja viņu uz ceļiem. Tas sāka skaļi vemt.

—  Vāc viņu prom pie velna vecāsmātes! — Bļauris pavēlēja.

Pauris, steidzīgi pamājis, aizvilka savu komandieri no «Placīša».

Ivans pie sava kioska mierināja sašutušo Papagaili. — Skuķi nav no dzelzs, cik var, viņām arī jāatpūšas.

—  Bet es viņai samaksāju simt stabus, aizņēmos no puišiem un samaksāju! Vēl maku uzdāvināju.

—  Viņa to ari atstrādāja! Vai tu gribēji mocīt viņu līdz rītam? Tā mēs nebijām runājuši! Labāk pienāc rit. Laikus. Ja nesanāks ar vienu, varēsi darbināt divās maiņās!

Bez drauģeļu atbalsta Papagailis nesāka uzstādīt savus noteikumus, turklāt Ivans bija tālredzīgi pastāstījis, kā Barkass apgājās ar Lamzaku.

Bet Bļauris, ar nūjiņu kioska sienai piesizdams, sacīja: — Pietiks tirgoties! Bodīte ciet!

Uzrāvis bikses, Papagailis pameta sava gandrīz notikušā triumfa vietu. Bet ar ciešu apņēmību nākamajā dienā iesākto noteikti pabeigt. Lai to izdarītu, vispirms vajadzēja no bezpalīdzīgā Lamzaka kabatas izmakšķerēt atlikušo naudu, turklāt tā, lai to nepamanītu Pauris. Uzdevums bija īstenojams. Papagailis palēkdamies metās pakaļ biedriem. Kumēdiņi, kas bija izklaidējuši nakts tirgoņus, nu beigušies. T*aču vēl bija gaidāms pēdējais cēliens. Visi aizgūtnēm vēroja Ņinkas kiosku. Barkass jau bija ticis iekšā un runājās ar meiteni.

Bļauris piegāja pie Semjona, lai paņemtu šaurmu.

—  Auksta, — viņš brīdināja, bet, kad kontrolieris atmeta ar roku, apvaicājās: — Kā tu domā, vai viņš to izdrāzīs?

—  Baigi tev jāzina? Ko lien svešās darīšanās!

Bļauris pats nobrīnījās par negaidīto īgnumu. Semjons

ir normāls puika, turklāt netika taču viņu apvainojis.

Atšķirībā no citiem skatītājiem viņš varēja brīvi pārvietoties pa «Placīti» un lodāt ap kioskiem no visām pusēm. Aizrīdamies ar auksto šaurmu, viņš nogāja cieši garām vispārējās intereses objektam, pašķielējis ar acs kaktiņu.

Barkass sniedza Ņinai glāzi ar rozā šķidrumu, visticamāk, liķieri, taču vina atteicās.

Kioskā vietas maz, diviem knapi kur apgriezties. Ne slēģu, ne aizkaru, viss redzams gluži kā akvārijā.

«Basa vārna,» viņš nodomāja. «Nekas šim nesanāks.»

Nezin kāpēc garastāvoklis uzlabojās un šaurma likās garšīgāka.

Bauris aizgāja pie Miškas un paņēma pāris alus- bundžu, tad atgriezās pie Semjona un atkal pasūtīja šaurmu.

— Nekas viņam nespīd, — Bļauris sacīja, pametis ar pirkstu uz aizmuguri.

Semjons tāds kā satrūcies pamāja. Velns viņu zina kas šiem tur dalāms. Pēdējais stulbums — līst brigādes darīšanās.

Iekodis un padzēris, Bļauris ielīda tuvējā parka krūmos izčurāties. Uz šejieni tecēja visi tirgoņi, tomēr daži krāpās: izplēsa grīdas dēli un laida tur, bet neizbēgami agri vai vēlu šādā būdā sāka nelāgi smakot pēc mīzaliem.

Kad viņš atgriezās, «Placītī» bija notikušas pārmaiņas. Gandrīz visi lodziņi bija ciet, daudzos kioskos pārdevēji bija nolikušies īsam rīta snaudienam.

Tātad kumēdiņi beigušies? Viņš devās tālāk. Ņinas kioskā gaisma nedega. Skaidrs: tātad Barkass beidzot aizgājis, un viņa nolikusies pasnaust…

Bet parasti arī guļot gaisma netiek nodzēsta, kāda jēga? Pie neapgaismota kioska naktī neviens pircējs neies.

Bļauris pieliecās un, nedzirdami sperdams soļus, piezagās dusošajam kioskam. Pie metāla sānsienas sala auss. Klusums? Bet tad viņš saprata, ka iekšā tomēr kaut kas notiek. Tikko dzirdami grabēja pudeļu kaste, un šajās skaņās bija miglaini pazīstams ritms.

Uzmanīgi paslējies, viņš ielūkojās iekšā un gandrīz sprāgšus atsprāga atpakaļ: turpat viņa acu priekšā uz letes balstījās gaišmatainā galva, kas pārvietojās šurpu turpu pudeļu grabēšanas ritmā. Tagad bija dzirdama arī Barkasa saraustītā elpošana būdas dziļumā. Meitene neizdvesa ne skaņas. Kā mirusi.

Bļauris aizrāpoja malā, piecēlās un nozuda tumsā. Viņam gribējās kādu piekaut. Barkass bija viņa šefs, kurš paņēma viņu brigādē, bet šodien izpestīja no Lamzaka. Tacu šobricl Bļauris tik un tā izjuta pret viņu asu naidīgumu.

Otra nodaļa

TIESĪBU AIZSARDZĪBAS LĪMENIS

Ķēde ir tik stipra, cik stiprs ir tās vājākais posms.

Paruna

Pirms kara celto trīsstāvu avārijas māju vecajā, galīgi noplukušajā ielā ar mūžīgi grabošo tramvaju kapitāli remontēja deviņdesmit otrajā. Dīvaina rekonstrukcija: pirmā stāva logus ^izmūrēja ar ķieģeļiem, virs ieejas uzstādīja telekameru, vārtrūmi noslēdza ar masīviem dzelzs vārtiem. Tagad celtne atgādināja cietoksni.

Vērīgās tantiņas nekādi nevarēja saprast, kādēļ otrā un trešā stāva logos ielikti tādi kā zvejas tīkli, kuri nespētu paglābt ne no odiem, ne mušām, pat ne no tauriņiem.

Nekādas izkārtnes pie ieejas nebija, taču iekšā un ārā staigāja «valsts» cilvēki — jauni, stalti, «oficiāli» ieturētās drānās. Pa reizītei pavīdēja džinsi vai treniņtērpi, taču frizūras, manieres un, galvenais, sejas izteiksme neslēpa piederību valsts struktūrām.

Uzmanīgs vērotājs pamanītu, ka cietoksnī ieejošo un no tā iznākošo vīriešu vidū jostas somiņas ir daudz populārākas nekā pārējo tihodonskiešu vidū, bet diezin vai viņš zinātu, ka šādās somiņās vasarā parasti slēpj ieroci.

Tikpat vienkāršs ir rupjo sietu izskaidrojums — tiem jāpasargā kabineti no granātām.

Atšķirībā no vienkāršiem, ziņkārīgiem laikabiedriem Tihodonskas noziedzīgās pasaules pārstāvji zināja, ka rekonstruētajā sarkano ķieģeļu ēkā atrodas Ziemeļkaukāza Reģionālā organizētās noziedzības apkarošanas pārvalde (RONAP), bet ēkas pagalmā pirms kāda laika iemitinājusies Speciālo uzdevumu ātrās reaģēšanas vienība (SUĀRV), kuras viens vads atrodas pastāvīgā kaujas gatavībā.

Labi noauguši puiši raibās drānās, pielādētiem automātiem gāja uz tuvāko veikalu pēc kolas un cigaretēm; smēķēdami un pļāpādami pie sava cietokšņa fasādes, viņi piesaistīja garāmgājēju uzmanību un kontrolēja situāciju tuvākajā apkaimē.

Reiz viņi notvēra Itāļa sūtīto «aci» un sasita tam fotoaparātu, vairākas reizes viņi veica profilaktiskus pasākumus pret cilvēkiem, kas bija nodomājuši atpūsties mašīnās iepretim pārvaldes ieejai.

Taču vissv veltīgi — tāpat kā vienības vadībai bija Itāļa, Kalpa, Samaņa un viņu padoto fotogrāfijas un dosjē, tāpat tiem otriem bija operatīvā sastāva un vadības fotogrāfijas.

Un, kad no mašīnas izkāpa drukns, plecīgs vīrietis melnām, biezām, rūpīgi apgrieztām ūsām, tad ieinteresētajām personām nebija nekāds noslēpums, ka tas ir Kolorādo Vabole — pulkvedis Nirkovs, pārvaldes priekšnieks, četrdesmit deviņus gadus vecs, precējies, divu pieaugušu dēlu tēvs.

Pēc sejas pazina gan Krilovu, gan Vološinu, gan Hu- zarovu, tāpat ari pārējos.

Pārvalde apzināja organizētās noziedzīgās grupas, kuras savukārt izspiegoja RONAP darbiniekus. Granāta logā, tas būtu pēdējais arguments, daudz prātīgāk sarunāt pa labam: «algot» vajadzīgo darbinieku, nopirkt viņam mašīnu vai aizsūtīt uz Kipru atpūtā… Nirkovs pastāvīgi uzmanījās, lai nenotiktu informācijas noplūde, — un ne velti: Samana drošības dienestam bija zināms, ka RONAP operatīvo daļu vada Krilovs, bet Vološins ir viņa vietnieks, ka SUĀRV komandē neatlaidīgais cīnītājs Ļitvi- novs, kurš pieredzi guvis Afganistānā, tāpat viņiem bija zināmas citas lietas, kuras nedrīkstētu izkļūt pa pārvaldes dzelzs vārtiem.

Pēddziņiem par minēto kontingentu, protams, bija vairāk informācijas.

Tihodonskā organizētā noziedzība attīstījās pēc tiem pašiem likumiem kā citur pasaulē, tādēļ ka šo procesu pamatā esošās likumsakarības visur ir vienādas, zināmu iespaidu atstāj tikai konkrētas teritorijas specifika.

Zagļu — tradicionālo noziedznieku korporācija ar saviem tetovējumiem, bleķa zobiem, žargonu, bargajiem likumiem un paražām sakņojās vēl pirmsrevolūcijas laikmetā. Viņi vienmēr valdījuši cietumos un zonās, lai gan pirmajos kara gados un piecdesmito sākumā viņiem deva pamatīgus triecienus, iznīcinot viņu pahanus, nometņu bandītus un ļaunprātīgos režīma pārkāpējus.

Šī akcija nebija likumīga, taču efektīva gan: līdz septiņdesmito gadu beigām zonas vadīja nevis autoritātes, bet administrācija.

Brīvībā zagļi izdarīja tradicionālos noziegumus: zādzības, laupīšanas, veidojot zagļu kasi — obščaku, kuru izmantoja amatpersonu uzpirkšanai un aiz dzeloņdrātīm sēdošo biedru uzmundrināšanai, kā ari citām kopienas vajadzībām.

Pēdējo gadu humanizācijas iespaidā zagļu kopienas plauka un zēla visā valstī gan brīvībā, gan kolonijās, kur pahans atkal kļuva pilntiesīgs saimnieks.

Tihodonskā zagļus vadīja Ivans Sergejevičs Kozlovs, iesaukts par Melno Mēri un Tēvu, sabiedrībai viņš bija sešdesmitgaclīgs invalīds. «Veco» kriminālistu specializācija, arī ārējais izskats mainījās. Viņi sāka tirgoties, nodarboties ar celtniecību un līda banku biznesā. Savus tetovējumus daudzi slēpa zem moderniem uzvalkiem, bet bleķa zobus nomainīja ar porcelāna. Viltīgo ormaņu un manīgo taksistu vietu ieņēma personīgie «BMW» un mersedesi.

Taču tagad viņiem bija uzradušies konkurenti. «Jaunā viļņa» laikmetu aizsāka Kazaņas banda «Ķep-ļep», kuru atklāja septiņdesmitajos gados. Miličiem par lielu brīnumu, to veidoja agrāk nesodīti, labi raksturoti jaunekļi, sportisti. Tie nesmēķēja, nedzēra, nelamājās un ievēroja stingru disciplīnu. Vini valkāja treniņtērpus un mīkstus cīkstoņu zābakus ar gariem stulmiem. Toties bandas bruņojumā bija pistoles, automāti un granātas — tam laikam neiedomājamas lietas.

«Ķep-ļepiešus» nošāva, bet pēc dažiem gadiem no visām šķirbām sāka līst viņu sekotāji, kas bija sapratuši, ka spēks un ierocis ļauj iegūt visu, ko sirds kāro, bet par šādām izdarībām, sekojot dižajiem cilvēces humānisma principiem, vairs nelika pie sienas.

«Jaunajiem» neizbēgami vajadzēja saķīvēties ar tradicionālo kriminālo gvardi, un šī sadursme notika. Slaktiņu vilnis vēlās pāri valstij, un parasti uzvarēja «jaunie». Vīni bija spēcīgāki, labāk sagatavoti un bruņoti, turklāt viņus kā vairogs sargāja sodāmību nesabojātas biogrāfijas.

Zagļu saietos tika nolemts attiecībās ar konkurentiem ieturēt kompromisu, bet dzīvē gāja gan šā, gan tā.

Tihodonskā darbojās četri lielāki «jaunā viļņa» grupējumi, spēcīgākais no tiem bija Bogotjanovskas grupējums, kuru vadīja Šamanis, sabiedrībā pazīstams kā trīsdesmit piecus gadus vecais Ivans Pavlovičs Voroncovs, akciju sabiedrības «Donas tirgus» ģenerāldirektors.

Visi grupējumi pagaidām atzina zagļu pārākumu, maksāja obščakam, un nekādas nopietnas rīvēšanās kriminālo kastu starpā līdz šim nebija notikušas.

RONAP uzskatīja, ka šis stāvoklis ilgstoši nesaglabāsies. No esošās informācijas izrietēja, ka Šamanis grasās pakļaut sev Upesostas, Ļengorodas un Nahičevā- nas grupējumus, radot spēcīgu organizāciju, kas varētu turēties pretī zagļiem. Pēc tam neizbēgami bija jānotiek sadursmei ar zagļu kopienu par varu pilsētā.

Tihodonskā bija gaidāms karš.

Pagaidām operatīvā situācija bija salīdzinoši mierīga. Savulaik Tihodonskas vārds kriminālajās hronikās izskanēja skaļi. Par «spoku» un «sicīliešu» bandām rakstīja visas centrālās PSRS avīzes, uzņēma pat filmu. Tagad stāvoklis mainījies. Ne jau tādēļ, ka pilsētā būtu mazinājusies noziedzība, vienkārši Krievijā un visā NVS izdarīts tūkstošiem smagu noziegumu. Uz šāda kriminālā fona Tihodonskā vairs nespēj izcelties, un IeM apkārtrakstos tā kļuvusi par laba milicijas profilaktiskā darba piemēru.

Apgabala un pilsētas Iekšlietu pārvaldes vadītāji šo vērtējumu necentās atspēkot, viņi lepojās ar to, ka pilsētā it kā neesot noziedzīgu jauniešu formējumu, kas varētu pāraugt organizētos noziedzīgos grupējumos.

Apgabala Iekšlietu pārvaldes nodaļas priekšnieks pulkvedis Grebkovskis uzskatīja to par savu nopelnu.

— Es toreiz biju Proletāriešu rajona priekšnieka vietnieks, — viņš labprāt atcerējās. — Un te mums uzrodas skūto grupējums. Āda, kniedes, ķēdes, noskūtie pauri spīd vien. Sāk rajonā taisīt sūdus! Kafejnīcā sarīkojuši kautiņu, izdzenājuši deju zāli. Pēkšņi uzzinām — šie taisās Baložu parkā rīkot tusiņu, dot vaļā tā, lai visa pilsēta par viņiem runātu! Tad vēl nebija OMON, ne vella — par visu jāatbild teritoriālajām instancēm. Es savācu kādus trīsdesmit savējos, privātajā ar stekiem, atcerieties, mazi, saliekami ar lodīti galā… Kā sadevām! Spalvas vien pa gaisu noputēja! Tad ieradās patruļas formās, savāca atlikušos un ietupināja uz piecpadsmit diennaktīm! Un ar skūtajiem bija cauri! Bez cepures uz ielas nerādījās, kamēr mati atkal atauga! Āre, nu jau divdesmit pieci gadi apkārt, un nekādas jauniešu varzas nav manītas!

Šī stūrgalvīgā plātīšanās diez ko neatbilda patiesībai.

Tihodonskā bija pagalmu un ielu komandas, bet, būdamas nelielas un sašķeltas, tās kriminālo klimatu būtiski neietekmēja. Pēdējo divdesmit gadu laikā tikai vienreiz notika masu ekscess: pēc kādas galvaspilsētas grupas koncerta satrakojies jauniešu bars, mežonīgi maršēdams pa centrālo ielu, izdauzīja pāris skatlogu un apstrādāja dažas mašīnas.

Pārējie jauniešu noziegumi, ko izdarīja mazās grupas, bija tradicionāli, un tas parādīja Tihodonsku labākā gaismā salīdzinājumā ar Kazaņu vai Naberežnije Čelniem.

Līdz šim pilsētā nebija notikušas augsta līmeņa algotas slepkavības, demonstratīvi sprādzieni un citi akti, kas raksturīgi organizētajai noziedzībai. Tas tomēr nenozīmēja, ka nepastāvētu organizētas noziedzīgas grupas.

No četriem esošajiem visnežēlīgāk un cietsirdīgāk rīkojās Ļengorodas un Rečportovas grupējumi.

Ļengorodiešus vadīja divdesmit astoņus gadus vecais Arturs Pahaļjans, ar iesauku Itālis, nesodīts, agrāk bijis profesionāls kāršu un uzpirksteņu spēlmanis. Pēdējo gadu laikā nodarbojies gan ar daļēji, gan tīri kriminālu biznesu: kontrolēja milzīgo visādu preču tirgu «Supermārketu», piespieda vairumtirgotājus par smiekla naudu atdot preces viņa uzpircējiem, saņēma meslus no katras tirdzniecības vietas un koriģēja prostitūciju visā rajonā. Grupas kodols sastāvēja no trīsdesmit cilvēkiem; lai tiktu galā ar konkurentiem, grupai bija divpadsmit kaujinieku.

Rečportovas grupējuma vadītājs bija Kalps — divdesmitgadīgais Miša Kvaskovs, viņa ietekmē bija piekraste, kravas osta un pasažieru kuģi.

Ļengorodiešu kontā bija cilvēku nolaupīšana, spīdzināšana, izpirkuma naudas izspiešana. Bija ziņas par pāris vinu izdarītām slepkavībām.

Kalpa ļaudis bija nodedzinājuši trīs komercbodītes un apšaudījuši nepakļāvīgā ostas priekšnieka māju.

Pāris reižu RONAP darbinieki bija aizturējuši grupas locekļus, bet krimināllietas sabruka: tīši noziegumi pārvērtās par «noziegumiem neuzmanības dēļ»; smagāku pantu nomainīja ar vieglāku, liecinieki pēkšņi mainīja liecības, cietušie aizmirsa pāridarījumus, apsūdzētie, kas «pret parakstu» staigāja brīvībā, aizbrauca nezin kur…

Tas, ka nebija reālu krimināllietu, pārvērta Tihodon- skas organizēto noziedzību mirāžā. Tā bija, lai gan tajā pašā laikā it kā neeksistēja, bet RONAP speciālisti paredzēja vardarbības viļņa tuvošanos.

Nezināmi ļaundari uzspridzināja bumbu pie komercfirmas «Pavasaris» durvīm. Komersanti apgalvoja, ka nezinot, kam tas bijis vajadzīgs.

Kāds ielika spridzekli pirtu karaļa Karamenko mersedesā, bet nejaušības vai izpildītāja zemās kvalifikācijas dēļ sprāga tikai detonators, galvenais lādiņš palika vesels. Arī Karamenko izrādīja pilnīgu nesapratni par notikušo, taču nekavējoties pārdeva jauno saunu konkurentam.

Protams, notikušo nevarēja salīdzināt ar to, kas norisinājās citās apgabala pilsētās.

Dienvidu saules nežēlīgi kveldētās stepes vidū pirms divdesmit gadiem celtajā jaunajā Stepnodonskā, kur atradās nepabeigtā atomrūpnīca, šāvieni un sprādzieni dārdēja bez mitas. Apmēram desmit visdažādāko kategoriju grupējumi to vien darīja, kā savstarpēji izrēķinājās, dalīja ietekmes sfēras, novāca konkurentus.

Tas bija tik uzkrītoši, ka piesaistīja sabiedrības, žurnālistu un juristu uzmanību. Uz Stepnodonskas fona sevišķi krita acīs apgabala centra labklājība, ko speciāli uzsvēra īpaša grupa, kas bija izveidota, lai pētītu Tiho- donskas fenomenu.

* * *

Šo grupu bija izveidojusi Valsts Domes drošības komiteja. Lēmumu par tās izveidošanu greznoja atzīme «slepeni», grupas sastāvs bija zināms tikai nedaudzām augstām valsts amatpersonām.

Ziemeļkaukāza RONAP priekšnieku Vasiliju Mihailo- viču Nirkovu izsauca uz Krievijas IeM Galveno organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldi sakarā ar parastiem darba jautājumiem. Divas dienas viņš skraidīja pa kabinetiem izlemdams, koordinēdams, saskaņodams un izsizdams. Kad komandējums tuvojās beigām, viņu izsauca pārvaldes priekšnieks.

Ģenerālmajors Sirotins ar reģionālo pārvalžu priekšniekiem vienmēr tikās personiski, tādēļ Nirkovs par izsaukumu nebrīnījās. Tikšanās noritēja kā parasti.

—   Cikos tev atiet vilciens? — atvadoties ģenerālis vaicāja.

—  Astoņpadsmitos piecdesmit, — Nirkovs atbildēja.

—  Tātad laika vēl pietiekami. — Sirotins viņu vērīgi nopētīja, un Nirkovs nojauta, ka tūlīt izdzirdēs ko neparastu.

—  Aizbrauksi uz kādu vietu, tur uzzināsi. Mašīna gaida. Šoferis pēc tam aizvedīs tevi uz viesnīcu pēc mantām un tad uz staciju. Pagūsi…

Sirotins uzmundrinoši uzsita pulkvedim uz pleca.

«Kāda vieta» izrādījās specobjekts. Nopētījis dzelteno ķieģeļu sētu, telekameras aci virs automātiski atbīdāmajiem vārtiem, nomaskēto caurlaides telpu bez izkārtnes, pieredzējušais Nirkovs centās uzminēt, kurai iestādei pieder milzīgās teritorijas hektāri netālu no Maskavas centra, jaukā trīsstāvu savrupmāja un labi apmācītā, brašā apsardze. Šādiem punktiem nav individuālu pazīmju, lai gan sugas piederību var noteikt bez jebkādām grūtībām: saimnieks vienlīdz var būt gan Federālais pretizlūkošanas dienests vai Iekšējās izlūkošanas dienests, mazāk ticams, ka IeM, — tiem parasti viss ir vienkāršāk, lai gan šim likumam ir vesela virkne izņēmumu.

«Labi, ieraudzīšu cilvēkus un tikšu skaidrībā,» Nirkovs nodomāja.

Nelielā, omulīgā konferenču zālē bija sapulcējušies kādi piecpadsmit cilvēki. Lai gan visi b'ja privātajās drēbēs, Nirkovs virsnieku vidū tūlīt saskatīja trīs privātpersonas: virsnieki nenēsā garus matus un bārdu, uz svarīgām sapulcēm nevelk džinsus un krosenes. Pulkvedis neredzēja nevienu pazīstamu seju līdz brīdim, kamēr vietu prezidijā ieņēma iekšlietu ministrs, FPD direktors, Valsts Domes drošības komitejas priekšsēdētājs Iļjuškovs un Krievijas prezidenta administrācijas pārstāvis ar skanīgo uzvārdu — Kņazevs.

Iļjuškovs pirmais kāpa tribīnē.

—   Cīņa pret noziedzību vairs nav tikai tiesiska, bet ir ari politiska problēma, — viņš sāka bez ievadvārdiem. — Lielākā daļa iedzīvotāju izjūt bailes par savu drošību, cilvēki nav apmierināti ar varu, kas nespēj tos aizstāvēt. Šim apstāklim var būt negatīva loma nākamajās vēlēšanās, un tas jau tuvākajā laikā var radīt neapmierinātību ar valdību.

Iļjuškovs no kristāla glāzes iemalkoja tumšu dzintar- krāsas tēju.

—  Lietišķie sabiedrības slāņi ir ļoti neapmierināti ar noziedznieku rīcības brīvību. Tas, ka nav iespējams nodarboties ar normālu uzņēmējdarbību, pastāvīgais spiediens no kriminālo struktūru puses, reālas dzīvības briesmas — tas viss atbaida ietekmīgus, nodrošinātus uzņēmējus no valsts varas struktūrām.

Priekšsēdētājs nolika glāzi.

—  Tālāk. Kriminālo aprindu lobisms sasniedzis tādus apmērus, ka nav iespējams pieņemt nevienu īsti efektīvu likumu. Projekti mētājas komitejās un komisijās, apaug ar simtiem labojumu, precizējumu un papildinājumu — un grimst zem to svara.

Iļjuškovs pārlaida klātesošajiem vērīgu skatienu.

—  Saprotat, ko tas nozīmē?

—  To, ka tiek pieņemti noziedzniekiem izdevīgi likumi un tiek izgāzti tie, kas viņiem ir bīstami, — skaļi sacīja viens no privātajiem — garmatains, liesu, slimīgu seju. Viņam bija čerkstoša balss. «Spēka» ministri saviebās.

Nirkovs nodomāja, ka tas notiek nevis balss, bet teiktā iespaidā.

—  Varbūt ne gluži tā, bet uz to pusi ir, — negribīgi piekrita runātājs un turpināja: — Šādos apstākļos ļoti svarīgi atrast jaunas, efektīvas noziedzības apkarošanas metodes. Valsts vadošajām kriminoloģisko pētījumu iestādēm bija uzdots šo problēmu kompleksi izpētīt, un tika konstatēta dīvaina likumsakarība, kas nosaukta par «Tihodonskas fenomenu».

Nirkovs satrūkās.

«Tūlīt sāks dīrāt!» viņš nodomāja. «Ko tad viņi tādu uzrakuši? Ja jau tik augstā līmenī, tad var arī uzplečus noraut.»

Taču situācija neliecināja par to, ka būtu gaidāma izrēķināšanās ar kadriem. Neviens nelika piecelties, nebakstīja ar pirkstu, neprasīja paskaidrojumus.

—  Lieta tāda: Tihodonskā ir aktīva darījumu pilsēta ar tradicionālo — «netīro» ienākumu daļu. Liels daudzums dažādu nacionālo kopienu. Ģeogrāfiskais stāvoklis — Ziemeļkaukāza vārti. Migrantu netrūkst. Atrodas tuvu karstajiem punktiem, karadarbības zonām. Visiem šiem faktoriem vajadzētu radīt vētrainu noziedzības pieaugumu, kā arī dažādu noziedzīgu apvienību formēšanos un to izdarīto noziegumu vairošanos. Operatīvajos apkārtrakstos Tihodonskai vajadzētu stāvēt uz viena pakāpiena ar Maskavu, Sanktpēterburgu, Jekaterinburgu, Vladivos- toku!

Iļjuškovs ieturēja pauzi.

—  Bet patiesībā Tihodonskā ir viena no labākajām pilsētām šai aspektā! Tātad pastāv kāds ietekmīgs antikriminogēns faktors, kuru nepieciešams konstatēt un izmantot profilaktiskajā darbā ari citur. Tādēļ arī izveidota mūsu grupa.

Klātesošos savstarpēji iepazīstināja. Trīs privātie izrādījās Krievijas Prokuratūras institūta eksperti, klāt bija ari IeM un FPD zinātniskās pētniecības institūtu vadošie zinātnieki un šo iestāžu operatīvo apakšvienību vadītāji.

Pēc Iļjuškova uzstājās Kņazevs, tukls pusmūža vīrs. «Krievijas prezidenta pārstāvis» — viņš stādījās priekšā, izlaizdams vārdu «administrācijas». I^irkovam šķita, ka tā nav nejauša pārteikšanās.

«Politiska problēma… Tautas neapmierinātība… Likumdevēja un izpildvaras intereses sakrīt… Gaidāmas prezidenta vēlēšanas…»

Viņš atkārtojās, tikai, nobeidzot īso runu, teica:

—   Likumprojekts «Par organizētās noziedzības apkarošanu», kurš veidots, izmantojot ārzemju pieredzi, nu jau divus gadus nevar pārvarēt likumdošanas šķēršļus. Tādēļ pašlaik sagatavots prezidenta dekrēts par bandītisma apkarošanu, kurā izmantots šis tas no likumprojekta. Neraugoties uz ārkārtēju pretestību, dekrētu drīzumā parakstīs. Dekrēts būs kā izmēģinājuma sitiens — tie, kuru intereses sakritīs ar noziedznieku interesēm, pretosies. Jūsu uzdevums — vākt informāciju par pretošanos dekrētam un nodot šīs ziņas saviem vadītājiem. — Kņazevs pamāja uz prezidija pusi. — Bet šo informāciju varat adresēt tieši Iļjuškovam un man.

«Spēka» ministri satrūkās. Vadītāji necieš, ka informācija viņu iestādei met līkumu.

—  Informācijas adresēšanas sistēma mums ir labi iestrādājusies, — mierināja iekšlietu ministrs. — Nesen sastādījām to tiesnešu sarakstu, kas laiž bandītus brīvībā, un nodevām Augstākajai tiesai. Tikai nekādas jēgas, šie aizstāv mundiera godu.

—   Drīz jēga parādīsies, — Kņazevs daudznozīmīgi noteica. — Prezidents noskaņots veikt visietekmīgākos pasākumus, lai ieviestu kārtību. Viņam apnikuši pārmetumi par mīkstmiesību un neizlēmību. Un, ja reiz Tihodonskā izveidojušies tik labvēlīgi apstākļi, tad šeit vajag ne tikai pētīt iemeslus, bet ari sākt uzbrukumu.

Ministrs pamāja, ieskatījās uz galda viņa priekšā esošajā sarakstā un gandrīz draudīgā tonī teica:

—  Vasilij Mihailovič, pēc apspriedes, lūdzu, mirklīti uzkavējieties.

—  Skaidrs! — Nirkovs atsaucās, saprazdams, ka šo vilcienu droši vien nokavēs.

* * *

—  Tā arī pateica: «Izvēlieties vislabāk piesegtās grupas, dokumentējiet un nododiet izmeklēšanai. Bet līdztekus apziniet tos, kuri iejauksies: no savējiem, no vietējās prokuratūras, citām varas iestādēm… Un visus uz āķa!» Nirkovs noskatīja padotos.

Saša Krilovs uz papīra lapas zīmēja ķeburus. Vološins smaidīja. Vīni sen pazina cits citu un juta, ka Nirkovs nav atklāts līdz galam.

Šis jautājums netika uzdots, taču Nirkovs pietiekami ilgi bija strādājis operatīvo darbu un to sajuta.

—  Kuru katru dienu pieņems dekrētu par bandītisma un organizētās noziedzības apkarošanu, — viņš paskaidroja. — Mums tas jāiedarbina.

—  Kārtējais uzbrukums mafijai? — Vološins sarkastiski apvaicājās. — Raksti, fotogrāfijas, televīzijas reportāžas, bet cietumā neviena!

—  Šoreiz izskatās pēc kursa maiņas…

—   Nu, nu… Bet kurš būs tas, kas mainīs?

Nirkovs aizkaitināti atmeta ar roku.

—   Klausies, Ļoša, filozofu pašlaik pietiek, tikai nav arāju! Nu pamēģināsim ielikt pamatus jaunajam dekrētam. Izdosies — un mēs būsim mainījuši kursu! Vismaz Tihodonskā…

—   Pamēģināt var, — neatrāvis skatienu no papīra, noteica Krilovs. — Vajag ņemt to lietu nopietni, ar ieročiem, ņemt bandītismu un atpiņķerēt vasā pilnībā. Bet visiem, kas līdīs starpā, dot pa nagiem. Un tad paskatīsimies, kas no tā visa iznāks.

—     Nu, ko tur… — Vološins pavīpsnāja. — Padzīs mūs pie visiem velniem. Varbūt nošaus. Nu, riskēsim, vismaz būs interesanti.

—  Es domāju, ka jāsāk ar Itāli. — Krilovs pārtrauca zīmēt un ieskatījās Nirkovam acīs. — Es iesaku rīkoties šādi…

—  Raksti, Ļoša! — Nirkovs pamāja. — Operācijas «Lamatas» plāns…

Pēc dažām dienām prezidenta dekrētu publicēja. Bet pēc nedēļas RONAP sāka plaša mēroga operāciju pret Tihodonskas organizēto noziedzību.

Operācijas «Lamatas» sākums bija pilnīgi slepens un nelikumīgs, nekādās atskaitēs un plānos tas neatspoguļojās.

Divos naktī Huzarovs un Vološins uz ellīgi rūcošas «Javas» bez numura zīmes piebrauca pie greznas trīsstāvu mājas Bogotjanovskas nogāzē, uzmauca galvā zeķi un ar negantu klauvēšanos pie vārtiem uztramdīja saimnieku.

Akops Vartanjans bija rūdīts vīrs, ko tik viegli vis nenobiedēsi: iznāca ar pielādētu divstobreni un niknu rotveileru.

—  Ko vajag?! — viņš norēcās, taču, ieraudzījis pret sevi pavērstos stobrus, nedaudz pieklusināja toni. — Jūs, puiši, esat kļūdījušies, neesat atraduši īsto. Paprasiet saviem vecākajiem, viņi jums paskaidros, vēl dabūsiet pa pakaļu…

—  Kāpēc nemaksā? — pārvērstā balsī vaicāja Huzarovs. — Gribi, lai nosvilst benzīncisternas, gribi, lai sadeg volga un nodeg māja?

Akops nodrebēja. Saruna kļuva nopietna, katra kļūda vai pārpratums varēja beigties ar lielām nepatikšanām.

—  Ko jūs, puiši, kā tad nemaksāju? Vienmēr laikā, nekad neesmu nokavējis! Pirms trim dienām-pēdējo reizi samaksāju!

—  Kam? — caur degunu noprasīja Vološins. — Kam tu piķi grūd?

—  Arturam — kā pienākas. — Akops jau gribēja nolaist divstobreni, cerēdams, ka pārpratums noskaidrots un incidents beidzies.

—     Varbūt sūdam kaut kas pienākas! — Huzarovs nolamājās. — Tikpat labi tu savu naudu vari iesviest Donā. Tu esi mūsu teritorijā! Mums ari maksā! Termiņš — divas dienas!

—   Pagaidiet, draugi, tā ir jūsu darīšana. — Vartan- jans no tāda pavērsiena apstulba. — Tieciet paši skaidrībā, man vienalga, kam maksāt…

—   Divas dienas!

Huzarovs izšāva gaisā un piedeva gāzi. Rotveilers ierūcās un noraustīja pavadu, kā gribēdams mesties pakaļ dārdoņai, kas attālinājās pa naksnīgajām ielām. Akops, gandrīz izmetis bisi, virtuozi nolamājās un aizcirta vārtiņus. Visapkārt kā negudri kvankšķēja suņi.

Apmetuši līkumu gar piebrauktuvi, operatīvie darbinieki iebrauca motocilku Vološina sievasmātes sētā un gāja gulēt. «Lamatu» laikadeglis bija iedarbināts.

Akopa degvielas uzpildes stacija atradās uz ļengoro- diešu un rečportoviešu grupējumu ietekmes sfēru robežas, lai gan faktiski šeit saimniekoja Pahaļjans. Nakts vizīte bija prasība pēc teritoriju pārdales, un to varēja organizēt tikai Kvaskova grupējums. Viņi parasti lietoja motociklus bez numuriem, zeķes masku vietā, šāva gaisā, lai iebaidītu, draudēja ar dedzināšanu.

Agri no rīta Vartanjans ieradās pie Ļengorodas grupējuma vadoņa, kurš pēc stundas ar ziņnesi nosūtīja rečportoviešu grupējumam uzaicinājumu izskaidroties. Principā Arturs ar Mišku, nesaasinot situāciju, būtu varējuši vienoties sarunā zem četrām acīm, taču traucēja viens apstāklis: kādreiz saķildojušies kādas sievietes dēļ, viņi viens otru ārkārtīgi neieredzēja. Šo niansi operatīvie darbinieki bija ņēmuši vērā, plānojot tālāko notikumu gaitu.

Astoņpadsmitos nulle nulle septiņas ārzemju automašīnas pieripoja pie smilšu karjera Tihodonskas rietumu nomalē. Abu pušu kaujinieki ieņēma pozīcijas.

Gandrīz visi bija bruņoti ar modernām «pumpīšbisēm», pavīdēja ari dažādu modifikāciju Kalašņikova automāti.

Pēc rituāla vadoņiem ar saviem favorītiem vajadzēja sapulcēties savrup pārrunām, no kuru iznākuma bija atkarīgs viss turpmākais, tajā skaitā arī pats galvenais: vai kaujinieki paliks dzīvi vai mirs.

Arturs Pahaļjans rešņa, saukta par Tvaikoni, pavadībā izkāpa no milzīga visurgājēja, abi turēja rokas plato bikšu kabatās un ļodzīgā gaitā, cik spēdami izrādot savu nicinājumu, devās pie melnā BMW, kuram līdzās stāvēja Kvaskovs ar saviem tuvākajiem palīgiem. Miška negribīgi panācās konkurentam pretī. Aiz viņa, ļaunu priekšnojautu mocīts, vilkās Knābis.

Kaujinieki saspringa, uzbudināti vērojot notiekošo. Iestājās saspringts klusums, tikai smiltis čirkstēja zem rievainajām kroseņu zolēm.

— Tātad manas teritorijas sakārojies?! — Itālis histēriski iekliedzās, kad attālums saruka līdz desmit metriem. — Še, kuņa!

Viņš strauji izrāva no kabatas roku ar tajā sažņaugto pistoli un izšāva bez tēmēšanas.

Kalps strauji apstājās, bet Knābis, kurš bija viņam sekojis, nokrita augšpēdus un, saķēris saules pinumu, raustīja kājas.

Viss notika vienā acumirklī, šāviena troksnis vēl atbalsojās karjera smilšu sienās, bet kaujinieku rindas pārņēma stingums, tādēļ ka liktenis bija viņiem nelabvēlīgs un, iespējams, tagad nāksies mirt, taču neviens neuzdrošinājās spert pirmo soli pa ceļu, kurš veda nebūtībā. Taču arī vilcināšanās var kļūt nāvējoša; to apzinoties, stobri pavērsās pret mērķiem, un pēc minūties karjeram vajadzēja pārvērsties par Tihodonskā vēl neredzētu asinspirti. Bet tad viņiem uzbruka SUĀRV

Vispirms sprāga gaismas un trokšņa granātas «Zarja» — tām nebija šķembu, tikai žilbinošs uzliesmojums un mežonīgs dārdiens, kas iedarbojās šokējoši — un vēl kā: daži brašuļi savas dabiskās vajadzības turpat uz vietas nokārtoja biksēs. Tūlīt no smiltīm iznira cilvēki maskās, tuksneša maskēšanās tērpos, bruņu vestēs, ar īsajiem automātiem kaklā.

Diezin vai viņu bija vairāk nekā bandītu, taču neviens stobrs nepavērsās pret uzbrucējiem. Tādēļ ka pēc stājas, ekipējuma un manierēm tūlīt bija skaidri redzams, ka tie nav iecirkņu inspektori, uz ātru roku iestūķēti ložu- drošā apģērbā un apbruņoti neparastiem automātiem, — tā bija īpašo uzdevumu vienība, iedresēta likt spēku pret spēku. Nenometīsi stroķi — lode, pārāk lēni pacelsi rokas — ar laidi pa pieri, bāzīsi rokas kabatās — lode vai ar apkaltu zābaku kājstarpē…

Trīs minūtēs viss bija cauri, bet pa šo mazo laiciņu ļengorodieši un rečportovieši bija zaudējuši ne vienu vien zobu, tikuši pie sasitumiem, mežģījumiem un lūzumiem. Toties tagad viņi uzvedās ļoti disciplinēti, pat neatteicās no ieroča kā citkārt, gluži otrādi — katrs, izlādējis savu mantiņu, gāja un ļāva ierakstīt sevi dokumentos: uzvārds, vārds, tēvvārds, ieroča veids un modelis… Turpat blakus strādāja fotogrāfs, it kā aizturēšana notiktu nevis provinciālajā Tihodonskā, bet gan kaut kur Ziemeldakotā.

Bāzē jau gaida savs desmits operatīvo izmeklēšanas grupu: sapīt viņus, kamēr karsti! Nopratināšana, kratīšana mājās — un kamerā iekšā! Nākamais! Visu nakti nostrādāja, daudz ko izvilka… Gan cilvēku nolaupīšanas, gan laupīšanas, izspiešanas, četras slepkavības…

Uzaicināja cilvēkus no avīzēm un televīzijas — Tihodonskā vārīt vārījās! Tiesa, vārījās gan šā, gan tā: atcerējās masu represijas, atcerējās demokrātijas normu pārkāpumus un cilvēktiesības…

Pat klaidoņiem ir draugi un paziņas, bet te RONAP aizturējis uzņēmējus! Arturs Ervandovičs Pahaļjans — tirdzniecības asociācijas «Gaisma» ģenerāldirektors, Mihails Georgijevičs Kvaskovs — akciju sabiedrības «Dimants» ģenerāldirektors. Tātad RONAP ir pret uzņēmējiem? Pret ekonomisko reformu?

Nirkovs turējās kā klints, taču lieta bruka: likums neaizliedz nēsāt gludstobru ieročus, piedevām vairākumam tie bija legāli. Ja tā, tātad nav nozieguma sastāva — atbrīvot no apcietinājuma!

RONAP slepenās komisijas priekšnieks ierakstīja savā slepenajā sarakstā gan prokurorus, kas nedeva sankcijas, gan tiesnešus, kas mainīja drošības līdzekļus, gan varas pārstāvjus, kas bija pārāk norūpējušies par aizturēto likteni, gan kolēģus, kas bāza degunu šai skandalozajā lietā. Saraksts kļuva arvien garāks un visbeidzot pa speciāliem kanāliem tika nosūtīts ministram. Taču nekas nenotika, tikai vēl pieci bandīti ar dažādiem ieganstiem tika brīvībā.

—   Zināt, ko vajadzēja darīt? — teica Huzarovs, kad Vološins paziņoja, ka aiz restēm palikuši vairs tikai septiņi cilvēki. — Nemaisīties viņiem pa vidu! Būtu cits citu nomušījuši. Bet mēs no kraujas piepalīdzētu… Būtu pavisam cita lieta!

Krilovs pavīpsnāja.

—   Kurš tad kaut ko tādu būtu uzņēmies? Nav taču vairs četrdesmit septītais gads. Tad bandītus neviens nemēģināja pārliecināt un advokātus neaicināja. Pretojās, mēģināja bēgt — lode! Bet, ja aizturēja, īsa runa, desmit dienu laikā notiesāja un nošāva. Piecu gadu laikā tika galā ar pēckara bandītismu un atņēma visus ieročus!

—  Jā, Ignats Fiļipovičs, lai viņam debesu valstība, daudz labu stāstiņu par tiem laikiem pastāstīja. — Nirkovs pamāja. — Starp citu, viņš gan būtu tos izdzimteņus karjerā nobeidzis. Vecie operi bija pavisam cita kaluma cilvēki. Tagad tādu vairs nav…

—  Kā tā — nav? — Krilovs atkal pavīpsnāja. — Un Lapsa?

Nirkovs smagi nopūtās.

—  Lapsa, protams, ir brašs puisis, bet kur viņš ir tagad?

Kabinetā iestājās klusums. Bijušais Centrālās kriminālmeklēšanas priekšnieks Koreņevs, ar iesauku Lapsa, izcieta sodu LDK-13 Sverdlovskas apgabalā.

* * *

Operācija «Lamatas» izraisīja lielas jukas Tihodonskas kriminālajā pasaulē. Pahaļjans un Kvaskovs nesēdēja parastā izmeklēšanas cietumā, bet FPD izolatorā, kur tiešām bija nodrošināta arestēto izolācija, tādēļ paši savu grupu viņi vadīt nevarēja.

Iekaustītie, demoralizētie ļengorodieši un rečportovieši nolīda kur kurais, vairākas dienas neviens pat neievāca meslus no «Supermārketa» tirgoņiem un pasažieru kuģiem, kā ari tirdzniecības ostas darboņiem, kas darīja tos nemierīgus. Turklāt laba vietiņa jau ilgi tukšā nestāv, un ar reketu sāka nodarboties ieceļojušās brigādes.

Tad vēl Krilovs uzlika arestu a/s «Dimants» un asociācijas «Gaisma» kontiem, nozīmēja to finansiāli saimnieciskās darbības revīziju, iesaistot nodokļu inspekciju.

Galu galā apjukušie grupējumu dalībnieki, kā parasti, mēģināja uzbrukt revidentiem, bet izrādījās, ka tos apsargā īpašo uzdevumu vienība. Beidzās ar to, ka brigadieris un trīs «buļļi» ar dažāda smaguma miesas bojājumiem gulēja izmeklēšanas izolatora nārās.

Liecinieki un izmeklētāji tika pienācīgi apsargāti, turklāt Nirkova ļaudis pakļāva nežēlīgam spiedienam katru, kas mēģināja sazināties ar apsargājamajiem. Kaut kas tāds Tihodonskā notika pirmo reizi.

Pilsētā baumoja, ka abas autoritātes tiešām tiek nopietni ņemtas priekšā, un šoreiz tām atkratīties neizdosies. Tātad rīt varēja pienākt kārta pārējiem. Ieinteresētās personas ļoti satrauca svešinieku darbošanās viņu teritorijā… Atliek tikai nočammāties, un pašiem vajadzēs karot par savām zonām!

Vārdu sakot, kriminālās pasaules stabilitāte bija sagrauta, un tas draudēja izraisīt nopietnus sarežģījumus.

Cilvēks, kas šai apjukuma un bezdarbības periodā mēģinātu kontrolēt situāciju, varētu iegūt lielu autoritāti.

Bogotjanovskas grupējuma līderis Šamanis to bija sapratis un izlēmis spēlēt uz augstām likmēm.

* * *

Par spīti lepnajam ārzemju nosaukumam, «Supermārkets» bija diezgan prasts tirgus, kuru agrāk būtu saukuši piemērotākā vārdā — «utenis».

Ar nožēlojamu žoģeli apjoztais, nomīcītais zemes pleķis bija pieblīvēts paviljoniem, teltīm, apjumtām tirgošanās vietām un kastēm, ķebļiem, sarindotiem krēsliem letes vietā un standarta plaša patēriņa precēm no Turcijas, Ķīnas, Emirātiem.

Par katru tirdzniecības vietu bija jāmaksā divas reizes: tirgus kasē un teritorijas kontrolieriem, kas regulāri apstaigāja tirgotāju rindas. Jau trīs dienas meslus ievāca kaut kādi sveši jaunekļi, kurus Tihodonskā neviens nepazina. Galu galā «Supermārketa» iemītniekiem bija vienalga, kam atdot savu naudu.

Ceturtajā dienā uz tirgus atvēršanas laiku piecās mašīnās ieradās Samaņa ļaudis.

Bļauri pirmo reizi iesaistīja «lietā».

—   Paskatīsimies, kā tev sokas vicošanās, — Barkass teica. Viņš regulāri ieradās «Placītī» un nozuda Ņinas kioskā. Pēc divdesmit minūtēm gaisma nodzisa. Pēc tam šis laiciņš arvien samazinājās un visbeidzot izzuda pavisam: iegāja, gaisma nodzisa, pēc desmit minūtēm iznāca, gaisma iedegās no jauna. Vienreiz Bļauris, slimīgas ziņkāres dzīts, piezagās no sāniem: Barkass sēdēja uz letes un skaļi gārdza, Ņina rāvās pa apakšu.

—  No meitenes ņem tikai pusi samaksas, — Barkass pēc šī atgadījuma pavēlēja.

Bļauris klusēdams pamāja. Viņam ar brigadieri negribējās runāt. Tas nepievērsa uzmanību kontroliera garastāvokļa maiņai un skaidrā ari pats nebija nekāds lielais runātājs.

Bļauris jau mēnesi bija nostrādājis brigādē. Viņš bija pielauzis Samvelu pilnībā nodoties narkotiku tirgošanai Samaņa pakļautībā. Kad čečenu ieklīdeņi pēkšņi uzklupa «Placītim», Bļauris saķērās ar viņiem ne pa jokam — ar nazi un rungu kāvās pret trim nažiem, kamēr piesteidzās Miroņgalva ar Treneri. Baiļu viņam nebija, tikai niknums un vēlēšanās iznīcināt ienaidnieku. Tagad viņš vairs nebaidījās arī no Lamzaka, un, ja vēlreiz nāktos piedzīvot pirmo nakts dežūru, viņš spētu izdarīt to, ko vajadzēja izdarīt jau toreiz: salauztu atslēgas kaulu, sašķaidītu olas putrā un piebeigtu ar kājām…

Droši vien tie, kuri viņu vērtēja, bija apmierināti. Kādu ritu negaidīti atbrauca Barkass un, kā parasts, nokomandēja:

—  Taisies. Tev, liekas, viss normāli. Paskatīsimies, kā tev sokas vicošanās.

Mašīnā sēdēja Rembo — muskuļains skaistulītis, agrāk viņš bija izcīnījis godalgotas vietas kultūrisma sacensībās. Pēc tam Barkass viņam to aizliedza:

—  Lai bābas un pediņi grozās pa pliko! Mums jārada ciena, lai iedzītu bailes!

bez Rembo mašīnas salonā sēdēja skumīgais lempis Dēlis un nepazīstams stiprinieks, kuram zem jakas bija pabāzts kaut kāds smags priekšmets.

—   Ievēro, — nesasveicinājies teica Rembo, — kad jābrauc uz šepti, pats svarīgākais ir precizitāte. Nokavējam izskaidrošanos, skaitāmies zaudētāji, visu uzvels mums. Arī par ātru nedrīkst — nodomās, ka blēdāmies, un tūlīt sāks klapēt. Precīzi uz minūti. Saprati?

—  Sapratu, — Bļauris atteica.

—  Uz minūti! — Rembo stingri atkārtoja. — Ja nav laba pulksteņa, nopērc. Ja nav naudas, pasaki, mēs nopirksim. Bet nepiemāni, citādi būs sūdi, dabūsi pa galvu. Saprati?

—  Tak sapratu jau, — Bļauris aizkaitināti atbildēja.

—  Tie nav mani, bet Barkasa vārdi. Vairs neviens neatkārtos. Vai tu visu labi saprati? Ja nesaprati, saki.

—  Precizitāte ir pats galvenais. Es nenokavēšu. Man ir labs pulkstenis, — Bļauris paklausīgi atkārtoja. Piepeši viņš saprata, ka šī saruna ir ļoti svarīga, viņam taču sāk izskaidrot brigādes noteikumus. Tātad uzticas un grasās pacelt vienu pakāpienu augstāk.

—  Es visu labi sapratu.

—   Malacis. Klausies tālāk. Itāli iesēdināja, viņa brigāde pietaisīja bikses. «Supermārketu» taisās pievākt doņec- kieši. Mums viņi jāaizvāc. Tagad tā būs mūsu vieta. Turies blakus man un Dēlim. Jums ar Kentu būs jāgrābj ciet. Dariet, ko mēs teiksim.

Bļauris saprata, ka Kents ir nepazīstamais čalis ar dzelzi zem jakas.

—  Visu saprati? Te putrot nedrīkst.

—  Kā viņus vākt?

—  Ņemt ciet, sēdināt vāģī un vest, kur vajag. Ja pretosies, izslēgt. Bet bez asinīm un trokšņa. Ja viņi šaus, mēs šausim pretī, bet uzmanīgi, bez liekiem līķiem. Saprati, Kent?

—  Sapratu.

—  Tūliņ būsim klāt. Turamies kopā. Zivs lai pagaidām sēž mašīnā. Ja kaut kas nopietns, kāp ārā. Saprati?

—  Sapratu, Rembo, — šoferis pamāja.

Bļauris saspringti domāja, lai neko nesajauktu.

—   Bet kā mēs viņus pazīsim?

—   Ļoti vienkārši. tādi paši kā mēs, tikai purni sveši. Viņi iekasēs naudu. Skaidrs?

—  Skaidrs.

Pie «Supermārketa» visas piecas mašīnas piebrauca vienlaikus. Divdesmit cilvēki treniņtērpos devās iekšā pa abām tirgus ieejām. Tas viss izskatījās pēc reida. Īstenībā tas ari bija reids.

Pie vārtiem stāvošie tirgus darbinieki, kuri štatu sarakstā bija nodēvēti par kontrolieriem, bet faktiski bija vienkārši ieejas biļešu pārdevēji, neizdvesdami ne skaņas, ielaida īstos kontrolierus.

Pieci kvarteti iejuka ļaužu jūrā: šeit burzījās vairāki tūkstoši cilvēku.

Rembo un Dēlis gāja pa priekšu, Bļauris un Kents — divus soļus nopakaļ. Abu brigadieru treniņtērpi bija koši, ar slīpām svītrām uz biksēm. Jaunie bija tērpušies vienkāršos vienkrāsainos «Adidas» treniņtērpos. Pieredzējusi acs tūlīt pamanītu viņu hierarhiskās atšķirības.

Četrinieks virzījās gar tirgotāju rindām, uzmanīgi veroties uz visām pusēm. Bļauris nekā aizdomīga nemanīja un nestādījās priekšā, kā tādā burzmā iespējams atrast svešiniekus.

Bet Rembo laiku pa laikam izjautāja pārdevējus, kuri, mazliet vilcinādamies, satraukti atbildēja.

—  Re, kur divi, — beidzot sacīja četrotnes vadonis.

Bļauris ieraudzīja, ka garš čalis treniņklozē, kaut ko

pačukstējis pavecai turku preču tirgotājai, saņem no viņas dažas banknotes. Viņam aiz muguras stāvēja puisis cīkstoņa ausīm un kaklu tādā pašā ietērpā un melanholiski zelēja košļeni.

—  Ņemam, — Rembo nokomandēja. — Garais ir jūsu.

Bļauris metās uz priekšu, sagrāba garā roku un to

izgrieza. Tas mēģināja atgaiņāties ar otru, taču to sagrāba Kents.

—  Klusē, kuņa, citādi dabūsi nazi ribās! — Bļauris dvesa svešajam pie auss.

Tas uzreiz norima.

—   Ejam!

Rembo un Dēlis apbrīnojami ātri tika galā ar «cīkstoni».

Diezin vai kāds no malas saprastu, kas šeit notiek. Blīvajā drūzmā pēkšņi gāja vaļā kautiņš — kā vistu kūtī, kur iebrucis stiprais un lunkanais sesks, lai vajātu savu upuri. Viss beidzās ātri, un četri treniņklozēs ģērbtie aizvilka abus līdzīgi tērptos apdullušos un samulsušos svešiniekus pa tirgus vārtiem un iemeta vienā no tur stāvošajām mašīnām.

Acumirklī uzradās Barkass. Ļauni smīnēdams, viņš izčamdīja svešinieku kabatas un izvilka no turienes saņurcītas naudas paciņas, nazi un svina kasteti.

—  Sasieniet un vediet, kurp vajag!

—   Ko jūs! — «cīkstonis» atņirdza zobus: pirmās izbailes bija pāri un atgriezās pirmītējais lecīgums un nekaunība. — Vispirms vajag noskaidrot, kas ir kas! Ko jūs ķerat kā tādi menti? Skatieties, mūsu te ir daudz!

Bac! Barkasa dūre triecās pret viņa degunu, asinis dāsni slacīja treniņklozi.

—  Kas ir kas, kuna! Vai es pie tevis Doņeckā reketēju vai tu pie manis Tihodonskā? Tava zeme? Pie kā tu gāji? Kad maksāji? Kas ir kas? Uz naža tevi uzspraust vajadzētu!

Viņš atvēzējās vēlreiz, taču apvaldīja roku.

—  Nu, kur tad tavi drauģeļi? Domā, es no viņiem baidos? Mutē izpisīšu!

Barkass ņirdza.

—  Re, arī viņi! Papriecājies!

Mirongalvas četrinieks vilka šurp vēl divus doņec- kiešusv . Vienam no viņiem seja atgādināja jēlu bifšteku.

—  Sitas peders iegrūda Dzenim dunci vēderā! — Miroņgalva paskaidroja. — Uzreiz, bez vārda runas, kā piegājām — cak! Līdz pašam rokturim.

—  Kur tas duncis ir? — jautāja Barkass.

—  Nevilkām ārā. Dzenis tur guļ, mēs izsaucām «ātros». Asinis tikpat kā netek.

—  Žēl, ka nav dunča, uz līdzenas vietas ietriektu viņam dirsā. Nu, nekas, gan norēķināsimies… Vēl ir?

—  Daži aizlaidās. Laikam pēc papildspēkiem.

—   Labi, pagaidīsim viņu papildspēkus. Kur Kents?

—  Te es esmu, — stiprinieks atsaucās. Kents un Bļauris ar tievu neilona auklu rūpīgi sasēja savam aprūpējamam rokas.

—  Paliksi tepat. Bļauris viņus aizvedīs un pats būs atpakaļ.

—  Uz kurieni vest?

—  Zivs zina.

Bļauris nosēdās blakus šoferim un mazliet pagriezās, turēdams nazi priekšējo sēdekļu starpā tā, lai svešie to redzētu. — Netirinieties, maitas!

Zivs piebrauca pie Centrāltirgus, cauri neuzkrītošiem dzelzs vārtiem iebrauca mašīnu tirgus teritorijā un lēni spraucās cauri pūlim, līdz piestāja pie gaļas paviljona.

—  Šurp! — Krāvējs melnā, asinīm notraipītā halātā norādīja uz šauru eju, kas veda pie saldējamām kamerām.

Seit, kur netraucēja sveši skatieni, doņeckiešus izlaida no mašīnas.

—  Tagad mazliet atvēsinieties. — Krāvējs ar grūtībām atvēra saldējamās kameras durvis. Iekšā karājās sasaluši blāķi, govju vai cūku kautķermeņi.

—  Nu, ko jūs, puiši, — garais ievaimanājās. — Mēs taču tur nosprāgsim!

—  Sprāgstiet vien — mēs apraksim, — filozofiski noteica «melnais halāts» un ar spērieniem iedzina abus saldētavā, tad aizvēra durvis.

Zivs apgrieza mašīnu un, uzmanīgi izbraucis cauri drūzmai, devās atpakaļceļā. Pretī brauca Aira mašīna, kurā veda vēl divus.

Viņi nonāca «Supermārketā» tieši laikā — uz izskaidrošanās sākumu. Bija ieradušies divpadsmit doneckieši. Mazliet nomaļus viņu vadonis sarunājās ar Barkasu. Abiem līdzās stāvēja pa trim cilvēkiem. Kents turējās nostāk un visu laiku pārvietojās, it kā ieturēdams noteiktu, tikai viņam zināmu pozīciju.

—  Mēs neko neesam pārkāpuši, — smagsvara svarcēlājam līdzīgais vadonis centās ieskaidrot Barkasam.

—    Visus iesēdināja, vieta atbrīvojās, mēs to ieņēmām.

—  Nu gan tu laid, bračiņ, — iesmējās Barkass, un Bļauris saprata, ka viņš no smagsvara nebaidās un, ja vajadzēs, notrieks viņu ar galvu tāpat kā Lamzaku.

—  Tā jau nu atradi zelta gabalu, pa ielu iedams. Mums te savs iedalījums. Itālis sēž, vieta tagad Šama- nim. Tādas, bračiņ, tās lietiņas!

—  Bet kurš tad to noteicis? — «svarcēlājs» nekaunīgi noprasīja. — Cik zinu, tad šitā vieta nav nevienam. Bet ļengorodieši bija ar mieru atdot to mums.

—  Nekā nebij, bračiņ! — Barkass vairs nesmaidīja.

—    Ne ļengorodieši, ne tu Tihodonskā neko nelemj!

—  Bet kurš? Pasaki — kurš tad? — vadonis uzstāja.

—  Tavējie tev to pateiks. Protams, ja viņus atlaidīs. Viņi taču nožmieguši mūsējo…

—  Vēl jānoskaidro, kurš īsti vainīgs. Bet manējos laid vaļā! Atlaid ar labu!

«Svarcēlājs» atsita jaku, lai parādītu to, kas bija aizbāzts aiz jostas.

Barkass atkal pasmaidīja.

—  Paskat, kāds briesmīgs bračiņš! Nu, skaties te! Arī viņš atsita jaku.

—  Bet tagad izskaiti, cik jūsējo un cik mūsējo! Un paskaties uz to tur puiškānu. — Barkass pameta ar pirkstu uz Kenta pusi, kurš saspringti šaudījās apkārt.

—    Zini, kas viņam rokā? «Uzi»! Nolaidīs jūs no kājas divu minūšu laikā!

Barkass atņirdza zobus.

—  Un neaizmirstiet, kur atrodaties! Vācieties pie visiem velniem un ievediet tur savu kārtību!

Doņeckiešu vadonim ietrīsējās plakstiņš. Barkass tvēra pie jostas.

Kents akmenscietu seju pavēra jaku. — Aiziet! Dažam labam doņeckietim neizturēja nervi, un pāris cilvēku metās pie savām mašīnām.

—  Pareizi, bračiņas. Laižas, kamēr veseli!

—  Labi! — «Svarcēlājs» spēra soli atpakaļ. — Es tev parādā nepalikšu. Gan vēl redzēsimies!

—  Manis pēc kaut trīs reizes dienā, bračiņ! Barkass vēsu smaidu noskatījās, kā svešie laižas lapās. Tad pagriezās pret savējiem.

—  Laižam! Mūsu kārts izrādījās stiprāka. Malači! Kad visi devās pie mašīnām, viņš pieaicināja Bļauri

un Kentu.

—  Šamanis taisa saietu. Jūs ar Zivi brauciet, pasauciet ļengorodiešus un rečportoviešus. Nahičevānieši jau zina, atnāks paši! Tūlīt iedošu adreses.

Aleksandrs Krilovs izšķirstīja noziedzīgo grupējumu operatīvās lietas. Te varēja atrast visu — šantāžu un izspiešanu, narkotiku tirdzniecību, zādzības, laupīšanas, uzbrukumus atomašīnu vadītājiem, miesas bojājumu nodarīšanu, nelikumīgu ieroču nēsāšanu, huligānisku aktu un piekaušanu bez sava skaita.

Dažkārt bija tikai pieminēti izdarītie noziegumi, bet gadījās arī pilnīgāki izklāsti: kas, kad, ar ko, kur, kāpēc, kā…

Šie materiāli nebija oficiāli izmantojami: tiesai nepieciešami liecinieki, cietušie, lietiskie pierādījumi, ekspertu atzinumi, nevis sarunu fragmenti, no kāda saklausītas tenkas, dzērāju grēksūdzes, arī paša prātīgākā un uzticamākā aģenta vērojumi ne.

Rūpīgi caurskatot operatīvo informāciju, krimināl- melēšanas un RONAP pēddziņi spēj konstatēt uz vienu un to pašu notikumu attiecināmus ziņojumus un sadzīt rokā nažus ar pirkstu nospiedumiem, aplaupīto, kurš nav iesniedzis pieteikumu, liecinieku, kurš no sava balkona redzējis nažu cīņu, tas ir, atrast likumā paredzētos pierādījumus. Tad izmeklētājs var nopratināt liecinieku un cietušo, eksperti var pētīt nazi, un tiesā tiks celtas priekšā nevis sazin kur saklausītas pasaciņas, bet kārotie pierādījumi, kuriem pateicoties, taps spriedums.

Taču pēdējā laikā gan operatīvie dienesti, gan izmeklētāji un tiesas apkrautas ar tādu lērumu neapstrīdamu noziegumu faktu — līķu ar vardarbīgas nāves pazīmēm, uzlauztu seifu, apzagtu dzīvokļu, neskaitāmu sūdzību par huligāniskām izdarībām, izvarošanām, kautiņiem —, ka nespēj tikt galā ar oficiālās informācijas kalniem.

Turklāt daudzu iemeslu radītā, no sabiedrības cītīgi slēptā parādība, ko zinātniski dēvē par «vienaldzību pret izmeklēšanas rezultātiem», bet ikdienā — «viss pie vienas vietas», noved pie acīm redzami noziedzīgu faktu slēpšanas, nelikumīgas atteikšanās ierosināt krimināllietas, krimināllietu bremzēšanas, smieklīgi nesamērīgiem spriedumiem un citām tamlīdzīgām nejēdzībām.

Šādos apstākļos nav nekādas jēgas izmantot operatīvos materiālus, jo tikai pilnīgs idiots makšķerētu no operatīvo ziņojumu kaudzes un kārtu pats sev kaklā jaunus noziegumus, kuros liegtos ne vien noziedznieks, kā parasti, bet arī cietušais un liecinieks, kas pēdējā laikā notiek arvien biežāk.

Atšķirībā no teritoriālajiem milicijas orgāniem, kas izmeklē jau notikušus noziegumus, RONAP cenšas tos apsteigt, tādēļ arī Krilovs vienmēr rūpīgi studēja un sistematizēja operatīvo informāciju. To viņam bija iemācījis pirmais audzinātājs — Ignats Fiļipovičs Sizovs, kuru bija iedēvējuši par Veci, viņš uzskatīja, ka, caurām dienām mēslos nerokoties, pērli nevar atrast.

Šoreiz studēt operatīvās lietas Krilovu spieda speciāla FPD pārvaldes telefonogramma: «Lūgums izmantot Zie- meļkaukāza RONAP operatīvās iespējas, atklājot pārvaldes darbinieka apakšpulkveža Gaļenkova slepkavību, pēc iespējas pilnīgi noskaidrojot visus notikušā nozieguma apstākļus.»

Ko meklēt mapēs ar atzīmi «pilnīgi slepeni», saņemot šādu lūgumu? Kuru no mašīnraksta lapu simtiem izvēlēties? Kam tieši ziņojumos pievērst uzmanību? Telefo- nogrammā nebija atbildes uz šiem jautājumiem, jādomā vien pašam.

Krimināllietā bija trīs aizdomās turamie, kas principā jau atzinušies. «Principā» tādēļ, ka viņi bija atzinušies sveša vīrieša piekaušanā, bet nolieguši, ka būtu to noslepkavojuši. Nekā neparasta: tā mēdz notikt gandrīz vienmēr. Atzīstas sīkumos, lai nebūtu jāatbild par nopietnākām lietām. Šādas pretīgas pusatzīšanās tiesa parasti traktē kā pilnīgas, ja vēlas cilvēku notiesāt, bet, ja šādas vēlēšanās nav, tad saka, ka tiesājamais nav atzinies.

Tā kā dzīvē nekas nenotiek tāpat vien, Krilovs prātoja: kas spiedis FPDP sūtīt šādu trauksmainu telefono- grammu jau principā atklātas lietas dēļ? Nespēja samierināties ar zaudējumu un vēlēšanās sodīt slepkavu?

Taču iestādēm parasti nepiemīt emocionalitāte un cilvēkmīlestība, un diez vai FPD pārvalde būtu izņēmums.

Tātad dienesta intereses? «Piln. slepeno» dokumentu nozaudēšana, aizdomas par nodevību, netiešas norādes uz informācijas noplūdi…

«…pēc iespējas pilnīgi noskaidrot visus notikušā nozieguma apstākļus.»

Nūja… Pazuausi mape ar slepenības atzīmi vai lapiņa ar sarkano slīpo svītru, vai diskete, varbūt magnetofona kasete vai jebkurš cits informācijas nesējs…

Taču ziņojuma par šādu priekšmetu atrašanu nebija, «…piekāva komerckioska pārdevēju un draudēja to noslepkavot, kliedza, ka strādā pie Itāļa…»

«…baumo, ka Melnais Mēris devis rīkojumu iegādāties jaunus ieročus, to skaitā jaunāko sistēmu automātus…»

«…atradis «Brauning» sistēmas pistoli ar visu maksti, bet bez aptveres, kuru, iespējams, glabā pie sievasmātes, kura dzīvo…»

Dokumentos, kurus Krilovs studēja, nekādu faktu, kas varētu interesēt FPDP, nebija. Taču vienu ziņojumu viņš apvilka ar sarkanu zīmuli.

«…kad mēs bijām izdzēruši pudeli degvīna, meitene sāka žēloties par dzīvi un pastāstīja, ka šī gada maijā restorānā «Safīrs» iepazinusies ar puisi, sauktu par Bulli, kurš uzaicinājis viņu pavizināties ar mašīnu, bet aizvedis uz kapiem, kur liela vīriešu kompānija lietojusi alkoholiskos dzērienus, domājams, ka tie bijuši kaprači. Vīnu vidū bijusi vēl viena meitene alkohola reibumā. Bullis un vēl daži cilvēki izveda meiteni no telpas un bija projām vairāk nekā stundu. Pa to laiku viņai sākuši uzmākties palikušie četri puiši, prasīdami, lai tā ar viņiem stājas dzimumattiecībās. Viņa atteicās un pretojās, kamēr atgriezās Bullis un vīrieši, kas bija aizgājuši kopā ar viņu, bet meitenes viņu vidū vairs nebija. Bullis iesitis viņai pa seju un teicis, ka otru meiteni viņi nosituši un aprakuši kapā, un, ja viņa neatdosies visiem klātesošajiem, ari viņu nositīs un apraks. Tā kā nebija citas izejas, viņa bijusi spiesta izpildīt Buļļa un viņa draugu prasības. Konkrētajā situācijā nebija iespējams noskaidrot meitenes personību…»

Krilovs kļuva domīgs, informācija praktiski nebija pārbaudāma. Nav nekādu pieņemamā upura datu, ne ari kādas ziņas par liecinieci. Izejas punkts — Sjomka Bullis, gatavais lops. Tas tieši pēc viņa izskatījās. Tieši viņa stilā.

Bet, no otras puses, varbūt nav ne sists, ne rakts, vienkārši stāstītāja nobiedēta, lai izrādītu lielāku atsaucību. Bet to pirmo meiteni izmantoja un palaida. Varbūt viņa aizbēga. Varbūt… Visādi varēja gadīties…

Bet runa taču ir par slepkavību! Pie tam tādu, kura izdarīta, piedaloties Samaņa grupējuma brigadierim Semjonam Plotņikovam, sauktam par Bulli! Tātad jāķeras tik klāt…

Krilovs uzrakstīja rezolūciju: «b. Huzarov! Rūpīgi pārbaudīt. Iesniegt man pasākumu plānu šī ziņojuma realizēšanai.»

Šajā mirklī notrinkšķēja iekšējais telefons.

—  Vai drīkst ienākt pie jums, Aleksandr Semjonič? — Koroļova balss likās satraukta.

—   Nāc iekšā.

Pēc minūtes kabinetā ienāca gara auguma operatīvais darbinieks ar trijstūrainu seju.

—  Zvana dežurants, — viņš sacīja bez jebkāda ievada. — Viena atnākusi ar iesniegumu. Nu labi, eju lejā. Blonda, simpātiska meitene. Ievedu kabinetā: kādā jautājumā jūs? — Izvarojuši. — Ne jau pie mums, jums jāgriežas sava rajona milicijas nodaļā. — Nē, es jau tur biju, atsūtīja pie jums. — Dīvaini, nodomāju. Pastāstiet.

Koroļovs atplauka smaidā.

—  Un ko jūs domājat?

—   Nu labi, Kostja, nevelc runci aiz olām.

—  Viņa sūdzas par Bulli Sjomku!

—   Par ko? — Krilovam šķita, ka viņš pārklausījies. Tādas sakritības parasti nenotiek.

—  Par Bulli Sjomku! — operatīvais darbinieks uzvaroši atkārtoja. — Dabūju albumu ar fotogrāfijām, saucu pieaicinātos — un viņa to atpazina!

—  Un liecinieki? — skābi noprasīja operatīvās daļas priekšnieks.

—  Kopā ar viņu bijis puisis, kuru Bullis gandrīz vai nositis.

—  Un vēl?

—  Stāva dežurante redzējusi, ka viņš to vilcis numurā. Viesmīlis dzirdējis, kā viņš pēc tam lielījies. Daudzi dzirdējuši.

—   Bet vai vini liecinās?

Krilovs bija noskaņots skeptiski. Viņš nevarēja atcerēties nevienu gadījumu, kad kāds būtu vēlējies liecināt pret brigadieri. Pat pret ierindas «bulli» ne. Ja uztraukumā pastāsta, tad pēc tam tik un tā noliedz. Cilvēki iebaidīti, ko tu padarīsi! Bandīti atbalsta viens otru, bet kas aizstāvēs godīgu cilvēku? Varbūt šoreiz, pateicoties jaunajam dekrētam, izdosies viņu ietupināt kamerā? Pie viena izpurināt arī par tiem kapiem?

—  Tad viņi liecinās?

—  Cietusī ar viņiem runājusi, apgalvo, ka liecinās…

—   Dīvaini. Nu, aizlaid uz «Safīru» un aprunājies ar viņiem. Bet materiālus iedod man, es palasīšu…

Pēc stundas Koroļovs atveda trīs paskaidrojumus. Viesmīļi Suļins un Pasjkovs bija redzējuši, kā Bullis iesit puisim un ar varu aizved viņa meiteni. Atgriezies Bullis bija stāstījis, ka viņu izvarojis, arī netiklā veidā. Stāva dežurante Savkina apstiprināja, ka Bullis ievilcis meiteni numurā un no turienes atskanējuši kliedzieni un raudas.

Apbrīnojami!

Krilovs paņēma iekšējā telefona klausuli, uzgrieza četrus ciparus un izsauca SUĀRV komandieri.

—  Ļitvinovs klausās! — klausulē nekavējoties atbildēja.

—  Klausies, Vaļa, mēs esam savākuši materiālus par Bulli Sjomku. Vajag visiem pielikt apsardzi.

—   Izdarīsim. Bet kad to krupi ņemt ciet?

Ļitvinovs neieredzēja noziedzniekus, lai kādu kārtu tie pārstāvētu, viņš varēja medīt tos caurām dienām un naktīm neēdis un negulējis, viņam patika izgāzt stiprinātās durvis, izvairīties no šāvieniem, šaut pretī, kauties un uzvarēt, uzvarēt, uzvarēt…

—  Tūlīt pateikšu priekšniekam un izlemsim… Un vēl kas… Piesegsim izmeklētāju, kurš pieņems krimināllietu.

—  Izdarīsim. — Šoreiz SUĀRV komandiera balss neskanēja tik pārliecinoši.

—  Seši posteņi, — viņš pie sevis noteica, kā Krilovam padomu prasīdams.

—  Ja katrā divi cilvēki, iznāk divpadsmit vienā maiņā, diennakts režīmā — trīsdesmit seši… Mēs taču jau apsargājam Itāļa un Kalpa lieciniekus! Un revidentus… Tomēr būs diezgan grūti…

—  Nekas, es ar savējiem palīdzēšu; ja vajadzēs, pasauksim palīgā teritoriālos! Starp citu…

Krilovs atcerējās, ka gribējis kaut ko noskaidrot Centrālā rajona nodaļā.

—  Vai jums saglabājušies kaut kādi materiāli Kova- ļovas iesnieguma sakarā? — viņš pavaicāja Centrālā dežurantam. — Iesniegums, paskaidrojumi un tamlīdzīgi?

—   Kādas Kovaļovas?

—  Šodien pie tevis bijusi blonda meitene, kas «Safīrā» izvarota!

—  Nav tāda te bijusi, — dežurants nesatricināmi atbildēja.

Krilovam šķita, ka tas kaut ko košļā.

—   Kā nav bijusi?! Jūs viņu nosūtījāt pie mums!

—  Nevienu neesmu sūtījis. Pagaidiet…

Dežurants kādam kaut ko pajautāja.

—  Viņu nav redzējis ne dežuranta palīgs, ne dežurējošais opers.

Savādi! Pati Kovaļova taču nevarēja zināt, ka Bullis ir grupējuma loceklis un ka ar tādiem nodarbojas RONAP, kuram, starp citu, nav izkārtnes…

Bet tas nebija būtiski, un Krilovs devās pie Nirkova pavēstīt jaunumus. Šo dīvainību viņš atcerēsies mazliet vēlāk, kad Buļļa Sjomkas lietā būs sakrājies ne mazums dīvainību.

Nirkovs klausījās ar interesi.

—  Tātad cilvēki mums noticējuši! Redz, ka esam ķērušies pie visbīstamākā, un, lūdzu, — droši nāk un zino. >

Bulli aizturēja vakarā, kad viņš, dienas darbu nogurdināts, no stāvvietas, kur bija atstājis savu BMW, devās uz «Safīra» ieeju.

Viņš bija dūšīgs tēvainis ar nevaldāmu raksturu, tādēļ Ļitvinovs nolēma aizturēt viņu ar spēku.

Protams, Krilovs zināja, ka vienu cilvēku, lai cik spēcīgs un bīstams viņš būtu, var aizturēt ari bez teatrāliem efektiem. Bet šādi efekti bija SUĀRV komandiera vājība, un par ļaunu šajā gadījumā tie ari nenāktu.

Bullis jau tuvojās smagajām stikla durvīm, kad kaut kur no sāniem negaidīti uzradās Vaļa Ļitvinovs. Viņš neizskatījās pēc varoņa: augumā mazliet virs vidēja, vidēja miesasbūve, mānīgi lēnas kustības, mierīga strādnieku puiša seja, kurā jau gandrīz pilnīgi izzudusi rēta no tiem laikiem, kad viņš vēl komandēja desanta triecienvadu Afganistānā.

Rēta bija majora brašuma vienīgā ārējā pazīme, tādēļ ka nopelnu sarakstu, divas Sarkanās Zvaigznes un veselu kaudzi Afganistānas ordeņu viņš nevienam nerādīja.

Neraugoties uz to, visi Tihodonskas kriminālie zināja, ko vērts majors Ļitvinovs, un centīgi vairījās nonākt ar vinu konfliktā.

—  Ei, Bulli, — viņš klusi pasauca, un šādas familiari- tātes apstulbotais Bullis bargā dižmanībā pagriezās pret acu kaktiņā uztverto necilo, pelēko stāvu, kurš nevarēja piederēt nevienam no parastajiem «Satīra» apmeklētājiem un acīmredzot nebija bīstams.

Kad viņš beidzot saprata, kas stāv viņa priekšā, viņa garastāvoklis krasi mainījās, un, ja majors būtu pavēlējis, deviņdesmit procentu, ka brigadieris paklausīgi dotos uz mašīnu.

Taču Ļitvinovs nekad nedeva bandītiem ne mazākās iespējas pretoties un nelaida garām izdevību patrenēties, pie viena nostiprinot reputāciju.

Viens! Bullis iekliedzās un pietupās. Divi! Strauji iztaisnojies, viņš piruetē ar blīkšķi novēlās uz betona pakāpieniem. trīs! Karādamies atlauztajā rokā, Bullis, ceļos ļimdams, vilkās uz RONAP mašīnu, apstulbotām acīm vērdamies vakara debesīs. Nekur citur blenzt viņš nevarēja, jo Ļitvinova roka spēcīgi, it kā grasīdamās noraut skalpu, bija sagrābusi viņa matus. Kareivji, kas piesedza savu komandieri, bija redzējuši, kā majors rīkojas ar nazi, un nešaubījās, ka viņš tiešām noskalpētu Bulli, ja tas būtu gadījies viņam ceļā pirms pāris gadiem citā valstī…

Centrāltirgus jeb, kā pieņemts teikt dienvidos, — bazārs bija kā pilsēta pilsētā. Kārtīgs žogs atdalīja no apkārtējiem Vecās Tihodonskas graustiem laukumu viena kvartāla platumā un četru garumā.

Aiz žoga ritēja sava dzīve, pircējiem neredzama, bet oti labi pazīstama tūkstošiem tirgotāju. Te bija savi ikumi, sava valdība, kas sēdēja tirgus administrācijas ēkā, te bija savi represīvie orgāni, bļaustīgas, ar sarkaniem apsējiem greznojušās tantes un muskuļaini puiši vilku skatieniem. Tieši blakus tirgum atradās liela baznīca zeltītiem kupoliem, taču sacīt, ka «Tihodonskas vēderam» ir savs dievs, būtu aplam, jo baznīcas kalpi bija apjozuši baznīcu ar atsevišķu sētu un ierīkojuši ieeju pretējā pusē.

Šeit dievs bija nauda, un to patiesi pielūdza arī tajā laikā, kad oficiālā ideoloģija pirmajā vietā lika pavisam citas — idejiski partijiskas vērtības. Tirgus direktors skaitījies miljonārs visos laikos, jo katrs piecdesmitnieks, kas tika maksāts par tirgošanās vietu, divkapeika par svariem, rublītis par glabāšanas kameru atmeta kapeiciņas tirgus administrācijai saskaņā ar rangu tabulu.

Bet par citiem — lielākiem pakalpojumiem, piemēram, par iespēju tirgot augļus bez izziņas par piemājas augļu dārzu esamību, melnūsaini jaunekļi laida nelielas paciņas no rokas rokā.

Tirgus baroja daudzus. Gan sanitāri epidemioloģiskā dienesta mediķus, gan pilsētas un rajona ierēdņus, gan krāpniekus un zagļus, kāršu spēlmaņus, narkotiku tirgoņus un prostitūtas. Bez profesionālēm šeit bija sastopama savdabīga dāmīšu kategorija, kas ierodas pēc delikatesēm ar lielām somām, bet bez maciņa un bez biksītēm, lai būtu ērtāk norēķināties.

Blakus tirgum esošajās mājelēs, kurām bija vēsi pagrabi, mēdza apmesties vārīgu preču — mandarīnu, persiku un neļķu tirgotāji. Mainījās gan saimnieku, gan iemītnieku paaudzes, bet struktūra palika tā pati, un sen mirušā tēvoča Sandro pēcteči ar nemainīgajām japāņu plūmēm turpināja apmesties pie sen jau smilšu kalniņā dusošās Ņinas tantes mantiniekiem.

Ar tirgu saistītās profesijas pārmantoja pēcnācēji: krāvēju un gadījuma strādnieku dēli galu galā stājās tēvu vietā, Veras tante, tāpat kā viņas māte un vecāmāte, vārīja pusdienas miesniekiem, jaunais Hrikins mētāja trīs kārtis ne sliktāk par šīs spēlītes meistaru vectēvu Hri- kinu. Puķu tirgoņi labi atminas Miskastu Ļudku kā jaunu, glītu meitēnu, kas prasmīgi ņēma mutē turpat tirgošanās vietās, tagad par puķu tirgoņiem rūpējās viņas meitas Nadjka un Ļenka, kuras pēdējā laikā bija iesaistījušas arī mazmeitu — trīspadsmitgadīgo Svētku.

Visi ceļi ved uz tirgu, jo tur ne tikai ripo dzīva naudiņa, bet atrodams arī galvenais, kas cilvēkam nepieciešams, lai izdzīvotu: gan svaiga gaļa, gan svaigs piens, gan olas, caurspīdīgas kā porcelāns, gan dzīvas zivis, izmeklēti augļi un dārzeņi, propoliss, ķēves piens, āpšu tauki, dziedinošas saknītes un zālītes.

Oficiālā administrācija viena nespēj tikt galā ar šis leiputrijas sarežģīto un samezgloto dzīvi, tādēļ vienmēr pastāvējusi ari otra — «ēnu vadība» — Tihodonskas zagļu kopiena.

Zagļi neliekas ne zinis par zemniekiem, kas tirgojas ar savu pašizaudzēto preci, tā iejaucas tikai tirgus organisma kriminālajā pusē: ievāc meslus no pārpircējiem, narkotiku tirgoņiem, prostitūtām, tā risina sarežģītus strīdus, kamēr sīkie noziedznieķeļi apzog iesnaudušos tirgotājus un graiza pircēju kabatas.

Joprojām dzīvo nostāsts par lielo jezgu, ko Tihodonskas blēži sacēla pēckara gados.

Vējš ātri dzenāja pa debesjumu zemus mākoņus, bet nolīgti onkulīši un tantiņas visos tirgus stūros ņēmās skraidīt šurpu turpu un pilnā rīklē kliegt: «Zvanu tornis krīt! Zvanu tornis krīt!»

Ļaudis skatījās uz baznīcas augstāko zvanu torni — un tiešām: uz skrejošo mākoņu fona likās, ka tas zaudējis līdzsvaru un gāžas. Sākās panika, un tirgotāji, pametuši preci, apgāzdami galdus, metās uz izeju; burzmā veiklie gramšķi izvandīja somas un makus, manīgi zagļi rāvās pa tirgošanās vietām, stūķēdami milzīgās paunās tajā laikā tik vērtīgos produktus un bāzdami azotē steigā piemirsto naudiņu…

Pēc tam zvanu torni nojauca, bet, pēdējos gados atkopusies, baznīca apzeltīja kupolus un ņēmās to atkal atjaunot, bet tirgus ļaudis jokoja: blēži atkal sataisīšot jezgu tāpat kā četrdesmit devītajā…

Kopš tiem laikiem noziedznieku darba metodes stipri mainījušās. Ilgu laiku tirgus oficiālā un «ēnu» vara it kā darbojās dažādās dimensijās un viena otru netraucēja.

Sešdesmito gadu vidū intereses nopietni sadūrās. Toreiz Tihodonskā uzradās tam laikam neparastā Pletnes grupa. Gluži kā mīklainā veidā būtu atceļojusi no vētrainajiem deviņdesmitajiem gadiem. Pats Pletne vienmēr nēsāja līdzi pistoli, vairākas pases un astronomiskas naudas summas — piecpadsmit, divdesmit tūkstošus rubļu.

Viņš bija ļoti manīgs un, tiklīdz sajuta ko nelāgu, tūlīt sēdās lidmašīnā 0° tolaik vēl nebija speciālas ieroču kontroles) un lidoja uz citu Savienības punktu, jo viņam netrūka konspiratīvo dzīvokļu ar uzticamām piedzīvotājām.

Pletne kopā ar gadījuma līdzdalībniekiem, ko sameklēja turpat uz vietas, bija labi pastrādājis, atstādams savas pēdas pa visu valsti.

Izšaudījies Ļvovas restorānā, viņš sagrāba taksi un aizbēga, bet taksometra šoferi ieslēdza bagāžniekā. Rīgā viņš smagi ievainoja milici.

Maskavā gaišā dienas laikā aplaupīja krājkasi. Odesā pievāca kāršu spēlmaņu kasi…

Tihodonskā kopā ar diviem līdzdalībniekiem Pletne «uzbrauca» tirgum. Tajā laikā vēl nezināja vārdus «uz- brauciens» un «rekets», bet Pletne apsteidza savu laiku. Viņš pieprasīja divus tūkstošus no katra refrežeratora vadītāja, kurš no Kaukāza ieveda citrusaugļus un ziedus. Taču arī tie bija diezgan braši puiši. Viņi ņēma rokās štellatslēgas, bet Pletne izrāva pistoli un ar rokturi vienam salauza žokli, bet otram sašāva kāju. Pēc tam šoferi bija ar mieru maksāt.

Guvis pirmos panākumus, Pletne noteica meslus tirgoņiem. Tad iejaucās zagļu autoritāte Muļiks, kurš līdz šim saimniekoja tirgū un nevēlējās paciest savā teritorijā svešinieku nejēdzības. Nekaunam piedāvāja aizvākties no pilsētas, pretējā gadījumā piedraudēja izrēķināties un uzdurt uz naža.

Līdzdalībnieki tūliņ paklausīja un pameta savu vadoni. Pēc visām tā laika normām un likumiem Pletnem neatlika nekas cits, kā laisties vien lapās. Taču viņš rīkojās citādi: aizgāja pie Muļika uz mājām un pēc īsa strīda ielaida viņam galvā divas lodes. Pēc tam viņš piespieda līdzdalībniekus atgriezties.

Pletnem bija dzelzs griba, cieta roka un nežēlīgs raksturs. Viņš prata apspiest citus, organizēt un noturēt dzelzs disciplīnu.

Iespējams, viņš būtu kļuvis par Tihodonskas noziedzīgās pasaules karali kā divdesmito gadu leģendārais Doktors vai četrdesmito — Trumpis. Taču viņš nezināja mēra, un viņam nebija nekādu bremžu. Nolēmis pakļaut tirgu pilnībā, viņš «uzbrauca» direkcijai.

Direktors tolaik jau desmit gadus bija Artjoms Bagda- sarovs, piecdesmitgadīgs vīrs ar vēderiņu un aizdusu. Ārēji viņš nevarēja mēroties ar skarbo Pletni, taču izlēmībā un rakstura stingrībā gan.

Izdzirdis priekšlikumu katru mēnesi maksāt piecus tūkstošus, viņš tikko jaušami pasmaidīja un teica:

— Paklau, dārgais, no kurienes tāda nauda? Es saņemu simt piecdesmit rubļus. Un kas tu vispār tāds esi — finansu inspektors?

Divi milzeņi izveda Pletni no kabineta un pavadīja līdz izejai, uz atvadām pieteikdami:

— Šurp vairs nenāc. Tev ir savs kumoss, mums savs.

Atkal, pēc pastāvošās loģikas, Pletnem vajadzēja piekāpties, mesties tirgus «ēnu» dzīvē, kas dotu iespēju bez bēdu nodzīvot līdz mūža galam. Bet viņš bija nākotnes bandīts, tādēļ atbildēja: — Es nenākšu. Viņš pats atnāks pie manis.

Un nolaupīja Bagdasarova sievu, pieprasīdams izpirkumu — simt tūkstošus rubļu —, un deva trīs dienas laika.

Otrā dienā Artjoms samaksāja izpirkumu. Varbūt ar to viss arī būtu beidzies, bet Pletne pieļāva kļūdu — pašu lielāko savā mūžā.

Bagdasarova sieva bija jauna un skaista. Pieradis darīt visu, kas vien ienāk prātā, Pletne viņu izvaroja. Un līdz ar to parakstīja sev spriedumu.

Viņš uz ilgu laiku pazuda no pilsētas un, kā parasti, mētājās apkārt pa valsti, acīmredzot saprazdams, ka pāršāvis pār strīpu. Tolaik vēl nebija privātdetektīvu biroju, bet pēc dažiem mēnešiem kāds cilvēks atnesa uz PSRS IeM biezu mapi, pilnu ar materiāliem par Pletnes izdarībām. Tur bija gan par Ļvovas restorānu, gan par Rīgas milici, gan par Muļiku.

Viss rūpīgi sistematizēts: dati, fakti, līdzdalībnieki, liecinieki, turpat bija arī Pletnes konspiratīvo dzīvokļu adreses un viņa iespējamā atrašanās vieta tuvākajās dienās.

Pletni apcietināja un notiesāja uz piecpadsmit gadiem. Zonā viņu nodūra un apstrādāja kā cūku — pārgrieza rīkli un uzšķērda vēderu. Kas un kādēļ to izdarīja, tā ari palika noslēpums — noziedznieku vidū Pletne bija autoritāte un cerēja atsēdēt termiņu vienā mierā. Tāpat nobeidza viņa Tihodonskas līdzdalībniekus, un vienu nolika pie tirgus austrumu vārtiem, otru — pie rietumu vārtiem.

Ieinteresētie cilvēki saprata, kas par lietu, un «ēnu» autoritātes vairs nestiepa rokas oficiālās tirgus varas ietekmju sfērā.

Bet no astoņdesmit devītā līdz deviņdesmit trešajam gadam tirgus direktora krēslu ieņēma Voroncovs, kurš pakļāva sev Centrāltirgus kriminālo pasauli un kļuva par vienīgo — vienlaikus gan oficiālo, gan «ēnu» saimnieku.

Deviņdesmit ceturtajā viņš izveidoja akciju sabiedrību, kura apvienoja visus četrus pilsētas tirgus.

Tagad Šamanis stāvēja savā kabinetā, administratīvā korpusa otrajā stāvā, un, skatīdamies pa logu, gaidīja galveno grupējumu pārstāvju ierašanos.

Tirgus bija slēgts, milzīgā teritorija tukša, vējš nēsāja avīžu ļērpatas, kāpostu lapas un citas drazas. īpaši vina sūtīti cilvēki apstaigāja tirgotavu rindas un kaut ko teica nakšņot palikušajiem tirgotājiem, kas nebija paguvuši pārdot savu preci, pārpircējiem, kas bija palikuši papriecāties: iedzert un izklaidēties ar meitenēm, klaidoņiem, kas cerēja ar kaut ko panašķoties un pārnakšņot kādā no neskaitāmajiem kaktiem, kāršu spēlmaņiem, kas aptīrīja azartā iekritušos dienvidniekus kādā no slēgtajiem paviljoniem, tirgus prostitūtām, kas bija devušās nakts peļņā.

Un, lai gan pēc noteikumiem, kurus neviens nekad nav ievērojis, nakšņošana tirgū aizliegta un visiem tas ir zināms, tikai pēc īpaša brīdinājuma tirgus iemītnieki sāk ievērot noteikto kārtību un nekavējoties atstāj teritoriju.

Piesardzīgais Šamanis baidījās no spiegiem.

—  Šef, vai es vēl esmu vajadzīga?

Kabinetā ielūkojās sārtvaidze Nadja, uzticīgi vērdamās viņā skaistām, pavedinošām acīm. Katru ritu viņa izdzer divas glāzes piena, kuru speciāli viņai nes no piena paviljona.

«Sākusi aptaukoties, drīz nāksies mainīt,» Šamanis nodomāja, bet skaļi jautāja:

—  Vai kāds zvanīja?

—  No pilsētas administrācijas. Rīt desmitos sapulce par trihinelozi. Es visu pierakstīju.

—  Labi, ej.

Pēc desmit minūtēm ienāca Resnulis.

—  Sapulcējušies, šef.

—  Visi?

—  It kā visi.

«Pat pirms laika,» Šamanis nodomāja, kāpdams lejup pa kāpnēm. «Tātad saprot, cik svarīga lieta.»

Baidīdamies no mikrofoniem, viņš nolēma sapulci noturēt gaļas paviljonā. Turklāt tam bija vēl viens iemesls.

Zem tukšā paviljona augstajiem stikla griestiem atbalsojās katra skaņa: vārds, klepošana vai krēslu bīdīšana. Otrā stāva augstumā pa perimetru gāja galerija, kurā tirgoja putnus. Milzīgā telpa starp akmens grīdu un biezo jumta stiklu Samanim dažkārt atgādināja Maskavas galveno universālveikalu.

Ar to līdzība arī beidzās. Gar sienām stiepās gludas marmora letes, kas izskatījās diezgan platas. Starp tām bija uzstādīti divi marmora ovāli, aiz kuriem miesnieki nostājās aplī, kā aizstāvēdamies pret gaļas alkstošajiem tihodonskiešiem. Tirgošanās vietu saimnieku zālē pašlaik nebija, palikuši tikai viņu amata rīki, asinīs un taukos nomelnējuši kluči un to sakapātajās virsmās slīpi iecirsti milzīgi miesnieku cirvji. Neko labu nesolīja asie, spīdīgie tērauda āķi, uz kuriem dienas sākumā uzsprauž filejas, ribiņas un šķiņķi.

Starp ovālajām letēm uz neērtiem, no administrācijas ēkas atnestiem krēsliem gaidīdami sēdēja seši norūpējušies vīrieši.

Kājām gaisā, atspoguļojoties augstajos stikla griestos, šī Kafkas cienīgā aina ieguva sevišķi fantasmagorisku raksturu v

Kad Šamanis raitā solī ienāca paviljonā, Karpets un viņa pavadoņi kā norunājuši piecēlās. Rečportoviešu pārstāvji Geriks un Stepaška vilcinājās, bet tad, sekodami pirmējo piemēram, ari piecēlās. Tvaikonis un Ezis, krēslos atgāzušies, neizkustējās no vietas, taču tas neatstāja vajadzīgo iespaidu, jo Šamanis pamāja: «sēdiet vien, nevajag nekādu ceremoniju» — un iznāca tā, it kā Šamanis būtu atļāvis viņiem sēdēt.

—   Ko tu šodien sarīkoji pie mums «Supermārketā»? — Tvaikonis naidīgi noprasīja.

—  Kāpēc «pie jums»? — Šamanis bija izbrīnīts. — «Supermārketu» jau sen sagrābuši doņeckieši.

Un atkal ar valdonīgu žestu pārtrauca Tvaikoni, kurš jau vēra vaļā muti.

—  Par to vēlāk. Tagad par galveno! Kam bija taisnība?

Visi klusēja, jo nesaprata, par kādu taisnību Šamanis runā.

—  Re, kas nu iznācis: jūs esat saķīvējušies, Itālis nolaida no kājas Knābi, tagad pats kopā ar Kalpu sēž cietumā un citi puiši ari… Starp citu, kāpēc jūs viņus neizvilkāt laukā? Kaut vai par drošības naudu?

—  Mēģinājām, neizdevās, — drūmi atbildēja Gariks.

—  Tātad nebijāt spējīgi, — Voroncovs gandarīti noteica. Viņš otrādi nosēdās uz krēsla, saāķējis rokas uz augstās atzveltnes, bet šī vaļīgā poza pagalam nesaderējās ar viņa oficiālo izskatu. — Un tu, Tvaikoni, kāpēc atdevi «Supermārketu»?

—  Ko es atdevu? — tas atrēja. — Trīs dienas sutu kamerā! Tagad gribēju ķerties klāt, bet tu uzlikies pirmais!

—  Saki — gribēji ķerties klāt? Bet cik tev ir cilvēku? Mēness sēž, Grieķis sēž, Kauliņš un Kanna pārnāca pie manis… Cik paliek? Seši, septiņi?

Tvaikonis klusēja.

—  Bet doņeckieši bija divdesmit! Ar stobriem! Un braši — manu puisi nožmiedza uz līdzenas vietas! Ko nu tu teiksi?

Tvaikonis joprojām klusēja.

—  Nav ko teikt! Es gan pateikšu: padirsāt svarīgu punktu! Domājat — tā ir tikai jūsu darīšana? Nē, tā nav tava personīgā māja vai mašīna, tas skar visus!

Šamanis piecēlās un piegāja Tvaikonim cieši klāt.

—  Jūs atdevāt doņeckiešiem «Supermārketu», es atdošu tirgu Šamilam, Garikam čečeni vēl atņems ostu — un kas tad būs?!

—     Labi, nebļausties, — arī Tvaikonis pacēla balsi. — Ko tad tu iesaki darīt?

Šamanis nosmīkņāja un nesteidzoties atgriezās pie sava krēsla, taču neapsēdies uzlika kāju uz spraišļa, saliecās un atbalstījās uz ceļa.

—  Vispirms iesaki kaut ko pats! Vai arī tu! — Viņš ar pirkstu norādīja uz Gariku.

Voroncovs zināja, ka neviens no viņiem nav spējīgs pieņemt saprātīgus lēmumus.

Un tik tiešām: nekādi priekšlikumi nesekoja.

—  Saki, Garik, vai tu spēsi noturēt ostu?

—  Nezinu, čečeni mācas virsū. Piedāvā atpirkt…

—  Tu vari pārdot viņiem savu dzīvokli, — teica Karpets. — Vai mašīnu. Bet osta nav tava. Tā pieder visiem! Ja nespējat nosargāt, es ņemšu to sev!

Karpets paskatījās uz Šamani.

—  Ja Paličs atļaus, — viņš tūliņ piebilda. Tvaikonis nolamājās.

—  Iznāk, ka Paličs jau atbild par visu! Gan par «Supermārketu», gan ostu!

Karpets ieķērcās:

—  Ja tu nevari sievišķi noturēt, tad to pievāks cits. Te tieši tāpat.

—  Tātad nekādu priekšlikumu nav? — Šamanis secināja. — Tad klausieties, ko lieku priekšā es! Pirmkārt, tikt skaidrībā ar doneckiešiem! Kas to izdarīs?

Klusums.

—  Es. Otrkārt, izpestīt Itāli un Kalpu! Kurš apņemas? Atkal klusums.

—  Arī es! Treškārt — patriekt no ostas čečenus! Kurš? Atkal es!

Šamanis piegāja pie Garika un Stepaškas.

—  Piekrītat?

Stepaška jautājoši paskatījās uz Gariku, tas pamāja.

—  Vispār jā, tikai…

Nenoklausījies līdz galam, Šamanis vērsās pie Tvaikoņa:

—  Un jūs piekrītat manam priekšlikumam?

—  Skatoties…

Tvaikonis izņēma mutautu un noslaucīja nosvīdušo galvas virsu. Tā kā paviljonā nebija sevišķi karsts, šis žests piesaistīja klātesošo uzmanību.

—  Skatoties, ko tu par to prasīsi…

—  Zināms, ko, jūs visi paklausieties man.

—  Nē!

—  Kāda velna pēc tad man tas viss vajadzīgs? Risiniet savas problēmas paši. Bet es risināšu savas. Skatie- tiesv un mācieties…

Šamanis dzedri pasmaidīja.

—   Bet, ja neiemācīsieties, es atrisināšu jūsu vietā!

Mazliet nostāk stāvēja Resnulis. Viņš bija atbildīgs

par grupējuma drošību. Dienā viņš bija nopratinājis aizturēto četrotni: uzvārdi, adreses, vadoņi, vadoņu adreses. Pēc trim saldētavā pavadītām stundām trīs no viņiem visu bija izstāstījuši vienādi, bet ceturtais, tas, kurš bija sadūris Dzeni, — savādāk. Kad trīs cilvēki stāsta vienu, bet ceturtais — ko citu, tad atpazīt meli ir ļoti viegli. Tos, kas bija stāstījuši patiesību, aizveda uz noliktavu, bet meli iemeta atpakaļ saldētavā. Šamanis deva Resnulim zīmi, bet tas savukārt pamāja Zivij, kura stāvs pavīdēja durvīs.

Pēc dažām minūtēm Bļauris un Kents ievilka pusdzīvo svešinieku. Viņš drebēja pie visām miesām, mati bija nosirmojuši, no rīta sadauzītā seja atgādināja baisu masku.

—  Noslepkavoji mūsu puisi, kuna! Par to tev nāksies atbildēt!

Aiz viņiem nāca Barkass. Viņš sagrāba doņeckieti aiz apkakles un ievilka marmora letes ovālajā aplokā pie melna, sakapāta bluķa un blāvi spīdoša cirvja.

Bļauris nezināja scenāriju, taču nojauta, ka tagad notiks kas briesmīgs. Bluķis un cirvis vienā mirklī pārtapa pieresvietā.

«Cirtīs galvu,» pēkšņi uzplaiksnīja neticama doma.

Bet Barkass uzrāva puisim piedurkni.

—  Ne jau to, kreiso, — Šamanis pavēlēja.

Barkass pagriezās.

—  Duramo viņš taču turēja labajā rokā.

—  Tieši tādēļ. Uz roktura palikuši pirkstu nospiedumi. Kāpēc sarežģīt mentiem darbu!

Svešais pēkšņi iegaudojās un sāka raustīties.

Barkass slinki iesita viņam pa vēderu — dūre ietriecās tajā kā futbola bumba sienā. Viņš saguma.

Ar skatienu uzmeklējis Bļauri, Barkass pamāja:

—  Nāc palīgā!

Bļauris, galīgi apjucis, pienāca un piespieda saļimušo ķermeni bluķim. Tikām Barkass izvilka no azotes gumijas žņaugu un apmeta ap atkailināto kreiso roku mazliet virs elkoņa. Pēc tam ar pūlēm izrāva klucī iecirsto cirvi.

—  Pagriez, tā, lai būtu ērtāk…

Bļauris paklausīja.

Cirvis apmeta gaisā pusloku. Krakš!

Spēcīgais delms ar zilo tetovējumu — virs bangojošas jūras uzlecošu sauli — aizlidoja sāņus un nokrita uz akmens grīdas, asinis uz visām pusēm dāsni slacīdams. Cilvēka asinis pirmo reizi svaidīja bluķi, uz kura bija sacirsti neskaitāmi liellopu, cūku un aunu ķermeņi.

Šamanis nodomāja, ka kaut kas tāds te gan vēl nav noticis, lai gan gaļas paviljons jau bija daudz ko pieredzējis.

Pirms dažiem gadiem gaļas ceha priekšnieks Griška Lukins svinēja savu piecdesmitgadi. Galdus klāja turpat starp letēm, bet, kad vairums alkohola jau bija izdzerts, sākās izpriecas: izģērba meičas un lika tām dancot uz marmora ovāla.

No dejošanas gan nekas prātīgs neiznāca: dažas mētāja kājas, kā kankānu dejojot, bet vairākums bezjēdzīgi bizenēja apkārt un spiedza, kad viņas sāka laistīt ar šampanieti.

Pēc tam Griška uzstutēja savu pastāvīgo kundi — divdesmitgadīgo Katjku — ar pliku pakaļu uz bluķa un paziņoja, ka grib visiem parādīt savu vīrestību. Katjka ļāvās, un viņš tiešām parādīja, tikai nevis ar savu, bet īpaši sataupītu buļļa daiktu. Katjka dzērumā nemanīja blēdību, toties viesi vai beidzās nost aiz smiekliem.

Bet tas vēl nebija viss: meitenes salika uz letes kā vistiņas rindiņā, bet vīrieši pārvietojās, izmēģinot visas pēc kārtas…

Parupja, bet tīkama izklaide, un Šamanis to atcerējās ar labpatiku, lai gan situācija nebija īsti piemērota: Bar- kass ievīstīja asiņaino stumbeni lupatā, bet Zivs kopā ar Bļauri un Kentu izvilka nejūtīgo ķermeni laukā.

Nocirstā roka tagad baloja uz melnā bluķa, pie tam tetovējums bija sevišķi skaidri saskatāms.

Bija sācies jauns etaps ne tikai gaļas paviljonā, bet ari viņa — Samaņa — dzīvē. Bet varbūt pat visā «ēnu» Tihodonskā. Šamanis to saprata, taču neizjūta ne sevišķu satraukumu, ne nožēlu, ne šaubas. Viņu pat nebija pārņēmis nelabums. Drīzāk otrādi: tagad viņš labprāt būtu iedzēris simt piecdesmit gramus laba šņabja un apēdis treknu bifšteku. Taču vispirms vajadzēja novest lietu līdz galam.

—  Atvediet pārējos! — viņš skaļi pavēlēja, slepšus pārlaidis skatu grupējuma locekļiem, kurus notikušais acīm redzami bija spēcīgi iespaidojis.

Trīs doņeckieši, kuri jau tāpat izskatījās nožēlojami, ieraudzījuši gabalu cilvēka miesas ar labi pazīstamo tetovējumu, krita panikā.

—  Jūs neviens necirtis, — Šamanis vēsi mierināja. — Pagaidām… — Un asi izmeta: — nogalinātā ģimenei divdesmit miljonus. Viens no jums paliks pie mums, kamēr pārējie būs atpakaļ ar naudu. Un pasakiet savējiem, lai Tihodonskā vairs nerādās. Citādi nosūtīšu uz Doņecku brigādi, adreses mums zināmas…

Viņš ieturēja pauzi.

—  Un visiem zināšanai: par «Supermārketu» atbild… — Šamanis pagriezās pret ļengorodiešiem. — Kas atbild, Tvaikoni?

—  Tu, — pēc nelielas vilcināšanās tas atbildēja.

—   …atbild Šamanis.

Lieta bija nokārtota. Tihodonskā bija izveidots vienots grupējums.

Kad Šamanis jau grasījās aiziet, pie viņa pieskrēja satrauktais Resnulis.

—  Tikko paziņoja: pie «Safīra» savākuši Bulli. Pats Ļitvinovs ņēmis ciet…

—   Par ko?

Resnulis paraustīja plecus.

—  Uzzini, par ko, un sāc piņķerēt laukā.

Pilsonis Plotņikovs, saukts par Bulli, sēdēja īslaicīgās aizturēšanas izolatorā trešajā kamerā. Viņš šeit bija pirmo reizi. Aizturēts gan bija daudzkārt, bet parasti veda uz tuvāko rajona nodaļu, kādu brītiņu patērpināja un izlaida.

Bullis apjucis pavērās apkārt. Trīs metri platumā, pieci garumā. Pa labi gar sienu stiepās kailas koka nāras, ko neskaitāmie priekšgājēju ķermeņi bija nopulējuši līdz spīdumam. Gultasveļu šeit neizsniedza. Aiz muguras biezas, dzelzī kaltas durvis, pretī aizrestots logs ar režģi priekšā, cieši aizvīts dzeloņdrātīm, kas tik tikko laida cauri gaismu un gaisu. Rupja, grubuļaina betona siena. Viss. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, nāru stūrī kaut kas sakustējās. Kas tad tas? Vārgs, nošņurcis vīrelis tā ap četrdesmit pieci. Kameras biedrs. Varbūt «pīle».

Bullis vēlreiz pavērās apkārt.

—  Bet kur lai dirš?

—  Trīs reizes dienā ved. Ja tu šiem iepatiksies, pieklauvēsi, varbūt izvedīs kādu reizīti no lieka.

—  Var ari nevest?

—  Var. No lieka nepienākas.

—  Ko tad?

Kameras biedrs nopūtās.

—  Tad, mīlīt, tikai biksēs. Tāpēc, ka dirst istabā nedrīkst nekādā zinā…

Vīrelis pielīda tuvāk un blenza virsū.

—  Vai tev vēders čupā?

—   Nav nekādas vainas…

—   Ko tad tu tā par to interesējies? Tas tev dzīvē galvenais, vai?

Tā jau ari bija. Bullis likās uz nārām.

«Nu, kuņas! Kur tik dūšīgi palikuši? Gan tā blondā mērkaķiene, gan šīs uzsitējs, gan oberiši… Un Ļenka no stāva… Tik nekaunīgi, laiž un nemaz nebaidās… Te kaut kas nav kārtībā,» viņš drudžaini prātoja.

—  Paklau, vecais, cik ilgi te tur?

—   Kā kuro reizi, — kaimiņš labprāt paskaidroja. — Citreiz trīs dienas, citreiz desmit.

—  Un pēc tam?

—  Skaidrs, ko, — ved uz izolatoru. Uz cietumu.

—  Kā — uz cietumu? — Sjomka iekliedzās. — Bet kad laiž laukā?

—   Ko tu muldies! Nosēdēsi — izlaidīs.

«Nudien, tas ments, Krilovs, tak teica: šoreiz neatkra- tīsies, tiesās, dabūsi sēdēt kā pieklājas.»

Bulla varenā dūre sāka dārdināt nāras.

—   Kuņas! Vai tiešām vienas maukas dēļ būs jātup ķurķī! Kāda velna pēc man viņa bija vajadzīga!

—  Vai tu esi kādu izvarojis? — kaimiņš stingri noprasīja.

—  Izdrātēju vienu mātīti visos caurumos! Bet viņa iesūdzēja!

—  Slikti.

—  Un kā vēl! Nekas, gan viņai rīkli aizbāzīs…

—  Izvarot ir slikti, — kameras biedrs nosodoši teica un aizlīda atpakaļ kaktā.

Bullim aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

—  Ko? Kas tu, kāds prokurors, vai? Kāpēc slikti?

—  Tāpēc, ka mājā ļaudis tādus necieš, — vīrelis negribīgi atsaucās.

—  Bet ja es tev tagad pauri izšķaidīšu? — Bullis piedraudēja.

—  Te mēs esām divi vien, vari izdarīties, kā patīk, — vīrelis mierinoši atteica. — Bet, kad būsim mājā, ļaudis mūs tiesās…

—   Kaut kāds trakais! Kāda māja, kādi ļaudis?

—  Iekūlies esi, bet nezini. Cietums — tā ir tā māja, bet dzīvo tajā ļaudis, — skaidroja Gangrēnas kurjers. Viņš atradās šeit Buļļa dēļ, un no viņa lielā mērā bija atkarīgs Buļļa tālākais liktenis. — Grūti tev klāsies…

—  Par mani nerūpējies! Drauģeļi mani no šejienes izpestīs! Bet, ja arī nonākšu cietumā, — kas man ko padarīs? Diršu virsū taviem «ļaudīm»! Visiem kaulus salauzīšu!

Kaimiņš nosodoši nopūtās, taču neko neteica. Bullis plosījās vēl ilgi, bet vīrelis vairs nepiegrieza viņam vērību. Un septiņdesmit divu stundu laikā, ko viņi nosēdēja plecu pie pleca, vairs neizdvesa ne skaņas.

Uz draugu palīdzību Bullis necerēja velti. Vēsts, ka viņš aizturēts par izvarošanu, brigādē izraisīja īstu sašutuma vētru. Ja viņš dzērumā būtu kādu nožmiedzis, ākstījies ar stroķi, tad vēl varētu saprast… Bet par sievišķi, kas tieši tam ir domāts! Padomā tikai, viņai nepa- lūdza… Un tai kucei vēl pietika nekaunības sūdzēties!

—  Vajag pārmācīt! — Brigadiera labā roka Pintoss nevarēja vien rimties. — Es viņai visu purnu sagraizīšu!

—  Klau, labāk izjāsim viņu «korī», — ierosināja Plikais. — Lai visa brigāde nokniebjas, un pudeli pežā iekšā!

Ideja visiem patika.

—  Un to stāva Lenku tāpat!

—   Kā tad!

Cietušās un liecinieces adreses bija zināmas. Tās atrada bez kādām grūtībām, novērojot RONAP ēku, uz kuru bija aizvests Bullis. Paskatās tikai, kurš no privātajiem ieiet un iznāk, bet, ja sejas zināmas, vēl vienkāršāk — palaiž tikai «asti» pakaļ, un izsekojamais pats parāda savas mājas.

Nosprieda vispirms ķerties pie sūdzētājas, viņa kā nekā galvenā figūra, turklāt daudz glītāka nekā Ļenka.

Piedzina vāģi pie mājas un sāka gaidīt. Pintoss pie stūres, Plikais pakaļējā sēdeklī, bet Zilonis grozās pie trepju telpas.

Pēkšņi piebrauca nobružāts žigulis, izkāpj divmetrīgs īsmatains purnu dauzītājs ar menta acīm, paskatās apkārt un pa taisno pie viņiem.

—  Pēc Sjomkas noilgojušies? — viņš ņirdzīgi noprasa un smaida. — Par agru. Viņam gadi pieci vēl jāpasēž…

Piepeši, pārtraucis smaidīt, viņš norej:

—  Vācas dirst! Vēlreiz ieraudzīšu — visus sacaurumošu!

Un stroķis šim kabatā tā vien lēkā.

Neko darīt, pabrauca nostāk un skatās no tāluma.

—  Zvērs! — Zilonis bozās. — Var redzēt, ka no ļitvi- noviešiem…

—  Nekas, — Pintoss mierināja. — Tāpat vien jau virsū neklups. Un visu diennakti jau pie viņas netupēs. Viņiem nepietiek cilvēku.

Pēc dažām minūtēm sargs izveda Kovaļovu, iesēdināja mašīnā un abi aizbrauca uz slimnīcu — viņa strādāja par ārsti. Bet pats nosēžas gaitenī un skatās uz visām pusēm.

—  Nav ko viņam acīs rēgoties, tikai purnus sasitīs, — Plikais sacīja. — Labāk aizlaidīsim pie Ļenkas.

Aizbrauca uz viesnīcu, bet viņas nav! Aizgājusi no darba. Kur aizgājusi, neviens nezina. Mājās nav! Noslēpuši, kuņas!

—   Braucam pusdienās, — Pintoss piedāvāja. — Bet vakarā_ — ciemos pie dakterienes.

SUARV, kā jau Ļitvinovs bija paredzējis, nespēja nodrošināt apsardzi cauru diennakti. Ari teritoriālie atteica — nevarot tāpat vien izlikt posteņus. Nepietiek cilvēku, kas patrulētu uz ielām. Ja kas notiek, lai zvana…

Pēc darba sargs atveda Kovaļovu mājās, ieveda kāpņu telpā, tad dzīvoklī.

—  Labāk ielikt dzelzs durvis, — viņš ieteica. — Bet nekas, aizslēdziet visas atslēgas un, ja kas, zvaniet. Vini taču nelauzīs durvis! Mūsējie atbrauks ātri… — Un atvadījās: — Līdz ritam bez manis nekur nestaigājiet…

Pintoss ar draugiem to visu novēroja.

—  Nogaidīsim kādu stundiņu, lai neviens vairs nevazājas, un ņemsim to kuņu aiz pupiem…

Viņi tomēr gribēja izgāzt durvis un tieši šim nolūkam bija sarūpējuši lauzni un veseri. No kā baidīties? Izgāzīs aplodu, aizvilks to kuņu uz mašīnu — un ķer vēju!

Tatjana paēda vakariņas, tad devās uz vannasistabu un pēc dušas ņēmās mazgāt biksītes un krūšturi. Ūdens līst, televizors trokšņo, neko nevar dzirdēt. Durvis noslēgtas divām atslēgām, telefons pie rokas — viss kā mācīts.

Bet Pintoss jau kāpj pa trepēm ar veseri garā rokturī, aiz viņa Zilonis ar lauzni, bet Plikais — pats pēdējais, elektrošoku auklēdams.

Tatjana beidza mazgāt, izgrieza, izkāra veļu un grasījās skatīties kārtējo sēriju, te iesvilpās tējkanna. Viņa metās uz virtuvi.

—  Deram, ka es arī bez laužņa ar diviem sitieniem izgāzīšu, — Pintoss lika priekšā.

—  Lai iet, — Zilonis piekrita. — Uzlikšu krogu.

Taņa noņēma tējkannu, uzlēja tēju, uzpeldēja brūnas putas, tagad lai tikai nostājas, bet pati skriešus pie ekrāna  — pazīstamā mūzika jau skan, sākas. Ģērbusies kā jau mājās — halātiņš uz plikas miesas, čības, mati slapji… No virtuves uz istabu jāskrien pa gaiteni gar durvīm, bet Pintoss, jau atvēzējis veseri, tēmē pa slēdzenēm.

Nudien būtu izgāzis ari ar vienu sitienu, bet Gangrēna piezagās no aizmugures un sagrāba veseri.

Pintoss atmuguriski zvēlās gar zemi, bet veseris palika Gangrēnam rokās, viņš gāza ar to Zilonim pa plecu — krakš! Plecs bija lupatās. Lauznis rībēdams noripoja pa pakāpieniem, arī Zilonis, neganti lamādamies, brāzās lejup pa kāpnēm, viņš gandrīz notrieca no kājām Pliko, kurš metās draugam nopakaļ.

Bet lejā, kāpņu laukumiņā, stāvēja Velns ar Fomu, vienam rokās armatūras stienis, otram — caurule. Gangrēna bija teicis, ka nevienu slaktēt nost nevajag, bet kārtīgi pārmācīt gan. Velns gāza Zilonim ar stieni pa pieri, asinis vien pašķīda, un tas uzreiz bija gar zemi. Foma ar cauruli izsita Plikajam no rokas elektrošoku, bet Velns gāza ar armatūras stieni pa kaklu tā, ka nokrakškēja vien. Un cietušais novēlās Zilonim blakus.

Bet Gangrēna tikām sirsnīgi sarunājās ar Pintosu:

— Ko tu, sūdumaiss tāds, piesienies manai māsiņai! Vai tiešām dzīvot apnicis?

Ar Pintosu jau daudzi ir sirsnīgi runājušies: gan skolotāji, gan bērnu istabas inspektors, gan iecirkņa inspektors, gan kriminālmeklēšanas operi, gan RONAP pēddziņi, pats operatīvās daļas priekšnieks Krilovs reiz mēģinājis klaudzināt pie viņa dvēseles durvīm. Neviens neko nebija panācis.

Bet šoreiz apskaidrība pārņēma Pintosu līdz aknām, un dvēseles durvis nu bija līdz galam vaļā. Varbūt tur bija vainojama Gangrēnas seja, varbūt skatiens, bet varbūt veseris, kas teju, teju draudēja izšķaidīt smadzenes… Tagad gan Pintoss nožēloja, ka nebija klausījis skolotājus, viņš nolādēja dienu, kad iepinās grupējumā, bet it īpaši to brīdi, kad bija nolēmis pestīt Bulli.

Gangrēna lieki nerunāja; redzēdams, ka cilvēku pārliecinājis, noglāstīja viņam vaidziņus un aizgāja ar visu veseri. Tā kā starp pirkstiem viņš turēja žiletes pusīti, mazu nieciņu, ar kuru pat zīmuli lāgā nenodrāzīsi, Pin- tosa vaigi atkārās, izšļāca divas asiņu strūklas, un viņš iekviecās kā kaujama cūka.

Tatjana, izdzirdusi troksni un kliedzienus, piezvanīja. Pēc pusstundas ieradās gan milicija, gan «ātrie». Milicijai vairs nebija ko darīt, bet ārstiem darba pilnas rokas: Ziloni un Pliko uz reanimāciju, Pintosam ķirurģiskajā nodaļā sašuva vaigus, tagad nu viņš guļ, skumīgs, buldogam līdzīgs, un pārdomā dzīvi.

No rīta sargs atnāca pakaļ Tatjanai.

—   Kāpēc visa kāpņu telpa piešķaidīta-asinīm?

—   Huligāni kāvušies…

—  Ā-a-a… Bet jums jau nav ko baidīties, jums jau neviens klāt netiks…

Krilovam pa selektoru paziņoja: sak, Buļļa drauģeļi klauvējās pie Kovaļovas, bet viņas brālis sasita tos lupatās.

—  Vai tad viņai ir brālis? — Krilovs painteresējās.

Koroļovs paraustīja plecus.

—   Neko tādu nav teikusi…

Atkal maza dīvainība, kurai neviens nepiegrieza vērību.

Bet Buļļa komandā visam, kas apdraudēja personisko ādu, tika piegriezta liela vērība. Puiši ienāca pie Pintosa, aprunājās, Zilonis ar Pliko pagaidām runāt nebija spējīgi, un neviens nezināja, vai vispār kādreiz būs, puiši uzzināja par SUĀRV apsardzi, briesmīgo brāli un nolēma, ka šai lietā jāmet miers. Tur kaut kas nebija tīrs, tur kaut kas smirdēja. Veselīgāk palikt maliņā…

Tādēļ Buļļa cerības nepiepildījās, un pēc trim dienām kārtējais ieslodzīto transports nogādāja viņu izmeklēšanas izolatorā, vienkāršāk izsakoties, — cietumā.

Viņš nokļuva simt ceturtajā kamerā — lielā telpā, kas paredzēta četrdesmit cilvēkiem, bet kurā sēž sešdesmit. Dzelzs kojas divos stāvos, smacīgs, mitrs, gaisa nepietiek, puspliki, tetovēti ieslodzītie. Šķīstītava!

«Sešinieki» pieveda viņu pie vietēja pahana [1] , spēcīga, muskuļaina vīra, kuram ap krūšu galiem bija ietetovētas zilas zvaigznes, bet uz krūtīm baznīca ar septiņiem kupoliem, mutē dzelzs zobi vien. Sēž goda vietā pie loga uz gultiņas, kājas pavilcis sev apakšā, un smēķē.

Rūpīgi nopētījis Sjomku, viņš pavīpsnāja.

—  Tu nu gan esi brašs un skaists!

It kā jūsmotu, tomēr Bullim likās, ka viņš ņirgājas.

—  Bet tagad pastāsti, kā tu šeit nokļuvi.

Atcerējies savu pirmītējo kameras biedru, Bullis gribēja sameloties, bet, skat, tur jau tas vīrelis sēdēja!

Viņu aizveda ar iepriekšējo transportu, bet viņš jau sēž blakus pahanam goda vietā un nemaz vairs neliekas tik novārdzis un nošņurcis, it kā šī elle būtu padzirdījusi viņu ar savu spēka dziru.

«Māja, ļaudis,» Bullis atcerējās. «Laikam viņam tiešām šīs ir dzimtās mājas…»

Bet, visiem dzirdot, viņš rupji noteica:

—  Sievišķa dēļ uzrāvos!

Tā, lūk! Saprotiet: mīžu jums visiem virsū! Un, ja vajadzēs, gan pratīšu sevi aizstāvēt!

Ja Bullis zinātu, kas viņu sagaida, viņš, kamēr vēl spēks, ieskrietos un mestos ar deniņiem pret galda stūri. Taču, pieradis darīt ļaunu tikai citiem, sev viņš nespēja piedurt ne pirksta.

—  Tiešām izvaroji? — pahans izlikās izbrīnīts.

—  Tieši tā. — Bullis viņā izaicinoši paskatījās.

—  Lielījās, ka visos caurumos, — paziņoja nesenais kameras biedrs. — Ļaudīm, saka, diršot virsū. Kaulus solījās salauzt.

Visapkārt iedūcās, it kā būtu pamodies bišu spiets.

Bullim kļuva neomulīgi.

—  Tas ir slikti. Ļoti slikti.

Pahans pašūpoja galvu.

—  Vai viņai bija dzimumzīmīte? Te, aiz austiņas?

Bullis norija siekalas.

—  Neredzēju nekādu dzimumzīmi…

Pahans piemiedza acis.

—  Tu, gaili, esi izvarojis manu māsiņu! — Viņa balss bija briesmīga.

Vienu gan, klausoties cietuma stāstus, Bullis bija ielāgojis: «gailis» — tas ir smagākais apvainojums, ko var nomazgāt tikai ar asinīm. Tagad šī doma pavīdēja kaut kur apziņas dzīlēs, kur pamazām dzima baisa priekšnojauta.

—  Un viņa meitiņu! — Pahans norādīja uz bijušo kaimiņu. — lin vina sievu!

> *

Sakarsušo ķermeņu loks savilkās ciešāk.

—  Nu, ko ar tevi darīt?! Pajautāsim ļaudīm, kurus esi apdirsis! Ļaudis, ko ar viņu darīt?

—  To pašu, ko viņš! Taisīt par gaili! Visos caurumos! — skanēja no visām pusēm.

—   Dzirdēji? Ko ļaudis saka, tā tam arī jānotiek…

Brigadieri satvēra aiz rokām, viņš pretojās un droši

vien būtu izrāvies, taču no aizmugures kāds iesita pa galvu, acumirklī viņam acīs satumsa, bet, kad redze atgriezās, elkoņi bija stingri sasieti aiz muguras, bet bikses novilktas. Kāda slidenais pirksts vandījās pa tūpli.

—  Iedod vēl sviestu…

—   Pietiks, stiep uz lāviņas…

—  Pagaidiet, — atskanēja pahana balss, un Bullis nopriecājās, ka murgs beidzies. Bet tagad tas tikai sākās.

—  Viņam taču vajag sariktēt purnu, lai neiekož… Dodiet kauliņu!

Pahanam pasniedza domino kauliņu.

—  Griez apkārt!

Uz muguras apveltajam Bullim atstiepa lūpu, Pahans pielika kauliņu priekšzobam un ar kaut ko pa to spēcīgi uzsita, čalva noraustījās, it kā smadzenēs būtu ietriecies zibens, virs saknes nolūzušais zobs ielidoja rīklē, Sjomka sāka klepot. Vēl viens sitiens, un nokrakšķēja otrs zobs.

—  Tagad apakšējos…

Mute bija pilna ar zobu atlūzām un asinīm, no sāpēm un bailēm apziņu ietina migla.

—  Kārtībā, — atskanēja kaut kur no tālienes. — Tā mēs ziemeļos apstrādājām sunīšus…

Bulli šķērsām noguldīja uz lāviņas.

—  Darbojieties divatā, pēc tam mainieties. Un pa aplīti…

Sjomku sagrāba aiz matiem un atgāza viņam galvu. Turpat pie sejas rēgojās it kā resna, galā iešķelta desa. Tā tuvojās…

Bullis aizvēra acis, tas bija vienīgais, ko viņš vēl spēja izdarīt.

Uzzinājis, ka Bulli nav izdevies izpestīt, Šamanis piezvanīja Melnajam Mērim un lūdza palīdzēt grupējuma loceklim cietumā.

—  Zagļi palīdz cilvēkiem, — Melnais Mēris atbildēja. — Tiem, kas nezina mēra, mūsu aizstāvības nebūs.

Satrauktais Šamanis piezvanīja cietuma priekšniekam. Viņi bija pazīstami kā pilsētas amatpersonas, kas ne vienu reizi vien tikušies varas kabinetos.

—  Ivan Ivanič, tur pie tevis nokļuvis viens sportists, Semjons Plotņikovs. Paskaties, lai viņam nedara pāri…

—  Plotņikovs… Lūk, ziņojums… Viņš ir sanitārajā daļā. Izvarots no visiem galiem, zobus izsituši. Zvēri! Bet ko mēs tur varam padarīt! Limits — tūkstotis ieslodzīto, bet sēž gandrīz divi…

Pēc divām nedēļām pilnīgi demoralizētais izmeklēšanas izolatorā ieslodzītais Plotņikovs, bijušais brigadieris Bullis, bet tagad un uz visiem laikiem kameras pasīvais pederasts Svēta, pilnībā atzinās Kovaļovas izvarošanā. Turklāt Krilovs piespieda viņu atzīties arī kapsētas epizodē.

Plotņikovs parādīja kapu, kurā zem zārka ar oficiālo mironi gulēja ar trim naža dūrieniem nogalinātas meitenes līķis. Viņš uzrādīja līdzdalībniekus, kurus vēlāk arestēja.

Krilovs un Koroļovs par smaga nozieguma atklāšanu, izmantojot operatīvos materiālus, saņēma pateicības un prēmijas.

Plotņikovs dabūja divpadsmit gadus un uz visiem laikiem nolaidās kameras «gaiļu» kaktos.

Pārdomājot šo lietu, Krilovu pārsteidza vēl viens apstāklis: kriminālie «likumi» kļūst maigāki, un izvarotājus vairs nedzen zem nārām kā agrāk, viņi dzīvo tāpat kā pārējie, gadās, pat kļūst autoritātes… Kādēļ gan noziedzīgā pasaule bijusi tik neiecietīga tieši pret Bulli?

Viņš nespēja rast atbildi uz šo jautājumu, iekams nebija savirknējis visas šīs lietas dīvainības. Tagad viņš saprata: ar Bulli bija izrēķinājušies zagļi. Bet kā atriebības ieročus izmantojuši nevis somu dunci vai cilpu, bet gan RONAP pēddziņus, tiesu un likumu.

Šī doma viņam pamatīgi samaitāja garastāvokli.

* + *

Lieta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu pilsonim Gaļenkovam atradās RONAP izmeklēšanas nodaļas lietvedībā. Lietu izmeklēja leitnants Zubņikovs, par tās operatīvo nodrošinājumu rūpējās kriminālmeklēšanas pilnvarotais operatīvais darbinieks kapteinis Makarovs.

Gan izmeklētājs, gan opers it labi saprata, ka lieta nav vienkārša, kaklu te varēja lauzt it viegli. Kara orķestra spēlētais sēru maršs jau bija izskanējis, bija no- grandusi komandantūras vada atvadu zalve, un skumīgais fakts pamazām grima pagātnē. Bet no FPDP zvanīja, nāca cilvēki, interesējās… Nebija saprotams, ko viņi vēlas… Parasti tā nenotiek: apbedī, paskumst un aizmirst.

Nesen atbrauca pats Karnauhovs, izrunājās ar katru apsūdzēto veselu stundu. Bet pirms tam jau viņus bija tērpinājuši pretizlūkošanas operi un FPDP izmeklētājs oficiāli, ar visiem protokoliem nopratinājis…

Tātad viņi ierosinājusi paši savu lietu? Bet par ko? Te var tikai minēt, taču viens gan ir skaidrs: kad pretizlūkošana veic paralēlu izmeklēšanu, nekas labs nav gaidāms. Vai mazums ko viņi var uzrakāt, kādus «robus» uziet… Un nometīs Kramskojam uz galda! Bet varbūt pašam ministram…

No tādas smirdošas lietas labāk tikt vaļā. Un šāda iespēja pastāv: noziedznieki ir aizturēti, atzinušies, tiesa, ne visā, bet tādas jau parasti tās atzīšanās ir… Tātad lietu var vienā mierā nosūtīt prokuroram nozieguma kvalifikācijas maiņai, būs slepkavība aiz mantkārības. Bet tā jau ir viņu kompetence, lai prokuratūras izmeklētāji raujas veseli!

Bet nezin kāpēc nenosūta! Izmeklēšanas priekšnieka vietnieks Kučerovs skaidro: ar pierādījumiem sūdīgi, viss balstās tikai uz atzīšanos, bet, ja viņiem gribēs piešūt slepkavību, tie no visa atteiksies, un lieta vispār sabruks!

Tas izklausījās pēc patiesības, bet vēl ticamāk, ka kaut kāds prokuratūras izmeklētājiņš ar vāju atklāšanas procentu izgāzīs lietu arī tad, ja viņi no atzīšanās neatteiksies!

Protams, visi trīs šakāļi, katram pa divām trim sodāmībām, vārtrūmēs pļēgurodami, pielej purnus un neko nesajēdz, neskatīsies, ko kauj. Bet… kur viņus aizturēja? Krastmalā. Un kur atrada līķi? Nahičevānos. Bet kā viņi no Nahičevāniem nokļuva krastmalā? Nestāsta, nezin kāpēc slēpj… Bet, lai nu kā, ar kājām viņiem būtu jāiet ne mazāk kā pusstundu vai pat četrdesmit minūtes. Paspētu atdzist pēc kautiņa un nomazgāties. Bet patruļnieki, kas bija viņus aizturējuši, apgalvo, ka tikko beiguši kauties, sasvīduši, elsuši un pūtuši vien… Un nākuši pavisam no otras puses — nevis no Nahičevāniem, bet no stacijas.

Protams, sīkumi. Arī pēdas pie līķa atstājuši divi cilvēki. Četrdesmit trešā un četrdesmit ceturtā lieluma krosenēs. Tacl pēdu celiņš smiltīs pie žoga, atkal tās pašas krosenes. Bet aizturētajiem kājās bija kurpes, pie tam pavisam cita lieluma. Arī sīkums… Var arī neievērot, varbūt lieta izslīdēs cauri tiesai. Bet var pieķerties katram sīkumam: kādēļ tas tā? Bet kur tas? Un tas ir pretrunā ar to! Viss aizbrauks pie velna mātes, un nekādas tiesas, šakāļus izlaidīs, un cauri! Un jau atklāts noziegums atkal kļūs par «tumšo» lietu, mētāsies kaut kur rajona nodaļā, nositīs lejā procentus, un turklāt vēl jāmeklē īstie vaininieki… Tādēļ jau laikam negrib nosūtīt lietu uz citu iestādi.

To saprata gan «zaļais» Zubņikovs, gan rūdītais Maka- rovs. Strādāja, sīkumiem uzmanību nepievērsdami, mēneša beigās grasījās trīs šakāļus nosūtīt uz tiesu. Tas tādēļ, ka mēneša beigās dienestos tiek savilkti gali, bet izmeklēšanai galvenais rādītājs ir uz tiesu nosūtītās krimināllietas.

* * *

Ari RONAP realizācija skaitās sekmīga, ja operatīvi izstrādājamais cilvēks notiesāts: tātad viss izdarīts pareizi, tiesa atzinusi par vainīgu un nekādu pēddziņu blēdīša- nos nav konstatējusi.

Buļļa Plotņikova lieta virzījās bez aizķeršanās — izmeklēšana kā pa sviestu, ari tiesa bez kādiem šķēršļiem, bet Itāļa un Kalpa lietā nekādi neizdevās pielikt punktu. Te viens saslimst, te otrs. Cietuma ārsti nekad nav izcēlušies ar sevišķu centīgumu, bet te uzreiz tiek izrakstīts nosūtījums uz slimnīcu. Apsūdzētais slimo, lieta nekust ne no vietas, bet diennakts apsardze, te nu Krilovs Ļitvinovu pielauza, ne cietušajiem, ne lieciniekiem nelaiž nevienu tuvumā.

Lai kā ari apsūdzētie centās izgrozīties, pienāca diena, kad prokurors apstiprināja apsūdzības rakstu un nosūtīja lietu izskatīšanai un apgabala tiesu. Tagad viss bija atkarīgs no tiesneša. Krilovs aizbrauca pie priekšsēža un izskaidroja situāciju: tas domīgi sarauca pieri un kodīja lūpas. v

—  Dosim Šparkovai, — viņš beidzot teica. — Lai izskata pirms aiziešanas pensijā.

Krilovs apmierināti pamāja un tikko manāmi pasmaidīja. Šparkova, Veras tante, bija dzīva leģenda ne vien Tihodonskā, bet visas Krievijas justīcijā. Neviens skaidri nezināja, cik viņai gadu, toties visi zināja, ka viņas pirmais spriedums tapis trīsdesmit ceturtā gada desmitajā oktobri.

—   Sieviete ar trim bērniem, vīra viņai nebija, — Veras tante bija neskaitāmas reizes stāstījusi šo atgadījumu. — Šī sieviete kolhoza laukā bija priekšautā salasījusi kartupeļus, trīs kilogramus sešsimt gramus. Ražas novākšana jau sen bija pabeigta, tas, kas palicis zemē, tik un tā sasaltu, bet bērniņi prasa ēst… Septītajā augustā bija izdots dekrēts: par sociālistiskā un kolhoza īpašuma zādzību — no desmit līdz divdesmit gadiem nometnēs…

Šai vietā Veras tante tikai noplātīja rokas.

—  Tad es vēl biju pavisam zaļš skuķēns, nekādas pieredzes, dodu trīs gadus nosacīti. Taču redzu, ka kaut kas nav kārtībā: konvojs viņu neatbrīvo, konvoja priekšnieks, ari jauns puika, apjucis skrien pie mūsu priekšsēdētāja… Un tad tik gāja vaļā! Dekrētus nepildi, kaitniekus atbalsti, kas valsti pa skrūvītei un vārpiņai vien izvazā! īsi sakot, atcēla spriedumu, dod man vēlreiz izskatīt, un es, ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus, iedevu minimālo termiņu — desmit gadus]

Būdama vesela un spēcīga sieviete, arī vecumā Šparkova nebija zaudējuši pārliecināto stāju, valdonīgās manieres un balsi, lai gan gadi nepielūdzami bija darījuši savu. Āda atkārās no grumbu izvagotās sejas, acis bija kļuvušas blāvas, uz rokām un kājām izspiedās vēnu mezgli.

Vīnu dēvēja par «Fēliksu brunčos». Četrdesmit trešajā Veras tante uz ielas nošāva garnadzi, kurš mēģināja izraut kādai sievietei no rokām somu ar maizes kartītēm.

Par šo atgadījumu vina runāja tādā kā aizvainotā tonī.

—  Tolaik procedūra bija vienkārša: milicis izlasīja dokumentu, parakstīja, es naganu somā iekšā un uz mājām prom…

Bet četrdesmit astotajā, nometņu bandītisma prāvas laikā, tiesājamie uzbruka konvojam. Viņi bija gatavie draņķi, un nav zināms, ar ko viss būtu beidzies, ja nebijis Šparkovas.

Apskrējusi tiesnešu galdam otrā pusē, viņa pērkona balsī drausmīgi nolamāja dumpiniekus un, atvēzējusies ar krēslu, iekrāva pa galvu pašam būdīgākajam, kurš jau gramstījās gar konvojnieka pistoļmaku. Ieslodzītie uz brītiņu apstulba, tas arī izšķīra sadursmes tālāko gaitu.

Šparkova bija nepielūdzama un neuzpērkama, viņa ticēja partijai un valdībai, taču tas viņu netraucēja reiz pēdīgiem vārdiem nolamāt apgabala komitejas sekretāru, kurš mēģināja iespaidot tiesnesi, lai tādējādi mīkstinātu spriedumu kādā saimnieciskā lietā.

Krilovs zināja, ka Pahaļjana un Kvaskova lieta nonākusi drošās rokās.

Veras tantei tūlīt pielika apsardzi, lai gan viņa pret to iebilda.

—  Labāk būtu naganu atdevuši! Kas tas bija par naganu… No divdesmit metriem arbūzam trāpīju…

Runāja, ka savulaik viņa bijusi skaista sieviete un viņai nav trūcis vētrainu romānu. Precējusies viņa nebija, lai gan pēdējos gados gandrīz sametās kopā ar kādu kolēģi. Viņa visu mūžu bija nodzīvojusi komunālajā dzīvoklī un tikai pirms pāris gadiem pārveda ordeņus un godarakstus uz nelielu ģimenes mājiņu pilsētas nomalē.

Par apsūdzēto aizstāvību rūpējās advokāts Hasjanovs, jauns cilvēks ar savam vecumam diezgan tumšu biogrāfiju un visai apšaubāmu reputāciju. Kā jurists viņš nekam nederēja, taču bija ieguvis lielu popularitāti aprindās, kas uzskatīja, ka aizstāvim galvenais nav tiesiskā erudīcija un runas dāvanas, bet gan prasme nodibināt kontaktu ar tiesnesi.

v

«Nodibināt kontaktu» ar Sparkovu bija pilnīgi neiespējami un bezcerīgi, taču Hasjanovs, kā parasti, par sevi pārliecināts, piestūrēja pie vecās savrupmājas, kurā atradās apgabala tiesa, uzskrēja pa kāpnēm un jau gribēja apiet plecīgo puisi pie kabineta, bet tas satvēra viņu aiz rokas un atlaida tikai tad, kad ieraudzīja advokāta apliecību.

Joprojām pašpārliecināts, Hasjanovs iegāja pie Špar- kovas un skaļi sveicināja.

—  Man ir jautājumi sakarā ar Pahaļjana un Kvaskova lietu, kuru intereses es pārstāvu. — Nolicis uz galda orderi, kurš ļāva piekļūt lietai, viņš bez uzaicinājuma atslīga krēslā. — Manu aizstāvāmo rīcība kvalificēta nepareizi, pierādījumu savākts nepietiekami…

Veras tantei sāpēja galva un dūra labajos sānos, tādēļ viņa laida gar ausīm to, ko teica apmeklētājs.

—  Jūs esat iepazinies ar lietas materiāliem, pieteicis prasības, prāvā aizstāvēsiet savu pozīciju, — vispārīgām frāzēm viņa atgaiņājās no monotonajiem aizstāvja runas plūdiem, it kā savas mājiņas virtuvē ar nosmulētu dvieli gaiņātu mušas.

Čentalgīns un nošpa — lūk, kas viņai tagad bija vajadzīgs. Karafē bija atlicis nedaudz duļķaina, sasiluša ūdens, apmēram ceturtā daļa glāzes.

Nolikusi uz galda sev priekšā aizvēsturisku vaskadrānas somu, Veras tante ņēmās rakāties pa to, atklāti ignorējot pašpārliecināto jauno cilvēku, kurš, viņasprāt, bija pārāk jauns un atraisīts, lai būtu advokāts.

Jauni laiki! Agrāk, lai tiktu advokatūrā, bija jāizlaužas cauri nežēlīgas atlases sietam. Patiesībā bija tikai divi ceļi: vai nu partijas apgabala komitejas administratīvās nodaļas rekomendācija, vai pieci tūkstoši kolēģijas priekšsēdētājam. Tolaik par tādu naudu varēja nopirkt automašīnu. Liela daļa šīs summas nonāca tai pašā partijas nodaļā, jo bez partijas piekrišanas kolēģijas priekšsēdētājs nedrīkstēja ne iepīkstēties. Tā ka patiesībā jau visi gāja vienu un to pašu ceļu, toties advokāti atbilda nomenklatūras standarta prasībām. Solīdi, nobrieduši,

cienīgi-.

Neiedomājami, ka kāds no viņiem turpinātu savu vāvuļošanu pēc tam, kad tiesnesis licis saprast, ka nevēlas to klausīties! Un kas būtu domājis, ka tādi ģenerāldirektori laupīs cilvēkus, šaus viens otram virsū, slepkavos?! Jauni laiki. Kādi aizstāvāmie, tāds advokāts.

Veras tante beidzot atrada zāles, kā parasti, sakošļāja rūgto pentalgīna tableti, iemeta mutē divas mazās, dzeltenās nošpas tabletītes un uzdzēra pretīgajai medikamentu garšai ūdeni, kas pretīguma ziņā sevišķi no tās neatpalika.

«Pretīgi, bet ierasti,» iešāvās prātā Kasparčika filozofiskā frāze, ko viņš bija veltījis no vadošiem norādījumiem neatkarīgai tiesu varai. Viņa ar delnas virspusi noslaucīja muti. Pēdējais laiks mest šo bezkauņu laukā…

— Jauni puiši — labi, viņus zināmā mērā varētu nosodīt, bet ģenerāldirektori ir ļoti cienījami cilvēki, viņi jāattaisno…

Jaunā cilvēka sacītā jēga beidzot aizgāja līdz Veras tantes apziņai, un viņa vai pamira pavērtu muti. Apakšējo zobu protēze draudīgi izbīdījās.

—  Vai jūs neuzmanīgi klausījāties? — advokāts iejūtīgi apjautājās. — Saprotu: vecums… Jāsaudzē veselība…

Veras tante iesūca protēzi atpakaļ.

—  Atkārtošu svarīgāko: mani atsūtīja ļoti ietekmīgs cilvēks. Daži dēvē viņu par Samani. Viņš grib, lai Pahaļ- jans un Kvaskovs dabū attaisnojošu spriedumu. Tas nebūs grūti: liecinieki mainīs liecības. Pārējos var notiesāt. Bet tikai nosacīti. Par to jūs dabūsiet miljons rubļu. Vai pusotra.

Jaunais cilvēks apburoši pasmaidīja.

Nākamajā mirklī Veras tante pārliecās pāri galdam un vilka viņam pa žokli. Savulaik šāds viņas sitiens notrieca bezkaunīgu urku [2] gar zemi tā, ka viņam pēc tam bija jālej virsū ūdens. Bat tas bija sen. Dūrei vairs nebija kādreizējā spēka, arī iemīļotā nagana augšējā atvilktnē vairs nebija.

Advokāts nedaudz sagrīļojās un paberzēja vaigu.

—  Apžēliņ, kā jums nav kauna! Jūs taču esat tiesnese, bet uzvedaties kā huligāns.

—  Tu, kuņa! — Veras tante iekliedzās kā ārprātīga. — Es tev dzemdi izraušu!

Viņa pielēca kājās un atrāva augšējo atvilktni, taču brīnums nenotika, tad viņa svieda nelietim ar glāzi.

—  Ar jums nav iespējams runāt. — Jaunais cilvēks nopurinājās. — Ja nepiekrītat, tad tā ari pasakiet! Kādēļ rīkot skandālu?

—  Es tevi, es tevi…

Veras tante atslīga krēslā.

Kabinetā iesteidzās sargs un apjucis sastinga, skatīdamies uz mierīgi sēdpšo advokātu un sašļukušo Spar- kovu.

Tacl iejaucās tiesneši no blakus kabineta — atraktīvā Vasiļjeva un flegmātiskais lempis Oglobins.

—   Kas noticis, Vera Ivanovna?

v '

Šparkova tikai dusmīgi bolīja acis un gārdza.

—     Sastrīdējāmies par kvalifikāciju, bet viņa man gandrīz pārsita galvu. — Hasjanovs paraustīja plecus. — Vai tad tā var?

Viņš apvainots izgāja no kabineta. Sargs uz brīdi saspringa, bet procesuālie strīdi nav pamats aizturēšanai, un viņš atkāpās.

Advokāts aizgāja pa garo, tukšo gaiteni, nokāpa pa platajām marmora kāpnēm un izgāja laukā pie sava jaunā «devītā» komersantu un bandītu iecienītajā «slapja asfalta» krāsā.

Apsēdies pie stūres, jaunais cilvēks apgrieza mašīnu zem aizlieguma zīmes un, nobraucis divus kvartālus, nobremzēja pie telefonautomāta.

— Tas esmu es, — viņš goddevīgi ziņoja. — Vecene atteicās.

Un, lai gan tas uz lietu neattiecās, piebilda:

—   Pat pa purnu man iegāza. Un iesvieda ar glāzi.

Sadzērusies baldriānus un nitroglicerīnu, Veras tante

beidzot atjēdzās.

—  Piecdesmit gadus jau strādāju par tiesnesi, bet kaut ko tādu vēl neesmu piedzīvojusi! — viņa nevarēja vien rimties. — Viņš man mācīs tiesāt un miljonus piedāvās! Kuņa! Četrdesmit septītajā viņš no šejienes nebūtu izgājis… Nekas, tūlīt rakstīšu ziņojumu! Viņš man vēl pasēdēs!

—    Viņiem katra izspiešanas epizode par piecdesmit, simt miljoniem, — Vasiļjeva nezin kāpēc teica čukstus. — Bet tiesnesim tikai vienu piedāvā… Nekauņas!

—     Un nemaz nebaidās, — tikpat klusi atbildēja Og- lobins. — Mierīgi atnāk, piemin Samani… Kur tas redzēts?

Notikušais satrauca visu apgabala tiesu. Šodien atnāca pie «Fēliksa brunčos», rīt var atnākt arī pie citiem. Ko darīt?

Atskaitot Veras tanti, neviens neticēja ziņojuma bri- numspēkam. Zem četrām acīm, nekādu pierādījumu. Agrāk tādu kā Hasjanovs nosmacētu caur kolēģiju, atrastu, kur piekasīties, un izdzītu vai aizsūtītu uz perifēriju… Tagad privātajām kolēģijām vairs tik viegli ne- piekļūsi, nav vairs to ietekmēšanas sviru…

—     Ar tādiem cilvēkiem jārīkojas savādāk, — Oglo- bins turpināja čukstēt. — Kā rīkojās Centrālās kriminālmeklēšanas priekšnieks Koreņevs…

Koreņeva uzvārdu nostalģiski atminējās arī citos kabinetos, lai gan vēl pavisam nesen tā pati Veras tante iegrieza majoram sešus gadus par dienesta pilnvaru pārsniegšanu un piespiešanu dot liecības un visi viņas spriedumu bija atbalstījuši. Jo toreiz vēl nevienam nekas nedraudēja.

Pakāris klausuli, tuvākajā veikaliņā nopircis piecas bundžas auksta alus, Hasjanovs ar labi padarīta darba apziņu brauca mājās. Savu darbiņu viņš bija padarījis, pārējo darīs citi.

Advokātav ziņojumu uzklausīja pats Ivans Pavlovičs Voroncovs. Šīs lietas veiksmīga atrisināšana noteikti celtu viņa autoritāti patstāvību zaudējušo grupējumu vidū un parādītu, kurš galu galā ir pilsētas saimnieks. Turklāt atdāvinātajai brīvībai vajadzēja saldināt Itāļa un Kalpa zaudējuma rūgtumu.

Šamanis bija savā kabinetā, viņš domīgi vērās pa logu. Tagad tirgus bija stāvgrūdām pilns. Raibas ļaužu straumes plūda gar tirgotavu rindām, sadurdamās dārzeņu un zivju vai augļu rindu krustojumos, veidodamas atvarus pie dzērienu letēm, applūdināja milzīgā gaļas paviljona ieeju, viļņojās uz piena paviljona augstajiem pakāpieniem.

Vecenes neitralizēšana bija ļoti svarīga akcija, kur nedrīkstēja izgāzties, kā bija iznācis, pestījot Bulli. Šoreiz nekādi ārštata sargi ar armatūras stieņiem un bārdas nažiem nav gaidāmi.

Prātojot, kuram no brigadieriem šo darbiņu uzticēt, Šamanim vispiemērotākais likās Barkass. Līdz šim viņš ne reizi nebija izgāzies. Vārdus lieki netērē, tiks galā ar katru. Ar pauri pēc traumas kaut kas nav īsti kārtībā, taču darbā tas līdz šim nav traucējis.

—  Barkasu pie manis! — viņš teica selektora mikrofonā.

—  Sapratu, šef, — atsaucās pieņemamajā istabā sēdošais Resnulis.

Veras tanti uzmanīja divatā: Bļauris un Zivs.

—   Padarīt nekaitīgu, un viss! — Barkass pavēlēja.

— Var salauzt roku vai kāju, lai nevar iet uz darbu… Pa pauri labāk nesist, pārāk veca, vēl ņems un atstiepsies… Un atcerieties, ka viņu apsargā, jāizvēlas piemērots bridis.

Apsardzes pieminēšana satrauca. Tas, kas bija noticis ar Buļļa brigādi, bija atstājis spēcīgu iespaidu: Zilonis joprojām gulēja slimnīcā, Plikais bija kļuvis invalīds, bet Pintoss ar savu rētaino ģīmi nu varēja baidīt meičas.

Taču pēc divu dienu novērošanas viņi nomierinājās — parasta mentu apsardze. Valsts dienests, ko finansē budv žets. Ļaunākajā gadījumā sados pa purnu.

Šparkovai nepatika neatlaidīgie pavadoņi. It sevišķi tas, ka nakts maiņas sargs kā suns tupēja pie durvīm. Bet turēt viņu desmit kvadrātmetru lielajā istabiņā mēnešiem, nevis vienu dienu, ari nebija sevišķi ērti.

—  Zini ko, — pacienājusi sargu ar tēju, Veras tante teica. — Ej mājās un guli kā cilvēks. Ja kas — piezvanīšu.

Vienojās.

Katram pārkāpumam piemīt slieksme augt augumā un plesties plašumā.

Vienreiz nakts maiņas sargs atprasījās uz drauga dzimšanas dienu un ar Sparkovas svētību pulksten deviņpadsmitos atstāja posteni, tieši pusstundu pēc tiesneses atgriešanās no darba. Deviņpadsmitos piecpadsmit Veras tante devās pēc maizes, beviņ padsmitos trīsdesmit, pārliecinājušies, ka vecā palikusi bez apsardzes, Barkasa kaušļi aizšķērsoja viņai ceļu.

«Fēlikss brunčos» reaģēja acumirklī, šāva roku somā, kur nagana vietā tagad bija plats, asi trīts kalts.

Zivs uzklupa pirmais un, aizmirsis Barkasa teikto, iesita Veras tantei pa seju. Tajā pašā brīdī aukstais tērauds ietriecās viņam zem ribas un mīksti iegrima aknās.

—  Ak tu, kuce!

Sākumā tēmējis pa atslēgas kaulu, Bļauris spēji mainīja rungas virzienu un ar rokturi trāpīja pa sirmo matu segtajiem deniņiem. Kauls sausi nobrakšķēja, un Veras tante smagi novēlās uz sāniem.

—  Laižamies lapās!

Bet nobālušais Zivs noslīga uz ceļiem un nokrita tiesnesei blakus. Bļauris metās bēgt. Neviens viņam pakaļ nedzinās, nešāva, nepūta miliča svilpē.

Veras tanti svinīgi apbedīja, Zivs pamazām atkopās cietuma slimnīcā, bet Pahaļjana un Kvaskova lietu nodeva apgabala tiesas loceklei Elvīrai Vasiļjevai, kurai nekavējoties pielika apsardzi.

Dažas dienas pirms prāvas sākuma, uzrādījis sargam apliecību, kabinetā pie Vasiļjevas iegāja kā vienmēr korektais un pieklājīgais advokāts Hasjanovs. Pēc stundas ceturkšņa viņš iznāca un, atvadījies no sarga, pameta ēku. Bet Vasiļjeva vēl ilgi sēdēja pie galda un stingu skatienu vērās vienā punktā.

Tiesas sēdes dienā ieliņa, kas veda uz veco savrupmāju, bija pilna ārzemju automašīnām. Cilvēki ar tipisku bandītu ārieni klīda ap tiesas ēku, smēķēja uz lievenīša un drūzmējās vestibilā. Tas ļoti iespaidoja apsardzes atvestos lieciniekus. Samaņa psiholoģiskās akcijas rezultātu nebija grūti iztēloties.

Nirkovs, Krilovs un Ļitvinovs atbrauca novērtēt situāciju.

—  Maitas, labi izdomājuši, — Ļitvinovs teica, sejai noraustoties. — Ko darīsim?

Krilovs paraustīja plecus.

—  Ko tu padarīsi, — Nirkovs skumīgi murmināja. — Kārtību viņi netraucē… — Un atkārtoja: — Ko tu padarīsi…

—  Kā — ko? — Ļitvinovs dzedri pasmaidīja. — Tūlīt izsaukšu dežūrvadu un aizvākšu viņus pusstundas laikā.

—  Kādā veidā?y

—  Vienkārši. Četri nāks no šīs puses, četri — no tās… Durs riepas un dauzīs logus. Bet, ja kāds kustēsies, — pa purnu un autobusā iekšā. Pusstundas laikā. Garantēju.

—  Dienesta pilnvaru pārsniegšana, ļaunprātīgs huligānisms, personīgās mantas bojāšana, — Nirkovs uzskaitīja. — Varbūt tu vēl taisies pielaist tām uguni? Par to pats vari ātri vien iesēsties.

—  Skaidrs, — Ļitvinovs noteica, un viņa seja atkal noraustījās. — Viņi neko nepārkāpj, es pārkāpju. Labi, neko nedarīšu. — Un devās uz mašīnu, pa ceļam izmezdams: — Būšu savā kabinetā, gaidīšu pavēli.

Nekādu pavēli SUARV nesaņēma. Prāva ilga nedēļu. Pahaljanu un Kvaskovu attaisnoja, pārējie saņēma simbolisku sodu.

Samaņa autoritāte bija augusi.

Nirkovs ziņoja uz Maskavu, ka uzbrukums noziedzībai beidzies ar čiku.

Nevērīgo sargu izmeta no SUARV un atbrīvoja no dienesta iekšlietu instancēs. Tagad viņš strādā par miesassargu un nopelna trīs reizes vairāk nekā vecajā vietā.

Tā kā Veras tantei nebija neviena radinieka, pieminekli viņai uzlika uz valsts rēķina, pašu lētāko — metāla piramīdinu ar sarkanu zvaigzni augšā. Jau ziemas sākumā krāsa sāka lobīties un vairākās vietās uzmetās rūsa.

Treša nodaļa NĀVES PROFESIONĀĻI

Tīri tehniski cilvēku nogalināt ir ļoti vienkārši. Daudz grūtāk ir izdarīt to pietiekami efektīvi.

Kapteinis Uteņkovs, padomju bruņoto spēku ierobežotā kontingenta Afganistānas Republikā desanta trieciengrupu mācību un treniņu nodaļas vecākais instruktors

Nesen Ziemeļkaukāzs no mierīga vidienes apgabala pārvērtās nemierīgā pierobežā. Suverenitāti ieguvušās Zie- meļkaukāza autonomijas un Aizkaukāza republikas izturējās visai dīvaini: tās nevis plauka un zēla, par ko gadu desmitiem bija slepeni un atklāti sapņojušas, bet sāka ilgus, asiņainus karus, asus konfliktus, kuriem nebija paredzams atrisinājums, un ne mazāk asiņainus zemes strīdus, strīdus par vēsturisko vainu, reliģiskajām prioritātēm…

Tas, protams, nenesa ne bagātību, ne uzplaukumu, un impēriskajai Krievijai — mazo, taču lepno tautu pagātnes un tagadnes bēdu vaininiecei — nu vajadzēja uzstāties miera nesēja, tiesneša, palīga un robežsarga lomā. Tai bija jārūpējas arī par savām robežām, tādēļ ka vienīgā jauno kaimiņu neatkarības liecība bija bruņotu bandu uzbrukumi, ieroču, munīcijas un narkotiku plūsma un bijušo metropoli pastāvīgi apdraudošais terora vilnis.

Tādēļ neviens vairs nebrīnās par karaspēka kustību, OMON barjerām uz ceļiem, dokumentu un bagāžas pārbaudēm vilcienos un citiem tamlīdzīgiem drošības pasākumiem.

Jo vienkāršāk, nepiesaistot lieku uzmanību, izdevās izvērst operatīvā plāna «Zet» pirmo etapu, turklāt tieši tai laikā, kuru bija izvēlējušies šī plāna sastādītāji.

Plāna mērķis bija drošības garantija slepenajām sarunām augstākajā līmenī starp Armēniju un Azerbaidžāņu, kurām vajadzēja novest pie miera līguma parakstīšanas starp abām valstīm. Sarunas bija paredzētas Tihodonskā, bet to veiksmīga iznākuma garantam šoreiz vajadzēja būt pašam Krievijas prezidentam, kuram būtu jāierodas reizē ar abu pušu augstajiem pārstāvjiem.

Plāna politisko, ekonomisko un militāri stratēģisko nozīmi būtu grūti pārvērtēt. Turklāt veiksme padarītu stabilāku visu triju politiķu stāvokli un izsistu ķebli no dibenapakšas skandalozi slavenajam opozīcijas pārstāvim Zakatovskim, kurš bļaustījās, ka gadījumā, ja tiks ievēlēts par prezidentu, nekavējoties pārcirtis Karabahas mezglu ar divām mazjaudas neitrona bumbām.

Pirmais plāna «Zet» etaps paredzēja pilnīgu Tihodonskas apgabala bloķēšanu, izmantojot karaspēku un drošības spēkus. Leģendētas direktīvas iedarbināja sarežģīto kara apgabala mehānismu.

Dzinējiem rūcot, biezus izplūdgāzes mākoņus aiz sevis atstājot, no armijas pilsētiņām izrāpoja kravas mašīnas, kuru kravaskastēs sēdēja strēlnieki, izlūki, ložmetējnieki, granātmetēji, radisti, sapieri, dozimetristi un citi armijas speciālisti.

Platās dubultriepas ar dziļo protektoru vienmērīgi dūca uz asfalta, tad pakšķēja, atstādamas dziļas, grubuļainas pēdas putekļainajos lielceļos, līdz sastinga dislokācijas punktā, ko cietais komandiera zīmulis bija iezīmējis kartē.

Aizsargkrāsas helikopteri izsēdināja iekšējā karaspēka speciālās vienības kalnu pārejās, un ložmetēju RPK un SPGM stobri tika notēmēti uz šaurajām taciņām.

Pastiprinātās teritoriālās milicijas patruļas ķemmēja apgabala apdzīvotās vietas, meklēdamas izbēgušus cietumniekus, meklēšanā izsludinātus noziedzniekus, dezertierus un citus bīstamus ļautiņus.

Transporta milicijas pārvietojamās barjeras pārbaudīja tranzīta vilcienus: daļu no tiem, kas ienāca no ziemeļiem, visus, kas iebrauca no dienvidiem.

Federālais pretizlūkošanas dienests pa saviem operatīvajiem kanāliem izsekoja nacionālistiskus, ultralabējus un fašistiskus grupējumus, lai novērstu iespējamus terorisma aktus.

Tihodonskas FPD pārvalde, lai nomierinātu savu sirdsapziņu, turpināja pārbaudīt versiju par informācijas noplūdi no apakšpulkveža Gaļenkova par plānu «Zet». Taču,

grozi kā gribi, šī versija neapstiprinājās.

* * *

Taču pa to starpu plānu «Zet» bija izspiegojušas nepiederošas personas, tie nebija nejauši cilvēki, bet gan tādi, kuri bija sevišķi ieinteresēti plāna izgāšanā. Apakšpulkvedim Gaļenkovam ar to nebija ne vismazākā sakara, informācijas noplūde bija notikusi augstākā līmenī — no Krievijas Iekšlietu ministrijas kabineta.

Šajā kabinetā sevišķo uzdevumu virsnieks majors Ma- ļinkins studēja pret parakstu saņemto plānu un beidzis pret parakstu atdeva to atpakaļ noslēpumu glabātājam. Bet vakarā, būdams krietni iereibis, gultā ar savu mīļāko Taju, starp citu, paziņoja, ka drīzumā pāris dienu pavadīs Tihodonskā, kārtodams svarīgas darīšanas. Un informācijas noplūde notika tieši no gultas — drīz vien pēc majora sēklas noplūdes.

Abi šie procesi bieži vien ir cieši saistīti, un klasisko metodi, ko dēvē par «medus lamatām», izmanto visi planētas izlūkdienesti.

Majors iekrita lamatās, kuras bija izlicis Armēnijas nacionālās armijas Informācijas biroja rezidents Garegins Petrosovs. Tieši viņš bija izpētījis Maļinkina dzīvesveidu, intereses, gaumi un vājības un kā medu piespēlēja Taju Popcovu — it kā manekeni, it kā prostitūtu. Saskarsmē ar majoru Taja uzstājās vienīgi savā pirmajā ampluā un pat panāca to, ka viņš tajā iemīlas, kas visai atviegloja turpmāko «ķidāšanu».

Pēc divām dienām krāšņā Piemaskavas vasarnīcā tikās divu lielāko galvaspilsētas nacionālo kopienu vadītāji.

Ašots Gevorkjans vadīja armēņu kopienu, Elhans Ab- dullajevs — azerbaidžāņu.

Jāpiebilst, ka noziedzīgās grupas ļoti bieži ir internacionālas. Dažkārt osetīns ar ingušu kopā aplaupa dzīvokli, armēnis ar azerbaidžāni kopā izvaro, gruzīns un abhāzs kopā apspēlē kārtīs muļķus. Ja ziņkārīgs opers painteresējas: «Kā tad tā, dzimtenē jūs šaujat viens otram virsū, bet te kopā strādājat?» — viņi neapmierināti atmet ar roku: «Te ir pavisam kas cits… Mēs te paši savā nodabā…»

Arī Ašots un Elhans mierīgi kopā pusdienoja, ēzdami pienācīgi pagatavotu ļuļa-kebabu, dzēra holandiešu šņabi un, pirms ķerties klāt galvenajam, runājās par šo un to, kā jau Kaukāzā parasts.

Nesen Čerjomuškinskas tirgū bija nošauts kāds El- hana cilvēks, Ašots izteica dziļu līdzjūtību un par šo notikumu pauda neviltotu sašutumu.

Elhans savukārt bija sašutis par divu Ašota padoto nogalināšanu un solījās, ja būs nepieciešams, palīdzēt izrēķināties.

Galds bija klāts lapenē plaša gruntsgabala vidū; apkārt auga egles, kuru pavēnī tagad notika šī maltīte; speciālisti bija apgriezuši kājām gaisā visu apkārtni, meklēdami mikrofonus, kaujinieki apsargāja apkārtni.

Kūrās sauna, mājā, gaidīdamas savu stundu, svaigas meičas skatījās video.

Gan Elhans, gan Ašots lieliski runāja krieviski, zināja krievu anekdotes un paražas, viņi bija dziļi un pamatīgi iesakņojušies internacionālajā Maskavā: tur dzīvoja viņu sievas un vecāki, bērni mācījās elitārās skolās, bet vēlāk tie mācīsies prestižās augstskolās. Taču viņu lietišķās intereses mita dzimtenē un bija cieši saistītas ar karu.

Pavisam nesen Ašots bija organizējis lielas automātu partijas un divu artilērijas iekārtu «Grad» nosūtīšanu uz dzimteni. Ienākumi no šīs operācijas būtiski palielināja tos, ko viņš guva no ziedu tirdzniecības, kuru viņš kontrolēja gandrīz pilnīgi oficiāli. Un autoritāte dzimtenē — tas arī nebija maz!

Elhans kara lidmašīnās transportēja narkotikas, kas neradīja liekus sarežģījumus ar miliciju un muitu, starp citu, ari liekus izdevumus ne, kas, citu ceļu ejot, sastādītu līdz četrdesmit procentiem peļņas. Turklāt viņš bija vienojies ar Irānas Islama kustību par palīdzību ar brīvprātīgajiem, kuru ari īstenoja.

Ja iestāsies miers, zudīs ievērojama daļa ienākumu. Tad vēl iedomāsies republikās ieviest kārtību, iesēdinās visus puišus un agri vai vēlu noteikti ķersies pie Maskavas…

Nē, situācija viņus apmierināja, bet citus turīgus un ietekmīgus cilvēkus — vēl vairāk…

Runājot par šo un to, ēdot un iedzerot, viņi prātoja, kā neitralizēt plānu «Zet».

Pusdienas tuvojās beigām. Elhanam mazā porcelāna tējkanniņā atnesa stipru tēju tumša dzintara krāsā, bumbiera formas kristāla armudu un pialu ar smalku jo smalku cukuru. Ašotam priekšā nolika melhiora kafijas kannu un tasīti no ķīniešu servīzes. Ja gaumes atšķīrās, katrs turējās pie saviem ieradumiem.

—  Varbūt viss ir tikai tukša muldēšana? — Elhans pajautāja, no armudas uzmanīgi iemalkodams dedzinošo šķidrumu. — Nu, sapulcēsies, parunāsies… Cik reižu jau tā nav bijis… Kādēļ lai tieši šoreiz parakstītu?

Ašots pašūpoja galvu.

—   Man jau sen teica: Levonam tas ir apnicis. Viņam mācas virsū no visām pusēm, lai beidz karu. Tauta kļuvusi nabadzīga, pagrimusi… Visas mēbeles un kokus nokurinājuši… Eh!

Viņš atmeta ar roku.

—  Arī Gaidaram uzmācas…

Bet Ašots pārtrauca sarunbiedru.

—   Ne jau tas ir galvenais! Uz turieni brauks Lielais Tēvs. Viņš jau nu velti nevizināsies. Tātad viss ir sarunāts un saskaņots.

^

Elhans piekrītoši pamāja.

—  Jā, tas ir galvenais!

Un, pacēlis galvu, viņš vērīgi ieskatījās Ašotam acīs.

Tas novērsās.

—  Ar galveno tad arī vajadzēja sākt! — Abdullajevs turpināja, ieliedams sev vēl vienu armudu tējas. Viņš paņēma cukura graudiņu, iemērca tējā, iebāza mutē un norija, uzdzēris mazu malciņu. — Kā tu domā, draugs?

Ašots nolika tasīti.

—  Bet vai mums būs labāk? Ja viņš atbrauks ar bumbām… Viņš visus izraidīs! Un aizvērs robežas!

—  E-ē-ē, — Elhans nicīgi novilka. — Ko mums tik daudz prātot! Ja atbrauks… Bet ja neatbrauks? Tas ir nākotnē. Bet parunāsim par tagadni!

—  Vajadzīgs pirmklasīgs speciālists. Un ne no mūsējiem, arī no jūsējiem ne…

—  Pilnīgi pareizi. Sameklēsim tādu. Tagad daudz drosmīgu puišu.

Elhans turpināja vērot galda biedru, un tas beidzot ieskatījās viņam tieši acīs. Abi pasmaidīja.

—  To nevar darīt šeit. Tas jādara tur. Tihodonskā!

—  Hop! — Ašots noteica.

—  Nu tad iedzeram! — Elhans pacēla glāzi, kuru apkalpotājs pirmīt bija pielējis pilnu.

—  Par veiksmi!

—  Par veiksmi!

Kristāls īsi iedzinkstējās.

* * *

Cilvēkam, kurš bija ieradies ar firmas «Klusā Dona» vilcienu no Maskavas, neviens nepārbaudīja ne dokumentus, ne bagāžu, tādēļ ka viņa izskats neradīja ne mazākās aizdomas. Labs, tumši zils uzvalks, gaiši zils krekls, kaklasaite uzvalka krāsā, kārtīga frizūra un valdonīgas manieres. Viņš izskatījās pēc augsta ranga komjaunatnes darboņa, kura vecums nav tik viegli nosakāms. Viņam varēja dot gan divdesmit septiņus, gan četrdesmit divus, lai gan pieredzējusi acs noteikti izvēlētos pēdējo.

No pārbaudēm viņš nebaidījās, jo dokumenti bija pilnīgā kārtībā un bagāžā nekā lieka. Īstenībā visa bagāža sastāvēja no nelielas ceļasomas ar asprātīgu bronzas slē- dzenīti.

To viņš bija pircis Austrijā un vēlāk vadājis līdzi uz sacensībām kā savdabīgu talismanu, kas nesa viņam veiksmi.

Šis cilvēks pirms pāris gadiem bija slavens sportists, nopelniem bagātais sporta meistars ložu šaušanā ar šauteni. Viņš trenējās visos veidos. Izpildīja vingrinājumu «MV-9», kas prasīja ārkārtīgu vērīgumu un spēju koncentrēties, — no guļus stāvokļa vajadzēja šaut sešdesmit reižu un no piecdesmit metru attāluma trāpīt centi- metrīgajā desmitnieka aplītī; trāpījumi ārpus tā skaitījās zaudēti, jo attālināja no rekorda. Parasti viņš netrāpīja divus šāvienus, kad lodes palika deviņniekā; treninos reizēm izdevās sašaut sešsimt punktu, bet sacensībās viņam tas neizdevās.

Viņš šāva pa «skrejošo mežacūku», kad viss bija atkarīgs no ātruma tēmējot, šaujot, pārslēdzot un prasmes ieturēt vajadzīgo apsteigumu, aukstasinības un vēsa aprēķina.

Viņš šāva ar snaipera karabīni, kur ļoti svarīgi nostādīt tēmēkļa aplīti uz grauda un, noturot mērķi starp horizontālajām smailēm, saglabāt okulārā vienmērīgu noēnojuma apli.

Viņš šāva treninos un sacensībās, sacensībās un tre- > t 7

niņos, apmācībās un brīvdienās. Viņam patika šaut, un viņš izšāva simtiem tūkstošu patronu ar patiku, nevis kā apgrūtinošu pienākumu pildot. Tādēļ rezultāti palika nemainīgi augsti, un arī pielipusī iesauka bija izteiksmīga: Meistars.

Sportista starptautiskā klase nodrošināja cienīgu eksistenci, ārzemju braucienus, kas tai laikā nozīmēja ļoti daudz, un augstu sociālo statusu. Taču laiki mainījās. Atalgojums atpalika no dzīves dārdzības, uz ārzemēm varēja braukt visi, kam vien nebija slinkums, sporta prestižs aizkūpēja kā reketā pārgājušo sportistu vadīto mersedesu dūmi.

Pirmie pārkvalificējās galvenokārt «spēkoņi» — svarcēlāji, bokseri, cīkstoņi. Jaunās kriminālās ēras sākumā muskuļi un cīņas tehnika vēl ļāva sasniegt kārotos mērķus.

Taču ar spēku neko nevar panākt pret speciālajiem instrumentiem, kuru darbības princips balstās uz ātru pulvera gāzu izplešanos. Bet šādu instrumentu kriminālajā apritē kļuva arvien vairāk un vairāk. Tātad agri vai vēlu vajadzēja rasties pieprasījumam pēc cilvēkiem, kas prata virtuozi rīkoties ar ieročiem.

Pirmo pasūtījumu Meistars saņēma deviņdesmit pirmā gada jūnijā. Resnais Hamajs bija ieriebis daudziem, taču no visiem apvainotajiem vinu sargāja tik blīva muskuļotu miesassargu siena, ka piekļūt nebija iespējams. Vismaz viņš pats tā bija iedomājies.

Taču diemžēl viņš maldījās. Maza, 5,6 milimetru kalibra svina lodīte trāpīja viņam tieši mutē tajā brīdī, kad viņš dzēra tēju savas vasarnīcas vermuā. Šāvienu neviens nebija dzirdējis, un visi domāja, ka viņš aizrijies ar cepumu vai smadzenēs plīsis asinsvads. Maldīgā pārliecība saglabājās, līdz atbrauca «ātrie». Tajā brīdī kaimiņu vasarnīcā no slepkavas vairs nebija ne smakas.

Kleistars nebija ne jūtelīgs, ne sentimentāls, tādēļ sirdsapziņa viņu nemocīja. Turklāt Hamajs bija nelabojams neģēlis, un tas, ka viņš nonāca viņsaulē, ļāva novelties akmenim no daudzām sirdīm.

Tad sekoja citi pasūtījumi. Visi attiecās uz bīstamiem un sliktiem cilvēkiem, jo izrēķināties ar parastu pilsoni varēja bez jebkādām grūtībām arī bez dārga snaipera palīdzības.

Meistaram bija savi noteikumi: precīza informācija par mērķa atrašanās vietu, instrumenta nogādāšana uz šaušanas vietu un šāvēja piesegšana bija jānodrošina klientam. Pats viņš ieradās bez liekas bagāžas, brīvā apģērbā, plānos, gaisu caurlaidošos cimdos. Raidījis lodi mērķī, viņš tādā pašā izskatā devās uz mašīnu, kas viņu jau gaidīja.

Viņš uzskatīja, ka tādējādi samazina risku Jīdz minimumam, taču sadūrās ar neparedzētu ķibeli. Šaudams no piektā stāva kāpņu laukumiņa uz objektu, kurš no mašīnas gāja uz kāpņu telpu, viņš netrāpīja. Ierocī bija desmit patronas, tas bija SKS karabīnes medību variants, tādēļ viņš nekavējoties atkārtoja šāvienu, bet rezultāts bija tāds pats. Tā varēja notikt tikai vienā gadījumā: ja sabojāts tēmēklis. Mērķis, sajutis briesmas, metās bēgt. Meistars atbalstīja šauteni uz palodzes un atklāja skrejošo uguni, it kā izpildītu vingrinājumu pa «skrejošo mežacūku». Pēc rikošetiem viņš izdarīja korektīvu un ar astoto šāvienu trāpīja mērķī.

Lielais troksnis un kavēšanās sarežģīja atkāpšanos, bet karabīni vispār nepaguva savākt. Taču tas nebija ļaunākais, nākamajā dienā avīzes ziņoja par slaktiņu dzīvojamā nama pagalmā: izrādījās, ka, atskaitot mērķi, rikošeta lodes bija ievainojušas vēl trīs cilvēkus.

Klients nebija sevišķi apmierināts. Starp citu, ja viņš nebūtu likvidējis pasūtījuma objektu, iespējams, pats būtu nonācis viņsaulē viņa vietā. Prātīga piesardzība, jo citādi viņš varēja atklāt upura klanam pasūtītāju.

Karabīne palika notikuma vietā, tādēļ nebija iespējams noskaidrot, kādēļ viņam misējies, taču viņš pats bija pārliecināts, ka stulbenis, kas bija to nesis, neprazdams apieties ar smalku instrumentu, dauzījis to gar sienām vai nosviedis zemē. Notikušais lika izdarīt secinājumus. Un viņš tos izdarīja.

Tagad viņš strādāja ar savu komandu. Trīs cilvēkus vienoja kopīga mērķa īstenošana. Svešiniekiem, to skaitā klientam, komandas «virtuve» bija slēgta. Tie deva tikai svarīgākos datus, samaksāja, un viss.

Arī šādai darba organizācijai bija savs risks. «Zina divi — zina cūka,» — bija teicis rūdītais kinogestapovie- tis Millera papucis. Dažu pilnībā informētu cilvēku esamība apdraudēja pašu izpildītāju. Lai gan Meistars maksāja labi, tā bija tikai relatīva drošības garantija.

Bizness, ar kuru viņš nodarbojās, tik tiešām bija bīstams. Protams, draugus un radiniekus vairāk interesē, kas devis pavēli, nevis — kurš nospiedis mēlīti. Taču gadās šajos jautājumos sīkumaini subjekti. Piemēram, čečeniem obligāti jāatmaksā tieši tam, kurš savām rokām izlējis dzimtās asinis.

Briesmas draud arī no pasūtītāja puses. Rodas kārdinājums pārcirst vadiņu, pa kuru varētu aizplūst bīstamā informācija. Tādēļ nācās nodrošināties. Visas pārrunas notika ar tādu cilvēku starpniecību, kuriem Meistars pilnībā uzticējās. Viņš regulāri mainīja adresi, viņam bija miesassargi, viņš pārbaudīja pat ikdienas maršrutus un mierināja sevi ar domu, ka viņa līmeņa speciālistu ieinteresēti saglabāt visi tie, kam nākas risināt specifiskos konkurentu novākšanas jautājumus. Taču viņš saprata, ka tas viss neko nepalīdzēs. Galu galā viņu tik un tā novāks!

Viņš bija izstrādājis savas dzīvības glābšanas plānu. Tā realizēšanai bija nepieciešams liels pasūtījums, liela naudas summa un dubultnieks — «stulbenis», «lelle», «izbāznis». Pilnīga līdzība nav nepieciešama, pietiek, ja sakrīt būtiskākās pazīmes: augums, miesasbūve, vecums. Tieši šo pazīmju dēļ komandā bija Svilpis, lai gan ne viņš pats, ne ari pārējie to ne iedomāties nevarēja.

Pēdējais pasūtījums Meistaru pārsteidza, bet tikai sākumā. Viss bija tik neparasti. Viņš bija beidzis kārtējo treninu slēgtajā šautuvē Lužņikos, kur astoņas stundas nedēļā nomāja piecdesmitmetrīgo galeriju. Šeit varēja lietot tikai mazkalibra ieročus, un viņš ar sporta maz- kalibreni šāva pa plastmasas lodītēm tenisbumbiņu lielumā. Viņš neizmantoja plakanos mērķus, jo ari strādājot tādi negadījās. Vēl astoņas stundas nedēļā viņš pavadīja ārpus pilsētas, vaļējā šautuvē, šaudams ar 7,62 mm armijas snaipereni.

Pēc treniņa Meistars atļāvās atpūsties. Dzēra viņš ļoti maz: pa glāzītei šņabja vai dažas pudelītes vācu alus. Viņam patika sievietes, taču aiz piesardzības viņš nemeklēja pastāvīgu draudzeni. Pēc viņa pasūtījuma Vists atveda noteiktam standartam atbilstošu meiteni no pus- profesionālēm: tieviņu, garu, garkājainu, plakanām krūtīm. Lai nerastos pārpratumi, Meistars draudzību sāka ar dāvanu: trim vai piecām simtdolāru banknotēm atkarībā no pirmā iespaida, ko kārtējā skaistule bija atstājusi.

Beidzis kārtējo treniņu slēgtajā šautuvē, Meistars devās uz mašīnu. Pie durvīm dežurējošais Svilpis pameta ar roku, tas nozīmēja, ka viss kārtībā. Krols stāvēja un skatījās uz visām pusēm. Vists turēja atvērtas sudrab- krāsas sešsimtā mersedesa aizmugurējās durvis. Pa tām varēja saskatīt meiteni, un jau pa gabalu bija redzams, ka viņa ir simpātiska, blonda, garām kājām.

Viss kārtībā. Meistars ātri devās uz mašīnu un veikli iezvēlās ādas sēdeklī. Vists aizcirta durvis un nosēdās pie stūres. Svilpis un Krols iesēdās tieši tādā pašā mersedesā, un mašīnas sāka braukt.

Salonā smaržoja pēc dārgām smaržām, meitene mazliet saspringti smaidīja. Iekuļoties šādos piedzīvojumos vari atgriezties mājās paēdusi, padzērusi, apmierināta, ar naudu somiņā vai tikpat labi gabalos sagriezta aizpeldēt kanalizācijā.

Meistars draudzīgi atsmaidīja.

—  Iepazīsimies…

Vists strauji piebremzēja.

—  Šefs!

Viņš sēdeklī sagrozījās, tramīgi gramstīdamies zem žaketes.

Uz braucamās daļas stāvēja neliels, apaļīgs cilvēciņš un balsoja, centīgi pacēlis virs galvas arī otru roku. Cilvēks smaidīja, lai gan zināja, kā var beigties negaidīta sešsimtā mersedesa apstādināšana. Taču viņu pēc sejas pazina visi, kas brauca bandītu vāģos un varēja, bremzēm kaucot, nedomājot izšaut.

—  Paņemam! — Meistars pavēlēja.

Vists beidza taustīties padusē un teica portatīvās rācijas mikrofonā:

—  Viss kārtībā…

Un atvēra resnajam durvis.

—  Sveicināti, dārgie, pavediet mazu gabaliņu, citādi takši negrib apstāties, — viņš tarkšķēja, rāpdamies iekšā. — Paldies Dievam, ir tādi labi ļaudis, kas aptur, citādi man vai postā jāaiziet…

Šķebinoši asā odekolona smarža nomāca smalki satraucošo parfīma aromātu.

—  Braucam, — Meistars teica. Vists sāka braukt. Šķita, ka viņš spiežas pie kreisajām durvīm, lai būtu pēc iespējas tālāk no negaidītā pasažiera.

Uz jautrā resnīša sirdsapziņas bija vismaz piecdesmit līķu. Tiesa, kur tas laiks, kad viņš vēl nogalināja savām rokām.

—  Vitja, iepazīstini ar skaistuli, — viņš turpināja muldēt. — Nekādi nevaru atrast sievu, varbūt tas ir liktenis…

Meitene pieklājīgi ķiķināja.

Meistars saviebās. Viņam nepatika, ka to sauc īstajā vārdā.

—  Kur tevi, Kerim, vest? — ■ viņš jautāja. — Metro tepat blakus…

—   Kādēļ apvaino? Kāds metro? Sen neesam redzējušies, šašliks jāuzēd, drusku šņabis jāiedzer, par lielām lietām jāaprunājas…

Kerims bija viens no tiem, no kā Meistars pieņēma pasūtījumus. Bet lai nāktu pats…

—  Kur tad tavējie?

Ne priekšā, ne aizmugurē nebija redzama neviena sveša mašīna.

—   Kādi manējie? Tikai es!

Meistars vairs nešaubījās, ka runa ir par ārkārtīgi svarīgu lietu.

Pēc stundas un dažām minūtēm pilij līdzīga, krāsainu glazūru rotāta ķieģeļu nama otrajā stāvā uz tepiķa rotātas tahtas Kerims nolika jaunu, pēc eļļas smaržojošu šauteni ar resnu stobru un sarežģītu tēmēšanas ierīci.

—   Oho!

Meistars zaudēja parasto līdzsvarotību un uzmanīgi paņēma smalko instrumentu.

—  «VSS»… Iebūvēts klusinātājs, lāzera mērķa meklētājs… — viņš sajūsmināti noteica. — Es tādu esmu redzējis tikai bildēs…

—  Tā būs tev, — ikdienišķi noteica Kerims. — Un tas arī… — Viņš nosvieda uz tahtas vidēja lieluma koferīti un atvēra vāku. — Skaiti!

Koferītis bija piestūķēts simtdolāru banknošu paciņām, ko saturēja ASV Centrālās bankas bandroles.

Meistars iesvilpās.

—  Cik tur ir?

—  Tieši miljons. Citrons. Viens liels, zaļš citroniņš.

—  Un par ko?

—  Kā tu pats domā?

Kerims pasmaidīja, bet smaids iznāca samocīts.

—  Par Lielo Tēti, protams! — Viņš norādīja augšup ar savu piepampušo pirkstu. Augšup, uz griestiem, aiz kuriem bija mansards, tad slīpais dakstiņu jumts, tad — debesis.

Lejā skanēja jautra mūzika. Tur zilajā baseinā gluži kaila peldējās garkājainā skaistule, verandā mangalā kvēloja ogles, bet manīgie Kerima tautieši jau sāka klāt gidu, brīdi pa brīdim uzmetot skatu baseinam un uzbudināti aplaizoties.

Bet Meistars, slēpdams apjukumu, noliecās pār šauteni, atvilka viegli slīdošo aizslēgu un aplūkoja optiku.

No šī brīža viņa liktenis bija izlemts. Ja viņš atteiksies, viņu uz līdzenas vietas nošaus kopā ar miesassargiem un meiteni, kas, sev par postu, bija ar viņiem sapinusies.

Taču, ja viņš piekritīs… Padarīt šo darbiņu ir praktiski neiespējami, pat ja izdotos — viņam tik un tā beigas. Šis nu bija tas gadījums, kad liecinieki nav vajadzīgi.

—  Nebaidies! Plāns ir izstrādāts, vieta laba, iedosim apsardzi, helikopteru, uztaisīsim ārzemju pasi. Var vispār iztikt bez pases: aizsūtīsim uz Irānu, tad pa mūsu kanāliem tālāk, kurp vien vēlēsies…

Kerims nervozēja. Arī viņa dienas bija skaitītas, un viņš to lieliski saprata. Lai gan droši vien nebija samierinājies un perina viltīgus plānus…

Meistars vērīgi skatījās Kerimā, bet tas vērās Meistarā.

—  Nu, ja pasi un helikopteru…

—  Nu labi, dārgais, sēdīsimies pie galda!

Kerims nopriecājās. Tagad labs šašliks viņu interesēja vairāk nekā slepkavības. Turklāt nogalināt vecus paziņas

vienmēr ir mazliet nepatīkami…

* * *

Par Tihodonskas zagļu kopienas drošību bija uzdots rūpēties Ziemelim un Gangrēnam. Vienam vajadzēja konstatēt un atvairīt ārējos draudus, bet otrs nedrīkstēja pieļaut iekšējos. Pēc analoģijas ar valsts struktūrām, Ziemelis pildīja aizsardzības ministra pienākumus, bet Gangrēna iemiesoja pretizlūkošanu.

Viņi bija ļoti atšķirīgi. Gangrēnam bija tipiska urkas, baskāja āriene: izvirzīts apakšžoklis, zema, slīpa piere, mazas, duļķainas ačteles, tērauda zobi. Viss viņa ķermenis bija klāts tetovējumiem, kuri zinātājam pastāstītu visu viņa dzīvi. Gangrēna ģērbās prasti, nekopa sevi, dažreiz viņš kopā ar tādiem pašiem urkām noplītēja trīs četras dienas netīros, piespļaudītos perēkļos. Daudzus gadus viņš bija pavadījis aiz restēm, un, lai cik dīvaini tas liktos, tur viņš jutās labāk nekā brīvībā.

Tas izskaidrojams vienkārši — dzīve kamerā ir tikpat primitīva kā dzīvnieku valstī, un Gangrēna lieliski pārzināja zeķu dzīvniecisko eksistenci, jo pats bija neatņemama šīs smacīgās, smirdīgās un bīstamās pasaules daļa.

Viņš bija speciālists «pīļu» pieķeršanā, un tas viņam bija palīdzējis tikt pie atzinības un autoritātes, kas nodrošināja viņa turpmāko karjeru.

Kad etaps atveda viņu uz jaunu «istabu», Gangrēna klusēdams nosēdās stūrī un vēroja kameras biedrus. Viņš zināja visas paražas un tradīcijas, tādēļ uzreiz varēja atšķirt blēdi, kurš uzdevās par urku. Viņš pārzināja etapu sistēmu, cietumu, koloniju, izmeklēšanas izolatoru un pārsūtīšanas punktu dislokāciju, priekšnieku uzvārdus un pa- hanu iesaukas. Vinu nebija iespējams piemānīt.

Sevišķi vērīgi dangrēna sekoja tīri fizioloģiskām norisēm, kuras, tāpat kā dzīvnieku valstī, varēja dot vispārsteidzošāko informāciju.

—  Kur tu biji sešas stundas? Pratināšanā? Jā, ilgi gan sākuši pratināt… Bet kāpēc negribi mīzt?!

Tik tiešām, ja izmeklētājs tevi sešas stundas tirdījis, tad atgriezies tūlīt skriesi pie parašas, jo izmeklēšanas kabinetos tualešu nav. Bet, ja esi pļāpājis ar vietējo operu, cita lieta, pie viņiem ir gan tualete, gan ledusskapis.

Daži «pīles» iekrita ar ēdamo. Atnāk no ilgās pratināšanas, bet no atstātajām pusdienām atsakās… Tātad neesi vis izsalcis! Pienāk Gangrēna, sirsnīgi apkampj un sāk laipnu sarunu. Bet pats tik osta, nāsis kustas kā dzīvniekam.

—  Kāpēc tu smaržo pēc desas? Kā — neesi ēdis? Rādi rokas!

Un ar irbulīti aiz nagiem! Ne sliktāk kā eksperts, kriminālists.

—  Kas tas? Vai tad tā nav desa?! Stāsti nu, par kādiem nopelniem tevi ar desu uzbaro?!

Trīs viņa pieķertos nosituši. Un cik nav tādu, kam iekšas atdauzītas, cik nav par gaiļiem pataisīti!

«Pīļu» mednieka vārds skanēja visos cietumos un pārsūtīšanas punktos. Taču arī pašam tā dēļ nācās ciest. Tikko nonāk jaunā vietā, tūlīt velk uz operatīvo daļu:

—  Tad tu tas esi? Pamēģini tikai mūsējos iegāzt!

Tad lielākai bijāšanai ar dūri pa vēderu un ar krēslu

pa galvu.

Bezjēdzīgi! Gangrēna paguļ, atjēdzas un atkal ķeras pie nolādētajiem stukačiem.

Arī brīvībā viņa talants kopienai ne vienu reizi vien noderējis. Vai mazums visādus spiegus laiž cilvēkiem uz kakla! Bet Gangrēna tikai drusku aprunājas, un katra leģenda brūk, maskētā āda krīt, un nu redzams, kas zem tās slēpjas!

Ejot Gangrēna pievelk kāju, rokas kulstās gar sāniem, viņš vērīgi lūr uz visām pusēm… Uz lūpām saulespuķu sēklu čaumalas, lamas katra vārda galā… Normāli! Bet, ja Gangrēna pēkšņi ierunājas pieklājīgi, tas ir slikti: garīgais viņam tāds, ka mierīgi var kādu nobeigt…

Ari Ziemelis ir urka, tikai cita tipa. Nevis plikata, bet smalks kungs. Viņi viens no otra atšķiras tāpat kā viņu iemīļotās noziedznieku dziesmiņas. Gangrēnam: «Durvis ciet aiz manis — blaukts! Zagsu, kamēr tikšu kauts…» Bet Ziemelim: «Puķe aiz atloka, mētelis jauns, lapās no pilsētas laižos es glauns…» Spēcīga miesasbūve, simpātiska seja ar plakanu degunu un nekaunīgām acīm, rūpīgi izvēlēts apģērbs… Ari tetovējumu mazāk, uz rokas tikai divi tetovēti gredzeni, vienam divi stari, otram četri. Vizītkarte: divas sodāmības, kopā seši gadi.

Ziemelim patika centra krogi, un viņš ar šiku vadīja BMW. Gangrēna kādreiz bija mācījies vadīt kravas mašīnu, taču savas iemaņas tālāk nebija izkopis, bet pret personīgo transportu izjuta acīm redzamu nepatiku.

Abi sēdēja uz sola mazā skvēriņā pie viesnīcas «In- tūrists» un čukstus pārrunāja kopējās darīšanas.

—  Varbūt nezināja? Pēc izskata viss bija kārtībā, — Gangrēna skaļi dvesa.

—  Ja būtu bijusi viena… Vai divas… — Ziemelis prasmīgi nospļāvās caur zobiem. — Bez tam, ja reiz ar tādām lietām nodarbojies, tad tev viss jāzina…

Nesen Tihodonskā bija ienākusi pistoļu TT partija, kuras pēdējā laikā iecienījuši daudzi. Ieroči bija jauni, acīmredzot vēl rūpnīcā eļļoti. Ziemelis bija nopircis desmit gabalas par pusotra miljona katru. Tā kā ieroči izskatījās jauni, tos nebija izmēģinājuši, bet tā bija liela kļūda: visām pistolēm piemita rets defekts — pēc viena diviem šāvieniem aizslēgs palika priekšējā stāvoklī, un, lai turpinātu šaušanu, pirms katra šāviena tas bija jāpārvelk ar roku.

Atrada specu, kurš deva slēdzienu:

—  Nedarbojas pārlādes automātika, mehānisma defekts. Droši vien no izbrāķētās produkcijas noliktavas…

Nu vajadzēja meklēt rokā abus pārdevējus.

—  It kā no Vladikaukāza. Vienam iesauka Irbene, — Ziemelis aprakstīja viņa izskatu.

—   Irbene, Irbene… — Gangrēna rauca pieri. — Nevaru atcerēties…

—  Viņi gribēja pārdot vēl dažus stroķus. Bet neviens vēl nav sūdzējies. Nekas, gan jau atradīsim, nekur nepazudīs…

Ziemelis atkal nospļāvās un aizsmēķēja.

—  Klausies, — Gangrēna uzbudināti purpināja. — Adata iznācis no ĪAI, kur viņš sēdējis kopā ar to, kas it kā nomušījis komitejnieku. Tas nabags dievojies, ka viņam tikai gribot piesiet bumbas! Tiesā taisās atteikties no atzīšanās.

—  Nu un?

—  Atceries, ko Tēvs teica? Atrast maitas un atdot, kur pienākas! Ko tur daudz meklēt, ja jau sēž? Redz, kas iznāk… Es sapurināšu savējos, bet tu aprunājies ar savējiem…

—  Bet ko tie menti tur gramstās? Vilcienos un uz ceļiem… Man nāk tablešu partija, kā lai dabū šurp?

—  Varbūt viss Samaņa dēļ? Nosita tiesnesi, izvilka Itāli un Kalpu, varbūt šos apvainojis…

—     Varbūt ar… Viņi kļuvuši nekaunīgi. Atnāk trīs uz manu veikalu: kas ir jūsu «jumts»? Atbild: Ziemelis. Kas tas tāds?

Gangrēna nolamājās.

—  Visticamāk, ieklīdeņi. Tādi paši kā tie no Doņeckas. Labi gan Šamanis šos izdirsināja.

—  Vienalga… Kāpēc bija jācērt tā roka?

Ziemelis piecēlās.

—  Meklē tos nekauņas rokā. Bet es ar Tēvu apsprie- dīšos, ko ar viņiem darīt…

—  Ko darīt? — Gangrēna ierasti noteica. — Uz naža, un miers…

* * *

Uz plakanā deviņstāvu mājas jumta gulēja jauns cilvēks raibā kombinezonā. Viņam blakus uz pārvalka gulēja liela šautene ar spēcīgu optisko tēmēkli. Jaunajam cilvēkam rokā bija rācija, un viņš klausījās intensīvās sarunas.

—  Pirmais, es divpadsmitais, durvis bloķētas…

—  Es septītais, kaimiņi izvesti…

—  Ak tu, kuņa tāds… Bliež durvis, gandrīz Vasjkam trāpīja…

Ja izsauks viņu, viņš paņems šauteni un notēmēs uz pretējās mājas septītā stāva logu, kur šobrīd vīdēja kāda ēna.

Ja atskanēs pavēle, viņš ar šo ēnu tiks galā.

Viktors Akimovs dienēja SUARV kā «pirmās kategorijas snaiperis». Tas nozīmēja, ka viņš trāpa mērķī vienmēr — gan miglā, gan tumsā, gan kustībā…

Akimovs strādāja ar Dragunova snaipereni — SVD. Viņš bija pie tās pieradis jau kopš Afganistānas laikiem, kur ari bija snaiperis, tikai otrās kategorijas… Bet ari ar otro kategoriju viņš bija nošāvis dušmaņu ložmetējnieku no deviņsimt metru attāluma!

Reizēm, kad bija piemērota situācija, viņš izmantoja mazkalibreni — gan klusāk, gan mazāks rikošets.

Pirms gada divi zeķi bija saņēmuši ķīlā divas sievietes, kontrolieres. Vienai pie rīkles uztrits dzelzis, otrai cilpa ap kaklu, un, kā parasti, pieprasa šņabi, automātu, mašīnu…

Akimovu īpaši neinteresēja, ko pieprasa un kā norit sarunas… Viņš sagatavoja mazkalibra karabīni un gaidīja. Un, kad atskanēja pavēle, — rīkojās. Zeķi atradās iekšējā pagalmā, un notēmēt uz viņiem varēja tikai pa mazu lodziņu pie saimniecības piebūves griestiem. Apakšā nolika galdu, tam virsū krēslu, uz kura uzrāpās Viktors ar visu karabīni. Piramīda bija diezgan ļodzīga, lai gan apakšā to turēja, bet vajadzēja taču arī notēmēt…

Par katru cenu vajadzēja novērst zeķu uzmanību, tāpēc viņiem deva šņabi, bet viņš locījās pie pašiem griestiem drausmīgi neērtā pozā.

Bīstams bija tas ar uztrīto dzelzi, viņš vienā mirklī varēja pārdurt rīkli, uņ tieši viņš uz brīdi novērsās un sniedzās pēc šņabja… Čik! Un svina lodīte galvā. Čik — un otram arī! Bet gar zemi trīs: abi zeķi un viena no

kīlniecēm!

f

Bet Akimovs zaudēja līdzsvaru un atmuguriski vēlās zemē, labi, ka puiši satvēra gan viņu, gan karabīni. Viņš pielēca kājās kā applaucēts un ko kājas nes skrēja uz pagalmiņu. Bet jāskrien turpat trīssimt metru, turklāt vēl restes un atslēgas ceļā… Galvā tik viena doma: vai tiešām es viņu nošāvu? Nevar būt, bet, kad cilvēki stāv tik cieši kopā, tad arī maza bezapvalka lodīte var sadarīt trakas lietas!

Kad aizelsies atskrēja, varēja atviegloti uzelpot — sieviete jau sēdēja un smaidīja… Aiz bailēm bija kritusi ģībonī!

Viktors bija piedalījies daudzās operācijās un vienmēr pratis saglabāt mieru. Izvēlas ieroci, pielādē un gaida komandu. Parasti iztiek bez viņa: vai nu padevušies, vai atrisinājuši savādāk — palaiduši suni vai apdullinājuši ar «čerjomuhu»… Tad tikai jāizlādē šautene, jāiebāž maisā — un atpakaļ uz bāzi…

Bet, ja snaiperim dota komanda, viņš vēlreiz noslauka optiku un ņem noziedznieku dzīvību savās rokās. Tādēļ viss tagad atkarīgs no viņa. Nepalīdzēs ne advokāts, ne prokurors, ne draugi, ne paziņas. Ne tiesu mudžekļa, ne kasācijas apžēlošanas. Viss būs tā, kā izlems vecākais leitnants Akimovs: varbūt ielaidīs lodi rokā vai kājā, bet varbūt ietrieks galvā vai sirdī.

Ievainoja — sāk darboties tiesas, izmeklēšanas mašīna: lēmumi, sūdzības, pienesumi, tikšanās… Ielaida lodi pierē — un miers! Aizveda, apraka, un viss kārtībā…

Viktors necieš mudžekli, tādēļ visu atrisina radikāli: pavēle — šāviens — līķis. Tas bandīts vairs ķīlniekus neņems, ieroci nepacels, vispār neko sliktu nedarīs, un citiem būs mācība! Jo šāds piemērs taču ir daudz pārliecinošāks par profilaktiskām pārrunām un televīzijas pārraidēm par tiesiskiem jautājumiem. Tādēļ, ka daudz uzskatāmāks un pamācošāks. Pavisam nesen viens ča- lītis, Sašiņš, ālējās, vicināja granātu, draudēja mentiem. Un pēkšņi — bah! Un viņš mierīgi dus blakus savām smadzenēm… Un otrs tūliņ izmeta stroķi, it kā būtu roku apdedzinājis, nokrita uz ceļiem un saķēra galvu ar vienu domu: kaut tikai nenoguldītu blakus, kaut tikai vēl drusciņ atļautu padzīvot… Uzreiz viņam viss kļuvis skaidrs, līdz dvēseles dzīlēm šī sapratne iespiedusies, varēs vēlāk pārliecinoši sludināt to kameras biedriem…

Kā jau kārtīgs snaiperis, Viktors skaitīja. Tur, karā, sešpadsmit, šeit septiņi. Šeit parasti cenšas iztikt bez snaipera, risina «pa labam».

Vienu tādu gadījumu Viktors atceras ar nožēlu.

Četri izdzimteņi sagrāba par ķīlniekiem bērnus, veselu klasi. Un autobusu ar visu šoferi arī. Bērnus autobusā iekšā un uz aerodromu prom. Pieprasīja helikopteru un naudu, piecus miljonus dolāru.

Sāka griesties parastais karuselis, sabrauca priekšniecība un kādus tik spēkus ap aerodromu nesakon- centrēja — gan iekšējā karaspēka bataljonus, gan OMON, gan SUARV, gan teritoriālo miliciju, gan transporta… Izsauca antiterora grupu «Alfa», IeM specvie- nību…

Bet seši snaiperi izvēlējās ērtas pozīcijas un gaidīja. Bandīti pieļāva kļūdu, visi četri izkāpa no autobusa, smēķēja un apspriedās…

Snaiperu grupas vadītājs Akimovs ņem vienu uz grauda, bet puiši jau ziņo: gatavs, gatavs, gatavs…

Rezultātā visi uz grauda. Uz diviem pa vienai šautenei, uz otriem diviem pa divām — drošs paliek drošs.

Viktors mikrofonā saka:

—  Gatavi mērķu iznicināšanai, gaidām pavēli.

Bet pats jau iztēlojas: zalve — un šie stulbie teroristi guļ nosprāguši, bet visas viņu prasības pie pakaļas, SUĀRV pāris lēcienos pie autobusa, bērniņus ved pie vecākiem… Tie, nabadziņi, aiz vārtiem plēš sev matus, vai prātu zaudēdami.

Bet pavēles kā nav, tā nav.

Minūte, divas, trīs…

Grupas puiši sasaucas:

—   Otrais šaušanai gatavs…

—  Ceturtais gatavs…

—  Sestais gatavs…

Visi ir gatavi.

Vecākais leitnants atkal saka mikrofonā:

—  Mērķi mūsējie, gaidām pavēli.

Bet pavēles nav.

Kad ilgi jātēmē, nogurst roka, pirksts uz mēlītes kļūst nejūtīgs, acs sāk asarot.

Ja saņemsies — trāpīsi, jāpacenšas. Jo ilgāk cietī- sies, jo drīzāk kļūdīsies.

Tie četri beidza smēķēt, oglītes pašķīda uz betona. Viens atgriezās autobusā. Trīs stāv un skatās. Ceturtais nāk atpakaļ, nesdams jaunu cigarešu paciņu. Noliecas pār šķiltavām. Tagad ne tikai snaiperis, jebkurš SUĀRV kaujinieks no sava slēpņa ar divām kārtām viņus piebeigtu!

Pavēles nav!

Pa to laiku vadītāji apspriežas.

Ļitvinovs savu viedokli izteica uzreiz:

—  Jāšauj nost!

OMON komandieris:

—  Jānošauj!

Taču viņu balsīm nepietiek svara. Ne jau viņi pieņems lēmumu. Šeit komandē vecākais operatīvais priekšnieks ģenerālmajors Kramskojs. Pa savu līniju viņš šeit galvenais. Tepat ir arī apgabala varas pārstāvis — administrācijas galva, bijušais partijas priekšnieks Likovs.

Iekšlietu pārvaldes priekšniekam likās neierasti ar viņu neapspriesties. Lai gan — cik nesen vēl pats noņēmās ar bandītiem, un neviens viņam padomus nedeva. Taču drošsirdība kā tāda un drosme pārvaldes procesā ir divas pavisam dažādas lietas.

Apspriežas. Likovs kļūst domīgs.

—  Bet vai jūs varat dot simtprocentīgu garantiju, ka necietīs ķīlnieki?

Pasaulē simtprocentīgu garantiju nav. It sevišķi šādos gadījumos, Kramskojs skaidro. Likovu tas neiepriecina. Ko viņš tagad domā? «Sankcionēšu apšaudi, bet ja nu apšauj bērnus… Vainīgais tad būšu es…»

Bet skaļi saka:

—   Man jāapspriežas ar prezidentu.

Vecais partijas paradums. No vienas puses, lieku reizi atgādināt par sevi, paskat, kāds es dūšīgs, pirmajās rindās ar teroristiem karoju! No otras puses, saņemt atbalstu. Vai — gluži pretēji — noraidījumu: skatieties, nesavāriet ziepes! Lēmums būs pareizs jebkurā gadījumā.

Likovs devās sazināties ar prezidentu.

Ļitvinovs vai zobus griež.

—  Vai tiešām katra bandīta dēļ jāapspriežas ar prezidentu? Kāda velna pēc tad vajadzīgi vietējie priekšnieki?

Agrāk par šādiem izlēcieniem viņam raksturojumā rakstīja «nenobriedis», kas partijas jaunvalodā nozīmēja: lojalitātes trūkums pret vadošajiem un virzošajiem spēkiem. Un neļāva taisīt karjeru, «paaugstināja» uz Afganistānu, zem nažiem un lodēm. Tagad raksta «ne- izturētība» un tāpat nav ar viņu apmierināti.

Bandītu četrotne jau beidza smēķēt otro cigareti. Detaļas izplūdušas, taču trāpījuma iespēja joprojām augsta. Pagaidām.

Likovs tika līdz prezidenta palīgam, kas atbildēja, ka sazināties būs iespējams tikai pēc divām stundām…

Ja varētu uz šīm divām stundām kaut kur nolīst, bet nav jau kur, kaut kas jāsaka. Lai kaut kā novilcinātu laiku…

—  Bez simtprocentīgas garantijas rīkoties nedrīkst…

Ģeniāla frāze — lai kāds būtu iznākums, nav par ko piesieties.

—  Gaidu pavēli, — Akimovs atgādināja.

—   Nešaut!

Nu, velns ar jums! Un pavēlēja grupai:

—  Nešaut!

Un nebija jau ari vairs ko šaut, teroristi iekāpa autobusā un pēc dažām minūtēm sāka pārvest bērnus uz helikopteru.

Seši stīvi pirksti atlaida šauteņu mēlītes, sešas asarojošas acis novērsās no tēmēkļu okulāriem.

Helikoptera propellers sāka griezties, un tas drīz vien pacēlās satumsušajās debesīs.

Likovs atviegloti uzelpoja: paldies Dievam, aizlidoja!

Arī Kramskojs uzelpoja: atbildību tagad vajadzēs uzņemties kādam citam ģenerālim.

Tikai bērneļu vecāki izmisumā plēš sev matus. Un «nenobriedušais» Ļitvinovs lamājas.

—  Un ja tie sāks viņus pa vienam mest laukā? Ko tad?!

Tajā reizē viss tomēr beidzās labi. Un Tihodonskas priekšnieki kļuva varoņi: kā nu ne, prasmīgi vadīja operāciju, nepieļāva asinsizliešanu. It kā jau viss būtu labi. O! Pēc trim nedēļām atkal ķīlnieku sagrābšana, šoreiz Stavropolē. Atkal pieprasa helikopteru un dolārus. Pēc mēneša vēl viena ķīlnieku sagrābšana, trešā! Pēc mēneša ceturtā! Gan šaušana, gan līķi…

Katrreiz viena un tā pati shēma, tas pats scenārijs, bet gudrās galvas no IeM un FPD prāto: kādēļ tā notiek, kas visu to vada, kāds ir šo vienveidīgi plānoto akciju mērķis…

Bet vienkāršs pirmās kategorijas snaiperis vecākais leitnants Akimovs zina, kas un kāpēc!

Ja būtu sadevuši tai bandītu četrotnei, tad vairs nekas nebūtu noticis… Nebūtu ne otrās ķīlnieku sagrābšanas, ne trešās, ne ceturtās, ne asiņu, ne līķu. Tādēļ, ka būtu pārliecinošs piemērs. Un visi zinātu: mēģināsi sagrābt ķīlniekus, nobeigs uz vietas!

Bet iznāca ačgārni: tēmēsi uz nevainīgiem cilvēkiem, tūliņ kļūsi par svarīgu personu. Lieli priekšnieki ar tevi runās goddevīgi, izpildīs visas tavas prasības. Gribēsi helikopteru — še! Ieročus — ņem! Narkotikas — lūdzu! Naudu? Izvēlies — dolārus, markas, mārciņas… Skaisti! Bet, ja šiem neizdevās novest lietu līdz galam, paši vainīgi. Muļķi! Bet mēs esam gudri, mums izdosies…

Snaiperim tikai atlika nožēlot to, ka ļaunums palicis nesodīts. Viņš bija tikai operācijas vadītāju ierocis, tāds pats kā SVb karabīne paša rokās. Šautene nešaus, kamēr kāds nespiedīs mēlīti, bet viņš nespiedīs, kamēr nebūs pavēles.

Uz jumta bija karsts, Viktors izvilka lakatu un gribēja apsegt galvu, bet pārdomāja un apsedza optiku. Pieredze teica, ka šodien tā vairs nebūs vajadzīga. Kustība logā aprima, ēters nomierinājās.

—  Liekas, ka slēdz vaļā…

—  Jā, durvis veras vaļā… Nāk laukā…

—  Viss!

Pēc dažām minūtēm deva atsaukuma signālu. Akimovs izlādēja šauteni, iebāza pārvalkā un devās uz bēniņu durvīm.

Kad viņi atgriezās bāzē un pārģērbās, Ļitvinovs teica:

—  Es tevi nākamnedēļ ieliku specpasākuma apsardzē. Gatavojies.

—   Kas par specpasākumu?

Ļitvinovs paraustīja plecus.

—   Pavēle nosargāt. Bet ko — pats nezinu.

—  Labi, apsargāsim.

Paspiedis komandierim roku, vecākais leitnants gāja mājās — uz komunālo dzīvokli, kur istabas vidū žuva autiņi. SUĀRV viņam maksāja daudzkārt mazāk, nekā nopelnīja Meistars, un viņam nebija lemts dzīvot tik skaisti un komfortabli.

★ * *

Nogulējis garšļaukus divas dienas, trešajā Lamzaks sāka grozīties un slieties sēdus, bet sestajā dienā cēlās augšā.

Kabatas bija tukšas — ne iemīļotā naža, ne tam vecim atņemtās naudas. Pauris bija teicis: kad viņu bezsamaņā vilkuši, Papagailis spiedies klāt, tā kā pa kabatām vandījies. Pēc tam skrējis uz «Placīti» pie prostitūtām. Par kādu piķi?

Papagailis sašutis kratījās vaļā, likās Paurim virsū, tas atkal gribēja dot viņam pa purnu, bet Lamzaks aizliedza, aizstāvēja Papagaili, izlikās, ka viņam tic. Tas tika darīts ar viltīgu prātu, taču Pauris to nesaprata, sapsihojās un gribēja aiziet.

—  Paga, — Lamzaks viņu mierināja. — Jādara lielas lietas, nav ko te daudz pūsties. Vakarā savāc čaļus. Vāli, Rudo, Purnu nē… Vārpstu ari pasauc.

—  Un vecenes?

—  Tev tikai viens prātā. Kam teicu — un viss!

Papagailis jau bija šeit, un tas nozīmēja, ka viņam

jābūt arī vakarā.

Uzmetis Papagailim niknu skatienu, Pauris aizcirta durvis.

—  Rīt gribas. — Lamzaks atvēra ledusskapi. — Paskatīsimies, ko māmuļa saspērusies.

Māte strādāja par pavāri kafejnīcā, tepat aiz stūra, un pārtikas trūkumu viņu mājās nepazina. Produktu kartītes un bezgalīgās rindas uz šo ģimeni neattiecās. Kādu laiku Lamzaks bija tukšojis ledusskapi un tirgojis blakus kvartāla saimniecēm olas, sviestu un desas. Mātei viņš iztukšotos plauktus izskaidroja ar labo apetīti un draugu cienāšanu. Taču, uzzinājusi patiesību, viņa sarīkoja skandālu, vairākas reizes ar slotu zilināja dēla muguru un, skaļi lamādamās, klaigāja, ka viena izdzimteņa dēļ nevēlas nonākt cietumā.

Galu galā Lamzakam apnika viņā klausīties, un, izrāvis slotu, viņš teica:

—  Aizveries, citādi naktī nožmiegšu!

Toreiz tā spēcina vēl nebija daudz, ari pie sava naža viņš nebija ticis, bet māte svēra vairāk par centneru un mierīgi mētāja cukura maisus, taču draudi iedarbojās.

—   Zēl, ka nav tēva, viņš tev ādu novilktu pār acīm, — viņa gurdi noteica, iziedama no istabas.

Tēvs bija šoferis un nositās, kad Sašam Somovam bija tikai pieci gadi un viņš vēl nebija kļuvis par Lamzaku. Lai gan viņš jau pirmajā klasē saprata, ka kāroto visvienkāršāk iegūt ar spēku, iesauka pielipa, kad viņam apritēja četrpadsmit, kad viņš stiepās garumā un pletās platumā un pat vecāko klašu skolēni sāka izrādīt cieņu un draudzīgumu. Tolaik viņš nozaga savu pirmo mopēdu un pirmo reizi nokļuva milicijā.

Atklājās, ka nekā īpaši briesmīga tur nav. Lielie puikas gan bija stāstījuši, kā klapē kriminālmeklēšanas kabinetos, bet nepilngadīgo lietu inspektore nemaz neatšķīrās no skolotājas, tāda pati resna, nogurusi tante, tikai milicijas formā. Un runāja to pašu ko učene.

Izcepis kulteni, Lamzaks ņēmās ēst to ar karoti, pa brīžam ar delnas virspusi slaucīdams muti. Papagailis no piedāvātās maltītes atteicās. Viņam derdzās nolaistais dzīvoklis, kas nekad netika tīrīts, sarūsējušās caurules vannasistabā un aizdambētā virtuves izlietne, arī pats Lamzaks, kurš nekad nevīžoja nomazgāt rokas.

Papagailim viss bija noriebies. Atšķirībā no draugiem viņš auga labvēlīgā ģimenē, kurai nekā netrūka: tēvs vadīja projektēšanas institūta laboratoriju, un māte turpat strādāja par konstruktori.

Ģimene abonēja daudz žurnālu un avīžu, piedalījās dažādos radioklausītāju konkursos un vienreiz pat uzvarēja kādā viktorīnā. Viņu uzvārdu nosauca vairākas reizes un nospēlēja viņu iemīļotos «Piemaskavas vakarus».

Vecāki pelnīja labi, un Pikotini katru gadu brauca uz jūru, kur mazais Igors labprāt būvēja smilšu pilis un cepa smilšu kūkas, lecināja pa ūdens virsmu mazus, plakanus akmentiņus.

Rūpēdamies par dēla attīstību, viņi veda Igoru uz mūzikas skolu, daiļslidošanu un tenisa treniņiem. Igoram no tā visa nekas nepadevās, un viņš ar lielām pūlēm stiepa apgrūtinošo pienākumu nastu, ienīzdams savu bezpalīdzību, bet vēl vairāk vecākus, kas lika viņam to izjust.

Viņš gribēja būt tāds pats kā visi. Pagalma puišeļi, būdami brīvi no bezgalīgajiem pienākumiem, caurām dienām dauzījās pa vārtrūmēm, bēniņiem un pagrabiem, taisīja kaķenes, un neviens viņiem to nevarēja liegt.

Vairākas reizes Igors krita histērijā, pieprasīdams brīvību, taču vecāki vienā balsī ņēmās skaidrot, ka pilnīgi brīvi ir tikai huligāni, bet viņam ir savi pienākumi šīs brīnišķīgās ģimenes priekšā, tās vārds taču izskanējis pa visu plašo Savienību!

Taču uzvara tai senajā viktorīnā nespēja Igoram neko palīdzēt, kad tualetē viņam iztīrīja kabatas, trepēs ieplau- kāja vai tieši stundas iaikā durstīja ar kniepadatu. Viņš centās apliecināt sevi, darot pāri vājākajiem, represēja mazāko klašu skolēnus, sāpīgi raustīja aiz bizēm meitenes, bet Marinkai Voropajevai fizkultūrā norāva bikšeles.

Pēc tam bija varens skandāls, pedagoģiskā apspriede un draudi izslēgt no skolas. Nākamais Papagailis nobijās, norima, pārliecinājies par šīs pasaules netaisnīgumu: slikto, ko citi darīja viņam, pieaugušie neredzēja, bet, kad viņš pats nevainīgi pajokoja, viņam uzklupa viss pedagoģiskais kolektīvs.

Gaidīt ļaunā likteņa triecienu iznāca kopā ar Somovu, sauktu par Lamzaku, visas skolas postu un bēdām. Kopēji pārdzīvojumi satuvina, un Lamzaks, gaidīdams nenovēršamo izmešanu par direktora apvainošanu, uzcienāja Igoru ar cigareti un nosauca par «čomu». Pats to tūliņ aizmirsa un atcerējās tikai pēc vairākiem gadiem, kad Papagailis sāka prasīties komandā. Nebijis Lamzaka labvēlības, Papagailim, kurš iesvētībās bija apmīzies, komandu neredzēt kā savas ausis.

Ticis pie aizsardzības, Papagailis izjuta milzu pateicību pret Lamzaku, Pauri un citiem, lai gan no viņiem nepārtraukti nācās paciest izsmieklu un apvainojumus. Tagad tam vēl pievienojās vainas apziņa pret apzagto līderi. Protams, nauda aizgāja labiem mērķiem: ar katru nākamo vizīti Ivana bodītē mīcīšanās uz paklājiņa priekš- kariņa aizsegā sagādāja viņam arvien lielāku baudu. Beidzot nolādētā psiholoģiskā barjera bija salauzta, un Papagailis varēja uzskatīt, ka kļuvis par īstu vīrieti.

—   Par kādu naudu tu skraidīji pie Ivana? — Lamzaks jautāja, ēzdams kulteni.

—   Mājās nospēru.

Mājās paņemt lielāku naudas summu nebija iespējams aiz gluži saprotama iemesla: Pikotinu ģimene bija nonākusi trūkumā. Projektēšanas institūtu slēdza, un vecāki palika bez darba. Māte iekārtojās par apkopēju gastro- noma pirmajā stāvā, bet tēvs — par sargu celtniecības materiālu noliktavā. Viņi atteicās no paziņu piedāvājumiem braukt uz Turciju ar «maišeļiem» vai pārdot no turienes atvestās panckas, lai gan šīs nodarbes varēja pilnībā atrisināt materiālās problēmas.

Tā kā uzskatāms piemērs bija acu priekšā, Papagailis nosprieda, ka radioviktorīnas un lielais teniss nu nav tās nodarbes, kuru dēļ būtu vērts tērēt laiku. Tas viss ir štrunts, tāpat kā konstruktoru darbs, žurnāli un avīzēs. Bet, ja reiz braukt, tad braukt uz Egeja jūru.

Vecāki bija gudri, daudz lasījuši cilvēki ar augstāko izglītību, taču palika ar garu degunu. Bet Lamzaks, kurš izmests no devītās klases un nav lasījis nevienu grāmatu, vienā vakarā var sagādāt piecsimt tūkstošus. Bet, ja labi paveicas, arī vairāk.

Jautājums, no kā mācīties, Papagaili ilgi nemocīja.

—   Klausies, Lamzak, — viņš čukstēja. — Es zinu vienu veci, kolekcionāru. Baigi bagāts! Dzīvoklī tagad neviena nav…

Ar maizi izslaucīto pannu Lamzaks ielidināja izlietnē, bet maizi iestūķēja mutē.

—   Kur tad viņš pats?

—  Aizbrauca uz sanatoriju.

—  Vai dzīvoklī ir signalizācija?

—  Nē.

—   Kā tu zini?

—   Pāris reižu esmu tur bijis…

Precīzāk, daudzus desmitus reižu. Juronkulis bija sens tēva draugs. Cik reižu viņš nebija rādījis Igoram monētas, ordeņus un centies viņu aizraut…

—   Labi, parādīsi… Mums tagad jāsavāc kase.

Lamzaks uz brītiņu izgāja laukā un atgriezās, slēpdams roku aiz muguras.

—  Pilsoni Pikotin? — viņš centās atdarināt oficiālo toni, taču diez kas nebija, sita cauri parastās ielas intonācijas.

«Kas viņam ir?» Papagailis bija nesaprašanā un, drošs paliek dross, soli atkāpās.

—  Jūs esat arestēts!

Viņš parādīja Gaļenkova apliecību un, viņaprāt, jautri pasmaidīja.

—  Parādi!

Papagailis izķēra sarkano grāmatiņu.

—   Oho! Drosības komitejas apakšpulkvedis! Kur rāvi?

—  Atradu.

Papagailis neticīgi nogrozīja galvu.

—   Kā tad! Tādus doķus neviens apkārt nemētā!

Lamzaks neatbildēja, iebāza dokumentu atpakaļ un

izvilka kartona taisnstūri ar sarkanu svītru.

—  Un kas tas?

Sirds dziļumos Lamzaks saprata, ka Papagailim no visas brandzas galva strādā vislabāk. Taču atzina to ļoti reti. Tagad nu bija šāds gadījums.

—  Tas?

Papagailis grozīja kartīti rokās. Savu nezināšanu izrādīt nedrīkstēja. Un viņš uz dullo izmeta:

—   Iekšējā caurlaide.

-Jā?

Lamzakam tas neko neizteica.

—  Un kāds no tās labums?

—  Labums?

Papagailis saspringti domāja.

—    Piezvani pie dzīvokļa, parādi: Drošības komiteja, taisīsim kratīšanu! Vai uz ielas: nāciet līdzi! Un vārt- rūmē…

Viņš saprata, ka runā galīgas stulbības, taču Lamzakam šī ideja iepatikās.

—  Vareni! Tikai fotogrāfija neder… Viņš ir baigais vecis…

—  Var pārlīmēt… Tikai… Ja tur būs Rudā vai tava fotogrāfija… Pārāk jauni! Bet rakstīts «apakšpulkvedis». Apakšpulkveži taču tādi nav!

Lamzaks atgaiņājās.

—  Muļķības! Kad ņem aiz olām, kas tur daudz skatīsies! Bet bildi pielīmēsim! Paurim ir čomaks, kas taisa dokus… Tikai tu par to nevienam…

Vakarā Lamzaks pagrabā čomiem klāstīja savas jaunās idejas.

—  Cik var ņemties ar sīkumiem, — katra vārda galā nolamādamies, viņš iesāka. — Tagad — kuram spēks, tam ir viss! Sūda debiliķi Bļauri redzējāt? Agrāk es būtu aizmīzis viņam aiz krāgas, bet tagad pats dabūju pa purnu!

—  Bet es gandrīz norāvos lodi, — Pauris apvainoti nopīkstēja.

—   īsi sakot, jāsavāc kase, jānopērk stroķi un viņi visi jāaizsūta pie velna vecāsmātes! Ar ko tad mēs būtu sliktāki par to stulbo Bļauri? Vai tikpat stulbo Barkasu!

Ļauni pasmaidījis, viņš kaktā nospļāvās.

—  Ja man būtu bijis stroķis, es viņu uz vietas noguldītu!

Vāle, Rudais un Pauris bija izlaidušies uz universālās kušetītes, Vārpsta un Papagailis sēdēja uz kastēm. Lamzaka teiktais visiem patika, tikai Papagailim ne. Viņš saprata, ka apkārtējā kriminālā dzīve norit pēc saviem likumiem un tur viss ir savstarpēji saistīts, un, ja pat nožēlojamais dumikis Bļauris, kļuvis par brigādes sastāvdaļu, iegūst tik pamatīgu aizsardzību, tad Barkass, kuru pazīst visa pilsēta, nebūs pa zobam ne Lamzakam, ne viņiem visiem kopā.

Pārējie nebija noskaņoti uz abstraktu domāšanu un ilgtermiņa plānošanu. Viņi balstījās uz vienkāršu pieredzi: ja seši pret trim, tad tiem trim būs dimbā. Bet, ja tiem trim būs armatūras stieņi vai naži, tad būs otrādi. Divas dūres stiprākas par vienu, nazis stiprāks par dūri, bet pistole stiprāka par nazi!

—   Pareizi, Lamzak, — Rudais apstiprināja. Tas bija garš milzenis ar tumši rudiem matiem, apgrieztiem «bļodiņā». — Dabūsim stroķus un sarīkosim traci!

Vārpsta nikni pakasīja mazo lodveida galviņu.

—  Pļāpā, ka kaut kādi iebraucēji tirgo stroķus. Par pusotru miljonu…

Lamzaks saspringa.

—  Kas to teica?

—  Sirsenis. Tas viņus pazīst.

—   Mums vajag…

Lamzaks ar pirkstu norādīja uz katru no klātesošajiem, atskaitot Papagaili.

—  Piecas muļķes. Nu kaut četras…

—  Seši citroni. Pauris nolamājās.

—  Tad jau jātaisa divpadsmit hopstopi… Ieskatījies sastingušajā Lamzaka sejā, viņš atņir-

dzās.

—   Bet ja paņemtu par velti? — Rudais teica. — Vai viņi neapvainosies?

—   Pareizi! — Pauris atdzīvojās.

—   Kas tad tur tik pareizs? — Vārpsta drūmi iebilda.

—    Viņi tak nenāks no ielas, un Sirsenis… Viņš taču mani pazīst.

—   Nu tad vajadzēs tevi novākt, — Rudais nosmējās.

—     Vai Sirseni. Tas ir izdevīgāk, nekā maksāt sešus miljonus!

—  Aizveries, stulbeni! — Vārpsta bija apvainots.

—  Un ko tu teiksi? — Lamzaks pēkšņi vērsās pie Papagaiļa.

Visi izbrīnījušies apklusa. Papagailis saspringa.

—   Labāk atņemt mentam. Iepūt gāzi, un miers!

—  Skatoties, kāds ments. — Vārpsta sabozās. — Ja tāds kluss un pusaizmidzis. Bet ja nu omonietis vai opers, tāds kā Lapsa… Tāds tev vienā mirklī olas izraus!

—   Ko tu to sātanu atgādini, — Rudais izlamājās.

—     Viņš man krietni apskādēja veselību, labi, ka savējie pašu iespundēja…

—  Mūsu iecirkņa inspektors staigā pusaizmidzis, — Papagailis atkal ierunājās. — Bet rokturis rēgojas ārā no maksts…

Visi uzmanīgi klausījās, un Papagailim tas patika.

—  Sestdienās viņš velkas uz astoņpadsmito dzīvokli pie bufetnieces Lidas. Tas ir kaktā zem trepēm. Atgriežas vēlu un tapā.

—  Labi, — Lamzaks pārtrauca. — Vispirms pamēģināsim dabūt piķi. Nesanāks — tad redzēsim.

Papagaiļa uzrādīto Juronkuļa dzīvokli paņēma bez kādām pūlēm. Naudu daudz neatrada, kādus simt tūkstošus, toties ordeņus un monētas dabūja veselu kaudzi. Taču tik specifisku preci pārdot izrādījās grūti. Pilsētas utenī Vārpsta pārdeva uzpircējiem zelta un sudraba monētas, paņēma ari dažus dārgmetāla ordeņus.

Pārējo, iegājis kādā pagalmā, kura sētu greznoja melīgs uzraksts: «Tualetes pagalmā nav», Papagailis ielidināja šim nolūkam izraktajā bedrē.

Pauris gribēja nočiept čemodānu ārzemju tūristiem, kas pie viesnīcas rausās ārā no autobusa. Taču viņam izdevās pakampt tikai dāmu somiņu, ar kuru viņš laidās lapās pa pilsētas galveno — Lielo Dārzu ielu līdz pirmajai vārtrūmei, priecādamies par to, ka garāmgājēji tik labi atradināti reaģēt uz saucienu «ķeriet zagli!».

Somiņā bija brilles, pūdernīca, mutauts, piparmētru klepus konfektes, piezīmju grāmatiņa un mazs, sudrabots fotoaparāts. Pavelkot atskanēja mīksts klikšķis, un fotoaparāts bija uzvilkts, bet, nospiežot podziņu, divreiz — atveroties un aizveroties — noklakstēja kameras lodziņa aizvērtnītis.

Piparmētru konfektes Pauris nosūkāja, pūdernīcu un izšūto lakatiņu atdeva Svētai, bet somiņu uzdāvināja mātei. Brilles un piezīmju grāmatiņu viņš aizsvieda, bet fotoaparātu paturēja. Filmiņu izņēma un katram gadījumam sadedzināja. Kur dabūt jaunu, Pauris nezināja, tāpēc knipsēja pa tukšo, āzējot paziņas un baidot meičas, kas bija iekūlušās ne visai tiklās situācijās. Kad šī izprieca apnika, viņš nometa fotoaparātu uz skapja un aizmirsa.

Ja Paurim kāds teiktu, ka šī mantiņa un daži viņa vārdi izjauks valdības slepeno operāciju «Zet», traucēs Meistara — augstas klases slepkavas — plānus un mainīs politisko notikumu virzību Kaukāzā, viņš tam

nekad nenoticētu. Neviens nebūtu noticējis.

* * *

Gangrēnas kurjers, kurš bija nosūtīts uz izmeklēšanas izolatoru Buļļa dēļ, atgriezās pēc astoņām dienām. Oficiāli viņš bija arestēts par žāvēties izkārta kažoka zādzību, kāda sieviete bija viņu atpazinusi, viņš arī neliedzās — atzinās, ka paņēmis kažoku, un apsolīja parādīt, kur to noslēpis.

Taču piepeši situācija mainījās: lieciniece paziņoja, ka nav pārliecināta, vai atpazinusi pareizi, arestētais savu vainu noliedza, kažoku tā ari neatrada — krimināllieta pārsprāga kā ziepju burbulis.

Ierasti izgājis ķēpīgo atbrīvošanas procedūru, kurjers atkal bija augsto, zaļi krāsoto dzelzs vārtu otrā pusē, spilgtā saule lika viņam samiegties, viņš skatījās uz dārdošajiem tramvajiem, garāmgājēju raibajiem tērpiem, pierodot pie brīvības. Lai gan pāriet no vienas pasaules otrā un atkal atpakaļ viņam bija nācies ne vienreiz vien, taču šī pārmaiņa vienmēr radīja viņā asas izjūtas.

Piesmakušajā, piesmirdušajā «ļaužu mājas» krēslā viņam bija liels svars, tādēļ, nonācis tur, viņš tūlīt ieņēma Uzrauga vietu, protams, ja «istabā» nebija kāda «likumīgā». Bet ari šajā gadījumā viņš palika labā roka, jo katrs likumīgais zaglis zināja, kas ir Blakts.

Viņam pienācās labākā vieta un labākais kumoss, viņš varēja izmantot «gaiļus» un, ja ļoti gribēja, varēja uz pāris stundām nokjūt karceri kopā ar kādu jaunāku ieslodzīto no sieviesu nodaļas.

Bet galvenais — vara. Vienam viņa vārdam bija vairāk svara nekā veselai apgabala komitejas sekretāra — vai kā viņus tur saucr — runai, tādēļ ka no tā nepārspīlējot bija atkarīga kameras iemītnieku dzīvība vai nāve.

Pārsteigumi viņu negaidīja: noteikta dienas kārtība, vienāda visās «mājās» no Maskavas līdz Magadanai, bezmaksas ēdināšana, labi zināmie likumi un paražas, kuru skaidrotājs bija viņš pats.

Smirdoņa, neciešamā sutoņa, mitrie izgarojumi, utis, prusaki un žurkas neradīja viņam nekādas ciešanas, pat neērtības ne, viņš uztvēra to visu kā ikdienišķu apkārtējās īstenības sastāvdaļu. Un tomēr, iziedams pa izolatora vārtiem vai cauri LDK dzeloņstiepļu žogiem, viņš priecājās par gaisu, sauli, vēju, vienkārši garāmejošām sievietēm un citām parādībām no pasaules, kurā viņš nebija nekas. Šeit nebaroja noteiktā laikā, nebija zināms, kas notiks tālāk, neviens nedeva speķa gabalu un neprasīja padomu. Šeit viss virpuļoja pēc nesaprotamiem un pēdējā laikā arvien nesaprotamākiem noteikumiem un likumiem… Šeit viņam nebija vietas. No lielās, brīvās pasaules viņš bēga šaurajā kopienas pasaulītē, kur bija tikai ierindas «brālis», — Blakts nepiederēja autoritātēm.

Daudzus gadus viņam piemita slepens spēks, jo viņš bija saistīts ar Lapsu, kas ļāva viņam justies derīgam ne tikai «mājas svešiniekiem». Lapsa izturējās pret viņu ar cieņu, spieda roku, apspriedās… Šī slepenā saikne Blaktij kļuva nepieciešama, bet Lapsa no uzraugošā virsnieka pārtapa draugā. Laikam vienīgajā visā mūžā.

Ne ar vienu citu Blakts negribēja sadarboties un pateica to Lapsam. Majors rīkojās kā draugs — nekur viņu oficiāli nereģistrēja, ari priekšniecībai par viņu neziņoja. Tā kā oficiālajā slepeno aģentu tīklā Blakts neietilpa un, kad Lapsa iesēdās, vienīgais valdziņš aprāvās, neviens cits ments viņam neko nevarēja padarīt.

Blakts ilgojās pēc Lapsas un būtu gājis zonā viņam līdzi, bet viņš sēdēja īpašā mentu zonā, kur nevarēja tikt klāt…

Pastāvējis pie dzelzs vārtiem un pieradis pie spilgtās dienasgaismas, Blakts šķērsoja tramvaja sliedes, pie ielas letes izdzēra trīs kausiņus alus un devās pie Melnā Mēra. Šodien viņš varēja doties pie viņa pa taisno, apejot Gangrēnu, jo nesa svarīgu vēsti.

Viņam vajadzēja pagaidīt.

Velns un Foma, kuri dežurēja pie vārtiem, teica, ka pie Tēva ir Doņeckas zagļu pārstāvji. Blakts nosēdās uz ķeblīša blakus lievenītim, saviebās no zelta šķīvja spīduma un nogrima gaidīšanā. Viņš prata gaidīt ari ļoti ilgi.

Augša pie Melnā Mēra ritēja visai nepatīkama saruna.

—  Viņiem nebija tiesību līst svešā zonā — tas ir fakts! Un vietējo nomušīja aiz pārgalvības, tā arī nedrīkst… Bet!

Mazais, būdīgais Petruša, doņeckiešu pahans, paslēja gaisā savu īso, resno pirkstu.

—  Bet jūsu Šamanim nav taisnība! Pirmkārt, tā jau nebija tikai viņa zona. Otrkārt, vajadzēja sākt ar izšķaidrošanos, nevis uzreiz uzbrukt — tad ari neviens nebūtu nažus vicinājis! Un, treškārt, vai tad drīkst cirst nost rokas! Tā taču ir patvaļa! Mūsējie ir baigi nikni un grib nolaist Tihodonskai asinis…

Melnais Mēris sarauca pieri.

—  Ja jau apnicis dzīvot!

—  Bez tam viņš par nogalināto pieprasījis divdesmit miljonus! Bet roku nav ierēķinājis! To, ko mūsējie nopelnījuši un kas viņiem atņemts, arī nav pieskaitījis, — sarunā iejaucās Trejžuburis — brangs tēvainis ar noskūtu galvu un spēcīgiem, nolaideniem pleciem.

—  Bet ko tad jūs mācaties virsū man? — Melnais Mēris neapmierināti noprasīja. — Tie tur nav jūsējie, šitie nav manējie. Lai paši tiek skaidrībā! Mūsu kopienas nav sastrīdējušās, nekādu savstarpēju pretenziju nav.

—   Var jau būt. — Petruša pamāja. — Bet tā vis nebūs. Kas atbild par pilsētu? Zagļi atbild, kopiena. Vai tev vajadzīga šaudīšanās un sprādzieni? Mums nav vajadzīgi. Tāpēc mums jāizbeidz visas nesaskaņas.

Trejžuburis skaļi nošņaucās netīrā mutautā.

—  Mēs jau izbeidzām. Pie mums viss ir vienkārši: ko sakām, tas ir likums! Bet tie divdesmit miljoni karājas gaisā! Un Šamanis tur ķīlnieku!

Melnais Mēris kļuva domīgs. Vēl pirms pusgada Šamanis būtu pildījis viņa norādījumus. Bet tagad viņš nebija par to pārliecināts. Taču viņš nedrīkstēja zaudēt cienu Doņeckas zagļu acīs.

Piebīdījis telefonu, Melnais Mēris uzgrieza numuru.

Šamanis bija savā tirgus kabinetā. Iepretī logam kā milzu blāķis slējās baznīca, zelta kupoli mirdzēja saulē. Lejā drūzmējās tūkstošiem pircēju — viņa šī mirkļa pavalstnieki, bet pastāvīgo pavalstnieku simti kārtoja savas darīšanas un pildīja kabatas ar naudu, no kuras viņš noteikti saņems savu daļu. Taču šobrīd viņš neskatījās pa logu un nepievērsa uzmanību saspringti murdošajam skudru pūznim.

Viņš aplūkoja lielu, pēc tipogrāfijas krāsas smaržojošu plakātu ar savu portretu un apgabala Likumdošanas sapulces kandidāta I. P. Voroncova biogrāfiju.

—  Tagad ir labāk, — Šamanis beidzot teica, un tirgus juriskonsults Hasjanovs, kurš turēja plakātu un bija kandidāta izvirzīšanas iniciatīvas grupas vadītājs, atviegloti uzelpoja.

Plakāts tika drukāts jau trešo reizi, jo pirmos divus metienus saimnieks bija apsmādējis. Tagad no plakāta raudzījās jauns, enerģisks vīrietis, kura tiešais skatiens un atklātā seja liecināja par viņa neapšaubāmo godīgumu, bet kandidāta programma nevarēja atstāt vienaldzīgu nevienu vēlētāju.

«Es jūs pabarošu garšīgi, lēti un sātīgi!» — pirmsvēlēšanu solījuma lielie burti krita acīs un aizkustināja dvēseli.

Katru sestdienu un pēdējās trīs dienas pirms vēlēšanām tirgus pazeminās cenas par divdesmit procentiem. Tas stiprinās ticību solījumu patiesumam mājsaimniecei, kura būs lēti iepirkusies, uzlabos pensionāra noskaņojumu, dos vielu pārdomām mūžam aizdomu pilnajiem inteliģentiem, ietekmēs strādniekus, ieinteresēs bezdarbniekus.

Starp citu, trīs dienas pirms vēlēšanām pie gaļas paviljona visus, kas vēlēsies, gan nabagos, gan bagātos baros ar treknu boršču. Ja apgabala administrācijas galva, kādreizējais biedrs, tagad likova kungs, vēlēsies to nobaudīt, arī viņam bez kādas diskriminācijas tiks pasniegts pilns šķīvis…

Arī Likovu labvēlīgais Šamanis bija uzaicinājis. Kopā ar citiem priekšniekiem, avīžniekiem, televīzijas ļaudīm. Lai visi redz vina rūpes par tautu: vēl nav ievēlējuši par deputātu, bet kandidāts jau realizē savu programmu, baro cilvēkus! Tātad baros arī turpmāk!

Tauta dāvās uzticību, it īpaši, ja jutīsies pabarota. Iebalsos ar «urā»! Un Ivans Pavlovičs Voroncovs kļūs neaizskarams! Viņu nedrīkstēs ne aizturēt, ne pārmeklēt,

ne noklausīties vina telefonsarunas…

>

—  Līmējiet tos plakātus un vāriet visu to putru, — Šamanis teica. — Ja vajag kādu palīgā — ņemiet. Tikai Resnuli neaiztieciet, viņam tepat darba līdz kaklam!

Jā, Resnulim ar četriem brigadieriem vajadzēja pastrādāt ar pārdevējiem. Pārliecināt tos, lai viņi vairākas dienas tirgotu ar zaudējumiem. Un nepieļaut, lai tie kunas sāktu streikot un atstātu tukšas letes! Visumā par šāau iznākumu Šamanis neuztraucās.

v

Zvanīja telefons. Šamanis ar ierastu žestu pacēla klausuli.

—  Klausos, — viņš, kā parasti, atbildēja svarīgā atbildīga darbinieka baritonā.

—  Priecājos sveikt, Vaņečka, — atskanēja padobjā Melnā Mēra balss. — Vajag aprunāties.

Melnais Mēris zvanīja ārkārtīgi reti. Ja kaut kas bija vajadzīgs, parasti atsūtīja mērkaķi ar atbaidošu purnu, sauktu par Gangrēnu, no kura izstaroja tādiv patiesu draudu bioviļņi, ka gan Resnulim, gan pašam Šamanim kļuva neomulīgi.

—  Labdien, Ivan Sergejevič, — mazliet vilcinādamies, atbildēja Šamanis. — Vienmēr priecājos ar jums aprunāties.

—  Tas ir labi. Atbrauc tūlīt pie manis.

—   Ko nevaru, to nevaru. Mani taču izvirza Likumdošanas sapulcei. Pēc pusstundas tikšanās ar vēlētājiem.

Neraugoties uz ārējo toleranci un goddevību, atbilde bija ārkārtīgi bezkaunīga. Ja Melnais Mēris aicina pie sevis, atteikties nedrīkst. Bet vēlētāju pieminēšana vispār ir tīrā ūdens liešana. Melnais Mēris vēl stāvēs pie tava un tavu vēlētāju kapiem. Atradies politiķis! Pimpis!

—  Hm… Varbūt man arī kļūt par deputātu? — Melnais Mēris sacīja ar neslēptu izsmieklu.

—  Tiešām, pamēģiniet…

Arī Šamaņa balsī ieskanējās izsmiekls. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka pirmo reizi runā ar zagļu kopienas vadoni kā ar sev līdzīgu.

—  Labi, Vaņečka, pietiks plēst jokus, — Melnais Mēris labvēlīgi' turpināja. — Pie manis atbraukuši draugi no Doņeckas. Dižāki par tiem, ko tu saķēri «Supermārketā». Autoritātes. Mana līmeņa. Saprati?

—  Jā. — Šamanis centās to pateikt cik vien iespējams vienaldzīgi, lai gan sirds sāka sisties straujāk. Notikumam ar doņeckiešiem varēja būt visai neparedzamas sekas. Sevišķi, ja iejauksies turienes zagļi.

—  Viņi lūdz atlaist Doņeckas puisi. Kam viņš tev? Un lūdz atteikties no samaksas. Tev ari nav gluži taisnība. Viņu puisītis tagad ir invalīds. Patrokšņojāt, paklaigājāt, izkāvāties, un miers. Kviti!

Šamanis gaidīja.

—  Kā tu, Vaņečka, domā? Vai lūgums nav jāciena? Manuprāt, ir. Tas nav bez pamata!

Jau pašā sarunas sākumā Šamanis saprata, par ko būs runa. Un drudžaini prātoja: vai ir vērts piekāpties? No vienas puses, var šo to nokampt. Taču vinnests nav liels — divdesmit miljoni… Autoritāte nepieaugs. Bet nepatikšanu, cik uziet! Tirgū sāksies ugunsgrēki, varbūt pat sprādzieni… Zaudējumi lielāki!

—  Ja jau jūs lūdzat, Ivan Sergejevič… Jāpiekrīt vien ir. Tikai jūs saviem draugiem arī mūsu lūgumiņu nododiet: lai viņējie te vairs nelien.

Šamanis ieturēja pauzi un tad pastiprināja spiedienu:

—  Mani puiši ir saniknoti, zaudējuši draugu, zelta puiku. Ja noķers svešinieku, sazin ko viņam padarīs, man jau neprasīs. Nespēšu pakaļ izskraidīt…

Sarunbiedrs otrā galā dobji iekāsējās.

—   Paldies, Vaņuša, ka prati novērtēt manu draugu lūgumu. Un uzklausīji manu viedokli. Bet pakaļ izskraidīt mums ir jāspēj, tādēļ jau te sēžam. Kad būsi brīvs, atbrauc, tad par to ari parunāsimies…

Nolicis klausuli, Melnais Mēris pagriezās pret Pet- rušu.

—  Visu nokārtojām. Pie mums tāpat kā pie jums: ko sakām, tas ir likums.

Viņš bija mazliet blēdījies, bet Doņeckas zagļi aizgāja šķietami apmierināti un pārliecināti, ka Melnais Mēris joprojām pilnībā kontrolē Tihodonsku.

Nākamajā acumirklī uzradās Blakts.

—  Zinu, Petjeņka, tu noziņoji kā nākas, ļaudis visu izdarījuši kā vajag. Apstrādāja to karstgalvi citiem par mācību.

Melnais Mēris vienmēr centās runāt draudzīgi un laipni, tādējādi attaisnojot iesauku Tēvs. Bet daudziem bija nācies pārliecināties par viņa galvenās iesaukas pamatotību. Un visi zināja, ka pahans ir ļoti vērīgs.

—  Redzu, ka esi man atnesis vēl kādu vēsti, — viņš runāja, uzmanīgi vērdamies Blaktij sejā. — Un ne visai labu!

Blakts pamāja, nobrīnījies par pahana attapību.

—   Krusts izsūtījis apkārtrakstus. Gan pa cietumiem, gan zonām, gan brīvībā.

—   Mēs pagaidām neesam saņēmuši, — Melnais Mēris saspringti atbildēja. — Un arī dzirdējuši neko neesam.

—  Bet cietumā runā…

—  Kas tur ir?

Blakts nolieca galvu, lai izvairītos no vadoņa skatiena.

—  Rakstot, ka tu neievēro «likumu», neatsūtīji viņam maiņu. Ka obščakam kas gribot — dodot, kas negribot — nedodot. Bet tu turot acis ciet un neko neredzot. Ka zonas slikti uzmundrinot un viņam neko nepalīdzot.

—  Un? — Melnais Mēris jautāja ledainā balsī.

—  Gribot taisīt saietu. Iznākšot, paskatīšoties, kas un kā, un sasaukšot.

—  Lai sauc. — Pahans paraustīja plecus. — Es «likumu» neesmu pārkāpis, kasi neesmu pievācis, visi to zina. Bet, ja kaut kas nav tā, kā vajag, lai cilvēki jautā, es atbildēšu!

Bet, kad Blakts aizgāja, miera maska nokrita no Melnā Mēra sejas. Bēgļu problēmas, iebraucēji, neizbēgamā sadursme ar «jaunajiem» un tagad vēl tas… Acīmredzot Krusts gaidīja, ka viņi mainīsies vietām: viens brīvībā, bet otrs zonā. Vienīgā iespēja izbēgt no varas dalīšanas.

Bet sešdesmit gados vairs negribējās likties uz nārām. Sevišķi no jaunās, omulīgās mājas, kurā viņš bija grasījies pavadīt vecumdienas. Tāpēc jau Krusts piesienas: nebūtu apaudzis ar mantu, par varēm neturētos brīvībā, tad jau varētu izpildīt savu «likumīgā zagļa» pienākumu…

Melnais Mēris nebaidījās saieta, jo neviens neatbalstītu Krusta vecā režīma prasības.

Bet «likumīgais zaglis» ari bez visa saieta ir bīstams pats par sevi.

Ja nu viņš izdomās, ka Melno Mēri vajag «pāraudzināt» [3] ?

Foma, ielūkojies istabā, nepazina savu saimnieku. Pie galda, vaigu plaukstā atbalstījis, sēdēja nomākts, noguris cilvēks, kuram mierīgi varēja dot viņa patiesos sešdesmit gadus. Bet varbūt vēl vairāk.

Daudz piedzīvojušais Blakts saprata, ka pahanu apbēdinājusi viņa vēsts. Bija skaidrs, ka gaidāmas lielas iekšējās nesaskaņas. Lapsa šādos brīžos parasti atdzīvojās un ar azartu viņu instruēja: kas kuram jādara, kas jāuzzina, kas kuram jāpavēsta.

Kad zagļiem jukas, mentiem karstākais darba laiks!

Blakts lēni slāja pa ielu, domās stāstīdams Lapsam notikušo. Lapsa smaidīja, berzēja rokas, sita viņam uz pleca: «Nu tu laid, Petručo! Nāksies ņemt tevi štatos un maksāt algu. Uzvilksi formu — visas meičas būs tavas!»

Viņam patika tā pajokot. Bet tagad sutinās zonā. Un pa to laiku purnainais iecirkņa inspektors Gapaskovs jau gadiem ņem kukuļus vienā ņemšanā. Un mierīgi staigā brīvībā, tikai aptaukojies gan briesmīgi, mundiera šuves tā vien stirkšķ.

«Dzīvē nav taisnības!» Blakts nodomāja.

Šī doma nebija jauna, un ne jau tikai Blaktij tā bija iešāvusies prātā.

Ceturta nodaļa

ZONAS

Ļoti bieži aiz restēm nonāk cilvēki, kuriem tur nemaz nevajadzētu atrasties. Un tikpat bieži rūdīti nelieši, kam cietumā būtu īstā vieta, mierīgi dzīvo brīvībā.

Autora novērojums

Diena visās zonās sākas vienādi. Pat tad, ja tā ir speciālā zona un jundas zvana pogu spiež prokurors, justīcijas padomnieks. Protams, bijušais. Tagad viņš ir spec- zonas «gailis» Margarita.

Speciālās zonas zeķi no parasto zonu iemītniekiem atšķiras vienīgi ar pagātni: bijušajām pakāpēm, nosaukumiem, amatiem, kabinetiem, personīgajiem šoferiem, sekretārēm. Spriedums norāvis šo čaulu, un aiz dzeloņdrātīm nonākuši parasti cilvēki ar miesu un asinīm, parastās zeķu drēbēs — melnos praķos, nejēdzīgi platās, uz dibena katrā ziņā sakrunkotās biksēs un smagos zābakos.

Pilnvaras, vara, ordeņi un medaļas, daudzās privilēģijas, ierastā vide — tas viss nogrimis nebūtībā un nekādu lomu vairs nespēlē. Svarīgs tikai gara spēks, rakstura stingrība, prasme sevi nostādīt. Arī agrākajam amatam tomēr ir sava nozīme, tikai gluži citāda, nekā varētu gaidīt tā īpašnieks.

Zona ir un paliek zona. «Bijušie» radījuši tādu pašu pasauli kā parastie zeķi parastajā kolonijā. Tāpat izveidojusies autoritāšu, vīru, gaiļu, pazemoto hierarhija…

Autoritātes ir bijušie labosanas darbu sistēmas darbinieki: cietuma operatīvie darbinieki, izmeklēšanas izolatora darbinieki, koloniju priekšnieki. Viņi labāk par citiem zina zonas «virtuvi», ari vietējo priekšnieku attieksme pret viņiem ir atbilstoša: «Šodien tu, rit es…»

Autoritātes ir ari operatīvie darbinieki, sevišķi kriminālmeklēšanas operatīvais sastāvs. Aši, rūdīti zēni, kas zina daudz ko, — ar viņiem labāk neielaisties.

Nākamā kārta — «spēka» vienību darbinieki no OMON, speciālo uzdevumu vienībām, trieciengrupām, speciālajām ātrās reaģēšanas vienībām, speciālajām operatīvajām meklēšanas grupām… Te viss skaidrs: tikko kaut kas nebūs tā kā vajag, tūlīt pataisīs par invalīdu.

Neitrāla attieksme ir pret zeķu pamatmasu: izmeklētājiem, autoinspektoriem, pasziņiem, patruļniekiem, iecirkņa inspektoriem, kadriniekiem, dežurantiem, izziņu izsniedzējiem… Tā ir strādnieku šķira — «vīri». Tas ir starpslānis, kas atdala autoritātes no nicināmajiem.

Uz lejup vedošajiem pakāpieniem sākumā stāv advokāti — viltīgu līdēju bars, kas neko citu neprot, kā vien «apcirpt» klientus, solot pilnīgu attaisnošanu. Kādreiz viņi traucēja strādāt operatīvajiem darbiniekiem, bāza puļķus riteņos darbā, bet pēc tam «nocirpa» viņus kā klientus un ne velna neizdarīja. Vai nu negribēja, vai nespēja. Tas nav svarīgi. Apsolīja izvilkt un neizvilka — tas ir galvenais.

Pati nicināmākā ieslodzīto kategorija, kas ņudzēja uz speciālās zonas hierarhijas apakšējā pakāpiena, — tiesneši un prokurori.

Kabinetu ierēdņi, papīržurkas, tie vienmēr dzēruši mentu asinis: vienreiz uzcērt ziņojumu, otrreiz personīgo slēdzienu, tad ierosina krimināllietu. Kas tad te visus sadzina? Prokurori virzīja lietas, pieprasīja termiņus, bet tiesnesis izcepa savu nolādēto spriedumu, nesalasāmu ķeburu apakšā, ģerboņzīmogu virsū, un… sveicināta, speczona!

Tas nekas, ka to darījuši citi tiesneši un prokurori, ne jau tie, kas te tagad sēž, nav svarīgi — viņu amats liek tiem atbildēt par visu kastu! Turklāt, nosēdējuši pakaļas mīkstos krēslos, ielu neredzējuši, viņi neprata sevi aizstāvēt, nespēja nevienam sadot pretī. Ņem, kuru gribi, taisi viņam hemoroīdus.

Bet, ja jokdaris liktenis tevi saved kopā ar «savējo»,

kurš presējis tieši tevi un licis ķeburus un lēmumiem,

tad viņam visu terminu būs krusts nesams un bikšu t >

rāvējslēdzēju vajadzēs pāršūt pakaļpusē.

Tā izgāja arī prokuroram Kozilkinam. Dabūja astoņus gadus par kukuļņemšanu, ieradās ar etapu speczonā — un aci pret aci ar kriminālmeklēšanas operu Titovu, kuru pirms gada bija iesēdinājis par dienesta pilnvaru pārsniegšanu. Žoklis atkaras, acis midžinās, bet vēl lāgā nesaprot, kas ir kas.

Bet Titovs pieklājīgi apsveicinājās, palūdza nolasīt spriedumu un tad tā ar uzsvaru teica:

—   Kā tad tā, biedri prokuror? Izrādās, ka jūs esat vienā mierā ņēmis kukuļus arī tai laikā, kad saucāt mani pie kriminālatbildības? Es laupītājam un slepkavam atsitu nieres, jā, bija tāda lieta! Un tu mani nosūtīji uz tiesu, bet no tādiem pašiem laupītājiem ņēmi naudu?

Bijušais justīcijas padomnieks jau atvēra muti, gribēja kaut ko skaidrot, taču bijušais milicijas kapteinis neļāva.

—  Tātad tu valsts dienesta aizsegā kalpoji noziedzniekiem? Un cik viņi tev samaksāja par mani?

Titova mierīgais tonis bija prokuroru maldinājis, viņš atkal atvēra muti, joprojām neko nesaprazdams, laikam domāja, ka šeit, tāpat kā brīvībā, var paslēpties aiz gudrām runām, pūderēt smadzenes, bet ļaunākajā gadījumā atvainoties: «Piedod, brāl, ka es tevi iesēdināju uz sešiem gadiem…»

Taču nevienam negribējās klausīties. Kapteinis ar savu cieto dūri pāris reižu iebrauca izlutinātā prokurora vēderiņā un teica:

—   Līdz vakaram, mīļumiņ!

Bet nākamās dienas rītā Kozilkins jau bija Margarita, viņš pārvācās uz speciālu kaktu, ēdnīcā sēdēja pie īpaša galda kopā ar citiem pazemotajiem un ēda ar speciālu — cauru karoti no cauras bļodas, lai kārtīgiem cilvēkiem nebūtu jānoķēzās.

Tā bija sākusies viņa dzīve speczonā, un tāda tā arī paliks visus astoņus gadus, tādēļ ka «gailim» jāapkalpo ne vien Titovs, bet visi, kas vien to vēlas, un kapteiņa atbrīvošana pēc sešiem gadiem neko nemainīs.

«Gailim» nav dzīves ne naktī, ne dienā. Par mazāko paviršību katrs var sadot pa kaklu, gan grupas priekšnieks, gan dežuranta palīgs bez kādām ceremonijām saspārdīs asteskaulu lupatās. Viņš mētājas starp divām ugunīm, pamazām deģenerējas, cenzdamies iztapt kā vieniem, tā otriem. Celšanās un stāšanās ir svarīgs režīma punkts, un te dieninieks dirsties nedrīkst.

Tādēļ Margarita cenšas, spiež pogu no visa spēka, un zvans šķind, izraudams ieslodzītos no glābējiem sapņiem atpakaļ nabadzīgajā īstenībā.

Lapsam tobrīd bija rādījies jauks sapnis, kā viņš mīlējās ar Natahu. Ne jau tā, kā pašā sākumā, kad viņa vēl kautrējās, kā pienākas, paplest kājas un parādīt, kas viņai tur ir. Tad viņam bija ļauts tikai ieiet un izdarīt, kas jādara, bet viņa to uztvēra kā kaut kādu obligātu, nesāpīgu procedūru, kas saistīta ar biksīšu novilkšanu: ginekoloģisku zondēšanu vai klizmu, kas vienkārši jāpārcieš. Tā nu viņa pacieta ari: mierīgi gulēdama, raudzījās griestos, dažreiz uzmeta skatienu nagiem, vai nevajag uzsvaidzināt manikīru, un tāda nepieciešamība radās bieži…

Lapsa izraustījies un izgārdzies, bet viņa mierīgi, kā ārstam, prasa: «Vai var ģērbties?» Un atkarībā no atbildes vai nu ātri kā kareivis uzrauj biksītes un ziemā vēl arī zeķubikses, parasti nekas cits netika novilkts, vai ari guļ tajā pašā pozā, tikai cieši saspiež kopā baltās, tievās kājiņas un gaida atkārtotu procedūru.

Lai gan Lapsa savu dabūja un viņa paklausīgi darīja visu, ko viņš tai lika: apgriezās, nostājās četrrāpus, uzsēdās jāšus, — vina vīrieša pašcieņa cieta. Sāka likties, ka viņš pavada laiku kopā ar seksa lelli, kādas bez skaita tiek ražotas pūstošajos, izvirtušajos Rietumos.

«Vai tik viņa nav frigida?» Lapsa sev vaicāja. «Vai ari vainīgs ziemeļu temperaments, kā nekā latviete, kaut gan dzimusi un augusi Tihodonskā…»

Vairumam vīriešu nospļauties par to, kā jūtas partnere. Arī Lapsu agrāk tas neinteresēja, un Nataha bija pieradusi: vecis pabeidzis un apmierināts, bet par viņu neliekas ne zinis. Tādēļ bija izbrīnīta: ko viņš prašņā un interesējas? Un atbilde vienmēr bija viena un tā pati: neuztraucies, viss normāli…

Reiz Lapsam kā cietušais gadījās ārsts seksopato- logs, kurš paskaidroja: viņai, visticamāk, ir «lēnā aizdedze». Tu jau esi izšāvis visu pulveri, bet viņa nav vēl pat iesilusi. Principā viņai vajadzīgs «ilgspēlējošais» vīrietis. Bet ari pats tiksi galā. Vajag tikai priekšspēli, prelūdiju.

Nataha Lapsam nebija vienaldzīga, brīžam viņš to pat mīlēja, tādēļ centās meiču iekarsēt. Un tūlīt viss gāja uz labo pusi.

Tādu sapnīti viņš arī redzēja: Nataha atgūlusies, garās kājiņas papletuši, ceļos saliekusi, bet viņš nosēdies starp tām, un labās rokas vidējais pirksts nirst valgi maigajā miesā. Lapsa bija ievērojis: ja sievietei krūšu gali rozā, tad arī tur viss rozā. Bet Natahai krūšu gali bija brūni un tur, apakšā, arī viss brūns. Sākumā viņam tas nepatika, bet vēlāk pierada.

Pirksts nirst karstajā spraugā starp mīkstajām krokām, kreisā roka uz pūkainā pauguriņa, bet īkšķis glāsta izcilnīti, tur, kur krokas savienojas.

Lapsa, saprotams, uzvilkts līdz pēdējam, ar nepacietību gaida, glāstīdams Natahu ne vien rokām, bet ari skatieniem. Bet viņa jau vairs nav nejūtīga lelle: sasprin- gusi, zobus sakodusi, dūrites sažņaugusi, acis aizvērusi, vaigi sārti, elpa smaga, pat gurnus sākusi kustināt, ko nekad agrāk nav darījusi… Tātad līdz galastacijai vairs nav tālu, iestenēsies, pāris reižu novaidēsies dobjā, neparastā, viņas ārienei neatbilstošā balsī un atslābs, pasmaidīs, atvērs acis: «Man viss, tagad tu…» Varbūt viņš pievienosies jau ātrāk un galastacijā ietrauksies abi kopā…

Zvana šķindoņa ielauzās sapnī. Lapsa cenšas noturēt saldeno ainu, jo vēl jāatvieglojas, «gaiļus» viņš apsmādē, bet onanēt nevēlas, tikai sapņos izlādējas. Apziņa sašķeļas: viena puse saprot, ka viņš guļ un no pamošanās neizvairīties. Bet otrajā pusē viņš pieplok Natahai, savienojas ar viņu, nikni ietriec viņā nokaitēto miesu, sajūt atbildes grūdienus un… Izdevās, paspēja!

Nataha izgaist, paliek nomods un atvieglojuma sajūta, slapjums apakšbiksēs un doma, ka steidzīgi jānomazgājas. Tvert sapni vairs nav jēgas, un Lapsa iznirst reālajā pasaulē.

Grupa lēnām mostas, visi lamā Margaritu, apmētā viņu ar kilogramīgajiem zābakiem, taču tas drīzāk tiek darīts kārtības labad: virs zonas iekaucas sirēna un milzīgs skaļrunis ar īsiem pārtraukumiem dārdina: «Seši pēc Maskavas laika. LDK-13, visiem celties!»

Lapsa piecēlās, uzvilka zeķu praķi, vairs neizjūtot pret to tādu riebumu kā sākumā, iestūķēja kājas stīvajos zābakos un devās parastajā rīta maršrutā: tualete ar nemainīgi garo «vīru» rindu, kas nepacietīgi mīcās no vienas kājas uz otru, tāda pati rinda ari pie izlietnes, tikai mierīgāka, jo nu jau vairs nav apspiežama fizioloģiska vajadzība.

Lapsam rindās nebija jāstāv, viņš bija autoritāte, viņa priekšā visi pašķīrās. Līdz jostasvietai nomazgājies aukstajā ūdenī, viņš tāpat nenovelkot izmazgāja apakšbikses, pastiepa un izgrieza. Gan izžūs ari tāpat uz miesas, nav jau pirmā reize.

—  Apšmekojies? Tev veicas! — Pie blakus krāna nostājās Zotovs, bijušais kolēģis, arī kriminālmeklēšanas priekšnieks. — Man tā nesanāk. Bet Margarita un pārējie jau apnikuši.

Viņš uzmanīgi izskaloja acis, skaļi nošķaudījās un pagriezās.

—  Klausies, čomiņ, ceturtajā grupā ir viens majors no Ukrainas, runā, ka viņš kapitāli ņemot aiz vaiga. Gribi, aiziesim pirms naktsmiera?

Lapsa beidza tīrīt zobus un nospļāvās.

Tas nu gan ir viens purns! Nolāpītais cietumnieks! Viņš apradis ar domu par atlikušo termiņu, redz, kas par lietu. Un pārdzimis. Varbūt sirds dziļumos vienmēr tāds bijis, bet tagad uzspēlētās pieklājības maska nokritusi…

—  Iztiksi bez manis!

Galvenais — neiejusties zeka lomā, citādi beigas!

Viņš, Lapsa, netupēs zonā sešus gadus! Ne jau velti viņš bija uzrakstījis tik daudz sūdzību visām prokuratūras un tiesu instancēm! Lūk, kopijas — vesela mape. Un atbildes: atkārtotai izskatīšanai nav pamata!

Kā — nav, jūs, suņu maitas, ir! Tikai paņemiet lietu un pārbaudiet sūdzību ieganstus — uzreiz viss kļūs skaidrs!

Nē, negrib krāmēties. Sitis aizturēto? Draudējis ar pistoli? Pat videolentē tas ierakstīts! Ko tad vēl spriedumā rakņāties…

— Rīta stāšanās! — izgrūda skaļrunis.

Lapsa zināja savu vietu ierindā. Plecu pie pleca LDK- 13 pagalmā stāvēja bijušās amatpersonas, galvenokārt menti. Viņu panti neizcēlās ar daudzveidību: miesas bojājumu nodarīšana, dienesta pilnvaru pārsniegšana, kukuļņemšana, bet ārpusresoru apsardzes darbiniekiem — apsargājamā īpašuma zādzības…

Patruļdienesta seržantiem galvenokārt piekaušanas, mazi kukulīši, dažreiz izvarošanas. Izmeklētāju, apakšvienību un dienestu priekšnieku vidū vairāk izplatīta kukuļņemšana. Prokuratūru un tiesu darbiniekiem vieni vienīgi kukuļi un dienesta viltojumi. Arī partijas bonzas pārsvarā sēž par kukuļiem. Viņiem gan nav nekāda sakara ar tiesības sargājošajām iestādēm, pēc visiem noteikumiem, vajadzēja iet parastajās zonās un «izvest» noziedzniekiem audzināšanu idejiskā garā, bet nē, izsituši sev labumiņu…

Lapsa visus, kas šeit sutinājās, dalīja divās kategorijās. Vieni, kas iesēdušies darba dēļ. Varbūt nemākulīgi vai pavirši pildījuši savus pienākumus, taču vismaz nav bijis nelietīga, savtīga nodoma. Lūk, dežurants Pavlovs, sasēja trakojošu huligānu, bet nebija redzējis, ka tas apgriežas un nosmok savos vēmekļos. Iecirkņa inspektors Senčenko aizturēja skandālistu, tas aktīvi pretojās, vajadzēja pielietot paņēmienu, bet sprands — krakš! Un pušu gan… Opers Patrakijevs dzinās pakaļ dzīvokļu zaglim, izšāva, bet lode cauri plecam un garāmgājējam krūtīs. Sopkins, viens pret diviem, ieraudzīja nazi, nošāva abus. Bet otram ne naža, ne kastetes…

Lapsa uzskatīja, ka tādus vispār nedrīkst sēdināt. Bet, ja nu valsts tomēr uzskata, ka izolācija nepieciešama, tad viņus vajadzētu sēdināt īpašā kolonijā ar atvieglotu režīmu, bet vēl labāk — vienkārši nometināt.

Toties citi… Seržanti Petrovs un Zaslavskis pie restorāna ķēra iereibušus, labi ģērbušos vīriešus, izveda ārpus pilsētas, piekāva ar nūjām un, kamēr tie knapi vilka dzīvību, pievāca viņu naudu un mantas, bet pašus nabagus iemeta grāvī. Laupītāji formā, i bitīt matos! Dudorins no pieņemšanas punkta ņēma priekšā aizturētos bābiešus. Iecirkņa inspektors Metjolkins, būdams dzērumā, piesējās kādam pilsonim, sāka to kaustīt un izsita viņam aci. Opers iekaustīja sievas mīļāko un, safabricējis materiālus, trīs dienas noturēja viņu īslaicīgās aizturēšanas izolatorā. Tiesnesis Leskins ņēma kukuļus, deva noziedzniekiem mīkstākus drošības līdzekļus un piesprieda nosacītus sodus. Arī pārējie kā plēsoņas — grābuši ko varējuši, rausuši cik spējuši, amatu, likumam par postu, izmantojot kā barotavu…

Šo otru kategoriju Lapsa būtu sūtījis uz parastajām zonām. Ja reiz viņi ir parasti noziedznieki, tad lai atskaitās vien pārējiem amatabrāļiem, lai gan rezultāts šādām atskaitēm zināms jau iepriekš… Vai arī uz spec- zonu, tikai citādāku, katorgas darbos!

—  Koreņevs!

—  Es! — Lapsa, kā pieklājas, atsaucās.

—   Kostikovs!

—  Es, — atsaucās jaunākais leitnants, kurš bija notiesāts par sešām dzīvokļu zādzībām un divām laupīšanām.

—  Koteņevs!

—  Es, — atsaucās seržants, kurš bija izvarojis četr- padsmitgadīgu meiteni.

—  Koteļevskis!

—  Es, — nodārdināja gigantisks vecis, kurš bija nepamatoti lietojis ieroci.

—  Kofeikins!

—  Es, — novēkšķēja vepris no prokurora, kurš par kukuļiem bija laidis ārā noziedzniekus, ko Lapsa un viņa biedri ar tādām grūtībām bija atraduši un aizturējuši.

Tagad viņi stāvēja plecu pie pleca, vienā ierindā, un likums viņus vairs nešķiroja.

Lapsa to uzskatīja par ārkārtēju netaisnību.

Arī savu notiesāšanu viņš uzskatīja par nepamatotu. Lai gan bija izdarījis to, kas rakstīts spriedumā. Pat vairāk. Bet, pirmkārt, viss, ko viņš bija pastrādājis, bija darīts, lai kaitētu nelietīgajiem, nolādētajiem noziedzniekiem. Viņam nebija nekādu savtīga pašlabuma meklētāja interešu. Un, ja arī gadījās pārkāpt likumu, tad tikai tādēļ, ka tas saistīja rokas. Ja likums neļāva sodīt bīstamu nelieti, tad viņš rīkojās pret likumu.

Otrkārt, likumu pārkāpj daudzi, kad tas viņus traucē, pie tam paši paliek nesodīti. Bet viņu iegāza, feobovkins, lūk, kurš to bija izdarījis. Ko tad var prasīt no tā puikas, eksperta: uzfilmēja ar savu kameru, atdeva lenti, un viss… Lai gan varēja apdomāt, kas labi un kas slikti. Līķi taču izraka viņa klātbūtnē!

Pārbaude bija pabeigta. Grupa ierindā devās uz ēdnīcu. Tur bija visai smacīgi, šķindēja karotes, bļodiņas un krūzītes. Kā parasti, bļaustījās dežuranti. «Gaiļi» kvernēja stūrī pie sava galda, viņiem ēdiens pienācās pēdējiem. Bac, bac, galvenais «gailis» Koteņevs iepļau- kāja Zinku un Margaritu. Pārējie sāka smieties. Arī viņiem bija sava hierarhija, un «virsgailis» uzturēja stingru disciplīnu.

Pie Lapsas pienāca mazais, spriganais Švorkins — atskurbtuves dežurants, kurš bija līdz nāvei piekāvis kādu lecīgu klientu.

—  No Tihodonskas par tevi atnācis papīrs, — viņš čukstēja pie pašas auss. — Lai pārbauda, vai neesi saistīts ar kaut kāda Sahno vai Sihno slepkavību… Vai tu tiešām esi kādu nobungājis?

Lapsa atņirdzās smaidā.

—  Vai tad tev lika to pārbaudīt?

—  Nu ko tu, es tikai apvaicājos, — Švorkins satrūkās. Viņš uzkopa kolonijas štāba telpas un saklausīja daudz ko, kas nebija domāts ieslodzīto ausīm. Bet Lapsa reiz bija viņu aizstāvējis, kad trīs zeķi gribēja izrēķināties ar neveiksmīgo kāršu parādnieku.

Kāvās no visas sirds, laizdami darbā nūjas un duramos, un tas bija Švorkinu ļoti iespaidojis. Pateicības jūtas izrādījās stiprākas par bailēm no administrācijas, un bijušais dežurants sāka centīgi piegādāt Lapsam nepieciešamo informāciju. Viņš, protams, nezināja, ka kautiņš uz dzīvību un nāvi bija veikla imitācija, un nevienam, atskaitot Lapsu un trīs viņa aģentus, tas nebūtu iešāvies prātā, jo nūjas un duramie, tāpat kā sitieni un zilumi, bija pavisam īsti.

Operatīvo kombināciju meistars majors Koreņevs vienmēr veica tās ļoti pārliecinoši, lai pat viltīgākajiem un vērīgākajiem pretiniekiem neradītu ne mazākās aizdomas. Veiksmi nodrošināja ne vien rūpīga sagatavošanās, bet arī vēlēšanās par katru cenu sasniegt nosprausto mērķi. Arī tad, ja Švorkinam būtu uzbrukuši pa īstam, viņš tāpat būtu iejaucies un kāvies līdz pēdējam. Un galu galā Švorkins tik un tā būtu viņam centīgi ziņojis par visu, kas notiek štābā, tāpat kā to jau darīja daudzi speciālās kolonijas iemītnieki.

Majora Koreņeva dienesta atestācijās bija atzīmētas viņa izcilās spējas operatīvajā darbā. Arī pēc notiesāšanas tās negāja zudumā, tādēļ viņš iepina zonu savā aģentu tīklā, kas bija daudz blīvāks nekā majora Sazo- nova vadītās LDK-13 operatīvās daļas četru darbinieku vītais. Turklāt daudzi administrācijas slepenie aģenti dalījās ar viņu visā, ko zināja, tādēļ Lapsa pārzināja lielāko daļu Sazonova izstrāžu.

Tā kā informācija parasti mēdz noplūst abos virzienos, operatīvās daļas priekšnieks zināja par Lapsas darbību; vairākas reizes izsaucis viņu pie sevis, viņš aplinkus ceļiem mēģināja piedāvāt sadarbību.

Lapsa atjokoja:

— Ja uzzināšu par sazvērestību pret pastāvošo varu vai par gatavošanos slepkavībai, obligāti paziņošu. Bet citādu informāciju es nemaz nespēju iegaumēt.

Parastā kolonijā «kūmiņš» būtu ticis galā ar nepakļāvīgo zeķu. Bet Sazonovs tikai pasmaidīja un pavadīja bijušo kolēģi līdz durvīm.

Visumā ņemot, «trīspadsmitās» priekšnieks Žista- novskis un viņa padotie atradās visai divdomīgā situācijā. No vienas puses, viņiem vajadzēja «labot un pāraudzināt» parastus noziedzniekus, ko notiesājušas apgabalu un republiku augstākās tiesas. Labošanas darbu process ietver sevī veselu represiju buķeti — sākot ar soda izolatoru, beidzot ar stekiem un militārā norīkojuma praporščiku izrēķināšanos.

Bet, no otras puses, pie «parastā kriminālnoziedznieka» pēkšņi varēja ierasties vizītē kāds ministrs IeM pārvaldes priekšnieka vai apgabala prokurora pavadībā. Bet dažkārt gadījies arī tā, ka spriedums pēkšņi tiek atcelts un bijušais zeks atkal uzlido augstākajās varas sfērās… Bet kā jūs ieteiksiet «pāraudzināt» neseno iekšlietu ministra pirmo vietnieku — faktiski galveno figūru iekšlietu sistēmā, kuram augstos kabinetos palicis sazin cik draugu un paziņu?

Speczonas administrācijai nācās būt elastīgai un diplomātiskai, vēršot asās pāraudzināšanas metodes tikai pret jaunāko un vidējo komandējošo sastāvu, kas bija notiesāts par zādzībām, laupīšanām un roku palaišanu. Jo augstāks pašreizējā zeka bijušais amats un lielāka viņa ņemto kukuļu summa, jo lielāka iespējamība, ka tiks atcelts spriedums vai viņu apžēlos un pilnīgi reabilitēs. Tā, piemēram, pilnīgi attaisnoti un dzimtenē kā varoņi atgriezušies rūdītie izlaupītāji un kukuļotāji, kas notiesāti Uzbekijā. Iekšlietu ministra pirmais vietnieks, kam nebija sava radinieku klana, nomīcījās zonā mazliet ilgāk, taču galu galā nostrādāja draudzīgie sakari un ari viņam saīsināja atlikušo termiņu.

Lapsa gan nepiederēja «šīs pasaules varenajiem», taču ari labs opers var sagādāt savam zonas kolēģim ne mazums nepatikšanu, tādēļ tālredzīgais Sazonovs spiedienu uz viņu neizdarīja, uzskatīdams par pareizāku saglabāt neitrālas attiecības.

Un tā joprojām daļa informantu steidz tikties ar operatīvās daļas darbiniekiem, bet citi dalās informācijā ar Lapsu.

— Un vēl kas?

Lapsas hipnotizējošais skatiens ieurbās Švorkinā, bet tas sarauca šauro pierīti, no visas sirds cenzdamies nepiemirst neko būtisku.

—  Atsūtījuši pieprasījumu: ieteikt pantus amnestijai. It kā izsludināšot gada beigās…

—  Un vēl?

—  Cirkulārs par cīņas pastiprināšanu pret bēgšanu… Un tas laikam ari būs viss…

Lapsa pamāja, un Švorkins pazuda ar sarežģītu, bet vajadzīgu darbu izpildījuša cilvēka apziņu. Šodien vēl piecas vai septiņas uzticības personas paziņos Kore- ņevam, kas notiek grupās, kādi uzdevumi doti operatīvās daļas slepenajiem darbiniekiem, kas noticis administrācijā, kādas oficiālas un neoficiālas vēstis saņemtas no ārpasaules.

Milicijas majora dienesta pakāpi zaudējušais, no Tihodonskas IeM Centrālās izmeklēšanas nodaļas kriminālmeklēšanas priekšnieka amata atstādinātais Koreņevs turpināja darbu, kas bija viņa dzīves jēgas sastāvdaļa.

Koreņevs bija nodienējis milicijā četrpadsmit gadus. Šī darba specifika ir tāda: katru dienu tas dod mācību un bagātīgu vielu pārdomām par dzīvi, kas kārtīgi jāapgūst un jāprot izmantot turpmāk. Ja pratīsi izdarīt pareizus secinājumus, apdomājot darbā radušās situācijas, tad paliksi dzīvs un varēsi pakāpties pa karjeras kāpnēm. Ja ne — sapūsi bedrē vai izkaltīsi, spēlēdams izpildītāja lomu.

Divdesmit viena gada vecumā viņš uzvilka milicijas formu un apsēdās nojāta patruļas UAZ izmīcītajā sēdeklī. Patruļas vecākais bija divdesmit astoņus gadus vecais staršina Kirsanovs, bet pie ruļļiem milicijas šoferis Ves- ņins.

Palicis prātā pirmais pārkāpējs — spēcīgs, līdz jostas vietai atpogājies tēvainis, kurš, būdams pamatīgi apdzēries, ālējās Lielajā Dārzu ielā. Pastaigā izgājušie ļautiņi meta likumu cilvēku ķermeņu murskulim, no kura skanēja varena lamāšanās un briesmīgi draudi.

Kad nokaucās patruļas automašīnas bremzes, tūliņ salasījās asu skatu cienītāju pūlis. Koreņevs nezināja, kā rīkoties šādos gadījumos, un cerēja pamācīties no vecākajiem biedriem, bet tie, kā izrādījās, nemaz negrasījās kaut ko mācīt, bet paši gribēja redzēt, kā jaunajam veiksies.

—  Aiziet! — Kirsanovs slinki izmeta, atbalstījies atvērtajās durvīs, un tā arī bija visa mācīšana.

Dīkdieņu bars bailīgi pašķīrās, un Koreņevs ieraudzīja divus vīriešus pārsistiem deguniem, kā ari uzvarētāju, to pašu dūšīgo tēvaini ar kailajām, spalvainajām krūtīm. Viņš devās uz priekšu, izlēmis rīkoties pēc apstākļiem; kaa atstatums saruka līdz diviem metriem, viņš izbijās paša nezināšanas; ko teikt, pārstāvot likumu, vada komandiera vārdiem izsakoties.

Taču pretinieku asiņu un uzvaras salduma apreibinātais tēvainis metās viņam virsū, līdz ar to glābdams situāciju, jo divarpus gadus iekšējā karaspēka divīzijas operatīvajā brigādē nodienējušais ierindnieks Koreņevs labi zināja, kā rīkoties tieša uzbrukuma gadījumā.

Pēc māņu izklupiena viņš atkāpās no uzbrukuma līnijas, satvēra tēvaini aiz rokas un izdarīja metienu. Kad tas ar purnu ietriecās asfaltā, Koreņevs izgrieza viņam roku, sažņaudza kaklu elkoņa locītavā un, strauji uzrāvis kājās, gārdzošu aizveda viņu uz mašīnu.

Kirsanovs atrāva aizmugurējās durvis, un Koreņevs iemeta aizturēto «suņu būrī» — ar blīvu drāšu sietu no salona atdalītā sprostā.

—  Malacis!

Patruļas vecākais uzsita jaunajam uz pleca.

Tajā vakarā viņu ekipāža veica vēl vairākas aizturēšanas. Steku tolaik nebija, bija jāiztiek ar rokām un kājām. Kirsanovs un Vesņins neprata speciālos paņēmienus, taču ar pārkāpējiem tika galā prasmīgi un ātri.

Tad viņi iebrauca stacijas laukumā, kur birokrātiski domājošu ierēdņu stulbuma dēļ iebraukt bija aizliegts, taču tas netraucēja pavadītājiem, sagaidītājiem, valsts un privātajiem taksistiem rīkoties gluži dabīgi un ērti, piebraucot pie paša perona.

Kirsanovs pārbaudīja dokumentus triju nomaļus stāvošu mašīnu vadītājiem un uzlika viņiem sodu, katram pa rublim. Koreņevs izbrīnījās, jo šāds darbs viņu pienākumos neietilpa, stacijas laukumā periodiski rosījās autoinspektori. Turklāt šeit stāvēja vairāki simti automašīnu.

—   Kāpēc tad tikai trijiem? — viņš painteresējās.

—  Mēs taču ari esam trīs, — visai mīklaini paskaidroja staršina.

Viss noskaidrojās vēlāk. Patruļas mašīna apstājās pie stacijas restorāna dienesta ieejas. Sekodams kolēģiem, Koreņevs iegāja nelielā zālē ar četriem galdiņiem, veikla viesmīle acumirklī vienu no tiem uzklāja, acīm redzami zinādama, kas no viņas tiek gaidīts.

Viņa katram atnesa dārzeņu salātus ar krējumu, pa šķīvim trekna boršča un šniceli ar ceptiem kartupeļiem. Beigās cēla galdā glāzes ar garšīgu, karstu tēju.

Sekodams jauno biedru piemēram, Koreņevs ēda ar apetīti, cenzdamies nedomāt, ka kabatā viņam ir tikai četrdesmit kapeikas. /

—  Divi deviņdesmit, — viesmīle teica, kad bija pienācis laiks norēķināties, un Kirsanovs ar plašu žestu nolika uz galda trīs rubļu papīrīšus.

—  Es atdošu pēc algas, — Koreņevs sacīja, kad viņi atgriezās pie mašīnas.

Kolēģi sāka smieties.

—  Tāds kā joks, mēs taču to nopelnījām kopā, — staršina paskaidroja.

Jauniņais kādu laiku, šaubu mākts, klusēja, tad nenoturējās.

—   Bet vai tad tā drīkst?

—  Protams. — Kirsanovs pārliecināti pamāja. — Mums ir nakts dežūra. Mūs būtu jāpabaro ar siltām vakariņām. Taču neviens to nekad nav darījis, nedara un nedarīs. Tātad jāparūpējas par sevi pašiem. Piekriti?

Koreņevs paraustīja plecus.

—   Par pilsoņu naudu? Nezinu…

—  Viņi taču pārkāpa, — sarunā iesaistījās Vesnins.

—     Iebrauca zem zīmes. Autoinspektors būtu noplēsis katram pa trinītim. Bet šitā viņi, velni, vēl viegli tika cauri.

—  Galvenais — neaizrauties, — Kirsanovs turpināja.

—     Nekļūsti nekaunīgs, nezaudē sirdsapziņu, rīkojies cilvēcīgi. Ja mēs te būtu visus apcirpuši, tā jau būtu nekaunība. Bet tas, ka, apstākļu spiesti, paņēmām sev vakariņām, nav nekas briesmīgs.

—  Tas taču nav likumīgi…

—  Likumi ir ļoti viltīgi. Labāk skaties uz cilvēkiem. Nedari viņiem bez vajadzības pāri. Vai tad kāds sašuta, taisīja skandālu, draudēja sūdzēties?

—    Nē, taču…

:—Tas ir galvenis. Pareiza pieeja, pieklājīgi, kulturāli. «Jūs esat pārkāpis, sods — viens rublis.» Bet cilvēks pats zina, ka pārkāpis. Un kas tas ir — rublis, dieva vārds! Viņš uz mums neapvainojas. Tātad viss kārtībā.

Tā bija pirmā miliču dzīves mācība, ko saņēma jaunais Koreņevs. Vēlāk viņš saprata, ka ar šo ekipāžu viņam ļoti paveicies. Daudzi aptīrīja aizturētos, ņēma nost dzērājiem pulksteņus, pamanījās izdrāzt pa rokai gadīju- šos sievieti. Kirsanovs un Vesņins iztika ar mazumiņu, pašu nepieciešamāko. Starp citu, neviens nekad nebija par viņiem sūdzējies.

Pārgājis uz kriminālmeklēšanu, Koreņevs apguva vēl daudz vērtīgu mācību. Sākumā viņš bija pakļauts Larčenkovam, bet tas nekad nešķīrās no Bosjakova, tādēļ jaunais opers vienlaikus stažējās pie diviem.

Reiz viņi trijatā izbrauca pārbaudīt sūdzību par sadzīves huligānismu. It kā sīkums — ne laupīšanas uzbrukuma, ne nažu dūrienu, ne kaušļu bara. Atbrauc, savāc piedzērušo vīreli, aizved uz nodalu un būri iekšā, lai attopas, kamēr sastāda protokolu. Vismaz tā mēdz notikt deviņdesmit piecos gadījumos no simta.

Bet gadās īpašas situācijas, kad nākas sastapties nevis ar ierāvušu skandālistu, bet darba, šņabja, ģimenes un apnicīgas sadzīves nomocītu pašnāvnieku, kurš gan vēl elpo un aktīvi funkcionē, lai gan jau pārvilcis krustu savai draņķa dzīvei, pilns bīstama, melna niknuma pret visu apkārtējo pasauli un tiem, kas grasās viņu pārdzīvot.

Šajos piecos procentos ietilpst visi tie bezjēdzīgie gadījumi, kad uz parastu ģimenes ķildu izbraukušie no pāris soļu attāluma tiek apšauti ar divstobreni vai kad iecirkņav inspektors, durvis vērdams, dabū pa galvu ar cirvi… Šādi fakti rada lielu rezonansi miliču vidū, taču pamazām aizmirstas kā netipiski. Un, izbraucot uz sadzīves skandāliem, viņi orientējas uz drošu standarta atrisinājumu.

Vini piebrauca pie neglītas privātmājas; mazais, apaļais ilarčenkovs un garais, kalsnais Bosjakovs pārmija dažus vārdus ar saimnieci, kas sagaidīja mašīnu, un devās dziļāk pagalmā.

—  Tur, šķūnī…

Koreņevs saprata, ka viņu atkal pārbauda, un devās norādītajā virzienā.

Šķūnī valdīja puskrēsla, no dzeršanas tīri vai pārak- meņojies vīrelis sēdēja uz ķeblīša, atstutējies pret ēvel- solu, kas bija apkrauts tukšām pudelēm un nožēlojamu uzkodu atliekām. Koreņevs gribēja pieiet viņam klāt, lai vestu uz mašīnu, bet piepeši kaut kas lika viņam ap- cirsties: aiz durvīm stāvēja vēl viens bāli zilganu ģīmi, sapinkotiem matiem, paceltajā rokā sažņaudzis āmuru.

Koreņevs satvēra vina delmu un bez īpašas piepūles izrāva instrumentu, tac( pagrūda pretinieku, un tas novēlās uz grīdas blakus pudeles brālim.

Tajā brīdī šķūnī kā dzīvsudraba lodīte ievēlās Larčen- kovs, bet viņa pārinieks drūmi sastinga durvīs.

—   Nu, jaunais, izdevās? — mazais opers aizbildnie- ciski apvaicājās, bet tad ieraudzīja āmuru, ko Koreņevs joprojām turēja rokās.

—  Kas tas ir? — Jautājums tika bargi izgrūsts caur zobiem.

—  Tam tur atņēmu, — Koreņevs parādīja. — Stāvēja man aiz muguras, atvēzējās…

Dzīvsudraba lodīte pieripoja pinkainajam, šķita, ka tā izšauj veselu lērumu roku un kāju, kas neticamā ātrumā sāka guļošo dunckāt. Spēcīgie sitieni sakņupušajam ķermenim lika raustīties, atskanēja gārdzieni, vaidi un ņurdieni.

—  Nevajag, Ivan, — Koreņevs sacīja. — Viņš taču man neko neizdarīja!

—  Kad izdarīs, tad būs par vēlu! — Bosjakovs pārkāpa slieksnim un pievienojās biedram. Viņi vairāk strādāja ar kājām, un radās iespaids, ka tie mīca mālus.

«Sasitīs līdz nāvei!» Koreņevs nodomāja un vēlreiz mēģināja pārtraukt izrēķināšanos. Bet operi juta kādu viņam vēl nezināmu robežu un pēkšņi lika bezsamaņā guļošo mierā.

Noliecies pie pārakmeņotā vīreļa, Bosjakovs tēmīgi iegāza viņam zem acs un pa virsdeguni. Pašķīda asinis.

—  Abi kāvušies savā starpā, — opers apmierināti noteica. — Velkam šos uz mašīnu…

Vakarā, maiņas beigās, kad stresa noņemšanai pa trim tukšoja šņabja pudeli, Koreņevs atgriezās pie jautājuma, kas bija viņu mocījis visu dienu.

—  Kāpēc jūs to nabaga zilīti tā? Viņš man neko neizdarīja… Tikai atvēzējās ar āmuru, un viss. Pat nepretojās…

—   Domā, ka mēs viņu sitām tevis dēļ? — Larčenkovs saviebās. — Nē! Mēs devām viņam mācību: nekad nepacel savu netīro roku pret mentu! Sevišķi, ja tajā ir kāds dzelzis! Un vari būt mierīgs — šito mācību viņš visu mūžu atcerēsies! Pastāstīs citiem, arī tie apdomāsies.

—  Viņš tak bija pilnā… Droši vien nemaz neatceras, par ko…

—   Nē-ē-ē! Visu, kas skar viņus, tie atceras brīnišķīgi! Taču, ja būtu tev ielauzis pauri un tu tagad gulētu reanimācijā vai morgā, tad gan viņš zvērētu, ka neko neatceras!

Tik tiešām! Nebūtu viņš instinktīvi pagriezies — mierīgi būtu varējis dabūt ar āmuru pa pauri! Koreņevs sajuta nokavēto baiļu dzestrumu. Un izrēķināšanās ar pinkaino žūpu nelikās bezjēdzīga un nežēlīga.

Tolaik miliči vēl stāvēja viens par otru kā siena. Katrs izlēciens pret milicijas formu tika uztverts kā personīgs apvainojums. Un urkas nebijās vis abstrakta likuma — tam viņi vienmēr spļāvuši virsū —, bet gan konkrētu cilvēku' — Larčenkova, Bosjakova, Sizova, Golovanova. Vēlāk, pēc gadiem pieciem sešiem, sāka baidīties arī no Koreņeva.

Astoņdesmit pirmajā gadā iecirkņa inspektors Sarta- novs apstādināja zagtu moskviču. Iesniegums par zādzību vēl nebija saņemts, kapteinis rīkojās tīri intuitīvi, jo viņam likās aizdomīga automobiļa lavīšanās pa tumšām ielām un drūmais šoferis ar dziļi pār acīm uzmaukto cepuri. Tas bija Ļoška Osins, liela gastronoma direktora dēls; pieradis pie blatu būšanām, viņš uzskatīja, ka jūra šim līdz ceļiem un pats velns nespēj līdzi turēt. Par pamatu šiem uzskatiem kalpoja viņa fiziskais spēks, pilnīgā nerēķināšanās ar apkārtējiem, tēva nauda un sakari, kā arī bagātā visatļautības un nesodāmības pieredze. Tagad viņš brauca izrēķināties ar meiteni, kas bija viņu atstājusi, un viņas puisi, bet ceļā nejauši gadījās Sar- tanovs, kurš pieklājīgi paprasīja dokumentus, tādējādi izjaukdams viņa turpmākos plānus.

Ar diviem apzāģētas bises šāvieniem viņš izārdīja kapteinim vēderu un piedeva gāzi, tādēļ ka bija pieradis, neraugoties ne uz kādiem šķēršļiem, novest līdz galam visu, ko vēlējās.

Pilnīgi iespējams, ka viņam būtu izdevies aizbēgt, varbūt ari nošaut vainīgo pārīti, bet iecirkņa inspektors nebija viens, ēnā stāvēja mašīna ar ārštata palīgu, kurš metās viņu vajāt, bez mitas liekot gaudot signālam kā sirēnai. Patruļas, izdzirdušas troksni, bloķēja moskvičam ceļu, un, nepaspējis pārlādēt bisi, slepkava tika aizturēts pilsētas ziemeļu nomalē.

Uz aizturēšanas vietu izbrauca Larčenkovs, Bosjakovs un Koreņevs, bet otrā mašīnā Golovanovs un Karnačs. Moskvičs stāvēja uz dziļa grāvja malas. Ar roku dzelžiem pie stūres pieslēgts, Ļoška nicīgi noskatīja viņam apkārt nostājušos mentus.

—  Ei, kācls no jums, piezvaniet tēvam! — viņš pavēlošā tonī izrīkoja. — Tēvs par to samaksās, labi samaksās!

—  Kā Saškam? — Larčenkovs apvaicājās rācijas mikrofonā.

—  Vēders lupatās, — atskanēja cauri ētera sprak- šķiem. — Iekšas sajauktas ar šineļa skrandām. Dzīvotājs nebūs!

—  Tā viņam, pederastam, vajadzēja! — Osins nikni nospļāvās. — Vairāk nelīdīs!

To nu viņam nevajadzēja teikt. Četri formās tērpti stāvi, atslēguši roku dzelžus, izvilka viņu no mašīnas.

—     Ko jūs, galīgi nojūgušies! — viņš ārdījās. — Tēvs ir pilsētas partijas komitejas loceklis, pirmā sekretāra draugs!

Visi zināja, ka dēliņš runā patiesību. Bet tagad tēva draudzība ar pilsētas padomes sekretāru Ļoškam Osinam neko vairs nevarēja līdzēt. Viņu sita četratā, Koreņevs tikai pāris reižu iegāza pa lamas un draudus izverdošo muti un, pagājis sāņus, vēroja turpmāko.

Visai drīz Osins pārstāja lamāties un draudēt, tagad viņš gaudoja traka, stūri iedzīta suņa nolemtībā, pēc tam sāka raudāt un lūgties žēlastību un beigās apklusa, raustīdamies uz putekļainā ārpilsētas šosejas asfalta nežēlīgo sitienu taktī.

Vērojot izrēķināšanos, Koreņevā pamazām brieda protesta jūtas pret tik acīm redzamu nežēlību, taču viņš to apspieda, saprazdams, ka atmaksai smaguma ziņā jāatbilst nodarītajam.

Rūpējoties par skarbo taisnīgumu, kolēģi bija tā piekusuši, ka Larčenkovs, aizzveņģelējis garām mērķim, izstiepās uz asfalta blakus nejūtīgajam slepkavam. Arī pārējie vairs nebija spējīgi turpināt eksekūciju, bet taisnīguma jūtas vēl nebija apmierinātas.

Bosjakovs atgriezās pie moskviča un izcēla no salona iepriekš pamanītu vecu akumulatoru. Grīļodamies viņš aizstiepa smago, melno kasti līdz vajadzīgajai vietai un uzsvieda kaut kam mīkstam. Pēc tam viņi abi ar Lar- čenkovu pacēla akumulatoru augšup izstieptās rokās un ar atvieglotu nopūtu to atlaida. Izdarījuši to vēl vairākas reizes, operi novēlās apvītušajā grāvmalas zālē — trīcošās kājas vairs neturēja — un atdauzītajām rokām ilgi šķīla sērkociņus, kamēr beidzot izdevās aizsmēķēt. Pie akumulatora ķērās Golovanovs un Karnačs…

Koreņevs bija pārliecināts, ka Osins ir beigts, taču maldījās. Atpūtušies Larčenkovs un viņa pārinieks vilka to uz moskviču.

— Palīdzi! — Larčenkovs izgrūda, un Koreņevs skrēja atvērt durvis.

Slepkavas sakropļotā seja pēkšņi bija tepat līdzās, un starmešu gaismā Koreņevs ieraudzīja, ka Osiņa acu zīlītes peld, riņķodamas uz visām pusēm.

Apsēdinājuši slepkavu pie stūres, mašīnu nolaida pa krauju. Vairākas reizes apmetusies, tā palika uz sāniem. Riteņi bezjēdzīgi turpināja griezties.

—  Varbūt aizdedzināt? — Karnačs skaļi prātoja.

—  Jābūt taču kaut kādai mēra sajūtai! — gurdi izdvesa Larčenkovs.

Pēc dažām minūtēm ieradās mašīna ar izmeklētājiem un sākās notikuma vietas apskate. Bet drīz pēc tam atdrāza ari Osins, vecākais, personiski, laikam jau kāds no mentiem tomēr bija kritis kārdinājumā un piezvanījis. Taču viņš vairs nespēja līdzēt savam izdzimtenim dēlam. Un nevienu no klātesošajiem neinteresēja, vai Ļošku izdosies saukt pie atbildības un cik viņam iedos. Mentu taisnīgums bija svinējis uzvaru, un tas bija galvenais.

Pēc stundas viss milicijas garnizons, bet pēc trim ari visa Tihodonskas noziedzīgā pasaule zināja, ka menta slepkava dabūjis, ko pelnījis. Un tam bija liela profilaktiska nozīme.

Ļoškas papucis sacēla lielu troksni, prokuratūra sāka pārbaudi, Koreņevu un pārējos, kas pabijuši notikuma vietā, izsauca un pieprasīja paskaidrojumus.

Paskaidrojumi visiem sakrita: pūlēdamies izvairīties no aizturēšanas, noziedznieks nenovaldīja mašīnu un nogāzās pa krauju. Pie šīs versijas turējās ar zobiem un nagiem, lai gan ārsti deva slēdzienu, ka traumu raksturs un daudzums neatbilst ceļa negadījuma ainai. Ārsti par traumām, protams, zina labāk, bet menti — ko zināja, to arī pateica. Tā nu šī lieta noklusa.

Arī šī bija laba mācība operām.

Brokastis LDK-13 bija beigušās, grupas stājās izvadei uz darbu.

* * *

Oļegs Vasiļjevičs Kalašņikovs posās uz randiņu. Liza- veta jau bija sagatavota: nomazgāta ar šampūnu, ap- smidzināta ar odekolonu, garšīgi pabarota, un tagad melanholiski gaidīja savu stundu. Par mīlas priekiem ar viņu bija bargi jāmaksā, lai gan tā neizcēlās ar īpašu prasmi vai temperamentu, drīzāk pretēji, izturējās pret partneri pilnīgi vienaldzīgi, netraucēdama tam vandīties sev pa iekšu. Viņa neizcēlās arī ar sevišķu piemīlīgumu: pati treknākā Centrāltirgus prostitūta viņai blakus šķistu īsta skaistumkaraliene.

Lieta tāda, ka Lizaveta bija cūka nevis pārnestā, bet gan vārda tiešā nozīmē. Viņa svēra gandrīz pusotra centnera un līdz šim bija izbēgusi naža tikai tādēļ, ka zeķi, kas strādāja LDK-8, bija pielāgojuši viņu citiem mērķiem.

Mierīgais raksturs un zonas iemītniekiem pretējais dzimums nodrošināja viņai stabilu piekrišanu, bet viņas aizbildņiem — tīri prāvus ienākumus. Tiesa, viņiem nācās papūlēties: kārtīgi nomazgāt, noskrāpēt ar birsti, saodierēt. Uz krustiem Lizavetai lika pornogrāfiskas fotogrāfijas, kuras kārtējais laimīgais seansa laikā aplūkoja. Nu, protams, visu laiku vajadzēja atrasties blakus, lai nodrošinātu pienācīgu viņas uzvedību.

Paša Krusta vizīte, kaut gan viņš neko nemaksāja, apkalpotājiem bija atbildīgs pārbaudījums. Zonas paha- nam varēja atvest arī īstu sievišķi, taču viņš nevēlējās tērēt obščaka naudu šādiem pasākumiem, bet, galvenais, divpadsmit nosēdēto gadu laikā viņš bija atradinājies no sievišķiem, pielāgodamies zeķu intīmās dzīves paņēmieniem: «gaiļiem», velteņos iebāztiem kaķiem, lai tie nevarētu kost un skrāpēties, un Lizavetai.

Tači randiņam nebija lemts notikt.

Kāds ar pēdējo etapu ieradies zeks pēkšņi paziņoja, ka ir likumīgais zaglis. Tā kā Krusts gatavojās atbrīvošanai, viņam vajadzēja nodot atnācējam obščaku un varu pār zonu. Taču pahans negrasījās to darīt.

— Es tādu zagli nepazīstu, — viņš teica saviem tuvāk- stāvošajiem. — Ar viņu vēl jātiek skaidrībā!

Lai gan atnācēja augsto rangu pienākušajā vēstulē apstiprināja slaveni urkas, Krusts savu lēmumu nemainīja. Viņš izsauca pretendentu pie sevis.

Tas ieradās viens pats, lai gan tam jau bija sava svīta. Taču, tā kā Krusta vārds bija likums, bez viņa akcepta neviens neuzdrošinājās atbalstīt nepazīstamo autoritāti.

Krusts sēdēja uz gultas karaliskajā stūri. Liekos izdzina no grupas telpām, tikai sešas «torpēdas» no personīgās apsardzes goddevīgi sastinga pie ieejas, sekodami katrai pahana kustībai, bet tai pašā laikā nedzirdēdami ne vārda.

Pretendents pienācis sasveicinājās un apsēdās uz ķeblīša, ar to pasvītrodams, ka ieņem to pašu stāvokli ko Krusts. Viņš bija vidēja auguma, plecīgs, bez tetovējumiem uz redzamajām ķermeņa daļām.

—  Tātad zaglis, saki? Likumīgais?

—  Tieši tā. — Mutes kaktiņš neapmierināti noraustījās.

—  Un kā tad sauc?

—  Galva, — viņš atbildēja ar acīm redzamu piespiešanos.

Krusts nekad nebija dzirdējis šādu iesauku. Un zagļi nerodas no zila gaisa. Nebijis apstiprinājuma vēstules, viņš būtu nospriedis, ka tas ir nekaunīgs viltvārdis. Taču kaut kas tāds viņam vēl nebija gadījies. Mēdz būt tā, ka kāds piemelo sev nopelnus, taču, lai piesavinātu augstāko rangu… Nē, tas nebija iespējams.

—  Kur tevi kronēja?

—  Maskavā.

Galva izturējās - ļoti pašpārliecināti un mierīgi — kā jau daždien cilvēks, kurš apzinās savu taisnību un spēku.

—  Kas?

—  Velns, Gariks, Slota.

Krusts kļuva domīgs. Tās bija zagļu autoritātes.

—  Novelc kreklu!

Mazliet vilcinādamies, Galva izģērbās.

Zīmes uz ķermeņa pastāsta daudz vairāk nekā vārdi. Taču tetovējumu, kas liecinātu par ilgu zonas stāžu un atspoguļotu virzīšanos pa hierarhijas kāpnēm, svešiniekam nebija. Tikai divu kinžalu caurdurta sirds uz kreisā pleca. Tādus sev tetovē agresīvie sēnalas.

—   Kādās zonās esi apgrozījies? Cik ilgi?

—  Jaunībā novilku gadu par huligānismu. LDK-7, pie Ļeningradas.

Krustam iekšā sāka vārīties. Viņš jau sāka saprast, ar ko viņam darīšana. Viens no «jaunajiem», baklāns [4] ,

kuram vieta tikai pie parašas… Vai nu nopircis kroni, . vai dabūjis, kārtodams kopējas lietas vai savstarpējus - norēķinus. Tādus dēvē par «agrajiem apelsīniem».

—  Kādus zagļus pazīsti?

—  Velnu, Gariku, Slotu.

—  Vēl?

Galva paraustīja plecus.

—  Vai tad vēl par maz?

Krusts pateica garu frāzi «fenā» [5] . Sarunbiedrs nereaģēja.

—   Nesaprati?

—  Nē. Es nezinu svešvalodas.

—   Bet kā jāienāk «istabā» [6] ?

Galva atkal paraustīja plecus.

—  Kam man tas viss? Uzņēma kā pienākas. Brīvībā esmu autoritāte. Visus pazīstu, un mani visi pazīst.

—  Bet kā tu iedomājies pārņemt zonu? Kas tevi citā «mājā»*** klausīs? Kas zina tavu vārdu? Kas pieņems tavas vēstules?

Krusta sarunbiedrs nicīgi nosmīkņāja.

—   No ārpuses. Ko gribēšu, to izdarīšu!

Zaglis ilgi vērās «apelsīnā» smagu, nomācošu skatienu.

—  Un kā tu izsludināsi badastreiku pa visu apgabalu? Un kā sarīkosi zonās nemierus? Kā tad tu to izdarīsi no ārpuses?

Atbildes vietā Galva nicīgi nospļāvās uz grīdas.

Krusta sejā nenoraustījās ne muskulītis. Viņš pacēla pirkstu. Seši purnu sitēji bija klāt acumirklī. Viņi ieraudzīja, ko jaunais izstrādājis, un viņiem viss tūlīt bija skaidrs. «Istabā» spļaudīties nedrīkst. Tas bija spļāviens «ļaužu» mentalitātē, augstākā nekaunība pret visu viņu pasauli. īsts zaglis nekad neko tādu nebūtu atļāvies. Ne jau tikai zaglis — ne blēdis, ne frajers, ne vīrelis neatļautos spļaudīties «mājā»! Pat visbeidzamais kretīns neatļautos šādus jociņus!

Kas tad ir šis pūslis, kas te uzdodas par «likumīgo»? Varbūt uzsūtīts ments?!

Pēc «torpēdu» sejas izteiksmes Galva saprata, ka baigi nošāvis greizi. Miers un pašpaļāvība sašļuka.

—  Kas par tirgu? — viņš apvaicājās nepiespiestā noziedznieku intonācijā. Taču neviens to neņēma vērā. «Torpēdas» gaidīja, ko teiks saimnieks.

—  Tas nav zaglis, bet «apelsīns», — Krusts izteica savu spriedumu. — Viņu kronējušas autoritātes, taču tās kļūdījušās, bet zona šo kļūdu izlabos. Lai pagaidām dzīvo kā «vīrelis», un tad jau vēlāk redzēs…

Purnu sitēji atslāba.

—  «Apelsīni» neizprot mūsu uzskatus, tāpēc jau viņš te spļaudās. Iedodiet spaini un lupatu, viņš izmazgās grīdu!

Galva pielēca kājās.

—  Meklējiet kādu «šestaku», lai tas jums mazgā grīdu!

—  Tu jau esi «šestaks», — Krusts noteica tai pašā mierīgajā tonī. — Bet, ja atteiksies, nakšņosi «gaiļu» midzenī.

«Apelsīns» atkrita uz ķeblīša.

—  Lai viņš atcerētos savu muļķību, turpmāk sauksim viņu par Spļaudekli.

Pēc pusstundas «apelsīns» beidza mazgāt grīdu. Darbs nebija grūts, bet apkaunojošs gan: pat īsts zaglis, to darīdams, var zaudēt savu nosaukumu un autoritāti. Krusts apmierināti pavīpsnāja. Dzīvē gadās visādi: kad zonai nav saimnieka, tā vietu var ieņemt «apelsīns». Bet tagad «apelsīns» Galva vairs neeksistē, ir tikai «vīrelis» Spļaudeklis. Un arī tad, kad Krusts aizies no zonas, Spļaudeklis vairs nepacelsies, lai kādi lūgumraksti nāktu no ārienes, lai kādas autoritātes tos būtu parakstījušas.

Atgriezies savā grupā, Spļaudeklis atklāja, ka viņa aizņemtajā labākajā vietā pie loga sēž bijušais saimnieks, bet viņa cisas mētājas uz grīdas. Viņš apjucis apstājās. Ko darīt? Grupa ar interesi gaidīja. Apsvēris izredzes, viņš savāca mantas un devās pie durvīm, kur caurvējā vēl bija brīva vieta.

Bet Krusts tai laikā sapulcēja autoritātes. Neskaitot viņu pašu, ieradās seši cilvēki. Pieciem piederēja «blēža» rangs — kriminālajā hierarhijā otrs augstākais aiz «likumīgā zagļa» statusa. Principā kronēt varēja jebkuru no viņiem, taču reāli pēc autoritātes stipruma un nopelniem uz to varēja pretendēt vienīgi Spīle. Sestais — Ūsa — bija «trumpja frajers» — ari augsta šķira, kas tomēr nedeva tiesības uz kronēšanu. Kaut kas nebija kārtībā ar biogrāfiju: bijis pionieros vai komjaunatnē, varbūt dienējis armijā… Ja jau no agras jaunības neesi pratis izvairīties no sadarbošanās ar varu, tad ceļš līdz pašai augšai slēgts! Komandēsi «vīreļus», «godīgos frajerus», būsi līdzvērtīgs «blēžiem», bet par «likumīgo zagli» nekļūsi!

Krusts klusēdams noskatīja klātesošos. Ūsa bija daudz attapīgāks un viltīgāks par Spīli, autoritāte abiem ap- mēram_ vienāda, un prātīgāk par zonas Uzraugu būtu iecelt Ūsu. Bet Spīlēm turēt zonu būtu vērtīgāk, jo tas tiktu ņemts vērā pie kronēšanas. «Likums» prasa palīdzēt perspektīviem zagļiem…

Krusts smagi nopūtās.

—  Pie mums uz zonu bija atnācis viens baklāns, kas bija uzņemts «likumīgajos zagļos», — viņš lēni iesāka. — Kāpēc autoritātes viņu uzņēmušas, es nezinu. Kāpēc galvojušas par viņu lūgumrakstā, ari nesaprotu. Man vajadzēja nodot zonu viņam. Bet tā vietā liku mazgāt grīdu.

—  Tātad salieci! Tas ir pareizi. Lai pēc tam vairs nemēģina viņu celt…

Krusts paskatījās uz Usu. Viņš saprata visu no pusvārda. Bet Spīle, izbolījis acis, kaut ko zelē.

—  Spīle!

—  A! — tas atsaucās un pārtrauca zelēšanu.

—   Kāpēc es liku «apelsīnam» mazgāt grīdu?

—  Nu tak lai apdirstu maitu! Lai visi zina, ka zona tādus neatzīst!

Ūsa smaidīja. Viņš vienmēr bija teicis, ka Spīle neredz tālāk par savu pimpi. Taču tik un tā nāksies iecelt Spīli. «Likumu» pārkāpt nedrīkst.

—  Pareizi. — Krusts pamāja, atbalstīdams nākamo Uzraugu. Tik un tā neviens, atskaitot Ūsu, neko nebija sapratis. Pēc garīgās attīstības līmeņa visi pieci blēži bija vienādi.

—  Savā vietā par zonas Uzraugu ieceļu Spīli. Rit sāksim ar obščaka nodošanu un apspriedīsim visas lietas…

Pēc sapulces Ūsa pienāca pie Krusta.

—  Tagad daudzus tāpat vien uzņem «likumīgajos», — viņš teica. Ūsa bija iestūrējis zonā nesen, pirms septiņiem mēnešiem, un bija informēts par visām norisēm brīvībā. — «Jaunie» pieņēmušies spēkā, mūsējie bieži vien negrib ar viņiem kasīties. Bez tam šie grūž piķi un pa saviem kanāliem risina svarīgus jautājumus… Sakari viņiem drūmākie. Nu, palūgsies viņu autoritāte, lai uzņem «likumīgajos», — vai tad žēl, vai! Sapulcējas un uzņem. Pat tādus, kas vispār nav apgrozījušies zonā!

Krusts neapmierināti grozīja galvu. Viņam ne reizi vien bija nācies dzirdēt tamlīdzīgus stāstus, šodien viņš savām acīm bija redzējis «agro apelsīnu», taču tam visam bija grūti noticēt.

—   Kur tad skatās cilvēki un kopiena? Jāsarīko saiets, jānoskaidro un jāsaliek viss pa plauktiņiem! To prasa «likums», un vienmēr tā arī ir bijis!

Ūsa atmeta ar roku.

—  Tagad viss ir citādi. Viss mainījies. Zonā mazāk, brīvībā vairāk. Ari zonas ir visādas… Dažās pat «spalvaino seifu kramplauži» [7] ir autoritātes. Pat kļūst par Uzraugiem!

—  Nevar būt. — Krusts sarauca biezās, melnās uzacis.

—  Tagad viss var būt. Viss!

Usa uzmanīgi vērās pahanā, it kā nevarēdams izšķirties, vai pateikt vēl kaut ko.

«Varbūt apvainojies, ka neiecēlu viņu?» Krusts sprieda.

—  Tu solīji parādīt «ugunsspļāvēju», — Ūsa atgādināja. — Laika vairs nav daudz…

—    Iesim, aizsūtīsim uz SI [8] spirtu, tad parādīšu.

Krusts gāja pa priekšu — garš, sakumpis, parastajā apģērbā — pelēkās biksēs, zaļi rūtotā kreklā ar atrotī- tām piedurknēm un vieglās sandalēs. Tā, šķiet, bija vienīgā privilēģija, kuru viņš atļāvās. Autoritātei jābūt pieticīgai, par piemēru citiem — tā saka «likums».

Bet Ūsa zināja, ka kriminālajā pasaulē, tāpat kā parastajā, tie, kuriem dota vara, reti saglabā pieticību. Parasti notiek gluži pretējais, autoritāte vispār zaudē jebkādu mēra sajūtu! Vēl bargajos stagnācijas gados kādā Vidusāzijas zonā pahans ierīkoja sev betona bunkuru un dzīvoja tajā kopā ar kalpiem, pavāriem, sargiem un sievišķiem… Runāja, ka pat kolonijas priekšnieku ar ziņojumu pieņēmis tikai noteiktās dienās un stundās. Kad šī lieta nāca gaismā, bunkuru uzspridzināja, koloniju izformēja, priekšniecību patrieca, bet pahanu aizsūtīja uz Tālajiem Austrumiem cirst mežu.

Spirta nosūtīšana sākās otrās grupas mantu glabātavā. Soda izolators bija atsūtījis depešu: gribot kaitīgi nosvinēt Dumpiņa četrdesmitgadi. Pārnešana tika uzticēta Rētainajam, kurš tādā veidā jau bija nesis šņabi.

Ūsa vērīgi studēja zeķu gudrības, tādēļ ar interesi sekoja procedūrai.

Rētaino nosēdināja uz ķeblīša, un viņš atpleta muti, parādīdams bālas smaganas, kurās šur tur rēgojās zobu atliekas. Lielas «degvielas» partijas nosūtīšana ir ļoti svarīga un atbildīga operācija, no kuras veiksmīga iznākuma galu galā atkarīga pahana autoritāte: vai viņš ir spējīgs pabalstīt brālību vai nav. Tādēļ parasti viņš pats to ari vada.

Šodien Rētaino «uzpildīja» Spīle, Krusts vēroja no malas un acīmredzot iejaukties negrasījās. Spīle izņēma no kabatas prezervatīvu un vairākas reizes spēcīgi izstiepa, vismaz pusmetru izplezdams rokas. Rētainā acu zīlītes kustējās vienā taktī ar gumijas ķeskas staipīšanu, šķiet, viņš gribēja kaut ko sacīt, bet, aizmirsis, ka vēl nav dabūjis «pildījumu», baidījās aizvērt muti.

— Kas ir, Rētainais, gribi to kondomu izmantot kā parasti? — Spīle noirgojās. — Bet varbūt pat ar īstu sievišķi?

—  No kurienes tu to izvilki? — Rētainais satraukti apvaicājās. — Varbūt tas tiešām jau…

—  Tūliņ nosmēķēsi, tad redzēsi. — Spīle turpināja ugautrināties.

Ūsa nosprieda, ka viņš rīkojas muļķīgi. Pirms tik svarīgas lietas kontrabandistu kaitināt nedrīkst.

Tāpat nodomāja ari Krusts.

—  Nebaidies, Rētainais,—viņš mierinoši teica. — Kondoms ir jauns, no paciņas. Vai tad tā var dirsināt savus brāļus!

Rētainais nomierinājās un atkal atpleta muti.

—   Rij!

Spīle, apmetis gumijas maišeļa kakliņam diega slīdošo cilpu, iebāza ķesku starp mēli un aukslējām.

Žākstīdamies Rētainais izdarīja pāris rīšanas kustību. Viņa acis izspiedās, seja piesarka.

—   Ielej mazliet, — Krusts klusi pamācīja. — Tad vieglāk norīt…

«Asistents» nekavējoties pasniedza atvērto «Royal» pudeli, un Spīle, iebāzis kakliņu prezervatīvā, iešļakstīja tajā nedaudz dedzinošā šķidruma.

Rētainais rija vēlreiz, tad saspringa…

—  Izdevās. Tagad lej. Tikai tievā straumītē, — Krusts izrīkoja.

Spīle mats matā izpildīja norādījumus. Spirta svars izstiepa gumijas zarnu, un tā spraucās barības vadā arvien dziļāk un dziļāk. Rētainais centīgi elpoja caur degunu, viņa acis pielija asinīm, uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses.

Pēc piecām minūtēm pudele bija tukša. Tās saturs bija Rētainā alkohola alkstošajā kuņģī, šķirts no tā ar plānu gumijas plēvīti.

Spīle ar cilpu sažņaudza improvizētā rezervuāra kakliņu un lēnām atlaida diegu. Rētainais drudžaini rija. Beidzot viņš uzelpoja un seja atguva parasto krāsu. Tagad ar spirtu pildītais prezervatīvs pilnībā atradās kuņģi. Spīle piesēja diegu pie zoba.

—  Kārtībā.

Rētainais aizvēra muti.

—  Tā nu gan ir viena galvu reibinoša lieta! Jau cik reižu, bet nekādi nevaru pierast.

Viņš nolamājās.

—   Ko lai zēniem pasaka?

—  Apsveic Dumpīti. Un pateiksi, ka «degvielu» atsūtījis jaunais Uzraugs.

Krusts papliķēja kontrabandista plecu.

—  Aiziet! Nav ko laiku tērēt.

Rētainais piecēlās un uzmanīgi aptaustīja uzpūsto vēderu.

—  Laimīgu palikšanu!

Viņš izgāja no mantu glabātavas.

—  Un tu arī kusties!

Spīle viegli, taču trāpīgi iesita «asistentam» pa degunu. Pašķīda asinis. «Asistents» metās pakaļ kontrabandistam.

—  Izsitiet stiklu, lai ticamāk! — Spīle nokliedza viņiem pakaļ.

Pēc stundas, kad būs noformēti dokumenti, Rētainais par kaušanos tiks nosūtīts uz soda izolatoru. Tur, velkot aiz diega, izdabūs prezervatīva kakliņu, bet pašu kontrabandistu apgriezīs kājām gaisā un šķidrumu izlies apakšā paliktā traukā. Pēc tam bez pūlēm izvilks iztukšoto gumiju.

Spirts zonā ir retums, bet labi apsargātajā soda izolatorā — vispār neredzēta lieta. Zēni priecāsies. Noreibs, atslābināsies. Bet, galvenais, jutīs, ka zonā ir saimnieks. Kas spēj «sasildīt» brāļus, atbalstīt tos grūtā brīdī. Un lieku reizi pārliecināsies, ka zagļu draudzība ir stiprāka par jebkādu režīmu…

Tā domāja Krusts un Spīle, bet Usam iešāvās prātā kas cits.

—  Vai spirts jau ir tādā veidā sūtīts? — viņš piepeši apvaicājās.

—  Šņabis ir sūtīts, — Krusts atbildēja. — Nu un?

—  Var saēst gumiju…

Spīle vienaldzīgi atmeta ar roku.

—  Muļķības, nav ko taisīt vētru!

Viņš jau bija iejuties Uzrauga lomā un lepojās ar pirmo veiksmīgo akciju.

Starp citu, veiksmīgs izrādījās tikai sākums. Pēc pusstundas Rētainais kolonijas dežūrdaļā nomira. Varbūt kāds no praporščikiem bija iegāzis pa vēderu, varbūt tiešām saēda gumiju. Lai kā ari būtu, kontrabandists nomira no saindēšanās ar spirtu.

Par šo atgadījumu zonā spriedelēja bez sava gala. Zeķi strīdējās, vai šāda nāve ir apskaužama. Beigu beigās nosprieda, ka nav tā vērts. Ja Rētainais būtu iztem- pis litru spirta parastā veidā — un vēl ar kārtīgu zaceni, tad cita lieta! Bet, ja izlīst vēderā, kāds tur kaifs…

Jaunā Uzrauga pirmā operācija bija izgāzusies, un tas izrādījās simboliski. Pēc pusgada zonas sapulce nomainīja viņu pret Usu. Tam gan nespīdēja kļūt par «likumīgo», bet galva strādāja labi, turklāt viņš zināja gandrīz visus zonas knifiņus. Vienu no sarežģītākajiem — «uguns- spļāvēju» — Krusts viņam parādīja tūlīt pēc nelaimīgā Rētainā «uzpildīšanas».

Krusts pret zeķu viltībiņām attiecās visai greizsirdīgi, uzskatīdams, ka tās jātur slepenībā un ka izpaust tās var tikai pašiem uzticamākajiem, tādiem, kas stāv un krīt par zagļiem. Bet Ūsam parādīja daudz ko. Kā mest cirvi, lai no desmit metru attāluma nocirstu galvu. Kā slēpt izrakto zemi. Kā ar žileti izsist aci. Kā pareizi uzasināt karoti, lai to varētu izmantot somu clunča vietā. Arī «ugunsspļāvēju», bet tikai pirms pašas atbrīvošanas.

Lai neviens neredzētu, Krusts ieveda Usu savā būce- nītī — diezgan prastā kambarī, kas bija norobežots mantu glabātavā, kur viņš skaitījās mantzinis. Zonas apstākļos, kur mūždien valda stumdīšanās un grūstīšanās, vietu, kur pabūt vienatnē, var atļauties vienīgi pahans un varbūt vēl pāris autoritātes — un ari tikai tad, ja paveicas.

Ieslēdzies Krusts nolika uz kastes gabalu armatūras stieņa un sabērta kaudzītē sērkociņus. Noplēsa avīzei stūri, satina caurulītē, rūpīgi iestādīja diametru un kārtīgi saslapināja caurulīti siekalām.

— Skaties, — viņš teica Ūsam un automātiski pavērās apkārt. — Vai kāds nenolūr.

Uzrāvis sērkociņu, viņš pielika to stienim un ņēmās pūst pirmīt pagatavotajā caurulītē. Dzeltenā liesmiņa izšāva asu, zilu mēlīti un nolaizīja rūsas klāto metālu. Krusts veikli mainīja sērkociņus, prasmīgi saglabādams degšanas un pūšanas režīmu. Kad stienī radās padziļinājums, viņš to mazliet pagrieza un turpināja dedzināt tikām, kamēr stieni apjoza gāzes liesmas griezuma gredzens.

Ūsa burtiski uzsūca sevī katru pahana kustību.

Rāmi šņāca viņa pūstais gaiss, tikko dzirdami šņāca zilā liesmiņa. Tā apspīdēja plato, šķelto zodu, kas bija klāts sirmojošiem rugājiem, šaurās, saspringti sakniebtās lūpas, šķībo, saplacināto degunu. Tumšajos acu dobumos iegrimušajās acīs brīžam ievizējās uguns atspulgu dzirkstis.

Jūtīgam cilvēkam šis skats liktos ļaunu vēstošs, jo dzelzs stienis pirksta resnumā dega pušu acīm redzami.

Taču Ūsa nesirga ar sakāpinātu emocionalitāti. Viņš prātoja, vai spēs izdarīt to pašu, un saprata, ka bez papildu paskaidrojumiem un pacietīgiem treniņiem viņam nekas neizdosies.

Liesma nodzisa.

Krusts viegli pārlauza stieni.

—  Redzi, sērkociņi vēl palika pāri. Restēm izies vairāk. Ari lauzt būs grūtāk, labāk ar kaut ko aizķeksēt.

—  Ir nācies?

Krusts pamāja.

—  Palīdzēju brāļiem izbēgt. Pašam nekādas jēgas, biju nepieciešams šeit.

Vēl kādu stundu Usa izprašņāja pahanu par «uguns- spļāvēja» niansēm un viņš pacietīgi skaidroja. Pēc tam «trumpja frajers» devās uz vakara līniju, bet Krusts ieslēdzies nolikās uz saliekamās gultiņas un nogrima pārdomās.

Daudzus gadus viņš nebija redzējis brīvību, un, spriežot pēc visa, tur bija notikušas lielas pārmaiņas. Tik lielas, ka Melnais Mēris vairs neievēro «likumu» un nesūta viņam maiņu. Nācās atstāt zonu nedrošās rokās. Spīle jau nu ilgi nenoturēsies…

Bet brīvībā neizbēgami nāksies skaidroties ar Melno Mēri…

Līdz atbrīvošanai Krustam bija atlikušas desmit dienas. Un viņam bija ko pārdomāt.

" r , ■

* * *

Lapsa strādāja kokapstrādes iecirkņa pirmajā cehā. Atšķirībā no lakotavas un līmētavas šeit vismaz bija normāls gaiss, smaržoja pēc skaidām un darbgaldu sakarsušā metāla.

Nolūkodamies no griežņa apakšas lienošajā platajā skaidā, kas tūlīt saritinājās gredzenā, izņemdams gatavo detaļu un iesprauzdams šablonā sagatavi, Lapsa saspringti apsvēra katru iespēju izkļūt brīvībā. Viņš jau bija izdarījis visu, ko varējis: galvenais vainas pierādījums, uz ko balstījās spriedums, tagad pierādīja gluži pretējo. Taču nevienu no tiesas un prokuratūras ierēdņiem tas neinteresēja. Viņa sūdzībās esošie apgalvojumi tika noraidīti bez domāšanas.

Parasti, atdūries pret biezai sienai līdzīgo birokrātisko nevēlēšanos iedziļināties svešās problēmās, notiesātais samierinājās ar termiņa atsēdēšanu, cerēdams uz apžēlošanu, nosacītu pirmstermiņa atbrīvošanu, amnestiju vai bēgšanu.

Taču amnestija un apžēlošana gadās reti, nosacītas pirmstermiņa atbrīvošanas gaidīšana ir ilga un neskaidra padarīšana: jānosēž divas trešdaļas termiņa, un vēl nav zināms, vai administrācija uzskatīs, ka esi labojies un pāraudzināts. Vienīgais, kas ir paša zeka rokās, tā ir bēgšana. Taču no «trīspadsmitās» neviens nebēg. Atšķirībā no īstiem noziedzniekiem šejienes kontingenta pārstāvji nav pielāgoti dzīvei nelegālā stāvoklī.

To neviens negaida daudzajās «maļinās» vai «hazās»*, tam nav kur ņemt drošus doķus, nav reālu izredžu dabūt

'Maļinas un hazas — noziedznieku miteklis, patvērums. (Tulk.) piķi, tas nevar atgriezties pie ierastā dzīvesveida, bet galvenais — nav spējīgs izturēt nepārtraukto stresu un bailes tikt atmaskotam.

Lapsa to lieliski saprata, jo bija izbaudījis visus «pagrīdnieka» dzīves jaukumus. Viņš bija paredzējis savu arestu un slēpās, viņam bija droši dokumenti, ierocis, plašs aģentu tīkls… Trūka tikai viena: spējas dzīvot nelegāli. Viņš izturēja trīs mēnešus, paguva neitralizēt pierādījumus un padevās, cerēdams uz attaisnojošu spriedumu un iespēju brīvi, bez kādas maskēšanās staigāt pa ielām… Taču pārrēķinājās…

Lapsa nebija no tiem, kas nolaiž ķepiņas grūtību priekšā. Viņš negrasījās sēdēt atlikušos piecus ar pusi gadus. Taču, lai iedarbotos viņa uzvilktais atbrīvošanās mehānisms, vajadzēja atrast kaut vienu apzinīgu ierēdni, kurš uzmanīgi izlasītu, ko viņš raksta. Pieredze rādīja, ka Tihodonskas tiesu sistēmā, ari augstākajās instancēs, šāda ierēdņa nav, vismaz viņa sūdzības nebija nonākušas neviena iejūtīga cilvēka rokās.

Tātad… Vajag piespiest cilvēku, kuram vienalga, izrādīt iejūtību un cilvēcību. Šajos laikos to parasti panāk ar elementāru kukuli. Taču Lapsam nebija ne naudas, ne vēlēšanās nodarboties ar kukuļošanu, ne ari cilvēku, kas mācētu dot kukuļus, ja arī viņš būtu šo paņēmienu izvēlējies.

Viņš apsvēra citas iespējas…

Nataha vēstulē biļa atsūtījusi avīzes izgriezumu ar rakstu par tiesneses Šparkovas slepkavību. Agrāk Lapsa cienīja Veras tanti, kas vina noķertajiem bandītiem vienmēr iegrieza maksimālo. '"Taču arī pašam iegrūda sešus gadus, nemaz neņemot vērā agrākos nopelnus, bet prasību par videolentes izpēti atkārtotā ekspertīzē nosauca par «miliču trikiem»: «Izbeidziet taču vienreiz tos savus miliču trikus!»

Tas viņa siltās jūtas pret Šparkovu vis nenostiprināja, taču, uzzinot par slepkavību, Lapsam, pirmkārt, kļuva viņas žēl un, otrkārt, iešāvās prātā, kādu labumu varētu gūt no šī skumjā fakta.

Asais prāts acumirklī sastādīja operatīvās kombinācijas plānu, apsvēra iespējamos variantus, aprēķinādams katra veiksmīga iznākuma iespējamību. Bailes par paša ādu padara cilvēku ļoti uzmanīgu, taisnīgu un iejūtīgu. Vadoties pēc tā, Lapsa izstrādāja darbību virkni, kurai vajadzēja novest pie sprieduma pārskatīšanas. Taču viņam bija vajadzīgi palīgi. Divi: slepenais un oficiālais.

Domās pārskatījis slepeno palīgu kartotēku, Lapsa palika pie Blakts. Ar oficiālajiem tā lietiņa bija gan vienkāršāka, gan sarežģītāka. Vienkāršāka tādēļ, ka bija tikai viena kandidatūra — Nataha. Bet sarežģītāka tādēļ, ka nevarēja zināt, vai viņa spēs tikt ar to galā.

«Gan jau izdarīs visu kā vajag!» Lapsa sevi mierināja. Tagad tikai bija jāgaida ilgā tikšanās. Turklāt ne jau ar tām domām, ar kādām to gaida vairākums zeķu: trīs dienās nodrātēties tā, lai pietiktu pusgadam…

Plānojamajā operatīvajā kombinācijā Natahai bija jānospēlē galvenā loma. Lapsa iztēlojās, kā viņu instruēs un kā tā izpildīs viņa instrukcijas…

Pakāpeniski domas par operatīvo kombināciju ar Na- tahas piedalīšanos aizklīda pie viņas pašas.

Viņi iepazinās pirms desmit gadiem, kad viņš vēl tikai tapa par Lapsu. Jaunu operi aizdomās turamais neņem par pilnu, neatceras viņa vārdu, tēvvārdu, sākumā pat uzvārdu ne. «Šodien bija atnācis tas no kriminālās…» — «Kurš?» — «Nu, tas pienapuika…» — «Tā- ā-ā…»

Cienīšana nāk pakāpeniski, to nevar iekarot ne ar slienainām runām «no sirds uz sirdi» kā cenzētās grā- matelēs un filmās, bet tikai ar konkrētu rīcību, stingru un sāpīgu, tā, lai noziedzīgā pasaule jūt. Nē, noziedznieks sapratīs arī labu vārdu un cilvēcisku attieksmi, taču tikai pēc tam, kad būs izjutis tavu spēku.

Kad iesācējs opers, sašāvis laupītājam plaušas, aiziet pie viņa uz slimnīcu: «Nu, ko tu, ķēmrausi ar burtu «P», pats lodi uzprasījies? Nepietika prātiņa pacelt rokas, vai?» — un atstāj kārbu lēto ledeņu, lai vieglāk atradināties no tagad aizliegtā smēķa, tūlīt aiziet kā vilnis: «Koreņevs nu gan ir cilvēks!» — «Kas par Koreņevu?» — «Nu, tas jaunais puisis no kriminālmeklēšanas…» — «Ā-ā-ā…»

Pirmais Lapsas audzinātājs Larčenkovs, kurš pēcāk nodzērās un nomira ar cirozi, bija mācījis:

—  Ja iedrāzies midzenī, kur ir vesela varza un neviens tevi nepazīst, nopēti visus purnus un noskaidro, kurš ir galvenais. Tad pieej klāt un dod pa gurķi tā, lai kājas pa gaisu un asinis uz visām pusēm… Un viss kārtībā — tu būsi vadonis! Ko liksi, to darīs kā jēriņi! Bet, ja sāksi stādīties priekšā: «Esmu no milicijas…» — un plātīsies ar dokiem, — noštaukās acis nepamirkšķinājuši!

Koreņevam neskaitāmas reizes nācās pārliecināties par šīs pamācības patiesumu.

Un vēl Larčenkovs mācīja: kamēr tu tāpat vien skraidi apkārt, raksti dokumentus un uz dullo rausti te vienu, te otru — tu viņus neinteresē. Viņi tevi neuztver personiski — tas tur no mentenes, un viss. Bet, ja tu katram āķi aiz lūpas, kad liksi vienam par otru stučīt, kad zināsi par katru viņa pirdienu, — tad viņi iemācīsies gan tavu vārdu, gan tēvvārdu, bet, ja dabūsi rokā, tad arī iesauku iedos.

Pašu Larčenkovu bija iesaukuši par Sērgu.

—  Kāpēc tad tā iesauca? — audzēknis prašņāja, bet audzinātājs tikai raustīja plecus.

—  Viņiem labāk zināms. Iejūties vien, varbūt sapratīsi…

Un reiz Koreņevs tiešām to saprata. Valdīja parastā augusta tveice — trīsdesmit septiņi ēnā, četrdesmit pieci saulē, viņš iegāja audzinātāja kabinetā, tas saspringti rakstīja papīrus, laiku pa laikam, no lapas novērsdamies, sāka mīdīties kājām, šūpodamies no vienas puses uz otru kā velosipēdists, kādu citu apdzenot. Larčenkova galds no visām pusēm bija piesegts veciem šineļiem. Stažierim iešāvās prātā muļķīga doma, ka opers mērcē kājas, viņš pat iztēlojās pagaldē bļodu ar karstu ūdeni un tiešām pamanīja tvaiku, kas izgaroja no biezā auduma krokām. Taču ne ūdens šļakstu, ne izlaistīta ūdens straumīšu nemanīja, bet spārdījās taču viņš pamatīgi…

Ieintriģēts Koreņevs apgāja galdam apkārt un ieraudzīja, ka Larčenkovs pabāzis kājas zem krēsla, pats apāvies zeķēs un sandalēs, bet tvaiks nāca no elektriskās » 1

tējkannas zem šineļiem. Viņš pavisam sapinas minējumos,

bet tajā brīdī opers beidza rakstīt savu papīru, sarokojās ar viņu un bargā balsī noprasīja:

—  Nu, kuņa, izštukoji?

Tā kā kabinetā, atskaitot viņus abus, neviena it kā nebija, stažieris nosprieda, ka opers pamatīgi piedzēries un darbojas halucināciju ietekmē.

—  Labi, laid ārā!

Dobja, slāpēta balss atskanēja no šineļu apakšas.

—  Nu re!

Larčenkovs izrāva no kontakta tējkannas štepseli un, nolicis to sāņus, pavēra šineļu priekškaru…

No improvizētās termokameras izkūņojās izmircis vīrelis: slapjās drēbēs, slapju seju, slapjiem matiem. Viņš alkatīgi kampa gaisu.

—  Divatā… Ar Genku… Basovu… mantas… pie mātes… — viņš ar grūtībām izgrūda pa vārdam.

—  Lieliski!

Larčenkovs staroja vien.

—  Brauksim uz izņemšanu, — viņš lietišķi izmeta Ko- reņevam.

—  Sērga paliek Sērga, — vīrelis nomurmināja, pamazām atžilbdams.

Nākamais Lapsa autoritāti ieguva pakāpeniski. Reiz viņš kopā ar ārštatnieku izbrauca pārbaudīt izsaukumu par laupīšanu Donas kreisajā krastā, restorāna «Kazaku cālis» apkaimē. Cietušais gaidīja norunātajā vietā, krustojumā, — izbiedēts divdesmit divus gadus vecs puisis.

—  Trīs, aizgāja uz piestātni… Noņēma pulksteni un pievāca divsimt rubļu…

Parasta lieta. Koreņevs ar ārštatnieku metās skriet norādītajā virzienā, un drīz vien upmalas krūmos uzgāja laupītājus. Nekādi sarežģījumi nebija paredzami, tajos laikos nebija daudz tādu, kas gribētu stāties pretī milicijai.

Bet šie trīs bija varen lecīgi urkas ar lielu kriminālo pieredzi un solīdu cietuma stāžu, turklāt pamatīgi pie- tempušies.

—     Kas tu tāds esi? — apjautājās vecākais, drūms, daudz pieredzējis virs alvas krāsas acīm un tetovējumiem visās iespējamās vietās.

—  Leitnants Koreņevs. Centrālā rajona nodaļas kriminālmeklēšana. — Jaunais virsnieks parādīja sarkano grāmatiņu.

—   Es tādu operu nepazīstu, — tetovētais lēni noteica. — Ej dirst!

Otrs laupītājs bija pagriezies pret ārštatnieku. No aizmugurējās kabatas rēgojās zili un aveņkrāsas vāciņi. Veiklu kustību Koreņevs tos pakampa — pase un karaklausības apliecība, ielūkojās un iebāza žaketes iekškabatā.

—  Tātad pilsonis Višņakovs? Vari staigāt… Bet labāk netirinies un ej uz mašīnu!

Anonimitāti zaudējis noziedznieks parasti zaudē arī rupjību. Višņakovs saskāba.

—  Atdod, priekšniek… Ko tu, nudien… Mēs neko neesam izdarījuši, — viņš, kā jau pieņemts, ieīdējās.

Trešais nemanāmi virzījās sāņus, bet ārštatnieks devās viņam pakaļ.

—    Tūlīt atdod, maita!

Tetovētais sagrāba Koreņevu aiz matiem un sažņaudza viņa rīkli elkoņa locītavā. Ari Višņakovs sadūšojies pielēca klāt un pašāva roku zem žaketes.

Opers spēra viņam kājstarpē, un atņemto dokumentu īpašnieks ierukšķējies novēlās zālē.

—  Kur tu baksties, — tetovētais caur zobiem izgrūda, žņaugdams vēl negantāk.

Koreņevs ar lielām grūtībām iestūķēja roku zem ak- menscietā elkoņa, atpogāja operatīvo maksti un apcirtās, tagad atrazdamies aci pret aci ar pretinieku. Tajā laikā viņš vēl ievēroja stulbo instrukciju, kas aizliedza ievilkt patronu stobrā, bet, tā kā ar vienu roku nav iespējams atvilkt aizslēgu, pistole tagad nebija nekas vairāk kā astoņsimt deviņdesmit gramu smags dzelzs gabals.

Taču, izlēmīgi rīkojoties, ari dzelzs gabals var kļūt par bīstamu ieroci. Opers no visa spēka gāza ar stobru noziedzniekam pa seju un trāpīja acī.

Oksidētais tērauds ietriecās zem plakstiņa, un no turienes izsprāga pārsistais acābols un izšļācās karstas asinis. Ausis iecirtās apdullinošs ievainota zaķa kliedziens. Tetovētais sagrīļojās un, brūci rokām saspiedis, augšpēdus iekrita biezajos brikšņos.

Koreņevs aplaida skatienu apkārt. Divi pieveiktie laupītāji gulēja gar zemi. Trešais, kurš bija piežmiedzis ārštatnieku, steigšus raisījās no tā vaļā, bet, tiklīdz operatīvais darbinieks paspēra soli, pielēca kājās un metās bēgt.

—  Stāt! — Koreņevs brāzās viņam pakaļ.

Viņi izskrēja pludmalē. Irdenās smiltis traucēja skriet, taču leitnants rāvās no visa spēka un tika līdzi, trešais metās pa labi un galu galā bija piespiests pie upes. Daudz nedomādams, viņš metās duļķainajā ūdenī, bet Koreņevs iekarsis viņam pakaļ.

Bija oktobris, kājas sagrāba stindzinošs aukstums, bikses pretīgi lipa pie miesas. «Kāda velna pēc man bija te jālien, nekur viņš nebūtu sprucis,» galvā iešāvās prātīga doma, taču tagad nedarbojās prāts, bet mednieka instinkts, un leitnants brida arvien dziļāk…

Viņš panāca bēgli, kad ūdens jau sniedzās līdz jostasvietai. Kule bija sarāvusies, siltums atstāja ķermeni, spēki bija galā.

—  Stāt!

Koreņevs sagrāba trešo aiz apkakles, bet tas, histēriski lamādamies, rāvās ārā.

Piepeši opers atcerējās, ka šodien pirmo reizi apvilcis jauno uzvalku.

—  Ak tu, kuņa!

Niknuma uzliesmojums deva spēku, un viņš pagrūda neplānotās peldes vaininieka galvu zem ūdens. Kad tas mitējās pretoties, atlaida. Beidzis sprauslot, alkatīgi kampdams gaisu, laupītājs atkal pūlējās izrauties. Procedūru nācās atkārtot, tad vēlreiz un vēl… Beidzot Koreņevs izvilka nejūtīgo ķermeni krastā un nometa smiltīs.'

Un kā brīvībā, tā kamerās sāka darboties bezvada telegrāfs: «Nu gan Filips Mihailovičs laiž: savāca trīs ar vienu rāvienu! Un kā vēl: vienam izsita aci, otram atdauzīja pautus, bet trešo gandrīz vai noslīcināja!» — «Kas tas Filips_ Mihailovičs tāds ir?» — «Nu tak Koreņevs!» — «A-ā-ā… Straujš puika.»

Bet iesauka Lapsam pielipa pēc cita atgadījuma. Toreiz Koreņevs, beidzis diennakts dežūru, stresu mazinot, iedzēris ar draugiem pa divsimt gramiem, lēnām devās uz kopmītni. Vakars, tā ap vienpadsmitiem, viņam diennakts nogurums, acis šauras, sarkanas, iet — tikko kājas vilkdams, rokas kabatās, vēl smaķelis…

Kaut kāds ieklīdenis noturēja viņu par savējo!

Operi vispār līdzinās žuļikiem — vai nu lai maskētos, vai profesija deformē…

Vārdu sakot, pienāca pie viņa specifiska paskata puisis: papiross mutes kaktiņā, bleķa zobi, uz pirkstiem tetovēti gredzeni, mīmika, žargons — nekādu šaubu… Sākumā apvaicājās, sak, kas un kā te Tihodonskā. Koreņevs atbild: menti galīgi kaunu izdzīvojuši, grābj visus no vietas, nekādas dzīves. Smīkņādams kā ielaspuika, svelpjošā žuļika pusčukstā, katrs otrais vārds «fenā». Vārdu sakot, parādīja, ka no tā paša dēļa tēsts. Nu viņi bija iepazinušies. Tad sākās nopietnas runas.

—  Ieraut negribi?

—   Gribu gan! Tikai piķa nav.

—  Tur ir viens veikaliņš, labā vietā… Laižam?

—   Labs ir!

Devās uz krastmalu, pa ceļam ieklīdenis lielās, uzsit sev cenu:

—  Krasnodarā izbombīju gastronomu, Armavirā bodīti, bet te stacijā — kiosku.

Koreņevs brīnās, slavē viņa manīgumu un starp citu painteresējas: kur licis mantas, naudu, izmet citus nesvarīgus jautājumus…

Beidzot viņi bija klāt. Vieta tiešām laba: tukšs kakts, signalizācijas ķimpuļus neredz, priekškaramā atslēga.

Opers pameklēja — atrada caurules galu, pasniedza jaunajam čomakam.

—  Dari tu, ja reiz māki, bet es nesīšu laukā.

Tas ķērās pie atslēgas — klakš! Un norāva pie velna.

Līdz šim tikai runas, tukša muldēšana, bet te jau, piedodiet, ir nozieguma sastāvs.

Koreņevs viņam aiz muguras pa kaklu — krakš! Tas, saprotams, ar degunu putekļos. Bet opers, uzsēdies virsū, aizlauž rokas aiz muguras un tik pūš svilpē! Kad atbrauca, bilde skaidra — re, kur uzlauztās durvis, re, kur noziedznieks, lūk, nozieguma rīks ar viņa pirkstu nospiedumiem…

Nogādāja nodaļā, aizsūtīja telefonogrammas uz Krasno- daru un Armaviru, piezvanīja Tihodonskas transport- niekiem — viss apstiprinājās!

Koreņevam pateicība un pusalga par meistarīgu vairāku noziegumu atklāšanu. Tā arī radās iesauka: «Ir nu gan viltīgs Lapsa!» — «Kas?» — «Nu Koreņevs, Filips Mihailovičs!» — «Ā-ā-ā… Tas ir tiesa…»

Tad viņš izplānoja daudz viltīgu kombināciju, cik bandītu ap pirkstu neaptina, cik aiz deguna nevazāja, iesauka pielipa uz mūžu. Bet tolaik viņš vēl tikai tapa par Lapsu. Tad arī īsi pirms Jaunā gada viņš iepazinās ar Natahu.

Tas notika divdesmit piektajā decembri ap pusdienlaiku; viņš brauca no notikuma vietas, skatās: ceļmalā stāv priede, bet pie priedes turas meitene, smuidra, skaista un bēdīga. Vēlāk viņš redzēja, ka Natahai vienmēr tāds mazliet skumīgs un domīgs izskats, bet toreiz apstājās, iesēdināja meiteni mašīnā, priedi iestūķēja bagāžniekā, tāpat ar vaļēju arī brauca.

Sāka pa ceļam runāties, viņa pastāstīja par sevi: medmāsa, precējusies, ir bērns, priedi ved vientuļajai vecmāmiņai. Viņš iepazinās arī ar vecmāmiņu Marju, kad nesa priedi uz sesto stāvu, — maza, sausa vecenīte, draudzīga, grasījās cienāt ar tēju.

Toreiz viņi tēju nedzēra, Lapsa dīdījās kā uz adatām — kas notiek rajonā, varbūt slepkavība, varbūt izsludinājuši trauksmi… Aizveda Natahu atpakaļ uz centru, bet pats uzprasījās vakarā novietot priedi, pēc darba atkal satikās — šoreiz Lapsa no kolēģa bija aizņēmies vecu moskviču, atkal aizbrauca pie vecmāmiņas Marjas, novietoja priedi, padzēra tēju, tagad steidzās Nataha — vīrs gaidīja, nedrīkstēja aizkavēties.

Nolādētā steiga, Lapsa aizveda viņu uz mājām otrā pilsētas galā, Nataha mazliet domīgi, mazliet skumji pasmaidīja. Kopējās darīšanas bija nokārtotas, un viņš bija pārliecināts, ka meiteni nekad vairs neredzēs. Satikties piedāvāja tāpat vien, lai būtu tīra sirdsapziņa, sak, izdarīja visu kā pieklājas. Bet viņa piekrita!

Un sākās… Ne jau no paša sākuma, sākumā pastaigājās kā tādi pionieri — pa piekrasti, roku rokā, Lapsa stāstīja anekdotes, smējās. Viņam bija labi ar meiteni, šķiet, viņai arī, lai gan vienmēr steidzās: izdevās nočiept pa stundiņai pusotrai vai pat mazāk.

Dažreiz viņi gāja uz kino, pāris reižu Lapsa veda viņu pusdienās: uz krogu, uz pelmeņiem, uz šašlikiem. Ar naudu viņam bija pašvaki, bet uz savas «zemes» no opera naudu neņem, apvainojas, ja velk ārā maku. Un viss tik nevainīgi, Lapsa tikai tīksminājās par slaido augumiņu, mākslinieka otas cienīgo sejiņu, acīm — lielām, mazliet ieslīpām kā lapsai. Viņš bija redzējis daudz sūdu, bet Nataha asociējās ar tīrību un šķīstumu. Gaisīgais veidols, sapņainais skatiens, Lapsa nespēja iedomāties, kā viņai var līst zem svārkiem, vandīties pa biksītēm, novilkt plāno audumu pāri saspringušajām pēdām… Lai gan skaidrs: ja jau precējusies, tad vismaz viens vīrieds viņai regulāri to dara…

Reiz viņš noliecās viņai pie sejas, bet Nataha saknieba lūpas: «Man nepatīk skūpstīties…» Dīvaini! Bet, kad viņi muļķodamies piekrastē dzēra alu no kakliņa, viņa atteicās dzert pirmā, viņš ilgi pūlējās pierunāt, taču veltīgi, tā dzēra tikai pēc viņa, bet pudeli viņš norūpējies aizli- dināja tālu upē. Dīvaini!

Lapsas nelāgo atgadījumu samaitātās smadzenes atgādināja: tā uzvedas profesionālas sūkātājas, vafelenes, sos- kas, tādēļ ka, «piecūkojot» muti nezinātājam, var norauties pa purnu. Protams, Lapsa nevilka nekādas paralēles ar Natahas tīro veidolu; aizgainījis nelāgo domu, viņš to tūlīt aizmirsa.

Viņi satikās ilgāk nekā pusgadu. Kad dienests atļāva, Lapsa pēc darba veda viņu uz mājām. Dienesta mašīna salīdzinājumā ar trolejbusu ļāva ietaupīt divdesmit minūtes, šo laiciņu viņi stāvēja kādā nomaļā vietā vai cilvēku aizmirstā strupceļā.

Lapsa skūpstīja viņas vaigus, degunu, acis, ausis, glāstīja kājas — ar katru reizi augstāk un augstāk. Nataha gurdi noslīga viņam uz ceļiem, un viņš bužināja tās gaišos matus, prātodams, ka kāds garāmejošs izvirtulis idiots simtprocentīgi nospriestu, ka sievišķis ņem mutē, pie tam pārliecināt viņu būtu veltīgi, jo ļautiņi netic jūtu tīrībai.

Vasarā Karnačs mēnesi bija Maskavā uz pārkvalificēšanos, sava dzīvoklīša atslēgas viņš iedeva Lapsam, kam nu bija vieta, kur aicināt Natahu, ko Lapsa arī darīja. Viņi iedzēra šampanieti, un skarbais, atturīgais Lapsa atzinās mīlestībā, pateica, ka grib viņu, Nataha atteica, aplaizīja miklās lūpas un tad piekāpās.

Un notika tas, ko viņš līdz šim nekādi nespēja iztēloties: biksītes slīdēja pa gludajām, tievajām kājām, aizķērās aiz pēdām, Nataha nostiepa pirkstgalus kā balerīna, un Lapsa pārvarēja pēdējo šķērsli, aizlidinādams sagumzīto audumu sāņus.

Viņš bija sasniedzis uzbudinājuma galējo robežu un ietriecās Natahā kā durklis, bet viņa vienā mierā brīdināja:

—  Nedrīkst pabeigt iekšā.

Brīdinājums nāca tieši laikā, viņš tūdaļ izrāvās, notraipīdams Karnača dīvānu. Mīlas akts nebija vilcies ilgāk par divdesmit sekundēm, un atkārtot to nebija iespējams, jo Nataha, kā vienmēr, steidzās.

Mašīnā viņa negaidot apvaicājās:

—  Vai tas tev sagādāja baudu?

—  Jā. Un pat ļoti lielu, — Lapsa godīgi atbildēja, lai gan bauda bija tīri morāla: beidzot apburošā Nataha piederēja viņam! Neveiksmīgais sākums — tīrais sīkums salīdzinājumā ar pašu šīs sievietes iegūšanas faktu. Bet nākamajā reizē viņš panāks, ko nebija paguvis iepriekšējā!

Bet nākamā reize viņu apstulbināja. Dzīvokļa atslēgu pievāca Golovanovs, tādēļ viņš aizveda Natahu uz ezeru ārpus pilsētas un tur devās pa jau iemīto taku, taču viņa neļāva novilkt biksītes, lai gan neiebilda pret pārlieku nekautrajiem glāstiem, kas bija Lapsu iekarsējuši līdz pēdējai iespējai.

—  Pažēlo vismaz viņu! — Pēdējā argumenta vietā viņš uzlika meitenes roku uz prāvā izciļņa, kas bija manāmi izspīlējis bikses.

—  Tad dod viņu man, — Nataha izvairīgi teica.

Lapsa nošvīkstināja rāvējslēdzi, un pēc sekundes

maiga roka satvēra uzbudināto miesu. Izliecies viņš atslīga pret sēdekļa atzveltni.

Tai mirklī Nataha mērķtiecīgi noliecās, it kā gribēdama pagulēt viņam uz ceļiem, taču tagad viņai bija konkrēts mērķis, un Lapsa sajuta mutes valgo siltumu, stingro lūpu loku un tvirtās, riņķojošās mēles kustības. Natahas galva ritmiski kustējās augšup un lejup.

Tas bija tik negaidīti, ka Lapsa apjuka. Tai laikā mutē ņemšana nebija izplatīta, to nebūt nedarīja visas sievietes, šādas izrīcības skaitījās apkaunojošas un ar to nodarbojās profesionāles, ko nicīgi dēvēja par «soskām».

Reiz Lapsam gadījās nobaudīt aizliegto augli ar profesionāli, pāris reižu bija izdevies pierunāt pamatīgi apdzirdītas amatieres, kuras kategoriski nepieļāva galaiznā- kumu, bet, ja šis aizliegums tika pārkāpts, viņas spļaudīja kur pagadās augstvērtīgās olbaltumvielas, rīkoja scēnas un apvainojās ne pa jokam.

Tagad mutē ņēma Nataha — tīrības un šķīstuma iemiesojums, kurai Lapsa nekad nebūtu uzdrošinājies piedāvāt šādas dzimumattiecības. Turklāt viņa to darīja labāk nekā tā profesionāle!

Vienlaikus izjuzdams baudu un jucekli galvā, Lapsa nolēma brīdināt Natahu par tuvojošos atslābumu, lai neapvainotu viņu kā tās citas dāmas, piedevām pasargājot bikses un sēdekļu pārvalkus. Viņš ievaidējās mazliet skaļāk nekā vajadzētu un saspieda plaukstās mīksto matu kodeļu

Taču Nataha neizbijās, tieši otrādi — centās divtik, it kā steidzinot beigu momentu, un, kad tas bija klāt, neizrādīja nekādas negatīvas emocijas, lai gan uzbudinātais Lapsa pietiekami dāsni izšļāca sēklas šķidrumu.

Kad viņi brauca atpakaļ, Lapsa stāstīja nejauši prātā iešāvušās anekdotes, lai slēptu apjukumu, kas bija viņu pārņēmis, bet Nataha izturējās, it kā nekas nebūtu noticis, smējās un sapņaini vērās caur priekšējo stiklu.

Tā tas turpinājās. Tajās divdesmit minūtēs, ko ietaupīja Lapsas mašīna, Nataha kā iepriekš gūlās viņam uz ceļiem, taču ne vairs tik nevainīgi, un garāmejošs samaitāts, izvirtis idiots vairs nekļūdītos savos minējumos. Pēc tam Lapsa pieveda viņu pie mājas, atvadījās, un viņa atgriezās pie ģimenes, tieši laikā no darba, droši vien skūpstīdama sievu gaidošo greizsirdi un mazo meitiņu. >

Lapsa nezināja, kā pret to visu izturēties, un pamatīgas dzeršanas laikā apspriedās ar pieredzējušo Kar- naču.

—  Tu taču jau esi nokodis kumosu, — tas filozofiski atbildēja. — Garšo — košļā, negaršo — spļauj laukā!

Lapsam garšoja, un viņš atgaiņāja šaubas. Vai maz kas dzīvē atgadās! Kāda jēga rakņāties jūtās, izdarībās, rīcībā, ja tevi pašu tas apmierina? Un būtu pilnīgs stulbums to sagraut.

Viņš pat nožēloja, ka dalījies dziļi personīgajā ar Karnaču. Bet pēc mēneša Karnačs brauca aizturēt dzīvokļu zagļus un viņu nošāva ar apzāģētu stroķi. Tagad par attiecībām ar Natahu nezināja neviens. Bet reizēm Lapsa ar nožēlu pārmeta sev, ka it kā pamudinājis Karnaču uz šādu finālu.

Atskanēja darba beigu zvans. Lapsa aizlaida kaltu līdz galam un izslēdza darbgaldu; Viņš vienmēr pārsniedza normu, izvirpodams simt desmit detaļas simt piecu vietā. Šodien tik tikko bija paguvis pabeigt simt piekto — domas par Natahu darīja kustības lēnākas. Viņa lieliski ņēma mutē. Vai to, kas sekmēs viņa atbrīvošanu, viņa izdarīs tikpat labi?

Pēc darba zonas pamešanas — stāšanās, pārbaudes, pārmeklēšanas — bijušie milicijas darbinieki, tiesneši un prokurori, partijas darboņi ierindā devās vakariņās.

—   Nu, atkal atteikums? — Mazais, ņiprais Igoņins pēdējā laikā mēģināja sākt ar viņu sarunas, cienāja ar speķi no pienesumiem, vārdu sakot, uzmetās par draugu. Aizdomīgo Lapsu tas darīja uzmanīgu.

—  Varbūt uzrakstīsi man sūdzību? Es ar papīriem neko daudz neesmu krāmējies…

Tik tiešām, Igoņins bija patruļas ekipāžas vecākais un aplaupīja aizturētos. Vismaz par to viņam iedeva piecus gadus. Pats viņš savu vainu neatzina un izskaidroja spriedumu ar aizturēto sazvērestību, kā ari pārējo — priekšnieka, izmeklētāju un tiesneša — neobjektivitāti.

Stundu brīvā laika Lapsa ziedoja, lai uzrakstītu viņam sūdzību.

—   Domā, ka līdzēs?

Igoņins nogrieza plānu speķa šķēlīti, uzlika to uz maizes un pasniedza Lapsam.

Tas paraustīja plecus.

—  Man pagaidām nav līdzējis.

Speķis bija gards — rozā, viegli kūpināts, ar liesuma dzīsliņām.

—  Nav nekādas patikas te sust, — Igoņins čukstēja, pieliecies Lapsam pie pašas auss. — Varbūt pamēģinām aizlaisties?

«Paskat, ko,» Lapsa nodomāja, nepārtraukdams zelēt.

—   Labi, pamēģināsim, tikai tu izdomā plānu.

—   Es? Labi… Kā cilvēki iztur «piečuku»? Un ja vēl sirdsapziņa netīra… Es vismaz bez vainas, taču tāpat skumji… Bet ja, piemēram, esi kādu nositis? Kāda tad jušanās?

—   Nekas īpašs. — Lapsa beidza ēst speķi, noslaucīja lakatā rokas un grasījās iet uz savu vietu.

—   Ņem vēl!

Šķēles kļuva biezākas.

—   Kā tu zini?

—   Ko?

—  Ka tāds neko nejūt…

—  Vai maz tādus esmu redzējis…

—  Tas ir savādāk… Bet kad pašam…

—  Ari pats zinu…

—  Ja? Bet tu… tev ir nācies…

Lapsa bija piestampājis pilnu muti, tādēļ, runāt nevarēdams, tikai pamāja.

—  Ēd, ēd, labs speķis, man māte dzīvo laukos, viņa sūta!

Igonins steidzīgi nošnāpa vēl vienu šķēli.

—   Bet… ko? Kā tas notika? Vispār…

—  Viens pielēca no muguras, cilpu ap kaklu, bet es no paduses, cauri žaketei. Gatavs!

—  Ā-ā-ā-ā…

Lapsa piecēlās.

—   Paldies par speķi, bet to es paņemšu līdzi.

Viņš ievīstīja lakatā krietnu gabalu, ko Igoņins bija

nogriezis pēkšņa dāsnuma uzplūdos. Bija redzams, ka tagad viņš to nožēlo, jo pavadīja aizejošo klunci ar skumju skatienu.

—  Visu labu!

Atgriezies savā grupā, Lapsa nevarēja vien beigt brīnīties par majora Sazonova padoto zemo kvalifikāciju. Neprot ne aģentus atrast, ne pienācīgi instruēt, ne izdomāt leģendu! Nu vai zini, iebarot ar speķi un pa tiešo izprašņāt…

Ja reiz viņi sākuši izstrādi, tad var noklausīties, kas notiek ilgās satikšanās istabā. Bet viņam jādod Natahai sīka instrukcija… Cik nejēdzīgi!

Interesanti, kas atsūtījis uzdevumu? Droši vien Sa- vuškins. «Lūdzu veikt operatīvos pasākumus, lai noskaidrotu notiesātā Koreņeva saistību ar pilsoņa Sihno slepkavību, kas notikusi šādos apstākļos…»

Protams, «slapjā lieta» uz kalda Centrālā rajona nodaļai, viņiem jādara viss iespējamais, lai to atklātu. Lai gan simtprocentīgi pārliecināti, ka no viņa vairs neko neizspiedīs, taču tik un tā, ja atbrauks kāda «tumšo lietu» komisija, viņiem viss iespējamais būs izdarīts.

Cik nejēdzīgi!

Nataha atbrauca pēc nedēļas. Lapsu izveda iežogotā pagalmā un pa dzelzs durvīm ielaida ilgo satikšanos blokā. Šķībais ložņa apkalpotājs sagaidīja viņu gaitenī, plati smaidīdams.

— Veļa tīra, viss gatavs, ceturtais nodalījums.

Viņa prieks bija neviltots, un Lapsa zināja tā iemeslu.

—  Ja lūrēsi — kājas izlauzīšu!

—  Sapratu, sapratu! Nenākšu ne tuvumā!

Lapsa zināja, ka viņš melo. Ložņas, liekot lietā neiedomājamas viltības, nolūr personiskās tikšanās un mast- urbē cik spēka. Un šis darīs to pašu — pat tad, ja viņš tam tiešām izlauztu kājas.

Ilgo tikšanos dzīvojamais nodalījums bija neliela, pelēku eļļas krāsu izkrāsota istaba. Šaurais, augstais logs no iekšpuses aizklāts dzelteniem, pieputējušiem aizkariem, bet no ārpuses retām restēm. Zem palodzes nez kādēļ uzlīmētas biezas mazgājamās tapetes. Vai te kaut kas tek, vai…

Divas pēc izskata varen čīkstošas dzelzs gultiņas ar štruntīgiem matračiem un pelēkas veļas komplektiem. Divi krēsli, divi skapīši, galds. Pa kreisi no durvīm dzelzs izlietne ar nodauzītu emalju, virs tās vara krāns. Silto ūdeni un dušu iekšējās kārtības noteikumi neparedz. Labierīcības koridorā, turpat arī virtuve ar divām gāzes plītīm un visnepieciešamākajiem traukiem.

Visam uzspiests nabadzības zīmogs. Sešdesmit kapeiku lauku viesnīcas un piecdesmito gadu komunalkas krustojums. LDK-13 zeķu atpūtas, svētlaimes un debešķīgo prieku vieta.

Lai tiktu uz šejieni, plānu pildot, nosēžas līdz čūlai, piekrīt izpildīt delikātus administrācijas uzdevumus, loka muguru grupas vadības priekšā, draud pārgriezt vēnas vai pakārties.

Tādēļ pat tad, ja uz «personisko» ierodas tēvs, māte, brālis, trīs dienas izraujies no zonas elles ar tās burzmu, troksni, katorgas darbu, bezgalīgajām pārbaudēm un kratīšanām, ēdienu, kas būtu jāatdod cūkām… Vari gulēt, cik gribi, caurām dienām vārtīties pa gultu, ēst svaigu mājas ēdienu, runāt par lietām, kas tik tālu no zonas pasaules. Bet, ja atbrauc sieva, tad tam vēl pievienojas īstas kniebšanās kaifs — nevis ar «gaili», veltenī iestūķētu kaķi, nevis ar suni, kam speciāli izsisti zobi, bet ar siltu, dzīvu, visu darošu sievišķi, kam viss tikai un vienīgi tam domāts.

Tagad, kad zonās atļāvuši precēties, daudzi sarakstās ar «neklātniecēm», lai tikai laiku pa laikam nokļūtu šai nabadzīgajā paradīzē.

Lapsa apsēdās uz gultas. Un, kā jau varēja gaidīt, atskanēja nomācošs čīkstiens. Pie šādas mūzikas ložnam būs jautrāk rullēt gurķi… Bet pa kurieni nez tas maitas- gabals lūr?

Lapsa sāka grozīt galvu uz visām pusēm, bet tad atcerējās ko svarīgāku. Kā istabu kontrolē majors Sa- zonovs?

Videokontrole? Diez vai… Neraugoties uz šejienes ieslodzīto augsto rangu. Varbūt kādreiz ir lietojuši, bet aparatūru pēc tam aizveduši. Dārga, maita! Bet mikrofons kaut kur ir iebāzts, kā es te stāvu. Kaut kur tuvumā, lai ņemtu gultas, bet jauda nav liela… Un neba autonomais raidītajs, noteikti ar vadiņu, bet kur noslēpts vadiņš? Tikai aiz grīdlīstes, kaut kam citam nepietiks ne iztēles, ne materiālo resursu…

Lapsa ietrieca karotes kātu starp grīdlīsti un sienu, ieskatījās šaurajā spraugā. Nekā…

Atkārtoja to pašu procedūru pie otras sienas. Ir! Parasts telefona vads. Kur tad tas ved… Aha…

Gultas gandrīz blakus, kaut kur galvgalī… Tad redz, kāpēc te tapetes ievajadzējušās…

—   Ko tu tur pētī?

Uz sliekšņa stāvēja Nataha.

—  Ķeru prusakus.

Lapsa piecēlās, pagriezās un devās viņai pretim. Kaut kas nebija kārtībā. Viņu nomāca paša skūtā galva, netīrās zeka panckas, viņš sajuta savu bezspēcību un nevarību, un pilnīgo pakļautību visiem, sākot no militārā norīkojuma praporščika, līdz apakšpulkvedim Žistov- skim un visdažādāko līmeņu ierēdņiem IeM lielum lielajā, augstum augstajā piramīdā.

Sāda sajūta pārņēma viņu pirmo reizi, taču, pārvarējis to, viņš spēra vēl vienu soli.

—  Notiesātais Koreņevs, četrdesmit seši gadi, termiņa sākums — tūkstoš deviņi simti deviņdesmit trešā gada desmitais decembris, termiņa beigas — tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītā gada desmitais decembris…

Nataha ar interesi vērās apkārt.

—  Te nemaz nav tik traki… Kamerās, kur jūs dzīvojat, ir tāpat?

Viņa izcēlās ar prasmi uzdot stulbus jautājumus, taču neērtības sajūta acumirklī pameta Lapsu. Viņa tiešām nepievērsa uzmanību zeka frizūrai, apģērbam, nožēlojamajai videi. Viņa uztvēra pasauli īpatni, saskatīdama tajā tikai labo, un tā ari bija viņas laime.

Ložņa stāvēja gaitenī, no Natahas skatu nenovērsdams. Gara, smuidra, slaidu vidukli, nolaideniem gurniem… Viņa vienmēr valkāja īsus svārkus, bet kājas bija garas, reiz viņa bija izmērījusi — deviņdesmit pieci centimetri, tad vēl augstpapēdenes…

Glūņas acis kļuva stiklainas, mute sašķiebās kā- rigā smaidā. Viņš varēja sākt kaut tūlīt, ari tā bija gadījies.

Lapsa parādīja dūri, aizcirta durvis un aizšāva aizbīdni. Pēc tam pievilka meiteni sev klāt.

—  Es tev atvedu pīrādziņus ar kartupeļiem. Gribi?

—  Vēlāk…

Viņš sataustīja viņas lūpas, viņa atbildēja, taču bez pārmērīgas kaisles, kā parasti. Bet Lapsu sagrāba karsts nepacietības vilnis.

—   Ģērbies nost!

—  Tūlīt… Bet uz kuru pusi logs?

Natālija bija dzimusi Dvīņu zīmē un tiešām sastāvēja no divām būtnēm: vienas — pieredzējušas, prasmīgas un bezkaunīgas, un otras — kautrīgas un nevainīgas.

Šādās nepārprotamās situācijās otra puse centās darīt gaidāmo maķenīt pieklājīgāku, uzdodot kādu ikdienišķi nevainīgu un pilnīgi neiederīgu jautājumu.

keiz piepilsētas mežiņā, vientuļā pļaviņā, kuras meklēšana bija uzbudinājusi Lapsu līdz neprātam, Nataha, pa pusei biksītes novilkusi, pamira, pavērsusi seju pret debesīm.

—   Kas tā par lidmašīnu? Vai tu zini, kā to sauc?

Lapsa skatījās uz garajām, tievajām, brūni iedeguša-

jām kājām, bālo vēdera josliņu, kuplo Veneras trīsstūri un nepacietīgi gaidīja, kad viņa pielieksies un zem mazā, baltā dibentiņa parādīsies čirkainām spalvām apaugušās ādas krokas. Pie sevis nolamājies, viņš atgāza galvu, vērdamies sudrabainajā bultā uz skaidro, zilo debesu fona, — skaisti, taču ne jau tagad.

—  TU-134, — apkopojis visas savas zināšanas lidmašīnu būvniecībā, viņš atbildēja, norīdams siekalas.

—  Tu skaidri zini? — Nataha norūpējusies tirdīja, it kā tieši tam vajadzētu izšķirt, vai biksītes tiks uzvilktas pavisam vai uzrautas atpakaļ.

—  Ir, ir, ģērbies nost!

Pēc saviem ieskatiem padarījusi brīdi pieklājīgāku, Natahas otra puse nozuda ēnā. Saburzītās biksītes tika nevērīgi nomestas zālē, un Lapsa beidzot ieraudzīja, ko bija vēlējies, un varēja darīt, ko gribēja…

—  Logs ir uz iekšējo pagalmiņu, kurš atdalīts no pārējās zonas, ģērbies nost!

Ļoti lēni Nataha novilka blūzīti, atvilkusi rāvējslēdzēju, izlīda no svārkiem. Pa to laiku Lapsa atkabināja krūštura āķīti. Meitene apgūlās gultā, un atskanēja pretīgā čīkstoņa. Kad Lapsa nosēdās blakus, skaņa atkārtojās.

—   kāpēc tā šitā čīkst? — jautāja otrs Dvīnis.

—  Nezinu.

Lapsa aizāķēja pirkstu starp krūštura kausiņiem un pavilka krūšturi uz savu pusi. No baltā atlasa apakšas izvēlās krūtis, tās nokārās, un galiņi neraudzījās vis lejup, bet uz priekšu un mazliet augšup, kas glāba «mīnu» labo izskatu. Nudien «mīnas»! Zonas žargona vārds iku- rāt piestāvēja Natahas krūtīm.

Viņa sēdēja tai pašā pozā, ar pasvītrotu interesi ļaudama skatienam slīdēt no nobružātā skapīša uz krēslu, no turienes uz otru un tad atkal uz skapīti. Krūštura kausiņi saglabāja formu, un šķita, ka Natahai ir četras krūtis — divas zem atlasa un clivas plikas, pārkārušās tā malai.

—  Aiziet!

Lapsa nepacietīgi nogāza viņu uz gultas, acumirklī norāva un sazin kur aizlidināja apakšbikses. Gultas niknā čīkstēšana deva zīmi, ka ilgā satikšanās sākusies.

Pēc tam Nataha apmazgājās ar aukstu ūdeni, kas, ja var ticēt žurnālam «Veselība», ir ārkārtīgi kaitīgi. Bet Lapsa stāvēja blakus un čukstēja mazajā, smieklīgi at- lutušajā austiņā:

—  Te ir mikrofons, nerunā neko svarīgu. Tev vajadzēs kaut ko izdarīt…

Trīs dienas pagāja ātri. Šai laikā gulta čīkstēja daudzas reizes, daudz reižu tecēja ūdens, slāpēdams Lapsas čukstus. Nataha iemācījās instrukciju no galvas.

—  Ja izdarīsi visu kā vajag, nākamreiz satiksimies brīvībā, — Lapsa atvadoties čukstēja.

Operatīvās daļas mikrofons neko interesantu Koreņeva operatīvās izstrādes lietai nebija fiksējis. Tikai gultas čīkstēšanu, pa retam Natahas stenēšanu un Lapsas dobjos vaidus. Starp citu, operi ierakstu klausījās ar interesi.

Piektā nodaļa

SLEPKAVĪBA KĀ PROBLĒMU RISINĀŠANAS

PANĒMIENS

Tos, kuri prot nogalināt citus cilvēkus, iedala divās kategorijās: vieni ir speciāli mācīti to darīt, bet otri ir autodidakti.

Paradokss: autodidakti nogalina biežāk.

Justīcijas padomnieks Trembickis, Tihodonskas apgabala prokuratūras vecākais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs

Plānā «Zet» paredzētajā paaugstinātas drošības zonā, kuras centrs bija Tihodonskā, turpinājās bloķēšanas, filtrēšanas un operatīvi profilaktiskie pasākumi.

Uz tālākajām režīma perimetra robežām iekšējā karaspēka divīziju kareivji bija bloķējuši lauku zemes ceļus un takas, kuras izmantoja lopu zagļi, narkotiku kontrabandisti un citi vāji organizēti kriminālie ļautiņi no brālīgajām Kaukāza republikām.

Uz galvenās trases stāvēja bargais Tihodonskas OMON, ar kuru «pa labam» bez panākumiem gribēja vienoties vietējo noziedznieku klanu pārstāvji, kas bija pieraduši vienā mierā dzīt pāri šķidrajai robežai kravas mašīnas ar pašbrūvētu šņabi, ieročiem, īstās un viltotās naudas maisiem, cisternas ar benzīnu un dīzeļdegvielu.

Pāris reižu jaudīgi kamazi ar joni lauzās cauri norobežojumam, nonesdami trauslās barjeras un nožogojumus, bet omonieši atklāja uguni, caurumoja riepas un kabīnes, bet nesaprotošos šoferus pārliecināja ar ietekmīgiem, lai gan pilnīgi nelikumīgiem paņēmieniem.

Lodes un smagās dūres beidzot pārliecināja ieinteresētās personas, ka ar tām nejoko, un tās mēģināja iebiedēt mentus, kas traucēja viņu darīšanas.

No rīta krāšņā ārzemju vāģī, kura marku neviens no kareivjiem nespēja uzminēt, pie kontrolpunkta piebrauca caurcaurēm pašpārliecināts, liels, glīts no vaiga, ūsains džigits, tērpies izaicinoši krāšņā kaukāziešu tērpā, ar masīvu, gluži kā kastete, zelta gredzenu un uzkrītošu zelta ķēdi pirksta resnumā.

Pie jostas, mazliet piesegta ar vieglu, lieliskas ādas jaciņu, atpogātā makstī karājās pistole, bet mašīnā bija īsais automāts.

—  Kur komandieris? — viņš apvaicājās ar pasvītrotu akcentu. — Nopietna runāšana!

Komandiera tobrīd nebija, bet vietnieks, kapteinis Vodoļejs, iznāca pie apmeklētāja. Viņš neatpalika no džigita ne augumā, ne miesasbūvē, lai gan tērpies bija vienkāršāk — raibajā aizsargtērpā un desantnieka jupķī, bet pašpaļāvībā vinu pat pārspēja.

Acīmredzot no Vodoļeja izstarotie bioviļņi bija džigitu samulsinājuši, taču atkāpties viņš negrasījās.

—  Skaties! — Atvēris ārzemnieces bagāžnieku, viņš parādīja lielu polietilēna maisu, piestūķētu ar naudas paciņām.

—   Gribi, ņem sev, gribi, izdali visiem. Ja par maz, atvedīsim vēl. Bet traucēt mūs nevajag!

—  Un kas tad būs? — Vodoļejs slinki noprasīja, nopētījis džigitu ar vērīgu savu mazo lāča acu skatienu.

—  Nelāgi būs. Mēs esam karsta tauta, visi draugi, radinieki, ir ieroči, mēs pāridarišanu neciešam. Un mums nepatīk, ka mūs traucē.

Džigits iebāza roku azotē un izvilka aploksni.

—  Lūk, lūdza nodot!

Kapteinis izlasīja vēstuli. Uz divām kļūdu pilnām neglīta rokraksta lappusēm bija izteikti draudi komandierim, kareivjiem un visiem viņu radiniekiem līdz septītajam augumam. Draudi neko labu nesolīja, bieži atkārtojās vēlme pataisīt omoniešus par sievietēm.

—  Skaidrs.

Vodoļejs iebāza vēstuli kabatā.

—  Atļauja ieroča nēsāšanai ir?

—  Priekš kam tas? — Džigits it kā izbrīnījās, it kā apvainojās. — Protams, ir!

Viņš izvilka dokumentu ar ģerboņa zīmogu un izvītu parakstu.

—   Redzi, kas parakstījies? Pats prezidents!

—  Es tādu prezidentu nepazīstu, — kapteinis mierīgi teica. — Krievijas teritorijā atļaujas izsniedz iekšlietu instances. Vai tāda atļauja tev ir?

—  Es iebraucu tavā teritorijā divus metrus. Varu padot atpakaļ

-Tu arī dzīvo uz Krievijas zemes. Bijusi pavēle, mēs jau sen būtu jums to ieskaidrojuši.

Vodoļejs pamāja ar roku un nokomandēja pieskrējušos kareivjus:

—  Apskatīt mašīnu, pārbaudīt dokumentus, izņemt naudu un ieročus, sastādīt protokolu!

Džigits rāvās sāņus, bet Vodoļejs sagrāba viņu aiz rokas, bez grūtībām apstādināja un izlauza delmu sāpju paņēmienā.

—   Dod šurp stroķi!

No vaļējās maksts pistole pārceļoja uz armijas kombinezona kabatu.

—   Es tavu māti…

Vodoļejs bez atvēzēšanās iesita un notrieca pretinieku no kājām. Tas pielēca un atkal metās kapteinim virsū. Pāris trāpīgu sitienu atkal nogāza viņu gar zemi. Tagad viņš nesteidzās celties.

Kapteinis notupās blakus un mierīgi paskaidroja, ka viņš ar saviem kareivjiem var pārvērst par sievietēm gan pašu džigitu, gan viņa draugus un radiniekus, gan visus vina tautiešus. Pie viena pavēstīja, ka Tihodonskas OMON ievēro asinsatriebības principu. Un, ja kāds kareivis tiks ievainots vai, Dievs pasarg', nogalināts, tad viņa asinis līs pār pierobežas iedzīvotāju galvām. Šis pats brīdinājums stundas laikā tika darīts zināms vietējiem.

Apkaunotais džigits laidās lapās, bet Vodoļejs uzstādīja divus «bētēerus» un lika izsniegt kareivjiem papildu munīciju. Taču pretējā puse vairs nemēģināja «uzbrukt» omoniešiem.

Toties bruņotu, apkrāvušos cilvēku pulks centās šķērsot pārejas. Agrāk viņus piesedza vietējā milicija, ar kuru vienoties nebija ne mazāko grūtību.

Tagad kalnus bija apsēduši iekšējā karaspēka divīzijas operatīvās brigādes kareivji. «Sarkanās beretes» nekādās sarunās neielaidās un tos, kuri centās mazināt distanci, noguldīja ar seju putekļos un atņēma ieročus.

Kluhohorskas pārejas aizklāju centās ieņemt no divām pusēm. No Abhāzijas atgriezās Kalnu tautu konfederācijas karaspēks, bet viņiem pretim nāca čečenu kontrabandisti ar diviem maisiem viltotu dolāru. Tieši šīs kravas dēļ bija notikusi neveiksmīgā džigita sadursme ar kapteini Vodoļeju.

Piecpadsmit speciālās vienības kareivju bija kā kauls četrdesmit uzbrucēju rīklē, lai gan tie, sazinājušies ar portatīvajām rācijām, vienlaikus devās uzbrukumā, paļaudamies uz skaitlisko pārsvaru un dienvidnieku temperamentu.

«Sarkano berešu» grupas komandieris vecākais leitnants Krapivins pēc uguns blīvuma noteica, kurā pusē atrodas vairāk stroķu, un uzstādīja tai pusē balsta ložmetēju, granātmetēju un septiņus automātistus.

Pretējā nogāzē strādāja rocinieks un četri automāti.

Itin drīz brīvprātīgie KTK kareivji un pie īsām ielu kaujām pieradušie kontrabandisti, kas uzskatīja sevi par īstiem kaujas meistariem, saprata, ko nozīmē stratēģiski izdevīgas pozīcijas, profesionāla sagatavotība un jaudīgi ieroči.

«Balstinieka» uguns vienā mirklī izretināja «konfe- derātus», bet akmeņu lērumā iesviestā granāta izraisīja nelielu lavīnu, pēc kuras pārējie panikā ripoja lejup.

Kontrabandistu desmitnieks, zaudējis trīs savējos, steidzīgi atkāpās. Abās pārējās pusēs atskanēja pamatīgas krievu lamas ar izteiktu kaukāziešu akcentu.

Tihodonskas šaubīgajās vietās, viesnīcās un tirgos ik dienas notika reidi.

Centrālā rajona IeM IN operatīvais pilnvarotais kapteinis Makarovs no sava aģenta uzzināja: viesnīcas «In- tūrists» trīssimt divpadsmitajā numurā iemitinājušies divi azerbaidžāņi, kas tirgojas ar narkotikām. Stāva dežurante teica, ka viesi uzvedoties labi, esot ļoti pieklājīgi un nekādu pretenziju pret viņiem neesot.

Makarovs ar kolēģi iegāja numurā, izpētīja, izošņāja. Zem gultas bija sporta soma ar brūnu pulveri. Pie galdiņa skapīša ar leikoplastu bija pielīmēts «brauniņš» ar piecām patronām.

Viņiem nācās gaidīt divas stundas, iekams izdzirdēja atslēgas klikšķi slēdzenē. Makarovs, izvilcis stroķi, nostājās aizdurvē, pārinieks noslēpās tualetē. Cilvēkam ar atslēgu bija labs garastāvoklis: viņš zem deguna dungoja jautru melodiju.

—  Ta-ram-pam-pam, ta-ram-pam-pam…

Viesis bija resns un neveikls, kreisajā rokā viņš ar grūtībām turēja arbūzu. Tādēļ numurā viņš ienāca atmuguriski, un viņam uzreiz neizdevās izņemt atslēgu un iebāzt to no otras puses.

Kad resnis apgriezās, viņa acu priekšā rēgojās pistoles stobrs.

—  Ai!

Melodija aprāvās, rokas uzšāvās augšup, arbūzs nokrita uz grīdas un krakšķēdams pārplīsa.

—  Saldais, — kapteinis ar nožēlu teica. — Nu, ko tu tā…

Un lietišķi noprasīja:

—  Kur otrs?

Aizturētais kaut ko nopīkstēja.

—  Labi, nāc iekšā, gaidīsim kopā.

Kapteinim Vodoļejam, vecākajam leitnantam Krapi- vinam, kapteinim Makarovam un daudziem tūkstošiem citu kareivju un virsnieku ne prātā nenāca, ka viņi izpilda plānu «Zet».

Un, protams, viņi neko nezināja par Pauri, kam bija

lemts apturēt milzīgo speciālās operācijas mehānismu.

* * *

Centrālā rajona IeM IN iecirkņa inspektors majors Gapaskovs veica sava iecirkņa apgaitu, lai noskaidrotu personas, kas dzīvo bez pieraksta, aizdomīgus iebraucējus un dažādus kriminālelementus.

Acīmredzot astoņpadsmitajā dzīvokli-viņš uzdūrās kaut kam ārkārtīgi svarīgam, jo uzkavējās tur veselas trīs stundas. Pa šo laiku varēja apstaigāt veselu kvartālu vai

trīs devinstāvenes. >

Taču majors jau bija paguvis daudz ko citu. Viņš bija sātīgi paēdis, izdzēris trīssimt piecdesmit gramu šņabja un pārgulējis ar Lidku divas… Nē, godīgi sakot, pusotras reizes.

Tagad vajadzēja pabeigt apgaitu: ieiet pie mājas pārvaldnieka Šersteņova, apvaicāties par aizdomīgiem svešiniekiem un no viņa piezvanīt uz nodaļu, atskaitīties. Bet, kad situācija būs noskaidrojusies, izlemt — turpināt dienestu vai triekt to ratā.

Atvadījies no Lidkas, majors ātri izspraucās pa durvīm tumšajā kaktā zem dzelzs kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. Aiz muguras noklikšķēja atslēga.

«Labi, ka neviens neredz,» viņš nodomāja, «citādi sāks tenkot.»

Iekams iziet gaismā, Gapaskovs sakārtoja cepuri un pieņēma vienaldzīgu izskatu. Vai mazums kas šeit kārtojams!

Majors paspēra soli, un tai mirklī starp pakāpieniem viņa sejas augstumā kaut kas sakustējās un atskanēja šņākoņa. «CS» gāzes strūkla trāpīja viņam sejā — tā, ka viņš nepaspēja ne aizmiegt acis, ne aizturēt elpu.

Lai gan uzraksts uz baloniņa apgalvo, ka gāze ir «paralizējoša», tā nespēj nogāzt cilvēku no kājām un atņemt tam samaņu. Gapaskovam sāka sūrstēt acis, plakstiņi aizvērās un sāka plūst asaras. Sažņaudza kaklu, viņš sāka klepot, un likās, ka tūlīt būs jānosmok. Kāds sagrāba viņu no aizmugures, pagrieza, it kā grasītos kaut kur vest, viņš ar grūtībām saprata, kas notiek, tikai apziņas dziļumā uzplaiksnīja doma: «Iznākusi Lidka, viņa palīdzēs…»

Viņš gaidīja, ka atkal nokļūs dzīvoklī, kuru tik tikko bija atstājis, pabāzīs galvu zem aukstā ūdens krāna un gūs atvieglojumu. Taču nekas nenotika. Neviens ne- grasījās viņu nekur vest, un neviena blakus nebija.

Apgriezies Gapaskovs devās atpakaļ, mēģinādams sataustīt pazīstamās, ar dermatīnu apsistās durvis, bet atdūrās pret aukstu ķieģeļu sienu.

—  Kas noticis? — viņš izdzirda satraukto Lidkas balsi, taču nespēja atbildēt, spēcīgs klepus lika raustīties lielajam, treknajam ķermenim.

—  Nāc iekšā, tūlīt iedošu ožamo spirtu…

Pēc piecpadsmit minūtēm ieradās Lidkas izsauktā ātrā palīdzība un divas milicijas mašīnas: patruļas UAZ un rajona nodaļas priekšnieka volga. Pa šo laiku iecirkņa inspektors bija atjēdzies, tikai ģīmis vienos pleķos un acis asaroja.

—  Miesas bojājumu nav, reibuma stāvoklī, — Sima- kovam un Savuškinam teica no dzīvokļa iznākušais ārsts.

Viņam sekoja ari pats Gapaskovs. Ieraudzījis priekšniecību, viņš apjuka un atkāpās.

Savuškins salēcās kā zibens ķerts.

—  Kur ierocis?

Iecirkņa inspektors ierasti ķēra pie labā sāna. Viņa žoklis nevarīgi atkārās. Maksts bija nogriezta. Pistole, divas aptveres un sešpadsmit patronas bija pazudušas.

—  Es, es… — viņš mēģināja taisnoties, taču mēle neklausīja.

—  Nelieti, dzērumā pazaudēji! — Simakovs iekliedzās. — Uz pārbaudi, un izsauciet inspekciju!

Šai laikā Lamzaks un Rudais aplūkoja laupījumu. Pistole bija smaga un draudīga. Oksidētais tērauds, plastmasas rokturis tumšā ķiršu krāsā, spīdīgs stobra gals, uz iekšu aizvijās vītņu spirāles.

Lamzaku pārņēma jauna, nepazīstama sajūta. Tai pakļaudamies, viņš uzvilka gaili un notēmēja Rudajam galvā.

—  Beidz! — Tas pietupās, pazuzdams no mērķēšanas līnijas. Neizteiksmīgajā sejā vīdēja bailes.

Lamzaks apmierināti iesmējās.

—   Nebļauj! Stobrā tak nekā nav!

Lūk, tā no viņa baidīsies visi! Mazā tērauda mašīnīte, kas paredzēta cilvēka sūtīšanai uz viņpasauli, piešķīra viņam kolosālu spēku un varenību.

—  Diršu visiem virsū!

«Viņi» bija Bļauris, Barkass un viņu drauģeļi.

—  Ja mums būs stroķi, visu pilsētu noliksim uz ceļiem!

Rudais lēni izslējās. Bailes bija pāri, bet seja joprojām izskatījās neapmierināta.

—  Kasi ne sūda nesavācām! Vai katru reizi būs jā- uzbrūk mentiem? Vienreiz noteikti uzrausimies, sacaurumos ādu kā likts…

—  Jā, lielu piķi uzvārīt grūti… Sevišķi bez stobriem…

Lamzaks kļuva domīgs.

Dzīvokļu zādzībām bija vajadzīgas tiešas norādes, prasme strādāt ar atslēgām, bet galvenais — realizācijas kanāli. Viņam nepatika ilga krāmēšanās. Uzdod pa galvu, pievāc piķi — cita lieta! Piecas minūtes, un kārtībā!

Taču tas bija noiets etaps. Bet kazino, kur apgrozās miljoni… Un tizlie sargi ar gāzes plaukšķenēm…

Lamzaks iznēsāja ideju par uzbrukumu kazino «Trīs kārtis». Tas bija zem Karaļa «jumta», bet Lamzaks to nezināja un negribēja zināt. Viss bija atkarīgs no ieročiem…

—  Lai Vārpsta sarunā ar tiem ieklīdeņiem satikšanos…

—  Bet Sirsenis?

Lielo, nomelnējušo zobu atņirgšanai vajadzēja nozīmēt draudzīgu smaidu.

—  Izdevīgāk nobungāt Sirseni nekā maksāt sešus miljonus! Kurš to teica?

—  Teikt jau var… Vārpsta viņu pazīst. Un vispār — ja bungāsi visus no vietas, ātri dabūsi zeļonku purnā…

—  Sirseni neviens nebungās! Pabiedēsim, apsolīsim daļu…

Lamzaks aizbāza ieroci aiz jostas.

—  Iesim pablandīsimies, varbūt kādu satiekam…

Pa čīkstošām koka kāpnēm Pauris uzkāpa otrajā stāvā un ar dūri piedauzīja pie vecām, finiera gabaliem pielāpītām durvīm. Likās, ka no šīs dauzīšanās durvis izgāzīsies un māja sabruks: jau gadus piecpadsmit tā bija nojaucamo graustu sarakstā. Aiz mazā lodziņa ieplīsušā stikla pavīdēja Pistongas plikpaurainais purniņš. Pauri viņš pazina labi, tādēļ atvēra bez liekas prašņāšanas.

—  Darīšanās, vai kā? — Ciešais skatiens iztaustīja atnācēju no galvas līdz kājām. — Ja jau bez pudeles, tad darīšanās. Ko vajag?

Mazajā, krēslainajā istabiņā smakoja pēc pelējuma. Uz rakstāmgalda dega spilgta galda lampa, tās gaismā ar vienkāršiem līdzekļiem — bārdasnazi, skalpeli, fotoaparātu, mitru stērķeli — Pistonga veica savu smalko darbu.

—  Jāpārlīmē fočene. — Pauris pastiepa apakšpulkveža Gaļenkova apliecību.

ristonga, to atvēris un izlasījis, nosvilpās vien.

—   Oho! Kur tu tādu izrāvi?

—  Atradu.

—  Aha… Labi, pienāc vakarā, uztaisīšu. Un piķi paķer līdzi.

—  Cik?

—  Piecdesmit stabus.

Pauris apsvēra, kas atlicis kasē.

—  Tagad trīsdesmit. Un trīsdesmit pēc «šeptes».

—  Kas par «šepti»?

Pistongas smailais deguntelis nepacietīgi dvašoja. Pauris sadusmots saprata, ka izpļāpājies.

—  Baigi tev jāzina! — viņš rupji atbildēja. — Ja teicu, ka atdošu, tad arī atdošu!

Pistonga pamāja.

—   Kāpēc es jautāju: gadās, aiziet uz «šepti», un neviens neatgriežas. Un piķis pagalam!

Kad Pauris bija aizgājis, Pistonga apsēdās pie galda un spilgtajā lampas gaismā rūpīgi izpētīja dokumentu. Tas bija pārvilkts ar plānu aizsargslānīti. Intuīcija čukstēja, ka to nedrīkst nonemt: visi uzraksti, paraksts un zīmogs arī būs nost… jārīkojas citādi…

Ar žiletes pusīti viņš apgrieza apkārt fotogrāfijai, aizķēra ar skalpeli, atgrieza no apakšas un izņēma četrus reiz sešus centimetrus lielo taisnstūri ar visu aizsargslānīti.

Brītiņu vērās militārajā formā tērptā cilvēka nogurušajā sejā.

«Atradis, ko tu neteiksi!» Par čekista slepkavību runāja visa pilsēta. «Nu, idiots!»

Pistonga pagrozīja Paura fotogrāfiju, ar asām šķērītēm pielīdzināja vienu maliņu, notriepa ar līmi un uzmanīgi ielīmēja blāvajā pleķī, kas pirmīt bija laupījis dokumentam tā oficiālo izskatu.

Taču arī Paura purns šaurajā, no kāda aizlienētajā žaketē un saņurcītajā kaklasaitē nespēja atgriezt dokumentam sākotnējo izskatu.

Prasmīgi nokopējis zīmogu fotogrāfijas kreisajā apakšējā stūri, Pistonga nolēma aizsargslāni neatjaunot — tad viltojums uzreiz kristu acīs. Bet šitā…

Viņš kritiski nopētīja apliecību izstieptas rokas attālumā.

Normāli! Salīdzinājumā ar jaunā īpašnieka purnu aiz- sargslāņa trūkums ir tīrais nieks.

«Uz kādu šepti nez šie ar to doķi sataisījušies?» — Pistonga prātoja, kārtodams savus darbarīkus.

Galu galā tas uz viņu neattiecas. Savu darbiņu viņš bija padarījis.

Tikai vēl viens sīkumiņš…

Pistonga ātri pārģērbās un izmetās laukā. Tramvajā aizbrauca līdz Trīspadsmitajai līnijai un pieklauvēja pie dzelzs vārtiņiem. Foma bija mājās.

—  Re, kas nobungājis drošībnieku! — Viņš izņēma doķi, atvēra un iebakstīja tajā ar pirkstu.

—  Pauris no Lamzaka brandžas. Viņi dzīvojas pa Kiroveni pie hipodroma. Un turpat ari dzīvo, Lūžņu kvartālā…

Foma pastiepa roku, taču Pistonga steigšus nobāza bordokrāsas grāmatiņu.

—  Nevaru, drīz jāatdod… Viņi ar to taisās uz «šepti»…

—  Labi. — Foma pakasīja iespiesto virsdeguni. — Es pateikšu.

Pēc divām stundām viņš paziņoja jaunumu Gangrēnam.

—  Ka tavu māti aiz kājas! — tas izbrīnījās. — Smurguļi taisa tādas lietas! Apsit čekistus, vilto šo doķus… Kur tas redzēts?!

Plāna «Zet» nodrošināšanā ņēma dalību vairāki uz Tihodonsku nosūtīti centrālo iestāžu pārstāvji.

Kapteinis Bobilkovs pārstāvēja Federālo pretizlūkošanas dienestu, majors Sirotins — IeM, majors Fi- ņikovs — Galveno apsardzes pārvaldi, majors Maļin- kins— Aizsardzības ministriju. Katrs īstenoja savu darba līniju, balstoties uz vietējo kolēģu palīdzību, vienīgi majors Fiņikovs darbojās patstāvīgi un vadīja Maskavas brigādi.

Viņš bija drukns četrdesmitgadnieks ar lielu, apaļu galvu, mazām, apaļām ausīm un lielām, arī apaļām acīm. īss matu griezums, kurā bija apmēram vienāds daudzums sirmu un melnu matu, mūžīga saspringtība, kas bija jūtama visā: skatienā, galvas pagriezienā, gaitā, vietas izvēlē, kur apstāties vai apsēsties.

Viņš bija profesionālis sevišķi svarīgu personu sargāšanā jau vairāk nekā divdesmit gadu, sākumā strādājis vidējā rādiusā, pēc tam tuvākajā, bet pēdējos gadus nodrošināja ārējo rādiusu.

Viņu smīdināja daudzo firmu reklāmas, kas gatavoja personiskos miesassargus, solīdamas apmācīt tos par snaiperiem un sagatavot dūru cīņai. Tādēļ, ka personiskais (iekšējā rādiusa) miesassargs nekaujas un ne- atšaudās. Viņa vienīgais pienākums ir ar savu ķermeni aizsegt apsargājamo cilvēku un uztvert tam paredzēto lodi vai šķembu.

Arī vidējais rādiuss, atrodoties pūlī, praktiski nevar lietot ieročus, šeit viss svars gulstas uz fizisko spēku un īpašu cīņas paņēmienu lietošanu — atstumšanai, «patriekšanai aiz apvāršņa» un sagrābšanai ar to pilnīgi pietiek. Bet, ja pēkšņi parādās stobrs vai izripo granāta, uzdevums tas pats — ar krūtīm kā uz ambrazūras! Tikai ārējam rādiusam ir pilnīga rīcības brīvība, viņiem ir gan «snaiperenes», gan «beretas» un citi viltīgi ķimpulīši. Tieši no ārējā rādiusa atkarīgs, lai sevišķi svarīgās personas tuvumā nenotiktu nekādi ekscesi un vinu biedriem

>

nevajadzētu izbaudīt uz savas ādas nažus un lodes.

Pirmās divas dienas Fiņikovs FPD pārvaldes mašīnā ar nerunīgu, tīri vai valodu zaudējušu šoferi izbraukāja galvenās Tihodonskas maģistrāles, izraudzīdamies maršrutus prezidenta svītai.

Pilsēta stiepjas gar upi, no lidostas uz to ved tikai viena trase, kas austrumu iebrauktuvē sadalās, — varēja izvēlēties vienu no trim ceļiem. Viens acīm redzami nav piemērots, jo ved cauri vecajiem privātsektora graustiem, tas ir vienās bedrēs un dangās. Tieši šo ielu Fiņikovs pavēlēja savest kārtībā, saprazdams, ka iedzīvotāji pilnībā atbalstīs šādu dezinformējošu akciju.

Biezajā piezīmju grāmatiņā, no kuras viņš nekad nešķīrās, tika atzīmēti ceļa atzarojumi, sētas, augsti uzbērumi, būvlaukumi, kanalizācijas lūkas. Jau tagad viņš iezīmēja robežas vietējās milicijas ķēdēm, OMON, «Alfai», apsvērdams savu cilvēku, snaiperu, ieroču un spridzekļu meklētāju izvietojumu. Aprēķināja, cik pretizlūkošanas darbinieku un kareivju civilajā vajadzēs sagaidītāju pūļa izretināšanai.

Viņam ļoti nepatika iekonservētā jaunceltne divsimt metru no šosejas — deviņstāvu ēka kvartāla garumā, neskaitāmiem logu un balkonu durvju kvadrātiem. Pavēlējis šoferim apstāties, Fiņikovs no portfeļa izņēma milzīgu tālskati, izstiepa un notēmēja uz betona karkasu, lēni pārlūkodams stāvu pēc stāva.

Labākā vieta snaiperim piektajā stāvā, lūk tajā ailē. Strauji paceltais tālskatis uztvēra atspīdumu, kurš acumirklī pazuda.

—  Kas tur ir, velns ar ārā!

Dabā tāpat vien nekas neatspīd, it sevišķi vietā, kur ērti novietoties snaiperim. Vai nu binoklis, vai optiskais tēmēklis! Nē, tēmēklim vēl par agru, drīzāk jau tāds pats tālskatis, jo tagad vēl tikai notiek gatavošanās izrādei…

—  Vai ierocis ir?

Šoferis nebija sapratis, ka jautājums domāts viņam, tādēļ nereaģēja. Nācās atkārtot.

—  No kurienes? Trauksmi taču neizziņoja…

Fiņikovs izņēma no portfeļa mazu, plakanu pistolīti.

—  Ņem! Vai proti ar to rīkoties?

—  Nekas īpašs jau tur nav, šefam ari tāds — PSM.

Acīmredzot šoferim nebija īpašas vēlēšanās kāpt ārā no mašīnas, taču pavēli viņš izpildīja.

—  Nu, maz kas tur varēja spīdēt… Varbūt puišeļi blēņojās ar spoguli. Varbūt stikls vai kaut kāds bleķis…

—   Nečīksti! — Fiņikovs paskubināja. — Uz priekšu! Tu pa šīm kāpnēm, es pa tām!

—  Nu kas tad tur varēja būt, — šoferis turpināja vaidēt, bailīgi tuvodamies kāpnēm.

Augšā bija Meistars. Ari viņš veica rekogniscēšanu. Devinstāvu betona kaste uzreiz mudināja viņu uz domu par iespējamo slēpni, tādēļ īstajam slēpnim tā nebija piemērota. Toties ideāli derēja tā imitācijai. Tieši šeit viņš gatavojās nosēdināt Svilpi ar savu veco, pārbaudīto snaipereni.

Plašākais trases sektors pavērās no platās piektā stāva balkona ailes. Arī lodes trajektorija būtu vislēzenākā. Svilpis tik un tā netrāpīs, un viņam arī neļaus trāpīt, bet visam jāizskatās pilnīgi ticami.-

Meistars ieņēma izdevīgu pozīciju un sāka aplūkot ielu ar optisku ierīci, kas atgādināja optisko tēmēkli un apvienoja sevī tāluma mērītāju un transportieri.

Raudzīdamies caur trīskāršo okulāru uz ielu, Meistars piepeši uzdūrās apstādinātajai melnajai volgai un sastapās skatieniem ar cilvēku, kas bija pavērsis pret viņu tālskati. Viņš atsprāga atpakaļ, bet, redzēdams svešinieka reakciju, uzreiz saprata divas lietas: pirmkārt, tas nebija kaut kāds dīkdienis, un, otrkārt, tas bija viņu pamanījis un grasījās aizturēt.

Saudzīgi ielicis ierīci mīkstā zamšādas futrālī, Meistars paslēpa to īpašā, ar vati izoderētā kabatā zem paduses un steidzīgi kāpa augšup. Atskatījies viņš atklāja, ka kaļķu putekļos aiz sevis atstāj skaidrus kurpju nospiedumus.

Mirkli vilcinājies Meistars izņēma no kabatas divus maisiņus ar aukliņām, uzvilka tos kājās un nosēja mazliet virs potītēm. Ґagad viņš varēja pārvietoties gandrīz nemanāmi: bezformīgie, baitie nospiedumi nozuda krīta, izdedžu un betona putekļos.

Aizbēgt varēja pa kāpnēm, taču kā pa vienām, tā pa otrām tuvojās vajātāji. Vajadzēja noskaidrot, kurš no viņiem ir mazāk bīstams…

Meistaram jau no paša sākuma nepatika spēcīgais apajgalvis, kurš skrēja, pārlēkdams vairākiem pakāpieniem uzreiz, un kuram acīmredzot bija ievērojama pieredze nosprausto mērķu sasniegšanā. Otrs kāpa negribīgi, bailīgi turēdams pistoli izstieptā rokā, nervozi skatījās atpakaļ un, redzams, neprata noteikt bīstamāko virzienu un fiksēt tajā uzmanību. Tas varēja maksāt viņam dzīvību.

y

Uzbrāzies piektajā stāvā, Fiņikovs uzmanīgi apskatīja to pašu aili, taču neko neatrada. Tikai kaut kādi rakumi putekļos — vai nu slaucījuši ar slotu, vai kaut ko vilkuši. Redzamu pēdu nav. Bet nav arī cinkota bleķa gabala, stikla, aukliņā pakārta spoguļa — nekā, kas būtu varējis radīt aizdomīgo atspīdumu.

Jo ilgāk Fiņikovs pētīja putekļaino grīdu, jo vairāk viņam likās, ka pēdas te bijušas, tikai kāds tās pavisam nesen iznīcinājis.

Ieslēdzis zīmuļa lieluma lukturīti, viņš apskatīja visu apkārtni un ēnā, aiz augstā sliekšņa atrada skaidru un svaigu kurpes nospiedumu.

«Apmēram četrdesmit ceturtais lielums,» viņš nosprieda un, atkal iziedams uz balkona, automātiski paraudzījās lejup. Atstātās mašīnas virzienā gāja garš, plecīgs cilvēks, kuram tiešām varētu būt četrdesmit ceturtais lielums. Un viņš bija iznācis no šīs mājas labās ailes kāpņutelpas, kuru vajadzēja bloķēt FPDP automašīnas šoferim.

«Kā viņu sauc?» Fiņikovs nodomāja un saprata, ka to nezina. Kā tad lai viņš pasauc savu gadījuma pārinieku?

— Ei! Ehei!

Fiņikovs aizgāja līdz otrai kāpņu telpai, sagatavoja «beretu» šaušanai un piesardzīgi devās augšup līdz jumta lūkai. Neko neatradis, viņš kāpa uz pirmo stāvu. Trepēm nebija margu, un arī kāpņu laukumiņi nebija nodrošināti. Vajadzēja uzmanīties un turēties tālāk no kāpņu šahtu bezdibeņiem.

Laikam šoferis nebija tik uzmanīgs. Viņš gulēja uz pirmā stāva betona grīdas, un viņam ap galvu pletās sarkans plankums.

Fiņikovs izpētīja apkārtni. Pistole bija divus metrus tālāk cementa kaudzē. Izskatījās, ka tā būtu kārtībā, drošinātājs ieslēgts — tātad šoferis nebija grasījies šaut. Uzmanīgi pacēlis PSM aiz aizsargskavas, Fiņikovs ievīstīja to mutautā un iebāza kabatā, lai pašu speciālisti vēlāk varētu meklēt pirkstu nospiedumus. Fiņikovs ne- grasījās nevienam stāstīt par citas iestādes darbinieka nelikumīgu apbruņošanu. Nokārtojis šīs neatliekamās darīšanas, viņš atgriezās pie mašīnas un izsauca papildspēkus…

Pēc desmit minūtēm viss kvartāls bija ielenkts, milicijas darbinieki parastajās formās, privātajā un raibajos ķemmēja tuvākos pagalmus, vārtrūmes, caurstaigājamās sētas. Iecirkņu inspektori apstaigāja dzīvokļus, meklēdami notikušā aculieciniekus. Taču neko, kas palīdzētu noskaidrot vēl viena FPD darbinieka bojāeju, konstatēt neizdevās.

Vienīgā trofeja bija fiksētā nezināmā, simt astoņdesmit piecus plus mīnus četrus centimetrus garā, aptuveni astoņdesmit divus kilogramus smagā vīrieša pēda.

* * *

—  Parādi naudu! — Ieklīdenis likās ašs un tālredzīgs puisis.

Tādu apčakarēt nebūs viegli.

—   Parādi stobrus! — Lamzaks paģērēja pretim. — Kaut vai vienu!

—    Parādi, Irbene, uz viņu var paļauties, — Sirsenis atbalstīja Lamzaku. Galu galā ieklīdeņi paliek ieklīdeņi, nokārto savas darīšanas un aizklīst tālāk, bet savējie paliek.

Irbene kļuva domīgs. Viņš bija garš, tievs un stiegrains, ar īsiem, vēl ataugt nepaspējušiem matiem, asiem vaibstiem un nervozām, saraustītām kustībām. Turpinādams domāt, viņš kvēlu skatienu ieurbās smailde- gunainajā Sirseņa purniņā.

—Vai tu par viņiem paraksties?

Sirsenis sabozās, bet, Lamzaka drūmā skatiena pamudināts, pamāja.

Saruna norisinājās Sirseņa komercbodltē. Vārpsta stāvēja ārā, atbalstījies pret durvīm, Lamzaks sēdēja uz kušetes, kas jebkurā šādā vietā bija paredzēta vienam un tam pašam. Irbene iesāņus sēdēja uz šņabja kastes, bet Sirsenis aizvēra tirgotavas lodziņu un atbalstījās pret to ar muguru.

—  Galvoju, Irbene, tā ja! Es čomus labi pazīstu.

—  Labi.

Irbene labsirdīgi pasmaidīja.

—    Man stobru nav līdzi. Bet tev nav piķa. Vai ne?

Atbildes vietā Lamzaks atņirdzās smaidā.

—  No apdiršanas baidās visi. Tagad it sevišķi bieži apčakarē.

To viņš bija teicis uz dullo, bet trāpīja desmitniekā. Irbene bija dabūjis pistoles no ieroču rūpnīcas noliktavas brāķu sekcijas, tādēļ arī cena bija smieklīga — četri simti par stobru. "Viss bija atkarīgs no ātruma: jauni, pirmšķirīgi stroķi, visas detaļas vietā, iesmērē muļķiem — un no pilsētas prom. Bet, ja jau baumas paklīdušas, nekavējoties jātiek vaļā no pēdējiem trim.

—   Labi, ejam. Mēs esam divi, un jūs divi. Tu un Vārpsta.

Lamzaks noraidoši pakratīja galvu.

—  Nē, Vārpsta no šitiem dzelžiem ne velna nesajēdz. Es paņemšu vienu citu čomaku, tas gan ir spečuks. Bet Vārpsta atnesīs naudu. Izprovēsim šaujamos, un varēsiet savākt.

Tagad galvu kratīja Irbene.

—  Ko tur daudz šaudīties? Jauni paliek jauni. Pietiks ar patronu pārvilkšanu.

—  Labi, ejam.

Netālu no bodītes gaidīja Pauris. Lamzaks pacēla roku, un viņš panācās tuvāk. Bāls, lūpas koda vien, rokas trīc. Raustās, nelietis!

Arī Irbene deva zīmi, un no ceļa otras puses uzradās viņa drauģelis Krunka — mazā cepurītē, kas slēpa cietumnieka frizūru, ar portfeli rokās.

Satikušies Krunka un Pauris nesasveicinājās, tāpēc četrotnes saspringums tikai pieauga.

—  Ejam uz turieni! — Lamzaks norādija uz mežiņu pie dzelzceļa uzbēruma.

Krunka un Irbene saskatījās.

—  Tikai jūs pa priekšu!

—  Kā gribat, — Lamzaks vienaldzīgi atbildēja.

Viņi ar Pauri nozuda mežā. Mazliet tālāk atradās sagrautais dzelzceļa pavadoņa namiņš ar dziļo pagrabu. Tur jau gaida Rudais, Papagailis un Vāle.

Iegājis drupās, Lamzaks aizsmēķēja. Ieklīdeņi vilcinājās. Irbene kaut ko izņēma no portfeļa un iebāza azotē. Pēc tam viņi tomēr spraucās cauri sagrautajai sienai.

—  Rādi! — Lamzaks pavēlēja.

Krunka attaisīja portfeli, izņēma trijstūrainu saini un attina lupatu. Jauna, melna pistole piesaistīja pircēju skatienus.

—  Nudien, liekas jauna! — Lamzaks apmierināti noteica. — Bet pārējie?

Irbene izvilka no azotes vēl vienu tādu pašu. Krunka atsita jaku, parādīdams melnu, spīdīgu rokturi.

—  Trīs?

—  Vairāk nav.

—  Ja vajadzēs, mūsējie atvedīs vēl vienu partiju, — Irbene piebilda, lai vietējie nedomātu, ka viņus neviens nemeklēs.

Lamzaks noņēma finiera gabalu un pāris dēļu, pavan- dījās putekļos, satvēra dzelzs gredzenu un ar pūlēm pacēla pagraba vāku.

—  Aidā! Tur pletē kauč ar lielgabalu, neviens neko nedzirdēs!

—  Ko veltīgi dedzināt patronas! — Irbene neapmierināti noteica.

—  Redzi, ne skrambiņas. Kā piecdesmit ceturtajā taisījuši, tā arī noliktavā eļļā gulējusi.

—  Par patronām samaksāsim. Bet izmēģināt vajag!

Lamzaks gribēja rāpties lūkā pirmais, bet, paskatījies

uz nobālušo Pauri, pārdomāja. Te no viņa nebūs nekādas jēgas, ieklīdeņi tik un tā nelīdīs lejā reizē.

—     Tu, — viņš norādīja ar pirkstu uz Irbeni. — Un tu, — pamāja Paurim. — Izmēģiniet divus stobrus un, ja viss normāli, paņemiet trešo.

Nospļāvies, pielādēto ieroci turēdams, Irbene nozuda melnajā lūkas caurumā, no kura uzvēdīja pelējuma smaka un drēgnums. Pauris viņam sekoja.

Aiz kokiem brauca garš precinieks. Žvadzoņa, dunoņa, dārdoņa bija tik skaļa, ka tiešām spētu noslāpēt pat automāta kārtu.

Lamzaks nosēdās uz ķieģeļu kaudzes, pārlicis tai dēli, lai nenosmērētos. Viņš bija pilnīgi mierīgs. Krunka nervozēja, Lamzaks aizsmēķēja un iedeva cigareti arī viņam.

Sastāvs piebremzēja, atskanēja ilga bremžu čīkstoņa. Dārdoņa un žvadzoņa kļuva ritmiskāka.

Krunka kaut ko teica. Lamzaks rādīja, ka neko nedzird. Sakārtojis mazo cepurīti, ieklīdenis pieliecās un ieskatījās lūkā.

Bez trokšņa, gluži kā kaķis, Lamzaks pielēca viņam klāt un spēcīgi iesita pa mugurkaulu starp lāpstiņām. Kā ar cirvi aizcirsts, ķermenis ievēlās pagrabā. Lamzaks metās pakaļ.

Vāle un Rudais slānīja Krunku ar dzelzs caurulēm, tas rāvās čokurā un vāri kustināja rokas, it kā pūlēdamies aizstāvēties, it kā agonēdams.

Irbene jau bija gatavs, un Pauris izčamdīja viņa kabatas un izrakāja nomesto Krunkas portfeli.

Zeme pārstāja drebēt, dārdoņa apklusa.

—  Ātri noslēpjam un ejam, — Lamzaks nokliedza, nule atguvis balsi.

—  Vai visu pievācāt?

—  Visu!

Rudais aiz kājām ievilka sadauzīto Krunkas ķermeni stūrī un ievēla iepriekš izraktajā bedrē. Vāle turpat iemeta Irbenes līķi. Ar dēļu atlūzām aizbēruši dubulto kapu, viņi uzvēla virsū akmeņus un visu to apbēra finiera gabaliem, pudeļu lauskām, sarūsējušiem spaiņiem.

Izlīda laukā, miegdamies spilgtajā saules gaismā, paskatījās uz visām pusēm. Stāvēdams augstākajā vietā uz sienas drupām, Papagailis māja ar roku — viss mierīgi. Aizvēra un nomaskēja lūku.

—  Ko paņēmāt? — Lamzaks, smagi dvesdams, apvaicājās.

—  Trīs stroķus, divas kārbiņas patronu, divas tukšas rezerves aptveres. Un vēl piķi, zālīti, somu nazi…

Pavisam tur bija deviņsimt tūkstošu. Anašu tūliņ sastūķēja papirosos un laida «radziņu» apkārt.

—   Piķim vajag būt vēl, — Lamzaks teica, grozīdams rokās somu nazi ar nespodro asmeni un uzvērto plāksnīšu spalu. — Viņi taču neuzsita gaisā vienu stroķi vien! Kur tad pārējais?

—  Vai nu atstājuši savā «bedrē», vai pie Sirseņa, — teica Papagailis un nervozi pasmaidīja.

Lai gan viņš nebija līdis pagrabā, taču lieliski saprata, kas tur noticis.

—  Labi! Rudais, Vāle, ņemiet stobrus! Un tu, Pauri? Ņemsi?

Pauris apmulsa.

—   Kur lai es to glabāju? Apieties ari nemāku. Varbūt vēlāk…

Pēc pusstundas visa kompānija atgriezās Sirseņa ko- mercbodītē. Tas par kaut ko sačukstējās ar Vārpstu un izskatījās norūpējies.

—  Kur čaļi? — Sirsenis iekliedzās.

—  Kur viņi ir? — vienlaikus ar Sirseni noprasīja Vārpsta.

—  Aizbrauca…

—   Kā — aizbrauca? — Sirsenis kļuva tramīgs.

—   Pavisam vienkārši. Padarīja darbiņu un aizbrauca. Irbene teica, lai tu atdod man viņa piķi. Es pēc nedēļas viņam aizvedīšu.

—  Ko jūs? Tiešām?! Prasīs tačū man!

Sirsenis sāka drebēt, un viņa seja vienā mirklī nobālēja.

—   Nekliedz!

Lamzaks iecirta viņam skaļu pliķi.

—  Cik tu atgrūd savam «jumtam»?

Sirsenis klusējot apdomājās.

—   Citreiz pusmiljonu, citreiz septiņsimt stabus… Un kas tad ir?

—  Kad viņi nāk?

—   Parasti ceturtdienās…

-Jā…

Lamzaks kaut ko apsvēra.

—  Tagad mēs esam tavs «jumts». Un kā no drauga ņemsim tikai trīs simtus. Esi apmierināts?

Sirsenis sāka midžināt acis.

—   Bet tie?

—  Parādīsi Papagailim, viņš atvedīs pie manis. Un mēs visu nokārtosim.

—  Tu zini, kas viņi ir? — Rudais painteresējās. — Kam strādā?

—  Nē. Stjopa, Miša, Ivans… Viņus te visi pazīst.

—  Vajag noskaidrot, lai nenorautos paši, — Rudais teica Lamzakam.

—  Neko nevajag. Lai viņi vēlāk noskaidro, kas esam mēs!

* * *

—  Lieta tāda, ka mūsu banka ir slēgta tipa akciju sabiedrība, personas no malas var iegādāties akcijas tikai tad, ja piekrīt visi dibinātāji. — Respektabls džentlmenis, kurš bija piebraucis pie RONAP ēkas sešsimtajā mersedesā ar šoferi, bija manāmi satraukts, taču nelikās nobijies, bet Krilovs laika gaitā bija iemanījies uztvert baiļu fluīdus un nojauta, ka bankas «Zelta loks» valdes priekšsēdis uztraucas par savu dzīvību, taču cenšas to slēpt.

—  Pēdējā laikā esmu ievērojis tādu kā nemieru dibinātāju vidū. Petrovskis slimnīcā, Basilovs visam uzspļāvis un aizlaidies uz Kipru — kad finansu gads rit pilnā sparā! Odiljans izvairās no jebkādiem kontaktiem ar mani… Trefilovs uzkāpis uz korķa, lai gan kaut kas tāds ar viņu nav noticis ļoti sen!

Hondačevs pamanīja, ka jau gandrīz kliedz, un piespieda sevi apklust.

—  Piedodiet.

Viņš sakārtoja modernās olīvkrāsas kaklasaites mezglu, nosēdās taisni un saraustīja žaketi.

—     Pats sākumā uzzināju to no Trefilova, — baņķieris turpināja ierasti mierīgajā balsī. — Viņš atbrauca pie manis, izsutinājās saunā, kļuva gurdens un pēc «Smir- nova» trieciendevas pastāstīja, ka gan Petrovskis, gan Basilovs, gan Odiljans, gan viņš pats jau savas akcijas pārdevis! Jautāju, kā tad tā — bez visu dibinātāju piekrišanas, pretlikumīgi, nevienam neko nesakot? Jukuši esat, vai?! Bet viņš sašļuka, padomāja un atbildēja: «Mums «uzbrauca»! Vai mazums esam lasījuši par citām bankām? Bet tagad tas noticis ar mums!» Es apvaicājos Odiljanam, aizbraucu uz slimnīcu pie Petrovska, pa satelītu sazinājos ar Basilovu. Jā, viņi pārdevuši akcijas! Sīkumus izklāstīt nevēlas, bet liek noprast, ka mūs grib aprīt spēcīga krimināla struktūra, kurai mēs nespēsim pretoties!

—  Cik dibinātāju pavisam ir «Zelta lokam»? — Krilovs apvaicājās, kaut ko pierakstījis bloknotā.

—  Deviņi.

—  Tātad…

—  Jā. Apstrādājuši vēl vienu, viņi iegūs kontrolpaketi un pārvērtīs «Zelta loku» netīrās naudas mazgājamā mašīnā.

—  Vai citiem dibinātājiem ir uzmākušies?

—  Nē, viņi nav vietējie, dzīvo Maskavā, ieņem augstus posteņus valsts finansu sistēmā un ir labi apsargāti.

Krilovs pamāja.

—  Saprotu. Šodien viņi uzmācās jums.

Hondačevs piecēlās, pastaigāja šurpu turpu pa kabinetu, pastāvēja pie loga. Liels, sirmot sācis vīrietis, četrdesmit deviņus gadus vecs, nevainojami pieguļošā uzvalkā, pašpārliecināts, valdonīgām manierēm. Taču tagad tā bija tikai šķietamība, ārējais apvalks. Baņķieri bija pārņēmušas bailes.

—  Vakar… — Viņš atgriezās pie galda un apsēdās. — Iepriekšējā dienā es valdē paziņoju, ka šāda akciju pārdošana ir nelikumīga un ka grasos apstrīdēt nelikumīgo darījumu tiesas ceļā. Un vakar pie manis ieradās kaut kāds jurists Hasjanovs. Es negribēju viņu pieņemt, taču viņš paziņoja, ka ir pilnvarots vest ar mani pārrunas par akciju kontrolpaketi, un es aiz ziņkāres liku viņu ielaist kabinetā.

Hondačevs nopūtās un ar plaukstām paberzēja de-

ninus.

>

—   Parasta pelēcība, nepārprotama marionete. Piedāvāja, lai es pārdodu savas akcijas spēcīgai nevalstiskai kompānijai. Un ieteica necelt troksni, negriezties tiesā un vispār nerīkot nekādus skandālus. Vajag, saka, būt saprātīgam cilvēkam.

Baņķieris vērīgi ieskatījās Krilovam acīs.

—   Es laikam gan neesmu sevišķi saprātīgs cilvēks. Izsaucu drošības dienesta priekšnieku un liku viņam tikt skaidrībā ar šo tipu un viņa pārstāvēto «nevalstisko kompāniju». Bet pēc tam nolēmu viņus visus nodot milicijai. Drošības dienesta priekšnieks ar četriem drošībniekiem paņēma Hasjanovu, aizbrauca un… pazuda. Vēlu vakarā man piezvanīja Voroncovs — Centrāltirgus direktors — un mīļi sabāra: «Ko tad jūs, atbildes vietā uz izdevīgu piedāvājumu manu juristu gandrīz vai apcietināt un sūtāt man virsū veselu brigādi… Kā tas izskatās? Vajadzēja ietupināt ledusskapī, lai apdomājas. Un apdomājieties arī jūs. Līdz ritam!»

Hondačevs nervozi saāķēja pirkstus un izgrieza delnas tā, ka locītavas nokrakšķēja vien.

—   Es kā iebļāvos: ja nelaidīsi manus cilvēkus vaļā, es visus kājās sacelšu — gan kriminālmeklēšanu, gan specvienību, gan omoniešus! Tad viņš tos izlaida. Atnāca saburzīti, vienos zilumos, pārsaluši… Jā, saka, tur baigā banda, mēs viņiem neko nepadarīsim!

Hondačevs apklusa.

—  Tas viss notika vakar, — Krilovs teica. — Bet jūs atnācāt tikai šodien. Kas tad noticis?

Hondačevs iebāza roku kabatā.

—  Lūk!

Viņš nolika uz galda divus priekšmetus: vēstuli parastā pelēkā aploksnē un TT pistoles patronu.

—  No rīta atradu vēstuļkastītē.

Krilovs uzmanīgi izvilka vēstuli un, turēdams aiz stūrīša, izlasīja: «Nekavējoties pārdod savu daļu. Ja spītēsies vai iesi uz menteni — dabūsi lodi!»

—  Lakoniskākus un pārliecinošākus vēstījumus neesmu saņēmis visā garajā darba mūžā.

Krilovs pārlasīja tekstu vēlreiz.

—  Ko jūs man ieteiksiet?

—  Vai tie, kas pārdevuši akcijas, dos liecības? — neatbildējis uz jautājumu, savukārt pavaicāja Krilovs. — Par to, ka viņus iebiedēja, draudēja izrēķināties un tādā garā…

—   Nekādā ziņā. Viņi negrib iepīties šai lietā.

—  Un jūs rakstīsiet iesniegumu?

Hondačevs kļuva domīgs.

Arī Krilovs apklusa, apsvērdams RONAP iespējas. Nu, dabūs iesniegumu, paprasīs Hasjanovam. Tas paskaidros, ka darījis savu jurista darbu, uzpērkot akcijas. Viss labprātīgi, balstoties uz personīgo materiālo ieinteresētību. Bet to, ka akcionāriem nebija tiesību rīkoties bez pārējo dibinātāju piekrišanas, viņš, protams, nebūs zinājis. Un pat ja būtu zinājis! Komercija ir un paliek komercija. Viņiem tas ir izdevīgi, un viņi pārdod!

Var nopratināt ari Voroncovu. Jau iepriekš zināms, ko viņš teiks: deva juristam rīkojumu, viss likumīgi. Bet nabadziņu sagrāba, iebaidīja, pēc tam pie viņa paša ieradās kaut kādi cilvēki, draudēja, vajadzēja izsaukt savu apsardzi.

Un viss! Par vēstuli un patronu, protams, neviens neko nezina, bet domā, ka tas ir kaut kāds muļķīgs jociņš.

rtondačevam bez paša apsardzes var pielikt SUĀRV. Bet cik ilgi sargāsi? Visu mūžu? Gadu? Mēnesi? Nedēļu? Divas dienas? Neviens no šiem variantiem problēmu neatrisināja.

—  Iesniegumu es nerakstīšu, — baņķieris beidzot teica. — Es taču visu pastāstīju, un, ja jūs spētu man palīdzēt, tad iespaidotu viņus jau tagad. Bet, ja es pareizi saprotu, jums nav efektīvu metožu. Vai ne?

Krilovs neatbildēja.

—   Bet iesniegums ir nepieciešams. Lai varētu pievilkt ķeksīti un būtu iespējams veikt nepieciešamos pasākumus, kuri tā kā tā nedos nepieciešamos rezultātus.

—  Mēs varētu iedot nepieciešamo apsardzi… Ne jau uz ilgu laiku… Uz pāris dienām…

—  Man ir pašam sava apsardze. — Hondačevs skumīgi pasmaidīja. — Taču pasaules statistika liecina, ka tā spēj novērst tikai septiņus procentus atentātu.

Viņš piecēlās.

—  Vai vēstule un patrona jums vajadzīga?

—  Atstājiet, — Krilovs pamāja.

Baņķieris atvadījās.

Apakšpulkvedis vērīgi apskatīja čaulītes marķējumu, novilka ar pirkstu gar lodes apaļo ķermeni, kas spētu caursist jebkuru bruņuvesti. Tieši pateicoties šai priekšrocībai, jau sen no bruņojuma noņemtais TT atkal bija nācis modē.

Pēc tam viņš pārlasīja draudu vēstuli. Tā bija rakstīta ar vecu, nolietotu rakstāmmašīnu, turklāt to bija darījis cilvēks bez mašīnrakstīšanas prasmes.

Krilovs izsauca Koroļovu. Pēc Buļļa materiālu veiksmīgas realizēšanas operatīvais darbinieks bija sajutis uzvaras garšu. Lai neliktu puisim vilties, Krilovs tā arī nepateica, kādas sviras patiesībā virzījušas šo lietu.

—  Patronu ekspertiem un tad uz kartotēku. Arī vēstuli ekspertiem, lai nosaka mašīnas marku. Bet tu pameklē šo mašīnu kaut kur Samaņa tuvumā. Skaidrs?

—  Skaidrs.

Operatīvais darbinieks aizgāja, bet Krilovs sāka rakstīt ziņojumu par operatīvās pārbaudes nepieciešamību sakarā ar Šamaņa grupējuma mēģinājumu pakļaut savai kontrolei banku «Zelta loks».

Tās pašas dienas vakarā Hondačevs pastiprinātas drošības dienesta brigādes pavadībā devās mājup.

Viņš brauca sarkanā volvo, blakus šoferim sēdēja bruņots sargs, un pat stūresvīram bija ierocis. Pašam Hon- aačevam ierocis nepienācās — viņam vajadzēja savu dzīvību pilnībā uzticēt algotajiem darbiniekiem un paļauties uz to, ka viņi sargās to daudz pašaizliedzīgāk un nesavtīgāk nekā viņš pats. Tas bija viens no idiotiskās birokrātijas pasaules, kurā viņš dzīvoja jau četrdesmit deviņus gadus, birokrātiskākajiem idiotismiem.

Mazliet atpaliekot no volvo, ripoja pelēka volga 3102 ar trim sargiem, kas bija bruņoti ne tikai pistolēm, bet arī lielkalibra gludstobra bisēm.

Krēsloja, pilsētas centrs bija pieblīvēts mašīnām, priekšā simtiem sarkanu gabarītu un stopsignālu uguntiņu, simtiem spilgtu halogēnu starmešu aizmugurē, korķi pie luksoforiem, bremžu čīkstoņa, krakšķi, pārslēdzot ātrumu, apgriezienus uzņemošo motoru rūkoņa…

Komfortablajā volvo salonā bija klusi, ērti un varēja mierīgi padomāt. Citkārt Hondačevs būtu atvēris bāriņu ar mīksto polsterējumu un sajauktu «Kampari» ar toniku, lai, atkritis mīkstajos spilvenos, rūgteni sīvo šķidrumu sūkdams, atslēgtos no aizejošās dienas jezgas.

Taču tagad kāda ļauna priekšnojauta neļāva viņam atbrīvoties. Ar apsardzi viņš jutās droši, lai gan lieliski saprata, ka gadījumā, ja viņu visā nopietnībā gribēs novākt, nekāda apsardze nepalīdzēs.

«Vajag nopirkt visus dzīvokļus vienā kāpņu laukumiņā,» viņš nodomāja. «Iemitināt apsardzi, uzstādīt tele- kameras, monitorus, lai sargā cauru diennakti… Un vienu posteni nolikt pie ieejas kāpņu telpā…»

Taču arī tas neko nelīdzēs. Var cirst dzīvoklī ar granātmetēju vai pat uzspridzināt visu māju.

Analītiskajā baņķiera prātā, kurš prata rast labākos vērtību saglabāšanas variantus, tagad, kad runa bija par paša dzīvību, uzplaiksnīja kāda atskārta, taču apdomāt to līdz galam vairs neatlika laika.

Volvo strauji nobremzēja, taču ietriecās kādā šķērslī, nožļerkstēja dzelži, šoferis, uzdūries uz stūres, dobji novaidējās, sargs iebadīja ar galvu vējstiklā un saduga.

Aizmugurē no sānielas iznirušais kravinieks ar savu dzelzs trubām nostiprināto priekšu taranēja pelēko volgu, aizlidinādams to vairākus metrus sāņus.

Taču Hondačevs to visu neredzēja. Mīkstais salona polsterējums pasargāja viņu no trieciena, un viņš palika pie samaņas, lai gan bija novēlies starp sēdekļiem. Kad atvērās labējās sāndurvis, baņķieris ar acs kaktiņu pamanīja roku melnā svīterī, melnu cimdu un garu, melnu pistoli.

Uz ielas atskanēja automāta kārta, un tai pašā mirklī salonā vareni nodārdēja. Dzeltenzils liesmu kūlis, izšāvies pa stobra caurumu, nolaizīja uz grīdas guļošā cilvēka galvu, bet lode nošvirkstēja gar kaklu, likdama sāpju un pirmsnāves baiļu vilnim izšauties cauri Hondačeva ķermenim.

Melnā roka dziļāk iespraucās kabīnē, aukstais tērauds sāpīgi iebakstīja deniņos, noraustījās vienreiz, otrreiz, atskanēja slāpētas lamas. Pistole bija noklemmējusi.

Tai mirklī atjēdzās šoferis, kurš tomēr nebija lauzis krūšukurvi pret stūres ratu, kā tas mēdz notikt pašmāju automašīnās, bet tikai saliecis traumu drošo stūri un ticis sveikā ar nelielu sasitumu.

Viņš sagramstīja pie jostas ieroci, atrāva maksts klapi un strauji apcirtās.

—  Gulies, kuņa! — viņš uzbļāva, kā bija mācīts.

Uzbrucējs atsprāga un aizcirta durvis.

—  Kā jums, šef?! — šoferis nez kāpēc skaļi iekliedzās.

—  Ievainoja…

Hondačevs ar plaukstu spieda klāt atrauto ādas sloksni.

—  Laižamies! — viņš aizsmacis pavēlēja. — Uz slimnīcu!

Apkārt bija izveidojies tāds korķis, ka nebija nemaz ko domāt no tā izspraukties.

Cilvēks melnajā svīterī ielēca kraviniekā, kurš bija taranējis volgu. Viņa seju slēpa melnas zeķes maska. Vēl viens uzbrucējs tādā pašā maskā, tikai ar īsu automātu rokās nosēdās pie stūres. Ierēcās motors, un kra- vinieks atpakaļgaitā iebrauca tajā pašā sānielā, no kuras pirmīt bija izbraucis.

Sargs priekšējā sēdeklī ar nopūtu izslējās, glaudīdams savu sasisto galvu. No volgas atjoza vēl divi.

—  Kā jums? Veseli? Automātists laikam šāva tikai baidīšanas pēc… Pa augšu… Sacaurumojis jumtu un stiklus, Artjomam kājā, droši vien ar rikošetu…

Hondačevs jau bija nosēdies kā parasti, atzvēlies spilvenos. Viņš pūlējās apsaitēt kaklu ar mutautu.

—  Atļaujiet man, šef! — Viens no sargiem veikli piespieda brūcei individuālo paketi.

—  Skramba. Visiem paveicies!

—  Ziniet, kam ir sevišķi paveicies? — ar visu ķermeni pagriezies pret optimistu, noprasīja baņķieris. — Tiem bandītiem. Viņiem tagad vajadzēja gulēt uz asfalta beigtiem! Par ko jums galu galā maksā naudu!

Hondačevs mēģināja palocīt kaklu un saviebās.

—   Kurš no jums izšāva? Kaut vienu reizi? Kurš?

Atbildes vietā valdīja klusums.

—  Viņiem bija pārspēks, šef, — noburkšķēja galvenais sargs. — Aizstāvēties vienmēr ir grūtāk nekā uzbrukt…

«Nūja,» Hondačevs nodomāja. Un atskārta, kas bija radusies bridi pirms atentāta, vērtās skaidrā, noslīpētā, loģiski pilnīgā domā.

Aizstāvim jāapsteidz slepkava!

* * *

Pirms ieiešanas pagalmā meitene apstājās un pavērās mazajā spogulītī, bet ne jau uz savu simpātisko sejiņu, bet aizmugurē uz ielu. Kaut kāds puišelis vizinājās ar velosipēdu, divas resnas tantes apmainījās jaunākajām ziņām.

Nobāzusi spogulīti, meitene iegāja pa mūžsenajiem vārtiem. Nataha bija labi iegaumējusi instrukcijas, kuras Lapsa viņai bija čukstējis līstošā ūdens troksnī vai naktīs zem segas.

Pa kreisi stūrī četri pakāpieni veda puspagraba telpā. Nataha pieklauvēja pie pusaklā lodziņa stikla, aiz kura tūliņ pazibēja kāda satraukta ēna.

Nataha gaidīja, apzinādamās, ka viņu no iekšpuses rūpīgi nopēta.

Tik tiešām — prātīgais Blakts blenza uz garo, slaido stāvu, kas bija iespīlēts baltā kleitā līdz pusstilbam, sarkano somiņu garajā siksnā, vieglo matu kodeļu, kas krita pār pieri. Viņš nevarēja saprast, kas meiteni atvedis šurp. Pretējā dzimuma personas, kas parasti viesojās viņa kambarītī, bija pavisam citas sugas, tās mēdza dēvēt par bābām, rorenēm, bakstenēm, maruhām, divstobre- nēm…

Ko tad vēlas šī?

Beidzot durvis pavērās.

—   Pie kā jūs?

Viltīga vīpsnā, krunku izvagota seja, taču pārsteidzoši skaidras acis, kas cenšas ielūkoties sarunbiedra dvēseles dzīlēs. Mats matā kā Lapsa bija aprakstījis.

—  Pie jums, Mežaini.

Blakts noraustījās kā pēc sitiena un gandrīz aizcirta durvis. Ar šo pseidonīmu viņu pazina tikai viens cilvēks visā pasaulē. Bet tam nav raksturīgi dalīties ar citiem šāda veida zināšanās.

—  Es nāku no Koreņeva. No Lapsas… Esmu viņa līgava.

—  Jūs, pilsonīt, kaut ko jaucat. Nekādas lapsas es nepazīstu. Un to, kā jūs tur viņu nosaucāt, — arī ne…

—   Lapsa lūdza jums kaut ko pateikt: «Petručo, tev vajadzētu uzvilkt formu un maksāt miliča algu.»

Tā Lapsa tiešām mēdza teikt, kad bija ar viņu mierā. Blakts pavēra durvis plašāk.

—  Ja jau tā, tad nāciet vien iekšā.

Nataha jau grasījās spert soli uz nākamā pakāpiena, taču pārdomāja, taisnību sakot, atcerējās Lapsas instrukcijas un brīdinājumus: «Ja izdarīsi kaut ko nepareizi — es palikšu tepat un ari tev viss saies dēlī. Viņi tikai izskatās pēc cilvēkiem, īstenībā tie ir zvēri. Ir gan mežonīgi, gan pieradināti, tur nav lielas starpības, sevišķi, ja dresētājs tālu…»

—  Es jūs pagaidīšu parkā uz ceturtā soliņa.

Tur Blakts daudzkārt bija saticies ar Lapsu.

Blakts samirkšķināja acis.

—  Es tūlīt… Vienu mirklīti!

Tihodonskas apgabala tiesas priekšsēdis Kazankins mēdza agri celties un uz darbu iet kājām; paldies Dievam, no prestižās mājas, kas savulaik bija celta partijas elitei, līdz Tiesu pilij nebija ejami vairāk kā divi kvartāli.

Priekšsēdis bija vecās formācijas vadītājs, rūdīts partijas kadru domnās. Liela auguma, dūšīgs; viss viņa stāvs, katra kustība, katrs galvas pagrieziens izstaroja valdonīgu spēku.

Trīsdesmit piecus gadus viņš jau strādāja par tiesnesi. Pa šo laiku bija atgadījies daudz kas, kaklu varēja lauzt ne vienu reizi vien. Kamēr ar lietām noņēmās vietējie izmeklētāji, īpašas grūtības neradās: viss noskaidrojās līdz lietas nodošanai tiesai. Kuru arestēt, kuru apvaldīt, turot pret parakstu, pret kuru tiesvedību izbeigt vispār vai apturēt, kamēr apsūdzētais slimo…

Taču reizēm atkūlās Maskavas brigādes ar kādu pūsli priekšgalā, kuram pats velns līdzi neturēja, — ko gribēja, to iemeta kamerā; ja uzskatīja par nepieciešamu, nodeva tiesai!

Tad nu vajadzēja izgrozīties. Maskava prasa asinis, bet tiesājamajiem atbalstītāji visos līmeņos — draugi, radinieki… Pūslis apsūdzības rakstu uzrakstījis un aizbraucis, bet tev te jādzīvo!

Labi, ka bija kam paprasīt padomu: kā «obkoms» teiks, tā arī būs! Dari bez baiļu, neviens tevi neiegāzīs. Jo uz biroju vilka, deva stingros vai pat biļetes noņēma tieši te, «obkomā», nevis Augstākajā tiesā vai Kremlī.

Iziedams no tīrās, ar koda atslēgu noslēdzamās kāpņu telpas, Kazankins pamanīja savā vēstuļu kastītē vēstuli un tūlīt sajuta nemiera dūrienu. Pastu tik agri neiznēsāja, un citās pastkastītēs nekādas korespondences nebija. Svešinieks nevarētu ienākt kāpņu telpā, kur agrāk cauru diennakti stāvēja milicijas postenis… Lai gan… Priekšsēdētājs smagi nopūtās, jau kuro reizi nožēlodams pagājušos laikus.

Pārvarējis nepatiku, Kazankins ar spožu slēdzenīti atslēdza zilo kastīti un vispirms veselu minūti aplūkoja tās saturu. Tur bija vēstule, kas viņam diez ko vis nepatika.

Paņēmis rokās prasto, pelēko aploksni, priekšsēdētājs saprata, kādēļ. Ne zīmogu, ne tipogrāfiski iespiestu uzrakstu, pat markas nebija.

Šķībi, greizi, sausu lenti, ar rakstāmmašīnu bija uz- klabināta adrese un viņa uzvārds. Bez pierastajiem aksesuāriem: amata, iniciāļiem, pat «b» burtu nebija nodrukājuši!

Garastāvoklis Kazankinam bija vējā. Cilvēkiem, kas profesionāli studē citu likteņus, turklāt maina tos pēc saviem ieskatiem, ir visai attīstīta intuīcija. Viņš nojauta saikni starp šo — pat noformējuma ziņā nepieklājīgo sūtījumu un notikumiem, kas darīja tramīgus visus tiesas locekļus.

Neguvis parasto labsajūtu no pastaigas, Kazankins ātri nogāja līdz Tiesu pilij, ieslēdzās plašajā kabinetā ar augstajiem griestiem un paņēma asas kancelejas šķēres… Un ja nu tā ir bumba?!

Viņš aizlidināja aploksni. Ja iekšā būtu plastikāta sprāgstvielas lādiņš, gar malām būtu detonatora stiep- līte. Taču nekādu stieplīti viņš nevarēja sataustīt.

Kazankins krekšķinādams notupās uz ceļiem, saņēma šķērēs aploksnes malu un pabāza to zem ozolkoka galda virsmas, bet roku turēja augšpusē. Vēstuļbumbas parasti nav jaudīgas un vairāk domātas acu apskādēšanai. Galdam jebkurā gadījumā vajadzēja pasargāt no nopietna kaitējuma.

Juzdamies kā kareivis, kas ar krūtīm gulstas uz ložmetēja, priekšsēdis saspieda kopā šķēru gredzenus. Taču nekas nenotika!

Kazankins neveikli piecēlās un noslaucīja nosvīdušo pieri, paņēma atgriezto aploksni. Lai kas tur iekšā būtu, tas jau bija savu lomu nospēlējis. Cilvēks, kurš pirmīt bija stāvējis uz ceļiem, vairs nebija tas pats Kazankins, kurš jau vairāk nekā desmit gadus vadīja Tihodonskas apgabala tiesu.

«Ja gribi dzīvot — dari, ko liekam! Atbrīvo Bicojevu ar brāļiem, dabūsi miljonu. Neizlokies, neej pie mentiem. Atceries veceni. Gaidi sveicienu. Mafija.»

Drebošiem pirkstiem Kazankins aizsvieda lapiņu ar nevīžīgi uzdrukāto tekstu. Sirds dauzījās tuvu simtam. Pirms gada viņš par muļķīgo zīmīti būtu tikai pasmējies, tāpat ari par parakstu. Bet tagad smiekli nenāca.

Avīzes daudz rakstīja par kriminālo struktūru visvarenību. Tika minētas pilsētas, fakti, bojāgājušo stūrgalvju uzvārdi. Taču līdz šim runa bija par kaut ko tālu un gandrīz neiespējamu. «Uzbrauciens» Sparkovai un viņas slepkavība radīja baiļu atmosfēru savulaik tik bargajos un valdonīgajos apgabala tiesas kabinetos un gaiteņos.

Mācība bija atstājusi visai dziļu iespaidu, un nebija nekāds brīnums, ka Vasiļjeva «nolaida» Itāļa un Kalpa lietu. Turklāt viņš pats kā priekšsēdis nebija pacenties grozīt neatbilstošo spriedumu.

Ari prokurors neiejaucās, «saglabāja neitralitāti», it kā viss būtu izdarīts pareizi…

Bet tagad visa pilsēta runā par bandītisko uzbrukumu baņķierim, kurš brīnumainā kārtā izglābies…

Tādēļ jau vēstulīte ar parakstu «mafija» vairs nelikās ērmošanās vai dumjš joks. Lai kā šie cilvēki sevi sauktu, nospraustos mērķus sasniegt viņi prot, pat ja nepieciešams nogalināt tos, kuri traucē.

Tagad prasība izvirzīta viņam. Atbrīvot Bicojeva bandu, kuras kontā ir astoņas pilnīgi pierādītas slepkavības un vesela buķete citu noziegumu! Kā viņi vispār stādās priekšā? Tiesas priekšsēdis dos rīkojumu, un slepkavas izlaidīs brīvībā! Par miljonu — viena mēneša algu. Kaut kādi murgi…

Kazankins sniedzās pēc baltā telefona, kurš kādreiz piederēja rajona komitejas ATS, bet roka sastinga gaisā. Viņšv labi pazina Nirkovu, bet RONAP nespēja pasargāt ne Sparkovu, ne baņķieri. Viņš labi pazina ģenerāli Lizutinu, taču FPD pārvalde nespēja pasargāt divus savus darbiniekus, kas bija nogalināti pēdējo dienu laikā.

Vasiļjeva nepaļāvās uz šo apsardzi un palika dzīva. Bet viņš gluži vienkārši nevar izlaist bandītus, tas nav viņa spēkos! Tas nozīmē, ka, visdrīzāk, viņu nogalinās…

Nākamo desmit minūšu laikā Kazankins piezvanīja ģenerālim Kramskojam, ģenerālim Lizutinam un pulkvedim Nirkovam, izstāstīdams visiem notikušo.

—   Bicojeva grupu? — pārjautāja IeP priekšnieks. — Labāk nevedīsim viņus uz tiesu, lai prāva notiek turpat izmeklēšanas izolatorā! Turpat kādu nedēļu var padzīvot gan tiesnesis, gan piesēdētāji, gan prokurors. Bet lieciniekiem pieliksim pastiprinātu apsardzi!

—  Vai Šparkovai tā ko līdzēja?!

—  Viņu apsargāja Nirkovs…

«Viens pimpis, kas viņu apsargāja,» Kazankins nodomāja, nopietni šaubīdamies, ka Kramskoja cilvēki ar šo uzdevumu tiktu galā labāk.

Lizutins ilgi klusēja.

—  Bicojevu grib izvilkt? — viņš beidzot teica. — Paraudzīsim, no kurienes tas nāk… Pieliksim tiesnesim apsardzi.

—  Viņi nedraud tiesnesim, bet man, — Kazankins neizturēja.

—  Arī jums pieliksim apsardzi. Bīstami taču kļūs no bandas notiesāšanas brīža! Bet līdz tam laikam mēs ieviesīsim kārtību!

Kazankins zināja, ka IeP un FPDP «tīra» pilsētu, lai gan nezināja, kādēļ. Tomēr viņš stipri šaubījās par to, ka šie pasākumi spēs neitralizēt vēstulē izteiktos draudus.

Nirkovs teica apmēram to pašu ko citi priekšnieki.

Kazankins beidzot bija sapratis, ka viņam nav uz ko cerēt. Bet kāpēc uzklupuši viņam? Bicojevu lieta ir Sjomkina lietvedībā, daudz vienkāršāk būtu rakstīt vēstuli viņam…

Acīmredzot tie sev nosprauduši mērķi — pakļaut galveno. Lai viens pahans dotu norādījumus otram, bet tas pats tiktu galā ar savu varzu. No viena cilvēka arī atskaites vieglāk pieprasīt…

Kazankinam apsāpējās galva, laikam cēlās spiediens. Viņš pateica, ka jūtas slims, un devās uz mājām. Šādā stāvoklī tik un tā nebija iespējams strādāt.

Iedams cauri skvēriņam pie «Intūrista», Kazankins ieraudzīja uz soliņa sēdošu cilvēku. Līdz nabai atpogātais krekls atklāja smalku tetovējumu rakstu, uz ceļiem guļošās rokas greznoja jūra, uzlecoša saule, kaijas un seši vai septiņi gredzenu tetovējumi. Cilvēks pasmaidīja, it kā lepodamies ar šo kameru tēlotājas mākslas izstādi. Blakts tiešām lepojās ar sevi. Priekšsēža atgriešanās nelaikā, bet jo sevišķi viņa sejas izteiksme vēstīja, ka Lapsas uzdevums izpildīts gods godam.

Galveno tiesnesi vajadzēja iedzīt bezizejas situācijā, uzdodot viņam tādu uzdevumu, kuru tas, lai kā gribētu, nespētu izpildīt. Bicojeva lieta bija īstais uzdevu- miņš.

—  Sveiciens no mafijas, vecais! — Blakts jautri uzsauca.

Kazankins pasitās sāņus, pielika soli un vairākkārt nervozi atskatījās. Lai efektu vēl pastiprinātu, Blakts sekoja viņam gandrīz līdz pašām mājām.

Nākamajā dienā apgabala tiesas priekšsēdis brauca uz darbu ar mašīnu. Ceļš izrādījās četrreiz garāks, jo vajadzēja apbraukt gājēju zonu. Toties viņš jutās puslīdz drošībā. Vismaz līdz tam brīdim, kad vajadzēja kāpt pa savrupmājas kāpnēm, jūtoties kā lieliskam mērķim.

Šodien Kazankinam bija apmeklētāju pieņemšana. Sūdzētāju simtiem, kas nebija mierā ar rajonu tiesu spriedumiem un lēmumiem, — viņš bija pēdējā instance. Vismaz Tihodonskas apgabalā.

Pieņemšanā bija klāt arī krimināllietu un civillietu kolēģiju priekšsēži, pāris konsultantu un referents.

Jā, jautājumus izskatīja ātri, gandrīz visos sūdzētājs uzreiz saņēma atbildi.

Procedūra ikreiz bija nogurdinoša un vienmuļa, šoreiz Kazankinam tā likās divtik netīkama. Redzot, ka viņš nav ar mieru mīkstināt spriedumu nevienam notiesātajam, viņa padotie nosprieda, ka šefs nav omā.

Pieņemšanas beigās kabinetā ienāca gara, slaida meiča, labi apskatāmām, tievām kājām. Apmeklētāja bija simpātiska, baltais, pieguļošais tērps piestāvēja kā sejai, tā augumam. Priekšsēža asistenti atdzīvojās, arī Kazan- kina sejā iegula rāma izteiksme.

—   Es esmu majora Koreņeva līgava. — Meitene atslīga krēslā un pārlaida klātesošajiem rezignēti sapņainu skatienu. — Viņu notiesāja uz sešiem gadiem tādēļ, ka viņš cīnījās ar mafiju. Vai tad tas ir taisnīgi?

Jautājums bija naivs. Turklāt katrs trešais sūdzētājs iesāka ar mafijas intrigām. Tādēļ asistentus izbrīnīja priekšsēža reakcija.

—   Koreņevs. Atceros. Viņš visu laiku raksta sūdzības. Tātad izjūt netaisnīgumu. Atnesiet lietu, paskatīsimies.

Sausās, kā ar cirvi nocirstās frāzes bija veltītas krimināllietu kolēģijas priekšsēdim, tas deva zīmi, un referents nozuda aiz durvīm.

—  Par ko viņš sūdzas? — priekšsēdis vaicāja Natahai pavisam citā — daudz labvēlīgākā tonī. — Par sprieduma bardzību?

—   Nē, nē! — Nataha atbildēja kvēli un pārliecināti — kā pioniere, kas aizstāv pamatīgi iemācītus ideālus. — Viņš vispār nav vainīgs. Viņš nevarēja ciest bandītus, klapēja to varzu cik spēka… Uz viņu šāva, un viņš šāva, daudzus noķēra. Kad paņēma ciet vienu Šamaņa radinieku… Tas ir tāds liels noziedznieks — mafijas vadonis, — viņa skaidroja kā bērns. — Tad mafija ar viņu izrēķinājās! Viltoja videoierakstu, viņiem taču visur savi cilvēki! Viņš lūdz tikai vienu — pārbaudiet to lenti! Tur ir viena ekspertīze, bet tā ir viltota, saprotat?

Lai izklausītos pārliecinošāk, Nataha izstiepa apakšlūpu.

—  Uztaisiet atkārtotu ekspertīzi, labāk Maskavā, jo Tihodonskā tas Šamanis visu sagrābis.

Katra Šamaņa pieminēšana nekļūdīgi ķēra mērķi. Pēc Veras tantes slepkavības tiesas ļaužu attieksme pret viņu bija viennozīmīga. Un Lapsa, plānodams kombināciju, visu to bija ņēmis vērā.

Referents atnesa brūnu, biezu kartona mapi. Lieta nebija no biezākajām — apmēram divsimt lappušu. Un aizzīmogota kārba ar videokaseti.

—   Dodiet šurp!

Kazankins ierasti pāršķirstīja lietu: pārskrēja acīm spriedumam, Augstākās tiesas lēmumam sakarā ar kasācijas sūdzību, uzraudzības sūdzībām un it kā ar koppapīru rakstītajām atbildēm uz tām.

—  Spriedums balstās uz videoierakstu. Bet Koreņevs uzskata to par viltojumu. Kādēļ gan nepārbaudīt viņa argumentus?

—   Kā pamatot atkārtotu ekspertīzi? — krimināllietu kolēģijas priekšsēdis neapmierināti apvaicājās. — Viņi jau vienmēr par kaut ko sūdzas…

Kazankins cirta plaukstu galdā, ne pārāk skaļi, taču izlēmīgi.

—  Jūsuprāt, nav pamata?! Bet manuprāt — ir gan! Viņš nudien neļāva noziedzniekiem izvērsties! Un tiešām apvainoja Šamani — iesēdināja vina radinieku! Un vai tad viņi nevarēja viltot to lenti? Čilvēks nesūdzas par soda bardzību, neblēdās, neizvirza jaunas versijas! Lūdz tikai vienu — pārbaudiet lenti! Vai tiešām mēs neesam cilvēki, bet nejūtīgi stulbeņi? Pat mūs jau sākuši slepkavot!

Uztraukumā Kazankins spēcīgi iezvēla pa galdu.

—  Jums tomēr ir taisnība. — Krimināllietu kolēģijas priekšsēdis pamāja, neizrādīdams ne mazāko neapmierinātību. — Dosim to lenti speciālistiem.

—  Neatkarīgiem speciālistiem, — Kazankins pateica priekšā.

—  Neatkarīgiem speciālistiem, — tas paklausīgi atkārtoja. — Ja neko neatklās, lai izcieš sodu. Bet, ja konstatēs viltojumu, — jāatceļ spriedums pēc jaunatklātiem apstākļiem.

—   Jūs gan esat labi cilvēki, uzreiz visu sapratāt. — Natahas tvirtās lūpas savilkās pateicīgā smaidā. — Kāpēc tad agrāk neviens neizturējās cilvēcīgi?

—  Nekas, nekas, — pārspīlēti mundri noteica krimināllietu kolēģijas priekšnieks, kurš pats bija norakstījis arhīvam visas notiesātā majora sūdzības. — Labāk vēlāk nekā nekad. Visu pārbaudīsim, tiksim skaidrībā un pieņemsim likumīgu lēmumu!

Viņš nokratīja putekļus no majora Koreņeva krimināllietas un kopā ar lietisko pierādījumu — videokaseti — nolika uz pulētā galda.

Operatīvajai kombinācijai, kuru tālajā LDK-13 bija izplānojis ieslodzītais Koreņevs, parādījās pirmie rezultāti.

* * *

Baņķiera Hondačeva dēļ Samanim ar Barkasu notika nepatīkama saruna.

—  Tu esi salaidis dēlī ļoti svarīgu lietu, — vicinādams pirkstu gar brigadiera seju, Voroncovs lamājās. — Visiem labs piemērs: nebaidieties, lecieties, paliksiet dzīvi.

—  Pistole, kuņa tāda, noklemmēja, — brigadieris bēdīgi noburkšķēja. Viņam nepatika rāšanās, pamācības un šis pirksts tieši degungalā.

—  Detaļas mani neinteresē. Par tām naudu saņem tu. Un par savu pistoli jāatbild tev pašam!

«Mācīt visi meistari,» Barkass nodomāja. «Būtu gājis un izdarījis pats…»

Pēkšņi brigadieris saprata vienkāršu un nepārprotamu lietu: saimnieka reālā vara balstās uz brigādēm, kas darbojas ielās! Bez tām viņš būtu vienkāršs kabineta ierēdnis!

—  Dodu tev trīs dienas…

Barkass pagriezās un izgāja, pārāk necenzdamies aizvērt durvis klusu. Pieņemamajā istabā sēdošais Resnulis pavadīja brigadieri ar izbrīnītu skatienu.

Pēc stundas vienā no Nahičevānu kafejnīcām Barkass runājās ar Ziemeli.

—  Viņi mums iesmērējuši nekur nederīgus stroķus, — tas pavēstīja. — Meklējam, bet pagaidām nevaram atrast. Varbūt kāds viņus jau nobungājis?

Ziemelis mierīgi aizsmēķēja.

—  Klausies, es gribu piedāvāt tavam šefam: nolikt «Placītī» spēļu galdu, bet «Supermārketā» trīs. Par trīsdesmit procentiem no peļņas. Pateiksi?

Barkass pamāja.

—  Ko tur šefam daudz smadzenes pūderēt. Tā ir mana teritorija. Liec vien!

Ziemelis viņā vērīgi noskatījās, taču neko neteica.

Vakarā kļuva vēsi un trīs klaidoni devās uz dzelzceļa pavadoņa namiņa drupām, lai pagrabā pārnakšņotu. Ierā- pušies nomaskētajā lūkā, viņi, kā parasti, sastiepa uz betona plāksnes skaidas, papīra driskas un lupatas. Uz nelielā ugunskuriņa konservu kārbā varēja izvārīt kaut kādu strebekli.

Piepeši tumsā atskanēja vaids. Iedams trokšņa virzienā, jaunākais no viņiem ieraudzīja zem finiera gabala rēgojamies roku.

—  Rokam laukā!

Pēc dažām minūtēm viņi izvilka sakropļoto Irbeni.

—  Kaut kas traks!

Klaidoņa pirmais bauslis: nekad nelien citu darīšanās, turies tālāk no nepatikšanām un nekad neej uz miliciju sūdzēties. Katrs no viņiem zina, ka vienā jaukā dienā ari pats pārlauztiem kauliem var gulēt kādā elles caurumā. Tādēļ, pametuši izvēlēto vietu, viņi piezvanīja «ātrajiem» un milicijai, bet paši nostāk nogaidīja, kamēr piebrauc mašīnas.

* * *

Kā parasti ceturtdienās, pie Sirseņa kioska pienāca divi gorillām līdzīgi puiši un, slinki nogaidot, iebāza deģenerētos purnus atvērtajā lodziņā.

—  Puiši, ir viena problēma!

Sirsenis rosmes pilns izmetās uz ielas.

—  Atkūlās cita grupa, teica, ka tagad ņemšot viņi…

Vienaldzība acumirklī pagaisa no neizteiksmīgajiem

viepļiem.

—  Kas tie tādi bija? — Tagad tie izstaroja nepārprotamus draudus.

—  Tas tur zina, viņš aizvedīs. — Sirsenis norādīja uz Papagaili, kas grozījās gabaliņu tālāk.

—  Noskaidrosim!

Stjopa slaidi nospļāvās un devās pie Papagaiļa, Miša viņam sekoja. Manīdams, ka lieta nav tīra, viņus panāca Ivans, v kurš nostāk bija smēķējis.

—  Čau, veči! — Papagailis nevērīgi sagaidīja draudīgo procesiju. — Pilsētā viss mainās, šī teritorija aiziet jums gar degunu. Mūsu saimnieks grib papļāpāt ar jūsējo…

—  Viņš tak apdirsīsies, ja uzzinās, kam kuļas virsū, — Miša caur zobiem izgrūda. Stjopa drūmi pamāja, Ivans nošnaukājās.

Papagailis nosprieda, ka tie nav viņu īstie vārdi, bet kaut kas līdzīgs iesaukām. Vietējie tirgotāji zina, bet, sāksi meklēt, ne sūda neatradīsi.

—  Kur tad tas tavs vagars ir, mēs paši viņam visu paskaidrosim!

—     Kā vēlaties. — Papagailis paraustīja plecus. — Ejam!

Viņi šķērsoja ceļu un iegāja mežiņā, kas piekļāvās dzelzceļa stigai. Pirms dažām dienām pa šo ceļu bija vesti ieklīdušie ieroču tirgoņi. Tikai šoreiz Papagailis nogriezās pa labi, tālāk no drupām. Vakar tur stāvēja daudz mentu mašīnu, skraidīja suņi… Ieklīdeņus atrada ātri, viens izrādījās dzīvs. Un, lai gan šorīt tur viss bija kluss, skaidroties vajadzēja citā vietā.

Dzelzceļa uzbērums šķērsoja gravu ar mazu upīti dibenā, kas ievijās lielā betona caurulē zem stigas, kurā, tur jau tā lieta, atbalsojās ellīga pāri braucošo sastāvu dārdoņa.

Mazajā betona laukumiņā pie caurules atveres uz ķieģeļiem sēdēja Lamzaks un Rudais, smēķēja un spļāva ūdenī.

—  Un šitas ir tavs saimnieks?!

Pie netīrā ūdens sēdošie plikatas izskatījās pēc visparastākajiem «sešiniekiem».

Miša nicīgi iesvilpās.

—  Nudien aptaisīsies! Pēc piecām minūtēm noraustīsies un vēl aizjozīs pēc pudeles!

Miša maldījās. Viss bija cauri daudz ātrāk.

Papagailis palika augšā, pavērās apkārt un pameta ar roku, sak, apkārt viss mierīgi. Drūmā trijotne laidās lejā, slidinādamās kraujākajās vietās, zem zolēm pašķīda zemes pikuči un sīki akmentiņi.

Pa uzbērumu traucās kārtējais prečinieks, betona caurule dobji atgremoja riteņu klaudzoņu, buferu dauzīšanos, sliežu un koka gulšņu klaudzoņu.

Lamzaks piecēlās un, pastiepis roku, devās svešiniekiem pretī, it kā grasīdamies sasveicināties, taču tie acumirklī pārakmeņojās, jo viņam rokā bija pistole. No trīs metru attāluma aizšaut garām ir gandrīz neiespējami, blīkšķi izkusa dzelzceļa kakofonijā, Miša saķēra vēderu un uz galvas ievēlās ūdenī, Stjopu lode ķēra kaklā zem gāmura, viņš ilgi raustījās konvulsijās, toties Ivans nokrita augšpēdus un bija beigts uz vietas — lode trāpīja sirdī.

Rudais piegāja Stjopam klāt, iebakstīja TT stobru deniņos un izšāva. Pretējā galvas puse iebruka kā arbūza sāni pēc spēcīga nūjas sitiena.

Pārliecinājušies, ka darbiņš padarīts līdz galam, Lamzaks un Rudais izčamdīja nogalināto kabatas, pašus līķus ievilka caurulē un apbēra ar nezālēm.

Nesteigdamies viņi atgriezās kioskā.

—  Viss, — Lamzaks teica Sirsenim. — Tagad mēs esam tavs «jumts». Tāpat kā pārējiem.

Sirsenis pašūpoja galvu.

—  Es vairs nestrādāju. Un vispār rit laižos prom no pilsētas. Man vienreiz pietiek!

—   Kā vēlies, — Lamzaks dzestri teica. — Atceries tikai vienu: nepļurksti! Citādi, saproti pats… Uz Ameriku jau neaizbrauksi!

Pēc dažām dienām Sirseņa kiosku jau vadīja Papagailis. Kaimiņu bodīšu īpašnieki centīgi maksāja meslus Paurim un Rudajam. Stūra pagraba kafejnīcā «Pagrabiņš» Lamzaks ierīkoja savu komandas štāba mītni. Viņš zināja, ka tik vienkārši lieta nebeigsies, bet bija gatavs turpmākajam. Turklāt viņš bija sapratis uzvaras noslēpumu.

* * *

Centrāltirgus trokšņoja, centīgi andelējās, lamājās, strīdējās, strīdus atkal nogludināja, aplaistīja veiksmīgus darījumus, ierāva pa kādai aiz bēdām; Barkass soļoja tam visam cauri savā pašpārliecinātajā gaitā.

Viņš devās gar bodīšu un tirgotavu rindām, kur tirgus organisma funkcionēšana šķita maldīgi vienkārša — «nauda — prece» ar centīgi dienvidnieciskas andeles piemaisījumu. Taču tā bija tikai leduskalna redzamā daļa. īstā dzīve kūsāja tur, kur sveši nekad neiekluva: pie- vandītās noliktavās, tirgotavu pakaļpusēs, aiz tirdzniecības finiera starpsienām un milzīgo tirdzniecības paviljonu īpaši iekārtotās palīgtelpās.

Barkass bez pūlēm pārgāja no legālās pasaules apslēptajā un atkal atpakaļ: viņam šeit nebija noslēpumu un šķēršļu — viņš nepievērsa uzmanību muskuļotajiem puišiem uz aizliegto teritoriju robežām, drīzāk jau otrādi — ieraudzījuši brigadiera drukno stāvu, sargi pielēca kājās un izstiepās kā kareivji pirmgadnieki, jo labi atcerējās pamatīgās pļaukas — par nodzertu purnu, saulespuķu sēklu zelēšanu un tāpat vien, lielākai cienīšanai.

Ar keramikas plāksnītēm izliktajā dārzeņu paviljona vadītāja kabinetā četri miesās padevušies vīri sita kārtis. Tepat bija ari aizsākta šņabja pudele un divsimtgramīgas glāzes, dziļais šķīvis ar ceptu gaļu, dāsni nokaisītu sīpolu gredzentiņiem. Spēlētāji iemaksāja likmes, cēla un meta galdā kārtis, ielēja sev — cits pusglāzi, cits ceturtdaļu, vienā rāvienā izmeta, ar pirkstiem stūķēja mutē gaļu ar sīpoliem, noslaucīja rokas trekni svītrotajā dvielī un atkal sniedzās pēc kārtīm.

—  Pa austrumu vārtiem nelaiž iekšā četras mašīnas ar kartupeļiem, — nesasveicinājies teica Barkass.

—  Viņiem pārsniegta pesticīdu norma, — nesatricināmā mierā atbildēja bankas turētājs un iedzēra krietnu malku šņabja.

—  Vai tu esi kāds sanitārais ārsts?

—   Nē. Bet kārtībai jābūt. Viņi grib pārdot saindētu preci par tādu pašu daļu kā pārējie. Es teicu, ka tas neies krastā: par kondīciju — desmit procentu, bet par to, kas viņiem, — trīsdesmit. Bet vēl labāk būtu, ja vestu savus kartupeļus uz izgāztuvi, nav ko piecūkot tirgu!

—   Labi.

Barkass kā saimnieks apsēdās krēslā, kas bija uzradies kā uz burvja mājienu, ielēja šņabi kā no gaisa nokritušajā glāzē, iedzēra, bet neuzkoaa.

—  Kur pazuduši «azeri»? Narčas nav, puķu nav, ieņēmumi sarukuši… Arī «hačiku» palicis mazāk… Kas par lietu?

—  Nē, Barkas, tā nav mūsu vaina. — Bankas turētājs nometa kavu un noskatīja pārējos trīs spēlmaņus, it kā piesaukdams tos par lieciniekiem. — Nekādu ķīviņu mūsu starpā nav bijis. Viņi paši nebrauc, laikam so pa- hani aizlieguši.

—  Kāpēc tu tā domā?

—  Ieej pie Huseina, apskaties. Tur burzās tie no Maskavas, kaut kādas savas lietas firē.

—  Labi. — Barkass piecēlās. — Bet tās mašīnas ielaid par divdesmit procentiem. Gan nenoindēsies.

Viņš devās prom, atbildi nesagaidījis, jo bija pārliecināts, ka iebildumi nesekos.

Ziedu paviljonā pirms pāris gadiem taisīja remontu.

Modes viļņa ietekmē Huseins iekārtoja sev greznu biroju ar atsevisķu ieeju un četrus viesnīcas numurus, kas apdares ziņā neatpalika no līdzīgiem četrzvaigžņu viesnīcās.

Iegājis strupceļā starp tirgus betona sētu un ziedu paviljona aizmugurējo sienu, Barkass ieraudzīja ar koka līstēm apšūtās tērauda durvis ar actiņu. Viņš zināja, kā jāzvana un kas jāsaka runājamajā uzpariktē, lai durvis atvērtos.

Bet šoreiz uz lieveņa sēdēja trīs sveši melnūsaini, melnmataini puiši bargām sejām.

—  Kurp? — viens aizsmakušā balsī noprasīja. Un, atbildi nesagaidījis, bilda: — Griez atpakaļ. Te nedrīkst.

—  Pie Huseina, — cenzdamies neiekarst, Barkass atteica.

—  Šodien, brāl, viņš nepieņem. Pienāc rit.

Barkass vērīgi visus trīs nopētīja. Tik vērīgi, ka tie

sarāvās, sasprindzinādami muskuļus tajās vietās, pa kurām parasti sit bez brīdinājuma.

—  Saki: atnācis Barkass, — joprojām mierīgā balsī teica brigadieris. — Bet, ja viņš ir aizņemts, pēc stundas es viņu no šejienes izsviedīšu, un rīt viņš jau sēdēs ierakumos pie Stepanokertas. Saprati?!

Melnūsainie apspriedās savā valodā, viens vērtējoši nopētīja Barkasu un pateica kaut ko runājamajā uzpariktē. Pēc pāris minūtēm durvis atvērās.

—  Piedod, dārgais, jauni cilvēki, tevi nepazīst. — Huseins sagaidīja brigadieri personiski, smaidīdams viņam kā miesīgam brālim, kas sastapts pēc ilgas prombūtnes, vai kādam no dzimtas vecajiem. — Tagad pazīs, mīlēs kā brāli!

Huseins ieveda Barkasu kabinetā, kas bija apdarināts ar somu plastmasas ozolkoka imitāciju, un nospieda zvana pogu. Pa otrām durvīm no pieņemamās istabas ienāca miesās kupla, vulgāri krāsojusies ūdeņraža blondīne.

—  Tēju, kafiju, augļus, konjaku manam draugam! — saimnieks izrīkoja. — Un uzklāj atpūtas istabā dīvānu. Ja viesim sagribēsies — pagulēsies ar viņu.

—   Labi, — sekretāre vienaldzīgi atsaucās.

—  Tēju — vēju un konjaku nevajag, — Barkass izdarīja korektīvu. — Pusglāzes šņabja un minētu — tas ir viss, kas no tevis vajadzīgs.

—  Labi, — atteica blondīne un devās pie pulētajām durvīm kabineta dziļumā.

—  Bet tu pastāsti — kas te pie jums notiek? Kāpēc tirgotavas stāv tukšas? Kāpēc nemaksā kasē? Kāpēc neved hašišu, salmus un ripiņas?

Huseins savilka bēdīgu seju un noplātīja rokas.

—  Mums ir karš, tu jau zini. Maskavā arī tagad nemierīgi: dekrēti, tvarstīšanas, kas tā par dzīvi? Te katru dienu reidi viesnīcās, restorānos, stacijās — tvarsta mūsējos! Dikti grūti kļuvis strādāt, bīstami! Tāpēc mūsējie pagaidām nebrauc, nogaida.

—  Vai tad agrāk nekā tāda nebija? Ko tad jūs tā pēkšņi nobijāties… Varbūt izīrēt jūsu vietas dagestā- niešiem?

—   Kāpēc apvainot vecus draugus? — saimnieks sērīgi apvaicājās. — Taču arī jūs nevar nosodīt. Es saprotu, zaudējumu nedrīkst būt. Tātad maksāsim par mūsu vietām kā pieklājas. Neatkarīgi no tā, vai tur kāds tirgojas vai ne.

—  Tā ir cita lieta! — Barkass kļuva jautrāks. — Kā to tavu meitēnu sauc?

—  Galočka! — Huseins nošmaukstināja lūpas. — Visu dara pa pirmo! Būsi apmierināts!

Barkass piecēlās.

—  Kāpēc tu gribi mani iespundēt piesmakušā kambari? Es iešu uz «luksusu» otrajā stāvā.

Huseina smaidošā seja saspringa.

—  Te ir labi! Mūzika, vidiķis, duša… Ko tad vēl vajag?

—  Ja uz ātru roku, tad nevajag! Es gribu atpūsties! Cik reižu neesi mani aicinājis uz numuriem? Nu vienreiz esmu atnācis.

—  Numuri, numuri… Kas tad tur tik labs? Sutoņa, troksnis. Bet te vēsi, neviens netraucē.

Huseins rosīgi bizoja pa kabinetu.

Numuros dzīvoja īpaši cilvēki, atbraukuši kārtot īpašas darīšanas. Detaļas Huseins nezināja, taču tas, ka

Barkass nedrīkstēja viņus ieraudzīt, bija pats par sevi saprotams. Citādi varēja zaudēt visu — gan vietu, gan blondīni Galočku, varbūt pat dzīvību.

—  Tur izplūdusi kanalizācija, — viņš teica, aiz kauna nodrebinādamies, un tas izskatījās ļoti ticami. — Iedomājies, tikko uztaisīju, visiem pastāstīju, un tāds kauns! Smaka, izgarojumi! Remonts jātaisa par jaunu, jāmaina trubas…

—  Skaidrs… Tad jau tie pie ieejas ir tavi jaunie santehniķi?

—  Nē, kāpēc tad tā, zēni, attāli radinieki… Jāliek pie šeptes…

—  Labi, pierunāji. Iešu uz atpūtas istabu. Tikai skaties, lai neviens netraucē!

—  Ko tu, ko tu! Kāda traucēšana! Tūlīt taisu kantori ciet! — Huseins iegavilējās.

—  Kas tad tajos numuros dzīvo? — pēc stundas Barkass pavaicāja no šņabja un seksa piesarkušajai blondīnei. — Es gribēju iet turp, vairāk gaismas un smukāk…

Bet viņš teica, ka viss esot aizņemts… > ' >

—  Sabraukuši kaut kādi… — Galočka sarauca degun- tiņu. — Liekas, no Maskavas… Visi tādi svarīgi. Pļerkst savā mēlē, neko nevar saprast! Kad iedzer — tūlīt zem svārkiem, tas pats par sevi, tikai naudu nedod. Vienīgais labums, ka drīz brauks prom.

—  Drīz?

—  Izdarīs kaut ko, un viss…

Barkass maziem malciņiem dzēra šņabi un pārdomāja. Obligāto dienestu viņš bija izgājis jūras kājiniekos, izlūkošanas brigādē. Viņš atcerējās: ja kādā vietā slepeni savāc dzīvo spēku vai speciālistus, tas nozīmē, ka briest slepena operācija. Lai to izskaitļotu un veiktu pretpa- sākumus, jānoskaidro: kas šeit sakoncentrēti, ko tie prot un kādam notikumam šī akcija varētu būt pieskaņota.

Barkasam patika izdibināt noslēpumus: sagrābt dokumentus, ņemt «mēles», ierīkot slēpņus. Viņš grasījās mācīties tālāk, un, ja uz galvas nebūtu uzkritis bomis, viņa dzīve varēja ievirzīties pavisam citādi.

Tā nu viņš atgriezās ar prasmi «izslēgt» ikvienu ar galvas sitienu, kāju vai dūri, māku apieties ar nazi, sapieru lāpstiņu vai jebkuru citu parocīgu priekšmetu. Tas piešķīra viņam punktus un balles un galu galā palīdzēja kļūt par to, kas viņš tagad bija. Neapmierināts palika vienīgi analītiskais prāts, kurš tā kāroja apsteigt pretinieku plānus.

Arī tagad Barkass juta, ka te kaut kas briest. Ne jau tāpat vien azeru pahani bija nogriezuši ierindas tirgotājiem ceļu uz Tihodonsku, ne jau aiz gara laika ieradušies Maskavas kopienu vadītāji, ne y i lai nosistu laiku, bija vajadzīga konspirācija un speciāli līdzi atvesti sargi!

Jā, kaut kas brieda. Bet kas?

—  Gribi vēl? — Galočka apvaicājās, vaļīgi izlaidusies uz dīvāna, lai visi jaukumi, ari paši slēptākie, būtu atklāti iepretim uz krēsla sēdošā vīrieša skatienam.

—  Lai notiek!

Barkass ar zobiem pārplēsa sudraboto paciņu.

—  Var bez gumijiņas, esmu tīra, uz galvošanu!

—  To tu vari stāstīt šiem! — Pavīpsnāja daudz pieredzējušais brigadieris.

«Ko gan viņi te perina?» viņš atkal sāka lauzīt galvu

pašā nepiemērotākajā brīdī.

* * *

Saņēmis no Fomas Pistongas ziņojumu, Gangrēna brītiņu prātoja, kā nodot vainīgo mentiem. Var uzlaist stukaču, kas pūš uz abām pusēm: gan mūsējiem, gan jūsējiem. Varbūt visu lieki nesarežģīt? Galu galā viņš nolēma izmantot visvienkāršāko paņēmienu.

No tuvākā telefonautomāta viņš piezvanīja uz «02».

—  Drošībnieku nožmiedza Pauris. Viņš dzīvo Lūžņu kvartālā. Doķi pārtaisījis sev hopstopiem.

Iepriekš izdomāto frāzi viņš nobēra kā pupas un ātri aizgāja no bīstamās vietas.

Pilsētas dežurants sazinājās ar Centrālā rajona IeM IN dežūrdaļu, nodeva saņemto ziņojumu un nekavējoties atkārtoja to ari FPD pārvaldes dežurantam.

—   Es pazīstu Pauri, — kapteinis Makarovs teica.

—     Mierīgi būtu varējis to pastrādāt! Ne jau uz savu roku, kopā ar Lamzaku, arī Papagailis astē… Braucam, tad jau uz vietas redzēsim…

Lūžņu kvartāls bija taisnstūrains zemes pleķītis pilsētas centrā pie hipodroma. Pa perimetru tas bija apbūvēts sarkanu, laikazoba sadrupinātu ķieģe|u mājiņām.

Kad kriminālmeklēšanas UAZ iebrauca pagalmā, Lamzaks, Pauris un Papagailis, kā parasti, sēdēja uz soliņa, smēķēja, lamājās un spļaudījās uz visām pusēm.

Mašīna pieripoja viņiem cieši klāt.

«Iepināmies!» Lamzaks nodomāja. «Labi, ka stroķi paslēpti.» Viņš nepakustējās, Papagailis sēdēja kā paralizēts, bet fcauris pēkšņi metās pie ugunsdzēsēju kāpnēm.

Makarovs pāris lēcienos viņu panāca un noguldīja uz asfalta.

—  Kāpēc jāsit bērni… — īdēja līdzcietīgās večiņas, lai gan Pauris un vina drauģeļi visam pagalmam bija apriebušies līdz kaklam.

—   Panāciet šurp, vecmāmiņas, — Makarovs aicināja.

—    Paskatīsimies, kas viņam kabatās.

Šo piedāvājumu otrreiz atkārtot nevajadzēja. Garlaicībā nīkstošās pensionāres par personas kratīšanu izrādīja visai dzīvu interesi.

—   Re, kur tā ir!

Makarovs izvilka FPDP apliecību un to atvēra.

—  IJdzīgs! — viņš apmierināti noteica un parādīja dokumentu večiņām.

—  Es to atradu, — Pauris drūmi izmeta.

—  Noskaidrosim. Kāda lieluma apavus valkā?

Pauris klusēja.

—  Man liekas, mats matā tādus, kā tajā klajumā. Eksperti noskaidros! Un kas tiem?

Operatīvie darbinieki, kas bija pārmeklējuši Lamzaku un Papagaili, tikai noplātīja rokas.

—  Nekā interesanta…

«Tā tak ir tā vecā lieta.» Lamzaks jutās atvieglots un, kad viņus jau sēdināja UAZ aizrestotajā nodalījumā, teica:

—   Ei, Pauri, uzņemies visu tu. Ja reiz uz doķa tava fočene — tāpat nav vairs kur sprukt. Un labāk iet vienam nekā grupā…

—  Kāpēc man jāatbild par visiem… — raudulīgi atsaucās Pauris.

—  Aizveries, kuņa! — negaidīti bargi pavēlēja Papagailis. — Tu to izdarīji, pats arī atbildi! Atceries, kā lielījies: ar roku, ar kāju, atkal ar kāju! Es visu atceros! Bīdīsi uz atteikšanos — iegāzīšu kā maitu.

Leitnants Zubrikovs uz vietas pieņēma lēmumu par kratīšanu. Neko patiesi interesantu Paura dzīvoklī neatrada, tikai neliels importa fotoaparātiņš piesaistīja izmeklētāja uzmanību, un viņš fiksēja to protokolā.

—   No kurienes šī mantiņa? — leitnants painteresējās.

Pauris saspringti domāja. Viņš zināja, ka labāk iet vienam pašam un par vienu epizodi. Tad var tikt cauri ar nelielu termiņu. Vai pat dabūt nosacīto.

—  Nu tak no tā vīrieša klajumā arī paņēmu. Un vispār viss notika nejauši… Viņš sāka pirmais… Tā iebakstīja ar cigareti vaigā, ka viss purns apsvila…

Aizturētos nogādāja rajona nodaļā un nopratināja atsevišķi.

Šoreiz atzīšanās bija pilnīga un detaļas trāpīja «melnajā».

Iznāca tā, ka Lamzaks un Pauris bija iegriezušies tai vietā, lai izčurātos, bet Papagailis gaidīja viņus uz ielas. Kāds garāmgājējs apvainoja Pauri un apsvilināja viņu ar cigareti. Sadusmojies tas piekāva pāridarītāju, iztīrīja kabatas, paņēma naudu, apliecību un mazu, rotaļlietai līdzīgu fotoaparātiņu. Lamzaks un Papagailis, kam ar notikušo nebija nekāda sakara, izbijušies aizbēga kopā

ar Pauri. Pēdas blakus līķim atbilda Paura un Lamzaka

f

apaviem.

Makarovs un Zubrikovs saprata, ka Lamzaks un Papagailis tai naktī klajumā nemaz nav bijuši tādi nevainīgi jēriņi, taču pierādījumu viņu līdzdalībai noziegumā nebija, bet, izmantojot viņus kā lieciniekus, varētu kārtīgi piespraust Pauri pie paša atzīšanās. Tā gandrīz vienmēr rīkojas: trīs četru apsūdzēto vietā, kuru vaina balstās uz atzīšanos uztraukumā, no kuras jebkurā brīdī var atteikties, tiesai nodod vienu vai divus, kuri atmaskoti ar mazāk iemaisītu drauģeļu liecībām.

—  Tos divus vajadzēs laist laukā, — Makarovs noburkšķēja.

—  ja pasūdzēsies, var iegriezt neatbilstību ieņemamajam amatam, — Zubrikovs norūpējies noteica.

—   Nesūdzēsies. Priecāsies, ka tik viegli tikuši cauri. Ari viņi taču kādu iekaustījuši. Bet es pabiedēšu: ja kas — atradīšu cietušo, un tad būs jāsēž tik un tā!

Tai pašā vakarā lieciniekus Lamzaku un Papagaili atlaida no rajona nodaļas, bet Pauris nokļuva īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, tādējādi uzsākdams sava pirmā «gājiena» ērkšķaino ceļu.

No FPD pārvaldes atbraukušais kapteinis uzmanīgi izstudēja aizdomās turamā un liecinieku liecības.

—  Kaut kādi murgi, — viņš bija tīri sašutis. — Gaļenkovs vispār nekad nav smēķējis un lai vēl kādam dedzinātu seju… Pilnīgas muļķības!

Tad viņš beidza pukoties, uzmanīgi izlasīja Paura dzīvokļa kratīšanas protokolu un šo to izrakstīja.

—  Parādiet, kas tas par fotoaparātu, — viņš negaidīti paprasīja un ilgi pētīja sudrabaino, izvelkamo kārbiņu, ar pūlēm valdīdams viņu pārņēmušās emocijas.

Izrādījās, ka lietiskais pierādījums bija ar augstu gaismas jutību un lielu kadrietilpību slavenais kompaktais fotoaparāts «Minox» — visu pasaules izlūkdienestu iecienīts līdzeklis dokumentu pārfotografēšanai.

—  Vai filmiņa bija iekšā? — tikpat negaidīti apvaicājās pretizlūkošanas darbinieks.

Zubrikovs tikai paraustīja plecus.

Pēc tam kapteinis devās uz ĪAI un aprunājās ar Pauri, kurš katram gadījumam nozvērējās, ka nekādas filmiņas aparātā nav bijis. Pretizlūkošanas darbinieks ar skubu atgriezās savā pārvaldē un nolika Karnauhovam priekšā rūpīgi izstrādātu ziņojumu.

Sekcija atklāja, ka FPDP šoferis nav vienkārši nosities, aiz neuzmanības nokrizdams no piektā stāva, bet pirms tam prasmīgi nožņaugts ar tievu stīgu, stieplīti vai trosīti.

Tas, ka viņš bija gājis bojā, veicot sagatavošanās pasākumus plāna «Zet» galvenās personas aizsardzībai, radīja satraukumu visos līmeņos.

Lizutins un Karnauhovs atkal atcerējās Gaļenkova dīvaino bojāeju. Ja slēpnim piemērotā vietā atradies labi sagatavots slepkava — tātad informācijas noplūde tomēr notikusi.

Centra grupa, kurai vajadzēja nodrošināt plāna «Zet» izpildi, arī bija pārliecināta par operācijas slepenības izgāšanos. Tādēļ ka nejaušībām šeit neviens neticēja.

Bet, kad Karnauhovs saņēma ziņojumu, kurā bija teikts, ka pie Gaļenkova atrasts fotoaparāts «Minox» bez filmiņas, atkal uzpeldēja nodevības versija.

Operatīvajā sanāksmē Karnauhovs ieteica atcelt plānu «Zet», kuru, ļoti iespējams, jau bija atšifrējuši. Lizutins viņam piekrita. Arī Galvenās apsardzes pārvaldes pārstāvis Fiņikovs paslavēja vietējos pretizlūkošanas darbiniekus par godīgumu un principialitāti.

Taču Centrs izdarīja savus precizējumus.

Piln. slepeni.

Vienīgais eks.

Nr. 00541/18

Tihodonskas FPD pārvaldes priekšniekam

ģenerālmajoram Lizutinam

Vienlaikus ar plāna «Zet» galveno pasākumu izvēršanu nepieciešams veikt tā turpinājuma imitāciju, koncentrējot uzmanību informācijas noplūdes avotu noskaidrošanai, kā arī grupu, organizāciju un atsevišķu personu konstatēšanai, kuru mērķis ir pretošanās plāna «Zet» izpildei, novērtējot to iespējas, sakarus, atbalstītājus politiskajās aprindās. Šī darba vadīšanai un organizēšanai uz Tiho- donsku nosūtīta grupa Krievijas FPDP darbinieku, kuriem ir speciālas pilnvaras un kuri leģendētā aizsegā darbosies patstāvīgi. Ja radīsies nepieciešamība sadarboties, grupas komandieris (ar pseidonīmu Sirmais) sazināsies ar Jums personīgi, šādā gadījumā atbalsts jāsniedz pilnā apmērā, izmantojot visus Jums uzticētās pārvaldes spēkus un līdzekļus, kā arī visas Iekšlietu pārvaldes iespējas, iekšējā karaspēka brigādes un Ziemeļkaukāza kara apgabala apakšvienības.

Krievijas FPD direktors…

Patiesībā Centra speciālā grupa atradās Tihodonskā jau labu laiku. Tā bāzējās akciju sabiedrības «Tantals» paspārnē, lai gan nekādas komerciālas operācijas birojā aiz bruņotajām durvīm nevarēja konstatēt pat nodokļu inspekcijas darbinieki.

Firmas «Tantals» izkārtne parādījās pie dzīvojamās mājas, kas tikko bija kapitāli izremontēta, pirms tam nostāvējusi krietnus desmit gadus, gaidīdama nojaukšanu, bet te pēkšņi sākusi jaunu dzīvi. «Tantals» uzradās īsi pirms sanāksmes augstākajā līmenī «Tihodonskas fenomena» sakarā, turklāt neviens no ierēdņiem, kas bija apsildījuši rokas darbā ar nekustamo īpašumu, netika gudrs, kā nevienam nepazīstamais Fedotovs bija pamanījies nokampt tik treknu kumosu, apsteigdams cienījamos un dāsnos komersantus. Galu galā ieinteresētās personas nāca pie vienota slēdziena, ka melno zirdziņu protekcionē kāda no apgabala pirmajām personām. Izskaidrojums bija ticams un nolika visu savā vietā, runas un spriedelēšana mitējās pašas no sevis. Taču viņi maldījās.

«Tantals» bija eksperimentāla vienība cīņai pret noziedzību, kas alternatīvi darbojās tiesību aizsardzības sistēmā. Centrā jau sen bija izteikts viedoklis par nepieciešamību izmantot citas metodes, izvirzot priekšplānā operatīvās kaujas operācijas. Ja šādu lēmumu pieņems, «Tantalu» tīkls klās visu valsti.

Pagaidām tas strādāja informācijas meklēšanas un uzkrāšanas režīmā. «Tantals» bija atklājis RONAP mēģinājumu likvidēt Itāļa un Kalpa grupējumus un izanalizējis neveiksmes cēloņus. Izmantojot informāciju par visu kriminālās pasaules ievērojamo figūru aktivitātēm, tas bija fiksējis Garegina Petrosova un Kerima Zeinalova ierašanos Tihodonskā dažu uzticamu personu pavadībā un noskaidrojis to konspiratīvo uzturēšanās vietu — Centrāltirgus ziedu paviljona luksusa apartamentos.

Centīgi tika fiksēti plāna «Zet» nodrošināšanas grupas locekļu kontakti. Bija konstatēts tikai viens interesants fakts: AM pārstāvis majors Maļinkins negaidīti šeit sastapa savu Maskavas paziņu Taisiju Popcovu, ar kuru, demonstrēdams apskaužamu jūtu noturīgumu, pavadīja kopā ik vakaru.

Viesnīcas anketā kā ierašanās iemeslu Popcova bija norādījusi modes skati vietējā Modes namā, taču tas neatbilda patiesībai. Modes namā viņa nebija iegājusi ne reizes, taču vairākkārt satikās ar Gareginu Petrosovu.

«Tantals» deva slēdzienu, ka plāna «Zet» informācijas noplūdes avots ir majors Maļinkins, pieprasīja atbilstošas sankcijas, ko arī saņēma.

Tagad speciālās grupas uzmanība bija pievērsta galvenokārt Centrāltirgus ziedu paviljonam.

* * *

Bļauris strādāja «Supermārketā». Pēc akcijas ar Špar- kovu Barkass atdeva viņam vecu, taču pilnībā lietojamu «TOYOTA-Corola», izgādāja pilnvaru un pat uztaisīja autovadītāja apliecību, lai gan principā Bļaura «baltā lapa» liedza viņam sēsties šofera sēdeklī.

Barkass nokārtoja vēl kaut ko: Zivs pilnībā uzņēmās «slapjo lietu». Viņa kopā ar advokātu izstrādātā pozīcija bija virzīta uz pašaizsardzību: jukusi vecene iebakstīja viņam aknās, viņš tikai atgaiņājās un, samaņu zaudēdams, trāpīja viņai pa ķobi. Neraugoties uz visu tās nejē- dzīgumu, nekas šo versiju nespēja apgāzt, turklāt objektivitātes labad Zivi tiesāja neitrālajā Krasnodaras apgabala tiesā, kur nevirda emocijas un jūtas nebangoja pāri malām. Rezultātā Zivs dabūja sešus gadus. No šī brīža par viņu pilnīgi aizmirsa: grupējumam nav nekādas jēgas «sildīt» ierindas «buļļus» — pavei, cik šo visapkārt, ņem, kuru gribi.

Tikai Bļauris atcerējās. Jo nūjiņas sitiens un izžuvušā kaula krakšķis iespiedās viņa atmiņā uz visiem laikiem.

Viņš nejuta nekādus pārdzīvojumus vai sirdsapziņas mokas. Taču notikušais bija devis viņam ļoti svarīgu atskārtu: nogalināt cilvēku ir diezgan viegli, un ari palikt nesodītam nav nemaz tik grūti.

Ar lielām pūlēm Bļauris iemācījās vadīt mašīnu. Noteikumus viņš nezināja, bet tie jau viņam nemaz nebija vajadzīgi: izkāris pa logu skūto, punaino galvu, viņš acumirklī nomierināja jebkuru dusmīgu šoferīti, arī auto- inspektori kļuva rāmāki, bet naudaszīmes palīdzēja atrisināt konfliktu līdz galam.

Naudas viņam tagad bija diezgan: dažu desmitu «Pla- cīša» tirgotāju vietā, kas maksāja reizi mēnesī, viņam bija pakļauti visāda kalibra tirgoņu simti, daudzi lūdza atļauju pastāvēt ejā vai izkārt panckas uz sētas, kāds pazemināja pārdotā apjomu, tādēļ gribētāju piesmērēties kontrolierim netrūka. Noteikumi to neaizliedza, tikai vajadzēja nodot dienas normu. Bet pa virsu iznāca kādi piecdesmit vai septiņdesmit tūkstoši ik dienas.

Bļauris piemeklēja piecus čaļus, kuri skraidīja viņam pa pēdām, tvēra katru viņa vārdu un bija gatavi izpildīt jebkuru uzdevumu. Bet svīta — tas ir ļoti būtiski prestižam.

Viss vedās labi, taču Bļauris nebija apmierināts ar

dzīvi. Dažas reizes viņš ar šiku iebrauca «Placītī» un

>

piesējās Ņinai ar dažadām runām un aicinājumiem «izvē- dināties», taču vienmēr saņēma atteikumu. Meitene vairs nestāstīja par angļu valodas un datoru kursiem, laikam jau bija samierinājusies ar pārdevējas lomu. Barkass pie viņas tikpat kā vairs nebrauca, un Bļauris pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka pienākusi viņa kārta, taču Ņinai bija savs viedoklis.

Tiesa, kad viņš piedāvāja tai labus apstākļus, pārnākot uz «Supermārketu», Ņina kļuva domīga.

—  Cik man tev būs jāmaksā? — viņa apvaicājās.

—  Gan norēķināsimies, — Bļauris pavīpsnāja.

Ņina pakratīja galvu.

—  Tikai naudā!

—  Ja naudā, tad naudā! — neizrādīdams īgnumu, Bļauris pamāja.

Drīzumā viņa tika pie paviljona «Supermārketa» centrā un ieguva kontaktus ar «maišelniekiem», kuri piegādāja preci par minimālu cenu, kas ļāva «uzskrūvēt» labu peļņu.

Pēc pirmās nedēļas viņa sniedza Bļaurim prāvu naudas paciņu. Taču viņš bija iztēlojies ko citu: tumsā balojošas meitenes kājas, apaļumus un ritmisku pudeļu šķindu. Vīzija bija tik reāla, ka viņš grieza zobus.

—  Pataupi piķi, rit brauksim uz «Kazaku», uzēdīsim pusdienas, — viņš teica cik vien iespējams nevērīgi.

Mazliet pavilcinājusies, meitene pamāja.

Slēpdams prieku, Bļauris apstaigāja savus valdījumus un gandrīz saskrējās ar norūpējušos Barkasu.

—  Kaut kādi draņķi uzklupuši mūsu bodītēm «Naha- lovkā», — satracināts, taču ar zināmu apbrīnu teica brigadieris. — Bez izskaidrošanās, bez izpirkuma, bez maiņas, vispār bez nekā. Paskaties, kas tur notiek!

Barkass ieveda rokaspuisi šaurā spraugā starp sētu un kiosku aizmugurējām sienām.

—   Nem!

Viņš ātri izvilka no jakas apakšas un iegrūda Bļaurim rokā lielo, melno pistoli, kuru kādreiz bija gribējis pārdot.

—  Tikai tā klemmē. Izbliez — un pārvelc ar roku. Atkal izbliez — un vēlreiz!

—  Kas tad tās bodītes kontrolēja?

—  Ivans un vēl divi… Kaut kur pazuduši — vai nu dzerstās, vai nobijušies un nolaidušies dibenā…

—  Ak tā?

Bļaurim tas nepatika.

—    Paņem Kentu ar mašīnīti un vēl kādu, kuru pats gribi. Tiksi skaidrībā uz vietas.

—  Vai nu mūsu puiši būtu laidušies prom nieka trača dēļ? — Bļauris joprojām šaubījās.

—  Liecies mierā! — Barkass skaļi uzsita viņam uz pleca. — Domā — viņus nožmiedza? Tā taču neviens nedara! Ne pārrunu, ne noteikumu — un uzreiz žmiedz nost?!

—   Nu labi…

Diena bija padevusies saulaina un silta, taču rudens tuvošanās kļuva arvien jūtamāka. Bļauris iebrauca tieši atvērtajos kazaku sētai līdzīgā restorāna vārtos, lai gan stāvvieta bija pa kreisi — pie lielajām vējdzirnavām, kas izskatījās gluži kā īstas. Sargs laikam grasījās doties pie pārkāpēja, taču, nopētījis Bļauri, neko tā arī nepateicis, atgriezās savā vietā.

Bļauris aizveda Ņinu uz verandu, no kurienes bija labi redzami garāmslīdošie tvaikoņi, aizņēma ērtu stūra galdiņu un paskatījās apkārt.

Zālē līdzās verandai uzdzīvoja kaukāziešu kompānija, kurā viņš nevienu nepazina. Laukā sēdēja trīs bijušie Itāļa «buļļi», kas tagad ietilpa Barkasa brigādē. Kolēģi draudzīgi sasveicinājās.

Bļauris neprata pasūtīt, tādēļ īsi pavēlēja saburzītajam viesmīlim:

—  Labu šņabi, šampanieti, konjaku un uzkodas!

Sulainis brīdi nogaidīja, bet, sapratis, ka precizējumu

nebūs, pavaicāja:

—  Kāda summa ir mūsu rīcībā?

—   Nes tikai, lai viss būtu normāli…

Paraustījis plecus, apkalpotājs aizgāja.

Vajadzēja ar meiteni sākt sarunu, Bļauris prātoja, ko teikt, un beidzot arī izdomāja:

—  Redzi to puisi ar rētu uz purna? Zini, kā tas gadījās? Viņi sēdēja «Rebju sētā», te piebrauc kaut kādi melnie…

Viesmīlis vienā mirklī nokrāva galdu uzkodu šķīvjiem. Vārīti kartupeļi, Donas siļķe, līdaku ikri, cepti baklažāni, marinētas sēnes, desa, kūpināta gaļa…

—   …viņi izgāja pagalmā, un šis vienam — bac! Tas gar zemi. Bet otrs ar bārdasnazi purnā — žlekt!

Bļauris abiem ielēja, bet uzkodas uzlika tikai sev.

—  Metam!

Un tūlīt pat ielēja otrreiz.

Ņina dzēra un smēķēja, taču ēda pavisam maz.

«Tas labi,» Bļauris nodomāja. «Ātrāk piepļausies — neatkratīsies… Bet citādi acis kā kārtīgajai, gudras runas, bet Barkasam sūkāja neiepīkstēdamās. Maita!»

Viņš atkal atcerējās ritmisko pudeļu šķindu un galvu, kas kustējās uz letes. Biksēs piepampa karsts izcilnis. Viņš pabāza roku zem galdauta, sačamdīja gludos celīšus un iespieda plaukstu starp tiem, taču nekas nesanāca, ceļi nepapletās.

—  Iedzeram vēl!

—  Un tālāk?

—  Nekas…

—  Kāpēc tu atvedi mani šurp?

Bļauris pielēja glāzi līdz malām, izmeta vienā paņēmienā un uzkoda siļķi. Kartupeļus viņš neēda: māte bija piestampājusi viņu ar tiem visam mūžam.

—   Dzer vien, būs jautrāk!

-Ja?

Ari Ņina iedzēra, apzieda maizi ar sviestu un sīkiem, dzeltenīgiem ikriem.

—  Jūs domājat: samaksāju par pusdienām — tūlīt var līst zem brunčiem…

Viņa iekoda sviestmaizē.

—  Bet ja maksāšu pati?

—  Tad līdīsi man biksēs! — Bļauris sāka skaļi smieties.

Ņina ielēja un, neuzaicinājusi galdabiedru, iedzēra.

—  Vai zini, ko Barkass par tevi teica?

Viņa piemiedza aci.

«Atiet,» Bļauris nodomāja.

—   Ko tad?

—  Neteikšu…

«Ir nu gan stulba,» viņam iešāvās prātā.

Viesmīlis atnesa zivju soļanku. Tā tik tiešām brangi oda pēc zivīm. Tātad pielikuši ne gluži svaigas, kuņas tādi…

—  Iedzersim vēl!

—  Es gribu šampanieti.

—  Lai iet.

Sagaidījis izdevīgu brīdi, Bļauris piešāva burbuļojošajā glāzē šņabi.

—  Vai ar tirgošanos jau esi apradusi?

—   Neko darīt…

—  Tā jau ir.

Bļauris saņēma sūtījumu no blakus galdiņa — šņabja pudeli — un aizsūtīja arī viņiem — veselas divas. Pēc tam sabučojās ar jauno draugu četrotni un sadzēra ar katru uz draudzību. Tad viņš iegrima skurbuļa duļķainajos viļņos, atkal iznira virspusē — kā pludiņš pēc neveiksmīgas copēšanas.

Izniris kārtējo reizi, viņš ieraudzīja, ka pie Ņinas piesēdies kāds kaukāzietis no zālē dūcošās kompānijas.

Paņēmis pustukšu pudeli, Bļauris piegāja klāt no aizmugures un, ne vārda neteicis, gāza nekaunam pa pauri. Tas noplūda asinīm, novēlās uz šķirbaini sanaglotās verandas grīdas, kurai cauri vīdēja Donas duļķainā ņirba.

Sašutuma kliedzieni uzspridzināja zāli, un atriebes alkstošais cietušā tautiešu bars izmetās laukā. Tur bija cilvēki desmit, un pat svaigais gaiss nespēja tos atskur- bināt.

Taču satracinātais Bļauris izrāva aiz jostas aizbāzto stroķi un blieza naidniekiem zem kājām.

—  Visus, maitas, apslaktēšu!

To, ka aizslēgs jāpārvelk ar roku, viņš bija pavisam aizmirsis. Bet tas arī nemaz nebija vajadzīgs. Tihodonskas viesi vienā mirklī bija skaidrā, atvainojās sava biedra vietā un aizveda to atpakaļ uz zāli, bet par pilnīga izlīguma zīmi atnesa trīs pudeles šņabja.

Dzīres turpinājās. Tikai viesmīlis vairs nerādījās, un Bļauris nolēma viņu sodīt. Paņēmis Ņinu aiz rokas, viņš veda to uz mašīnu. Meitene paklupa, kurpe nomuka no kājas, un viņa novilka ari otru.

—   Bet kas maksās?

—  Iztiks!

Kad ierēcās motors un Bļauris grieza apkārt, viesmīlis gan verandā parādījās, taču neko neuzsāka.

—  Nobijies, āzis tāds! — Bļauris apmierināti noteica un nožagojās.

—  Uz kurieni mēs braucam?

Mašīna nogriezās uz jaunaudzes pusi un sāka kratīties pa tai nepiemērotajām Krievijas dangām.

—  Vizināties. — Bļauris atkal nožagojās. Viņam bija slikti.

Viņi iebrauca diezgan dziļi un pieturēja pļaviņā, ko no vienas puses ieskāva kritalu stumbri, sausi zari un žagari. Vēl bija gaišs. Starp trūdēt sākušajām kritušajām lapām baloja izlietoti prezervatīvi, marles gabali un vates tamponi. Tukšas pudeles mētājās bez skaita.

—  Kāpēc tu atvedi mani šurp?

Ņina skatījās dzērājas acīm, tuša bija izplūdusi, mati izspūruši, seja sapampusi un zaudējusi pievilcību. Taču svārki bija uzrāvušies, atkailinot iedegušās kājas. Karstais cinis biksēs pulsēja lēni un stipri.

—  Vai tad tu nesaproti, kāpēc? — Bļauris bija aizkaitināts un nikns. Viņš nebija radis staigāt pa restorāniem, turklāt vēl vadāt uz turieni bābas. Priekš kam? Paņemtu pāris pudeļu, zaceni, pakaitētos — un katrs uz savu pusi. Bet visas tās gudrās runas… Sūda vērtē! Turklāt Barkasam viņa deva bez kādām runām…

—  Ģērbies nost!

Ņina savilka lūpas taurītē un piekārtoja frizūru.

—  Taisni tagad. Nu gan ieskrējusies!

Viņa parāva svārkus uz leju un sameklēja pūdernīcu, tad, vairs nelikdamās par kavalieri ne zinis, sāka sakārtoties.

Meitenes sejai atgūstot normālu izskatu, Bļauris jutās arvien neērtāk, it kā viņu starpā atkal sāktu slieties izglītības, audzināšanas, garīgās attīstības līmeņa un uzvedības manieru atšķirības…

Ja tas būtu noticis «Placītī», laikam gan viņš būtu norijis kārtējo kurvīti. Bet situācijas kailā nepārprotamība skubināja viņu uz aktīvu rīcību un nedeva meitenei nekāda pamata ilūzijām. Viņai nebija kur sprukt. Un saimnieks šeit bija viņš — Bļauris!

—  Es teicu — ģērbies nost!

Viņš izsita pūdernīcu un uzrāva svārkus līdz dzeltenajām biksītēm ar zilajiem punktiņiem.

—  Varbūt gribi norauties pa purnu?!

Milzīgā dūre rēgojās meitenei degungalā, un viņa pat nemēģināja vēlreiz noraut svārkus lejā.

—  Nu!

Nopūtusies Ņina veikli izlīda no kleitas, mazliet pacēlusies, novilka biksītes un, aizlikusi rokas aiz muguras, attaisīja krūšturi.

—  Un tālāk?

Skatiens un balss pauda neslēptu nicinājumu, taču Bļaurim par to bija nospļauties.

—  Gulies!

Viņš nolaida sēdekli.

Viņa izpildīja pavēli un aizsedza ar elkoni seju, izrādot pilnīgu vienaldzību pret to, kas viņu sagaidīja.

—   Uzvelc vismaz gumiju! — viņa izmeta, bet Bļauris jau svempās virsū.

Viņš to nekad nebija darījis mašīnā un, pīdamies meitenes kājās, stūresratā un ātrumkloķī, tikai saniknojās vēl vairāk.

—   Ne jau tā! Lien ārā!

Viņš izvilka Ņinu laukā un lika viņai noliekties, bal-

» * i 1

stoties ar rokām pret sēdekli.

Vīzija, kas viņu bija mocījusi, materializējās: meitenes basās pēdas iegrima kritušajās lapās, spēcīgie ikri un apaļie gurni veidoja šauru, augšup vērstu trijstūri; viņš aizskāra vietu, kurā kājas sakļāvās, un mazliet pietupās, notēmēdams ar zosādu klātajos apaļumos. Miesa bija sausa un nepakļāvīga, it kā viņš sprauktos elkoņa vai ceļa locītavā. Viņš tomēr sāka grūsties uz priekšu un atpakaļ, tikai pudeļu šķindas vietā atskanēja sēdekļa atsperu čīkstoņa. Meitene palika bezjūtīga.

Piepeši viņa iesmējās. Dažas bābas smejas, kad ķer no šitā kaifu, bet Ņina smējās tā, it kā būtu atcerējusies kaut ko smieklīgu.

—  Zini, ko Barkass par tevi teica?

Bļauris tagad redzēja, darīja un izjuta to pašu, ko brigadieris. Vēl vairāk — viņš bija panācis savu, lai līdzinātos Barkasam. Taču notiekošais nesniedza viņam sevišķu baudu un nedeva gaidīto līdzvērtības sajūtu. Tādēļ negaidītais, galīgi nevietā uzdotais jautājums, jo sevišķi Ņinas balss intonācija, viņu pamatīgi aizskāra.

—   Ko tad? — viņš izgrūda aizsmakušā balsī.

Ņina atkal sāka smieties.

—  Ka tu esi baigais kroplis! Šamanis pat aizliedzis viņam vest tevi pie sevis.

Diezin vai kādam patiktu, ja pašā mīlas karstumā partnere pilnīgi mierīgā balsī teiktu nejaucības. Viņa tīšām traucēja partnerim gūt baudu, lai gan labi apzinājās, ka var norauties pa purnu.

Taču viņa nezināja, kas rakstīts Bļaura medicīniskajā kartē. «Psihopātiska personība. Aktivizējoties mazvērtības kompleksam, kas saistīts ar ārējo izskatu un attīstības līmeni, zaudē pieskaitāmību.»

Ņina nepaguva pabeigt frāzi. Bļauris ierēcās, rokas atrāvās no meitenes gurniem un sagrāba viņas kaklu, droši vien šādā stāvoklī žņaugt bija grūti, bet, airēdamies pleciem, viņš rāvās pie rīkles, abi nokrita gar zemi, taču neatrāvās viens no otra, viņa apakšgals turpināja koitusu, bet augšgals tikai žņaudza partneri, lauzdams tai kakla skriemeļus. Līdz šim pasīvais ķermenis saspringa un sāka raustīties, it kā tajā būtu pamodusies kaisle; tas uzreiz palīdzēja Bļaurim atviegloties.

— Kuce, kuce, kuce! — viņš gārdza, taustīdamies pēc ērtības labad izņemtās pistoles. Glumais plastmasas rokturis negadījās pa tvērienam, taču augšgalam vēl bija jāpabeidz savs darāmais. Pirksti čamdījās pa kabatu, noklikšķēja atspere, un iztritais asmens pirmoreiz ieurbās kailajā mugurā starp lāpstiņām. Tad tas atkal izlēca ārā, šļakstīdams karstas lāses, ieurbās otrreiz, trešo, ceturto…

Gaišo matu segtajā kaklā, atslēgas kaulā, kreisajā sānā, krustos… It kā ērglis knābātu ar dzelzs knābi, izmeklēdams vārīgākās vietas… Bļauris tajā visā nepiedalījās, tikai no malas vēroja ērgļa izdarības, dažreiz domās teikdams, kas viņam jādara, ērglis visu saprata…

Tad ērglis nozuda, bet Bļauris palika divatā ar sakropļoto, asiņaino ķermeni. Viņš ievilka to krūmos, apkrāva sausiem zariem, mēģināja aizdedzināt, bet sērkociņi lūza un negribēja degt, un viņš atmeta šim nodomam ar roku.

Atcerējies Ņinas pēdējo lūgumu, viņš, krēslai savelkoties, sameklēja prezervatīva gumijas maisiņu un, pacēlis zarus, nolika viņai uz vēdera. Savāca un kārtīgi salocīja drēbes, biksītēs noslaucīja dzelzs knābi un nometa tās blakus.

Pēc tam neapmierināts apskatīja sevi: daudz traipu un pleķu, vajadzēs braukt uz upi nomazgāties. Bet draņķa ērglis, kura dēļ tas viss bija noticis, nozudis bez pēdām.

Mājās Bļauris atgriezās tikai pret rītu. Māte bija pieradusi pie viņa nakts darba un brīnījās vienīgi par slapjajām drēbēm, bet viņš paskaidroja, ka dzenājis kārtējos huligānus un iekritis strūklakā. Pārģērbies un paēdis brokastis, viņš devās uz darbu, paķēris līdzi slapjās drēbes, kuras teicās nodot ķīmiskajā tīrītavā. Patiesībā viņš visu lielās sporta somas saturu izgāza atkritumu konteinerā.

Iebraucis pie Kenta un paņēmis vienu no saviem puišeļiem, Bļauris stūrēja uz «Nahalovku». Instruējis puisi, viņš rūpīgi apstaigāja kiosku rindas un tūlīt pamanīja aiz letes stāvošo Papagaili. Devis norunāto zīmi, viņš atgriezās pie mašīnas, bet puišelis gāja uzdot nepieciešamos jautājumus.

Pēc pusstundas viņš atgriezās, visu noskaidrojis. Jaunais pārdevējs ieņēmis Sirseņa vietu, kurš pats pazudis nezināmā virzienā. Pirms nedēļas šis pats Papagailis bija aizvedis vecos kontrolierus uz mežiņu pie dzelzceļa. Kur tie palikuši, neviens nezina, bet tagad visi maksā Lamzakam un Rudajam, kuri vienmēr tup tepat tuvumā, kafejnīcā «Pagrabiņš». Nesen mežiņā drupās atrada divus, viens izrādījās dzīvs un pastāstīja mentiem daudz interesanta. Šie abi agrāk nākuši pie Sirseņa.

—  Vai tu zini, kur ir «Pagrabiņš»? — Bļauris apvaicājās.

Puišelis pamāja.

—  Ieej paskaties. — Bļauris aprakstīja Lamzaka un Rudā ārieni. — Ja viņi ir tur, nosēdies pie ieejas un skaties, lai neaiziet. Ja iet — laid pakaļ. Saprati?

—  Sapratu.

Puišelis devās uz stūra kafejnīcu.

—  Tajā mežiņā ir divas vietas, kur Lamzakam patika kvernēt, — Bļauris teica. — Viena bija mājas drupas…

—   Kur atrada noslepkavotos? — Kents satraukti apvaicājās.

-Jā.

—  Un otra?

—  Betona caurule zem dzelzceļa uzbēruma. Viņš tur slēpa kasi.

—  Iesim paskatīties. — Kents ierasti pakustināja zem žaketes paslēpto dzelzs priekšmetu.

Pēc divdesmit minūtēm viņi caurulē uzgāja trīs apvītušām nezālēm apbērtus līķus.

—  Še tev, — Kents iesvilpās. — Kas tad tā, uzreiz?…

—  Lamzaks, maita, — Bļauris caur zobiem izgrūda. — Viņš jau tāpat v ir traks, bet pēdējā laikā vispār kā no ķēdes norāvies. Žmiedz visus no vietas.

—  Labi, — Kents noteica un izvilka no kabatas divas melnas kaprona zeķes. — Ja jau viņi pirmie sākuši slaktēt un, neņemot galvā nekādus noteikumus, pievākuši mūsu letes, tad arī mums rokas ir brīvas.

Mašīnu viņi atstāja caurstaigājamā pagalmā dažus kvartālus tālāk. Pirms ārā kāpšanas Bļauris pagrozīja rokās pistoli.

—   Ko viņš teica — kas te jārausta?

Kents prasmīgi paņēma ieroci un noklikšķināja aiz- slēgu.

Izšautā čaulīte nodžinkstēdama atsitās pret loga stiklu.

—  Svaiga, ko tad tu bliezi?

—  Zvēri uzmācās, — Bļauris negribīgi atbildēja. Atmiņas par vakardienu nebija patīkamas.

—  To mašīnīti vajag saķīlēt. Nesviež ārā. Katrreiz rauj ar roku, šitā. Kā kovboju filmās.

Kents atdeva TT un pačamdījās zem jakas.

—   Es ari viens pats varu nolaist tur visus no kājas!

No stērbeles raudzījās solīds, blāvi spīdošs automāts ar aptveri rokturi.

—  Ejam?

Bļauris norija siekalas.

—  Ejam.

Puišelis grozījās_ netālu no kafejnīcas.

—  Turpat sēž. Ārā nav nākuši, — viņš pavēstīja.

—  Tinies mājās, — Bļauris pavēlēja. — Vakarā mani sameklēsi.

Iegājuši pretējās mājas kāpņu telpā, viņi piecas minūtes nogaidīja un uzvilka galvā zeķi. Kad viņi gāja pāri ielai, neviens nepievērsa tiem uzmanību, it kā cilvēki maskās staigātu pa ielām katru dienu.

Deviņi nolaideni pakāpieni veda «Pagrabiņā». Iekšā valdīja puskrēsla. Lamzaks un Rudais kopā ar divām maukām sēdēja pie galdiņa sienas pusē. Jauni puiši un meitenes pie bāra letes malkoja kokteiļus.

Bļauris izstiepa roku, tēmēdams Lamzakam pierē. Tā mēdza darīt bojeviku varoņi, un viņu šāvieni vienmēr raidīja pretiniekus nāvē.

«Bah!» — roku pasita augšup.

Šaurajā pagrabtelpā spēcīgās patronas dārdiens spalgi cirta pa bungādiņām.

Lamzaks palika neskarts — lode svilpdama atlēca no ķieģeļu sienas un rikošetā vairākas reizes šķērsoja zāli. Meitenes apdullinoši iespiedzās.

Bļauris nospieda mēlīti vēlreiz, bet pistole klusēja.

—  Nost, vācies nost, stulbeni! — aizmugurē kāds izmisīgi klaigāja.

Lamzaks un Rudais jau bija izvilkuši pistoles un vērsa milzīgos, melnos stobru caurumus pret Bļauri. Attapies viņš parāva aizslēgu.

'«Bah! Bah!»

Meitene, kas bija sēdējusi blakus Lamzakam, ar seju ietriecās galdā.

«Buh! Bah!»

Lamzaka un Rudā pistoles šāva ar dažādu troksni.

«Bah! Bah! Bah! Bah!»

Bļauris kā uzvilkts raustīja aizslēgu un spaidīja mēlīti. Zili uzliesmojumi plaiksnīja uz visām pusēm. Otra meitene, neizdvesusi ne skaņas, nokrita uz grīdas.

Aizslēgs iestrēga aizmugurējā stāvokli — bija beigušās patronas. Bļauris to nezināja un nosprieda, ka stro- ķis sabojājies pavisam. Tādēļ viņš instinktīvi svieda smago dzelzsgabalu kā akmeni un trāpīja Lamzakam sejā. Tas noplūda asinīm un pārtrauca uguni, ar brīvo roku cenzdamies izslaucīt acis.

Arī Rudais krāmējās ar savu pistoli, arī tam kaut kas nebija kārtībā.

—   Malā, malā, kuņa!

Bļauris pazina Kenta balsi un saprata, ka vārdi domāti viņam. Viņš atlēca malā un piespiedās sienai. No telpas dziļuma izskrēja Vāle ar stroķi un neapstājies blieza, taču otra šāviena nebija, bet Rudais, pa to laiku ticis galā ar savu ieroci, izšāva divreiz pēc kārtas.

«Tra-ta-ta! Tra-ta-ta!»

Aizmugurē iedārdējās Kenta automāts.

Vāle nokrita ceļos un pavērsa nepielūdzamo stobru pret Bļauri, Lamzaks, novērsis asiņošanu, mērķēdams ar vienu aci, izšāva. Kents iekliedzās. Automāta kārta sašķaidīja Rudā galvu gabalos un pārlēca uz bāra leti, nogāzdama divus, puišus. Lamzaks nozuda zem galda.

—   Laižamies! — Kents iekliedzās.

Bļauris aptvēra, ka to vien bija gaidījis. Viņš metās uz durvīm, sajuzdams nāvīgo muguras neaizsargātību.

Laukā nekas nebija mainījies. Zeķe redzēt un dzirdēt netraucēja. Bļauris neņēma to nost un, skriedams uz mašīnu, apsteidza Kentu, kas ar grūtībām cilāja kājas.

—  Iemauca plecā, pediņš tāds! — Kents paziņoja, ie- zveldamies sēdeklī. — Tas viss tevis dēļ, stulbeni! Nostājies man priekšā un aizsedzi visu ar savu pakaļu.

Kents pabāza roku zem jakas, un, kad izvilka, tā bija vienās asinīs.

—  Un vēl skuķus apšāvi…

—  Arī tu daudzus noguldīji bez vajadzības, — Bļauris atcirta un piedeva gāzi.

Barkass uzmanīgi noklausījās viņu saraustīto stāstu.

—  Vajadzēja noskaidrot, kur kurais sēž, cik tur cilvēku, nogaidīt izdevīgu momentu, pieiet cieši klāt un tad nobeigt tos riebekļus! — viņš ar nožēlu teica. — Taču jūs apsitāt citus, bet tos atstājāt dzīvus!

Viņi sēdēja brigadiera bagātīgi iekārtotajā dzīvoklī. Barkass tikko bija beidzis prasmīgi apstrādāt Kenta ievainojumu. «Sīkums, tikai mīkstumam cauri…»

Bļauris jutās vainīgs: viņš bija traucējis Kentam šaut, kamēr pretinieki vēl nebija atjēgušies. Arī stroķi viņš bija zaudējis…

—  Tu, Kent, ej pagulies, — Barkass pavēlēja. — Stobru pagaidām noslēp…

Kad Kents bija aizgājis, viņš pagriezās pret Bļauri.

—  Kur skukis?

>

—  Kāds skuķis? — Biezs plīvurs klāja atmiņas par vakardienu.

—   Kur skuķis, idiot? Bodīte ciet, māte bija atnākusi viņu meklēt, viņa aizbrauca ar tevi! Ari krogā jūs redzēja! Kur viņa ir?

—  Nezinu. — Bļauris blenza grīdā, pētīdams paklāja rakstus.

—  Nezini…

Bez atvēzēšanās Barkass ievilka viņam pa deniņiem un nākamajā mirklī krāva pa žokli ar «āķi». Paklāja raksts izplūda, brāzās virsū un iebelza pa vaiga kaulu.

—  Saki, maita!

Stilīgās kurpes spicais purngals ietriecās vēderā.

—  Nezinu, — Bļauris nopīkstēja. — Sastrīdējāmies, iegāzu pa purnu, un viņa aizskrēja…

—  Kā vēlies. — Barkass iespēra vēlreiz, taču ne vairs tik stipri, vairāk kārtības labad. — Tātad pēc pāris dienām liksies uz nārām. Bet pagaidām no tevis pusotra miljona par stroķi. Ja paspēsi atdot… Droši vien arī nospiedumus neesi noslaucījis!

Viņš apgāja apkārt augšpēdus guļošajam Bļaurim.

—   Bet visdrīzāk jau tevi nomušīs, — brigadieris domīgi noteica. — Ņinku nomušīji, «Pagrabiņā» apsiti nevainīgus cilvēkus… Skaidrs, ka nožmiegs! Un pareizi vien būs, — viņš negaidīti nobeidza. — Par vienu debiliķi mazāk!

Spēks, kas vakar bija licis ķerties pie kakla Ņinai, pacēla sasisto ķermeni no paklāja. Taču spēkoties ar jūras kājnieku seržantu, liekas, viņam nebija pa zobam. Pēc pāris sekundēm Bļauris Mariks atkal gulēja uz paklāja dziļā nokdaunā.

Toties Barkasa skatienā pavīdēja interese. Viņš nolēma paslēpt šo psihopātu un izmantot viņu «slapjajām lietām», kurām nav nepieciešama augsta kvalifikācija.

Sestā nodaļa

MENTI

Klēpja šunelis, pūdelis vai dobennans nekad netiks galā ar vilku. Te vajadzīgs vilku suns vai pieradināts vilks. Un pie cilvēkiem ir tieši tāpat: ne katrs salauzīs bandītu. Tikai tāds, kam menta daba…

Majors Sizovs, Tihodonskas apgabala IeP vecākais sevišķi svarīgu lietu opers

Kazankins pats personīgi bija izstudējis notiesātā Koreņeva lietu. Tā it kā sastāvēja no divām atsevišķām daļām. Viena bija veltīta Gaļinas Pavlovas slepkavības izmeklēšanai. Rajona nodaļas kriminālmeklēšanas priekšnieks bija noskaidrojis aizdomās turamo, kaut kādu Sihno, atradis pāris liecinieku, lietiskos pierādījumus — cietušās auskarus un gredzentiņu. Aizdomās turētais bija atzinies un parādījis, kur noslēpis līķi.

Liecību pārbaude bija uzņemta videolentē. Sihno mežā parādīja vietu, bet Koreņevs pieaicināto klātbūtnē izraka līķi. Pierādījumu ķēde saslēdzās, majors pabeidza izziņu un nodeva lietu prokuratūrai, kur tā ņēma pavisam citu virzību. Sihno atteicās no atzīšanās un paziņoja, ka Koreņevs ar fizisku iespaidošanu un draudiem piespiedis viņu uz pašaprunu.

Kazankins nopūtās. Parasta lieta. Sākumā uztraukumā «skaldās», pēc tam atsakās. Arī liecinieki raujas atpakaļ. Viņš šķirstīja lappuses. Tiešām. Nogalinātās draudzene mainīja liecību, Sihno paziņa tāpat.

Bet tad parastajai shēmai nāca papildinājums: KM priekšnieka pretlikumīgo darbību videoieraksts — Kore- ņevs draudēja aizturētajam ar pistoli, solīja nogalināt, ja tas neparādīs īsto līķa atrašanās vietu. Eksperts, kurš bija piedalījies liecību pārbaudē un izdarījis videoierakstu, un viens no operatīvajiem darbiniekiem liecināja pret majoru — grūti izskaidrojams bezprecedenta gadījums.

Sihno atbrīvoja, jo viņa vaina nebija pierādīta, Pavlovas slepkavības lietu izdalīja atsevišķi, bet izmeklēšana centīgi ķērās pie KM priekšnieka. Koreņevu atcēla no amata, pūslis no pilsētas prokuratūras Gorskis pieņēma lēmumu par arestu, taču majors slēpās.

Pēc trim mēnešiem viņš labprātīgi padevās. Ap to laiku bez vēsts pazuda Sihno. Viņa līķi atrada tai pašā bedrē, kurā Koreņevs bija solījies viņu aprakt, tādēļ Gorskis gribēja piesiet Korenevam ari' šo slepkavību, taču nevarēja neko pierādīt. Galu galā pietika jau ar apsūdzību dienesta pilnvaru pārsniegšanā. Lai gan Koreņevs savu vainu pilnībā noliedza, nelāgais videoieraksts izrādījās tik pārliecinošs, ka Šparkova, rokai nenodrebot, parakstīja spriedumu uz sešiem gadiem.

Kazankins nopūtās vēlreiz. Lieta skaidri oda pēc puvuma. Miglaini apgalvojumi, ka Sihno strādāja Šamanim, straujā izmeklēšanas virziena maiņa… Pavlovas slepkavība tā arī palika neatklāta. Bet Koreņevs, kurš bija ieķēries zobos vietējai mafijai, aizgādāts uz koloniju.

Taču personiskās domas un minējumi nebija pamats sprieduma pārskatīšanai. Pēc lietas materiāliem majors notiesāts pareizi. Pats viņš gan tā neuzskatīja un bija uzrakstījis jau apmēram trīsdesmit sūdzību: viņu iegāzuši pēc Šamaņa noziedzīgās organizācijas norādījumiem, un videoieraksts ir viltots. Pieprasīja atkārtotu lentes ekspertīzi. Viņam, protams, atsaka: nav nekāda pamata šaubīties par FPDP krimināltehniskās nodaļas secinājumiem, bet iztapt tādu ieslodzīto iegribām, kas vienkārši nevēlas izciest piespriesto termiņu, valstij ir pārāk apgrūtinoši.

Kazankins nospieda selektora taustiņu.

— Viktor Petrovič, ienāc pie manis! v

Tikai tagad viņam iešāvās prātā, ka Šparkova procesa laikā nav noskatījusies videoierakstu, aprobežodamās ar tā satura protokola nolasīšanu.

Krimināllietu kolēģijas priekšsēdis Soškins ieradās ļoti ātri. Viņš bija pedantisks, izdarīgs un akurāts cilvēks. Un, parakstīdams atteikumus uz Koreņeva sūdzībām, pilnībā bija vadījies pēc lietas materiāliem.

—  Vai jūs noskatījāties videoierakstu?

Soškins paraustīja plecus.

—  Uz kā? Izlasīju protokolu…

Viņš delikāti apklusa.

Apgabala tiesā bija tikai viens videomagnetofons, kurš stāvēja priekšsēža kabinetā. Teorētiski to varēja aiznest uz jebkuru sēžu zāli, bet kurš ies traucēt vadītāju, kurš staipīs aparatūru, kurš to pieslēgs televizoram, kurš demonstrēs? Turklāt darbojās arī psiholoģiskie stereotipi: tiesas ierēdņi bija pieraduši pie papīriem, un jebkuras izmeklēšanas darbības norise obligāti atspoguļojama protokolā — ņem un lasi, bet lente ir tikai kā pielikums tam. Tāpēc parasti strādāja pa vecam — izlasīja lietas materiālus, un viss…

—  Nu tad apskatīsimies vismaz tagad, pēc trīsdesmit sūdzībām, — Kazankins ar pārmetumu balsī noteica.

Pēc dažām minūtēm uz svaigā «Philips» ekrāna parādījās kreisā krasta meža masīvs. Sihno ar «bļodiņā» nogrieztajiem matiem sporta biksēs un ādas jakā, straujais un manīgais Koreņevs, iznesīgais Bobovkins — jau minētais operatīvais darbinieks, jaunie puiši — praktikanti… Attēls bija labs, skaidrs un tikai paretam mazliet raustījās: filmējot kamera bija turēta rokās, bet šai apvidū nav diez cik daudz līdzenu celiņu. Ari skaņa bija laba: mašīnu durvju aizciršanās, lūstoša zariņa brākšķis, čuksti aiz kadra.

—  Kur? — Koreņeva balsī bija saklausāmi slēpti draudi.

Aizdomās turamais tā kā sabozās, bet, ja tādu gadī- tos sastapt uz ielas, priecīgs vis nebūtu: nekaunīgs reketiera vieplis, pogu acis, apaļi vaigi, deguns kā tupenis, varens rumpis, īsas kājas. Šādiem tipiem vienmēr ir nicinoša sejas izteiksme, taču Sihno tagad tā bija pa- gaisusi.

—  Parādiet vietu, kur aprakts Pavlovas līķis, — šoreiz majors teica oficiālā tonī.

—  Lūk, šeit!

Sihno paspēra divus soļus, ar krosenes mīksto purngalu paurķēja irdeno zemi un novērsās.

Tagad kamera fiksēja lāpstas, kas raka zemi. Rūsganā augsne lidoja sāņus un sašķīda smalkos pikučos.

—  Nu, kur? — atskanēja aiz kadra. — Te nekā nav…

Atkal uz ekrāna parādījās Sihno. Viņš apjucis skatījās apkārt.

—  Aizmirsu, laikam citur…

Ieraksts aprāvās. Uz tumšā ekrāna ņirbēja raibi graudiņi. Tad attēls atkal uzradās.

Tagad filmēja no tāluma, caur krūmiem. Kadrā bija divi. Operators palielināja. Attēls izpletās, aizņemdams visu ekrānu. Koreņevs noņēma aizturētajam rokudzelžus un deva dunku krūtīs.

—  Skrien! — Balss skanēja mazliet apslāpēti, taču skaidri.

—  Skrien, kuņa!

Majora rokās blāvi vizēja pistole.

—  Nevajag, nevajag! — Aizdomās turamais nokrita ceļos. — Es parādīšu, pa īstam… Uzlieciet rokudzelžus…

Sihno pastiepa cieši kopā saņemtās rokas.

Koreņevs aizbāza ieroci aiz jostas.

—  Labi, pēdējo reizi, — viņš ar riebumu noteica, no- čirkstinājis «rokassprādzes». — Ja vēlreiz izlocīsies, aprakšu tevi šinī pašā bedrē!

Kadrs aprāvās.

—   Un kur pēc tam atrada to… reketieri? — Kazankins jautāja. — Vai tiešām…

—  Jā, taisni tajā pašā bedrē, — Soškins atbildēja.

—  Sakritība?

Krimināllietu kolēģijas priekšsēdis paraustīja plecus.

—   Dzīvē visādi gadās. Arī šādas sakritības mēdz būt. Taču es personīgi tām neticu.

—  Labi, paskatīsimies nobeigumu.

Kazankins nospieda tālvadības pults podziņu.

Sihno ār pirkstu norādīja uz ieplaku starp' krūmiem.

Koreņevs, nostājies viņam aiz muguras, uzmanīgi vēroja. Purnainais Bobovkins slaucīja izvelbto pieri. Neskūtie sutku veči, piecpadsmitdiennieki, sāka rakt. Lāpstas grāba zemi.

—  Nu gan trāpīts, — atskanēja kāda balss.

—  Zeme irdena, jūtama līķa smaka.

Rokošās lāpstas pa visu ekrānu.

—  Nu gan smaķelis, i bitīt matos! — nolamājās kāds no sutku večiem.

—  Nelamāties, viss rakstās lentē, — stingrā balsī pavēlēja Bobovkins.

Zem lāpstām pavīdēja kaut kas balts. Sievietes roka.

—  Uzmanīgi, rociet apkārt.

Tiesu medicīnas eksperts ar gumijcimdotu roku at- kašāja zemi no nogalinātās sejas.

Kamera no bedres pārsviedās uz operatīvās izmeklēšanas grupas dalībniekiem. Koreņevs ar saltu naidu nopētīja Sihno. Aizdomās turamā seja bija saspringusi un nepauda itin neko. Tā izskatās pilnīgi iztukšoti cilvēki, kuriem vairs nav ko zaudēt. Bobovkins nervozi smēķēja Pieaicinātie centās turēties tālāk no svaigi atraktā kapa.

No krāsainā ekrāna plašajā, komfortablajā apgabala tiesas priekšsēža kabinetā ieplūda nervozā, saspringtā un nomācošā liecību pārbaudes atmosfēra.

Līķi noguldīja uz nestuvēm, ieraksts aprāvās.

—  Lai Koreņevs ir pārkāpis dienesta pilnvaras, bet līķabedri taču parādīja pats Sihno, — Kazankins lēni noteica. — Tātad viņš to tur arī guldījis. Pirms pieciem gadiem mēs, simt punkti, būtu viņu notiesājuši par slepkavību. Atsakies un maini liecības kauč desmit reižu! Bet tagad slepkava palika nenoskaidrots un noziegums neatklāts. Toties majors Koreņevs ir notiesāts. Kur te loģika?

Priekšsēdis nevērsās pie kāda konkrēti, bet, tā kā Soškins sēdēja blakus, viņam, saprotams, tika piešķirta sarunbiedra loma. Taču krimināllietu kolēģijas priekšsēdis ar atbildi nesteidzās.

Viņš vēl atminējās tos laikus, kad apgabala Temīda sodīja, sejā neskatīdamās. Gandrīz neskatīdamās. Savu- reiz gadījās kāda prāva zivs ar sakariem, kas aizvijās tālu augšup, tad ieradās daudzie prasītāji ar saviem lūgumiem «iejusties viņu situācijā». Un iejutās ari — četrpadsmit gadu vietā piesprieda astoņus vai deviņus — sankcijas zemākajās robežās. Lieta vienmēr grozījās ap saimnieciskajiem noziegumiem un tos izdarījušajiem, kas bija iekrituši par kukuļiem un izlaupīšanām. Rūpes par slepkavu, laupītāju vai zagli skaitījās slikts tonis, šādā gadījumā pat ļoti augstā krēslā sēdētājs varēja to zaudēt stundas laikā.

Taču laiki ir mainījušies. Tagad izmeklēšanas un tiesas dzirnas samaļ tikai to, ko spēj norit. Strādnieciņu, kas dzērumā iekaustījis kaimiņieni. Klaidoni, kas nozadzis divas pudeles šņabja. Celtnieku, kas nospēris pāris dēļu, lai savā dzīvoklī salabotu grīdu. Stulbuma pārņemtu dzērāju, kas trolejbusā ielīdis kādam kabatā. Vārdu sakot, tādu, aiz kura nestāv radinieku, draugu un līdzgaitnieku pulciņš, kuri vienalga kādā ceļā gatavi «izvilkt» vainīgo.

Uz šiem «parastajiem» pilsoņiem balstās visi rādītāji, kas attaisno tiesību aizsardzības aparāta eksistenci: aizturēšanu un arestu skaits, atklāšanas procents, izmeklēto krimināllietu skaits, spriedumu skaits šais lietās.

Ja ņemam tīrus skaitļus, tad veidojas visai iespaidīga aina: katru gadu pie kriminālatbildības tiek saukts arvien vairāk noziedznieku, tiek atmaskots arvien vairāk noziedzīgo grupu. Trīs pusaudži aplaupījuši garāmgājēju, divi alkoholiķi piekāvuši trešo. Trīs kabatzagļi nočiepuši maciņu. Vai tad tās nav grupas? Turklāt tās tiešām darbojas organizēti: viens turēja, otrs sita, viens grieza kabatu, otrs paņēma maciņu, trešais ar to aizbēga… Un tīri nemanot tas nokļūst apkaroto organizēto noziedzīgo grupu statistikā!

Taču īsts organizēts noziedzīgs grupējums vēl ne reizes nav pilnā sastāvā sēdējis uz apsūdzēto sola. Pat puse no tā dalībniekiem ne.

Aizturēšanas operācijas notiek bieži: dūšīgi puiši maskās un raibos tērpos efektīvi nogulda uz asfalta nekaunīgos «kačokus», telekamera fiksē neliešu sasistās sejas, diktors apmierināti vēstī par kārtējās bandas pilnīgu sagrāvi.

Tikai — kur tad ir tā sagrāve? Kur ir atklātie procesi, bargie spriedumi par prieku un mierinājumu pilsoņiem un par bijāšanu citiem bandītiem? Nav!

Norijusi prāvāku medījumu, tiesvedības mašīna aizrijas un atraugā aizturētos vienu pakaļ otram. Dažkārt atraugas pavada iekšēja asiņošana — kā gadījumā ar Šparkovu. Nepatīkami… Un izstrādājas reflekss: kuru var rīt un sakošļāt, un pret kuru nav vērts pat rīkli atplest.

Tādēļ jau Soškins neatbildēja priekšsēdim, ka visu to lieliski zināja. Un priekšsēdis to zināja ne sliktāk par vinu. Vienkārši mūsu tiesu ierēdņi, tāpat kā visi citi, mierināja savu sirdsapziņu ar izdevīgiem apgalvojumiem par mazajiem cilvēciņiem, no kuriem nekas nav atkarīgs. Kādas lietas uz tiesu nāk, tādas ari izskatām…

—  Nevainīguma prezumpcija, — Soškins beidzot pārtrauca klusēšanu.

Frāze bija izvairīga un diplomātiska, tai it kā nevajadzēja izraisīt vadītājā sašutumu. Taču izraisīja.

—    Ar nevainību aizraujamies? — viņš drūmi noteica. — Drīz jau mūs slepkavos tepat darbavietā!

Kazankins izņēma kaseti, ielika atpakaļ kārbā un to aizzīmogoja.

—    Aizsūtīsim ar kurjeru uz Maskavu, uz Centrālo tiesu ekspertīžu institūtu.

Apgabala tiesas priekšsēdis klusībā nodomāja, ka, visdrīzāk, lenti atzīs par īstu un Koreņevam nāksies sust visu termiņu, liktenis reti iežēlojas par cilvēkiem, kas reiz spēruši aplamu soli.

Sī doma bija pareiza. Taču Koreņevs bija rakstījis trīsdesmit sūdzības un izcīnījis lēmumu, kurš tagad tika pieņemts, ne jau paļaudamies uz likteni. Nopietnās lietās

viņš mēdza paļauties tikai uz sevi.

* * *

Ieliņa, kurā Lapsa bija uzaudzis, aizvijās pa stāvo labo krastu līdztekus Donai. Rajonam bija slikta reputācija: nomales brīvciems, atsēdējušo arestantu zeme.

Koreņevu ģimene pārvācās uz šejieni, kad Lapsam bija astoņi gadi. Saklausījies nostāstus par nākamo dzīvesvietu, viņš piesardzīgi pagājās pa līkumaino ieliņu ar slīpo kāpumu gar koka un kleka mājiņām, kuru jumti bija krāsoti aizsargkrāsā. Krāsu lielos daudzumos zaga kombainu rūpnīcā un ar to krāsoja ne vien jumtus, bet arī koka grīdas.

Cilvēki kā cilvēki, tikai vīriešu sporta krekliņi neslēpa bagātīgus, zilus tetovējumu rakstus, smaidi atklāja rētainas mutes ar blāviem bleķa zobiem.

Arī sievietēm bija tetovējumi, un Lapsa bija izbrīnīts, jo agrāk neko tādu nebija redzējis.

Izbrīnu radīja arī tas, ka divi vienaudži, ar kuriem viņš jau pirmajā dienā iepazinās, nesauca viens otru vārdos, bet iesaukās. Kalsnais ar neveselīgi sārto seju bija Muša, bet druknais ar greizajiem zobiem bija Līk- zobis. Pēc dažiem gadiem Muša kļuva par Žurku, toreiz Lapsa domāja, ka uzvārda Krivsanovs dēļ, taču gadu gaitā saprata, ka drīzāk jau tieksmju un ieradumu dēļ.

Vaļerka Dobrikovs tā ari palika Līkzobis, tādēļ ka vecākiem, ko alkohols bija pataisījis par galīgiem muļķiem, nebija pieticis prāta aizvest viņu pie stomatologa. Piedonas brīvciemā fiziskiem trūkumiem nepiegrieza vērību, kur nu vēl kosmētiskiem defektiem. Kā ir, tā ir. Dzīvot var — ko tur vairāk! Bet, ja dzīvot vairs nav iespējams, iemet tikai šņabja vietā etiķa esenci vai meties ar vēderu uz naža, vai vem, uz muguras gulēdams, — tad nomirsi vienā mierā. Bēres, bēru mielasts, šņabis — un dzīve jau met jaunu loku.

Vairākums neglīto mājiņu iemītnieku strādāja tepat blakus, pilsētas TEC, kuras garā sēta stiepās iepretim nolupušajām, iegrimušajām un saplaisājušajām māju fasādēm. Naktī aiz sētas milzīgi, pinkaini suņi žvadzināja ķēdes gar nodilušo stiepli.

Bezvēja laikā augstais ķieģeļu skurstenis piekaisīja visu apkārtni rupjiem, melniem putekļiem. Ja kādam šai laikā žuva veļa, tad tā mainīja krāsu un to vajadzēja mazgāt no jauna, bet ūdeni stiepa kalniņā kvartāla galā, tad lika uz plīts milzīgus vārāmos katlus…

Taču tā bija parasta lieta, tādēļ lamājās bez dusmām, kārtības labad. Tikai Ņinas tante no četrdesmit devītās mājas skaļi lamājās un draudēja skurstenim ar tetovēto roku, kurai bija nocirsts vidējais un rādītājpirksts. Ekoloģiskās katastrofas tēma tolaik vēl nebija modē, bet melnais sniegs uz mazo Koreņevu atstāja biedējošu iespaidu, un viņš mēģināja apvandīt to ar mazu lāpstiņu, taču vēlamo efektu nesasniedza: no apakšas izrakātais baltais sniegs, samaisījies ar ogļu putekļiem, ieguva netīru, rūsgani pelēku nokrāsu.

Puiku starpā bieži izcēlās strīdi — vai pietiks dūšas pa sarūsējušajām skavām uzrāpties skurstenim kaut līdz pusei. Taču gribētāju nebija.

—  Pa iekšpusi es uzrāptos, — Žurka teica. — Tur vējš nevar nopūst un zemi neredz.

Arī Koreņevam šķita, ka pa iekšpusi uzrāpties būtu vieglāk.

Vēlāk TEC pārgāja uz gāzi un vairs nepiesārņoja apkārtni, ogļu katlus novāca, un Genka, sardzenes dēls, ielaida draugus dobajā skursteņa ķieģeļu konusā, kurš tiecās augšup, pretī mazajam debesu aplītim. Arī te bija metāla skavas, bet Žurka tikai kratīja galvu.

—   Nelīdīšu. Ja tā būtu līdzena… Bet redzi, cik slīpa.

Šeit TECā Koreņevs pirmo reizi uzvarēja kautiņā.

Žurka un Līkzobis uzklupa viņam abi reizē, viņi droši vien bija spēcīgāki, bet viņš vilka vienam pa ausi, otram pa ģīmi, abi iebēga tunelī, kas veda uz skursteni, un žēlabainā balsī izlūdzās mieru un piedošanu.

Koreņevs paņēma kaut kādu koku un bija noskaņots gaužām kareivīgi; to redzēdami, viņi izlīda laukā uz ce-

t

iem. Lapsa aizmeta nūju, pat nesadevis pa noliektajiem čakliem. Pats viņš nebūtu bez iemesla uzbrucis biedram, nebūtu rāpojis uz ceļiem, padevīgi ļaudamies soda sitieniem. Tad viņš saprata, ka cilvēki mēdz būt dažādi un ari uzvedas atšķirīgi. Vieni nekad nekļūst bezkaunīgi, dzīvo ar cieņu, citi nekaunīgi lēcas, bet, izjutuši pretestību, salūst un ir gatavi uz visu, lai tikai iztaptu uzvarētājam.

Šī atskārta izrādījās ļoti būdska un pēcāk daudzkārt apstiprinājās, kad Lapsa viens pats nakts laikā ielauzās perēkļos un acumirklī pieveica pašu lecīgāko, līdz ar to pakļaudams pārējos. Žurka un Līkzobis tai laikā jau atsēdēja termiņus, Līkzobis galu galā izkūlās, bet Žurka tā ari nomaldījās aiz dzeloņdrātīm.

—  Atzina par sevišķi bīstamo. — Dobrikovs nosodoši šūpoja galvu, šķībi saaugušos zobus rādīdams. — Nevar saprast: visu mūžu zonā nemīcīsies, tik un tā vienreiz jāsien tam maisam gals ciet…

Pats Līkzobis bija «atgājis», iekārtojies par krāvēju, pierakstījies Centrālajā rajonā. Lapsa sastapa viņu tīri nejauši, draudzīgi uzsmaidīja, pastiepa roku — kā nekā veci draugi!

Teātris, spēlīte — kādi viņi, velns parāvis, draugi, taču operām cilvēki jānoskaņo labvēlīgi, un majors Koreņevs to prata.

—  Kas tu zonā biji? — viņš apvaicājās sarunas uzturēšanai. — Vīrelis?

—  Kas gan cits? — «bērnības draugs» aizvainotā balsī atbildēja.

Pēc tam Lapsa noprata, ka netīrais, valodā neveiklais Līkzobis, kuram turklāt vēl piemita izteikts fizisks defekts, visdrīzāk bijis sivēnastes pakalpiņš, bet varbūt pat pediņš. Taču neko neteica, sirsnīgi izrunājās, apsolīja palīdzību un atbalstu, ieminējās, ka varbūt kādreiz ari pie viņa griezīsies pēc padoma. Līkzobis pagodināts pamāja, lai gan sirds dziļumos lieliski saprata, kādu «padomu» viņam prasīs rūdīts opers, par kuru noziedznieku vidū klīda leģendas…

Kad Līkzobi savāca uz atskurbtuvi, Lapsa izpalīdzēja, pieturēja ziņojumu uz darbavietu, izglāba pilsoņa Dob- rikova trīspadsmito algu. Bet tas savukārt, ja bija vajadzīgs, «pastabulēja» vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Parāds nav brālis, lai gan — kādi norēķini draugu starpā!

Pret zagļu kopienu Koreņevs izturējās ar cieņu, taču no augšas, kā Vissavienības autoritāte pret vietējām. Ja vajadzēja, iebrauca pie Melnā Mēra vai pat iegrieza kolonijā pie Krusta, nokārtoja savus jautājumus, kādam no brālības deva šādas tādas atlaides — katrā lietā ieinteresētībai jābūt abpusējai.

Pēddziņa un zagļu attiecības ir stingri reglamentētas: tev viņš jāciena, tikai pirkstu gan nedod — paliksi bez rokas. Visi zināja, ka naudu Lapsa neņem, tubrālības ne ar vienu nedzer un vārdu tur. Tiesa, vārdu viņš deva reti, nevienu lielo ārā nevilka, bet veselu lērumu pirkstu un roku turēja cieši — nedomā izraut!

Agrāk viss bija skaidrs: zaglis zog, pēddzinis ķer. Zaglis ir zaglis, bet pēddzinis ir pēddzinis. Viens slēpjas, otrs medī.

Bet tad nāca jaunie laiki, un viss sajaucās. Viens ko- operators no otra slauc naudiņu, vakarējie sportisti uzkrauj meslus privātbodītēm, trenēti zēni nekaunīgiem purniem uzkrītošās uniformās braukalē mersedesos, gandrīz neslēpti apspiež konkurentus, dedzina tirdzniecības punktus… Un neviens nebaidās, likums tā kā pieklusa, un beigās to vispār iebāza pakaļā.

Tagad likums ir dūre vai vēl labāk «makars», «ka- lašs», «citroniņš»… Un tie jaunie, sportiski ādainie, jutās kā zivis ūdenī. Agrāk «rēgi» ar paštaisītiem automātiem piecus gadus uzbruka kasieriem un inkasatoriem, šaudījās, ievainoja, nogalināja, paši norāvās lodes, kamēr tos noķēra un nobeidza. Bet visu šo gadu laikā sagrāba kādus divdesmit piecus tūkstošus un to pašu lielo džun- guru — mugursomu ar divdesmit stabiem tikai četrdesmit minūtes dabūja rokās paturēt: panāca, atņēma, vienu noguldīja uz vietas. Tā ka visi viņu piecu gadu ienākumi, nāvīgi riskējot, — seši pašmāju žiguļi!

Bet tagad reketieru grupa bez kādas šaudīšanās, tikai ar biedēšanu vien pusgada laikā uztaisa pa «mersim» un dzīvoklim katram!

Lapsa vai zobus grieza aiz niknuma. Ne jau šo sēnalu dēļ, bet to dēļ, kuri valsti noslīcinājuši bailēs un patvaļā. Pats viņš neviena nebaidījās: nešķirodams šķaidīja koš- ļeņu uztrenētos žokļus, lauza rokas, kas bija sažņaugušas dzelzsgabalus, ar kāju šķaidīja pautus, ja citu valodu tie nesaprata.

Noziedznieki viņu cienīja šī brašuma dēļ, turklāt viņiem bijav iedzīts dzelžains noteikums: menti ir neaizskarami! Šo noteikumu savulaik uzstādīja Larčenkovs ar Bosjakovu, Golovanovu, Karnaču un citiem vecās paaudzes operiem, dūres, pistoļu rokturus un mašīnu akumulatorus netaupīdami.

Taču jaunie nekādus noteikumus nezināja un negribēja zināt! Viņiem tikai viens likums: visu labāko nokampt sev — vairāk naudas, skaistākos sievišķus, glau- nākos vāģus… Bet tos, kuri traucēs, — nobungāt, un miers.

Lapsam vienreiz uzbruka divi, viens no aizmugures ar cilpu žņaudza ciet rīkli, bet otrs tik štaukā ar run- dziņu, centas trāpīt pa deniņiem. Opers paguva cilpā iebāzt pirkstu, otram iespēra pa celi, bet pats roku padusē pie jaunmodīgās maksts, kurā ar stobru uz aizmuguri karājās PM ar patronu stobrā, par spīti stulbajām instrukcijām. Sataustīja mēlīti — bah! Lode cauri žaketei tam, kas aiz muguras, tieši sirdī, bet Lapsa centīgi ķērās klāt tam, kurš bija priekšā, — vajadzēja nogādāt uz reanimāciju.

Šis atgadījums piešķīra viņam svaru, un izrādījās, ka jaunie brīnišķīgi spēj apgūt vienu otru noteikumu, pat dzelžaini tos iekalt. Piemēram, šādu: majoru Koreņevu labāk neaiztikt, viņš ir traks un šauj, daudz nedomādams…

Katrā zinā savā teritorijā Lapsa palika saimnieks līdz pēdējam. Un, ja vinu, majoru Korenevu, pavairotu piecpadsmit eksemplāros, cik pavisam ir štata vietu kriminālmeklēšanā, bet vēl labāk, ja uztaisītu divsimt desmit kopiju, cik darbinieku pavisam ir Centrālā rajona nodaļā, tad varbūt, par spīti ideoloģiskajām dogmām, vienā no astoņiem Tihodonskas rajoniem valdītu agrākā sociālistiskā, bet tagad vienkārši likumība.

Taču rajona nodaļa jau sāka pārtapt spēka «jumta» un mākleru kantora hibrīdā. Daudzi darbinieki sajuta, cik burvīga ir vieglā naudiņa, kas ievērojami pārsniedza algu. To maksāja solīdi un bagāti cilvēki par ne pārāk apgrūtinošiem pakalpojumiem. Un nevajadzēja vandīties pa tumšām ielām, šņakarēt bēniņus un perēkļus, riskēt ar dzīvību…

Arī Lapsam bija gadījies ņemt «kreiso» naudu. Kad ienāca iesniegums par jauna «AUDI-100» zādzību, viņš devās pie Laķiera, un mašīna, kuras vietā saimnieks jau bija ievilcis treknu krustu, pret vakaru tika atdabūta. Aiz priekiem tas iegrūda majoram kabatā prāvu ķīpu.

—  Pateicos jums, priekšniek! Tas no tīras sirds! Tu neko sliktu neesi izdarījis, tieši pretēji, labi padarīji savu darbu. Bet vai tad tev par to iedos prēmiju? Nē, valstij nav naudas. Man drusciņ ir, lai tad tā prēmija ir no manis! Sliktāk, ja man būtu jāpērk jauna mašīna…

Lapsa lauzās, lauzās… Neērti. Ziema deguna galā, pašam vajadzīgas kurpes, Natahai mētelis, zābaki… Ar algu ne sūda neizgrozīsies… Pasmaidīja ar mutes kaktiņu, tikko manāmi pamāja. Vārdu sakot, paņēma.

Pēc tam Akops Varatjans sūdzējās: bārā uzradušies kaut kādi draņķi, traucē mieru, atbaida klientus. Iecirkņa inspektors ar viņiem jau runājis, taču jēgas nekādas, fcj kur gribi — nekādā galā.

Majors vakarā piestaigāja: tiešām, trīs jauni, skūti debiliķi «turēja banku» — kā saimnieki staigāja starp galdiņiem, bļaustījās, ņirdza, pieprasīja dzeramo par velti…

Paaicināja viņus maliņā, stādījās priekšā, pieklājīgi apvaicājās: kas sie tādi būtu? Bet tie, vai nu dzērumā neko neapjēgdami, vai aiz stulbuma, grāba aiz rokām un apkakles… «Sak, iesim ārā skaidroties…»

Izgāja. Lapsa uzreiz vienam ar pistoli pa purnu. Žoklis — krakš! Un pušu gan. Izrādījās, ka šo sauc par Bļauri. Bet ar viņu kopā bija Vārpsta un Rudais. Uzreiz sāka runāt, lai gan Lapsa nobāza pistoli un izjautāja tikpat mierīgi un pieklājīgi. Nosolījās, ka pie Akopa vairs nenākšot, arī citiem ieteikšot to nedarīt. Pateica vārdus, uzvārdus, adreses, ko Lapsa rūpīgi pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā un tad atlaida likuma ievērošanas svarīgumu apjēgušos jauniešus uz visām četrām debess pusēm. Starp citu, viņu ceļa mērķis jau bija stingri nosprausts — uz žokļu, sejas traumatoloģiju, un procedūrām, kas sagaidīja ģļauri, vajadzēja vēl papildus nostiprināt audzinošo efektu.

Pēc divām dienām iepriecinātais Akops atnesa simt tūkstošus.

—  Paldies, dārgais! Neviens nevarēja tikt ar viņiem galā, bet tagad — kā veča aizbūrusi…

—   Kas tur ko netikt, — Lapsa atbildēja. — Tikai neviens negribēja krāmēties.

Un atkal paņēma naudu, pie kam šoreiz to izdarīt bija jau daudz vieglāk nekā pirmajā reizē. Pēc tam Akopam uzklupa reketieri.

—  Vai «jumts» ir?

—   Ir. Re, kur telefons, zvaniet.

Šie piezvanīja, sarunāja ar Lapsu dkšanos. Pat milicijas komutatora numuru nebija pazinuši, idioti tādi! Tādēļ nokampa visus četrus, atņēma divus stobrus un nazi… Trīs iespundēja kamerā, bet ar ceturto Lapsa noturēja profilaktiskas pārrunas un atlaida; kopš tā laika Varat- jana bāram rekets meta līkumu — bezvadu telegrāfs strādāja ātri.

Akops atkal atskrēja visai apmierināts, pateicās, paspieda roku, bāza kabatā uzblīdušu aploksni.

—  Labs «jumts» maksā dārgi, tie riebekļi gribēja katru mēnesi nokāst divreiz vairāk, — viņš paskaidroja, un Lapsa jau paņēma naudu kā kaut ko pašu par sevi saprotamu.

Lai gan viņam tas nepatika. Ja varētu saņemt algu, kas nodrošināti! cienīgu dzīvi, un negrābt naudiņu pa kaktiem, saglabātu neatkarību un cieņu, tad varētu arī pienācīgi distancēties no tiem, kas rakstīja iesniegumus… Bet, ja par algu tik tikko var savilkt galus, turklāt tagad vēl nācis modē uz vienu otru mēnesi aizkavēt tās izmaksu… Tas jau nu godīgumu neveicina vis!

Bet cenas tik aug, arī par informāciju ir jāmaksā: par tām kapeikām, kas tam tiek iedalītas, var nopirkt tikai kaut kādu tukšu muldoņu.

Vārdu sakot, dzīve, tāda, kāda ir tagad, pati tā vien spiež ņemt kukuļus! Bet kas tad tādu brīnišķīgu dzīvi ir radījis? Kas gan cits, ja ne tie, kas radumi uz amata rēķina piebāzt savas kabatas. Nelieši!

Lapsa vismaz kaut ko darīja: atklāja divas laupīšanas, dzīvokļa apzagšanu, smagus miesas bojājumus… Bet Bobovkins māklerēja pavisam atklāti.

—  Muita? Vai varētu pasaukt Ivaščenko? Sveicināts, draudziņ, Centrālā kriminālmeklēšana uz līnijas. Jūs esat aizturējuši desmit šņabja vagonus, bet mums viena kombinācija dēlī. Jā, operatīvas intereses… Draudzības vārdā tos papīrus pārāk nestudē, lai brauc vien pie velna māmuliņas, norunāts? Nu, brīnišķīgi, bet es tev tuvākajās dienās aizvedīšu vienu lietiņu — tev patiks!

Cik maksā desmit muitā iestrēgušu vagonu «pārgrū- šana»? Lapsa to skaidri nezināja, bet aptuveni stādījās priekšā — daudz. Bet, ja opera amatu var izmantot šādā veidā, kādēļ tad mētāties pa perēkļiem, veidot aģentūru, atklāt visādas laupīšanas un zādzības?

Bobovkins neatklāj arī. Bet, lai, neko nedarot, noturētos opera vietā, vajag labi iekļauties dienesta piramīdā un saņemt atbalstu visos līmeņos. Un to viņš prot.

«Puisis ar caursišanas spēju,» priekšniecība par viņu saka.

Un ar kādu! Apgabala KMP priekšnieka vietniekam dabūja jaunu volgu, rajona nodaļas priekšnieka meitai noorganizēja kāzas. Ja vajag, kā pienākas, sagaidīt un uzņemt pārbaudes — labāka par viņu neatrast. Bet zemie rādītāji — kurš tad ir bez trūkumiem?

Kad Koreņevu iecēla par kriminālmeklēšanas priekšnieku, Bobovkins tā kā apvainojās, bet vecākie biedri pamācīja — dod augstākus rādītājus, tad arī izvirzīsies. Bet kur lai rauj rādītājus, ja pakaļu no krēsla nepacel, nepazīsti teritoriju, nevienu neaizturi, neiedzīvojies ienaidniekos? Tad viņš izcēlās savādāk, iegāza Lapsu tai nelaimīgajā liecību pārbaudē.

Sēžot LDK-13, Lapsam netrūka laika pārdomāt dzīvi. Rokas strādā, bet galva brīva. Agrāk viņš kaut ko tādu pat iedomāties nevarēja.

Visvairāk vinu interesēja viens jautājums: kas viņu iegrūda zonā? Sle Gorskis, kas vadīja izmeklēšanu, ne jau Šparkova, kas bija parakstījusi spriedumu. Viņi bija tikai izpildītāji, pie tam akli, kuriem nebija ne jausmas par savas rīcības īstajiem mērķiem.

Protams, kriminālmeklēšanas priekšnieks traucēja daudziem. Ne velti viņu bija mēģinājuši nopirkt jau pirmajā nedēļā pēc iecelšanas amatā. Atnāca divi sportiski ādainie ar atklātu runu:

— Draudzēsimies, mēs katru mēnesi grūdīsim piķi, bet, ja būs vajadzīgs, tu mums izlīdzēsi…

Nekaunīgi, pašpārliecināti, uz «tu»… Tas Lapsu ļoti aizskāra, viņš bija radis pie cieņas.

—  Jūs, man šķiet, reketējat? — KM priekšnieks vientiesīgi apvaicājās.

Apmeklētāji paraustīja savus čuguna plecus un piekrita.

—  Visi maksā jums nodevas… Bet jūs maksāsiet man, — Lapsa izklaidīgi spriedelēja. — Tātad es esmu reketa rekets!

Un negaidīti uzbrēca:

—  Rokas aiz paura! Ar purnu pie sienas!

Pavēli viņš pastiprināja ar acumirklī izrautu un uzvilktu «makaru». Abus aiz krāgas, stobru mugurā, kājas plati, aiztaustījās līdz selektoram, nospieda Jerohina kabineta pogu.

—   Paņem divus pieaicinātos un pie manis!

Viesus pārmeklēja, vienam nazis ar izšaujamo asmeni, otram paciņa «brūngani zaļas augu izcelsmes vielas». Sastādīja protokolu un abus ieslodzīja kamerā.

Bet pēc pāris stundām ieradās parasto nesatricināmību zaudējušais Bobovkins.

—   Kāpēc tu tos puišus aizturēji? — viņš norūpējies vaicāja. — Sportisti, agrāk nesodīti…

It kā nezinātu, ka no «jaunā viļņa» gandrīz visi ir agrāk nesodīti sportisti.

—  Un vispār… Viņi strādā pie Voroncova, bet ar viņu labāk attiecības nemaitāt…

—  Ej nu? — Lapsa izbrīnījās. — Ko tad viņš man padarīs? Es katram ribas salauzīšu un ari pauri varu sašaut… Savā teritorijā saimnieks esmu es! Un par piķi mani nenopirksi! Ja nu vienīgi aizlaiž uz pašu augšu kādu jaunu informāciju!

Lapsa draudzīgi piemiedza kolēģim.

—  Zini, ko es izdarīšu?

Viņš pasmaidīja, it kā prātā būtu iešāvusies kāda laba doma.

—  Es pataisīšu viņus par aģentiem, lai izgaismo Ša- mani. Jau sen viņam laiks likties uz nārām!

Bobovkins steidzīgi aizlasījās.

Krimināllieta sabruka. Nazim, izrādījās, bija bojāts asmens fiksators, un ekspertīze neatzina to par auksto ieroci, par ko Lapsa, kurš vairākkārt bija klikšķinājis bīstamo mantiņu, bija ļoti pārsteigts. Un anašai līdzīgā viela izrādījās nekaitīgs augu pulverītis, lai gan tas nepārprotami oda pēc hašiša.

Aizturētos nācās atbrīvot. Lapsa to izdarīja pats personīgi. Atvadoties viņš ar katru no tiem parunājās aiz slēgtām durvīm, un, lai gan sarunas tēmas bija visai nevainīgas, viņš imitēja stingru konfidencialitāti. Pēc tam apskāvis, pavadīja «sportistus» līdz izejai un, draudzīgi atsveicinoties, paspieda roku. Un viss. Vairs šie cilvēki pie Šamaņa nestrādāja un neiemantoja ari citu autoritāšu uzticību.

Kurš gan varēja informēt Šamani par Lapsas nodomiem, ja šos dūmus viņš bija pūtis acīs vienīgi Bobov- kinam?

Kad atklāja Pavlovas slepkavību, Lapsa uzdūrās seksuālajam psihopātam Sihno, kurš bija ne vien tirgus kontrolieris, bet ari Šamaņa piedzīvotājas brālis! Skaidrs, ka te pretestība būs ne pa jokam, lietu graus no visa spēka…

Tādēļ Koreņevs uzticējās tikai pārbaudītiem padotajiem: Keutovam un Jerohinam. Strādāja pa kluso, Šihno saņēma ciet slepšus, bez lieka trokšņa. Lapsa iespundēja viņu bumbu patvertnē, vispirms izdzina augstprātību, tad sapina kā pienākas.

Nākamajā dienā no rīta aizveda uz liecību pārbaudi, tur pievienojās ari Bobovkins. Sākumā Lapsa domāja, ka piesmērējas pie atklāšanas… Bet viņš, šķiet, bija aizturētajam kaut ko pačukstējis, un tāpēc tas ari «aizmirsa» īsto vietu.

Nācās viņam atsvaidzināt atmiņu ar pistoli… Atrada līķi, izraka, nosūtīja uz morgu ekspertīzei. Lietu nodeva prokuratūrai. Atzīšanās, lietiskie pierādījumi, liecinieki — nu gan neizkulsies!

Kurš gan zināja, ka Bobovkins izstrādājis tādu cūcību?

Lapsa vairāk baidījās no kā cita — granātas logā, lodes mugurā… Bet viss pavērsās uz citu pusi.

Kabinetā ieņerkstejās telefons.

—   Koreņevs klausās!

>

—  Pasaki numuru, pa kuru var pārzvanīt pēc divām minūtēm!

Lapsa pazina balsi un acumirklī nodiktēja ciparus, aizdrāzās uz kabinetu gaiteņa galā pie Jerohina.

—  Pastāvi tur, paskaties! — Viņš nenoteikti pamāja uz durvīm un pacēla zvanošā telefona klausuli.

—   Koreņevs.

—  Atri gan, — klausulē drūmi nonirdza. — Ir darīšanas. Zini caurstaigājamo pagalmu uz Čuškinenes, iepretim parkam?

—  Zinu.

—  Septiņos esi kāpņu telpā pagalma pusē.

—  Sapratu.

Klausulē atskanēja pīkstieni.

Lapsa tā ari palika sēžot uz galda malas ar pīkstošo klausuli rokā.

Zvanītājs bija Drošības komitejas apakšpulkvedis Pir- jevs. Viņa lietotais panēmiens liecināja, ka viņš neizslēdz Koreņeva telefona noklausīšanos. Kāda velna pēc «neizslēdz»! Tātad iespējams vai gandrīz iespējams… Bet kādēļ FPD izrāda tādu interesi par rajona kriminālmeklēšanas priekšnieku?

Lapsa prātoja ilgi, taču gudrs netika.

«Tātad kapteinis labo atceras,» apziņas dzīlēs uzplaiksnīja mierinoša doma.

Astoņdesmit piektā gada jūlijā, kad pretalkohola kampaņas zobeni bez izšķirības cirta galvas par jebkura veida saskarsmi ar šo dziru, kapteinis Pirjevs atļāvās būt neuzmanīgs, nosvinēja sievas dzimšanas dienu, un ar to viņam vēl nebija gana, pavadīja kādu viesi līdz tramvaja pieturai. Atpakaļceļā drošībnieku apturēja un apošņāja milicijas patruļa. Nepārprotams krimināls, bet, tā kā viņš bija iznācis treniņtērpā, bez apliecības, pēc pusstundas viņš jau sēdēja pēc sviedriem un karbola smirdošā Centrālā rajona nodaļas būri.

Šeit viņš klusi stādījās priekšā dežurantam, bet tas iegavilējās: apgabala komiteja pieprasīja izķert visus pārkāpējus no visu sistēmu atbildīgo darbinieku vidus, un šī nu bija vienreizēja izdevība izcelties. Bet atbildīgais par nodaļu bija Lapsa, kurš uzskatīja, ka jāsoda slepkavas, laupītāji un izvarotāji, nevis normāli cilvēki, kas maķenīt aizmetuši aiz krāgas. Turklāt meta visi, un iznāca, ka nepieķertie soda pieķerto. Vārdu sakot, Lapsa izlaida Pirjevu no dežūrdaļas un izsvītroja viņa uzvārdu no kopsavilkuma, līdz ar to izglābdams čekista partijas biļeti un karjeru.

Lapsa daudzkārt bija pārliecinājies, ka zeme ir apaļa, gan labais, gan ļaunais galu galā atgriežas pie tā, kas to palaidis. Tādēļ viņš centās pēc iespējas palīdzēt cilvēkiem. Vairākums, tiesa, labo aizmirsa, bet šajā gadījumā likumsakarība darbojās kā nākas, un līdz apakšpulkvedim uzdienējušais Pirjevs bija nolēmis atdot parādu.

Vairākas reizes pārbaudījis, vai kāds neseko, Koreņevs tieši septiņos iegāja garajā pagalmā starp divām ielām un iegriezās caurstaigājamā kāpņu telpā, vecā sep- tiņstāvu mājā ar augstiem logiem un maziem, ieapaļiem balkoniņiem.

Noklaudzēja smagās parādes durvis, spēcīga vīrieša siluets nozuda kāpņu telpas dziļumā.

—   Klausies uzmanīgi, — čekists sāka bez ievada. — Pie mums uz ekspertīzi atsūtīta videolente. Jautājumi ekspertiem: īstums, vai tā nav montēta. Tu tur ar pistoli «skaldi» kaut kādu sūdu. Mežā, pie kapa. Ieraksts ir īsts, skaņa laba, redzamība arī. Montāžas pazīmju nav… Ei, kas tev ir?

Lapsa atbalstījās pret sen nebalsināto sienu, kas bija apķērnāta rupjām jēlībām. Viņš nosvīda, asinis dobji pulsēja deniņos, kājas vairs nespēja noturēt ķermeni, kas vienā mirklī bija kļuvis tik smags.

«Nu gan esmu iepiņķējies!»

—  Kas to nozīmējis? — viņš ar pūlēm pajautāja.

—  Gorskis. Jau ierosinātas krimināllietas ietvaros. Operatīvais nodrošinājums mūsu…

—   Karnauhovs?

Ar FPDP priekšnieku kopā viņi mācījās Juridiskajā fakultātē, draudzējās un bija izdzēruši ne mazums šņabja un alus. Taču šajā situācijā tas nenozīmēja itin neko.

—  Jā, viņa cilvēki. Un…

Puskrēslā Lapsa dzirdēja apakšpulkveža smago elpu.

—  Aizturēs tevi ari mūsējie. Jautājums, cik noprotu, ir jau izlemts.

—  Skaidrs, — kā prostrācijā noteica Lapsa, lai gan balss skanēja vienmērīgi un mierīgi.

—  Vairāk es neko nezinu. Un nekādus padomus arī dot nevaru. Un satikties — pats saproti… Visu labu!

Spēcīga roka saspieda Koreņeva slābanos pirkstus, noklaudzēja masīvās durvis. Opers palika kāpņu telpā viens.

«Tad re, kā, tad re, kā, tad re, kā…»

Viņš daudzas reizes bija veicis operācijas, kas noziedzniekam neatstāja ne mazāko izredžu. Tagad pats pirmo reizi sajuta, ko nozīmē būt iedzītam stūrī.

«Paldies,» viņš domās noteica noklaudzējušo durvju virzienā.

Viņš saprata, ar ko apakšpulkvedis riskēja.

Deviņi no desmit nebūtu ne pirkstiņa pakustinājuši, lai glābtu ķezā iekūlušos mentu.

Lapsa apsēdās uz vīna un spermas nospeķotās palodzes un lēni aizsmēķēja.

«Iegāza, nelieši!»

Viņš pūlējās atcerēties tā eksperta seju, kurš bija filmējis, taču nevarēja — tas bija no jaunajiem. Toties pati no sevis atmiņā uzpeldēja Bobovkina neizdibināmā seja.

Lapsa nospļāvās un izklumburēja konteineriem piekrautajā pagalmā.

Pēc divām dienām viņu izsauca pie priekšniecības.

Simakova un Savuškina sejas bija neizdibināmas.

—  Par jums ienākusi nopietna sūdzība. Prokuratūra izdara pārbaudi. Līdz pārbaudes rezultātu sanemšanai jūs tiekat atcelts no amata. Lietas nododiet feobovkinam. Un… Vispār, nododiet ieroci!

Lēni cilādams kājas, viņš atgriezās pagaidām vēl savā kabinetā un pielika karsto pieri putekļainajam, vēsajam loga stiklam. Lapsa zināja spēles noteikumus. Sihno lietu sagraut grūti… Dzelzsbetons. Tā jāuzspridzina. Jātorpedē ar citu lietu — par majora Koreņeva ļaunprātīgu dienesta stāvokļa izmantošanu. Tad priekšplānā izvirzīsies menta figūra, bet aizdomās turamais slepkava nogrims ēnā, bet pēc tam vispār izkulsies no lietas «pierādījumu trūkuma dēļ».

Bet viņu, Lapsu, sagrābs. Arestēs un iegriezīs termiņu.

Piezvanīja nogalinātās Pavlovas draudzene — Tamāra Fedotova. Viņa bija galvenā lieciniece.

—   Ko jūs man solījāt? — viņa gaudoja klausulē.

—    Es jums noticēju! Bet viņu izlaida, jau izlaida, bez kādas tiesas! Un viņš teica: novāks mani un apraks — kā Gaļku, neviens neatradīs!

Saite niknums sagrāba Lapsu, atgriezdams spēku un spēju domāt operatīvās kategorijās.

—  Ko solīju, to ari izpildīšu! — viņš asi noteica.

—    Nebrēc. Neko viņš tev neizdarīs. Simt punkti!

Ar strauju kustību viņš uzgrieza prokuratūras numuru.

—  Gorskis klausās, — «pūslis» atsaucās.

—  Te Koreņevs.

—  Tieši jūs man esat vajadzīgs. — Izmeklētāja balss kļuva barga. — Rīt deviņos jums jāierodas pie manis uz nopratināšanu.

—  Bet kāpēc atbrīvoja Sihno? — ar pūlēm valdīdamies, Lapsa jautāja.

—  Tādēļ, ka lieta safabricēta. Jūs izsitāt no viņa paš- aprunu.

—  Un ari līķi pats apraku! — Lapsa iekliedzās.

—  Nenokavējiet!

Izmeklētājs nolika klausuli.

«Ak tā!» Lapsa kā ievainots zvērs mētājās pa kabinetu. «Mani arestēs šonakt vai rīt no rīta. Un līdz tiesai iebāzīs aiz restēm, nekādus parakstus, arī ķīlai nav naudas… Un iegriezīs piečeli! Bet Sihno nomušīs Fedo- tovu un staigās brīvībā. Un noklapēs vēl kādu, kuru vēlēsies. Pilsoņi redzēs un izdarīs secinājumus. Brīnišķīgus secinājumus par likuma spēku un spēka likumu. Bet Gorskis, tiesneši un prokurori tēlos pārliecību, ka viss izdarīts likumīgi. Nē, elles caurumā tādu likumu!»

Lapsa atslēdza seifu un no slepenā nodalījuma izņēma PM — tādu pašu, kādu pirms stundas bija nodevis priekšniekam. To bija atraduši glabāšanas kamerā kādā aizmirstā somā. Stobrs bija tīrs. Ar automātisku kustību ievilcis stobrā patronu, viņš iegrūda ieroci makstī. Sameklēja rezerves aptveri un iemeta to kabatā. Parakņājies slēptuves dziļumā, izņēma dažas patronas, atlasīja no tām divas, bet pārējās iemeta atpakaļ.

Paracies lielajā metāla skapī, kurā glabājās lietiskie pierādījumi, sameklēja stūrī noslēptu paštaisītu mazka- libra revolveri ar klusinātāju. Tas nebija fiksēts nevienā dokumentā.

Dēkas, viss… Vēl garš īlens, gumijas cimdi un cilpa, ar kuru reiz bija mēģinājuši nožņaugt viņu pašu…

Pēdējo reizi pārlūkojis kabinetu, Lapsa noklikšķināja slēdzi un izslīdēja naksnīgajā pilsētā.

Viņš paraudzījās pulkstenī. Divdesmit viens divdesmit. Kādreiz, pirms gadiem divdesmit, Tihodonskā šai laikā bija koša nakts pilsēta. Ielas pildīja krāšņi tērpušies ļaudis, Engelsa vārdā nosauktās centrālās ielas posms no Vorošilova līdz Avīžu ielai murdēja līdz vēlai naktij, tas bija «brods» — centra jauniešu un solīdu šivermaņu izklaidēšanās vieta. Pēdējie uzradās uz īsu brīdi — pastaigāja šurpu turpu, savāca meitenes un devās uz krogu. Citas šaubīgas vietas vakaros bija ciet. Šeit dežurēja pastiprinātas milicijas patruļas; ja kaut kur plenči sāka kautiņu — tas tūlīt tika pārtraukts. Visi pārvietojās kājām, pa braucamo daļu izretis aizripoja pa kādam taksim, personīgā transporta bija maz. Gaiši spīdēja laternas un veikalu vitrīnas…

Lapsa gāja pa tumšo, tukšo pilsētu. Retie gājēji steidzās mājup, cerēdami, ka kāpņu telpā vai liftā ar viņiem nenotiks nekas ļauns. Par sevi pārliecinātas, savās darīšanās gāja jauniešu kompānijas — skaļas un atraisītas vai bīstami saspringtas. Neņemdami vērā ceļazīmes, šaudījās automobiļi. Daudzi vispār bez numuriem, citi ar ārzemju numuru zīmēm, tonētie stikli neļāva saskatīt, kas notiek iekšā. Lapsa zināja gadījumus, kad skuķus ierāva mašīnās un izvaroja turpat pilsētas centrā, norobežojoties no apkārtējās pasaules ar kabīnes metālu, spoguļstikliem un magnetofona skaļruņu rēkoņu. No kā tad baidīties?

Lapsa gāja ar bīstamu mērķtiecību. Augums simt septiņdesmit septiņi, kalsns, stiegrains, īsi mati, lai nevarētu aiz tiem sagrābt, brūnēts ar manāmu sirmumu. Deguns Lapsam bija garš, smails un skrimšļains — likās, ka tas ošņā bīstamā slepkavas un maniaka pēdas. Grūti atrast tās starp tūkstošiem līdzīgu. Pilsēta bija bāztin piebāzta visu veidu un šķiru vilkačiem. Un šonakt balli vadīja viņi — tāpat kā vakar, tāpat kā rit. Viņu dēļ darbojās restorāni, varietē un kazino, saunas un biljarda zāles, viņu dēļ zināmās vietās pastaigājās jauni meitēni tik īsos svārciņos, ka bija redzamas bikšeles, un viņi paši uzskatīja, ka tiem pieder viss, uz ko vien krīt skatiens.

«Viņu» saradies bez sava gala: visas šīs «komandas», «brigādes», «grupējumi», «brālības», ieklīdeņi, kas slapstās no meklēšanas, no kolonijām izbēgušie, lēni, bet neatvairāmi pilsētu pildošie migranti, neorganizēta, bet tikpat bīstama neliešu varza…

Tie ne ar ko nav labāki par Sihno, bet daži varbūt pat vēl sliktāki, lai gan viņam pieder paša Samaņa aizbildniecība un viņš domā, ka ir nesodāms un neaizskarams. Bet tieši šis Sihno bija nolēmis mēroties spēkiem ar majoru Koreņevu un grasījās nogalināt liecinieci, kuru Lapsa apsolījies aizsargāt. Tādēļ viņa liktenis bija izlemts.

Ar plecu izgrūstījis baurojošos jaunuļus, Lapsa izbrīvēja sev ceļu. Aiz muguras iestājās saspringts, draudīgs klusums, taču pēc paskaidrojoša čuksta tas pagaisa. Viņu pazina daudzi.

Kādu «viņu»? Veidols bija palicis tas pats, arī apliecība kabatā, arī «milicijas majora» nosaukums saglabājies, arī IeP štatos viņš joprojām ietilpa… Taču atcelts no amata, nelikumīgi nēsā ieroci un slepkavības rīkus, turklāt vēl grasās izdarīt smagu noziegumu. Nu lūk, iznāk, ka vēl viens vilkacis papildinājis Tihodonskas nešķīstos spēkus.

Lapsa nolamājās. Un nogriezās ap stūri. Viņa priekšā iznira kafejnīca «Tikšanās». Viņš spēra pirmo soli jaunā kvalitātē.

Sihno sarkanais «astotnieks» stāvēja ēnā, ar labās puses riteņiem uzrāpies trotuāram. Viņš piegāja vadītāja durvīm, ar īlenu pārdūra gumijas blīvi un ar dzelksni aizķēra sēnei līdzīgo drošinātāja galviņu. Tā paklausīgi noklikšķēja. Pavēris durvis, Lapsa nozuda aiz sēdekļa.

Viņš bieži bija sēdējis slēpņos visneērtākajās un nepiemērotākajās vietās, taču pirmo reizi izjuta tādu kā nemieru: tagad viņu vairs nesargāja likums. Un, lai gan viņš «atšūsies» jebkurā gadījumā, nervi jūtami saspringa. Bez tam gaidāmais pārcels viņu citā dzīves pakāpē. Un tad ar oficiālajām «atšūšanām» vienreiz par visām reizēm būs cauri.

Varbūt līst laukā un aizvākties pie velna māmuliņas? Galu galā — ja jau Sihno netraucē Simakinam, Gorskim un pārējiem, kādēļ lai viņš traucētu Koreņevam? Dedziet jūs zilās liesmās! Bet…

Tieši Koreņevs bija solījis Fedotovai drošību. Gorskim un pārējiem par viņu nospļauties. Mukt — tas nozīmētu nodot liecinieku, kurš viņam noticējis. Un tikai visas tiesību aizsardzības sistēmas bezgalīgais negodīgums un idiotisms spiež viņu to darīt.

Sihno uzradās pēc stundas. Parasti viņš brauca viens un arī šoreiz palika uzticīgs ieradumam. Žagodamies un atraugādamies viņš atkrita sēdeklī. Salons smirdēja kā spirta brūzis. Ierēcās motors, un mašīna rāvās uz priekšu.

Pagriezienā Sihno piebremzēja. Lapsa apmeta ap resno kaklu cilpu un cieši savilka.

—  Taisni!

Tas tikai gārdza. Lapsa atlaida vaļīgāk. Sihno ar muti izmisīgi kampa gaisu un sāka klepot.

—  Ko tu, Barkas, es neko neesmu pievācis, — viņš ar grūtībām nosēca.

—  Taisni, kuņa! — Lapsa atkal pievilka tievo, elastīgo auklu. — Ātrumu neuzņem!

Šoreiz Sihno izpildīja pavēli, mašīna lēni izripoja uz Lielā prospekta.

—   Pa kreisi!

Lapsa palika uz grīdas, tā ka viņu nevarēja redzēt.

Vajadzēja pabraukt garām VAI postenim. Ja inspektori izrādis modrību…

Bet acīmredzot Sihno sarkano «astotnieku» labi pazina, jo neviens to neapturēja. Šķērsojuši Donas tiltu, viņi nonāca uz trases. Taču tālāk ceļošana neietilpa majora Koreņeva plānos.

—  Pa labi! Vēlreiz pa labi! Taisni!

Tagad «astotnieks» mēroja to pašu ceļu ko toreiz, liecību pārbaudē UAZ.

—  Barkas, dzirdi, Barkas… Vai tas esi tu, Rembo? — Sihno balsī iezagās cerība. — Rembo, pasaki viņam, ka es visu atdošu! Tu taču zini, ka Šamanis ir manā pusē…

Tumsā atrast vajadzīgo vietu nebija viegli, taču Lapsa labi orientējās pēc apvidus pazīmēm. Elektropārvada līnija, nelielais tiltiņš, pauguriņš, tūlīt būs redzama ieplaka… Lūk, tā ir!

—   Pa labi!

Mašīna iebrauca meža masīvā, līkumodama pa šauro celiņu…

—  Apstājies! Slāpē motoru, uguņi lai paliek!

Spilgtie halogēnu spuldžu stari izrāva no tumsas nesen

izrakto bedri. Tas notika pirms septiņām dienām, kad Sihno «kļūdījās», norādīdams neīsto vietu.

—  Kāp ārā!

Lapsa savilka auklu tā, ka slepkava sagrāba rīkli, kas ar pūlēm ļāva elpot, un nebija vairs spējīgs apdomāt nekādas dumjības. Kad abi bija tikuši laukā no salona, viņš to atlaida. Sihno nokrita ceļos, masēdams kaklu un skaļi dvesdams. Lapsa viņu nesteidzīgi pārmeklēja, izvilka atsperu nazi un iebāza savā kabatā. Tad viņš uzrāva Sihno kājās un piegrūda pie bedres. Tagad abi stāvēja starmešu gaismā.

—  Tad jūs tas esat?!

Sihno baidījās no opera, kas bija viņu «pārskaldījis», bet, neraugoties uz to, izjuta manāmu atvieglojumu. No saviem drauģeļiem viņš baidījās vairāk. Tādēļ ka ments, arī pats straujākais, rīkojas saskaņā ar likumu. Bet draugi pēc saviem ieskatiem, kas var izrādīties bīstamāki. Daudz bīstamāki.

—  Kas tas par uzbrukumu? Prokurors mani atbrīvoja! Bet jūs gandrīz vai nožņaudzāt… Es sūdzēšos!

—   Ej, ej!

Lapsa deva viņam dunku mugurā, otrreiz, trešoreiz… Viņi tuvojās bedrei.

—  Vai tu atceries, ka es tevi brīdināju?

Naksnīgajam mežam šalcot, bedre izskatījās biedējoša.

Elles caurums. Šķita, ka tai nav dibena un tā ved tieši uz šķīstītavu. Lai gan Sihno bija konsultējuši vairāki speciālisti un visi vienā balsī apgalvojuši, ka ments viņu tikai pabaidījis, jo nekad neiedrošinātos tāpat, aiz tīrā prieka nomušīt savu aizturēto, šobrīd šīs konsultācijas diezko pārliecinošas vis nelikās.

Ar aukstu, glumu roku majors sagrāba viņu aiz kakla. «Viņam ir gumijas cimdi!» uzplaiksnīja paniska doma. Taču apdomāties Sihno nepaguva: spēcīga dunka iegrūda vinu bedrē.

Stipra mitrās zemes dvaka iesitās nāsīs. Nebija ko elpot.

Lapsa izņēma revolveri un uzvilka gaili. Cilindrs lēni pagriezās. Klusinātāja izstieptais stobrs sniedzās pēc Sihno galvas kā baiss snuķis.

—   Kur Bobovkins satiekas ar Voroncovu? — Jautājums izskanēja klusi, tas nāca no dzīvo valstības, bet kapa dibenā iegrūstais Sihno jau atradās mirušo valstībā un gandrīz neko vairs neapjēdza.

—  Tirgū… Ziedu paviljona «luksusos»… Tagad tur ir aizņemts, svētdien brauks pie Šamaņa uz vasarnīcu…

Tagad Sihno negribēja daudz prātot par to, vai ments blefo vai ne. Viņam jautāja, viņš atbildēja. Kad viss beigsies, noliegt būs laika diezgan…

Taču Lapsa negrasījās atvēlēt viņam laiku.

Gailis krita, klusi nosprakšķēja, it kā ar pistongu būtu izšāvuši no rotaļu pistoles. Bet mazais caurumiņš Sihno pierē bija pavisam īsts. Viņš nošļūca bedres dibena necaurredzamajā tumsā, un Lapsa izšāva cilindru tukšu, gandrīz neko neredzot.

Tad iemeta bedrē revolveri, īlenu un Sihno nazi. Lāpstu viņš bija aizmirsis. Nācās nolauzt vāku, kas

atdalīja bagāžnieku no salona, un sašķūrēt zemi ar to. Pēc divdesmit minūtēm viss bija cauri.

Ar saimnieku zaudējušo sarkano «astotnieku» Lapsa atgriezās pie tilta, iebrauca automobili dziļāk krūmos un kājām atgriezās pilsētā. Tilta vidū viņš apstājās un iemeta gumijas cimdus ūdenī.

Bijušais rajona kriminālmeklēšanas priekšnieks bija izpildījis solījumu un pasargājis liecinieci Fedotovu. Nebija nekādu iespēju izdarīt to likumīgi.

Mājās neiegriezies, Lapsa brauca pie Natahas. Par viņu nezināja neviens. Pēc šķiršanās viņa dzīvoja vecmāmiņas Marjas dzīvoklī. Mantas viņš bija pārvedis jau pirms dažām dienām: savu pieticīgo garderobi un vienīgo vērtību — dārgu medību bisi.

Nataha daudzkārt bija sūdzējusies par vientulību.

—  Kad vecmāmiņa bija dzīva — runājāmies, kaut ko apspriedām, viņa stāstīja par savu dzīvi. Bet tagad sēžu četrās sienās — gaudo, kauc kā vilks…

Tādēļ Lapsas atbraukšanai būtu vajadzējis viņu iepriecināt. Un viņa izrādīja prieku savā parastajā, maz- emocionālajā manierē: nobučoja viņu uz vaiga un pasmaidīja. Par visu jāmaksā. Bet, šķiroties no vientulības, viņa neizbēgami mainīja dzīvesveidu. Kaut gan Lapsa vinu nekad neizprašņāja par citiem vīriešiem, viņš zināja, ka

tādi viņai bija. Lielākoties tas vinu neskāra. Sevišķi > j * t

pēdējā laikā.

—  Kāpēc tu tik vēlu? — Nataha painteresējās. — Vai ēdīsi?

Lapsa klusēdams iegāja vannasistabā un salaida karsto ūdeni. Ēst viņam negribējās. Vispār neko negribējās. Ja nu vienīgi laisties trīssimtgadīgā simbiozē, lai šī diena, videoieraksts Gorska seifā un pavirši aizbērtā bedre kreisajā krastā paliktu neticami tālā pagātnē. Viņš bija pārgājis citā pakāpē. Iekšā viss bija sastindzis ledū. Viņa «klienti» pēc «darbiņa» noņēma stresu ar šņabi vai narkotikām. Un sievišķiem piedevām.

Lapsa palūkojās no vannasistabas un sastapa draudzenes nogaidošo skatienu.

—  Es tūlīt atnesīšu dvieli.

— Nāc ari pati, — viņš aizsmacis teica.

Viņi ieziepēja viens otru, berza ar sūkli, glāstīja sakarsušo ādu. Karstais ūdens saasināja iekāri, bet tas, ka nekur nebija jāsteidzas ar tās apmierināšanu, abpusējai dziņai piešķīra patiesu dziļumu. Bija patīkami apzināties, ka pēc kāda brīža, kura ilgums atkarīgs tikai no viņiem pašiem, tie saplūdīs, un nekas nespēs to aizkavēt. Ja nu vienīgi FPDP operatīvās nodaļas trieciengrupa, kas izgāzīs durvis piecās sekundēs!

No šīs domas atsilušajā Lapsas iekšienē atkal sasala ledus gabals. Cīnīdamies ar to, viņš paplēta Natahas pakļāvīgās kājas un, ar pūlēm iespraucies šaurajā vannā, pavilka viņu sev apakšā.

—  Septītais, ziņojiet par situāciju, — izpildīdams Kar- nauhova norādījumus, pieprasīja dežūrdispečers.

Pie majora Koreņeva mājas stāvošajā volgā divi vērotāji attapās no sastinguma.

—  Objekts nav rādījies, — viens no viņiem lakoniski ziņoja miniatūrajā mikrofonā.

—  Tā ari nav atnācis, — dispečers pavēstīja FPDP operatīvās daļas priekšniekam.

—  Labi. — Karnauhovs nolika iekšējā telefona klausuli.

Lai gan bija jau vēls, viņš instruēja grupu, kurai vajadzēja aizturēt bijušo studiju biedru.

—   Mājās viņa joprojām nav. Visticamāk, apstaigā rajona perēkļus, viņi to sauc par «teritorijas apstrādi», — pulkvedis paskaidroja četriem «vilkusuņiem», kuriem bīstamu noziedznieku aizturēšana bija ierasts ikdienas darbs.

—  Tātad ņemsiet viņu ciet prokuratūrā. Esiet uzmanīgi — viņš noteikti ir bruņots.

—Tas tiesa, viņš vienmēr staigāja ar ieroci. — Pamāja aizturēšanas grupas vecākais. — Bet vakar taču viņam pistoli noņēma.

—     Viņš droši vien ir bruņots, — Karnauhovs atkārtoja. — Pat ja viņam būtu noņemtas trīs pistoles! Sadalīsim lomas…

Beidzis instruktāžu, pulkvedis nolikās uz saliekamās gultiņas nosnausties. Lai gan pēdējo gadu laikā viņš ar Kore'ņevu nebija uzturējis ciešākus kontaktus, siraī palika nepatīkamas mieles.

Bet Lapsas ledusgabals bija izkusis, viņš spēcīgi no- rīvējāsv ar dvieli un pārģērbās treniņtērpā.

—  Šodien es atgriezos pusdesmitos. Saprati? Divdesmit vienos trīsdesmit!

Sakarsusi Nataha, sārtiem vaigiem, tērpusies vieglā rītakleitā, mirkli apdomājās un saprata.

—  Tev vajadzīgs alibi? — viņa novilka.

—   Mani baksta no visām pusēm, tāpēc es gribētu, lai vismaz tev man nekas nav jāpaskaidro. Tu saprati?

Lapsas balss skanēja aizkaitināti.

—  Sapratu. — Nataha paklausīgi pamāja.

Nākamajā dienā majors Koreņevs pie Gorska uz nopratināšanu neieradās. FPDP slēpnis prokuratūras pieņemamajā istabā izrādījās lieks. Izmeklētājs pieņēma lēmumu par aizdomās turamā kriminālvajāšanu.

Kriminālvajāšanas lietu sāka kapteinis Reutovs — nesenais Lapsas padotais un labs draugs. Pēc dažām dienām viņš ņēma savā lietvedībā materiālus par pilsoņa Sihno bezvēsts pazušanu.

Bet par kriminālmeklēšanas priekšnieka vietas izpildītāju iecēla majoru Bobovkinu. Šis negaidītais notikums bija iegansts kārtīgai «aplaistīšanai» jau agrāk ieplānotajā majora vizītē pie a/s «Donas tirgus» ģenerāldirektora Voroncova.

Ivana Pavloviča Voroncova vasarnīca atradās lepnā rajonā Tihodonskas austrumu nomalē, kur bija saceltas daudzu pilsētas un apgabala priekšnieku «fazendas». Vasarnīcu rajonu apjoza sēta, pie vārtiem bija milicijas postenis, un nepiederošiem bez uzaicinājuma šeit iekļūt nebija lemts. Tikt iebūviešu sarakstā nebija viegli, grūti pateikt, vai svarīgāku lomu spēlēja tirgus saimnieka oficiālais svarīgums vai Šamaņa «ēnu» iespējas.

Lai nu kā, pa labi no Voroncova trīsstāvu ķieģeļu mājas slējās apgabala administrācijas galvas vietnieka kotedža, pa kreisi — nodokļu inspektora villa, tieši pretī savus milzīgos logus spīdināja Veselības aizsardzības departamenta direktora savrupmāja.

Kaimiņu būšana ātri izvēršas draudzībā, jo vairāk tāpēc, ka Ivans Pavlovičs bija komunikabls vīrs, viņam bija lieliska sauna, ne tikai mangals un grils, bet ari akmeņiem izlikta pazemes krāsns izsmalcinātai zosu, tītaru un šķiņķa cepšanai, bet putni un citi gaļas produkti vienmēr bija visaugstākā labuma.

Saprotama lieta — priekšniekiem ir savas aprindas, viņi satiekas dažādu līmeņu un rangu sanāksmēs, ārstējas vienās un tais pašās poliklīnikās, atpūšas vienās un tais pašās sanatorijās. Un tas, ka Voroncovs ir noziedznieku autoritāte, liela noziedzīga grupējuma vadītājs, ir tikai baumas, nevis oficiāli atzīts fakts.

Tiesa, IeP priekšnieks Kramskojs, kura māja atrodas tepat kvartāla galā, un FPDP priekšnieks Lizutins, kurš dzīvo blakus ielā, zina Šamaņa īsto seju. Bet uz ko šī zināšana pamatojas? Uz tiesas spriedumu, kurā Voroncovs identificēts kā bandas vadonis ar iesauku Šamanis? Nē, tikai uz operatīvajiem materiāliem, kurus nedrīkst ne publicēt, ne ieminēties, ka tādi vispār ir, citādi Voroncova advokāti sāks vazāt pa tiesām.

Tādēļ abi ģenerāļi izliekas, it kā viss būtu normāli, tiesa, cenšas izvairīties no ciešākiem kontaktiem, bet, ja neizdodas, — ko darīt? Un gadās kopā ieraut šņa- bīti, gan pirtī pasutināties, gan pasmieties par anekdotēm…

Tā ka, parādoties pie Šamaņa, Bobovkins īpaši neriskēja, varētu teikt, ka viņš iederējās priekšnieku aprindās un nebija tālu no virsotnēm.

Viņi paēda vakariņas, pastaigājās pa asfaltētajiem celiņiem, pie kam saimnieks izturējās cienīgi un vērās viesī gandrīz vai no augšas. Nudien, KM priekšnieku ir veseli astoņi, bet Šamanis tikai viens. Taču tas nav galvenais…

Bobovkins ir viņa apgādē, gandrīz kā padotais, tādēļ arī šī attieksme. Ja varētu atvilt šurp Koreņevu, tad nu gan Šamanim būtu prieki… Atcerējies Koreņevu, Voroncovs sarauca uzacis un, pārtraucis sarunu par čečeniem ostā, negaidīti pavaicāja:

—   Kur tad tagad jūsu bijušais? Lapsa?

Arī Bobovkins sadrūma.

—  Kas to lai zina… Bēguļo. Viņam daudz visādu «caurumu»…

—  Serjožka, mans švāģeris, pazudis. Vai tas nav saistīts ar viņu?

Bobovkins zināja, ka Sergejs Sihno ar iesauku Psihs ir Nadjkas, Voroncova mīļākās, brālis un pastāvīgs viņa rūpju objekts.

—  No viņa var visu sagaidīt.

Šoreiz Bobovkinam bija taisnība. Taču pat viņam nebūtu ienācis prātā, ka Koreņevs atrodas tepat blakus, labi ja piecdesmit metru attālumā, un vēl fiksē viņu tikšanās gaitu.

Uz ielas stāvēja asenizatoru mašīna, divi «zelta vedēji» stiepa resnu, krunkainu šļūteni uz apgabala galvenā ārsta gruntsgabalu. Lapsa bija viens no viņiem. Dzeltenā, nospeķotā kombinezonā, dzeltenā brezenta cepurē, ar mākslīgām ūsām pazīt viņu nebija viegli. Turklāt asenizatorus parasti neviens daudz nepēta. Mašīnas saimnieks bija viņa kādreizējais «klients», vēlākā uzticības persona Miška Ivankins ar iesauku Šķēps. Viņš bija tas, kas strādāja, bet Lapsa notēmēja tāluztveres mikrofonu, lai ierakstītu majora Bobovkina un ģenerāldirektora Voroncova sarunu, kā arī pāris reižu noknip- sēja ar garfokusa optiku. Un, protams, palīdzēja staipīt garo, netīro šļūteni — neko darīt.

—  Nu, labi, — Šamanis atgriezās pie aprautās domas. — Mums viņi nav vajadzīgi. Sākumā sagrāba ostu, tad piekrasti, bet beigās visu pilsētu.

—  Tā ir, — Bobovkins piekrita.

—  Es jau teicu: iztaisiet pāris reidu, patvarstiet viņus, rakstiet avīzēs, rādiet televīzijā… Noskaņojiet sabiedrisko domu! Bet tad viņiem ķersies klāt manējie, it kā cilvēkiem mērs būtu pilns… Sašutusi tauta ir varens spēks!

—  Tā ari darīsim. Mums ir ziņas par reketu, narkotikām, ieročiem. Iesaistīsim OMON un sasitīsim lupatās!

—   Lieliski! — Šamanis draudzīgi uzsita viņam uz pleca, tai brīdī noklikšķēja Lapsas fotoaparāta slēdzis. — Par to tu dabūsi piecus miljonus. Tagad klausies nākamo uzdevumu, — Voroncovs turpināja.

—  Esmu pati uzmanība! — Lente bezkaislīgi fiksēja milicijas majora neviltoto vēlēšanos izdabāt noziedznieku autoritātei.

Lapsa apmierināti pasmaidīja.

—  Slavka, johaidī ar ārā, velc — metrs pietrūkst! — Šķēps uzbrēca nevērīgajam palīgam, bet Lapsa naski steidza atgūt iekavēto.

Vakarā Koreņevs atdeva speciālo aparatūru cilvēkiem, kas joprojām pilnībā viņam uzticējās. Pagaidīja, kamēr uztaisīs fotogrāfijas un dublēs audioierakstu. Saini ar materiāliem viņš iebāza azotē.

—  Pēc kā tu smirdi? — Nataha sarauca deguntiņu, tiklīdz viņš pārkāpa slieksnim.

Lapsa kļuva domīgs.

—  Varbūt pēc sūdiem? Vienā vasarnīcā taisījām kratīšanu — tur to bija vesels kalns.

—   Nudien. Ej ātrāk mazgāties. Algu saņēmi?

Šodien savāktie kompromitējošie materiāli maksāja ne

vienu vien miljonu. Taču Lapsa negrasījās tos nevienam pārdot.

—  Šodien taču brīvdiena. Rīt saņemšu.

—  Interesanti… Strādāt brīvdienās var, bet algu saņemt nevar, — Nataha noburkšķēja.

Pavakariņojis un gurdi pamīlējies, Lapsa gulšņāja vaļējām acīm, bet miegs nenāca, viņš apdomāja svarīgāko. Tihodonskā nav iespējams ilgstoši dzīvot pagrīdē. Ja viņš neizietu no mājas — tad cita lieta. Pavej, kā dezertieri, pat trīsdesmit gadus noslapstījās pa kaktiem. Bet . vai tad tā ir dzīve! Šodien viņu bija redzējis Šķēps un vēl divi. Rīt viņš aizies pie Akopa Varatjana, apjautāsies, vai viņu kāds neaiztiek, un saņems savus trīs simtus. Ari Akops būs viņu redzējis, tāpat viesmīļi, droši vien arī kāds no apmeklētājiem būs pazīstams. Pēc tam jāuzmeklē kāds uzticams draugs no IeP sekretariāta un jāatdod materiāli par Bobovkinu, lai viņš noliek tieši ģenerālim uz galda.

Un visi runās: Lapsa nekur nav pazudis, tepat vien grozās, kārto savas lietas… Rutovs, protams, pārāk necentīsies, bet arī bez viņa atradīsies diezgan mednieku, kas kāros bēgošā medījuma… Neba jau Kar- nauhovam simti meklēšanā, sāks ķemmēt pilsētu pa kvadrātiem — un viss!

Arī no pilsētas bēgt nav nekādas jēgas. Bet galvenais — nav jau kur! Bez naudas, bez sakariem… Nu, aizbrauksi uz Maskavu — un tālāk? Pāriet uz reketu? Vaiv kaut kur čuhņā — Altajā par ganu…

Šis jautājums bija jāatrisina.

Uzklupt Gorskim, nobaidīt viņu, lai izbeidz lietu? Tā jau nu nobīsies no vientuļa, bēguļojoša menta, kuram nav nekādas aizmugures… Ja ielaistu lodi vēderā, tad gan baidītos, tikai nebūtu vairs nekādas jēgas.

Nozagt lenti? Taču tā ir apskatīta un aprakstīta protokolā. Nočiept visu lietu? Tas ir grūti, un kāds tracis izcelsies! Un kam tas būs izdevīgi? Saprotams, kam — apsūdzētajam! Sāks pratināt no jauna. Psihs gan vairs neko nepastāstīs, bet Bobovkins un operators visu atkārtos vārds vārdā, bez tam lentes apskates protokola kopija, bet varbūt pat lentes dublikāts ir FPDP, pie ekspertiem, kas to droši vien saglabājuši.

Nē, jārīkojas smalkāk, graciozāk…

— Tu neguli? — sajutusi viņa saspringumu, apvaicājās Nataha.

Viņš neatbildēja. Lai domā vien, ka guļ.

Pēc stundas Lapsa izdomāja, kas darāms. Un acumirklī iemiga.

Astoņos no rīta Lapsa nesteidzīgi pastaigājās pa skvēru pie Lielās Dārzu ielas, iepretī pilsētas prokuratūras ēkai. Idiotiskajā beretē, masivajās, tumšajās brillēs, ar pielipinātām ūsām un ķīļbārdiņu viņš atgādināja šizofrēnisku neatzītu ģēniju, izgudrotāju, mākslinieku vai dzejnieku, kurš apliecina savu radošo briedumu par spīti birokrātiskajām dogmām: varas iestādēm, prokuratūrai, tiesai.

Neliela, stalta meitene, kuru viņš gaidīja, parādījās bez divdesmit deviņos.

—  Sveika, Irina!

Meitene gan atskatījās, taču gāja tālāk.

—   Paskaties vērīgāk! Es esmu Koreņevs.

Irina apstājās un nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

—  Filip, nu gan tu laid!

—   Ko lai dara…

—  Nevarēji atrast pastaigām citu vietu?

—  Es gaidīju tevi.

—  Mani? — meitene izbrīnījās. — Veca mīlestība ne- rūs?

—  Pats jau gandrīz esmu sarūsējis, — Lapsa izvairīgi atbildēja. — Man ar tevi darīšanas. Vai tu varēsi iznākt uz kādām divdesmit minūtēm? Es būšu aiz lapenes…

Lapsa pamāja skvēra dziļumā.

—  Labi. Parādīšos šefam, pateikšu, ka jāaizskrien līdz aptiekai…

Lapsa klusēdams pagriezās un pa dekoratīvajām trotuāra plāksnēm aizsoļoja uz lapeni. Jau smaržoja pēc rudens, kļavas meta robainās, dzeltenās lapas. Strūklaka bija noņemta, bet treknās zelta zivtiņas pārceltas uz akvāriju. Uz betona grunts spīguļoja sasistu pudeļu lauskas.

Trīs kvartālus no šejienes, aiz stūra, atradās bārs «Glābšanas riņķis». Tur pirms dažiem mēnešiem viņš iepazinās ar Irinu.

Tā bija akcija pēc pašu iniciatīvas. Ne sūdzības, ne iesniegumi rajona nodaļā it kā nebija saņemti, vismaz iecirkņa inspektors izlikās par muļķi un skatījās caur pirkstiem: viss mierīgi, viss normāli…

Bet Lapsa zināja, cik, velns ar ārā, «mierīgi»! Bariņš kaukāziešu migrantu bija ierīkojuši te savu štāba mītni. Dzīvojās no atvēršanas līdz pašai pusnaktij, kārtoja savas darīšanas, spēlēja nardus, drātēja prostitūtas… Vārdu sakot, ko gribēja, to darīja. Svešus iekšā nelaida, dažiem uzdauzīja purnu, tagad tie vairs nerādījās. Visu trotuāru nobloķējuši ar mašīnām — garām nevar paiet. Autoin- spektori tikai plāta rokas — sak, neko nevaram padarīt…

Visi jau pieraduši, ka neviens neko nevar padarīt, tāpēc jau patvaļa vēršas plašumā kā tintes traips uz dzēšlapas, drīz jau pārņems visu valsti.

Sūds ar jums! Ja neviens neko nevar padarīt, tad jāmet tik no krēsliem laukā, jāņem nost no amatiem, lai tad arī vairs nav nekas un nu jau likumīgi gurķojas cik tīk! Bet viņš, kriminālmeklēšanas priekšnieks, gan savā teritorijā kārtību ieviesīs!

Ilgi rokas bija par īsām, bet tad sasparojās un tieši laikā — Irkai par laimi.

Sākumā viņš sačukstējās ar kādu no saviem kriminālajiem palīgiem, sak, tie «zvēri» pavisam nekaunīgi kļuvuši, bet jūs tikai noskatāties un klapējat ar ausīm! Kāpēc viņi liek mašīnas, kur ienāk prātā? Tāpēc, ka nav labi audzināti! Nu tad audzināsim no abiem galiem…

Vakarā četratā laida uz «Glābšanas riņķi»: Lapsa, Reutovs, Jerohins un Kargins. Kā ķinītī: izvilka stroķus, visus astoņus ar rokām pie sienas, profilakses pēc pa nierēm, izčamdīja… Divi paštaisīti mazkalibra revolveri, četri naži, nunčaki, drusciņ opija…

Bet Lapsa, intuīcijas vadīts, ielīda arī noliktavā. Un paskat tik — trijatā noguldījuši meiteni uz kastēm, ievilkuši no ielas, nelieši, divi tur aiz rokām un spiež ciet muti, bet trešais jau lien starp plikajām ciskām… Taču nepaguva: viņu pašu pirmo Lapsa pataisīja par invalīdu pa vīriešu līniju, tad sadauzīja olas arī pārējiem.

Meitene raud, drebēdama pie visām miesām.

— Es tikai gāju te garām, pie draudzenes…

Lapsa ķērās pie profilaktiskā darba, bet pēc tam jau pavisam rāmajiem «zvēriem» uzlika roku dzelžus un aizveda tos uz nodaļu. Kad viņi gāja laukā no bāra — ak vai! — kāds ar ķieģeli bija izdauzījis logus uz trotuāra stāvošajām mašīnām, arī riepas bija sadurtas. Tas izrādījās daudz iedarbīgāk nekā autoinspektoru sodi! Un profilaktiskais darbs bija iespaidīgs — vienam lauzts deguns, citam atslēgas kauls, citam vairs nelokās mugura… Bet tiem no noliktavas vispār simtprocentīga profilakse: var jau būt, ka tie vēl kaut ko darīs, bet vai vēl izvaros — par to nu gan jāšaubās.

Krimināllieta pamazām saplaka kā pārdurts balons: piecus atlaida uzreiz, tos trīs ar sasistajām olām aizveda uz slimnīcu, vēl trīs aizturēja uz septiņdesmit divām stundām, bet pēc tam v pret parakstu izlaida: sak, ir pastāvīga dzīvesvieta… Čečenijas Republika! Raudi vai smejies.

Šie, protams, aizskrēja uz visām četrām debespusēm, pie velna māmuliņas, bet vismaz, maitas, zinās, ka likums nav tikai pareizi vārdi pa televizoru. «Glābšanas riņķis» tagad bija tīrs un bārmenis Ediks Lapsam uz āķa: turējis perēkli, tātad atbalstījis… Viņš ļoti centās sevi attaisnot un pameta pavedienu, pa kuru Lapsa galu galā nonāca pie Pavlovas slepkavības atklāšanas.

Ar Irinu Lapsa sadraudzējās, dažas reizes pat ar viņu gulēja, taču tolaik tas, ka viņa strādā pilsētas prokuratūrā, nebija svarīgi. Bet nu re — noderēja! Nudien tiesa, ka zeme ir apaļa…

Aiz muguras uz trotuāra ieklaudzējās spici tērauda papēdīši, un Lapsa pagriezās.

—  Glāb mani, Iriša…

—  Kas cits man atliek? Tu jau arī toreiz mani izpestīji.

No viņas dvesa labas smaržas. Mazā, koši krāsotā mutīte atgādināja sirsniņu.

—   Kā lai dabū no Gorska lietu uz pāris stundām?

Ira sameklēja cigareti, apsteigdama Lapsu, nošvirk-

stināja šķiltavas un aizsmēķēja.

—  Var nogalināt, pievākt atslēgas, atslēgt seifu…

Meitenes humors bija pasmags, Lapsa to bija ievērojis jau agrāk.

—  Bet viņu nenogalinot? Vai viņš dzer?

Viņa apdomājās, izlaida dūmu strūkliņu caur taurītē savilktajām lūpām.

—  Reti. Reizes divas jubilejās esmu redzējusi. Bet ja sāk…

—  Vai viņš nav tev piecirtis?

—  Kādēļ gan…

Irina vērīgi nopētīja sarunbiedru.

—  Gribi, lai es viņam atdodos un tu tikmēr vari nospert viņam lenti?

—  Par lenti pareizi, bet atdošanās nav obligāta. Var sapūderēt smadzenes, apdzirdīt.

—  Vien zivi, ne laivā sēst?

Meitene greizi pasmaidīja.

—  Dzīvē tā nemēdz notikt… It kā pats nezinātu.

Lielais dzīves un jo sevišķi tās ēnas pušu pazinējs

Lapsa bija spiests viņai piekrist. Nekas nenotiek par pliku paldies. Noziedzniekiem pat ir tāds nelāgs jociņš: ierodas kamerā jaunais, viņam piedāvā uzsist kārtis. Tas, saprotams, baidās, ka apkrāps un apspēlēs. «Uz ko lai spēlē, man nekā nav…» Bet vinu mierina: «Uzsitīsim tāpat vien, par pliku paldies!» kā gan lai viņš, nabags, zinātu, ka «plikais paldies» ir viņa pakaļa! Apsēžas, zaudē, un kārtībā — cietumā par vienu pēdiņu vairāk. Visu mūžu savu kļūdu atcerēsies: vajadzēja spēlēt uz kaut ko citu…

—  Tas tiesa, jāmaksā ir par visu. Bet varbūt tikai piedzirdīt? Piemaisīt kaut ko dzeramajam…

—  Var jau pamēģināt… Un jādabū atslēgas… Un jānodarbina viņš uz pāris stundām. Ar ko? Lasīt priekšā grāmatiņu?

Lapsa klusēja. Meitene arī, tad viņa beidza smēķēt cigareti.

—  Labi, velns ar viņu! Par vienu vairāk — kāda starpība… Turklāt solīds cilvēks, tīri tā nekas…

Viņa vērīgi raudzījās Lapsas maskētajā sejā, un viņš jutās neērti.

—   Es taču esmu tev parādā, vai ne? Toreiz tie trīs «zvēri» būtu izņēmuši krustām šķērsām, varēja pielaist kādu sērgu vai sakropļot… Nē, Gorskis tomēr ir labāks.

—  Varbūt tiešām labāk man viņu nobungāt? — Lapsa neizturēja.

—  Nevajag. Es visu izdarīšu! Vakarā piezvani…

Lapsa sadudzis vilkās projām no skvēra. Irina noskatījās viņam pakaļ, un šis skatiens lika operām salīkt vēl vairāk.

Taču, pagājis kvartālu tālāk, viņš atkal izslējās. Vajadzēja gatavoties operācijas otrajam etapam. Notika kauja, un jūtelība bija jāatmet.

Pašķirstījis biezo, nospeķoto piezīmju grāmatiņu, Lapsa piezvanīja Koļam Semjonovam.

—  Kur tas laiks! — Pēc Kolas priecīgās balss Lapsa noprata, ka tas nav dzirdējis, Kas ar viņu noticis.

—  Jāaprunājas.

—  Tad nāc tik iekšā…

—  Nē, labāk iznāc laukā. Es esmu rotaļu laukumā deviņstāvenes pagalmā, jums iepretī.

Patiesībā Lapsa negāja uz laukumiņu, bet no ielas pretējās puses novēroja televīzijas studijas ieeju.

Astoņdesmit astotajā gadā iereibušais Kola kafejnīcā «Stārķis» aizmirsa «diplomātu» ar videolenti, kurā bija ierakstīta apgabala partijas pirmā sekretāra uzstāšanās sakarā ar kārtējo lielās Oktobra Sociālistiskās revolūcijas gadadienu. Atskurbis Kola atgriezās kafejnīcā, taču «diplomātu» vairs neatrada, un neviens no personāla par tā tālāko likteni neko nezināja teikt. Līdz palaišanai ēterā bija atlicis nedaudz mazāk par nedēļu, pirmais bija aizbraucis uz Maskavu, un, pat ja viņš atrastos Tihodonskā, diezin vai kāds būtu atļāvies ieminēties par atkārtotu ierakstu.

Pakļāvis izgāšanās draudiem svarīgāko partijas ideoloģisko akciju, Semjonovs aizpampušām acīm aizskrēja uz rajona nodaļu, taču dežurants atteicās pieņemt iesniegumu: nozieguma nav, griezieties atrasto mantu birojā, sūdziet tiesā kafejnīcas administrāciju, bet milicijai te nav ko darīt. Un vispār, pilsonīt, nevajag tik daudz dzert.

Nākamais politiskais līķis, uz mūžiem profesiju zaudējušais Kola tik izmisīgi lūdzās dežurantu, ka piesaistīja garāmejošā Lapsas uzmanību. Tā kā nekā vērtīga «diplomātā» nebija, skaidrs, ka cilvēks, kas to pievācis, visdrīzāk, izmetīs nobružāto koferīti tuvākajā kāpņu telpā vai mēslukastē. Viņš sacēla kājās savus ziņu pienesējus, kas darbojās «Stārķa» apkaimē, un vakara pusē atdeva saimniekam zudušo.

Saprotams, tas bija liels pakalpojums, lai gan nebija saistīts ne ar dzīvības, ne veselības, ne dzimumneaizska- ramības sargāšanu, tāpēc tas varēja aizmirsties. Tādēļ piesardzīgais Lapsa kontrolēja Semjonova durvis, pārbaudīja apkārtni, tad nemanāmi devās viņam pa pēdām un norunātajā vietā negaidīti uzradās aiz muguras.

—  Rokas augšā!

Koļa satrūkās no bārdainā svešinieka, Lapsam vajadzēja ilgi taisnoties un mierināt televīzijas vīru. Pēc tam Lapsa izklāstīja tam viņa uzdevumu.

—  Jocīgi. — Koļa pasmīnēja. — Es varu saprast, ka viltotu lenti vajag taisīt par īstu, bet kāpēc īstu taisīt par viltotu?

—   Par to tev nav jāuztraucas.

—   Lai notiek…

Semjonovs nekavējoties ķērās pie lietas tehniskās puses.

—  Fonu un priekšplānu var ierakstīt atsevišķi, bet pēc tam izklāt… Tas pats vien būs, tikai ar viegli konstatējamām montāžas pazīmēm… Bet skaņu…

—  Vārdu sakot, — Lapsa viņu pārtrauca. — Šodien, rit vai parit vakarā es tev atnesīšu lenti. Ilgākais — uz divām stundām. Paspēsi?

Televīzijas vīrs pamāja.

—   Ir speciāla paātrināta ieraksta aparatūra…

—  Un lai neviens neko nebūtu redzējis, nezinātu un neko neiedomātos.

—  Skaidrs. — Koļa gurdi atsaucās. Bija redzams, ka viņam negribējās līst šai šaubīgajā padarīšanā, taču viņš nespēja Lapsam atteikt.

Irina grasījās uzņemt Gorski ceturtdienas vakarā. Koreņevs piezvanīja Semjonovam, lai no septiņiem vakarā tas būtu pilnīgā gatavībā.

Bija sākta kārtējā kombinācija, uz kurām Lapsa bija liels meistars. Viņš centās visu paredzēt jau iepriekš un plānoja daudzus gājienus uz priekšu. Gaidāmā operācija bija bezgala svarīga viņam pašam, tādēļ nekādas kļūmes nedrīkstēja notikt.

Irina dzīvoja Pervopetrovskas ielā, vecās Tihodonskas centrā. Šaurās ieliņas stāvus aizvijās Donas virzienā, laikazoba sagrauztās namu fasādes bija draudīgi iz- burbušas, dažas pat balstījās uz dzelzs stutēm. Šo rajonu bija paredzēts nojaukt, bet to jau sazin cik gadus atlika uz nenoteiktu laiku.

Koreņevs atnāca ap astoņiem, kā viņi ar meiteni bija norunājuši. Skaidrs, ka pirmās un otrās stundas laikā rezultātu nebūs, bet pēc tam — tad jau redzēs.

Lai lieki nepievērstu sev uzmanību, majors nedirnēja uz vietas, bet nesteidzīgi pastaigājās no viena nelielā kvartāla gala līdz otram, neatraudams skatienu no otrā stāva logiem. Gaisma dega tikai virtuvē. Tā bija diezgan plaša, un galdu Irina klāja tur. To Lapsa zināja droši.

Aiz aizkara pavīdēja vīrieša stāvs, un pa atvērto vēdlodziņu izlidoja kvēlojošs punktiņš; apmetis slaidu loku, tas izšķīda dzirks.tīs uz brauktuves malas.

Lapsa pagājās uz priekšu. Izsmēķi ar Gorska kodiena pēdām un siekalām varēja izmantot! Viņš gan vēl nezināja, kā, tomēr, noplēsis strēmeli speciāli līdzi paņemtai avīzei, ietina izsmēķi tajā un iebāza vīstoklīti kabatā.

Istabas logā iedegās gaisma. Tajā atradās vecs magnetofons, trimo, skapis un plata tahta. Ļoti plata.

Lapsa atkal mazliet nokaunējās. Tā tas ir vienmēr, kad jauc darbu ar personiskajām attiecībām. Bet ko lai dara — izvēles nebija!

Pēc divdesmit minūtēm pavērās raibais aizkars. Tā bija zīme: uzmanību!

Gandrīz tai pašā mirklī pa vēdlodziņu izlidoja balts sainītis. Balts tādēļ, lai tumsā nepazustu, ja tam gadītos nokrist neparedzētā vietā. Lapsa noķēra to gaisā, attina sasmaržoto lakatiņu un, jau projām iedams, iebāza kabatā atslēgām piestūķēto ādas futrāli. Laiks sāka skriet, operācija bija sākusies.

Pilsētas prokuratūra bija tepat blakus, viņš aizgāja līdz tai septiņās minūtēs. Nopētījis ēku no priekšpuses, viņš iegāja pagalmā un nopētīja to vēlreiz. Nevienā logā gaisma nedega.

Atpogājis futrāli, Lapsa sataustīja rezerves ieejas īso atslēdziņu ar lielajiem zobiem. Atslēga pagriezās viegli, un durvis atvērās bez čīkstēšanas. Irina bija malacis. Viņa bija parādījusi, kura atslēga ir kurām durvīm, ieeļļojusi eņģes un atslēgas caurumu.

Uzmanīgi sperdams soļus, majors uzkāpa trešajā stāvā. Šeit bija prokurora pieņemamā telpa un izmeklētāju kabineti. Gorskis sēdēja blakus prokuroram — pirmās durvis pa labi. Šī atslēga pagriezās tikpat viegli. Ienirts tumšajā spraugā, Lapsa no iekšpuses ieslēdzās. Vai viņš seifu aizzīmogo?

Zīmuļa lieluma vācu lukturītis izstaroja asu spilgtas gaismas kūlīti. Plastilīna aplītis, kontroldiegs, zīmoga nospiedums— viss bija vietā.

Jā, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, biedrs, bet tagad varbūt jau kungs Gorskis bija aizzīmogojis seifu. Taču slikti: plastilīna slānītis bija pārāk biezs. Lapsa uzmanīgi apgrieza tam apkārt ar žileti un atdalīja, nesabojādams pašu zīmogu. Kad viņš atvēra seifu, griezīgi iezvanījās telefons. Majoram sametās karsti. Irina? Ko viņa grib paziņot? Ka Gorskis pamanījis, kas viņam pazudis, un brauc šurp? Vai paziņojis uz rajona nodaļu, un pēc dažām minūtēm te būs aizturēšanas grupa? Bet varbūt sieva meklē novēlojušos lauleni? Varbūt pilsētas dežurants cenšas aizvilkt pūsli uz notikuma vietas apskati?

Domas viena pēc otras joņoja cauri smadzenēm, bet rokas darīja savu darāmo. Izšķiroja veselu kaudzi papīra un kartona mapju ar krimināllietām, izcilāja saiņus ar lietiskajiem pierādījumiem, līdz beidzot Lapsa atrada neaizlīmētu aploksni ar uzrakstu: «Pie Koreņeva aps.». Iekšā bija videokasete. Viņš iebāza to azotē. Telefons turpināja zvanīt.

Aizslēdzis seifu, Lapsa izgāja laukā, paņēma taksi un pēc stundas ceturkšņa jau bija pie telecentra.

Katra minūte bija no svara, tāpēc, pasaucis Semjo- novu un atdevis lenti, viņš nervozi staigāja šurpu turpu pa apgaismoto trotuāru pie ieejas, iekams tam neiešā- vās prātā, ka viņš kļuvis par vieglu guvumu kurai katrai patruļai. Tad viņš iegāja pretējā nama pagalmā un, bozdamies no aukstuma, nosēdēja tumsā pusotras stundas, kamēr Semjonovs atkal parādījās uz ielas.

—  Nu?

—  Normāli. — Viņš sniedza kaseti. — Viss tāpat kā bija, taču neizturēs nevienu kaut cik nopietnu pārbaudi.

Prokuratūras logi joprojām bija tumši, liecinādami, ka kabineti ir tukši… Ja vien tur negaida slēpnis…

Kasetes atlikšana vietā laupīja vairākus gadus no Lapsas dzīves.

Nonācis pie Irinas mājas, Lapsa ar atvieglojumu konstatēja, ka aizkari virtuvē ir atvilkti un aiz tiem spīd galda lampa. Tātad viss bija kārtībā, un Gorskis joprojām bija tepat. Laikam meitene lasīja viņam priekšā ļoti interesantas grāmatiņas. Pa virtuves vēdlodziņu gar notekcauruli nokarājās aukla. Lapsa piesēja tai futrāli ar atslēgām un iemeta logā mazu akmentiņu. Pēc desmit minūtēm futrālis nozuda vēdlodziņā. Operācija bija beigusies.

Lapsa atkrita uz šķībā soliņa. Ķermeni spieda svina smagums, rokas un kājas drebēja. Darīdams savu oficiālo darbu, viņš vēl nekad nebija tā noguris. Pēdējiem spēkiem aizvilcies līdz Natahas mājai, Lapsa aizmiga ciešā bezsapņu miegā.

Noklaiņojis vēl pāris mēnešu un uzzinājis, ka Bobovkins sevi sakompromitējis un izmests no darba, Lapsa aizgāja padoties.

It kā nekas nebūtu noticis, ieradās pie Gorska un paziņoja, ka liecību var dot tikai tagad. Ap to laiku atrada Sihno līķi: pūslis ne vienu reizi vien bija noskatījies videoierakstu un iegaumējis Koreņeva vārdus par «to pašu bedri».

Gorskis nekavējoties iemeta Lapsu kamerā un sāka siet klāt slepkavību. Taču pierādīt neko nespēja un nosūtīja majoru uz tiesu par dienesta pilnvaru pārsniegšanu un piespiešanu dot liecības. Galvenais pierādījums bija videoieraksts. Cik reižu Lapsa netika pieprasījis rūpīgu lentes pārbaudi, viņš vienmēr saņēma vienu un to pašu atbildi: nav pamata apšaubīt pirmās ekspertīzes rezultātus.

To, plānodams viltīgo kombināciju, viņš pat iedomāties nevarēja. Birokrātiskā tiesvedības mašīna rija viņu dziļāk un dziļāk, sakošļāja un sagremoja, nenemdama vērā aizstāvības nožēlojamos centienus, un beidzot kopā ar sešgadīga termiņa plāceni izkārnīja bijušo majoru LDK-13 smacīgajā barakā.

Arī šeit viņš turpināja ķepuroties: rakstīja sūdzības, ar Natahas palīdzību īstenoja operatīvo kombināciju, centīgi prātoja — kura mērķtiecīgā griba iedzinusi viņu zonā…

Kad lieta jau virzījās uz pārskatīšanu, Lapsa bija cieši pārliecināts, ka kplonijā viņu iespundējis biedrs Voron- covs ar iesauku Šamanis.

Un, gaidīdams sprieduma atcelšanu, viņš jau zināja, ar ko sāks savu dzīvi brīvībā.

* * *

—  Automātu, trīs «radziņus», granātu! — Pauris histēriski bļāva aizrestotā loga ailē. — Un mašīnu ar pilnu bāku! Dodu jums pusotras stundas!

Duramo viņš bija aizāķējis aiz gumijas žņauga, kurš bija apmests feldšerei ap kaklu. Tā bija mācījis Zigans: ja snaiperis trāpīs, duramais, kā no kaķenes izšauts, ietrieksies ķīlniecei kaklā.

—  Un lai dod šņabi! — Žigans bļāva no durvju puses. Viņš spieda noasinātu elektrodu bibliotekārei pie vēdera. Viņa bija ceturtajā mēnesī, un briesmas, kas draudēja neaizsargātajai būtnei viņas miesās, bija novedušas viņu šoka stāvoklī. Viņa bija gatava uz visu.

—   Ierausim un padrātēsimies, — Žigans piedāvāja, grābstīdamies ķīlniecei zem svārkiem. — Dosi ar labu?

Bibliotekāre māja, nespēdama izdabūt ne vārda pār lūpām. Bailes un padevība vēl vairāk uzbudināja Žiganu, un viņam sāka likties, ka spēs izdarīt iecerēto ari bez šņabja.

—  Uzmanību! — ārpusē iebrēcās megafons. — Runā majors Ļitvinovs!

—   Nu, kuņa! — Pauris atkāpās no loga. Viņu biedēja SUĀRV komandiera reputācija.

—   Pirms sarunām jūs apmainīsiet grūtnieci. Es ieiešu viņas vietā.

'-Še tev! Tā arī viņam pasaki, — teica Žigans.

—   Mēs nemainīsimies, — Pauris nopīkstēja. Viņš jau sāka nožēlot, ka bija paklausījis Žiganam un ķēries pie šīs lietas. Bet, no otras puses — nekādu palīdzību no biedriem brīvībā viņš nebija saņēmis, ar kamerā viņu neviens neatbalstīja. Atlika paļauties vienīgi pašam uz sevi.

—  Ja nemainīsieties, nekādas sarunas nesākšu! Uzspridzināšu durvis un noraušu jums galvas! Bet, ja cietīs sievietes, — ari pauti būs nost!

Paurim dūša bija papēžos. Būtu sēdējis kā visi, gaidījis tiesu. Žiganam vismaz nebija ko zaudēt — viņam ir nāvessoda pants un četri «gājieni». Bet Paurim tikai pirmā sodāmība un vainu mīkstinoši apstākļi: Lamzaks apstiprināja, ka tas vīrietis bija sācis pirmais, apdedzinājis Pauri ar cigareti. Protams, viņš ir čekists un nekad nav smēķējis, bet tiesai jātic visiem vienādi, jo visi pilsoņi taču ir vienlīdzīgi, tā bija teicis advokāts. Un iedotu astoņus gadus… Bet tagad nožmiegs uz līdzenas vietas.

—   Piekrītam, — Pauris atsaucās un aiz bailēm pat sāka kliegt uz Žiganu. — Ja kratīsimies vaļā, piebeigs bez vārda runas!

—   Ko tu, sūds tāds, te komandē! Klausies, ko es saku! Citādi pats tevi piebeigšu! — Žigans ārdījās.

—  Tad es padošos! — Pauris piedraudēja, un, viņam par lielu brīnumu, draudi iedarbojās.

—   Nu, sūds ar tevi, manām sievišķi pret mentu! Viņa dēļ šie raustīsies vēl vairāk… Ko gribēsim, to izdarīs!

Žigans, kā jau ieklīdenis, neko nebija dzirdējis par Ļitvinovu.

—  Vai abiem netrāpīsi? — tai brīdī SUĀRV komandieris vaicāja snaiperim Vitjam Akimovam.

Tas novērsās no tēmēkļa.

—  Otrs vispār nerādās. Bet to pie loga varu nogriezt mierīgi. Tikai tā gumija…

—  Labi, tur noskaidrošu. Ņem, kuru vari, bet, kad es sākšu, pletē virsū!

Ļitvinovs izņēma no raibā kombinezona kabatas dokumentus, rezerves aptveri un piezīmju grāmatiņu. Tad novilka jaku, un Akimovs ar lielu leikoplasta gabalu pielīmēja viņam starp lāpstiņām pistoli.

Uzvilcis jaku, majors pakāra plecā tukšu maksti.

—  Eju! — viņš megafonā brīdināja un, atdevis to kādam kareivim, lēni, turēdams rokas tā, lai tās būtu redzamas, devās cauri saimniecības pagalmam. Pauris, aiz ķīlnieces aizslēpies, viņu pamatīgi nopētīja.

Atkal pieplacis okulāram, Akimovs nostādīja graudu uz noziedznieka kreisās uzacs, taču arī ķīlnieces galva atradās tikai kādu centimetru no iespējamā trāpījuma punkta. Piecdesmit pret piecdesmit.

Starp lāpstiņām lēni tecēja sviedru straumīte. Tā bija vienmēr, kad pastāvēja risks ievainot kādu nevainīgu cilvēku.

Ļitvinovs kā saimnieks piesita ar dūri dzelzs durvīm.

—  Taisiet vaļā, memji tādi!

Mazliet vilcinādamies, Žigans pagrieza atslēgu.

—  Pasaki, lai netaisa stulbus jociņus, citādi izduršu cauri! — viņš čukstēja pamirušajai bibliotekārei sejā un spēcīgāk piespieda smaili pakļāvīgajai miesai.

—  Neko nedariet, citādi mūs nogalinās! — viņa iekliedzās un sāka aizgūtnēm raudāt.

—   Es jau neko nedaru. — Pavēris durvis, Ļitvinovs iespraucās betona kārbā, kur bangoja agresijas un baiļu viļņi. — Tiem muļķiem jau gatavo visu, ko viņi pasūtījuši. Lai brauc veseli! Tikai uz kurieni? Līdz Čečenijai tālu, un ko tad viņi tur darīs, paņems priekšā kā krievu spiegus. Labāk būtu padevušies!

—  Aizveries! — Žigans uzkliedza. — Nostājies pie sienas!

—  Fu tu! — majors izbrīnījās. — Nost šausi, vai? Laid vaļā sievieti!

—     Pie sienas! — Dzīslas uz kakla izspiedās, sašķiebtās mutes kaktiņos parādījās putas. Žiganam aiz muguras jau bija četri pierādīti līķi un vēl tikpat daudz, par kuriem izmeklēšanai nebija ne jausmas. — Tūlīt es viņu sabakstīšu!

Paraustījis plecus, Ļitvinovs pagriezās ar seju pret sienu. Viņš izskatījās mierīgs un pakļāvīgs, bet viņa vaigs jau sāka raustīties.

—  Ģērbies nost!

—  Stulbs paliec? Kas es tev — kāds sievišķis?

—  Zinu es jūsu stulbos jociņus! Visu nost, lai varētu redzēt, kas tev tur ir.

—  Ja netici, pienāc un apčamdi! — Ļitvinovs pagriezās pret Žiganu, pacēla jaku un parādīja tukšo maksti.

—  Tas ir viss, kas palicis…

—  Velc nost!

Žigans atvēzējās, un Ļitvinovam iekšā viss kļuva auksts — šķita, ka bandīts visā nopietnībā grasās pārdurt ķīlniecei vēderu.

—  Sūds ar tevi, — majors mierīgi noteica. Viņš nometa jaku, apakškreklu, bikses, palikdams baltās apakšbiksēs un krosenēs.

Izrādīdams pilnīgu miermīlību un pakļāvību, Ļitvinovs aizlika rokas aiz pakauša. īkšķi pieskārās rievotajai plastmasai.

—  Ar seju pret sienu! — Žigans nokomandēja.

Tas, ka pretinieks bija kails un neapbruņots, viņu nomierināja.

—  Nevaru, man aizmugurē bikses pušu.

—  Pie sienas!

—  Klausies, sīkais! — SUĀRV komandiera acis kļuva šauras, bet vaigs sāka raustīties spēcīgāk. — Vadzim pārāk virsū nekaries — lūzīs! Laid sievieti ārā!

Ļitvinova smadzenes analizēja situāciju kā dators. Žigans pilnībā bija pievērsies viņam, vairs neslēpdamies aiz ķīlnieces. Uzasināto dzelzi gan joprojām turēja viņai pie vēdera, taču neskatījās, kur tas trāpīs. Ari Pauris bija novērsies no sava upura, taču gumiju turēja nostieptu.

Vitja Akimovs bija notēmējis skūtajos Paura deniņos. Taču viņš drīkstēja šaut tikai pēc pavēles, bija jāgaida, kad Ļitvinovs sāks rīkoties. Visticamāk, ka atskanēs komandiera šāviens. Un Akimovs gaidīja šāvienu.

Šajā situācijā snaipera bezdarbība bija kļūda. Lai kāda būtu situācija ēkas iekšienē, viena bandīta likvidēšana, turklāt vēl tik efektīga — lode deniņos, galva lupatās —, droši vien demoralizētu viņa partneri un atsvabinātu komandiera rokas.

Tā nebija snaipera kļūda. Kļūdījās viņa komandieris. Ļitvinova paradums pašam darīt ierindas kareivju darbu tagad tuvināja operāciju kraham, bet ķīlnieces pakļāva nāves briesmām.

Atrazdamies komandiera īstajā vietā, majors būtu devis pavēli šaut, un jebkurš no viņa kareivjiem tur, betona ēkā, novestu lietu līdz galam. Bet nebija kam pavēlēt, tādēļ snaiperis gaidīja, turēdams bandīta galvu uz grauda.

—   Izlaid sievieti, es teicu! — Ļitvinovs pacēla balsi.

—  Viņa man vēl noderēs… Labāk es izlaidīšu tevi. Uz viņpasauli! Ar seju pret sienu, kuņa! Te komandēju es!

Elektroda smaile beidzot pasitās sāņus. Ļitvinovam bija dotas trīs sekundes, lai novestu lietu līdz galam.

Labā roka sagrāba pistoles rokturi, kreisā stobru. Raudams abām rokām reizē, majors līdz ar ieroci noplēsa divas ādas sloksnes — plāksteris nudien bija pielipis labi. Drošinātājs bija kārtībā, un Ļitvinovs, satvēris pistoli abām rokām, izšāva uz Žiganu, kuru negaidītā pistoles parādīšanās bija pārvērtusi sālsstabā.

«Ba-bah!»

Majors neredzēja, kur lode trāpījusi, bandīta ķermenis noraustījās, un duramais šāvās uz priekšu. Atskanēja sirdi plosošs sievietes kliedziens.

«Ba-bah!»

Žigans atsprāga atpakaļ, atsitās pret betona sienu un nošļūca uz grīdas. Arī sieviete nokrita. Uz viņiem neskatīdamies, Ļitvinovs pagriezās pret Pauri.

«Ba-bah!» Pieres labajā pusē pašķīda asinis un kaula šķēpeles.

«Kāpēc otrā pusē?» iešāvās prātā, taču tam vairs nebija nekādas nozīmes — Pauris novēlās uz betona kā maiss. Duramais paspruka, taču ķīlniecei nekādu ļaunumu nenodarīja. Uz bandīta krūtīm pamazām izpletās asins traips, un majors saprata, ka galvā trāpījis Akimovs.

Ausīs džinkstēja, asi oda pēc pulvera un asinīm, sirdi sagrāba nelāga nojausma.

Lēni pagriezies, Ļitvinovs paraudzījās uz bibliotekāri. Noasinātais elektrods rēgojās sievietes vēderā. Žigans bija turējis vārdu.

Pa durvīm iebrāzās četri kareivji ar automātiem rokās. Taču viņiem te vairs nebija ko darīt.

— «Ātros», žigli! — Ļitvinovs klusi uzsauca un izgāja svaigā gaisā. Viņam bija slikti. Kaut kas tāds daudz pieredzējušajam majoram sen nebija atgadījies.

* * *

Viss Tihodonskas IeP operatīvais sastāvs, iecirkņu inspektori, patruļdienests un VAI darbinieki meklēja sevišķi bīstamu noziedznieku.

tur nebija ko brīnīties, milicija vienmēr kādu meklē. Tikai šoreiz neviens neteica, ko tad meklējamais izdarījis. Arī gandrīz nekādas pazīmes nebija zināmas: augums simt astoņdesmit pieci plus mīnus četri centimetri, svars apmēram astoņdesmit divi kilogrami. Prot nogalināt bez ieročiem. Vienpatis. Var atrasties jaunceltnēs, bēniņos vai uz jumtiem, kas ir centrālo maģistrāļu tuvumā. Čir- kulāra melnrakstā bija runa par «punktiem, no kuriem labi kontrolējama situācija uz centrālajām maģistrālēm», bet majors Fiņikovs šo vietu izsvītroja, lai neizpaustu plāna «Zet» būtību.

Cirkulāru bija izdevusi FPD pārvalde, un ģenerālis Kramskojs katru dienu pieprasīja rezultātus no rajonu nodaļām, pārvalžu un dienestu priekšniekiem, bet tie savukārt klupa virsū padotajiem.

Situācija pilsētā jau tāpat bija kļuvusi sarežģīta. Uzbrukums bāram «Pagrabiņš» — divi nogalināti, četri ievainoti, noziedznieki nozuduši bez pēdām. Trīs līķi bija atrasti betona caurulē zem dzelzceļa uzbēruma. Noziedznieki nav noskaidroti; vēl viens līķis un viens smagi ievainots atrasti turpat netālu — vilcienu pavadoņa mājiņas drupu pagrabā. Krūmos, kreisajā krastā, atrasta mirusi kaila meitene ar divdesmit sešiem naža ievainojumiem… Kā arī ierastais kriminālais fons: sadzīves slepkavības, zādzības, laupīšanas…

Ar pieticīgo FPDP cirkulāru neviens nebūtu nonē- mies, ja vien katru dienu netiktu pieprasīti rezultāti. Lai izdabātu priekšniekiem, personālsastāvs, kas strādāja uz ielām, pievērsa uzmanību lieliem vientuļiem vīriešiem, pārbaudīja tiem dokumentus, nogādāja uz rajonu nodaļām, lai noskaidrotu to personību. Tad vēl ziņojumos uzskaitīja, cik personas pārbaudītas pēc kaimiņu norādēm. Tā ka Meistara meklēšana notika uz dullo: diezin vai augums un svars, kas bija izrēķināts pēc jaunceltnē atrastās pēdas, te varēja ko līdzēt.

Turklāt beidzamajā laikā Meistars tikpat kā nekur neparādījās bez pavadoņiem. Viņš dzīvoja «Dienvidu» viesnīcā, kas bija vidēja līmeņa iestādījums; cilvēki, par kuriem interesējas milicija, tur apmetās reti. Kaimiņu numuros dzīvoja Vists un Krols, bet iepretī — Svilpis. Parasti viņš brokastoja numurā, bet ēdienu gandrīz vienmēr gatavoja Krols. Ap deviņiem Vists piebrauca mašīnu — neuzkrītošu baltu volgu. Par tehnisko pusi rūpējās Kerims, ar kuru Meistars regulāri sazinājās.

—   Pēc kādām trim dienām, — resnis paziņoja. — Augstākais, pēc piecām. Vai tev viss jau gatavs?

Kerims jutās neomulīgi. Viņš bija novājējis, vaigi nokārušies, zem acīm tumši loki. Viņam bija pavēlēts likvidēt Meistaru tūlīt pēc akcijas. Un kādam bija uzdots likvidēt viņu pašu.

—  Viss kārtībā, — snaiperis pamāja. — Ieročus iedosi Svilpim, abus stobrus. Rīt. Pasi un naudu stundu pirms operācijas sākuma. Dolārus mēs pārbaudīsim ar detektoru.

Viņš zināja, ka to nogalinās šis mazais cilvēciņš, kurš norūpējies arī par savu likteni. Taču atšķirībā no Kerima Meistars jau bija izdomājis savu glābšanās plānu. Tiesa gan, šādos gadījumos nekad nevar iepriekš zināt, vai izdosies to realizēt vai ne.

—  Vai par helikopteru jau izlemts?

—  Izlemts, — Kerims pamāja, atklāti vērdamies sa- runbiedra sejā. — Tev tikai jāpasaka, kur tam jālido…

—  Iepriekš?

Snaiperis pasmaidīja.

—  Neraugoties uz mūsu pilnīgo savstarpējo uzticēšanos, tas nebūs iespējams… Es izšaušu divas raķetes, kad helikopters būs tuvumā.

Un, lai gan abi zināja, ka nekāds helikopters viņu likteņus neizšķirs, viņi rūpīgi apsprieda pielidošanas laiku, signālus, lidošanas augstumu…

Pēc pārrunām Kerims devās projām, bet viņa ļaudis turpināja novērot Meistara komandu. Lai nodrošinātu izsekošanu, volgā bija iemontēts raidītājs.

Jau pabijis uz vairāku māju jumtiem, viņš ilgi pētīja šoseju no viadukta, kas slējās virs tās, un sekotāji iegaumēja visus šos punktus.

Bet Kerims par pārrunām ar speciālistu un novērojumu rezultātiem ziņoja Elhanam un Ašotam personīgi. Abi nevarēja vien beigt Kerimu slavēt, sita viņam uz pleca, solīja zelta kalnus un godīgi vērās viņam acīs.

—  Naudu neizdosies iesmērēt, — resnis teica. — Šie pārbaudīs…

Kopienu vadītāji neapmierināti saskatījās.

—  Bet vai tā šai jezgā nepazudīs?

—  Nekad! — Kerims apgalvoja.

Attiecībā uz miljons dolāriem viņam bija savi plāni. Protams, ja izdosies glābt dzīvību.

* * *

Kopš neilga laika raibajā un trokšņainajā tirgus burzmā bija uzradušies cilvēki, kas uzmanīgi novēroja ziedu paviljonu. Viņi strādāja pa pāriem, katru dienu manoties; izmantoja grimu un prata prasmīgi piemēroties apkārtējai situācijai, līdz ar to nevienam nekrita acīs. Pat drgus apsardze nepievērsa viņiem uzmanību.

Atstājot tirgu, profesionāli pārliecinājušies, ka neviens neseko, šie cilvēki nonāca pie dzelzs durvīm, kuras rotāja a/s «Tantals» izkārtne, un nozuda aiz tām. Šeit tika rakstītas rūpīgas atskaites, izlādēta speciālā tehnika un attīstītas fotofilmas.

Speciālās grupas komandieris uzmanīgi izstudēja saņemtos dokumentus.

Gara auguma kaukāzietis ar smailām ūsiņām izkāpj no mašīnas. Drukns armēnis atver ar līstītēm apsistas durvis, kas ved uz apartamentiem. Maza auguma resnī- tis melniem, kārtīgā celiņā sasukātiem matiem smaidīdams veras neredzamajā objektīvā. Cauri pūlim laužas drūms, mērķtiecīgs vīrs.

Lai gan nekā krimināla šajās fotogrāfijās nebija, grupas komandieris prātoja. Garegins Petrosovs, Ašots Gevorkjans, Elhans Abdullajevs, Kerims Huseinovs — ārkārtīgi ievērojamas figūras. Un, ja reiz visi četri sapulcējušies Tihodonskā, bija gaidāmi ārkārtēji notikumi. Gandrīz pilnīgi droši tie bija saistīti ar plānu «Zet».

Komandieris izsauca savu vietnieku. Tāpat kā pārējie speciālās grupas locekļi, vini darbojās leģendēti. Izdomāti uzvārdi, vārdi, dzimšanas datumi un vietas. Speciāli izgatavoti dokumenti. Pilnīga anonimitāte un slepenība. Tihodonskā neviens cilvēks nezināja par šīs grupas esamību un misiju. Arī Centrā bija informēti tikai trīs.

—  Izlūkošanai vēl vajadzīgi cilvēki, — komandieris teica. — Lai šitos te izseko cauru diennakti.

Viņš ar pirkstu iebakstīja fotogrāfijās, kurās bija redzams resnais ar celiņu un drūmais vīrs.

—  Petrosovs un Huseinovs, — vietnieks domīgi noteica. — Bet Gevorkjans un Abdullajevs?

—  Tie tikai komandē. Vajag uzsēsties uz viņu midzeņa telefona līnijas. Un izmēģināt «Zaķa ausi».

—  Tur nav kur apgriezties… Viņiem ir sava pretizlūkošana… Bet, ko lai dara, pamēģināsim…

—  Petrosovam un Huseinovam vajadzētu atklāt interesantus kontaktus ar vietējiem, — komandieris turpināja. — Vai ar iebraucējiem, kuri pagaidām vēl turas malā… Un vēl — jāsagatavo šifrogramma Centram. Lai laiž vaļā plānu «Dublieris».

Dienu vēlāk uz mājas jumta, kas atradās pretī Centrāltirgus aizmugurējai sienai, pāri ielai, iepretī ziedu paviljonam, sākās remontdarbi. Grabēja jumta skārds, spraugās lija kausēta darva, mūžīgās tecēšanas un bezjēdzīgo sūdzību nomocītie īrnieki nevarēja vien beigt priecāties.

Garegina Petrosova drošības dienests nepievērsa notiekošajam uzmanību, neuzskatot to par nozīmīgu.

Taču remonts ieinteresēja Resnuli. Uzkāpis tirgus kantora bēninos, viņš vairāk nekā stundu pētīja «jumiķus» binoklī. Divi visu laiku laboja jumtu, bet trešais ņēmās ar kaut kādu ierīci, kura bija pavērsta pret Resnuļa apsargājamo teritoriju.

«Varbūt paziņot šefam?» prātoja drošības dienesta priekšnieks. «Bet ja nu viņi mēra gaisa piesārņojumu…»

Paņēmis līda divus sitējus, viņš pats personīgi devās pārbaudīt aizdomīgos censoņus. Turklāt viņš nevienu nebrīdināja par savu nodomu, tā bija pirmā kļūda.

Bez jebkādas piesardzības viņi rāpās uz mājas jumta, līdz ar to pieļaujot ari otro kļūdu.

—  Tur, zēni, nedrīkst, remonts, — miermīlīgi paskaidroja ceturtais «jumiķis», kurš aizšķērsoja viņiem ceļu uz bēniņu kāpnēm. Viņš bija spēcīgs, gara auguma, ar pašpārliecinātu, izlēmīgu balsi. Rokas viņš turēja jauna, melna kombinezona kabatās.

—  Lasies nost!

Resnulis izrāva pistoli un pavērsa melnā kombinezona virzienā. Tā nu viņš bija izdarījis trešo — pašu lielāko kļūdu.

Kāds ieklepojās, un Resnulis krita, ar seju ietriekdamies netīrajos, izmītajos pakāpienos. Ķermenis šļūca lejup, galva bezspēcīgi raustījās, no sasistā deguna šļā- cās asinis.

«Buļļi» sastinga. Viens no viņiem nosprieda, ka šefs pēkšņi miris dabīgā nāvē. Otrs ieraudzīja kombinezonā kūpošu caurumiņu, un viņa kājas kļuva nejūtīgas, bet roka automātiski slīdēja azotē.

Kāds noklepojās vēl divas reizes. Patiesībā jau tas nebija cilvēka klepus, tādas skaņas nāca no speciālās beztrokšņa pistoles PSS, taču «buļļi» nepaguva to aptvert.

Pēc pusstundas strādnieki, pārtraukuši darbu, sanesa piebraukušajā kravas furgonā savus instrumentus, spaiņus un garus, smagus ruberoīda ruļļus.

—  Uz kurieni tad jūs, darbu nepabeiguši? — pavaicāja Maksimova no ceturtā dzīvokļa.

—  Pārceļ uz citu objektu, — viņai paskaidroja. — Mēs vēl atgriezīsimies.

—-Atgriezīsieties, — večiņa neticīgi atkārtoja. — Tad atstājiet ruberoīdu!

—   Neuztraucieties, atvedīsim jaunu, — atbildēja «jumiķis», kurš gāja pēdējais. Maisā viņš nesa lāzera telpu noklausīšanās ierīci «Zaķa auss». Komanda nebija paguvusi to pienācīgi izmantot.

Septītā nodaĻa ATENTĀTI

Apsardzes dienestiem izdodas novērst tikai septiņus procentus atentātu. Pārējie tiek pabeigti veiksmīgi.

(No statistikas datiem)

Vasilijs Petrovičs gatavojās komandējumam. Viņa darbs bija saistīts ar biežiem izbraukumiem, pie tam, ja kāds būtu salīdzinājis tos ar prezidenta izbraukumiem, tad pārsteigts konstatētu, ka abi grafiki sakrīt.

Lai novērstu tamlīdzīgus atklājumus, Vasilija Petroviča dzīve bija padarīta slepena, un tas sagādāja viņam zināmas neērtības, bet tika kompensēts ar piecpadsmit procentu piemaksu pie jau tā pieklājīgās algas.

Vasilijs Petrovičs strādāja par prezidenta dublieri. Visiem augsta ranga politiķiem ir dubultnieki, kurus apsardzes dienesti izmanto teroristu, visādu atriebēju, maniaku un psihiski slimo maldināšanai.

Prezidenta dublieris bija līdzīgs viņam kā vienšūnas dvīnis. Ārpus darba šī līdzība tika rūpīgi maskēta — ar grimu, parūku un mākslīgajām ūsām. Ar to Vasilijs Petrovičs atšķīrās no citiem valsts galvam līdzīgiem cilvēkiem — tie piedalījās dubultnieku konkursos, fotografējās žurnāliem un avīzēm, filmējās kinofilmās.

Vasilijam Petrovičam neskauda viņu skaļā slava. Saki ko gribi — tā bija tīrā butaforija. Prezidents nestaigā pa ielām bez apsardzes, nedzīvo komunālajā dzīvoklī, nebrauc ar metro.

Bet viņš, strādādams atbildīgu darbu, dzīvoja prezidenta rezidencē, lidoja viņa personīgajā lidmašīnā, brauca limuzīnā, uzturējās īpašā vasarnīcā un citās stingri apsargātās vietās, kur nekad nevarētu iekļūt popularitātes mīļotāji, neraugoties uz pilnīgu ārējo līdzību. Tādēļ arī viņa attieksme pret neoficiālajiem dubultniekiem bija atbilstoša: kā nopelniem bagātam aktierim pret ākstiem, kas viņu atdarina.

Vasilijam Petrovičam viņa darbs patika — godājams, atbildīgs un ne pārāk apgrūtinošs. Par tā jēgu un savu lomu valsts pirmās personas drošības garantēšanā viņš daudz neprātoja. Turklāt Galvenās apsardzes pārvaldes darbinieki, kas strādāja ar viņu kopā, bija komunikabli, smaidīgi puiši.

— Gatavojies, Vasilij Petrovič, gaidāms interesants brauciens…

Nu, ja jau tā, tad braucam… Valsts cilvēki jau neko sliktu nepiedāvās.

Vienīgais, kas mazliet mulsināja Vasiliju Petroviču, — viņš vienmēr brauca kopā ar prezidentu, bet uz Tihodonsku vajadzēja braukt vienam pašam. Bet galu galā — kāda viņam tur daļa…

* * *

Resnuļa un divu sitēju bezvēsts pazušana satrauca Samani ne pa jokam. Ja novākuši drošības dienesta priekšnieku, tātad-mērķē uz viņu. Bet kas?

Voroncovs sēdēja kabinetā, neatbildēja uz telefona zvaniem un nevienu nepieņēma. Pieņemamajā istabā grozījās četri bruņoti sargi, lai gan viņš saprata — ja lieta nopietna, tas neko nelīdzēs. Kurš?

Melnais Mēris? Itālis? Barkass? Nevienam nezināms iesācējs, kurš apliecina sevi arvien negantāk? Čečeni vai dagestānieši?

Strīds ar Barkasu bija kļūda. Viņam ir pati lielākā brigāde — apmēram piecdesmit cilvēku. Kā izlasīti. Un pats Barkass — īsts krams… Beidzot Šamanim pielēca. Strīds ir tikai iegansts! Viņš jau sen nolēmis atšķelties, tikai gribēja izmantot izdevīgu bridi, tā, lūk!

Nē, brālīt, nekas neiznāks! Brigādi vajag dabūt atpakaļ. Bet to var izdarīt tikai ar vienu paņēmienu…

Voroncovs piezvanīja Karpetam.

—  Ienāc pie manis, — viņš īsi izrīkoja.

* * *

Trīs dienas nosēdējis īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, Lamzaks iznāca brīvībā. Apšaudē viņš bija cietušais: nogalināts vina draugs Rudais, Vāle smagi ievainots, ari viņš pats kija cietis. Stobrus pirms milicijas ierašanās paguva noslēpt; to, ka šāvuši pretī, nekaunīgi noliedza. Tad viņu sāka «pielāgot» meitenes slepkavībai Donas kreisajā krastā. Izrādījās, ka tā nodurta ar viņa nazi… Nazi Lamzaks izlikās nepazīstam, slepkavības laikā viņu bija redzējuši «Pagrabiņā».

Opers Makarovs galvu vien nogrozīja.

—  Paskat tikai, kāds tu tīriņš, skaties, no kuras puses gribi! Pat negribas ticēt… Gan es tevi vēl piežmiegšu!

Lai tik baida…

Tagad Lamzaks bija norūpējies tikai par vienu: tas draņķis, kam viņš bija atņēmis stroķus, bija palicis dzīvs. Vīns varēja iegāzt. Štrunts par mentiem — tiem vēl jāpierāda. Bet, ja pateiks drauģeļiem, tie atradīs viens un divi. Sirsenis — Vārpsta — Lamzaks… Un novāks bez kādiem pierādījumiem.

Tik tiešām, Tihodonskā bija ieradusies grupa Irbenes kolēģu pa ieroču tirdzniecības līniju. Tādā biznesā nepatīk, ka savējie pazūd bez pēdām. It sevišķi ar visu preci un ieņemto naudu.

Sākumā viņi griezās pie Gangrēnas. Tas kļuva domīgs. Par nekur nederīgu stobru pārdošanu iebraucējiem tiešām grasījās sadot pa ausīm. Bet nesadeva. Kāds bija apsteidzis kopienu…

—   Mēs tie nebijām. — Gangrēna beidzot pakratīja galvu.

—   Kas tad?

Galvenais no kolēģu trijotnes — Skelets, garš, saus- nējs osetīns ar melnām, trakām acīm, nikni noraudzījās sarunbiedrā.

—  Tā ir jūsu pilsēta, jūs ari atbildiet!

Gangrēna ar nāvējošu skatienu uzņēma slēptos draudus.

—  Jūsu drauģeļi te blēdījās. Katrs viņus varēja novākt. Pamatoti.

—  Kas? — Skelets uzstājīgi prašņāja. — Kas to varēja izdarīt? Bez skaidrošanās, bez brīdinājuma… Ja prece nav laba — dod atpakaļ un saņem savu naudu! Kas viņus nogalināja?

Tiešām, procedūra bija pārkāpta. Un noskaidrot, kas to izdarījis, bija svarīgi ne tikai trim ieroču tirgoņiem.

—  Uzzināsim, — Gangrēna noteica.

Viņš deva pavēli un visu nākamo dienu uzklausīja vēstis. Pēdējais ziņojums apstulbināja: Irbene ir dzīvs un guļ pilsētas Centrālās slimnīcas reanimācijā.

—  Braucam, — viņš nervozi teica osetīnam. — Tūlīt noskaidrosim, kurš te patvaļīgi slaktē savējos.

Velns pilnā ātrumā vadīja «devīto» ar tonētiem stikliem.

—  Rāmāk, kamēr vēl neesam kaklu lauzuši, — neapmierināti sacīja blakus sēdošais konservatīvais Gangrēna.

—  Nekas, viņi ir astē, — Foma no aizmugurējā sēdekļa atsaucās.

tiešām, viesu apdauzītais, noskrambātais BMW nāca pa pēdām kā sakabē.

—  Es teicu — pietaupi kaklus! — Gangrēna atkārtoja, un Velns maķenīt atlaida gāzes pedāli.

Slimnīcas teritorijā iebraukt bija aizliegts un, ja kāds vēlējās šo aizliegumu pārkāpt, vajadzēja iedot sargam piecsimt rubļu vai parādīt kaut kādu apliecību. Velns, nolaidis stiklu, parādīja savu fizionomiju, un ar to bija gana: barjera nekavējoties uzšāvās gaisā.

Pie ķirurģiskās nodaļas korpusa drūzmējās cilvēki.

—  Kad gāja uz turieni, sejas neviens nepētīja, bet, atpakaļ nākot, piesedzās ar marles apsēju.

—  Mierīgi iegāja palātā, pielika pistoli pie pieres un izšķaidīja visu galvaskausu…

—  To nabagu jau vienreiz slepkavoja, izraka no zemes…

—  Tātad ne velti…

Caur sarunu druskām Gangrēna ar osetīnu aizsprau- cās līdz ieejai un, tikai ieraudzījuši milici, kurš nevienu nelaida vestibilā, saprata, par ko ir runa.

—  Tie nav mūsējie, — Gangrēna pārliecināti atkārtoja, bet osetīnu šis paskaidrojums neapmierināja.

—  Kas vēl zināja, ka viņš ir te? Taisīsim saietu!

Pēc minūtes BMW, strauji apgriezies, cirtās uz

priekšu. «Devītais» brauca savu ceļu: sākumā uz Centrāltirgu, tad uz nomaļo ieliņu.

—  Šamanis zvērēja, ka tas nav viņa darbs, — Gangrēna ziņoja Melnajam Mērim. — Bet, manuprāt, neviens cits to nevarēja izdarīt. Viņi arī pirka tos draņķīgos stroķus. Vienu paņēma Barkass.

—  Barkass atšķēlies, viņš tagad ir pats par sevi. — Melnais Mēris kārtējo reizi demonstrēja savu informētību.

—  Kāda starpība, jānoskaidro. Citādi saietā mums sados pa ausīm!

Tihodonskas saspringtajā atmosfērā vajadzēja atturēties no pārsteidzīgiem lēmumiem. Taču pārāk daudzas autoritātes bija nemierā ar kopienu. Doņeckas zagļi Petruša un Trejžuburis, neskatoties uz atrasto kompromisu, aizgāja apvainojušies. Maskavieši Gariks un Slota izteica sašutumu par Krustu, kurš neatzina un apķen- gāja viņu krustdēlu Kalganu. Tagad vēl aizskarti jūtas Kaukāza pārstāvji…

Ja sasauks saietu, prasīs no viņa, Melnā Mēra. Labi, ja izdosies atrunāties. Bet ja ne? Teiks: kārtību tu neuzturi, «likumu» neievēro, obščakā tev nemaksā, dara, ko grib… Mierīgi var dabūt pa ausīm.

—  Pasauc Ziemeli un Klibo, domāsim, — pahans beidzot noteica.

Gangrēna saprotoši pamāja.

Barkass pilnībā kontrolēja «Supermārketu». Ziemeļa atsūtītie bezkauņas, kas bija apkrāpuši neskaitāmus vientiešus ar «uzpirksteņiem», «vienmēr laimīgajā loterijā» un kārtīs, centīgi maksāja trīsdesmit procentus no peļņas.

tagad viņš pats bija kļuvis boss, un pilnīgā neatkarība viņam patika.

Itālis dažas reizes bija uzsūtījis savus ļaudis, viņš piedāvāja turēt tirgu uz pajām. Bet kurš gan dalīsies savā īpašumā?

Pats par sevi saprotams, ka varēja gaidīt nepatikšanas, tādēļ vajadzēja būt modram. Barkass mainīja maršrutus, nakšņošanas vietas un mašīnas, pārstāja iet uz «Safīru» un nerādījās kazino.

Piesardzība nebija lieka. Reiz viņš lika kādam puisim aizdzīt uz servisu «mersi». Kad tas ieslēdza aizdedzi, drausmīgs sprādziens izārdīja mašīnu un no puikas nekas pāri nepalika.

Tūlīt radās jautājums: kurš? Labs spridzinātājs bija Karpetjanam, bet viņš paklausīgi pildīja visas Samaņa pavēles. Arī Itālis reiz bija uzspridzinājis konkurenta benzīna cisternu.

Barkass dzīvi pazina. Ja nesadosi pretī, samierināsies ar atentātu, tad ilgi nedzīvosi.

Par slepkavību aizdomās turētā Bļaura fotogrāfijas rotāja stendu «Viņus meklē milicija», tādēļ bijušais kontrolieris uzvedās ļoti paklausīgi.

— Skaties: atlieksi drātiņas, izrausi gredzenu, bet sviru turi līdz pēdējam brīdim, citādi uzlidosi gaisā pats, — atvaļinātais jūras kājnieks pamācīja bēguļojošo slepkavu. — Tai tikpat kā nav šķembu, to var mest arī uz ielas, bet labāk ripini pa zemi, jo tā drošāk…

Kad Itālis iznāca no kazino un devās pie savas mašīnas, Bļauris no stūra akurāti paripināja viņam zem kājām granātu RGD-5. Nogranda sprādziens. Viens miesassargs bija beigts uz vietas, bet otrs smagi ievainots. Itālim norāva kāju.

Dienu vēlāk Bļauris iemeta granātu F-l Šamaņa kabineta logā. Saimnieka tur nebija, taču sprādziens un tā izraisītais ugunsgrēks radīja materiālus zaudējumus un visus krietni nobiedēja: nākamajā reizē Voroncovam varēja nepaveikties.

Arī Karpeta ļaudis centās novest iesākto līdz galam un uz ielas ar «pumpīšiem» sašāva Barkasa «devīto». Karteča pataisīja mašīnu par sietu, šoferis un pasažiere bija beigti uz vietas. Taču Barkasa vietā «devītajā» sēdēja Miroņgalva ar savu draudzenīti. Tonētie stikli izdarīja viņam lāča pakalpojumu.

Atentāti Barkasu nopietni uztrauca. Ja reiz cilvēku nolēmuši nogalināt, tad galu galā arī nogalina. Nolemtajam ir tikai viena izeja — jāapsteidz pretinieks. Ne jau ierindas izpildītājs, bet gan pats «pasūtītājs» — tas, kurš devis pavēli. Tā nu bijušais brigadieris un Šamanis atradās aci pret aci.

* * *

«Zvans» vienmēr ir liels notikums — pat rūdītam zekam. Arī Krusts atbrīvošanas dienā juta satraukumu. Kopā ņemot, no saviem piecdesmit pieciem mūža gadiem viņš bija pavadījis aiz restēm divdesmit — pusi saprātīgās dzīves. Pirmo termiņu dabūja piecpadsmit gados — sešus gadus par grupveida laupīšanu un slepkavību. Līdz pilngadībai uzturējās mazgadīgo zonā, kur vilku likumi tika ievēroti ar pārspīlētu fanātismu. Viss, kas bija sarkanā krāsā, skaitījās pēdējā cūcība. Agrā pavasarī senči atnes tomātus — met atejā! Māte atnāk uz tikšanos sarkanā kleitā — pagriezies, nospļaujies un joz atpakaļ uz grupu!

Tēva Krustam nebija, bet māte alkoholiķe tā arī nosprāga žogmalē. Tādēļ viņam nenācās pārvarēt kārdinājumus. Reiz viņš pārplēsa rīkli vienam izdzimtenim, kurš pa kluso rija ābolus. Uz «pieaugušo zonu» Krusts aizgāja jau kā autoritāte un turpināja turēties pie «likuma» kā pie glābšanas riņķa.

Cūcība skaitījās arī pirmstermiņa atbrīvošana, tā bija tāda «āžu» padarīšana. Termiņš jāsazelē pilnībā — no zvana līdz zvanam. Un nosēdēja sešus gadus. Tikko iznāca, uzreiz sapinās ar draugiem, dzērumā ielīda svešā kabatā un norāva divus gadus. Pēc tam turējās brīvībā ilgi: uz «šepti» gāja citi, viņš plānoja un vadīja operācijas, izgāšanās gadījumā palika malā.

Bet astoņdesmit otrajā gadā, kad saiets nolēma novākt sasmērējušos urku, Krustam pašam vajadzēja iespraust spalvu [9] notiesātajam sirdī. Bija decembra beigas, posteni ieņēmušais Andropovs sāka ieviest kārtību ar dzelžainu tvērienu, milicija veica neskaitāmus reidus pa «maļinām», un viena no operatīvajām grupām ielauzās «hazā» tai brīdī, kad Krusts bija noliecies pār līķi ar asiņainu nazi rokā.

Protams, liecinieki neatradās: liecību došana taču bija pēdējā cūcība — tas ir viens no noziedzīgās pasaules galvenajiem likumiem, un saietā klātesošās autoritātes to svēti ievēroja. Taču trīs milicijas virsnieki faktiski kļuva par slepkavības lieciniekiem, arī naža rokturi Krusts nepaguva noslaucīt. Lietas materiālos nebija ne vārda par saieta spriedumu — parasta sadzīves ķilda ar traģiskām beigām, tā saucamā «parastā» slepkavība bez vainu pastiprinošiem apstākļiem. Pants paredzēja līdz desmit gadiem. Krusts dabūja astoņus.

Termiņš beidzās deviņdesmitajā, kad aktīvi dibinājās kontakti starp zonām un ārpasauli, tika piekukuļots brīvības atņemšanas vietu komandējošais sastāvs un iemītas takas «vēstulēm» no vienas kolonijas uz otru. Krusts uzskatīja, ka Pārrauga vietas atstāšana šādā atbildīgā brīdī būtu gatavā cūcība, un demonstratīvi apzaga pārtikas preču kiosku, piemezdams termiņam vēl četrus gadus.

Taču katrs termiņš agri vai vēlu beidzas. Nodevis Spīlēm obščaku un vajadzīgos norādījumus, viņš juta, ka pārtrūkst nabas saite, kas saista viņu ar ierasto vidi. Zekiem, kas nosēdējuši vairāk nekā desmit gadus, šāda sajūta ir vienmēr. Seit, zonā, viss ir tik ierasts: dienas kārtība, sabiedrība, draugi un ienaidnieki, priekšniecības paradumi. Noteiktā vieta autoritāšu hierarhijā, ēšana trīs reizes dienā, noteiktos termiņos nomaināmais "<tp- ģērbs. Bet tur — brīvībā? Ne šis, ne tas, ne darba, ne pieraksta, ne pajumtes, ne ēdamā… Vienas vienīgas problēmas, bet spēja tās risināt zudusi uz visiem laikiem… Tad nu daži nemaz negrib iet projām, slēpjas zem nārām, krīt gar zemi, kamēr praporščiki uz rokām iznes laukā… Taču ar varu nevienu dzīvot brīvībā nepiespiedīsi. Izdzēris pudeli šņabja, «laimīgais» izsit logu tuvākajai bodītei un atgriežas ierastajā pasaulē…

Krustu nebiedēja dzīves grūtības. Bažas izraisīja vienīgi brīvībā notikušās pārmaiņas, kuru atbalss lauzās cauri dzeloņdrātīm. Viņš neticēja avīžu rakstiem par automātu apšaudēm gaišā dienas laikā, taču tie, kas ieradās zonā, šos stāstus apstiprināja. Krusts visu to uzklausīja ar skepsi, turklāt paši skaļo lietu dalībnieki nezin kāpēc stingrā režīma kolonijā nenokļuva. Etapi atveda tikai visādus sīkmanus: vidusmēra zaglēnus, somiņu rāvējus, neveiksmīgus laupītājus, narkomānus…

Un tomēr atbrīvošanas priekšvakarā Krusts gulēja slikti, bet, kad pret rītu iekrita smagai nemaņai līdzīgā miegā, viņam rādījās murgi, kurus viņš uzskatīja par ļaunu zīmi.

Ap pusdienlaiku kolonijas priekšnieka vietnieks spieda atbrīvotajam roku,y pasniedza dokumentus, teica parastos atvadvārdus. Četri bijušie notiesātie pārkāpa caurlaides slieksnim un nonāca citā pasaulē, kur nav obligāto apčamdīšanu, jundu, barakas nakšu murmināšanas un vaidu, ierindas, soda izolatora, pudu smago dūru un pra- porščiku gumijas nūjiņu, nebeidzamās burzmas un nepārtrauktās kontroles, smakas, nelāgās, vienveidīgās barības… Viņus vairs neapsargāja standarta dzelonenes dzelkšņi un spirālenes, līdz kaulam griezošie zāģa zobi, dzedrās telekameru acis, elektrošoka sistēma «Kaktuss», negantie, zeķu medīšanai īpaši iedidītie suņi, automāti kareivju rokās, kuriem trāpīgs šāviens nekavējoties piešķirtu desmit dienu atvaļinājumu.

Pirmais brīvības iespaids bija bramanīga ermoņikas spēle un jautra kompānija ap zālienā noklāto galdautu, kurš bija apkrauts šņabja pudelēm un uzkodām. Savulaik brālība tā sagaidīja cienījamas zagļu autoritātes. Krusts paspēra dažus soļus, taču sejas bija svešas, un pamatīgi izkrāsoto sieviešu draisko acu skatieni un pašpuiku šķelmīgās ačteles bija piekaltas kādam, kas nāca viņam aiz muguras.

— Koriņi! — Pagrūdis Krustu, priekšā izlauzās Slapjais, kurš pirms dažām minūtēm pie caurlaides durvīm bija goddevīgi palaidis pārējos pa priekšu.

Ermoņikas sāka spēlēt tušu, atskanēja priecīgas klaigas.

Slapjais bija nosēdējis sešus gadus par desmitgadīgas meitenes izvarošanu daudzstāvu nama liftā. Tikai pateicoties Krusta aizbildniecībai, viņu nepataisīja par «gaili», un visu termiņu viņš pavadīja uz zonas hierarhijas apakšējiem pakāpieniem. Tagad viņu sagaidīja kā varoni.

«Ja tā turpināsies, vēl kļūs par autoritāti,» Krusts skumji nodomāja. «Ja jau viņus neinteresē, par ko sēdējis un kas bijis zonā… Nosēdējis ilgu termiņu, tātad kārtīgs zaglis…»

Nostāsti par «likumu» pārkāpšanu uzskatāmi apstiprinājās. Krusts nospļāvās.

Slapjais no glāzes dzēra šņabi, uz vaigiem spīdēja lūpukrāsa, ermoņikas vai pušu rāvās. Izvarotājam un sīk- manim dzīve brīvībā iesākās ar svētkiem.

Ar skaudību noskatījušies uz jautro kompāniju, divi atbrīvotie vīri, galvu nokāruši, vilkās uz autobusa pieturu. Vējš dzenāja pa neslaucīto ielu putekļu mākoņus, smēķu galus, papīra drazas un saņurcītus polietilēna maisiņus. Mēsli tvērās zem noplukušās zāliena apmalītes un četriem milzīgajiem ārzemju automobiļiem, kādus pilsonis Kalašņikovs pirms iesēšanās ne sapņos nebija redzējis.

Līdz Tihodonskai bija astoņdesmit kilometru. Bijušais notiesātais Kalašņikovs sataustīja kabatā naudas paciņu, pāri par trīssimt tūkstošiem — savu divpadsmit gadu algu. Sapinies biežajās cenu svārstībās, viņš zināja vienīgi to, ka autobusa biļetei vajadzētu pietikt. Arī viņš devās uz pieturu.

Krusts nebija redzējis nevienu rietumu bojeviku, kurus Ziemelim tā patika atdarināt, tādēļ ļoti izbrīnījās, kad reizē iegaudojās limuzīnu signāltaures un no vāģiem izkāpa Ziemelis, Klibais, Karalis un Laķieris. Visi bija uzvalkos un kaklasaitēs, Klibais un Laķieris pat notīrījuši no rokām tetovējumus. Viņi izturējās pašpārliecināti un nemaz nebaidījās, ka pēkšņi piebrauks zilā mašīna ar sarkano svītru, menti sāks uzdot savus viltīgos jautājumus un pārbaudīt nepārprotami zagto vāģu dokumentus.

Atbrīvotais, no soda izciešanas brīža pilntiesīgais Krievijas pilsonis Oļegs Vasiļjevičs Kalašņikovs, noziedzīgās pasaules autoritāte, kronētais likumīgais zaglis ar iesauku Krusts, bija krietni atpalicis no dzīves. Viņš nezināja, ka visdažādāko līmeņu noziedznieki pilnīgi legāli brauc ar ārzemju automašīnām, ka mentu ziņkāre ir krietni mazinājusies un viņi uzdod mazāk jautājumu, bet viņu mašīnas krāsotas pavisam savādāk nekā pirms divpadsmit gadiem. Viņš nezināja, ka ar visa termiņa algu, viņa trīssimt tūkstošiem, pēc zonas parametriem milzīgo naudu, Ziemelim nepietiktu vienam vakaram restorānā.

Taču Krusts lieliski orientējās cilvēku savstarpējo attiecību labirintos un brīnišķīgi saprata, ka starp sagaidītājiem nav Melnā Mēra. Gandrīz simtprocentīgā Tihodonskas ietekmīgāko autoritāšu klātbūtne, apliecinot viņam cieņu, par spīti pahana nelabvēlībai, bija visai daiļrunīga zīme.

Pēc dažām minūtēm četri limuzīni izkustējās no vietas un, uzņēmuši ātrumu, traucās uz Tihodonsku.

* * *

Laikā, kad Oļegs Vasiļjevičs Kalašņikovs grima mīkstajos ādas sēdekļos, traukdamies ar ātrumu simt kilometru stundā (trases stāvoklis neļāva šoferim spiest gāzes pedāli līdz grīdai), klausījās ārpasaules jaunākās ziņas, Ivans Sergejevičs Kozlovs nopietni sarunājās ar diviem Maskavas viesiem.

Kustīgā, mudīgā sieva Daša, kas pēdējos divdesmit gadus vadīja Tēva saimniecību, prasmīgi uzklāja galdu un, labi zinādama ieražas, nekavējoties nozuda.

—  Iekodīsim, iedzersim, pēc ceļojuma nāks tikai par labu, — labsirdīgi krekšķinādams,' noteica Melnais Mēris, kuru negaidītā vizīte darīja piesardzīgu.

Taču dūšīgais, apvelties sākušais vīrs ar stīvo ezīti, kas bija viņam palīdzējis tikt pie iesaukas, noraidoši pakratīja galvu.

—  Ne jau tāpēc esam ieradušies.

—  Kā vēlies, Slota, — tēlodams apvainojumu, noteica Melnais Mēris, tad ar savām stīvajām kājām aizkliboja vietā, neveikli atzvēlās krēslā un ielēja pats sev.

—  Es gan iedzeršu uz tavu veselību, bet uzkodīšu uz savējo…

Zaglim jābūt aktierim. Jaunībā, notverts ar svešu maku, Melnais Mēris tik lieliski notēloja epilepsijas lēkmi, ka dīkdieņu bars un apzagtais stulbenis, izrādīdams līdzcietību, zvanīja «ātrajiem» un sāka kliegt uz mentiem, kas lauza viņam rokas: «Ko jūs aiztiekat slimu cilvēku?! Viņš jāved uz slimnīcu!»

Protams, operi viņam neticēja, grasījās ārstēt ar dūri pakrūtē, bet sabiedrība sarīkoja psihisko pretuzbrukumu un atteicās iet par, lieciniekiem. Bet kas tā par lietu bez lieciniekiem? Ievedis kādā pagalmā, sados pa kaklu un atlaidīs. Savureiz pat varēja izsprukt sveikā bez iekaustīšanas…

Bet, kad tik sentimentāli liecinieki vairs negadījās, bija vien jāiet uz zonu, bet ari tur bija nepieciešama aktiermāksla — sevišķi, kamēr vēl neesi pieņēmies «svarā». Jebkurā strīdā uzvarēs tas, kam noticēs pārējie! Bet kuram tic? Tic tam, kurš savu taisnību prot pārliecinoši pierādīt: dievoties, zvērēt, mesties kautiņā, plēst sev kreklu. Ja nākas taisnoties un draud iekaustīšana, svarīgi arī prast blefot, parādīt savu spēku un pārliecību.

Šobrīd Melnais Mēris negribēja ne ēst, ne dzert. Ko tas Slota te meklēja, atkūlies ar savu gorillam līdzīgo «gladiatoru»? Bet šoferīti atstājuši mašīnā, un motors rūc, nesāksi jau uz ielas pie savas mājas šaudīties! Tad nu vajadzēja spēlēt, tēlot mierīgu, vārgu večuku, kas grasās mest visu pie malas. Bet kabatā gulēja mazais, sadursmēs rūdītais brauniņš. Arī Gangrēna aizbāzis aiz jostas stroķi un aizsūtījis Velnu pēc palīgiem, bet Foma sēž kravas mašīnā gatavībā aizšķērsot ieliņu.

Bet tas tikai tā, katram gadījumam. Tagad notiek izrāde. Slota atteicās ieturēties — lika noprast, ka ieradies ar prasību. Bet viņš tik dzer un ēd: sak, nejūtos vainīgs, ne no viena nebaidos, laba apetīte un stipri nervi.

—  Ja reiz esi ieradies, tad saki, ko vēlies! — Melnais Mēris dzedri noprasīja, košļādams skābētus kāpostus. Viņš runāja tikai ar Slotu, kas bija Krievijas līmeņa autoritāte. Bet «gladiatoru» viņš nepazina un negribēja pazīt. Lai gan galdu bija licis klāt trijiem: jāēd taču katram cilvēkam… Taču tiesības runāt par nopietnām lietām gan nav dotas visiem.

—  Iebraucām pa ceļam uz Doņecku, — Slota pavēstīja, neatbildējis uz jautājumu. — Petruša un Trejžuburis ir dusmīgi: pie tevis valda patvaļa! Cilvēkiem ne par ko cērt nost rokas…

—  Ar to mēs jau tikām skaidrībā. — Melnais Mēris saviebās.

—  Arī roku piešuvāt atpakaļ? — «gladiators» nosmīkņāja. Viņš bija izlaidies uz dīvāna un vaļīgi žļambāja košļeni, ar savām dziļi iegrimušajām acīm nekautri pētīdams mājas saimnieku. Skūts, spīdīgs pauris, brangs kakls, kas pa taisno savienoja ausis ar pleciem, rokas kā ceļamkrānu strēles. Mēms lopiņš, vardarbības mašīna. Kāpēc viņš vispār vēra vaļā muti?

Melnais Mēris pavērās Slotā.

—  Ko tu esi atvedis?

Šim vajadzēja samulst, taču nesamulsa vis.

—  Velvetu — savu kompanjonu. Viņš vada lielu grupējumu. Skaitās mūsu līmeņa autoritāte.

«Paskat, kā… tātad no «jaunajiem»… Iznāk, ka Slota ar viņiem saostījies,» ar nepatiku nodomāja Melnais Mēris, bet skaļi apvaicājās:

—   Kas viņš skaitās?

Slota novērsās.

—  Kas viņu pazīst? Kurā zonā bijis? Kurš par viņu «parakstīsies»?

Slota klusēja.

—   Pats varu par sevi «parakstīties», — Velvets no- dārdināja. — Man ir divsimt cilvēku, visi ar stobriem, varu viņus savākt stundas laikā! Un mani pazīst visi, kam vajag pazīt! Gan prokurori, gan mentu priekšnieki, gan varas pārstāvji… Tā ka parašu ostīt netaisos!

—  Tā tas ir, — Slota noteica, skatīdamies sāņus. — Tagad daudz kas mainās. Jūs turaties uz zādzībām, spertiem vāģiem, narkotikām un kazino. Bet mums piķis vārās pavisam savādāk. Pavisam cits piķis…

Melnajam Mērim būtu bijis ko atbildēt. Par «likumu», par zagļu brālību, par bezkaunīgajiem sportistiem — reketieriem, kuri jānoliek pie vietas… Taču viņš neteica neko. Vēl pavisam nesen viņš bija nosodījis Krustu, kurš ne par matu negribēja atkāpties no «likuma». Tagad Slota skatās uz viņu kā uz atstumtu «parašnieku». Un tas Velvets viņam labākais draugs; ja iznāks saķeršanās, jau zināms, kura pusē būs Maskavas «likumīgais».

Skūtais izstaroja nepārprotamus draudus. «Nekas, tūlīt Velns atvedīs Ziemeli vai Klibo ar ļaudīm, šitie suņi aizmirsuši, ka neatrodas uz savas zemes! Apraksim visus trīs, bet vāģi aizdzīsim līdz Voroņežai un ceļmalā sadedzināsim, lai tad pameklē! Jā, atbrauca un atkal aizbrauca… Neviens saiets neatzīs par vainīgu!»

Tad piepeši Melnais Mēris atcerējās, ka Ziemelis, Klibais un visi pārējie aizbraukuši sagaidīt Krustu. Bridi viņš jutās neaizsargāts, bet tas bija tikai vienu mirkli.

«Pats viņus apsitīšu!» uzplaiksnīja nejauka doma. «Uzticamais Gangrēna dežurē aizdurvē, un vispār: vai tad Tihodonskā trūkst pārgalvīgu puišu, kas sados pa ragiem katram iebraucējam. Vienīgi, ja…

Izvilcis mutautu, Melnais Mēris nosusināja lūpas un iebāza to atkal atpakaļ, aizskardams silto metālu.

Ja šie nav nolēmuši viņu novākt, lai atbrīvotu vietu Krustam! Šādos gadījumos parasti uzsūta svešu cilvēku, kura likvidācija neko neatrisina. Saieta spriedumus izpilda vienmēr — ja ne viens, tad kāds cits. Taču nekādi lieli saieti pēdējā laikā nav notikuši, citādi jau viņu būtu uzaicinājuši! Varbūt Krusts sasaucis zonas autoritāšu saietu? Taču tāda informācija noteikti būtu nonākusi viņam ausīs.

Lidojumā saķērušās mušas džinkstēdamas iekrita šņabja glāzē. Melnais Mēris ar riebumu izgāza četrdes- mitgrādīgo šķidrumu uz grīdas.

—  Daša! — viņš aizkaitināti iesaucās. — Daša, apmaini glāzi!

Dašas vietā istabā ienāca Gangrēna. Gangrēnas izstarotās šaušalas līdzsvaroja draudu bioviļņus, kas nāca no Velveta. Uz ātro uzcirstā svešā žakete uz vēdera bija saslējusies — slēpti nēsāt «parabellumu» ir visai grūti, tur nepieciešams speciāls aprīkojums. Taču Gangrēna nemaz negrasījās neko slēpt: ne ieroci, ne gatavību pēc saimnieka pavēles saplosīt svešiniekus gabalos.

—  Viņa ir pagalmā, — viņš sacīja ierastajā deguna balsī, aptaustīdams viesus ar savu nomācošo skatienu. Tie sabozās, bet Melnais Mēris juta, ka saspringums, kas viņu pirmīt bija pārņēmis, atkāpās.

—  Aiznes glāzi, lai apmaina. Un lai uzvāra stipru tēju.

Iziedams gaitenī, Gangrēna sadūrās ar Blakti.

—  Vai Tēvs mājās? — tas norūpējies apvaicājās.

—  Aizņemts, — Gangrēna noburkšķēja. — Pagaidi tepat. Un pieskati…

Neizprotams žests, un viņš devās uz kāpnēm, lai nokāptu pirmajā stāvā. Dažas minūtes nogaidījis, Blakts metās pie durvīm un ar ausi pieplaka šaurajai spraugai. Arī viņš pats nevarētu pateikt, kas tai brīdī viņam lika šādi rīkoties: iedzimta ziņkāre vai Mežaina daba.

—  Are, tev piegānīja glāzi, un tu to apmainīji, — Slota sacīja. — Bet ko lai dara, ja mūsu draugu, labu cilvēku, pataisījuši par pakalpiņu?

Melnais Mēris izrādīja interesi: nolika dakšiņu, atbalstījās ar elkoņiem uz galda un nogaidoši pavērās maskavietī.

—  Vai tu pazīsti Gariku un Velnu?

Melnais Mēris pamāja.

—  Loti cienījamas zagļu autoritātes.

—  Bet vai es, Slota, esmu autoritāte?

Melnais Mēris pamāja vēlreiz.

—  Bez šaubām.

—   Mēs trijatā kronējām viņa draugu. — Slota norādīja uz Velvetu. — Viņu dēvē par Galvu. Un drīz pēc tam viņš aizgāja uz zonu. Nokļuva pie Krusta. Krusts viņu noķengāja, lika mazgāt grīdu, nosauca par Spļaudekli. Bet Galva ir ļoti nopietns puisis. Viņu atbalstīs daudzi.

Velvets kaut ko norūca.

—  Ar viņu saistītas daudzas lietas, no kurām nāktu liela nauda. Un ne tikai nauda…

—  Mēs viņu aizvilksim uz citu zonu! — Velvets iebrēcās. — Un viņš tur būs pahans!

Slota un Melnais Mēris saskatījās. Velvets acīmredzot nezināja zonas kārtību un zeķu sakaru iespējas. Arī tad, ja Galvu aizvestu tūkstošiem kilometru tālu, tik un tā viņš paliktu «apķengātais».

Velvets uztvēra un pareizi iztulkoja viņu skatienu.

—  Nospļauties par zonām! Mēs vinu izvilksim! Slimības dēl vai lietas pārskatīšanai, vienafga, bet izvilksim!

—   Kāds tad man ar to sakars? — Melnais Mēris apvaicājās neviltotā neizpratnē.

—  Puiši ļoti apvainojušies, — teica Slota, atkal vērdamies sāņus uz kafijas servīzes tasītēm, kas aiz stikla spīdināja sānus.

—  Krusts šodien nāk ārā. Jāizdomā, ko ar viņu darīt.

—  Domājiet! Drīz saiets…

—   Priekš kam mums saiets? — Velvets nepieklājīgi pārtrauca. — Tur paskaidros, ka viņš visu izdarījis pēc jūsu noteikumiem! Mums ir pašiem savs saiets!

—  Nu un tad?

Mazā, sausnējā vecīša skatiens lika Velvetam apklust. Melnais Mēris strauji grūda roku kabatā. Milzenis saspringa. Bet Tēvs izvilka tikai nagu vīlīti un sāka apstrādāt nagus.

—  Klausies! — Slota paliecās uz priekšu. — Drīzumā lielais saiets. Trejžuburis izteiks tev prasību, Skelets gribēs dot pa ausīm, un, ja vēl mēs trīs «parakstīsimies»… Saprati?

Pahans klusēdams turpināja vīlēt nagus.

—  Bet, ja mēs nostāsimies tavā pusē, Trejžuburis, skaidra lieta, aizvērsies. Par Skeletu nezinu, bet viens viņš neko neizdarīs. Bez tam Maskavā un Pīterā «likumīgo» tagad cik uziet, un mūs viņi ņem vērā…

Melnais Mēris klusēja. Viss, ko teica Slota, bija skaidra patiesība. Gaidāmajā saietā viņam atbalsts bija nepieciešams.

—  Un ko jums vajag no manis? — viņš atkārtoja.

—  Krustu pārāk neaizstāvi, — Slota mundri noteica. — Mūsu cilvēks atnāks, piezvanīs — palīdzi viņam ar labu padomu. Un pēc tam saki vienu biezu vārdu. Ienaidnieku taču mums netrūkst…

Izvirzītās prasības bija izpildāmas. Un viesu intereses pilnībā sakrita ar saimnieka interesēm. Turklāt tie grasījās vina vietā atrisināt sarežģītu problēmu. Un piedevām vēl solīja tik nepieciešamo atbalstu.

—  Norunāts, — Melnais Mēris sacīja. — Varbūt iedzersim pa glāzītei?

—  Tagad var, — Slota pamāja.

—  Visu dienu neesam rijuši, — Velvets viņu atbalstīja, pievirzīdamies tuvāk galdam.

Pa trepēm kāpa Gangrēna ar tīru glāzi, un Mežainis atsprāga no durvīm.

* * *

Atkārtotā ekspertīze konstatēja, ka videoieraksts ir montēts. Tihodonskas apgabala Tiesas prezidijs sakarā ar jaunatklātajiem apstākļiem atcēla notiesātā Koreņeva spriedumu.

«…nosūtīt lietu papildizmeklēšanai uz Tihodonskas apgabala prokuratūru,» Lapsa izlasīja lēmuma kopijā. Un pasmīnējis skaļi nolasīja otro punktu: — «Ierosināt krimināllietu par izmeklēšanas materiālu viltošanas faktu…»

—   Dosi pretī? — apvaicājās majors Sazonovs. — Ie- grūdīsi savus «krusttēvus» pie mums?

Apaļīgais, plikpaurainais vīriņš vecumā ap piecdesmit atstāja maldīgu labsirdīga cilvēka iespaidu un nemaz neatgādināja operatīvās daļas priekšnieku. Vēl pavisam nesen viņš bija organizējis notiesātā Koreņeva izstrādi par viņa saistību ar slepkavību, bet fortūnas rats apgriezās, un Koreņevs vairs nebija notiesātais, bet rūdīts, viltīgs opers, kuru pēc dažiem mēnešiem atjaunos dienestā…

—   Pacentīšos, — Lapsa skarbi izgrūda caur zobiem. — Izmeklētājam diez vai izdosies: tie no prokuratūras savējos neaiztiek… Bet bijušo kolēģi gan labprāt noguldītu uz nārām…

Ierastos apstākļos Lapsa nebūtu to teicis, jo nemēdza atklāt savus plānus. Bet tagad pār viņu valdīja īpašas jūtas, kurām par cēloni bija ilgi gaidītā pārtapšana no zeka par normālu, pilnvērtīgu cilvēku.

—  Vēl pa simtiņam?

—   Lai iet!

Lēmums par sprieduma atcelšanu LDK-13 ienāca dienas beigās, kad meitenes no speciāldaļas jau bija beigušas darbu. Tātad atbrīvošanas dokumenti tiks noformēti tikai rīt. Lai brīvajam Krievijas pilsonim Ko- reņevam nakts nebūtu jāpavada barakā kopā ar noziedzniekiem, kam atņemta brīvība, majors Sazonovs uzaicināja viņu pie sevis kabinetā, uzlika pudeli šņabja un vienkāršu uzkodu, nometa uz šaurā dīvāniņa tīras veļas komplektu un nu jau trīs stundas sirsnīgi runājās par dzīvi un turpmākajiem plāniem.

—  Par papildizmeklēšanu viņi uzrakstījuši muldēšanas pēc, — Sazonovs teica pārliecinātā tonī, un Koreņevs pamāja.

Viņi bija profesionāļi un lieliski saprata: laiks neveicina jaunu pierādījumu rašanos, gluži pretēji — aiziet zudumā vecie. Papildizmeklēšana beigsies ar čiku.

—  Atjaunosies darbā?

—   Laikam.

Sprieduma atcelšana un tai sekojošā lietas izbeigšana automātiski likvidē iemeslu atvaļināšanai no IeM. Tādēļ parasti visi sāk jaunu dzīvi ar iesniegumu par atjaunošanu dienestā. Arī tad, ja netaisās dienēt. Jo tad aiziešanas iemesls ir paša vēlēšanās, bet tā jau ir pavisam cita lieta.

—  Kad tiksi ģenerāļos, neaizmirsti Sazonovu…

Majors šķietami pajokoja. Lapsa pavīpsnāja.

—  Neaizmirsīšu.

Galu galā tieši Sazonovs bija atļāvis personīgo tikšanos ar Natahu, lai gan viņi nebija sarakstījušies. Bet tas, ka viņš «pielika» Igoņinu un mēģināja piešūt slepkavību, vienkārši bija viņa pienākums, un tur nebija par ko apvainoties.

—  Vai tev ģimene ir? — Lapsa negaidīti apvaicājās, acumirklī saprazdams, ka šis jautājums ir asociāciju virknes: satikšanās — Nataha — reģistrēšanās… tiešas sekas.

—  Protams. Sieva un divas meitiņas. Viena precējusies, otra šķīrusies… Vīriņi jau mēdz iemest, — Sazonovs pažēlojās, liedams glāzēs atlikušo šņabi. — Kas tad nu iemetējs par ģimenes cilvēku.

—  Tas tiesa…

Viņi izdzēra atlikušo.

Lapsa saprata, ka LDK-13 operatīvās daļas priekšnieks katru tā vis nepagodinātu. Tātad Sazonovs zina, ka Lapsam ir savs informatoru tīkls, līdz ar to laba informētība par kolonijas dzīvi — ne tikai aiz dzeloņdrātīm, bet ari administratīvajā korpusā. Tādēļ prātīgāk šķirties pa labam. Bet varbūt, iereibis būdams, vakarējais zeks izmuld kaut ko noderīgu. Vai atbild uz kādu tieši uzdotu jautājumu.

—  Labi… Tev laiks doties pie miera…

Majors Sazonovs skatījās uz kolēģi un pie sevis prātoja. Vēl šorīt viņš bija virdis zeķu katlā, bet tagad atkal jutās kā milicijas majors. Kādēļ lai viens majors otram nepastāstītu par zeķu dzīvi?

Taču ilgus gadus izkoptā opera intuīcija čukstēja, ka nav vērts uzdot parastos mentu jautājumus. Koreņevs uz tiem tik un tā neatbildētu un piedevām vēl apvainotos — tā tikai varēja saraut savstarpējās labvēlības diedziņu, kurš kādreiz vēl varēja noderēt.

Tiesām, kuru katru ieslodzīto majors Sazonovs šādi nepavadīja. Tikai perspektīvos.

—    Ar labu nakti!

Koreņevs paspieda pastiepto roku.

Priekšvēlēšanu kampaņa ritēja pilnā sparā. Uz brīvo vietu Likumdošanas padomē pretendēja divi kandidāti. Ivana Pavloviča Voroncova vārds tapa zināms katram Tihodonskas iedzīvotājam: vietējās avīzes bez virzības un politiskās orientācijas izšķirības veltīja viņam rakstu, aprakstu vai interviju. Voroncova programma bija saistoša: pabarot visus gardi un lēti. Skeptiķi smīkņāja par tik populistisku lozungu, bet cenas Centrāltirgū tiešām kritās, un šis neapstrīdamais fakts atbruņoja katru oponentu. Pats Voroncovs skaidroja, ka tas panākts, pateicoties tiešajiem sakariem ar ražotājiem, starpnieku atstumšanu un rūpīgu tirdzniecības organizāciju.

—  Tas viss ir nieki, — gara auguma kalsnējs cilvēks brillēs ar bieziem stikliem teica apakšpulkvedim Krilovam. — Mūsu iniciatīvas grupa apstaigāja tirgu, aprunājās ar pārdevējiem… Viņi tirgo ar zaudējumiem, jo tos ir iebaidījuši rīkļurāvēji…

Krilova priekšā sēdēja otrs Likumdošanas sapulces kandidāts — inženieris Demčenko, viens no vietējās demokrātu kustības aktīvistiem.

—  Tas, ka es vēlēšanās zaudēšu, ir acīm redzams. Tomēr biedē šīs bandas pārdrošība! Viņi jūtas stāvokļa noteicēji, ne no kā un ne no viena nebaidās un nemaz neuzskata par vajadzīgu to slēpt!

Demčenko bija neveiksmei nolemta taisnības meklētāja seja. Vakar viņa logā bija iešāvuši ar apzāģētu bisi, bet pastkastītē atradās draudu vēstule, kas tagad gulēja uz Krilova galda.

«Ja nevarēsi norimties, gulēsi kapā,» brīdināja nezināms labvēlis.

Teksts bija rakstīts ar rakstāmmašīnu. Ar to pašu, kas jau bija uzklaudzinājusi draudus baņķierim Honda- čevam. Kostja Koroļovs centās atrast veco «Maskavu» Samana tuvumā. Taču pagaidām…

—  Vai jūs vēlaties apsardzi?

—  Kāda jēga… Ja gribēs nogalināt, nogalinās… Vakar mani tikai brīdināja. Un ziniet ko, — biezo stiklu palielinātās acis ielūkojās vai pašā operatīvās nodaļas priekšnieka dvēselē, — es taču vienmēr kādam esmu traucējis. Priekšniecībai, Rajona komitejai, apgabala sekretāram — visiem! Mani ir atlaiduši, saukuši aprunāties uz VDK, biedējuši, brīdinājuši. Taču vēl nekad neesmu juties tik neaizsargāts! Nekad!

Nedabīgi lielajās acu zīlītēs parādījās vilšanās.

—   Es nesu plakātus «Nost PSKP», es rīkoju mītiņus Jeļcina atbalstam, es savām rokām cēlu jaunu — brīvu un demokrātisku dzīvi… Ko gan mēs esam uzcēluši?

Krilovs nolaida skatienu.

—  Vai jūs vēlaties saņemt apsardzi?

Demčenko piecēlās.

—  Man tā nav vajadzīga. Es noņemu savu kandidatūru. Apsardze vajadzīga valstij, kurā bandīti bez pūlēm kļūst politiķi. Būtu jau labi, ja tikai apgabala līmenī… Cik var runāt par korupciju? Mūsu mūžīgais ģenerālprokurors paziņoja, ka tikmēr, kamēr nav likuma, viņš neredz arī notiekošo. Likumprojekts iesniegts pusotra gada atpakaļ. Un tālāk? Valsts dome to pieņem, bet Federālā padome noraida. Kā jūs domājat — kādēļ viņiem nav vajadzīga cīņa ar korupciju?

Kad durvis aiz apmeklētāja aizvērās, Krilovs skaļi nolamājās, tikai nebija zināms — uz ko.

Rakstāmmašīnas «Maskava» meklēšanas akciju Ko- roļovs leģendēja kā tirgus sanitāro pārbaudi. Katram tirdzniecības iecirknim tika uzdots steidzīgi sagatavot izziņu par epidemioloģiskajiem pasākumiem, kas veikti pēdējā laikā. Obligāta prasība bija dokumenta kārtīga noformēšana.

Sekciju vadītāji lādēdamies uzskricelēja prasīto papī- riti, bet pēc tam meklēja rakstāmmašīnu, lai to pārrakstītu. Direktora sekretāre, paviljonu vadītāju sekretāri un citi drukāšanas tehnikas īpašnieki tika dāsni cienāti.

Dienas beigās Korolovs saņēma divdesmit septiņas dažādas izzinās, kuras Dija rakstītas ar četrām rakstām- masinam. Tikai atskaite par gaļas paviljona kautķermeņu sadalīšanas sekcijas nevainojamo sanitāro stāvokli bija rakstīta uz vecas, izļurkātas «Maskavas» — tās pašas, kuru meklēja RONAP.

—    Es saprotu, pagājušo reizi jūs bijāt pārsteidzīgs, — advokāts Hasjanovs, kā vienmēr, izturējās pieklājīgi un korekti, — tādēļ neņemu to ļaunā. Un ari jums nevajag apvainoties uz mani.

Viņš neatvairāmi pasmaidīja.

—  Man personīgi no jums neko nevajag. Es tikai daru savu darbu. Ja nebūtu manis, te sēdētu cits jurists. Un teiktu tieši to pašu.

—  Jūs darāt savu darbu, bet tie, kas gribēja mani nogalināt, — savu. Vai ne?

Hondačevs centās runāt brīvi, ar vieglu ironiju, taču tas viņam nekādi neizdevās. Balss bija saspringta un nervoza.

—  Diemžēl!

Advokāts noplātīja rokas.

—  Mans pilnvarotājs centās iegādāties akcijas no jūsu Maskavas dibinātājiem. Taču viņam neizdevās tos pārliecināt…

—  Viņš netiks tiem klāt, — baņķieris viņu pārtrauca.

—  Nezinu. — Hasjanovs pavērsa plaukstu tā, it kā atgaiņātos no baumām, tenkām un minējumiem. — Katrā ziņā mans pilnvarotājs redz tikai vienu iespēju — pārliecināt jūs.

Hondačevs smagi nopūtās. Viņš cerēja, ka viņu liks mierā, lai gan saprata: ja runa ir par lielu naudu, lēmumus tik viegli mainīt nemēdz.

—  Man uzticēts pavēstīt jums noteikumus: jūs pārdodat akcijas un paliekat par valdes priekšsēdi. Jums tiks iecelts vietnieks. Morālos zaudējumus kompensēsim ar desmit tūkstošiem dolāru.

Advokāts ieturēja pauzi.

—   Ko jūs par to teiksiet?

Hondačevs piecēlās, pastiepās pēc masīvas sudraba etvijas un aizsmēķēja.

—  Un, kad es iešu bojā autokatastrofā vai noindēšos ar gāzi, mans vietnieks automātiski pārņems bankas vadību? Tas viss jau ir bijis, pie tam daudz reižu. Mainās personāls, apsardze, nominālais priekšsēdis kļūst par marioneti, bet, ja tiepjas, mirst.

—  Cilvēki mirst dažādi, citreiz vispār bez iemesla. Kādēļ apspriest tik bēdīgu tēmu? Atgriezīsimies pie akciju pirkšanas. Kāda ir jūsu atbilde?

Hondačevs ievilka dūmu un domīgi izlaida to caur nāsīm, nokratīdams pelnus.

Izputēšana, pazemošana un nāve — lūk, kas viņam tika piedāvāts. Vai ari tikai nāve. Izvēle nebija liela.

—  Man jāpadomā.

—  Brīnišķīgi. Vai ar nedēļu jums pietiks?

Baņķieris klusēja.

—     Labvēlīga lēmuma gadījumā piezvaniet man. — Advokāts nolika uz melnu ādu pārvilktās galda virsmas savu vizītkarti.

—  Ja zvans neatskanēs šīs nedēļas laikā, tātad atbilde ir noliedzoša.

Hasjanovs piecēlās.

—  Nu, lai iet, uzmetīšu vēl vienu dienu pa virsu, uz iespējamās aizņemtības vai aizmirstības rēķina. Patiesas labvēlības un simpātiju vārdā.

Viņš pasmaidīja.

—  Uz redzēšanos. Gaidu jūsu zvanu.

Durvis mīksti aizvērās.

Pēc dažām minūtēm uzradās «Zelta loka» drošības dienesta priekšnieks Baikovs — drukns, no vieniem vienīgiem muskuļiem sastāvošs atvaļināts IeM darbinieks.

—  Tūlīt pārbaudīsim ierakstu…

Viņš attina atpakaļ paslēptā magnetofona lenti un to ieslēdza.

«Katrā ziņā mans pilnvarotājs redz tikai vienu iespēju — pārliecināt jūs…»

Hasjanova balss skanēja skaļi un mierīgi.

Hondačevs nosprieda, ka advokāts paredzējis slepenā ieraksta iespēju.

—   Lieliska kvalitāte! — Baikovs nopriecājās.

—   Bet ko tā mums dod?

—  Padomāsim, kā to var izmantot…

Vērodams spēkoņa rosīšanos, Hondačevs nosprieda, ka, imitējot aktivitāti, tas slēpj savu apjukumu un bezspēcību…

—  Esmu jums sagatavojis brīnišķīgu bruņuvesti! Zem žaketes nemaz nevar ievērot.

—   Bet ja nu galvā vai kaklā?

Baņķieris aptaustīja nelielo plāksterīti uz gandrīz pilnīgi sadzijušas brūces.

—   Nu… Mēs viņus nemaz nelaidīsim tuvumā!

—  Skaidrs… Vai jums kaut ko izsaka uzvārds Koreņevs?

—  Kā tad! Tas taču ir tas «vilkusuns»! Tikai viņu ietupināja uz sešiem gadiem.

—   Nesen es runāju ar apgabala tiesas priekšsēdi — spriedumu atcēluši. Kuru katru dienu Koreņevs atgriezīsies Tihodonskā. Nekavējoties aiciniet viņu pie manis. Jebkurā laikā. Vai jūs mani sapratāt?

—  Sapratu, — Baikovs atbildēja bez pašpaļāvības balsī.

* * *

Lapsu neviens negaidīja ar ātrām mašīnām, bez tam speciālā kolonija atradās valsts otrā galā. Gandrīz trīs diennaktis viņš kratījās izļodzītos vagonos, līdz beidzot saņurcīts un noguris iztenterēja uz labi pazīstamā perona.

Viņa aktīvā bija atceltais spriedums, izziņa par atbrīvošanu, piecpadsmit tūkstoši rubļu un vaskadrānas soma ar nožēlojamām atbrīvota žeka panckām. Pasīvā — neesoša pase, neesošs darbs un neesoša dzīvesvieta. Desmit kriminālmeklēšanas un noziedznieku aizturēšanas gados nopelnītais niecīgais dzīvoklītis bija gājis zudumā uz visiem laikiem. «Persona, kas notiesāta ar brīvības atņemšanu uz laiku, ilgāku par trim gadiem, zaudē tiesības uz apdzīvojamo platību,» teikts joprojām spēkā esošajā padomju laika likumā. Kuram lai taisnojas par tiesas kļūdu un atcelto spriedumu? Kam lai lūdz dzīvokli? Tagad lūgumus neviens vairs neuzklausa. Uzklausa tikai naudu. Un ieročus. PM aprakta drošā vietā, turpat ir ari divas viltotas pases. Taču sākt šādi negribējās.

Lapsa trolejbusā aizbrauca līdz centram un gluži mehāniski nokļuva rajona nodaļā. Dežurants bija svešs, laikam no jaunajiem, priekšnieka tobrīd nebija, un viņš iegāja pie Savuškina.

—  Sveiks! — Vietnieks operatīvajā darbā stingri paspieda viņam roku.

Tāpat kā apakšpulkvedis Žistovskis bija darījis atvadoties. Viņš jau varēja atļauties šādi atkratīties, vēl pamezdams laba ceļa vēlējumus, bet tagad ar rokasspiedienu viss tikai iesākās.

—  Dzirdēju, dzirdēju, — Savuškins iesāka pārspīlēti dzīvīgi. — Zēl, ka neizbeidza lietu, lai attaisnošana būtu pilnīga…

—  Izbeigs, kur liksies, — Lapsa vienaldzīgi atsaucās. — Bet kas ir ar manu dzīvokli?

—  Jā, tur ir viena lieta!

Vietnieks izmisīgi atmeta ar roku.

—  Tu droši vien nezini, nogalināja Dimu Kotovu… Atdevām viņa sievai un bērniem.

—  Dāsni. Kā tad viņi trijatā varēja saspiesties piecpadsmit kvadrātmetros?

—  Kurš tad varēja zināt, ka tā iznāks… — Palaidis repliku gar ausīm, Savuškins turpināja izsamist.

Lapsa saprata, ka te viņš nekādu palīdzību nesaņems.

—  Es Simakovam nesen teicu: būtu ņēmis Koreņevu. Mēs tieši atklājām vienu slepkavību…

—  Nu tad ņemiet.

—  Ko? Bet… Jāpagaida, kamēr beigsies papildizmeklē- šana. Protams, formalitāte, bet kur liksies…

Ieskatījies vairākos kriminālmeklēšanas kabinetos, Lapsa atrada Reutovu. Tas patiesi nopriecājās, pacienāja ar pusdienām pelmeņu bodītē un pastāstīja jaunumus.

—  Vai tev ir kur dzīvot? — viņš beidzot apvaicājās.

—  Ir, — Lapsa atbildēja ar daudz lielāku pārliecību balsī, nekā tajā brīdī izjuta patiesībā.

Viņš Natahai nepiezvanīja, lai gan agrāk nekad neapciemoja viņu bez brīdināšanas — vai mazums kādas situācijas var rasties, kāpēc sarežģīt dzīvi gan sev, gan citiem… Viņai bija mīksts raksturs, un, izsakoties pašas vārdiem, viņa «neprata atteikt». Kad nomāktais Lapsa sāka tincināt, Nataha paskaidroja, ka uz dzimumsfēru tas neattiecas. Paskaidrojums nebija pārliecinošs, turklāt Lapsa zināja, ka cilvēku vājības ir visvarenas. Ja pievilcīgs sievišķis dzīvo viens un vēl pie tam «neprot atteikt», zināms, ka viņas dzīvoklī uzradīsies pagaidu iemītnieki. Un mednieku — ak vai, cik daudz! Tādēļ, grasīdamies apciemot draudzeni, Lapsa vispirms piezvanīja: izbraucu, drīz būšu klāt… Un iztika bez pārsteigumiem. '

Bet šoreiz viņš vienkārši baidījās uzgriezt labi zināmo numuru. Ko tad lai saka? «Esmu atbraucis — bez naudas, bez darba, bez mantības, bez pajumtes. Vai tu mani pieņemsi?!» Nožēlojama, pazemojoša vēkšķēšana. Labāk aiziet pašam, tad jau redzēs.

Vecās piecstāvu mājas kāpņu telpā Lapsa iegāja ar tādu sajūtu, kāda viņam mēdza rasties, ja pastāvēja risks dabūt lodi. Tad viņš izslēdza drošinātāju un ērtāk satvēra silto, rievoto plastmasu. Viņš ātri uzskrēja ceturtajā stāvā, nospieda zvana pogu, kuru pats kādreiz bija pierikojis, automātiski parāvās sānus, bet tad atkal nostājās vietā, lai pilnībā atrastos pasa pirktās «actiņas» redzeslokā. Kāpņu laukumiņā bija triju dzīvokļu durvis, keramikas plāksnīšu grīda tīri izslaucīta, tādēļ viņš pie Natahas durvīm pamanīja dažus pelēkus pikucīšus. Pelni? Laikam gan. Parasti jau viņa nedzina nevienu pīpēt laukā…

Lapsa piezvanīja vēlreiz. Tad vēl.

Viņam likās, ka dzīvoklī notiek kaut kāda rosīšanās, taču viņš neuztvēra to ar dzirdi, bet ar saasinātu sesto maņu, gluži kā briesmu brīžos. Tas, kas tur kustējās, centās nesacelt troksni.

«Neatvērs,» Lapsa nodomāja, bet kļūdījās.

Noklikšķēja atslēga, nožvadzēja ķēdīte, un Nataha izslīdēja uz laukumiņa, pievērusi aiz sevis durvis.

—  Sveicināts, — pa pusei priecīga, pa pusei apjukusi, viņa noteica. — Tevi izlaida?

—  Kā redzi.

—  Ai, cik labi! Tātad tev viss kārtībā?

—  Lieliski.

—  Es ļoti priecājos.

—   Es ari.

Iestājās neizbēgama pauze. Natahas acis šaudījās no vienas puses uz otru. Viena viņas būtnes dala meklēja, kam pieķerties, lai varētu turpināt nevainīgo, bezatbildīgi tukšo sarunu. Bet glābiņa nebija. Netīkamā tēma nebija apejama.

—  Vai tu neesi viena?

Nataha ar interesi pētīja veco sienas skapi, kas pa pusei aizsedza loga nišu.

—   Es taču nezināju, ka tu atbrauksi… Un tu nepiezvanīji… — Pa nevērīgi pievērto durvju spraugu strāvoja kartupeļu smarža.

—   Kopdzīve ar kopīgu saimniekošanu?

—   Man taču vajadzīga palīdzība! Varbūt tu uzskati, ka man visu mūžu jāplēšas vienai?!

Nataha mēģināja pāriet uzbrukumā. Balss skanēja aizvainoti.

—  Atradi labu palīgu? Cep kartupeļus, pīpē trepēs?

Otrs Dvīnis pasmaidīja.

—  Kartupeļus cepu es. Bet smēķēt tiešām… Bet kā tu zini?

Taču Lapsa nebija noskaņots uz neitrālu tēmu apspriešanu.

—   Kāpēc tik ilgi nevēri vaļā? Vai drātējāties?

Līdzīgā situācijā deviņas sievietes no desmit būtu

pasūtījušas viņu uz poda. Bet Nataha izcēlās ar savu vājo raksturu. Pie kam otram Dvīnim sametās kauns.

—   Ko tu?

Nemierīgās acis izbolījās tēlotā sašutumā.

—   Kā tu vari tā domāt?

Lapsa pavīpsnāja.

—   Nudien…

Viņa plauksta pārslīdēja Natahas augumam no augšas līdz apakšai. Zem plānā zīda sašūpojās nedaudz atkare- nās krūtis ar cietiem, uzbudinātiem galiņiem. Tas neko nenozīmēja, mājās viņa vienmēr staigāja bez krūštura. Toties ap gurniem bija nomanāma biksīšu gumija, kas apgāza viņa pieņēmumu. Zonā pavadītais laiks lika sevi manīt: roka pret paša gribu apstājās uz pauguriņa, tad paslīdēja zem halāta, atvilka gumiju un ieķērās kuplajā kodeļā.

Otrais Dvīnis grozīja galvu, nopētīdams te izdegušo spuldzīti iepretī durvīm, te slēdzi, un Lapsa nodomāja, ka nākamais jautājums būs saistīts ar elektrību. To apsteigdama, roka ienira vēl dziļāk.

—  Tur nedrīkst…

Viņš pats jau bija to sapratis. Bet vai tad sieviešu fizioloģija bijušam zekam kāds šķērslis!

—   Nospļauties!

Balss bija čerkstoša.

—  Ne tur…

Šis iebildums jau vairāk izklausījās pēc solījuma. Viens no Dvīņiem ielūkojās skapī. Kādreiz, kad vecmāmiņa Marja vēl bija dzīva, viņiem nācās mīlēties mazā midze- nītī, kurš bija piestūķēts ar makulatūru un visādiem krāmiem.

Lapsa ielīda spraugā, Nataha ienira aiz viņa. Šeit bija maz vietas, šaurais augstais logs fokusēja viņu ķermeņus virs gurniem. Starp citu, Natahu tas nekad nebija mulsinājis.

—  Tikai es ilgi nevaru.

Neraugoties uz šaurību, viņai izdevās pietupties.

—  Labi, — tādā pašā aizsmakušā balsī teica Lapsa.

Tad piepeši viņš atcerējās, ka ilgi nav mazgājies, un

jutās visai neveikli. Taču Nataha niansēm nepiegrieza vērību.

Lapsa nebija melojis. Nataha bija brīva pēc piecām minūtēm.

—  Vai tu man piezvanīsi? — viņa apvaicājās, kārtodama rītakleitu.

—   Redzēsim.

Apmierinājuma vietā Lapsa nez kādēļ juta ārkārtīgu aizkaitinājumu.

—  Vai meita joprojām pie vecākiem?

—  Jā, tur taču ir jūra, pavisam cits gaiss. Viņai tikai labāk…

—  Vai mana bise kārtībā? Un forma?

—  Protams. Vari paņemt katrā laikā.

—  Arī labi.

Lapsa saminstinājās, nezinādams, ko sacīt atvadoties. Nekas piemērots neiešāvās prātā.

—  Tavam… ē-ē-ē draugam ir vēl viena laba īpašība.

—   Kāda?

—  Viņš nav ziņkārīgs.

—  Tiešām… Kā tu zini?

—  Visu labu!

—  Visu labu…

Lapsa atviegloti dipināja lejup pa platajām kāpnēm. Galu galā viņam nebija iemesla apvainoties uz Natahu. Tā viņa labā bija darījusi visu, ko spējusi. Lapsa izbrā- zās laukā, viņu sagaidīja bezpajumtnieka nakts.

Krēsloja, uz ielas valdīja drūzma: tihodonskieši atgriezās no darba, iepirkās, lai pirms tumsas iestāšanās pagūtu ieslēgties savos mitekļos. Lapsa apstājās, viņu grūstīja no visām pusēm: uzšņākdami, burkšķēdami, neapmierināti purpinādami, bet savureiz pat atklāti lamādamies. Bija jūtams, ka cilvēki ir noguruši un ārkārtīgi nikni.

Dzimušajam tihodonskietim Lapsam tas bija ierasti. Viņš pat nepievērsa uzmanību šādiem sīkumiem, turklāt viņu nodarbināja svarīga problēma: kur pārlaist nakti. Un kur pārlaist turpmākās…

Nakšņošana stacijā bija izslēgta — tur sapulcējās kriminālelemend, bet bijušā menta nožēlojamais stāvoklis neizbēgami kalpos kā pamudinājums nokārtot vecos rēķinus. Viesnīcai nebija naudas. Radinieki dzīvo Pīterā un Habarovskā — patālu, arī attiecības nav tik ciešas, lai viņi ar prieku uzņemtu vakarējo zeķu. Reutovs bija aicinājis pie sevis, taču viņam četri cilvēki divdesmit astoņos metros. Mežainis?

Lapsa bija pārsteigts par negaidīto domu. Viņš zināja, ka tas pieķēries savam uzraugošajam virsniekam, un ari pats izjuta simpātijas pret aģentu, izceldams viņu no pelēkās pērkamo un nesavtīgo informatoru masas. Taču ne jau tā, lai atcerētos viņu kā draugu, pie kura var pārnakšņot! Bez tam viņš atcerējās… Pie Mežaina nevarēja rādīties — nobeigs abus. Bet satikties ar viņu vajadzēja visdrīzākajā laikā.

Tā arī neatradis pieņemamu risinājumu, Lapsa atslābinājās un ļāva blīvajai gājēju masai, kas zināja, kurp dodas, aizraut sevi līdzi, it kā ari viņš zinātu sava maršruta galapunktu. Pēkšņi viņu pārņēma skaudība pret cilvēkiem, kurus kāds gaidīja. Lai cik lēni ietu, tik un tā kaut kur jānonāk. Tikai — kur? Bez pajumtes, neviena nepažēlots un nevienam nevajadzīgs, Lapsa tik tikko vilka kājas. Pēkšņi no barjerai piespiestā «devītnieka» kāds viņu pasauca. Pār nolaisto spoguļstiklu skatījās bijušais IeM darbinieks Baikovs. Viņi nekad nebija draudzējušies vai cieši sagājušies, ne šņabi kopā dzēruši, ne slēpņos kopā sēdējuši. Bet tagad viņš draudzīgi smaidīja un meta ar roku.

—  Sēdies mašīnā, Filip, ir viens darbiņš!

—  Par simt miljoniem? — Lapsa sarkastiski apvaicājās.

—  Varbūt drusku mazāk, — Baikovs lietišķi noteica un mitējās smaidīt. — Bet varbūt ari par visiem simt!

Mazliet pavilcinājies, Lapsa devās uz mašīnu.

* * ★

«Aksiņjas» —- pilsētas labākās viesnīcas — divistabu numurā, kam daudz netrūka līdz luksusam, klusi skanēja mūzika, viegls vējiņš plivināja krēmkrāsas aizkarus un patīkami veldzēja majora Maļinkina sakarsušo seju. Tiesa, pašlaik nebija nekā tāda, kas liecinātu, ka viņš ir majors: parasts kails vīrietis, atzvēlies dziļā krēslā, ar tievu, līdz pusei pielietu konjaka glāzi rokās.

Treniņus pametušā sportista ķermenis vēl bija klāts sviedriem un sirds turpināja strauji dauzīties kā pirms pāris minūtēm, kad platajā, elastīgajā gultā Maļinkins vaiga sviedros bija rāvies uz saldkaislā svētlaimē guļošās manekenes Tajas Popcovas. Varbūt šī spēja bez kādiem aizspriedumiem atdoties partnerim, lika majoram tik cieši viņai pieķerties.

Viņš daios malkos iztukšoja glāzi, nesteidzoties uzkoda un atkal no garās, koniskās pudeles ielēja aromātisko dzintarkrāsas šķidrumu.

Konjaks «Metaxa» komerckioskos maksā trīsdesmit divus tūkstošus, un, kas nebija mazsvarīgi, to pirka Taja.

Protams, par Garegina Petrosova naudu, bet to Maļinkins, bez šaubām, nezināja. Tāpat kā nespēja atskārst savu īsto lomu vētrainajā romānā ar apburošo manekeni.

Pats interesantākais, ka majors bija iekūlies taisni tādā ķezā, no kādas viņu un viņa kolēģus bija brīdinājuši specdienestu darbinieki ikmēneša modrības paaugstināšanas nodarbībās un neskaitāmajās individuālajās pārrunās. Taču, vai nu šo pārrunu pelēcīgums un formālisms, vai nespēja novērtēt kritisku situāciju, kurā pats esi iekūlies, vai ari pārāk augstais pašnovērtējums liedza majoram Maļinkinam saskatīt blēdību negaidītajā, kvēlajā un dāsnajā jaunās un skaistās sievietes mīlestībā. Pretizlūkošanas darbinieku pamācošajos piemēros nevīžam un pļāpām vienmēr klājas plāni. Klausītāji, kas bija pieraduši laist gar ausīm propagandas efektu, negribēja ticēt tik acīm redzamai likumsakarībai. Taču šodien pat Maļinkinam bija lemts pārliecināties, ka tieši viņa gadījumā tā darbosies. Darbosies neatgriezeniski un nežēlīgi.

Viņš paguva iedzert vēl pāris malku un gandrīz jau bija iztukšojis kārtējo glāzi, kad no vannasistabas at- svaidzinājusies izspurdza Taja. Uz nolaidenajiem pleciem un elastīgajām krūšu lodēm vizēja ūdenslāses, gurnus viņa bija apņēmusi ar dvieli, kuru, starp citu, gandrīz uzreiz nometa. Neparasti noformētais pauguriņš — šaura, vertikāla svītriņa trijstūra vietā, kā parasti, piekala majora skatienu. Taja kā skubinādama pasmaidīja, atklādama spēcīgos, gludos zobus.

—  Es jau savas darīšanas nokārtoju, Oļedziņ, — viņa kaprīzi noteica, pienākot viņam cieši klāt. — Es te nīkstu tikai tevis dēļ. Kad tad mēs atgriezīsimies Maskavā?

—  Visdrīzāk, jau pēc trim dienām. — Majors pastiepa roku, bet meitene kaitēdamās atsprāga atpakaļ.

—  Tā tu vienmēr saki. Laikam esi noskatījis kādu sievišķi no vietējām.

Taja aizvainoti novērsās un noliecās, lai paceltu dvieli, ļaudama partnerim aplūkot parasti slēpjamo miesas daļu.

—  Kur tu šodien visu dienu biji? Es zvanīju uz viesnīcu…

Majors norija pēdējo malku.

—  Braucām uz kara aerodromu. Kilometrus septiņus ārpus pilsētas. Izošņājām visapkārt. Nāc pie manis…

—  Tu teici, ka būsi viesnīcā! — Taja pavirzījās tālāk un atsēdās uz galda maliņas, kailo kāju šūpodama.

—   Šodien bija paredzēts brīvs. Bet pēkšņi pavēle — jāsagatavo kara aerodroms. Es jau tev teicu: mēs gaidām svarīgus cilvēkus. Ļoti svarīgus. Drīzumā pati redzēsi. Nāc pie manis!

—  Kad gaida svarīgus cilvēkus, visu gatavo jau iepriekš, nevis pēdējā brīdī. Tu vienkārši izdomā ieganstus…

Taja cieši ievīstījās dvielī, it kā grasītos to nekad vairs nenomest.

—  Tā lieta ir slepena, iepriekš neko neziņo. No rīta pateica — un uz priekšu!

Negaidītais paziņojums «Zet» grupas operatīvajā sanāksmē bija speciāli paredzēts Maļinkinam. Precīzāk, Pet- rosova aģentei Popcovai, bet galu galā pašam ANA Informācijas biroja rezidentam. Nodevis informāciju, majors bija izpildījis viņam atvēlēto funkciju. Tam, ar ko viņš vēl divas stundas nodarbojās viesnīcas «Aksiņja» numurā, nebija nekādas nozīmes.

Pie viesnīcas izejas majoru gaidīja plecīgs cilvēks oficiālā uzvalkā un kaklasaitē, ar skarbu sejas izteiksmi.

—  Biedri Maļinkin? — Dzedro acu skatiens caururba majoru. — Jūs gaida pulkvedis Grevcovs. Lūdzu, uz mašīnu!

Pulkvedis Grevcovs bija viņa tiešais priekšnieks.

«Iekūlos!» majors nodomāja. Reibulis un tīkamais gurdums acumirklī pagaisa. Tā vietā nāca bailes.

«Specdienestnieki izsekojuši… Varbūt ierakstījuši lentē… Ja Grevcovs atlidojis speciāli manis dēļ, tad nu gan ir traki… Vai tiešām tribunāls?»

—  Lūdzu, uz mašīnu! — atkārtoja cilvēks ar pretizlūkošanas darbiniekam raksturīgu ārieni.

Melnajā volgā gaidīja vēl divi, līdzīgi pirmajam kā dvīņi. Ierēcās dzinējs. «Forsētais,» Maļinkins konstatēja, būdams jau iespiests starp pavadoņu čuguna rumpjiem.

—  Nu, nodevēj, iztirinājies? — naidīgi noprasīja kreisajā pusē sēdošais.

—  Vai tiešām tribunāls? — majors ar lielām grūtībām izmocīja.

—  Kādēļ? — pa labi sēdošais drūmi pavīpsnāja. — Ar tevi taču viss tāpat ir skaidrs. Ko tur vēl daudz muļļā- ties.

Mašīna strauji uzņēma ātrumu.

Pēc stundas majora līķi uzgāja uz Maģistrāles prospekta. Aculiecinieki pavēstīja, ka viņu notriekusi mašīna, kuras numuru neviens nav ievērojis.

—  Tāda vieta, — autoinspektors gurdi pavēstīja Fiņi- kovam, kuru bija uzrāvis kājās trauksmes signāls. — Nav ne luksofora, ne gājēju tuneļa, bet pagaidīt jau šie nevar… Sevišķi, kad piedzērušies… Kopš gada sākuma astotais gadījums.

Galvenās apsardzes pārvaldes pārstāvis sakritībām neticēja. Viņš vienīgais no visas plāna «Zet» nodrošināšanas grupas zināja, ka plāns ir atcelts un notiek tā imitācija, lai apzinātu naidīgos spēkus, kas gatavo atentātu pret valsts pirmo personu. Un nodrošināšanas grupas locekļa nāve neapšaubāmi bija viņu rīcības izpausme.

Uzskatīdams sevi par vislabāk informēto sakarā ar operatīvi profilaktiskajiem pasākumiem, kas tika veikti Tihodonskā, Fiņikovs neko nezināja par slepeno apakšvienību «Tantals», un viņam pat prātā neienāca, ka nelaimes gadījuma «aculiecinieki» ir tā darbinieki. Tāpat majors nenojauta, ka Maļinkins gājis bojā pavisam citā vietā un citos apstākļos, bet līķis speciāli nomests šai bīstamajā vietā. Tādēļ viņš pamatīgi izprašņāja «aculieciniekus» par sabraukšanu, līdz pēdējam sīkumam noskaidrojot Maļinkinu it kā sabraukušās mašīnas pazīmes.

Tihodonskā notika milicijas operācija «Pārtveršana» un pretizlūkošanas operācija «Meklēšana». Milicija un FPD vai krita no kājām, meklējot patiesībā neesošu mašīnu. Paaugstinātās drošības režīms, kuru bija ieviesis plāns «Zet», tika saasināts vēl vairāk.

Ar FPD ekranizēto augstfrekvenču sakaru starpnie- čību majors Fiņikovs sazinājās ar šefu — GAP ģenerāli Korņilovu un īsi raksturoja situāciju.

—  Nosūtu tavā rīcībā grupu «Elle», — ģenerālis teica pēc nelielas pauzes. — Noliec to pilsēteli uz ausīm, lai tikai būtu rezultāti! Izdari to pats saviem spēkiem, tas ir ļoti svarīgi! Vai tu mani saprati?

—  Sapratu, biedri ģenerāl, — Fiņikovs atsaucās.

Viņš strādāja šai dienestā jau divdesmit vienu gadu,

tādēļ saprata savu priekšnieku no pusvārda. Gandrīz visus šos gadus valsts augstākās vadības apsardzi veica PSRS VDK devītā pārvalde. Vienvadības un vienprātības ērā šāda sistēma visus apmierināja. Taču pēc deviņdesmit pirmā gada augusta VDK monolītu saskaldīja vairākos blāķos, un daudzmaz vienotā «devītā» pārtapa Krievijas Federācijas Galvenajā apsardzes pārvaldē.

Tā kā «virzošā un vadošā spēka» diktatūras vietā nāca kriminālās anarhijas patvaļīgā visatļautība, fiziskā aizsardzība kļuva par nepieciešamu jebkuru valstisku un nevalstisku orgānu un iestāžu darbības pamatu, ja tās vēlējās palikt neatkarīgas no ārēja spiediena. Bet tam, kurš vadīja apsardzi, nu radās iespēja, citiem argumentiem pietrūkstot, oponentus vienkārši nokniebt.

Kad domstarpības starp prezidentu un Augstāko padomi vēl tikai sāka iezīmēties, AP priekšsēdis izveidoja savu Apsardzes departamentu. Tā nu vienlaikus pastāvēja GAP, kas bija pakļauta prezidentam, un AD, ko vadīja Augstākās padomes priekšsēdis.

Domstarpības varas atzaru starpā saasinājās, un likumsakarīgi — abi audzēja muskuļus gadījumam, ja nu politiskie strīdi izvērstos tiešā sadursmē. GAP un AD štati pieauga, struktūra kļuva sarežģītāka.

Konkurējošo apsardzes dienestu spēki bija apmēram vienādi, un, kad deviņdesmit trešā gada augustā atskanēja šāvieni, ne jau viņi bija tie, kas izšķīra karadarbības iznākumu. Tiešā triecienā raidītie tanki izlēma Augstākās padomes un līdz ar to ari tās «jumta» likteni. Apsardzes departaments beidza savu pastāvēšanu, bet tā darbiniekiem ceļš uz GAP bija slēgts: augstākās vadības drošības garantēšana ir ne tikai atbildīga, bet ari smalka lieta, kur lojalitāte un uzticamība ir lielā vērtē.

Tādēļ bijušie AD darbinieki ķērās pie baņķieru, jaunbagātnieku un bandītu sargāšanas, samaksas ziņā nezaudēdami salīdzinājumā ar dem laikiem, kad apsargāja deputātus.

Bet GAP kļuva par monopolistu sevišķi svarīgu personu fiziskās apsardzes lietā. Attīstīdamās pēc dzelžaini birokrātiskajiem likumiem, kuri attiecās uz visām Krievijas iestādēm, tā palielināja personālu, paplašināja savu uzdevumu loku, piesavinājās jaunas funkcijas, atbrīvojās no radniecīgajām spēka struktūrām, bez kuru atbalsta agrāk nevarēja sekmīgi strādāt.

Ģenerālis Koržovs lieliski saprata: jo lielāka un varenāka iestāde, jo lielāks tas vadītāja politiskais svars un valstiskā autoritāte. Tā kā ģenerālis bija sācis dienestu kā prezidenta personīgais miesassargs — jau tajos laikos, kad tas vēl nemaz nebija īsts prezidents, un viņa darba jēga bija visdārgākā pirmās personas īpašuma — dzīvības un varas saglabāšana, visi viņa pasākumi šai virzienā tika ar ieinteresētību atbalstīti.

Lai informatīvā nodrošinājuma ziņā nebūtu atkarīga no FPD un IeM, Galvenā apsardzes pārvalde ieguva desības veikt operatīvo darbību, izveidoja operatīvo nodalu un savu informatoru tīklu. Lai patstāvīgi spētu likvidēt teroristu un diversantu grupas, GAP formēja savu speciālo vienību — aktīvās darbības grupu (ar koda nosaukumu «Elle») [10] , tās kodolu veidoja slavenās «Alfas» speciālisti. Koržovs plānoja tuvākajā laikā iegādāties personīgo karaspēku, sākumā operatīvo pulku ar bruņu tehniku, vieglo artilēriju, aviācijas un helikopteru eskadriļām.

Taču, lai saņemtu prezidenta atbalstu arī turpmāk, vajadzēja attaisnot savu eksistenci ar akciju, kas pierādītu, ka GAP spēj strādāt daudz efektīvāk nekā FPD un IeM kopā.

Savukārt FPD un IeM vadītāji, kuriem, dabiski, nepatika konkurentu rašanās, centās uzskatāmi pierādīt, ka viņu iestādes droši sargā sabiedrisko kārtību, valsts un tās vadītāja drošību.

Veiksmīga «Tihodonskas kārts» izspēlēšana dotu iespēju uzvarētājam sekmīgi realizēt savus plānus.

—  Es sapratu, biedri ģenerāl, — majors Fiņikovs atkārtoja. — Iegūšu rezultātus saviem spēkiem!

Koržovs atvienojās, un Fiņikovs, lēni nolicis AF aparāta klausuli, izgāja no sakaru mezgla.

—  Vai drīkst ienākt?

Gaitenī FPDP sakarnieki gaidīja, kad beigsies konfidenciālā saruna.

Fiņikovs pamāja. Domās viņš virzījās pa maršrutu, kur vajadzēja braukt prezidenta mašīnai. Tam, ka tajā sēdēs dubultnieks, nebija nekādas nozīmes.

GBS aerodroms atradās uz austrumiem no Tihodonskas tāpat kā civilais. To operācijā iesaistīja aiz gluži saprotama iemesla: vieglāk bloķēt militāru objektu, kas atrodas stepes vidū, nekā dzīvojamo māju ieskautu pilsētas aerodromu, kurš mudžēt mudž no cilvēkiem. Tātad vieglāk noslēpjams tas, ka abas augstās sarunu puses Tihodonskā neieradīsies. Jau būdami gaisā, Alijevs un Petrosjans saņems radiogrammas par sarunu vietas maiņu. Bet noteiktajā laikā piezemēsies viņu šķietamās lidmašīnas ar atbilstošu krāsojumu un borta numuriem, tā ka teroristu «acs», kas no tāluma skatīsies binoklī, būs pārliecināts, ka viss notiek pēc plāna. Tas, ka sagaidīšana notiek bez īpaša svinīguma, ir pilnīgi saprotams, ar FPDP darbiniekiem piestūķētu mašīnu svīta trauks cauri pilsētai uz stingri apsargājamām ārpilsētas rezidencēm, un viss.

Bet dažas stundas vēlāk ieradīsies Krievijas prezidenta personīgā lidmašīna ar dubultnieku, un tad nu gan notiks pompoza sagaidīšana — pūlis, vaļējs limuzīns, sveicienam pacelta valsts galvas roka. īsi sakot, notiks makšķerēšana uz dzīvo ēsmu.

Atentāti ceļ politiķa popularitāti un spējīgi atdzīvināt izplēnējušo tautas mīlestību. Un sazvērestības izmeklēšana nenovēršami pārslēdz cilvēku uzmanību no saimnieciskām problēmām uz politiku: kas tie par draņķiem, kas mums traucē dzīvot? Ja jau ir ienaidnieki, tātad visas dzīves problēmas rodas vinu vainas dēļ, tad tikai cirtīsim nost viņu nelietīgās galvas!

Bet tādu rezultātu var iegūt vienigi tad, ja viņš, Fiņikovs, kaut ko nesalaidīs grīstē un novadīs operāciju ar juveliera rūpību!

Tādēļ, prātodams par svītas maršrutu, valsts apsardzes majors piegāja pie Tihodonskas shēmas, kur bija ievilkta tieva, sarkana līnija.

Tuvākais apsardzes rādiuss — desmit metru. Tas pilnībā ietilpst GAP operatīvās atbildības zonā. Vizuālā kontrole no pirmās mašīnas, ieroču un sprāgstvielu meklēšana ar detektoru no otrās mašīnas, personīgo miesassargu vizuālā kontrole no prezidenta mašīnas. Tuvākajā rādiusā darbojās arī IeM, FPD darbinieki un karavīri civilajā.

Vidējais rādiuss ir no desmit līdz piecdesmit metriem. Šeit galvenajos punktos tiek izvietoti stacionāri valsts apsardzes spēku posteņi, IeM un FPD veic profilaktiskus meklēšanas pasākumus. Visu kontrolē «Alfas» un vietējo specvienību darbinieki.

Un, visbeidzot, ārējais rādiuss — no piecdesmit līdz trīssimt metriem. GAP un vietējo specvienību snaiperi kontrolē galvenos punktus, bet IeM veic vispārējus reidus un «aizver» atentātam izdevīgās vietas.

Fiņikovs labi zināja, ka tik gludi apsardzes organizācija izskatās tikai uz papīra. Uz īstajām ielām un maģistrālēm sarkanā līnija bija divdesmit kilometru gara. Tādēļ nodrošināt pietiekamu darbinieku blīvumu ar lielām pūlēm izdodas tikai tuvākajā apsardzes rādiusā, kurš, starp citu, ir pats bīstamākais. Daudzmaz nosegts ir ari vidējais rādiuss. Arējā rādiusā, palielinoties attālumam, kontrole strauji samazinās. Tiesa, arī trāpīga šāviena iespējamība no šāda attāluma tuva nullei. Bet no trīssimt metriem vispār neviens parasti nešauj.

Uz šī pēdējā uzskata arī balstījās Meistara aprēķini. Viņš grasījās šaut no piecsimt metriem. Precīzāk, no četrsimt astoņdesmit. Tieši tik garš ceļš lodei lidojams, ja tā izšauta pa nepabeigtās «svecītes» — kādreiz plānotās PSKP apgabala komitejas ēkas — sešpadsmitā stāva logu. Kad partija zaudēja varu, finansēšana nekavējoties aprāvās un dzīvība jaunceltnē pamira. Trīs gadus dzelzsbetona karkass gaidīja jaunu saimnieku, bet

Meistars noskatīja to saviem mērķiem ātrāk par citiem.

Stāvēdams uz betona laukumiņa malas, slepkava izbīdāmā tālskatī vēroja atklāto trases iecirkni. Svīta iznirs pie dzeltenās piecstāvenes un simt, simt piecdesmit metrus virzīsies redzamības zonā, līdz nozudīs aiz pilsētas bibliotēkas stikla kuba. Ja iepriekš ieņemta pozīcija, tad pilnīgi iespējams vienreiz vai divreiz trāpīgi izšaut. Viņš nebaidījās netrāpīt. Par netrāpīšanu atbildēs Svilpis. Arī par trāpījumiem atbildēs Svilpis. Precīzāk, tas, kas paliks no viņa pāri.

Daudz vairāk Meistaru uztrauca atkāpšanās. Viņa rīcībā nebūs vairāk par piecāmv minūtēm, lai nozustu no vienā mirklī aplenktā rajona. Šodien viņš gribēja rīkot ģenerālmēģinājumu.

Virsū ierastajam apģērbam viņš bija uzvilcis melnu kombinezonu. Viņš aiztaisīja platās montiera — kāpēja jostas sprādzes. Pavērās pulkstenī un dziļi nopūtās, tad nospieda hronometra pogu, iztēlodamies nākamos mirkļus pēc šāviena.

Šauteni nomest lejā, pats pie lifta šahtas, nostieptā tērauda trose jau iepriekš droši nostiprināta, aiztaisīt nolaišanās ierīces mehānismu, atgrūsties ar kājām un laisties lejup, regulējot ātrumu ar bremžu sviru…

Elpa aizrāvās, Meistars nospieda sviru, bet tai pašā mirklī atkal atlaida un, pašāvies garām sešpadsmit kāpņu laukumiņiem, ieslēdza bremžu mehānismu. Kritiens beidzās, un viņš sastinga gaisā. Par ātru! Līdz šahtas dibenam vēl četri metri. Viņš atkal atlaida sviru un lēni nolaidās uz slapjās betona grīdas.

Oda pēc pelējuma un mitruma. Meistars ātri attaisīja jostu un skriešus metās tumsā. «Varbūt paņemt lukturi,» pazibēja norūpējusies doma. Taču viņam vajadzīgo sektoru no augšas apgaismoja mazs lodziņš. Lūkas vāks bija atbīdīts tik tālu, lai varētu izlīst pa sirpjveida spraugu. Atbalstījies abām rokām, viņš uzcēla vāku atpakaļ, pa dzelzs skavām nokāpa lejā pie milzīgās kanalizācijas caurules sausās betona renes. Rene manāmi sliecās lejup.

Pagrābstījies kāpņu labajā pusē, Meistars atrada lukturi un lika tā dzeltenajam staram šaudīties pa pelēko betonu. Gandrīz uzreiz dzeltenais plankums lika parādīties uz mutes noliktajiem paštaisītajiem ratiņiem ar bērnu velosipēda ritenīšiem. Sagatavojis tos braukšanai, Meistars ar kājām uz priekšu apgūlās uz ēvelētajiem dēļiem, piesprādzējās ar siksnu un vairākas reizes ar rokām atgrūdās pret grubuļaino betonu. Ratiņi traucās uz priekšu, uzņemdami ātrumu. Kā bobslejā — tikai gludās ledus renes vietā porains betons, arī ātrums drusku mazāks, un nav ne līkumu, ne virāžu.

Visi jaunceļamā objekta komunālie dienesti bija izpro- jektēti autonomi. Savs kanalizācijas kolektors ietiecās tieši Donā. Tas bija astoņsimt metru garš.

Gulēdams uz muguras, Meistars vērās augšup. Virs viņa divkājainie medību suņi savelk savas ķēdes, cieši ieslēdzot medījumu. Bet medījums aizbēg viņiem pa apakšu! Nevienam medniekam tas neienāks ne prātā!

Ratiņi sašūpojās. Viņš pacēla galvu, lai laikus ieraudzītu gaišo izejas plankumu. «Varbūt viņi nemaz nav tādi muļķi? Viņiem ir visas pazemes komunikāciju shēmas, kas tad tās ko nenobloķēt!» Doma bija nepatīkama, taču maz ticama. Kāda jēga bloķēt kanalizācijas kolektoru, kas atrodas tik tālu no apsargājamā objekta maršruta?

Priekšā pavīdēja gaisma. Meistars nospieda velosipēda bremžu sviras, ratiņi samazināja ātrumu, paripoja ar inerci un apstājās metrus desmit no caurules gala. Meistars nometa kombinezonu un, saulē samiedzies, pavērās laukā. Metru zem vina virmoja ūdens, pa fārvateru lepni aiztraucās «Raķete», &et tepat blakus Krols no motorenes «ķēra zivis». Ieraudzījis šefu, viņš iedarbināja motoru un piebrauca pie caurules atveres. Atspēries pret betonu, Meistars veikli ielēca laivā.

— Aiziet!

Motors ierēcās cik spēka. Apmetuši slaidu loku, mo- torene, atstājot putainu svītru, aizbrauca uz pretējo krastu. Meistars uzelpoja un paskatījās pulkstenī. Kopš iedomātā šāviena brīža bija pagājušas trīsarpus minūtes. Pašlaik ķēde ap nepabeigto «svecīti» vēl tikai savelkas. Apjukums, neviens neko nezina, ēterā lamas un nejēdzīgas, pretrunīgas pavēles. Visas pilsētas trauksmi izsludinās tikai pēc piecām, septiņām minūtēm. Pilsētu «aizslēgs» pēc minūtēm desmit, piecpadsmit. Taču tas viss viņu vairs neskar.

VAI kontrolpunkts ir novietots aiz tilta, viņš jau ir tam garām. Mašīna gaida, nauda bagāžniekā — ceļš uz dienvidu trasi ir brīvs…

Skatīdamies uz tuvojošos krastu, Meistars pilnu krūti ieelpoja upes gaisu.

—  Kā gāja ratiņi, šef? — Aiz muguras atskanēja Krola balss.

Apziņā kaut kas noklikšķēja. Meistars atgriezās no nākotnes. Bridi izjustais atvieglojums pagaisa, tā vietā nāca svina smagas, saspringtas gaidas. Nekas vēl nav izdarīts, mierīgi dusošais brīvais krasts arī ir tikai mēģinājuma sastāvdaļa! Bet pirmizrādes laikā viņu var sagaidīt raibie specvienības kombinezoni. Un vēl nebija zināms, kā tikt galā ar Kerimu… Ar Vistu un Krolu…

—  Vai bremzējas labi? Es tak kādreiz piedalījos velo- sacīkstēs, no bremzēm šo to jēdzu!

—  Viss normāli, — Meistars negribīgi atsaucās. — Kur pistole?

—  Mašīnā.

—  Turi pie sevis, kad sēdīšos laivā, atdosi.

—  Kam mums tā? Tikai vairāk riska. Un kādēļ vadājam spridzekli? Ies pa gaisu — kauliņus nesalasīsim.

—  Kad brauksim pēc naudas, noderēs gan stroķis, gan amonāls. Bet, ja iekšā nelīdīsi, neuzsprāgs. Tā ka nav ko baidīties.

Zaļajā kastē ar miroņgalvu, kauliem un uzrakstu «Amonāls» atradīsies nauda. Taču Krols uz Vists to nezina. Tā mierīgāk — miljons dolāru sagrozīs galvu pat visuzticamākajiem kompanjoniem. Bet no spridzekļa viņi baidīsies un sevišķu ziņkāri neizrādīs…

—  Vai pēc naudas tālu jābrauc? — Krols nevarēja rimties. Redzams, ka pat viņš nervozēja.

—  Ne visai, — Meistars negribīgi noburkšķēja.

—  Cik kilometru? Desmit, divdesmit?

—  Vai tu šodien aizvērsies?

Meistars grasījās nošaut līdzgaitniekus turpat pie mašīnas. Blakus ir dziļa tranšeja — velk siltumtrasi atpūtas bāzēm, tur viņš iesviedīs līķus. Krola jautājumi viņu tikai saniknoja.

—  Ko tu žvanksti kā papagailis? Redzi, esmu noguris domādams. Tavā vietā, starp citu, domāju!

—  Vai tad pajautāt nedrīkst?

—   Piecpadsmit kilometru. Esi apmierināts?

Pārinieks apvainoti klusēja.

Laiva iedūra degunu smiltīs. No krūmiem iznāca Vists un pamāja ar roku.

—  Vai «astes» nebija? — Meistars painteresējās.

—  Nē, es pārbaudīju.

Meistars bija teicis Kerimam, ka šodien ir ģenerālmēģinājums un nav nekādas jēgas visiem izpļāpāt operāciju visos sīkumos. Tas piekrita un pārtrauca novērošanu. Atentāta dienā viņš tik pielaidīgs nebūs. Interesanti, vai viņš nojauta, ka Meistars grasās viņu apsteigt? Pēc izskata nepateiksi — spiež roku, smaida… Bet kāda vērtība smaidiem? Ietriekt mugurā lodi ari var ar smaidu. Protams, ja tikai Meistars vispār pagriezīs muguru.

—  Kā gāja mēģinājums, šef? — plati smaidīdams, apvaicājās Vists. Viņš, muļķītis, jau uzskatīja sevi par savrupmājas īpašnieku Kiprā.

—  Lieliski!

Slepkava uzsita līdzgaitniekam uz pleca.

—  Tikai Krols ir sliktā omā…

Meistars iesmējās.

—   Nāksies viņam pret skumjām izrakstīt kārtīgu ieraušanu. Protams, uz mana rēķina.

Viņš apkampa Krolu un iečukstēja tam ausī:

—  Ja gribi, izmaksāšu ari meiteni. Tikai nesaki Vistām, citādi viņš mani izputinās!

Krols beidzot smaidīja.

—   Nu, tā jau ir labāk. Noliksi laivu un uz jaunceltni prom. Noliec vietā ratiņus, jostu, kombinezonu. Noliec vēl vienu lukturi pie troses lifta šahtā.

Mašīna izkustējās no vietas, motorene sāka iezīmēt atpakaļceļu uz labo krastu, kur pletās Tihodonskā — politiski nozīmīgā plāna «Zet» norises vieta.

—   Mēs pat magnētiskos uzņēmumus no helikoptera izdarījām, — paziņoja garmatains, bārdains vīrietis, kurš bija ietinies peldpalagā; viņš viebdamies ar dakšiņu ķeksēja glumu marinētu sēni. — Starp Stepanogorsku un Tihodonsku nav nekādas atšķirības. Tātad jāmeklē citi faktori…

—  Tā tas ir, — apstiprināja otrs «Tihodonskas fenomena» izpētes grupas pilnvarotais — trisdesmitgadīgs, labi barots puisis, kurš bija apmainījis mūžīgos džinsus un krosenes pret universālo pirts ietērpu — baltu, slapju peldpalagu. — Demogrāfiskie, ekonomiskie, ģeogrāfiskie un fiziskie parametri neizskaidro fenomena dabu.

Ekspertu komandējums gāja uz beigām, un ronapieši, kā pieklājas, bija noorganizējuši saunu ar iedzeršanu un uzkodām.

—  Gribat, es jums izskaidrošu? — Krilovs salēja šņabi, uzlika uz šķīvja skābētu gurķi un dažas desas ripiņas. — Mums ir ļoti spēcīga zagļu kopiena. Ietekmju sfēras jau sen sadalītas, katrs zina, kam, cik un kad maksāt…

—  Un tad? — Garmatainais sniedzās pēc glāzes.

—Te arī rodas stabilitāte, — Krilovs turpināja. — Bet Stepanogorska ir jauna pilsēta, tur nav šīs skaidrības. Paaugas jaunie, iekuļas ieklīdeņi, pēc sēdēšanas atgriežas tie, kas drusku vecāki. Katrs grābj sev ko var, katrs grib treknāko kumosu. Un notiek cīņa: to nošāvuši, šito uzspridzinājuši, tagad atkal to novākuši, bet šito uzspridzinājuši. Tas ari ir šis fenomens!

—  Nu tad iedzersim par draugiem, vēlēsim viņiem veiksmi un aicināsim atgriezties Donas zemē, kur par draugiem priecājas vienmēr! — Nirkovs uzsauca tostu, viņu atbalstīja, nošķinda glāzes.

Labu bridi pie galda valdīja klusums — visi saspringti mielojās ar ikrainu līdaku, likdami uz šķīvja malām lielas asakas — asas un elastīgas kā turku zobeni… Huzarovs no desmitlitru plastmasas kannas salēja biezu «lā- gera» alu.

—     Kādēļ tad jums nenometināt dažas savas «autoritātes» Stepanogorskā? Lai ieved tur kārtību, — ieteica garmatainais.

—  Agrāk jau tā arī bija, — Nirkovs pamāja. — Viens solīds zaglis «turēja» pilsētu. Taču laiki mainījās. Tagad ari mūsējiem min uz papēžiem. Teju, teju, sāksies tāda jezga, ka Stepanogorska liksies tīrais bērnudārzs.

Krilovs klusēdams grauza sālīto, kā dzintars caurspīdīgo mīkstumu, un katrs kumoss tā vien prasīja, lai tam pievieno gabaliņu vārīta kartupeļa, ne pārāk nikna sīpola gredzentiņu, svaigu zaļumiņu un pāris malciņu alus. Visi šie tradicionālie Donas galda komponenti te bija lielā pārpilnībā, tādēļ diskusija palika bez turpinājuma.

Kad ar uzkodām tika galā un pirmais izsalkums bija remdēts, eksperti ar Huzarovu devās uz lāvas, bet Ko- roļovs izgāja iekurt mangalu.

Krilovs un Nirkovs palika vieni.

Kolorādo Vabole izdzēra kārtējo alus glāzi un piecēlās.

—  Ir darīšanas, Vasilij Mihailovič, — Krilovs teica, un pulkvedis nosēdās vietā.

—  Mēs atradām rakstāmmašīnu, uz kuras uzdrukāti draudi Hondačevam un Demčenko.

—  Kam? — RONAP priekšnieks nesaprata.

—   Deputāta kandidātam, Voroncova sāncensim…

—  Ā-ā-ā… Kam tā pieder?

—  It kā nevienam. Pieklīdusi gaļas paviljona kautķermeņu sadalīšanas sekcijā. Koroļovam tur ir cilvēciņš, viņš teica — ar mašīnu rakstīts divreiz. Bijušais Drošības dienesta priekšnieks, atceraties Resnuli?

Nirkovs pamāja.

—   Bakstījis ar vienu pirkstu, lamājies, teicis — šefs viņu drīz par mašīnrakstītāju pataisīšot.

—  Tā, tā…

—  Otrreiz, pavisam nesen, Voroncovs atsūtījis sekretāri, viņa paņēmusi mašīnu, bet pēc stundas atnesusi atpakaļ. Turklāt viņai pieņemamajā telpā stāv elektriskā «Optima».

Nirkovs nopūtās, ielēja sev alu, ar spēcīgajiem pirkstiem izplēsa no līdakas gabalu lipīgu, dzeltenīgi sarkanu ikru.

—  Redzu, ka gribi kaut ko piedāvāt.

Krilovs pamāja.

—   Realizēt informāciju.

—  Kādā veidā? Taisīt kratīšanu pie deputāta kandidāta, nemt viņu priekšā un skaldīt, kamēr atzīstas?

Nirkovs ar apetīti ēda žāvētos līdakas ikrus un lieliem malkiem dzēra alu. Tas, ko viņš teica, bija taisnība.

—  Sekretārei nav imunitātes, — Krilovs turpināja bez sevišķa entuziasma.

—   Nadjkai?

Nirkovs izurķēja vēl mazliet ikru.

—  Pareizi, taču viņa dzīvo kopā ar Samani jau divus gadus. Un nekad pret viņu neliecinās.

Tā bija taisnība.

—  Var atrast lieciniekus starp miesniekiem…

—   Nesmīdini…

—   Kaut kā piespiest, noķert uz āķa.

—  Tiklīdz tu sāksi to darīt, Voroncovs sacels tādu brēku, ka mēs neatkratīsimies. Starp citu, viņš ļoti draudzējas ar žurnālistiem, kādu no tiem iebaro… Nodrukās, izdaudzinās pa visu pasauli!…

—  Kāda izeja? Gaidīt, kamēr ievēlēs? Tad viņam netiksi ne tuvumā…

Nirkovs paraustīja plecus.

—  Ko tad mēs varam izdarīt? Šņabi gribi?

—  Dod ar.

Reizēm viņš uzrunāja priekšnieku uz «tu».

Tagad bija piemērots bridis.

Nirkovs pacēla glāzi.

—  Par ko?

—  Lai visi tie salašņas nosprāgtu!

—  E-ē-ē, nē! Būs pārāk daudz līķu. Pārējie noindē- sies ar līķindi. Labāk… par mentiem. Lai viņus nesistu, nedurtu, nešautu, nebāztu viņiem sprunguļus riteņos.

—  Tā nebūs nekad.

—  Bet mēs sapņojam. Un dzeram par sapni.

Šņabis pēc alus iedarbojās smagi, arī ar labu uzkodu.

Krilovs juta, ka noreibst.

—  Klausies, Vasilij, kā tu domā — kāpēc izgāza likumu par cīņu ar korupciju?

—   Kuram no deputātiem tad tas ir vajadzīgs?

Liekas, ari Nirkovs bija apdzēries. Seja piesārta, uz

pieres izspiedās lielas sviedru lāses, bet vienmēr tik kārtīgās ūsas bija galīgi izspūrušas.

—  Ko tad viņi tā, «ēnaini» un firmači visus nopirkuši?

—  Nav teikts. Kāds droši vien ir nopirkts. Bet vairākums… Vienam mazi grēciņi, citam savas intereses. Kaut kur sāņus konsultē vai arī ir īpašnieks. Iedomājies tādu situāciju: deputāts ir kristāltīrs, bet ģimenīte viņam lietišķa — sieva vienas firmas īpašniece, brālis — citas, tēvs akciju sabiedrības komercdirektors, sievastēvs — baņķieris. Pēc jaunā likuma viņiem visiem ir jāpārtrauc uzņēmējdarbība. Vai arī viņam jāatsakās no mandāta. Trešā ceļa nav: no sievas vēl var šķirties, bet atteikties no radiniekiem tā kā nav pieņemts! Nu tad padomā — kāpēc viņiem vajadzīgs likums, kas izpurgā visu dzīvi? Skaidrs?

—  Jā-ā-ā, — Krilovs novilka. — Skaidrs jau skaidrs. Tikai diezgan pretīgi. Izdiena ir, pirms pieciem gadiem būtu aizgājis pensijā. Bet pie šitās dzīves dārdzības ar to vis diezko daudz nevar atļauties… Mūsējie iet pie privātajiem — uz apsardzi, drošības dienestiem, par detektīviem… Bet es esmu pieradis strādāt valstij, nevis bagātam onkulim. Par vēlu vecam mērkaķim jaunus trikus mācīt.

—   Kā redzi, katram savas intereses.

Krilovs nodomāja, ka Nirkovs ieņem ģenerāļa amatu un, saprotams, sapņo par izšūtiem uzplečiem. Bet skandāls ar deputātu vai lielu priekšnieku šī sapņa īstenošanu diezko neveicina. Tādēļ ari jābūt apvaldītam un uzmanīgam.

—  Tas tiesa, — nopūtās operatīvas daļas priekšnieks. — Ko darīsim?

—  Iešūsim materiālus un turpināsim vākt informāciju.

—  Varbūt nošaut to nolādēto Samani? — domīgi noteica Krilovs.

—  Vai tu apņemies? — Kolorādo Vabole vērīgi viņā paraudzījās.

Krilovs skaļi nopūtās.

—  Es ne.

—  Āre! — RONAP priekšnieks piecēlās. — Ejam suti- nāties.

Viņi kāpa uz lāvas.

—  Ak! — Nirkovs iesita sev pa pieri. — Pavisam aizmirsu! Lapsa atgriezies.

Krilovs un Nirkovs izteiksmīgi saskatījās.

* * ★

—  Cik? — Lapsa pārjautāja.

—  Miljons rubļu un divsimt dolāru, — Hondačevs atkārtoja. Un piebilda: katru mēnesi.

—  Tā nekas! — Lapsa izbrīnījās. — Kā KM priekšnieku mani novērtēja par simt piecdesmit dolāriem! Un cik ilgs ir kontrakts?

—  Tikpat ilgs, cik mana dzīve šai amatā. — Baņķieris vāri pasmaidīja. — Bez tam jūs saņemsiet pastāvīgā lietošanā automašīnu, benzīnu, un remonta izdevumus apmaksās firma…

Viņi sēdēja nesen uzceltajā Hondačeva mājā, vaļējā verandā. Divarpus stāvu, itāļu ķieģeļi, Rīgas dakstiņi, Eiropas projekts — vārdu sakot, viss pēc «jaunkrievu» standartiem. Rūpīgi izprojektēts gruntsgabals, dobes, zāliens — uzreiz redzams, ka dārznieks strādājis vienlaikus ar celtniekiem. Pie pašiem vārtiem — neliels, glīts namiņš ar stāvu jumtu. Tajā dzīvoja sargs — standarta «skapis» raibā tērpā un garos omoniešu zābakos. Hondačevs sasveicinoties sauca viņu par Vovu.

—  Un vēl, — baņķieris turpināja. — Jums ir grūtības ar mitekli. Pagaidām iekārtojieties šeit.

—  Kur «šeit»? — Lapsa ar pirkstu norādīja vārtu virzienā. — Ar Vovu? Tā kā viņš karstumā staigā zābakos v viņam droši vien baigi smird kājas…

—  Šeit, mājā. Es nesteidzinu ar pārvākšanos. Kad problēma, kas mani nomāc, būs atrisināta, es nopirkšu jums dzīvokli, arī mašīna pāries jūsu īpašumā.

Durvīs klusi parādījās jauna, glīta meitene.

—  Vai var novākt traukus?

—  Labi, Veročka. Un pasniedz kafiju.

Kamēr meitene atradās verandā, viņi nesarunājās.

Hondačevs smēķēja smaržīgas tabakas piestūķētu pīpi, laizdams dūmus gan strūkliņā, gan mākonīšos, gan gredzenos. Atgāzies ērtā krēslā, Lapsa vērās vakara debesīs, kur rotājās saulriets.

Viņš nebija grasījies stāties darbā pie privātpersonas. Baikovs tika ar lielām pūlēm pierunāja viņu satikties ar baņķieri. Taču milzīgajā kabinetā ar melnu ādu pārvilktajām kantora mēbelēm majors izdzirdēja Šamaņa uzvārdu un lēmumu mainīja. Pēc tam Hondačevs atveda viņu uz savu jauno māju, pacienāja ar vakariņām un beidzot piesolīja atrisināt visas viņa problēmas. Par to Lapsam jādara tas, ko viņš jau tāpat bija grasījies darīt bez kādas atlīdzības un vilinošiem apstākļiem. Taču baņķieris skaidri nenoformulēja viņa uzdevumu. Principā tas lietas būtību nemainīja, jo Lapsa dk un tā rīkotos pēc sava plāna. Taču viņam patika noteiktība.

—  Ko jūs dēvējat par problēmas atrisināšanu? — Lapsa apvaicājās, kad Veročka bija aizgājusi.

—  Zināt, kādēļ es vērsos tieši pie jums? — mājas saimnieks atbildēja ar pretjautājumu.

—  Kādēļ?

—  Parastās, pareizās un likumīgās metodes mani no lodes nepasargās. Mūsdienu apstākļos tās ir pilnīgi neefektīvas…

Hondačevs piebīdīja kristāla pelnutrauku un ņēmās rūpīgi izdauzīt pīpi. Sī nodarbe ļāva viņam novērst skatienu no sarunbiedra sejas.

—  Man vajadzīgi efektīvi aizsardzības pasākumi. To likumība mani neinteresē. Svarīgs ir tikai rezultāts.

—  Kāds?

—  Personiskā drošība.

—  Un tomēr — kāpēc es?

—  Jūs bijāt spējīgs simtprocentīgi nosargāt liecinieci.

Visa baņķiera uzmanība bija veltīta trauslajam kristālam un cietajai pīpei.

—  Viņas uzvārds ir Fedotova.

Baņķieris pacēla galvu un ieskatījās Lapsam tieši acīs.

—  Atceros, — tas vilcinādamies teica. — Es paslēpu viņu veneriskajā dispanserā.

«Viņš nu gan ir labi informēts,» Lapsa pie sevis nosprieda.

—  Nav būtiski, kā jūs to panācāt. Galvenais ir rezultāts!

Hondačevs novērsa skatienu.

—  Jūs gribat, lai jūsu problēmu atrisinu tādā pašā veidā?

—  Jā. Lai gan venerisko dispanseru kā pārejas etapu var izlaist.

—   Labi, — pēc ieturētas pauzes Lapsa novilka. — Tādas personas apsardze, kuru grasās nogalināt, ir bīstama lieta. Varbūt man vajadzēs ieroci.

—   Baikovs divu dienu laikā noformēs atjauju.

—  Jūsu problēmas specifika ir tāda, ka varbūt būs vajadzīgs neuzskaitīts, nekur nereģistrēts, «tumšs» stobrs.

—   Delikāta lieta…

Hondačevs apdomājās.

—  Vispār tas ir tikai cenas jautājums. Un… ja vēlēsieties iegādāties to pats, izdevumus segšu es. Ja ar kāda cita starpniecību — tad tikai laikus pasūtiet.

—  Labi.

Viņi bija viens otru sapratuši. Korpulentais, respektablais, impozanti sirmais bankas «Zelts loks» priekšsēdis, kurš apgrozīja simtiem miljonu, un nogurušais, slikti ģērbtais nesenais ieslodzītais, kuram nebija ne kapeikas pie dvēseles. Katrs no viņiem varēja dot otram to, kas tam bija nepieciešams.

Hondačevs piecēlās.

—  Jūtieties kā mājās. Un te būs avanss.

Uz galda nokrita ar kontrollenti apņemta desmittūk- stošnieku paciņa.

—  Viens miljons, — baņķieris paskaidroja. — Tagad viss drausmīgi dārgs. Tikai cilvēka dzīvība kļuvusi lētāka…

Arī Lapsa piecēlās.

—  Tad nekavējoties keršos pie darba.

Viņš izgāja no verandas un pa krāsainām plāksnītēm izliktu celiņu devās uz vārtiem. Vova acumirklī parādījās uz savas sargbūdas sliekšņa.

—  Kāds tev ierocis? — Lapsa apvaicājās.

—  Gāzes pistole un «pumpītis», — tas negribīgi atbildēja, caur pieri nopētīdams jauno. — Kas tad ir?

—  Vai zābakos kājas baigi nesvīst?

Sarga neizteiksmīgā seja saspringa.

—  Pamatīgi… Un kas tad ir?

—  Paņem bisi! — Lapsa negaidīti pavēlēja. — Jākontrolē izbraukšana. Apskati ielu!

—  Tur taču puiši…

—   Nu tad paskaties, vai viņi vēl ir dzīvi!

Vova iebrāzās mājiņā un tūlīt atkal bija laukā, turēdams gatavībā «mosbergu» ar pistoles rokturi. Pavēris vārtiņus, viņš palūrēja laukā un atviegloti uzelpoja.

—  Ko dauzies?

Vārtiņi atvērās, un iznāca baņķiera miesassargs.

—  Beidzāt? Var braukt?

Hondačevs nesteidzīgi nāca pa celiņu.

—   Braucam, Vitjeņka.

Lapsa izgāja pirmais.

Ap džipu ar atvērtajām durvīm stāvēja četri sargi. Melna volga, kas tagad aizstāja sasisto volvo, gaidīja saimnieku. Tajā sēdēja Baikovs. Viņš izskatījās bēdīgs. Lapsā viņš saskatīja konkurentu un bažījās par savu nākotni.

Pēc dažām minūtēm Hondačevs ar apsardzi izzuda skatienam. Lapsa droši vien zināja, ka ne Vova smagajos, garajos šņorzābakos, ne Baikovs ar saviem brašuļiem atentāta gadījumā nespēs glābt baņķiera dzīvību. Iniciatīva vienmēr pieder slepkavam. Un tas, kurš pirmais dod triecienu, parasti arī uzvar. Efektīvu apsardzi var nodrošināt, tikai apsteidzot slepkavu.

* * ★

Krusts apmetās nelielā divstāvu mājiņā klusā nomales ieliņā. Piedāvājumu nopirkt krāšņu divstāvu savrupmāju, viņš atraidīja:

— Kur tas der, tērēt sev obščaka naudu. Zaglim jābūt pieticīgam. Dzīvot var visur, bet man šitā ērtāk.

Atbraucis pie Melnā Mēra, viņš paskatījās, nospļāvās un mājā neiegāja.

—  Man jau teica, ka viņš aizmirsis «likumu», tagad redzu pats… Nekas, sapulcēsimies, aprunāsimies…

Iesēdās atpakaļ mašīnā, apgriezās un aizbrauca. Pēc dažām dienām tapa zināms, ka Krusts taisa pilsētas saietu. Lai gan viņš tikai nesen bija iznācis brīvībā, ap viņu bija sapulcējies diezgan prāvs bars: bijušie zeķi, vecākās paaudzes zagli, tie, kuri atzina par svarīgām kriminālās pasaules «idejas», puišeļi, kas dzinās pēc zonu «romantikas».

Pilnīgi negaidīti pie Krusta ieradās Klibais. Arvien biežāk neglīto mājeli apciemoja Karalis. Tihodonskas zagļu kopienas locekļi izjuta pieaugošo satraukumu un saprata: pahanu sadursme ir neizbēgama. Katrs apsvēra, kurā pusē nostādes.

Ziemelis nolēma atdalīties pavisam. Kāpēc piedalīties iekšējās ķildās, labāk spēlēt pašam savu spēli. Tieši ap šo laiku pie viņa vērsās Barkass un uzaicināja uz nelielu kafejnīciņu «Supermārketa» teritorijā. Galdu viņiem klāja necilajā vadītāja kabinetā, bet apkalpošana un virtuve bija kā labākajos galvaspilsētas restorānos.

—   Ir viena problēma, bračiņ, — Barkass teica, kad pusdienas gāja uz beigām tāpat kā otrā šņabja pudele. — Šamanis grib mani novākt, lai piesistu uteni. Bez izskaidrošanās nevarēs iztikt. Bet viņam vairāk cilvēku. Man vajadzīgs tavs «paraksts» [11] . Es parādā nepalikšu.

Ziemelis atbīdīja šķīvi, noslaucīja salvetē lūpas un aizsmēķēja «Belomor» — tas bija īpašs zagļu šiks laikā, kad visi masveidā aizraujas ar «Marlboro» un «Lucky Strike». Viņš ilgi prātoja.

—  Pie mums teju, teju ies vaļā lielie strīdi, — viņš beidzot teica. — Nezinu, kā beigsies. Bet menti kļuvuši pavisam nekaunīgi: tīra krogus, grābj ciet uz ielas, mājās, stopē mašīnas, izčamda. Labāk viņus no lieka nekaitināt.

—  Ko tad gaidīt, lai tik šis žmiedz mani nost? — Barkass salēcās. — Nē, bračiņ, labāk izdomāsim, kā izdarīt tā, lai būtu labi gan man, gan tev!

Ziemelis pavīpsnāja.

—  Mēs jau izdarījām. Es aizlaidos no sava pahana, bet tu no sava. Tikai mums ir stingri noteikumi, bez saieta neviens mani nost nežmiegs. Bet pie jums valda patvaļa.

—  Te nu tu, bračiņ, maldies. Rūgti maldies.

Ārpusē atskanēja troksnis, abi saspringa. Parastā

lamāšanās un dobjie sitieni viņus nomierināja — pierasta lieta. Tūlīt ari sāka bļaustīties sargi, atkal sitieni, klaigas — un viss noklusa.

—  Šamanis jūsu brandžu necieš. Viņš grib saimniekot pilsētā viens, un, ja viņam izdosies novākt mani, tavi ļaudis uzreiz izlidos no «Supermārketa». Un ari no tā apkārtnes. Jūs spiedīs no visām pusēm. Viņš ir uz vienu roku ar varas pārstāvjiem, iemaksās naudu mentu fondā, piežmiegs, kuru vajadzēs, — un sasēdinās visus pēc kārtas…

Barkass sausi izšāva īsās frāzes, lūpas bija nervozi savilktas.

—  Kuru neiesēdinās, to likvidēs, domā, kā tev ir labāk!

Ziemelis domīgi savilka dūres. Tetovējumus viņš bija notīrījis, tikai svaigās rētas atgādināja par diviem zilajiem gredzeniem ar sešiem stariem.

—  Esmu dzirdējis, ko viņš vēlas, — zaglis negribīgi izgrūda caur zobiem. — Bet mani iesēdināt vai novākt nav nemaz tik vienkārši…

—   Liecies mierā! — Barkass atmeta ar roku. — Iegrūdis dūci zem lāpstiņas, un amba! Nosprāgsi, gribi vai negribi!

Savā ziņā viņi bija līdzīgi — bijušais jūras kājnieks un profesionālais zaglis. Līdzīga miesasbūve, pārliecinātas manieres, nesteidzīga, nosvērta runa, viegli nomanāma neatlaidība un stūrgalvība. «Belomor» kodīgie dūmi sajaucās ar saldo aizokeāna cigarešu smaržu. Mazo telpu sedza zilganpelēks mākonis, sarunbiedru sejas brīžam ietinās dūmakainā plīvurā.

—  Visas iekšas kauc — drīz līs asinis. Iepīties negribas, bet arī malā nepaliksi.

—  Nu tad vārīsim to putru kopā!

Barkass nodzēsa izsmēķi.

—  Tu «parakstīsies» par mani, es par tevi! Sāksim ar Samani, tad ķersimies klāt jūsējiem…

Ziemelis piemiedza dūmu kairinātās acis un ilgi prātoja.

—  Cik tev cilvēku? — viņš negaidīti apvaicājās.

—  Piecdesmit savākšu stundas laikā. — Barkass par šo jautājumu nebrīnījās. — Ja vēl dienu laiks gatavoties, dabūšu vēl trīsdesmit četrdesmit. Taču ne jau tas ir galvenais — ļoti daudzi cilvēki, kas strādā Samanim, nekad nenostāsies pret mani!

—  Tas vēl nav teikts… — Ziemelis noburkšķēja.

—  Nekad nenostāsies! — Barkass pārliecināti atkārtoja.

Atkal iestājās gara pauze.

—  Labi, lai iet, pamēģināsim, — Ziemelis beidzot sacīja. — Laikam jau tā būs labāk.

Pēc Barkasa pavēles naskais viesmīlis atnesa vēl šņabi. Nākamās stundas laikā zaglis un brigadieris apsprieda kopējās rīcības taktiku.

—  Un vēl kas, — Ziemelis nobeigumā teica. — Men- tiem ir pistole, «tetešņiks», ar kuru šāvuši uz bankas priekšsēdi un «Pagrabiņā» nobliezuši cilvēkus. Un tā viena debiliķa, Bļaura, pirkstu nospiedumi. Esi dzirdējis?

Barkass pamāja.

—  Viņam pakaļ velkas gara aste, — Ziemelis turpināja. — Izsludinājuši meklēšanu, agri vai vēlu atradīs.

Un tad viņš sāks «dziedāt». >

—  Neliekas.

—   Maz kas neliekas. Mans padoms: tiec no viņa vaļā. Jo ātrāk, jo labāk.

Barkass ilgi nedomāja. Ziemelis to varēja arī neteikt. Tas bija savstarpējas uzticēšanās žests viņu partnerattiecībās.

—  Labi, paldies.

Viņi draudzīgi sarokojās.

Bļaura liktenis bija izlemts.

Spēcīgie, atturīgi tērptie puiši, kas sargāja kazino «Pīķa dāma» ieeju, nostiepās kā stīgas, kad šveicars atvēra spoguļdurvis un izlaida tuklu, sirmu vīrieti, kuru pavadīja divi miesassargi.

Bažīgi pavēries pulkstenī, Karalis noskrēja pa pakāpieniem un nozuda jaunā «Cherokee» plašajā salonā. Brieda atklāta Krusta un Melnā Mēra sadursme, beidzot vajadzēja izlemt, kura pusē nostāties.

Intuīcija teica, ka zonu autoritāte ņems virsroku. Tēvs pārāk pieradis pie mierīgas, līdzsvarotas dzīves un diezin vai spējīgs uz izšķirošu rīcību. Neaplauza Samanim ragus, ļāva tam izaugt un nostiprināties… Krusts bija pareizi teicis: vairāk domā par savu labumu nekā par brālības darīšanām… Bet šodien Tēvs sauca viņu pie sevis. Kādēļ? Uzzinājis pat kontaktiem ar Krustu un sagatavojies savu spēku un izlēmību likt lietā pret viņu. Varbūt viņš nemaz nav tik izpumpējies kā izskatās?

Džips trauca uz mājām, kur viņu gaidīja pusdienas: māla podiņš ar čanahi — sulīgu, kopā ar kartupeļiem un dārzeņiem sautētu gaļu. Atcerējies iemīļoto ēdienu, Karalis novērsās no skumjajām domām, bet tai pašā brīdī vīlies noķērcās.

—  Griez apkārt, jāpiebrauc pie Nahičevānu nogāzes, — viņš teica šoferim un paskaidroja: — Vakar pie Artjoma uz ateljē atnākuši divi plikpauraini pienapuikas: tu šuj ādu, tātad tev daudz naudas, noskaitīsi mums pusmiljona! Artjoms paskaidro: vieta ir aizņemta, te no visiem jau nem Karalis. Bet šie tikai maļ savu: maksāsi mums! Vārclu sakot, pēc pusstundas «satikšanās».

Šoferis un miesassargs sāka smieties.

—  Redzams, ka ieklīdeņi, nezina, kas ir kas, un tik laiž…

—  Jauni… Viņi tagad ir nekaunīgi…

—  Jāaudzina…

—  Tūlīt tiksim skaidrībā, — noteica Karalis un atkal ieskatījās pulkstenī. Viņš cerēja, ka čanahi nepagūs atdzist. Arī pie Tēva nedrīkstēja nokavēt.

Nahičevānu nogāze bija vecā projekta «Pilsētas sejas pavēršana pret Donu» sastāvdaļa. Projekts neistenojās. No tā visa bija palicis tikai varen augsts obelisks ar nejēdzīgu, apzeltītu sievišķi galā un neapbūvēts klajums, kas pletās līdz pat upei, — reiz tam vajadzēja kļūt par grandiozām kāpnēm, ko ieskautu augstceltnes. Vieta atradās pilsētas centrā, taču bija vientuļa, kā radīta attiecību noskaidrošanai.

Gaidīdams norunāto laiku, džips apmeta vairākus lokus apkārt laukumam un tuvākajiem kvartāliem. Kā jau pienākas, precīzi uz minūti šķautņainās riepas ieķērās zemē obeliska pakājē. Tai pašā mirklī līdrās nobremzēja «devītais».

Caur tonēto loga sdklu Karalis saskatīja divas skūtas galvas.

—  Lieniet laukā, zīdaiņi tādi! — viņš ieķērcās, atraudams kā vārtus platās džipa durvis. — Nemaz vairs nav kauna! Nezināt, kur mucu veļat!

Respektablais pilsētas kazino tīkla īpašnieks izgaisa. Viņa vietā uzradās bijušais urka, kas, mežus cērtot, bija pavadījis piecpadsmit gadus un ar izskatu vien iedvesa šausmas jebkuram zekam.

Karalis bija pārliecināts, ka incidents beidzies. Viena Tihodonskas zagļa autoritāte spējīga iztrenkāt veselu baru plikpauraino muļķu. Tā tas bijis vienmēr, un līdz šim likumam nebija izņēmumu. Vienīgi nebija zināms, kādu atkāpšanās ceļu nekauņas izvēlēsies. No tā bija atkarīgs naudas soda lielums, kas viņiem būs jāmaksā.

Pret «Cherokee» vērstās «devītā» durvis vienlaikus atvērās, un divi pistoļu stobri melnām, bezdibenīgām acu zīlītēm blenza džipa pasažieros.

—  Tu, suns, pret ko?! — Karalis nesakarīgi izkliedza pēdējos vārdus savā mūžā.

Makarova pistole ir morāli novecojusi, un tai ir ne mazums trūkumu. Vēl vairāk no mūsdienu līmeņa atpalikusi sen no bruņojuma noņemtā TT. Bet, šaujot no divu metru attāluma, tam visam nav nekādas nozīmes. Pat ja TT ir tehnisks defekts.

«BUM! Bum! Bum!»

Turēdams PM abām rokām, Lamzaks pletēja platajā visurgājēja durvju ailē. Dumjā lode, kuras ātrums ir trīssimt piecdesmit metru sekundē, trāpīja Karalim acī, caururba smadzenes, caursita deniņu kaulu, izlauzās ārā, šķērsoja plašo salonu un ietriecās šasijas statnī, sa- šķīzdama vairākās šķembās.

Sašautā galva atgāzās, pa abiem caurumiem šļācošās asinis piešķieda kabīni. Otra lode ieslīpi ietriecās krūtīs un iestrēga plaušās. Trešā aizlidoja garām — atsitiens bija novirzījis ieroci —, caursita jumtu, pa slīpu trajektoriju nolidoja divdesmit metru un plīkšķēdama atsitās pret monumenta marmora plāksni un nosvilpusi aizlidoja sānus.

'«Bah! Bah!»

Vārpsta šāva no aizmugurējā sēdekļa, neaizmirsdams ar roku pārvilkt aizslēgu. TT skaņa bija skaļāka un spalgāka, ložu sākuma ātrums — četrsimt divdesmit metru sekundē, un tās bija nedaudz smailākas formas, tādēļ izskrēja cauri gan Karalim, gan blakussēdošajam miesassargam.

«Bum! Bum! Bum!»

«Bah! Bah! Bah!»

Kūpošās čaulītes plīkšķēja pret priekšējo stiklu un atvērtajām durvīm, atlēca, apdedzinādamas šāvēju seju un rokas.

Šoferis klusēdams nokrita uz stūresrata, otrs miesassargs īsi iekliedzās, uzlēca kājās un saguma ērtajā ādas sēdeklī. Viss bija cauri, taču tāds darbiņš prasīja papildu drošību. Tādēļ plikpaurainie deģenerāti turpināja spaidīt mēlītes.

«Bum! Bum!»

«Makara» aizslēgs palika aizmugurējā stāvoklī.

«Bah! Bah! Bah!»

Tas pats notika ar «tokaru», kuram tāpat bija izsīkusi aptvere.

— Laižamies lapās!

Noklaudzēja durvis, «devītais» strauji rāvās uz priekšu. «Tikšanās» bija ilgusi tieši pusotras minūtes.

Sacaurumotais, noasiņojošiem līķiem piebāztais «Che- rokee» palika pieminekļa pakājē. Mājās Karalim atdzisa čanahi.

Pie gaļas paviljona noliktās letes bija apklātas ar baltu papīru, ik pa metram uz improvizētā galdauta slējās tukšu šķīvju grēdas, starp tām gulēja karotes, rupjmaizes un baltmaizes šķēļu kalni un ķiploku daiviņas ar zilganpelēku miziņu.

Trūcīgi ģērbušies pilsoņi — galvenokārt vecīši un večiņas — bailīgi nāca pie galda, paņēma šķīvjus, un otrā pusē stāvošie cilvēki tīros, baltos halātos un rūpīgi izgludinātās cepurītēs ar draudzīgu smaidu uz lūpām no trīspadsmitlitrīgiem termosu traukiem lēja tajos biezu, treknu boršču.

Fotoaparāti un telekameras fiksēja šķīvjos peldošos gaļas gabalus un izsalkumu remdējušo, trūcīgo Tihodonskas iedzīvotāju apmierinātās sejas. Kadri izdevās pieklājīgi, tos nebojāja stumdīšanās un grūstīšanās, negantie, nodzertie tirgus klaidoņu purni un šeit tik parastā lamāšanās. Par notiekošā labu izdošanos rūpējās jaunais apsardzes priekšnieks — bijušais vecākais opers, bet pēcāk Centrālā rajona IN KM priekšnieka amata izpildītājs Bobovkins.

Viņam pakļautie jaunekļi ar vilku acīm no murdošās izsalkušo lauzu drūzmas atlasīja tos, kuriem bija pieklājīga āriene un labākas manieres, bet pārējos padzina nost ar strupiem uzkliedzieniem vai dunkām pakrūtē. Viņi modri sekoja, lai bezmaksas pusdienām pielaistie netuvotos arī garā galda labajai pusei, kur tika cienāta nebūt ne izsalkusi publika: apgabala administrācijas galva Likovs, ģenerāldirektors Voroncovs, pilsētas un apgabala priekšnieki, laikrakstu redaktori.

Vesels bars reportieru šaudījās ap galdu, uzdodami vienus un tos pašus idiotiskos jautājumus:

—  Gardi? Labs borščs? Trekns?

Un, saņēmuši apstiprinošas atbildes, domīgi rauca pieri un pārgāja pie intervijas «problemātiskās» puses.

—  Un ko jūs vispār par to visu domājat? Laba iniciatīva?

Trūcīgie nevēlējās ielaisties diskusijās un vēl vairāk pieplaka šķīvjiem, vajadzēja jautāt saprotamāk:

—  Vai būtu labi, ja jūs vienmēr tā barotu — gardi un par brīvu?

—  Protams! — Vecīši pasmaidīja tīksmu, taču neticīgu smaidu.

Videolente kāri tvēra šos smaidus, bet nākamajā kadrā jau parādījās deputāta kandidāts Ivans Pavlovičs Voroncovs, solīdams šīs cerības attaisnot un visus gardi pabarot: nabadzīgos par brīvu, pārējos lēti. Voroncovs un Likovs ar apetīti strēba kūpošo boršču un stāstīja tele- kamerām par savām gastronomiskajām vājībiņām.

—   Nav nekā labāka par kaulu smadzenītēm, — pavēstīja Ivans Pavlovičs, izsūkdams resna kaula saturu.

—     Protams, te bez glāzītes šņabja neiztikt, bet tagad nedrīkst — darbs!

—  Bet man pie boršča garšo ķiplociņi. — Arī Likovs kļuva vaļsirdīgs. — Vēl bērnībā vecmāmiņa pieradināja. Un veselīgi arī!

Mīlīgie sīkumi darīja siltākus priekšnieku tēlus, kuriem, izrādās, ir tādas pašas mazas vājībiņas kā kuram katram strādnieciņam.

Vārdu sakot, viss noritēja labi, un Voroncova nodoms realizējās gluži veiksmīgi. Rūpīgi noslaucījis taukainās lūpas, viņš vērsās pie Likova:

—  Vai mums nudien neieņemt pa simt gramiem? Man ir «Absolut», no tā nepaliek smaka!

—  Nu, ja pa simtam, — administrācijas galva daudz nepretojās.

Tai brīdī cauri pūlim lauzās satrauktā Nadjka.

—  Pazudis Hasjanovs! — viņa izmeta, būdama vēl pusceļā. — Vakar pa nakti nav bijis mājās, arī šodien nerādās! Tur pieņemamajā istabā sieva raud aizgūtnēm…

Nomanījis spriedzi, Bobovkins acumirklī bija blakus.

—   Pazudis mūsu jurists, — Voroncovs vērsās pie vina,

—     tieciet skaidrībā, iesaistiet miliciju, viņš jāatrod… Mums jau cilvēki pazuduši arī agrāk, un man tas ļoti nepatīk. Ārkārtīgi nepatīk!

Garastāvoklis Voroncovam bija sabojāts. Bet pieņemamajā istabā gaidīja vēl viens nepatīkams pārsteigums.

—   Ivan Pavlovič! — uzmanīgi nopētījis Liķovu, kāds jauns cilvēks treniņtērpā goddevīgi pasauca Samani.

—  Mani sūta Barkass. Viņš grib ar jums aprunāties un lūdz atnākt rīt uz tikšanos. Kura vieta jums būtu pieņemama?

Agrāk uz dueli izsauktais izvēlējās ieroci. Pēc šodienas uzskatiem atbildētājam ir tiesības noteikt tikšanās vietu.

Likovs neko nesaprata. Parasts lietišķs lūgums priekšniekam. Cik tādu nav katru dienu?

—   Ienāciet, Viktor Semjonovič, es tūlīt…

Voroncovs atvēra administrācijas galvam ar glītām

nagliņām apsistās durvis. Tad pagriezās pret Barkasa sūtni.

—  Piecos kreisajā krastā pie ezera! — viņš teica, at- ņirdzies smaidā. — Pasaki, ka es viņu apēdīšu!

—   Kas tas par Barkasovu? — Likovs painteresējās, kad direktors atgriezās kabinetā. — Es, šķiet, tādu uzvārdu neesmu dzirdējis.

—  Tas nav jūsu līmenis! — Voroncovs bezrūpīgi atbildēja, noskrūvēdams «Absolut» metāla korķīti. — Kādreiz strādāja pie manis, tad aizgāja, nezinu, ko viņš grib…

Taču viņa bezrūpība bija tēlota. Sadursme ar Barkasu varēja būt nepatīkama kā vienam, tā otram.

Caurspīdīgais šķidrums līdz pusei pildīja kristāla glāzes.

—  Par tavu veiksmi vēlēšanās, Ivan Pavlovič, — Likovs svinīgi uzsauca.

—  Paldies! — Voroncovs mehāniski atteica.

Līdz vēlēšanām vēl jānodzīvo. Un viņš drudžaini prātoja, kā to izdarīt.

* * *

Bet jurists Hasjanovs sēdēja pie maza galdiņa Baikova vasarnīcas pagrabā un laiku pa laikam bailīgi pavērās līdzās stāvošajā Lapsā, tad atkal ātri rakstīja. Lapsa ņēma katru aprakstīto lapu, lasīja, uzdeva precizējošus jautājumus, un advokāts rakstīja tālāk. Reizēm pagrabā norūpējies ielūkojās vasarnīcas saimnieks, bet gandrīz tai pašā mirklī atkal nozuda.

Lapsa izskatījās neparasti respektabls: plānas, pelēkas bikses, zils krekls ar īsām piedurknēm, mīkstas pelēka zamša kurpes. Nostāk uz krēsla karājās pagara žakete ar divām ļipām un sarkana kaklasaite ar abstraktu rakstu. Pirms sākt ar advokātu sarunas pārliecinošāko daļu, viņš bija nometis lieko apģērbu.

—  Viss! Tagad tiešām viss!

Hasjanovs nolika pildspalvu un sāka berzēt vai nu aiz noguruma, vai aiz bailēm drebošos pirkstus.

—  Arī par tiesnesi? — Lapsa bargi noprasīja.

Advokāts pamāja.

—   Bet es taču neko nedarīju! Es esmu jurists — man lika, un es gāju! Kas ar mani tagad būs?

—  Nesāksi asti grozīt — tiksi cauri ar nelielu izbīli. Protams, drusku pasēdēsi — no trim līdz desmit dienām, kamēr tiks skaidrībā, kas aiz tevis stāv. Izolatorā es tev nodrošināšu normālus apstākļus. Nebūs jau nekāda sanatorija, toties paliksi dzīvs. Līdīsi atpakaļ — nosprāgsi! Vai tu mani saprati?!

—  Sapratu, sapratu!

Hasjanovs ierāvās krēslā.

—  Man tik un tā būs beigas… Ivans Pavlovičs nepiedos. Bet viņam tādi rīkļurāvēji…

—  Tā tas ir, — Lapsa piekrita. — Tāpēc tu tagad esi trakoti ieinteresēts, lai Ivans Pavlovičs nonāktu aiz restēm. Vai kaut kur vēl tālāk. Tāpēc tev man jāpalīdz — ne jau pienākuma pēc, bet no visas sirds. Jo no šī brīža mēs esam labākie draugi, gandrīz brāļi…

Lapsa pastiepa roku, advokāts parāvās sāņus, taču tas nebija vajadzīgs.

—   Nebaidies, muļķīt. — Lapsa apņēma viņa plecus. — Es taču esmu tavs aizstāvas. Bet Voroncovs — gluži pretēji, niknākais ienaidnieks. Vai ne?

Atbildes vietā atskanēja advokāta elsojošās raudas.

—  Nomierinies, — noteica jaunais draugs, ieliedams glāzē siltu, duļķainu ūdeni.

—  Kad ar tavu palīdzību nogalināja tiesnesi, šāva baņķieri, ņēma nost cilvēkiem akcijas, tu taču neraudāji?

Hasjanovs rīstīdamies izdzēra pretīgo ūdeni. — Tā, tagad ir labi. Un nu pavisam atklāti, bez rakstīšanas pastāsti savam labākajam draugam visu, kas pēdējā laikā tur pie jums notiek…

Hondačeva kabinetā telefons nomurrāja melodiju.

—  Esi gan tu sev sargu atradis! — Odiljans nesasveicinājies izmeta.

—  Koreņevu? Viņš nav sargs. Viņš ir drošības dienesta vecākais konsultants, — Hondačevs mierīgi precizēja, neņemot vērā valdes locekļa satraukto toni.

—  Viņš nemaz neatpaliek no tā bandīta, kas piespieda mani pārdot akcijas! — neredzamais sarunbiedrs sašutis klaigāja.

—  Diez vai. Esmu pārliecināts, ka vecākais konsultants neprasīja neko pretlikumīgu.

—  Viņš piespieda mani uzrakstīt iesniegumu!

Hondačevs pavīpsnāja. Odiljanu varēja aizdzīt uz miliciju tikai ar pistoli.

«Interesanti, M Filips viņu pārliecinājis?» nodomāja baņķieris un tūliņ saņēma atbildi uz neizteikto jautājumu.

—  Iegrūda zobos pistoli un piesolīja izšķaidīt smadzenes! Un viņš nejokoja!

—  Visticamāk, ka tā bija rotaļlieta, bet kāpēc tevi ir jāpiespiež? Tev taču piedraudēja, atņēma akcijas…

—  Bet tagad mani vispār nokniebs! — Odiljans histēriski iespiedzās.

—  Vecākais konsultants to nepieļaus, — pārliecinoši noteica valdes priekšsēdis. — Turklāt analoģiskus iesniegumus jau uzrakstījis Petrovskis, Basilovs un Trefilovs…

—  Viņš arī tos piespieda?!

—  Pārliecināja. Koreņevam ir labas pārliecināšanas spējas. Arī es rakstiski paziņoju par draudiem un izspiešanu. Bet tagad rakstiskas liecības dod tas sesks, kas nāca mūs iebiedēt.

Odiljans klusēja.

—  Paskat, kā! Tu nolēmi karot… Bet ņem vērā, es nepiedalos! Un, kad mani izsauks, atteikšos no visa, ko esmu rakstījis!

—  Tava darīšana, — priekšsēža balss kļuva ledaina. — Bet vecākajam konsultantam tas nepatiks.

—   Draudi?

—  Nē. Bet, atteicies no iesnieguma, tu apzāģēsi zarus, uz kuriem pats sēdi. Pie tam pilnībā.

—  Kas tie par mājieniem?

—  Nekādi mājieni, paskaidrošu, kā tas ir. Kas tu esi?

—  Kā — kas? «Zelta loka» valdes loceklis, un tu to zini!

—  Bet kur ir tavas akcijas?

Odiljans apjucis klusēja.

—  Akcijas ir zaudētas. Pazudušas vai pārdotas, tam nav nekādas nozīmes. Bet piekriti, tikai beidzamais idiots tādā situācijā var pārdot savas akcijas!

Klausulē joprojām klusēja.

—  Tātad tu esi bijušais valdes loceklis! Mēs sasauksim ārkārtas akcionāru sapulci, un tevi izbalsos sakarā ar akciju zaudēšanu. Protams, dibināšanas maksu tu saņemsi atpakaļ. Veselus divsimt tūkstošus!

—  Mani piespieda tās pārdot! — Odiljana balss atkal skanēja nomākti.

—  Tad tev jāpanāk, lai pārdošanu atzīst par spēkā neesošu! Jāsūdzas, jālamājas, jāraksta iesniegums…

—  Bet…

—  Un stingri jāpieturas pie liecības, ko tu devi vecākajam konsultantam!

Iestājās ilga pauze.

—   Labi. Piedod, es drusciņ pārsteidzos…

* * *

Uz metrīgā «Hitachi» superkontrastainā, paaugstinātās gaismasjutības ekrāna Ivans Pavlovičs Voroncovs izskatījās visnotaļ respektabls. Un runāja nosvērti, pārliecinoši, bez teksta. Likovs stāvēja līdzās, un katram skatītājam bija skaidrs: kandidāts labi pazīstams varas gaiteņos, tātad ir spējīgs izpildīt solījumus un izdarīt to, ko vidusmēra krievam solījuši jau desmitiem gadu, — gardi, sātīgi un lēti pabarot.

Iepretī «Hitachi» sēdošais īstais Voroncovs nemaz nelīdzinājās savam attēlam. Varēja redzēt, ka kaut kas vinu nomāc, — saburzīts, gurdens. Gluži kā aizvēsturiskā «Tempa» izplūdušais melnbaltais attēls.

Melnbaltais Voroncovs bija nobažījies par gaidāmo sadursmi. Pēc «uzskatiem», arī viņam pašam vajadzēja tur piedalīties, riskējot dabūt vēderā «pumpīša» karteču. Vēlēšanu, par kuru veiksmīgo rezultātu neviens nešaubījās, priekšvakarā. Jājautā: kāda velna pēc viņam tas vajadzīgs?

Viņš uztraucās ari par pazudušajiem cilvēkiem. Sākumā Resnulis ar saviem kaušļiem, tagad jurists… Kāds līda arvien tuvāk un tuvāk. Kas? Barkass? Zagļi? Kalps? Kāda velna pēc tie visi viņam vajadzīgi!

Tihodonskas tirgus ģenerāldirektoru jau sen apgrūtināja biedējošā, pēc asinīm un parašas smakojošā noziedznieku pasaule. Ar sirdi viņš mita citā dimensijā — spožā un skaistā kā uz «Hitachi» ekrāna, viņam apkārt bija apgabala un pilsētas pirmie cilvēki, priekšnieki un goddevīgi padotie. Bet kas tad ir šis Barkass, ar kuru viņam rit jādala vara? Parasts noziedznieks! Taču melnbaltās pasauleš nerakstītie likumi padara viņus vienlīdzīgus, liekot mirt tam, kuram mazāk izveicības, rīkojoties ar nāves dzelžiem. Nē, pie velna!

Viņam nemaz nav vajadzīgi šie netīrie cilvēciņi. Nav vajadzīgs rekets, narkotikas, cilvēku nolaupīšana, izpirkumi. Tā nauda, ko viņš gandrīz legāli saņem no tirgotājiem, ļauj dzīvot bez bēdu, sakari dod iespēju apgrozīt kapitālu, to daudzkārt palielinot. Varbūt tos stulbos bandītus pasūtīt vienu māju tālāk?

Bet kas aizstāvēs, kad uzklups dagestānieši, čečeni, Doņeckas zagļi un sazin vēl kas! Kas palīdzēs pievākt banku ienākumu «mazgāšanai»? Kas turēs pakļāvībā tirgotāju tūkstošus?

Šamanis skaļi nopūtās. Tik atšķirīgās esības dimensijas caurstrāvoja viņu pašu, un atbrīvoties tikai no vienas viņš, protams, nespēja, tāpat kā kentaurs nevarētu atbrīvoties no savas zirga puses. Un, pat ja tas izdotos, kasv tad iznāktu? Divi bezpalīdzīgi gabali…

Šamaņa kriminālās iespējas stiprināja Voroncova amata un finansiālo varenību, bet tirgus direktora stāvoklis un sakari cēla pilsētas lielākā grupējuma vadītāja autoritāti.

—   Nu, iedzersim šampanieti!

Iekārē tvīkstošā Nadjka mēģināja pārtraukt viņa prātojumus. Caurspīdīgo halātiņu viņa bija pavērusi līdz jostasvietai, izsukājusi garos matus un noslaucījusi smiņ- ķus — viss, kā viņam patika.

Taču mīļākās vilinājumu standartkomplekts tagad neatstāja uz Samani ne mazāko iespaidu.

—  Bāz pupus atpakaļ, muļķe! — viņš atcirta. — Un pasauc Centurionu!

Bobovkins bija pats sev izdomājis iesauku, taču tā nepielipa, un aiz muguras viņu saukāja par Mūli.

—  Tad nu tā! — Šamanis valdonīgi teica, kad Bobovkins bija ienācis istabā. — Piezvani saviem bijušajiem kolēģiem un pasaki, ka rit piecos pie ezera, kreisajā krastā Barkasam norunāta attiecību skaidrošana ar Ša- mani. Brīdini, ka būs daudz rīkļurāvēju un ieroču. Bet pasaki, ka mūsējie ies «tīri», ne šaudīties, bet uz pārrunām. Ap roku viņiem būs balti apsēji. Lai viņus neaiztiek. Bet Barkasa bandu mierīgi var bāzt aiz restēm.

Bobovkins stāvēja kā elku dievs. Viņš slikti zināja «uzskatus» un baidījās no karstām situācijām. Bija cerējis nodarboties tikai ar apsardzi, bez jebkāda krimināla, nesaprazdams, ka tā nemēdz būt. Nekas, viens solis, tad otrs… un tu jau esi galīgi iepinies!

—  Kam lai zvana? Uz RONAP?

—  Tas tev pašam jāzina labāk. Kas ar tādām lietām nodarbojas? Tiem arī zvani…

«Krilovam,» izlēma Centurions, griezdams numuru. Viņam bija aizdomas, ka te kaut kas nav gluži tīrs. Sadursmēm jānotiek godīgi. Tomēr blēdās bieži. Izliek uz ceļa slēpni vai nošauj visus bez brīdinājuma. Bet lai nodotu konkurentus milicijai! Kaut kas tāds vēl nav dzirdēts!

—  Aleksandr Semjonovič? Te Bobovkins. Manā rīcībā ir interesanta informācija…

Tieši šai laikā Krilovs studēja Lapsas atnestos dokumentus. Viņš uzklausīja paziņojumu, atzīmēja «tikšanās» koordinātas uz kalendāra lapiņas un atkal ierakās papīros.

—  Tas ir labi, — apakšpulkvedis domīgi noteica, nolikdams malā pēdējo lapu.

—  Kaut gan cietušie par izspiedēju uzskata Hasjanovu, bet viņš vienīgais norāda uz Voroncovu. Bet tas, protams, kratīsies no visa vaļā. Kuru tad lai sauc pie atbildības? Juristu?

—  Nu tad pastrādāsim vēl, — Lapsa piedāvāja.

Operatīvās nodaļas priekšnieks pamāja.

—  Var. Ir zināma rakstāmmašīna, ar kuru rakstīti draudi.

Lapsa satrūkās.

—   Kas rakstīja?

—  Viens Resnulis. Tam vairs nepajautāsi — kaut kur pazudis. Otru Nadjka — sekretāre.

—  Es viņu izprašņāšu… Bet pagaidām jāierosina krimināllieta par faktu. Jāsāk viņus raustīt, jāizputina tas lapseņu pūznis! Tad ari vieglāk izdarīt izstrādi, daudz kas jauns nāks gaismā.

—  Tā jau ir, — Krilovs bez entuziasma noteica.

—  Ko tu tāds sašļucis?

—  Voroncovs teju, teju kļūs par deputātu. Bet Nirkovs negrib līst šai lietā, — apakšpulkvedis vaļsirdīgi paskaidroja. — Saka, liela brēka, maza vilna.

—  Tu paskat, kā! — Lapsa ļauni pavīpsnāja.

—  Visticamāk, ka tā ati iznāks. Tavu juristu varbūt notiesās un vēl kādu sīkmani. Šamanis tik un tā izlocīsies. Šķiet, viņš maina kursu: tik tikko nodeva man Barkasa grupējumu.

—   Pastāsti sīkāk! — Lapsa atdzīvojās.

Krilovs atstāstīja Bobovkina paziņojumu. Koreņevs kļuva domīgs.

Operatīvās nodaļas priekšnieks sniedzās pēc iekšējā telefona klausules, taču atdūrās pret stingru delnu.

—  Paziņošu Nirkovam, sagatavosim SUARV, — viņš paskaidroja, atvirzīdams Lapsas roku.

—  Nevajag. — Plauksta uzgūla aparātam.

—  Kāpēc? — Krilovs nesaprata bijušo dienesta biedru.

—     Ja nekā nevar piežmiegt, tad vismaz nevajag palīdzēt! Lai tik ķeras viens otram pie rīkles, pilsētai tas nāks tikai par labu!

Operatīvās nodaļas priekšnieks iebilda, taču tik nepārliecināti, ka galu galā piekrita Lapsas piedāvājumam. Droši vien tādēļ, ka bija vienisprātis jau no paša sākuma.

Izgājis no RONAP ēkas, Lapsa nogriezās pa mazo ieliņu, kurā dzīvoja Mežainis. Ja tas nav mainījis savus paradumus, tad drīz iznāks iedzert vakara alus kausiņu. Bet viņa vecumā vairs ieradumus nemaina. Tādēļ Lapsa nesteidzīgi pastaigājās no autobusa pieturas līdz aptiekai un atpakaļ. Ejošs cilvēks piesaista mazāk uzmanības nekā tāds, kurš kaut ko gaida.

Pirms sešiem Mežainis izspruka no vārtrūmes, pavērās apkārt un ātri devās uz aluskrogu. Kad viņš bija Lapsam blakus, tas klusi teica:

—  Sveiks, Petručo! Velti tu negribi pašūt sev uniformu!

Mežainis apcirtās kā noplaucēts, bet ieraudzīja tikai sava kuratora muguru. Ievērojot konspirācijas noteikumus, viņš pārgāja uz otru trotuāru un lēni virzījās viņam nopakaļus, bieži ielūkodamies skatlogos un sai- tēdams daudz piedzīvojušo kurpju saites. Tā viņi nonāca vienā no parastajām kontaktu vietām — piedrazotā, tukšā skvēriņā, kurš piekļāvās stadionam un kapsētai. Nepieciešamības gadījumā varēja aiziet jebkurā virzienā.

—  Sveicināts, draudziņ! — Virsnieks pārspīlēti draudzīgi apkampa aģentu.

—  Tomēr iznācāt, — Mežainis klusi nobubināja un novērsās.

—   Kas tev? — Koreņevs izbrīnījās. — Priecāties vajadzēja!

—  Es jau no prieka…

Bijušais kabatzaglis izslaucīja valgās acis.

—  Jūsu dāmīte teica, ka drīz izlaidīs, bet es diezko neticēju… Bet dāmīte gan feina…

—  Labi! — Lapsa paskarbi pārtrauca. — Kā tad te bez manis dzīve ritējusi? Kādi jaunumi?

—     Ī-H, daudz kas. — Aģents atmeta ar roku. — Krusts atgriezies. Viņš nesatiek ar Tēvu. Krusts taisa pilsētas saietu, ziemā būs kopējā… Bet galvenais…

Mežainis pavērās apkārt, cieši pievirzījās klāt un čukstēja tieši ausi:

—  Pie Tēva bija atbraukuši maskavieši. Slota un vēl viens.. Viņš apsolīja tiem atdot Krustu.

—  Jā, bet kurš to darīs?…

—  Atsūtīs cilvēku, Tēvs viņu uzsūtīs, bet pēc tam izpestīs.

—   Labi, malacis, Pjotr Batjkovič! — Lapsa paslavēja. Aģents apmierināti pasmaidīja.

—  Bet tagad pārējo. Visos sīkumos un pēc kārtas…

Ilgāk nekā stundu Koreņevs uzsūca Mežaina sniegto

informāciju. Kā parasti, neko nepierakstīdams, pilnīgi paļaudamies uz atmiņu. Tik kutelīgās lietās, nokļūstot nepareizās rokās, šādi pieraksti varēja maksāt informatora vai kuratora dzīvību. Bet varbūt pat abu.

Lai gan bija jau vēls, Hondačevs gaidīja viņu bankā.

—  Baikovs ir nobijies, — baņķieris teica sveiciena vietā. — Saka, ka ar tevi kopā varot iekrist arī viņš. Vareni esi to juristu piežmiedzis! Arī mani kompanjoni sūdzējās par rupjību.

Valdes priekšsēdis ar savu aso skatienu durstīja vecāko konsultantu. Taču tas palika pilnīgi mierīgs.

—  Un ko par to visu domājat jūs pats?

—  Ar maigumu te cauri neies.

—  Nudien.

—  Ultimāta laiks pagājis, bet mani neviens neaiztiek.

—  Jūsu sesks sēž kamerā, bet Šamanim tagad pašam lielas ziepes, jūs viņam neesat ne prātā.

—  Tāds stāvoklis jāsaglabā. Starp citu, Baikovs teica, ka titāna plāksnes durvīs neko nedos: automāts šaujot cauri…

—  Mēs ielikām tās slīpi. Šauj vienmēr no priekšas, bet lodes atlēks sāņus. Ja Baikovs gribēs, es ar viņu saderēšu. Noliksim volgu, es iesēdīšos iekšā — lai uzlaiž kārtu… Protams, likmei jābūt pieklājīgai.

—  Viņam diezko nepatīk riskēt. — Baņķieris tikko jaušami pasmaidīja.

—  Tad jāmaina darbs.

Lapsa piecēlās.

—  Rīt ap pusdienlaiku man būs vajadzīga karabīne ar optisko tēmēkli un četras patronas. Būtu labāk, ja tā nebūtu reģistrēta.

—  Krimināls? — Baņķieris pacēla uzaci.

—   Minimāls. Bet varbūt izdosies atrisināt jūsu problēmu.

Izgājis no bankas, Lapsa iesēdās viņam atvēlētajā sarkanajā «devītniekā» un apbraukāja pāris šaubīgu vietu. Ielūkojās «Enkurā» pie Varatjana, tas nopriecājās, ielēja glāzēs martīni ar ledu un iedzēra uz atgriešanos. Tad viņš novērsās.

—  Kamēr tu sēdēji, laiks gāja savu gaitu… Bez «jumta» nevar, bet tad atnāca puiši… Piedod, protams, bet dzīve ir dzīve…

—   Ne jau tāpēc es nācu, — Lapsa atgaiņājās. — Vai Tomka Fedotova pie tevis iegriežas?

—  Reti. Palikusi par īstu trumpja dāmu. Raujas pa «Safīru».

—  Nu, labi…

Akops pavadīja līdz durvīm, uzaicināja ienākt biežāk, piedāvāja dzeramo par brīvu.

Ediks «Glābšanas riņķī» vairs nestrādāja, jaunais bārmenis nepazīdams raudzījās bijušajā KM priekšniekā, bet no sāniem, ko nelāgu juzdams, parādījās dūšīgs puiškāns ar noziedznieka ārieni.

—  Ko meklējam? — viņš aizbildnieciski apvaicājās.

Koreņevs pavīpsnāja. Domāšanas nemocītajā sejā parādījās sapratnes ēnas.

—  Mums viss pilnīgā kārtībā, — puiškāns noburkšķēja un atkal atkāpās ēnā.

Lapsa izdzēra vēl vienu martīni, šoreiz par savu naudu, paraudzījās apkārt, taču nevienu pazīstamu neredzēja.

Pie «Safīra» viņš nonāca tieši tajā brīdī, kad Tamāra Fedotova iznāca pa stikla durvīm un nosēdās uz strūklakas marmora apmalītes. Viņa bija pilnā un laikam kādu gaidīja.

Lapsa vairākas reizes nozibināja starmešus. Meitene piecēlās un, mazliet grīļodamās, devās pie mašīnas. Viņš atvēra durvis.

—  Čaviņ! — Viņa iezvēlās priekšējā sēdeklī. — Uz kurieni brauksim? Tikai bez muļķībām!

—   Nu kā tā var, Tamāra!

—  Ai, kas tad tas?

Meiča vērīgi paraudzījās pie "stūres sēdošajā cilvēkā, un sejā bija lasāms, ka tā viņu pazinusi.

—  Mans majors atgriezies! — Viņa sāka plaukšķināt un metās Lapsam ap kaklu. Vēl tikai uz krekla trūka pomādes, grima, ēnu, tušas, pūdera un citu komponentu, kas veidoja nakts skaistules seju.

—  Tu mani aizstāvēji, apraki to riebekli! Citādi es jau sen būtu sapuvusi kā Galka… Visi nosprieduši, ka mums ir lielā mīlestība. Un atkratījušies, baidās aiztikt, pat piķi nekāš… Maitas, kad sajūt nāves smaku, uzreiz apdiršas!

Lapsa sāka braukt. Fedotova atkrita pret atzveltni, sačamdīja kloķi un atgāza to vēl vairāk. Sameklēja cigareti un iespieda aizsmēķējamā pogu; kad tas izlēca, iekrekšķinājās un aizsmēķēja.

—  Vai mūziciņ'as nav? — Tievie pirksti slīdēja pa paneli, kur parasti atrodas magnetofons. — Žēl…

Viņa nejautāja, uz kurieni to ved, un likās, ka tas viņu nemaz neinteresē. Automobiļu maršruti bija ierasta lieta un vienmēr beidzās ar vienu un to pašu. Lai gan šoreiz Lapsam bija pavisam cits mērķis.

«Devītais» izbrāzās krastmalā un sastinga pie kāpnēm, kas veda līdz ūdens virsmai.

—  Kas tagad «Safīrā» nosaka klimatu? — Lapsa apvaicājās. — Dzirdēju, ka šis tas esot mainījies…

—  Es tajās lietiņās nebāžos. — Fedotova nolaida sēdekļa atzveltni pavisam un tagad gulēja uz muguras. Svārki uzrāvās, atsegdami spēcīgas kājas ar platām potītēm. Lapsam nepatika viņas kurpes uz sēdekļa pārvalka, taču viņš neko neteica.

—   Kaut ko dala, ālējas… Barkass aizgājis no Samaņa. Arī zagļiem baigā putra. Nesen ar vienu braucu, viņš pastāstīja… Bet šitie, tu viņus droši vien nemaz nezini — Lamzaks, Vāle, Rudais —, pavisam zaudējuši sajēgu! Rudo nogalināja, Vālēm sacaurumoja plaušas, labāk Lamzaku, to riebekli, būtu nolaiduši no kājas!

—  Ko tad viņš tev nodarījis?

Fedotova klusēdama uzrāva svārkus līdz jostas vietai un veikli nolaida apakšbikses.

—   Ei, kas tad nu būs!

—  Skādes! — Viņa iebakstīja ar pirkstu skūtajā paugu- riņā un novilka gar gurnu iekšpusi.

—  Dedzināja ar cigareti, maita! Bet pašam putas uz lūpām — ķer kaifu! Apsvilināja — un iekšā.

Uz baltās miesas vīdēja apdegumu pēdas.

—  Apģērbies!

—   Labi jau labi! — Viņa pavirši sakārtoja apģērbu. — Protams, riebj skatīties! Es jau tikpat kā vairs nestrādāju, tikai mutē… Bet visi jau grib līst arī tur, es neļauju, bet viņi domā, ka esmu slima… Palaiduši baumas — vairs nenāk klāt, raustās. Nu, vai nav gnīda?

Koreņevs atcerējās Vārpstu, Rudo un Bļauri. Lamzaks bija viņu komandas vadonis.

—  Ar ko viņš vispār nodarbojas?

—  Slaktē visus no vietas, lūk, ar ko! Sākumā divus, tad trīs, vienu pat slimnīcā piebeidza… Bet nesen nolaida no kājas lielu autoritād un vēl trīs, kas bija kopā ar viņu. Visa pilsēta uz ausīm stāv…

—  Kā tad tu to zini?

—  Viņš tak pats stāsta! Kā ievelk pie sevis, tā ņemas iebaidīt!

—  Varbūt fleitē?

—  Nē, viss sakrīt uz mata…

—  Vai tu kādam šīs sarunas jau esi atstāstījusi?

—  Vai tad man dzīvot apnicis? Rekur, svētdien «Ak- sinjā» viens jauns sievišķis vannā noslīka. Skaista! Viņa salaida ar kaukāziešiem un vēl ar kaut kādu militāro. Svarīgs tips, no Maskavas. Vienreiz gāja no šīs prom un zem mašīnas gan! Bet viņa dzērumā skuķiem bija teikusi: «Viņu nogalināja…» Pagāja divas dienas, un viņa noslīka. Nav ko daudz muldēt!

—  Kas tik dzīvē negadās! — Lapsa pieklājības pēc izbrīnījās. — Kurām meitenēm tad viņa to stāstīja?

Fedotova pastiepās un uzlika kājas uz paneļa.

—  Ments paliek ments. Es tos skuķus nepazīstu un sūdos līst negribu. Labāk padrātēsimies. Tev — par brīvu.

Sievietes roka prasmīgi ieslīdēja Lapsam biksēs. Viņš to satvēra. Iestājās pauze. Daudzus gadus operatīvajā darbā audzinātā uzraugošā virsnieka sīkumainība, kas lika saglabāt distanci ar informatoriem, cīnījās ar vairāk nekā sešus mēnešus no sieviešu sabiedrības atrauta vīrieša dabiskajiem instinktiem. Vēl nebija zināms, kas uzvarēs, bet, atcerējies apdegumu krevelēm izkropļoto ādu, Lapsa atrāva roku.

—  īsts ments prot nošķirt darbu un izpriecas. Kurp tevi aizvest?

—  Uz «Safīru», kur tad vēl… Šodien tas izdzimtenis laikam nav rādījies. Paklausies… — Fedotova uz brītiņu it kā atskurba un uzmanīgi pavērās pavadonī. — Vai tu vari man vēlreiz izlīdzēt? Es samaksāšu!

—  Un tas būtu?

—  Novāc Lamzaku! Tāpat kā to tur… Man ir trīs tūkstoši zaļo — visu atdošu!

Lapsa iesvilpās.

—  Par ko tu mani uzskati? Vai es kāds algotais slepkava, vai?

—  Bet to tu noraki!

—  Nē, mīļā! Es nogalinu kādu tikai tāpēc, ka viņš ir slepkava. Un, ja arī ķeršos klāt tavam Lamzakam, tad ne jau par naudu.

Nākamajā rītā pedantiskais Lapsa piezvanīja uz FPD pārvaldi.

—  Pirjevs klausās! — atsaucās enerģiska balss.

—  Sveicināts, Ivan! Te Koreņevs.

Klausulē brīdi bija klusums.

—  Esmu atgriezies. Lieta ir falsificēta, beidzot tikuši skaidrībā.

—     Ak tā? — Tonī jaudās neuzticība. Apakšpulkvedis atcerējās, kādu atzinumu par lenti bija devusi sākotnējā ekspertīze.

—  Jā. Bet šoreiz runa nav par mani. Ir informācija, iespējams, jūsu sfērā.

—  Nu? — Šoreiz pretizlūkošanas darbinieks izklausījās ieinteresēts. Viņš zināja Lapsas informācijas ieguves iespējas.

—  Svētdien «Aksinjā» vannā noslīka meitene.

—  Tā…

—  Viņa pinās ar svarīgu militāro no Maskavas.

—  Tā…

—  Ejot projām no viņas, tas pakļuva zem mašīnas…

—  Tā… — Katrs nākamais «tā» izklausījās arvien vairāk vīlies.

—  Bet viņa muldējusi, ka šis nogalināts.

Šoreiz nekāda reakcija nesekoja.

—  Un pēc divām dienām pati noslīka. Bez militārā viņai bija kaut kāds kaukāzietis.

Pirjevs klusēja.

—  Viss, — Lapsa nobeidza.

—  Kāda mums tur darīšana? Tā ir milicijas lieta, — apakšpulkvedis gurdi atsaucās.

—  Es pagaidām vēl milicijā nestrādāju. Bet man nepatīk operatīvos datus aizlaist postā. Ja gribi, pārbaudi, izmanto, piņķerē. Ja negribi — aizmirsti. Tā ir tava darīšana!

—  Paldies par sadarbību ar FPD, — Pirjevs teica ierēdnieciskā balsī. — Visu labu!

«Tāds kā saspringts!» Lapsa nodomāja. Viņš bija izdarījis to, ko uzskatīja par nepieciešamu, un tagad pievērsās gaidāmajam uzdevumam.

Apakšpulkvedis Pirjevs bija saspringts tādēļ, ka sakarā ar plāna «Zet» pasākumiem darbinieku sarunas reizēm pēc slīdošā grafika noklausījās iekšējās drošības sektors. Kontakti ar vakarējo ieslodzīto diezin vai greznotu dienesta lapu, bet ienākušās informācijas neizmantošana liecinātu par modrības mazināšanos, kas pretizlūkošanas darbinieka karjeru diezko vis neveicinātu. Koreņeva zvans atnesa tikai rūpes. Smagi nopūties, apakšpulkvedis ķērās pie ziņojuma rakstīšanas.

Pēc stundas ģenerālis Lazutins uz ziņojuma greizi uzskricelēja rezolūciju: «b. Karnauhov! Vai šeit nav runa par majora Maļinkina nāvi? Kopā ar GAP pārstāvi pārbaudīt šo faktu un ziņot par rezultātiem!»

* * ★

No nejaušībām nav pasargāts neviens. Nejaušības palīdzējušas atklāt pašus viltīgākos noziegumus, tāpat sagrāvušas vispārdomātākās kriminālmeklēšanas operācijas. Bezjēdzīga nāve ļoti bieži ir nelāgu sakritību sekas.

Pulkvedis Krilovs to visu ļoti labi zināja. Pēc Koreņeva aiziešanas viņš nodeva materiālus Nirkovam, un tas tos bez sevišķa entuziasma tālāk — izmeklētājam. Krilovs pagaidīja, kamēr Hasjanovu nosūta uz kameru, deva padotajiem dažus norādījumus un gāja mājās.

Viņš juta nogurumu un, kas bija vēl ļaunāk, arī nomāktību. Kriminālā dzīve Tihodonskā ritēja pati par sevi, milicijas apakšvienību, to skaitā Organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes darbība — par sevi. Procesi darbojās paralēli, gandrīz nemaz nesaskaroties.

Arī visapzinīgākais opers, strādādams savu ikdienas darbu, saprata, ka rezultātu praktiski nebūs. Nu labi, savāks biezu mapi ar informāciju un noķers ar visiem pierādījumiem divus trīs «buļļus». Tad sāks darboties labi noregulētā lietas sagraušanas mašīna: tiesnesis atbrīvos aizturētos pret ķīlu vai parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu, liecinieki un cietušie atteiksies no savām liecībām, izmeklēšana tiks pārtraukta vai izbeigta vispār. Reizēm kādu «sešnieku» tiešām nodod tiesai. Bet smieklīgi mīkstais spriedums izskatās vairāk kā ņirgāšanās par nabaga operatīvajiem darbiniekiem, kas norā- vušies līdz nejēgai.

Šī jaunā sistēma jau kļuva ierasta, bet tādu, kas vēlētos ar to cīnīties, atsedzot krūtis nažiem un lodēm, kļūst arvien mazāk, turklāt gan naži, gan lodes, gan granātas logā neliek sevi ilgi gaidīt. Neviens vairs nebrīnās par menta slepkavību, kolēģi, kā savulaik, vairs nepasludina asinsatriebību visai noziedzīgajai pasaulei, neatsit slepkavam nieres, neiegriež augstāko soda mēru.

Tagad menti, tāpat kā visi pārējie pilsoņi, dzīvo katrs par sevi.

Zivs pūst no galvas. Ja tiem tur, augšā, nekas nav vajadzīgs, tad attiecīgs noskaņojums valda arī lejā. Par ko norūpējušies Sistēmas vadītāji? Nāk pavēles cita par citu bargākas: tiek zaudēti ieroči — pastiprināt kontroli, veikt pasākumus, lai to nepieļautu! Bet cik pavēles izdotas par personālsastāva bojāejas nepieļaujamību? Visu divdesmit piecu dienesta gadu laikā Krilovs nespēja atcerēties nevienu pašu! Iznāk, ka dzelzs gabali, kas simtiem tūkstošu mētājas pa visu valsti, ir svarīgāki par darbinieku dzīvību!

Tad nu vietējie priekšnieki arī «pastiprināja kontroli»: aizliedza pastāvīgu nēsāšanu — un basta! Vai mazums ko nosaka likums — ja pistole stāv ieroču istabā, tad to nudien nepazaudēs. Un no lieka nelietos, prokuratūra neraksies un nedraudēs ar krimināllietu. Līdz ar to priekšniekam mierīgāk.

Darbinieki, protams, izdarījuši savus secinājumus. Mirt negribas nevienam, tad kāpēc līst karstās situācijās? Un nelien. Novēršas un paiet garām. Paiet vienreiz, otrreiz… Un viss — nav vairs milicijas virsnieka. Ir ierēdnis — ar uzplečiem, bet bez nozieguma novēršanas refleksa.

Bet, ja priekšnieks baidās dot saviem cilvēkiem ieročus, kā tad lai vini iedrošinātos pieņemt drosmīgus lēmumus? Koreņevs 6ija savācis lieliskus materiālus, bet kas ņemsies tos atpiņķerēt? Voroncovs bez piecām minūtēm deputāts. Visi zina: Likova znots viņam Ziemeļu tirgus direktors. Varētu domāt: kāds tur sakars ar znotu, kāds ar administrācijas galvu, Ja pats Voroncovs ir rūdīts noziedznieks ar iesauku Šamanis?

Agrāk viņu varētu sakompromitēt: iesaistīt partiju, Maskavu, atbrauktu brigāde, tā atpiņķerētu tā, ka arī pats Likovs kauliņus nesalasītu, — tikai par kompromitējošiem sakariem vien… Tagad katram skaidrs — bezcerīgs gadījums. Nav nekādas jēgas, katram savs krekls tuvāks! Vismaz Lapsa tos draņķus tur, kreisajā krastā, izmozēs! Varbūt tā arī būs vispareizāk!

Apnicis! Varbūt tiešām rakstīt atlūgumu? Koreņevs aicina pie sevis, sola apsardzes priekšnieka amatu —

Baikova vietā, kurš nav ne šis, ne tas… Divreiz lielāka alga plus pensija. Ari uzdevumi daudz konkrētāki…

Nogrimis smagajās pārdomās, Krilovs tuvojās savai mājai. Pēkšņi no šķērsielas atskanēja izmisis sievietes kliedziens.

—   Palīdziet! Cilvēki, palīgā!

—  Sēdies iekšā, kuce! Kas tev palīdzēs, kam tu esi vajadzīga!

Atskanēja rupjas lamas un noplīkšķēja sitiens.

«Nu gan neveicas!» apakšpulkvedis nodomāja un devās trokšņa virzienā, ar ierastu kustību pašāvis roku zem žaketes pie kreisā gurna. Taču ierasto maksts svaru pie jostas nejuta.

«Nelieši! Iešu pensijā!»

Viņš ielūkojās šķērsielā. Dūšīgs cietpauris treniņtērpā vilka aiz rokas pieklājīga izskata meiteni uz simto mersedesu, kura durvis bija vaļā kā plēsoņas rīkle. Tonētie stikli neļāva saskatīt, cik cilvēku ir salonā. Kāda roka snaikstījās atvērtajās durvīs, un vienam vajadzēja sēdēt pie stūres…

Kāpēc viņš nepagāja garām piecas minūtes agrāk? Tagad jau būtu dzīvoklī un visu šito nemaz neredzētu.

—  Palīdziet! Vīrieti, palīdziet!

Krilovs raudzīja pieķerties kaut kam, kas attaisnotu viņa neiejaukšanos. Varbūt viņa ir no tās pašas kompānijas? Dažreiz tādi draiskuļi dzērumā sacel traci, bet pēc tam palīgā atskrējušam glābējam saskrāpē visu fizionomiju. Bet šis nu nebija tas gadījums. Puisis jau bija pievilcis upuri pie mašīnas. Viņš nepievērsa Krilovam uzmanību, neņēma viņu vērā un vispār ne no kā nebaidījās. Saimnieks te bija viņš. Bet milicijas apakšpulkvedis ar divdesmit piecu gadu operatīvā darba stāžu lavierēja, meklēdams ieganstu, lai viņam netraucētu! Jā, pasaule bija apgriezušies kājām gaisā.

Krilovs spēra soli uz priekšu, tad vēl vienu… Saglabājās cerība, ka šie suņi baidīsies ielaisties ar milicijas darbinieku, taču šāda iznākuma iespējamība bija niecīga. Tiesa, kāds varēja viņu pazīt, tādā gadījumā — piecdesmit pret piecdesmit!

—  Palīdziet!

Vēl viens rāviens, un roka no salona sasniedza meiteni. Pēc pāris sekundēm mersedess aizbrauks. Viņu var apstrādāt turpat mašīnā un pēc tam izmest kaut kur nomalē vai aizvest uz kapiem, jaunceltnēm vai kādu citu nomaļu vietu un nogalināt, lai neatstātu liecinieci.

—  Stāt, milicija!

Krilovs metās uz priekšu. Šajā situācijā tāds, šaušanai sagatavota «makara» neatbalstīts uzsauciens nebija daudz vērts. Sistēma piespieda viņu kļūt par varoni. Varbūt mirt. Savulaik Krilovam bija'nācies kauties vienam pret trim. Bet tad viņam bija divdesmit astoņi un labais delms vēl turējās locītavā, un pretinieki varēja būt bruņoti tikai ar nažiem. Ari sauciens «milicija!» vēl spēja demoralizēt likumpārkāpējus.

—  Milicija, es teicu! Laidiet viņu vaļā!

Roka ātri nozuda salonā. Bet «sportists» sažņaudza meitenes kaklu elkoņa locītavā, un kļuva skaidrs, ka neviens viņu netaisās atlaist.

—  Dirsies prom, kamēr vēl esi vesels! — tas izgrūda caur zobiem dzedrā, draudīgā balsī. Tēraudrumpis, brangs kakls un čugunžoklis. Necilvēcīgas acis, kas skatījās uz Krilovu kā uz tukšu vietu. Vai kā uz nelaiķi.

«Acīs!» Opers sasprindzināja nedaudz saliekto rādītājpirkstu un vidējo pirkstu, tad spēra pēdējo soli.

«Bah! Bah!»

No tumšā salona izšāvās zibšņi, kaut kas spēcīgi iesita pa plecu un krūtīm kreisajā pusē.

«Nevar būt, nevar būt…» ķepurojās izmisīga doma, bet asfalts uzslējās stāvus un sāpīgi triecās sejā, neļaudams izdomāt līdz galam.

—  Sēdi, kuce, citādi sacaurumošu arī tevi!

«Sportists» bez pūlēm iestūma pretoties rimušo meiteni pēc pulvera smirdošajā salonā. Durvis aizcirtās.

«Numurs, numurs!» vēl teica priekšā muguras smadzenes, un Krilovs pacēla sasisto seju no trotuāra. Nesteidzīgi attālinājās mersedesa aizmugurējās ugunis.

«22-37 TD» — burti un cipari cieši jo cieši iespiedās dziestošajā atmiņā.

Tai pašā vakarā atgadījās vēl viena sakritība. Milicijas sabiedriskās kārtības sargāšanas patruļa vajāja klaidoni, kas kādā piekrastes bodītē bija nospēris desas luņķi. Nebija kur sprukt, un klaidonis ielēca ūdenī. Kad seržanti pārkārās čuguna barjerai, viņi redzēja, ka bēglis, rokās iekāries, ierāpjas kanalizācijas caurulē. Viens no patruļniekiem, iesējies biedra jostā, nolaidās pie caurules, dzinās pakaļ zaglim un to panāca. Par notikušo miliči, kā pieklājas, uzrakstīja kārtīgu ziņojumu.

Rajona nodaļas priekšnieks pasvītroja to vietu, kur bija runa par mēģinājumu bēgt caur kolektoru, un uzrakstīja savam vietniekam rezolūciju: «Izmantot atskaitē par profilaktisko darbu.»

Tā nu vienlaikus ar priekšlikumiem par kriminogēno situāciju veicinošo drupu nojaukšanu, telpu ierādīšanu nepilngadīgo lietu inspekcijai, programmas «Rūpes» finansēšanu, vietējā budžeta līdzekļu atvēlēšanu patruļdienestam no IeRN nosūtāmajā dokumentā bija iekļauts vientiesīgs punkts, kas turklāt vēl neprasīja ievērojamus materiālos resursus: «Noslēgt ar restēm kanalizācijas kolektoru, kas atrodas krastmalas mūri, ceturtās piestātnes līmenī.»'

Šo punktu tad ari pasvītroja rajona administrācijās galva, ar to pašu tinti uzrakstīdams rezolūciju: «Izpildīt.» Par prezidenta drošību tobrīd neviens nedomāja.

Pateicoties nejaušībai, Bļaurim izdevās izbēgt no drošas bojāejas.

— Ņem mantas, pārvācamies, — Barkass sacīja. Viņš regulāri vadāja milicijas meklēto rīkļurāvēju no vienas vietas uz otru, tā ka nekā neparasta te nebija. Bet, likdams somu ar mantām Barkasa jaunā BMW bagāžniekā, Bļauris pamanīja maisā ievīstītu brangu akmeni. Tādus izmanto likvidācijās, lai visi gali būtu ūdenī. Ari pierasta lieta. Gatavodamies likvidācijai, Barkass slēpa ieročus īpašās cilpās zem sēdekļiem. Kad tādas nepieciešamības nebija, viņš brauca tukšā, jo menti taisīja lielo kratīšanu un šefs negribēja lieku reizi riskēt.

Pirmais ielēcis salonā, Bļauris ātri pašāva roku zem sēdekļa, sataustīdams kinžala gludo koka rokturi. Tātad tuvākajā laikā ieplānota likvidācija. Bet kāpēc viņš par to neko nezina? Dīvaini…

—  Padzīvosim kādu laiciņu ārpilsētas vasarnīcā, — Barkass nevērīgi teica, sākdams braucienu.

Vēl viena dīvainība! Vasarnīcā svešs cilvēks uzreiz krīt acīs, un OMON regulāri izvanda gruntsgabalus.

—  Nekādas šeptes nav gaidāmas? — Bļauris it kā starp citu apvaicājās.

Barkass papurināja galvu.

—   Kādas šeptes! Zini, kas darās pilsētā? Jānogaida…

Bļaurim viss bija skaidrs.

—  Apstājies, vēders sāp.

—  Pacieties drusciņ, drīz būsim klāt…

Tiešām, pēc dažiem kilometriem sākās nomaļš ceļa posms, kas piekļāvās kraujajam, bieziem krūmiem apaugušajam krastam.

—  Man ir pļūtāmais. Žēl pieķēzīt jauno vāģi.

Nolamājies Barkass nospieda bremzi un ātri paraudzījās apkārt. Ceļmalā stāvēja zilā «Daļautotrans» kulba. Tālbraucēji pusdienoja.

—  Es tūlīt.

Bļauris nozuda krūmos, nokrita uz visām četrām un rāpoja dziļāk. Koku aizsegā viņš izslējās un joza prom no ceļa. Cilpodams kā zaķis, no trases vairīdamies, viņš divas stundas kūlās uz pilsētu. Viņš apstājās, lai apdomātos. Nebija kurp iet.

Astotā nodaļa NOGALINĀT PREZIDENTU

Tu vari būt varens kā pats Dievs tas Kungs, bet atliek tikai uzrastics kādam, kuram pietiek dūšas sacaurumot tev galvu, un tu dodies uz viņsauli gluži tāpat kā pārējie mirstīgie.

Anonīms aut. «Mafija no iekšpuses» (mafiozi grēksūdze)

Galvenās apsardzes pārvaldes grupa «Elle» ieradās Tihodonskā vakarā. Pēc grafika lidojusī transporta lidmašīna izbrauca uz atsevišķas joslas, kas noslēdzās ar strupceļu un bija paredzēta operācijai «Trauksmes zvans», speciālo kravu nosūtīšanai un saņemšanai un citiem pasākumiem, kas nebija domāti svešām acīm.

Turbīnas noklusa, visapkārt valdīja stepes klusums, tikai tālumā bija dzirdama dzinēju sildīšanas dārdoņa. Atvērās lūka, stāvas metāla kāpnes atsitās pret betonu, un uz augšējā pakāpiena parādījās cilvēks kārtīgā uzvalkā, kaklasaitē un ar melnām brillēm.

Viņš ar ierastu kustību paraudzījās visapkārt, ieelpoja sīvo saules izkaltētās zāles smaržu un pievērsa skatienu dzelzsbetona angāram, pie kura, kā viņš labi zināja, beidzās slepenā sakaru eja. Augšā uz betona, plati izlicis kājas, stāvēja gara auguma vīrietis ar lielu galvu — arī uzvalkā, kaklasaitē un ar melnām brillēm. Abi pacēla roku virs galvas sveicienam, kas vienlaikus nozīmēja arī to, ka ne vienai, ne otrai pusei nekādi sarežģījumi nav radušies. Ja kādu no viņiem būtu ņēmuši uz grauda teroristi, sveiciens izskatītos citādi.

—  Izkraut! — atbraucējs nokliedzās lūkas melnajā ailē un vienā mirklī bija lejā. Fiņikovs steidzās viņam pretim.

—   Kāda situācija? Kā klājas Papucim?

—   Nekādas vainas. Dažas dienas pasēdēs vasarnīcā, lai neiznāktu «dubultošanās».

«Dubultošanās» ir tad, ja prezidents un dubultnieks vienlaikus tiek fiksēti dažādās vietās. Tā būtu nopietna apsardzes kļūda. Savulaik nelaiķis Leonīds Iļjičs ceļoja pa valsti, avīzes rūpīgi atspoguļoja maršrutu, titullapas bija raibas no fotogrāfijām: vecīgais vadonis kāpj ārā no salonvagona, bet vietējais priekšnieks, lišķīgi smaidot, zem rokas ved viņu garām zemāka ranga darboņu baram. Sevišķi izcēlās arī tolaik mūžīgais Heidars Alijevs: visas tautas gaviles sagaidīja dārgo viesi Baku, trīs dienas ilga svētki, tikšanās ar iedzīvotājiem un republikas aktīvu, avīzes fiksēja katru mirkli viesmīlīgajā zemē. Tai pašā laikā tās pašas avīzes publicēja dekrētus ar parakstu «L. Brežņevs», atrašanās vieta «Maskava, Kremlis» un datums… kurā viņš apmeklējis «platu soli ejošo» Azer- baidžānas galvaspilsētu. Starp citu, tai laikā nebija tādu, kas gribētu pievērst uzmanību šādiem kāzusiem.

Speciālā josla atdzīvojās: no transporta lidmašīnas klēpja izbira aktīvās darbības grupas kareivji — puse draudīgos raibajos, otra puse — standarta uzvalkos.

Lidmašīnas astes daļā atvērās kravas lūka, un uz betona izbrauca divi ar ieročiem, tehniku un citu aprīkojumu piekrauti mikroautobusi un trīs bruņoti vieglie automobili. Grupa «Elle» bija pilnībā nodrošināta autonomam darbam.

—  Un kā šeit? — savukārt apvaicājās grupas komandieris.

Fiņikovs nez kāpēc atskatījās.

—  Jūs ieradāties īstajā laikā. Es te nevienam neuzticos. Dīvainas lietas te pie viņiem notiek…

Pārbaudot informāciju, kas bija izklāstīta Pirjeva ziņojumā, tiešām atklājās ne mazums dīvainību. Fiņikovs bija atgriezies sakarā ar Maļinkina bojāeju, un, kad viņš izlasīja medicīniskās ekspertīzes slēdzienu, izrādījās, ka majora nāve iestājusies kakla skriemeļu lūzuma rezultātā. Tad viņi ar Pirjevu brauca pie eksperta.

—  Vai tad tādi bojājumi mēdz būt, ja uzbrauc mašīna?

—  Saprotams, ka ne, — atsaucās resnis ar lielu, smailu degunu un mazām, dziļi iegrimušām vēža actiņām. — Sabraukšanas gadījumos obligāti kāju lūzumi bampera augstumā, iekšējo orgānu plīsumi, galvas traumas.

—   Kāpēc tad…

—  Nezinu! — Vēža actiņas nozuda acu dobumos. — Neesmu izmeklētājs, es konstatēju faktu. Bet secinājumus izdara viņš.

Grupas izmeklētājs, kas bija specializējies ceļa negadījumos, izrādījās piemīlīga sieviete mazliet pāri trīsdesmit, ar stāžu, kas bija pietiekams pilnīgam intereses zudumam un paša vienkāršākā izskaidrojuma filozofijai.

—   Lieta ir pavisam vienkārša, nevajag to sarežģīt, — viņa smaidot paziņoja. — Divi liecinieki redzēja, kā cilvēku notriec mašīna. Ko tad vairāk vajag? Eksperts konstatēja kakla skriemeļu lūzumu. Viss skaidrs!

—  Bet miesas bojājumu rašanās mehānisms nav raksturīgs avārijām! — Fiņikovs iebilda.

Sieviete sadrūma un vairs nesmaidīja.

—   Kad uzbrauc mašīna, var salūzt viss kas: kakls, krūtis, kājas… Es taču neesmu ārste. Liecinieki devuši liecību, eksperts atzinumu, mūsējie no kriminālmeklēšanas meklē mašīnu. Izmeklēšana ir apturēta. Ko tad man darīt? Tēlot Šerloku Holmsu? Nav laika, man lietvedībā ir četrdesmit lietas!

—  Un visas tiek izmeklētas tāpat kā šī! — Pirjevs neizturēja.

—  Ja varat labāk, ņemiet un izmeklējiet! — sieviete aizkaitināti atcirta.

Fiņikovs nodomāja, ka pirms gadiem trim vai četriem milicijas kapteinis neiedrošinātos tā runāt ar Valsts Drošības komitejas apakšpulkvedi.

Tikpat vienaldzīgs izrādījās ari prokuratūras izmeklētājs.

—  Taisija Popcova, nāve iestājusies noslikstot reibuma stāvoklī, miesas bojājumu nav, — viņš citēja tiesu medicīnas eksperta slēdzienu. — Secinājums: nelaimes gadījums. Es atteicos ierosināt krimināllietu.

«Pavisam jauns puisis, bet viņam jau viss pie… durtiņām,» Fiņikovs nodomāja.

—   Kas pie viņas gāja, kādas bija attiecības…

—   Man tas nav vajadzīgs, — izmeklētājs pārtrauca. — Nozieguma nav, ko tur tik daudz izmeklēt. Bet man, starp citu, ir astoņas lietas!

—  Nu ko tad, paldies! — ar pūlēm valdīdamies, Fiņikovs atvadījās.

—  Nāksies pašiem aizpildīt visus baltos plankumus, — viņš sacīja Pirjevam, kad abi bija izgājuši no prokuratūras.

Ziņojuma iniciators pie sevis sodījās. Nu gan Lapsa uzsūtījis viņam klapatas ar savu zvanīšanu! Bet oža viņam pa pirmo: skaidri redzams, ka te kaut kas nav tīrs!

—  Brauksim uz «Aksiņju», — apakšpulkvedis nopūzdamies teica. — Varbūt kaut ko uztaustīsim…

Ieradušies viesnīcā, viņi stāva dežurantei un istabenei parādīja Maļinkina fotogrāfiju.

—  Jā, šitas arī nāca, — sievietes vienā balsī apstiprināja. — Un kaukāzietis ari — nudien, kā divās maiņās…

Fiņikovs no savas mapes izņēma dažas fotogrāfijas.

—  Šis nē, nē, tas arī nē… Lūk, viņš! — Dežurante parādīja.

—  Jā, tiešām, — istabene piekrita. — Ir nu gan bābieši! Viens aiziet, otrs atnāk…

Fiņikovs atlika malā Garegina Petrosova fotogrāfiju. Viņa aizdomas apstiprinājās.

—  Negrib strādāt, — Pirjevs nolamājās. — Ne milicija, ne prokuratūra… Bet mums izmeklēšanu atņēma, kadrus izputināja! Tagad sola izmeklēšanas daļu atkal atjaunot, bet cilvēki taču kur kurais! Cits pensijā, cits par privātdetektīvu, cits — sazin kur vēl. Varbūt to dara tīšām?

—  Kas dara? — bargi noprasīja GAP pārstāvis, un pretizlūkošanas darbinieks apjuka.

—  To es tāpat vien… Iesim, parādīsim fotogrāfijas šveicaram.

Tuklais IeM atvaļinātais ar sarkanu seju, tērpies zaļā livrejā, Petrosovu neatpazina.

—  Te Jau viņi tik daudz šujas, bet purni visiem vienādi. Šito gan esmu redzējis…

Resnais, krunkainais pirksts iebakstīja Maļinkina sejā.

—  Viņu aizveda kāds cilvēks…

—  Kas par cilvēku?! — Fiņikovs un Piijevs vienlaikus iesaucās.

—  Cilvēks… Solīds, ar stāju! Laikam no militārajiem. Nudien karavīrs! Viņš vēl teica: «Jūs izsauc pulkvedis…» Kā vinu tur… Kļevcovs vai Kobcovs, vai…

—  Varbūt Grevcovs? — saspringti noprasīja Fiņikovs.

—   Nudien! Grevcovs! — Šveicars nopriecājās. — Un kaut kur aizgāja… Mani tai brīdī sauca vakariņās, tāpēc vairs neko neredzēju.

Maļinkina un Popcovas nāve neapšaubāmi savijās vienā mudžeklī. Fiņikovs nolēma papētīt majora bojāejas lieciniekus. Viņu adreses tas bija izrakstījis no lietas jau agrāk. Pilsoni Popovs un Kotovs bija atbraukuši komandējumā no Permas un mitinājās viesnīcā «Tihodonskā».

Stāstīdams «Elles» komandierim par savas izmeklēšanas rezultātiem, Fiņikovs uzsvēra:

—  Uz vietējiem es neiedarbojos. Ne uz vienu. Tagad izdarīsim divas lietas: es pa taviem kanāliem nosūtīšu pieprasījumu uz Centru — lai pārbauda tos Permā. Bet tu nozīmē cilvēkus, kas pāris dienu pastaigā viņiem pakaļ.

Komandieris pamāja.

—  Kāp lidmašīnā, aizlaid šifreni, un tad sāksim novērot tavus figurantus.

Fiņikovs pasmaidīja.

—  Sākumā iekārtosimies un paēdīsim.

—  Var arī tā.

Komandieris pasmaidīja pretī.

* * *

Bēru procesija bija izstiepusies trīs kvartālu garumā. Viss notika kā parasti: vairāki simti automobiļu, pārsvarā ārzemju, slēgta satiksme, signālu gaudošana.

Krusts sākumā pat ierāva galvu plecos.

—  Vai tad var tik bezkaunīgi kaitināt mentus!

—  Visi pieraduši, — Klibais mierināja. — Jau sen tā darām.

Viņu volga bija iekārtojusies procesijas vidū. Atskaitot Klibo, neviens no Melnā Mēra ļaudīm nebija pat pienācis Krustam klāt: Karaļa negaidītā bojāeja daudziem bija kā brīdinājums.

—  Viņi taču visus sazīmēs.

—   Protams. Lai zīmē vien lieku reizīti. Tāpat mūs visi pazīst — gan krimiķi, gan ronapieši.

—   Nu un?

—   Nekas, ko viņi var padarīt?

Krusts pat ieklepojās.

—  Agrākos laikos būtu uzklupuši, sadauzījuši ar gumijas stekiem un iemetuši kamerās…

—   Nē, — Klibais nosmīkņāja. — Tagad taču ir demokrātija.

Krusts norūpējies klusēja. Viņš nekādi nevarēja pierast pie izmainītās pasaules, jo neticēja, ka notiekošais var turpināties ilgi. Krusts pats stingri turējās pie noziedznieku «likumiem» ne jau tādēļ, ka akli ticētu zagļu «idejai». Šādi viņam bija vieglāk noturēties zonu hierarhijas virsotnē. Taču tas, ko viņš redzēja brīvībā, radīja izbrīnu: te nedarbojās nekādi — ne zagļu, ne valsts likumi!

Kā kaut kādi nevienam nezināmi huligāni varēja tā vienkārši ņemt un nolaist no kājas Karali? Kā daži simti zagļu varēja tā vienkārši paralizēt satiksmi lielas pilsētas centrā?

—  Vai uzzinājāt, kas to izdarījis?

—  Uzzināt jau uzzinās, — Klibais negribīgi atbildēja. — Bet kāda jēga? Ar tiem aptaurētajiem neviens negribēs ielaisties. Tuvu draugu un radinieku Karalim nav, bet brālībai nav jēgas taisīt slaktiņu. Liks samaksāt ģimenei, un ar to viss ari beigsies.

—  Galīgi no sliedēm noskrējuši! — Krusts šķieda siekalas. — Taisīšu saietu — gan tad tiksim skaidrībā! Pilsētā jābūt saimniekam, kurš uztur kārtību. Bet, ja nevar — lai atbild!

Kolonnas priekšgalā jaunā sešsimtajā mersedesā brauca Melnais Mēris ar Ziemeli un Gangrēnu.

—  Irbene un Krunka aizgāja viņiem līdzi un pazuda. Bet šiem uzradās TT ar sačakarētu pārlādēšanas mehānismu, — Gangrēna aizsmacis klāstīja. — Tad pievāca bodeles pie dzelzceļa, bet kontrolierus atrada aukstus. Barkass sūtīja savējos, sarīkoja «Pagrabiņā» slaktiņu, bet šis palika dzīvs. Un kas piebeidza Irbeni slimnīcā? Viņš — kurš tad cits!

'— Kas viņš tāds ir?! — Melnais Mēris aizkaitināts pagriezās pret Ziemeli. — Kas viņu pazīst, kas aiz viņa stāv?!

—   Neviens. Sūda pika. Savācis tādu pašu aptaurēto varzu un slaktē visus no vietas, nemaz neskatīdamies! Irbeni un Krunku, Barkasa puišus, Karali…

Ziemelis domīgi iekoda lūpā.

—  Bet pats smieklīgākais ir tas, ka viņam nav itin nekādas autoritātes, neviens viņu neciena, bet visiem iedzinis tādas bailes. Artjoms viņam par mēnesi uz priekšu samaksājis, arī pulksteņmeistari noskaitījuši… It kā tāda Karaļa nekad nebūtu bijis un būtu apsista jau visa kopiena…

—  Saki — iedzinis bailes? — Tēvs dvesa smagi kā astmatiķis. — Labi.

Un pavēlēja Gangrēnam:

—  Saplosi tos maitas gabalos! Un izkaisi, tā, lai visi redz!

—  Izdarīsim, — tas mundri atsaucās.

Zārki nebija parasti — no smagiem, mitriem dēļiem naglod, pārvilkti ar dārgu audumu. Pulēts, lakots koks, smagi vara rokturi, zeltītas bārkstis. Karalis bija pār- raudzījis apbedīšanas pakalpojumu biroju, un tur viņu bija atcerējušies. Miesassargam un šoferim bija paveicies — kompānijas pēc viņus apbedīja tikpat pirmklasīgi. Otram miesassargam paveicās vēl vairāk — viņš izdzīvoja. Atminējies Irbenes ļauno likteni, Ziemelis pie palātas nosēdināja divus rīkļurāvējus.

Pie svaigi raktajām bedrēm ilgi skanēja līdzjūtīgas runas, parasti tik nevaļīgie kaprači sēroja kopā ar pārējiem, pa brītiņam ieskatīdamies klātesošo sejās.

Beidzot uz izraktās zemes kaudzes uzrausās Krusts.

— Mūsu zelta draugus nu pavadām pēdējā gaitā, — viņš kvēli teica asarām acis. — Palikušas atraitnes, bārenīši, protams, mēs viņus bez palīdzības neatstāsim. Te nav īstā vieta un īstais brīdis, lai runātu par tiem, kas to izdarījuši…

Pavadītāju pulks stāvēja, neizdvesdams ne skanas. Bez trokšņa strādāja divas slēptās videokameras, pāris jutīgu mikrofonu fiksēja katru vārdu. Taču Krusts bija ņēmis to vērā.

—  Es vainoju sevi, ka to pieļāvu. Tas tiesa, ierados nesen, neesmu vēl iejuties, nepaspēju… Bet vienalga — tā ir mana vaina.

Melnais Mēris noprata, uz ko tēmē zonu autoritāte.

—  Ja mājā nav saimnieka vai saimnieks ir slikts, tāds, kas par sevi vien domā, tad arī nākas apbedīt lieliskus cilvēkus. Mūsu mājā daudz darba sakrājies, daudz atkritumu un netīrumu saviesies, laiks visu izmēzt. Un pienācis laiks apspriesties par saimnieku… Vai mums vajadzīgs tāds, pie kura nav nekādas kārtības?

Pūlī atskanēja slāpēta murdoņa.

—  Kā jau pie kristiešiem pieņemts, svinēsim deviņas dienas, sapulcēsimies un aprunāsimies par savām lietām un rūpēm, bet tagad atvadīsimies no saviem draugiem un guldīsim tos zemes klēpī…

Pēc pusstundas Melnais Mēris atgriezās mājās. Ziemelis iesēdās citā mašīnā. Viņš jau sen centās būt neatkarīgs, turēties savrup. Bet šoreiz Melnais Mēris saistīja to ar Krusta uzstāšanos.

«Lika saprast, kurš vainīgs, un nozīmēja saietu… Tik negaidīti un izveicīgi… Mēle viņam īstajā vietā, kādas pārliecināšanas spējas! Ka tik tevi trieka neķertu!» pahans skumīgi prātoja. Nomanīdams saimnieka slikto omu, Gangrēna drūmi sēca:

—  Nekur nespruks, riebeklis tāds! — viņš nicīgi teica. — Ādu nosloksnēšu, paša pautus likšu rīt!

Viņš nebija gluži pareizi sapratis pahana rūpju iemeslu, bet no visas sirds vēlējās to mierināt.

Melnais Mēris draudzīgi papliķēja cilvēkveidīgajam radījumam pa plecu.

—  Labāk iemetīsim pa glāzītei šņabja pirms brokastīm! — viņš aizkustināts piedāvāja.

Gangrēna atņirdzās priecīgā smaidā.

Kad viņi atbrauca un mudīgā Daša ņēmās prasmīgi klāt galdu, atskanēja telefona zvans.

—  Es nāku no Slotas, — nesasveicinājusies teica zema, pašpārliecināta balss. — Adresi un pašu izdevīgāko laiku.

Melnais Mēris noklepojās, piesegdams klausuli ar plaukstu. Gangrēna stāvēja divu soļu attālumā, saspringti cenzdamies noskaidrot, kas traucē saimnieku.

—  Atnes ūdeni!

Tas pamājis metās lejā.

—  Piramīdas ielā sešdesmit divi. Rīta pusē, no astoņiem līdz divpadsmitiem.

Atskanēja īsi pīksteni.

Kad Gangrēna atnesa glāzi narzāna, Tēvs vairs neklepoja un viņa garastāvoklis bija manāmi uzlabojies.

Bet cilvēks, kurš bija zvanījis Tihodonskas pahanam, iznāca no telefona būdiņas un lēni šķērsoja stacijas laukumu. Viņš bija ieradies pirms desmit minūtēm un vēlējās pēc iespējas ātrāk no šejienes atkal aizbraukt. Viņš ar pieredzējuša cilvēka skatienu novērtēja, ka pilsētā ir nemierīgi: uz perona, stacijas ēkā un uz laukuma viņam jau bija gadījušās sešas patruļas. Omonieši, parastie miliči, iekšējais karaspēks… viņi vērīgi nopētīja atbraucējus un aizbraucējus, dažus apturēja, pārbaudīja dokumentus, apskatījās bagāžu. Patruļnieku uzmanību saistīja galvenokārt kaukāzieši, slikti ģērbušies pilsoņi un lielu koferu, smagu somu un apjomīgu kastu īpašnieki.

Atbraucējam bija slāviska seja, viņš bija ģērbies neuzkrītoši, bet labi, rokā viņš nesa nelielu ceļasomu. Tajā atradās sporta bikses, skūšanās aparāts «Braun», dvielis un odekolons. Otrajā nodalījumā bija ne mazāk noderīgas lietas: baltas apakšbikses, krekliņš, mazizmēra mašīnpistole «Kļin», kas izskatījās pēc rotaļlietiņas — tikai divdesmit piecus ar pusi centimetrus gara, kilogramu un sešsimt gramus smaga. Turpat bija arī piecpadsmit centimetrus garš klusinātājs un ar deviņmilimetru patronām pielādēta aptvere.

«Kļin» bija radīts IeM specvienībām, lai gan vairākums milicijas darbinieku bija redzējuši to tikai resora žurnāla bildītēs. Lai gan pistole atgādināja rotaļlietu, tā bija paredzēta efektīvai šaušanai attālumā līdz simt piecdesmit metriem. Pielokāmā laide deva iespēju šaut tēmējot, protams, ja bija attiecīgas iemaņas.

Ceļasomas īpašniekam šādas iemaņas bija. Viņš bija šāvis daudz: Kalnu Karabahā, Piedņestrā, Abhāzijā. Galu galā viņš nosprieda, ka labāk to darīt mierīgās pilsētās: mazāk riska un individuālie pasūtījumi tika apmaksāti daudz labāk nekā darbs ar masām.

Viņam bija daudz uzvārdu, un tagad krekla krūšu kabatā atradās Ļeņingradas FPD pārvaldes darbinieka majora Smirnova apliecība. Ar tādu aizsegu nebija jābaidās no negaidītas pārbaudes. Bet «astes» aiz viņa nebija, jo viņš vienmēr strādāja tīri.

Stacijas ēkas pieblīvētajā sakaru punktā drūzmējās satracināts ceļinieku pūlis, sturmēdams telefonautomātus, kas bija paredzēti zvanīšanai uz dienvidiem.

—  Lidmašīna nava, tikai sestdiena, — klaigāja neskuvies puisis, šaudīdams melnās, ugunīgās acis. — Ne biļete nava, reisa nava, to par dolāriem nenopirksi!

—  Samveliņ, kā mammai? Es slikti dzirdu. Kā mammai? — resna tante raibā kleitā ar savu tuklo mazo pirkstiņu bāza ciet brīvo ausi. — Samveliņ, es neko nedzirdu! Neko nedzirdu, saku!

«Tad noliec klausuli, mulke,» «Smirnovs» aizkaitināti nodomāja, lauzdamies cauri koferu un somu gūzmai uz brīvo kabīni, kas bija paredzēta tiešajiem sakariem ar Maskavu.

Slota pacēla klausuli jau pēc pirmā zvana.

—  Klausos.

—  Esmu galā. Piezvanīju, uzzināju adresi. Iesaka darīt rit no rīta.

«Smirnovs» nolika klausuli un atkal izgāja stacijas laukumā. Personiskā drošības sistēma ietvēra sevī ari informāciju par pasūtītāja atrašanās vietu. Ja kaut kas nojuks, tie mēģinās viņu izvilkt. Ne jau aiz draudzības vai citiem sentimentāliem apsvērumiem, bet gan tādēļ, lai netiktu nodoti paši. Bet izvilkt cilvēku no cietuma ir vieglāk nekā viņu nogalināt.

Viņš apstādināja privāto taksometru — nobružātu, sarkanu žiguliti ar dzeltenu plafonu uz jumta, atzvēlās izsēdētajā sēdekli un teica dzīves tikpat nobružātajam šoferim:

—  Uz Piramīdas ielu, māju precīzi neatceros, pazīšu uz vietas.

Tā bija nomales ieliņa. Privātmāju rajons, ceļš vienās bedrēs. Neglītas, pirms krietna laika celtas mājiņas. Sešdesmit otrais numurs neatšķīrās no apkārtējām mājiņām, tikai koka sētu bija nesen atjaunojuši un nebija vēl paguvuši nokrāsot.

—  Nevaru atcerēties, — «Smirnovs» paskaidroja šoferim. — Vienreiz dzērumā biju pie sievišķa, pilnīgi aizmirsies. Nāksies nakšnot viesnīcā. Laižam uz centru.

—  Uz «Aksiņju»? — soferis apvaicājās. — Tā mums ir labākā.

—  Lai iet, — atbraucējs pamāja.

Uz vienu nakti iekārtoties sešdesmit tūkstošu numurā nebija nekādu grūtību. Bufetē pavakariņojis, viņš nopirka kioskā bezkrāsainu nagu laku, ieslēdzās, aizbarikādēja durvis ar krēslu un drīz vien iemiga.

Vadoties pēc paša izstrādātas programmas, pamodās septiņos. Nomazgājās, noskuvās, ierīvēja vaigus ar odekolonu. Ilgi pētīja fotogrāfiju, kas acīmredzot bija pārfotografēta no kāda dokumenta. Varens, šķelts zods, šauras lūpas, sadauzīts deguns, nokarenas uzacis… Ir nu gan purns… Tādu ne ar vienu nesajauksi…

Saplēsis fotogrāfiju sīkos gabaliņos, viņš noskaloja tos izlietnē. Nosēdies tuvāk logam, uzsmērēja laku uz pirkstu spilventiņiem. Kad laka sacietēja, viņš atkārtoja procedūru vēlreiz. Uzskrūvēja automātam klusinātāju, atvilka aizslēgu un ar pirkstiem uzmanīgi ielika stobrā resnu, dzeltenu patronu. Katram gadījumam. Ar visu aptveri ierocis neietilpa somā, bet šādi negaidītā situācijā viņam palika vēl viena iespēja. Tiesa, tikai viena. Bet, kad šāda iespēja tiek izmantota negaidīti, ātri un klusi, tad tas nav maz.

Septiņos četrdesmit piecās «Smirnovs» elastīgā, mērķtiecīgā gaitā devās ārā no viesnīcas. Pirms «darbiņa» viņš nekad nebrokastoja, jo nejuta izsalkumu. Viņš nepievērsa uzmanību tīrajām, zilajām debesīm ar uzlecošas saules zeltīto disku, nejuta tikko nolaistītā asfalta svaigumu, neievēroja trokšņainos autotūristus, kas piekrāva savas automašīnas pirms kārtējā brauciena posma.

Viņš neredzēja meitenes kārdinoši īsos šortos, neievēroja spīdošo, jaudīgo «Porsche» ar atvērtu augšu, no kurienes jauni, dienvidnieciska izskata puiši māja ar rokām skaistulēm. Pasaule ap viņu bija pārstājusi eksistēt. Viņš gāja pa melnu tuneli ar četrām stobra vītnēm, un galā vīdēja seja no saplēstās fotogrāfijas.

Kā Svarcnēgera Terminators viņš bija ieprogrammēts konkrētam uzdevumam un devās uz savu mērķi

ar termiskās pašvadības raķetes nolemtību.

* * *

Grupa «Elle», kas bija ieradusies Tihodonskā, sastāvēja no četrdesmit trim cilvēkiem. Viņi apmetās tukšās iekšējā karaspēka mācību centra kazarmās. Pēc leģendas tā bija sakaru un informācijas apakšvienība, kas iesaistīta gaidāmajās apmācībās. Tiesa, leģendu neviens nepārbaudīja: divīzijas' komandieris zināja par situāciju pilsētā un, saņēmis šifrogrammu, deva atbilstošu pavēli.

Grupa uzstādīja savu raidstaciju, iekārtoja virtuvi, izlika sargus un nekavējoties ķērās pie darba.

Fiņikovs, iegriezies IeP, iegāja pie ģenerāļa Kramskoja.

—  Gribam palīdzēt, — viņš teica, atbildot uz saspringto IeP priekšnieka skatienu.

—  Kā tad? — Saspringums balsī nemazinājās. Vēl nekad atbraucēji no galvaspilsētas nebija padarījuši milicijas darbu vieglāku. Tieši pretēji — tie pieprasīja sadarbošanos, nodrošinājumu, atbalstu. Bet visas «palīdzēšanas» izpaudās dokumentu pārbaudēs un graujošu izziņu sastādīšanā.

—  Man iedalīti divdesmit cilvēki drošības režīma nostiprināšanai pilsētā. Lūdzu piekomandēt pa vienam katrai patruļas automašīnai.

«Kaut kas nebijis,» ģenerālis nodomāja.

—     Un tad viņi visu maiņu pildīs dienestu tāpat kā mani ļaudis? — viņš apvaicājās, nojauzdams kādu blēdību.

—  Jā, visu maiņu, tāpat kā jūsējie! — Fiņikovs apstiprināja. — Protams, viņiem nav jāstaipa dzērāji. Bet nopietnu situāciju kontrole lai gulstas uz viņiem. It sevišķi amatpersonu izdarīto likumpārkāpumu novēršanā. Ziniet, kā mēdz būt, sāk kāds priekšnieks vicināt sarkano grāmatiņu, un jūsējie atlaižas…

—  Tādēļ, ka pēc tam vainīgie izrādās viņi, — Kramskojs pārtrauca.

—   Nu, lūk. — Fiņikovs pamāja. — Bet mūsu cilvēks panāks, lai vainīgais būtu tas, kurš tiešām ir vainīgs! Tas tikai veicinātu likumības nostiprināšanu!

Kramskojs pa selektoru sazinājās ar patruļdienesta pulka komandieri.

—  Rīt pie tevis aizbrauks divdesmit FPD virsnieki no Maskavas autopatruļu pastiprināšanai. Instruē savējos un iekļauj viņus atbildīgākajos maršrutos.

—  Kas, kas pie mums brauks? — jautāja vada otrā galā. — Tādas ērmības vēl nekad nav notikušas.

—  Domā, tāpēc jau tev ir galva uz pleciem! — Kramskojs atvienojās.

—  Jautā, kas atbrauks, — ģenerālis paskaidroja, vaicājoši vērdamies Fiņikovā.

Tas klusēja.

—  Vai tiešām, jautā, prezidents?

Fiņikovs pavīpsnāja.

—  Jūs pareizi atbildējāt. Galva ir, lai domā. — Viņš piecēlās. — Paldies par sadarbību.

«Neizmuldējās vis,» ģenerālis nodomāja. «Tātad nudien prezidents. Citādi jau galvaspilsētas pretizlūkošanas darbiniekus patruļas mašīnās vis nesēdinātu…»

Kramskojs domāja pareizi, pieļaudams tikai vienu kļūdu: divdesmit milicijas atbalstīšanai piekomandētie virsnieki nebija saistīti ar FPD. Taču kļūda bija piedodama, tādēļ ka par Galvenajā apsardzes pārvaldē ietilpstošo grupu neviens neko nezināja. Tāpat neko nezināja arī par «Elles» darbību Tihodonskā.

Tikpat autonomā un slepenā režīmā funkcionēja Krievijas FPD pakļautā speciālā vienība «Tantals». Darbinieki, kuriem bija Kotova un Popova segdokumenti, atskaitījās «Sirmajam»:

—  Atkal izsauca pie izmeklētāja. Kā viņu mašīna notrieca un kā viņš nokrita… Tur kaut kas nesaskan…

—  Ko šie tā pieķērušies? — «Sirmais» skumīgi painteresējās.

—  Iemaisījusies vietējā drošība. Arī uz viesnīcu bija atnākuši, skatījās mūsu papīrus…

—   Pinkertoni… Labāk būtu laikus noskaidrojuši nodevējus!

Komandieris kļuva domīgs.

—  Tātad: no viesnīcas izrakstīsieties, pateiksiet, ka komandējums beidzies. Apmainīsiet pases. Pagaidām padzīvojiet birojā kopā ar apsardzi. Liekas, tas viss… Vai jums nesekoja?!

—  It kā jau ne. Mēs pārbaudījām…

—  It kā! Pastiprināt kontroles pasākumus! Kas notiek tirgū?

—  liela rosība. Direktors taisās par deputātu, kameras priekšā baroja tautu ar bezmaksas boršču. Arī pie kaukāziešiem ziedu .paviljonā vārās baigā putra: nāk un iet, ziņo. Kā štābā.

—  Labi, jūs pāris dienu nerēgosieties. Lai aizmirst Popovu un Kotovu.

Taču «Tantala» darbinieki maldījās, domādami, ka viņus neviens nav novērojis.

—  Permā viņi nekad nav dzīvojuši, — «Elles» komandieris atstāstīja šifrogrammas saturu. — Pases uz viņa vārda nav izsniegtas. Lai gan sērijas un numuri nāk no Permas apgabala. No viesnīcas viņi devās uz kaut kādu firmu ar nosaukumu «Tantals», no vietējiem par to neviens neko nezina. Bet tajā tup vairāki desmiti dūšīgu vīriešu, kaut kādi sportisti vai karavīri. Un vēl: pulkvedis Grevcovs pēc Maļinkina nevienu nav sūtījis. Bet ar Pop- covu majors pinies jau Maskavā.

—  To, ka Grevcovs ir Maļinkina priekšnieks, Tihodonskā neviens nezināja, — Fiņikovs domīgi noteica.

—  Es domāju tā: pavērosim to kantori, bet vēlāk pārbaudīsim, kas tie tādi ir un ar ko nodarbojas, — komandieris ierosināja.

Fiņikovs pamāja.

—  Es tikai paziņošu Galvenās pārvaldes komandierim.

Slepenības apstākļos strādājošās speciālās apakšvienības «Tantals« un «Elle» gatavojās bruņotai sadursmei.

* * *

Kad Krilovu atrada, viņš gulēja bezsamaņā, pulss bija tikko sataustāms. Viena lode bija izurbusies cauri plecam zem atslēgas kaula, otra izgājusi cauri krūšukurvim divus centimetrus no sirds.

Līdzās nejūtīgajam ķermenim ar asinīm bija uzrakstīti greizi cipari: «22-37».

—   Kā kino, — teica viens no pieaicinātajiem.

To bija izdzirdējis Nirkovs.

—  Nē, kino ir savādāk. Tur kameru izslēdz, viņš pieceļas un iet tālāk…

Darbinieki apstaigāja mājas, kas ieskāva notikuma vietu. Liecinieku nebija: neviens nebija skatījies pa logu un nebija dzirdējis šāvienus. Visticamāk, ka traģēdijas liecinieki vienkārši negribēja iekulties nepatikšanās.

Kramskojs lika īstenot operatīvo plānu «Pārtveršana»: bruņotu noziedznieku meklēšanu un aizturēšanu. Visām patruļas automašīnu ekipāžām un VAI posteņiem tika darīti zināmi asiņainie cipari. Tos meklēja ari VAI operatīvo uzskaišu kartotēkā.

Tas bija ļoti pedantisks darbs: kartītes bija sakārtotas pēc sērijām, bet tā, ka valsts numura zīmes burti nebija zināmi, vajadzēja ar rokām izšķirot desmitiem tūkstošu kartona taisnstūrīšu.

Autoinspekcijas darbinieki vienmēr kratījās vaļā no šīm klaušām, pieprasot cilvēkus no ieinteresētajiem dienestiem. Tagad pēc ģenerāļa pavēles pie alfabēta kārtībā sarindotajām koka atvilktnītēm sēdās darbinieki no kriminālmeklēšanas, RONAP, VAI.

Tiklīdz četri vajadzīgie cipari bija atrasti, speciāla grupa izbrauca uz īpašnieka adresi. Pelēkā volga stāv garāžā, bet saimnieks jau mēnesi guļ slimnīcā. Sarkanā moskviča saimnieks bijis mājās no sešiem vakarā, ir liecinieki. Un tā tālāk…

Taustīšanās tumsā velkas ļoti ilgi un ne vienmēr noved pie mērķa. Gandrīz nekad! Ja vien Krilovs nāktu pie samaņas…

Par to domāja visi.

—   Nosēdināt palātā operu, — ģenerālis pavēlēja.

—   Tiklīdz atgūs samaņu, tūlīt pateiks, kas par mašīnu, kādas pazīmes. Es Sašu pazīstu!

Zilo bākuguni zibinādama, piebrauca ātrā palīdzība.

—  Nu, ātrāk! — Nirkovs iekliedzās. — Jums tikai malku vest!

Jauns ārsts noliecās pār Krilovu.

—  Ko jūs kliedzat? — viņš apvainoti teica un izslējās.

—    Tas vairs nav pa mūsu līniju!

—  Kā tā?!

—  Viņš ir miris…

Diagnoze atbilda patiesībai.

—  Kuņas! Nu, kuņas! — Nirkovs ar dūri zvetēja sev pa plaukstu. — Es viņus atradīšu! Kaut no zemes izrakšu!

Pret rītu kļuva skaidrs: pēc kartotēkas noziedznieku mašīna nav atrodama. Vai nu tā ir no citas pilsētas, vai zagta un braukā ar svešu numuru.

—  Sazinieties ar Koreņevu, — Nirkovs teica, kad viņam paziņoja negatīvo rezultātu. — Viņš zinās, ko darīt…

Vološins uzmeklēja Reutovu. Tas pateica telefona numuru, ko Lapsa bija iedevis, lai varētu sazināties ārkārtējā gadījumā. Vološins piezvanīja.

Lapsa bija nomodā jau no sešiem. Viņš sēdēja milzīgajā krēslā pie kamīna un darīja savādas lietas: ar īlenu rūpīgi durstīja litrīgo plastmasas pepsikolas pudeli. Caurumiņu jau bija ap simtu. Bet viņš turpināja darbu, cenzdamies, lai tuvāk kakliņam caurumiņi iznāktu mazāki, bet pie apakšas to diametrs palielinātos.

Viņu mocīja žņaudzoša sajūta — varbūt aiz bailēm, varbūt aiz nelāgas priekšnojautas, bet viens bija skaidrs: to izraisīja piecos gaidāmie notikumi. Kad iezvanījās telefons un viņš izdzirda Vološina balsi, uzreiz kļuva skaidrs, ka nelāgā priekšnojauta nav viņu maldinājusi.

—  Nogalinājuši Krilovu! — Baisā vēsts burtiski apdullināja. — Vakar vakarā turpat pie viņa mājas. Divi šāvieni krūtis, čaulītes nav atrastas, visticamāk, šauts no mašīnas. Viņš ar asinīm uzrakstījis numuru «22-37».

—   Bez sērijas? — noprasīja pieredzējušais Lapsa.

—   Un tie stulbeņi no kartotēkas neko neatrada?

—  Tad nē jau, Kramskojs nosēdināja veselu brigādi, visu apgrieza kājām gaisā…

—  Un nekādas jēgas! — Lapsa uzminēja. — Es ķeršos klāt. Ja kaut kas gadīsies, piezvanīšu.

Tagad viņam galīgi nebija laika. Bet kad bandīti nogalina milicijas apakšpulkvedi, vecu čomu Sašku Krilovu! Un kāpēc lai nenogalinātu, ja nav nekāda riska! Visticamāk, ka neatradīs, bet, ja atradīs, nepierādīs, bet, ja pierādīs — nenotiesās… Un, ja arī notiesās — nenošaus, tagad humānisti cieņā, visādi pediņi, kas galīgi nepazīst dzīvi, raujas vai pušu, lai atceltu nāvessodu!

Nē, biedri bandīti! Par Sašku humānismu negaidiet.

Iemetis sadurstīto pudeli un mīkstas vara stieples gabalu somā, Lapsa ielēca mašīnā. Vova, kurš omoniešu zābakus bija nomainījis pret krosenēm, atvēra viņam vārtus. Astoņi trīsdesmit. Laķierim jau jābūt uz vietas. Lapsa nospieda gāzes pedāli un traucās pa ierasto maršrutu.

Divas reizes viņu apstādināja autoinspekcija. Nedaudz pazīstams leitnants, kurš laikam viņu atcerējās: nevērīgi ieskatījies dokumentos, pielika roku pie cepures un novēlēja laimīgu ceļu. Otrreiz pārbaude ievilkās, seržants apskatīja salonu, ieskatījās «bardaciņā», pačamdīja zem sēdekļiem.

—  Obligāti jāpārbauda bagāžnieks, — Lapsa pamācoši teica. Bet viņš jau vairs nebija milicijas majors.

—   Nespriedelējiet! — Seržants atgaiņājās ar zizli.

—   Brauciet!

«Tāda kontrole nav daudz vērta,» Koreņevs nodomāja, turpinādams ceļu.

Remonta bāzi apjoza bieza akmens sēta, dzelzs vārti bija cieši aizvērti.

Viņš ieskatījās pa vārtiņiem.

—  Pie kā? — norēca purnā padevies puisis vatenī ar uzlocītām piedurknēm, kas atklāja muskuļotas, tetovētas rokas.

—  Aicināja? — Sargs bez ceremonijām nopētīja svešinieku no galvas lidz kājām.

—  Kūms mani aicina pie sevis. — Lapsa piemiedza ar aci. — Tu jau pats zini. Saki: Koreņevs atnācis ciemos.

Pēc piecām minūtēm uzradās ari pats Laķieris melnā darba kombinezonā. Vāģus pārkrāsot viņam patika pašam, un to viņš darīja ar tādu meistarību, ka pie viņa nāca ne tikai mašīnu zagļi, bet ari visai respektabli automašīnu īpašnieki, turklāt pasūtījumus viņš pieņēma tikai no tādiem, kam bija solīda protekcija.

—  Ciemos, ja? — Neizteiksmīga seja, gaišas uzacis un skropstas, reti, bezkrāsaini mati. Cilvēks bez vecuma un uzkrītošām ārējām pazīmēm.

—  Ciemoties, tas ir labi… Droši vien ir kādas darīšanas?

—  Jāpārkrāso vāģis._ — Lapsa ar pirkstu norādīja uz sarkano «devīto». — Ātri — un lai neviens neuzzina.

—  Ko?! — Laķieris iesaucās.

>

—  Joks. Kāpēc mēs runājamies uz ielas? Nedrīkst ielūkoties? Jauns pievedums?

—  Man nav laika jokoties, jāstrādā, — «Sperto vāģu karalis» neapmierināti noteica.

—   Labi, jokus pie malas! — Lapsa kļuva bargs. — Kādi, pie velna, joki, ja vakar uz Podbeļskenes nogalināja mūsu biedru! No mašīnas. Visticamāk, zagtas. Numurs divdesmit divi — trīsdesmit septiņi.

Nosaukdams numuru, Lapsa ar skatienu ieurbās La- ķiera fizionomijā. Tam bija fotogrāfiska atmiņa. Un, lai gan stingā sejas izteiksme nemainījās, Lapsa saprata, ka numurs viņam ir zināms.

—  Vai tad visus var atcerēties? Pavej, cik daudz tagad zog!

—  Par zagšanu man nospļauties! Nogalināts Saška Krilovs! Kas to izdarījis?!

Pēc bijušā opera sejas izteiksmes Laķieris noprata, ka nav prātīgi viņu kaitināt. Viņš apjuka, taču acīmredzot negrasījās teikt, ko zināja.

—  Tu vairs neesi kantorī… Kam tu strādā?

—  Tagad pats sev. Es jau paskaidroju — draugu nogalināja!

Laķieris nopūtās.

—  Laiki mainās. Viņi ēdas savā starpā, nes viens otru cauri. Es negribu nekur līst. Lieku vārdiņu izpļāpāsi — aizrīsies asinīm.

Viņš pagriezās pret vārtiņiem.

—  Pagaidi! — Lapsa saķēra viņu aiz pleca un parāva atpakaļ.

—  Vai tu nesaprati, ko es teicu?!

—  Prasi Tēvam. Ja atļaus, tad ar tevi runāšu. Ja ne, atvaino. Es tev neesmu ne draugs, ne brālis, ne stukačs.

Lapsam aiz sašutuma aizrāvās elpa.

—  Ak šitā gan? Bet ja es tavu bodīti apgriezīšu kājām gaisā un sākšu katru dzelzi pārbaudīt pēc numuriem?!

—  Agrāk varēji, tagad vairs ne. Mums ir privāts uzņēmums, sava apsardze. Svešus neielaižam. Būs apliecība un prokurora sankcija — nāc vesels.

Laķieris pagriezās un ar blīkšķi aizcirta vārtiņus. Asi nočīkstēja aizšaujamais.

Lapsa satracināts atkal sēdās pie stūres un tā sa- gāzēja, ka riteņi nokaucās vien. Pie Melnā Mēra mājas bija tukšs un kluss. Pagalmā pie ārdurvīm Gangrēna gozējās saulītē, ar baudu atgāzies krēslā zem žilbinoši mirdzošā zelta šķīvja.

—  Vai saimnieks mājās? — Lapsa nākdams apvaicājās.

Gangrēna pielēca kājās.

—  Jā. Tūlīt pateikšu…

Viņš iemetās pa durvīm, uzdipināja pa kāpnēm un tūlīt atkal bija lejā.

—   Ienāciet!

Lapsa ievēroja, ka Gangrēna izturas ar cieņu — tāpat kā agrāk.

Melnais Mēris gaidīja augšā, atlaidies pret dīvāna mīksto atzveltni. Viņš turējās cienīgi, taču izskatījās tāds kā savārdzis.

—  Vai esi dzirdējis, kādas mums lielas bēdas? — "Viņš sagaidīja bijušo operu. — Karali nogalināja. Vecs draugs, kārtīgs ģimenes cilvēks. Par ko, kāpēc, kas? Nav zināms. Milicija arī neko nezina. Varbūt tu vari palīdzēt?

Lapsa saprata, ka Laķieris jau piezvanījis pahanam. Pirmais, izsakot analoģisku lūgumu, Melnais Mēris centās izsist lūdzējam pamatu zem kājām. Neatbildēsi taču: «Sak, nezinu, kas nogalinājis Karali, bet vai jūs zināt, kas nogalināja Krilovu?» Iznāks tīrais balagāns.

—  Milicija nezina, bet es zinu. Es taču zinu visu…

—  Tā gadās reti. Nudien, Dieva dāvana…

No mājas žaketes kabatas Melnais Mēris izņēma manikīra vīlīti un sāka centīgi vīlēt nagus. Tā viņš mēdza darīt, lai noņemtu spriedzi un atbrīvotos. Daži ar tādu pašu nolūku ņemas virpināt rožukroņi. Lapsa zināja, ka vīlīte Melnā Mēra rokās nozīmē drošu atteikumu lūdzējam.

—  Varu palīdzēt, bet — ja jūs palīdzēsiet man. Jūs jau zināt, ko man vajag…

Pahans neuzskatīja par nepieciešamu tēlot izbrīnu.

—  Ja jau cilvēks tāpat visu zina, kā tad mēs varam viņam palīdzēt? Turklāt ar privātdetektīviem mēs nekādās darīšanās neielaižamies…

—  Vai pateikt, kas nogalināja Karali? — Koreņevs bez aplinkiem noprasīja.

—   Labāk uzraksti. — Melnais Mēris pasniedzās līdz skapītim, paņēma papīra lapu, pārlocīja to un ar nagu vīlīti pāršņāpa uz pusēm. Vienu pusi pasniedza apmeklētājam.

—  Uzraksti tu, es arī uzrakstīšu, un tad salīdzināsim.

Lapsa vilcinājās.

—  Un uzreiz visu sadedzināsim. — Saimnieks pasmīnēja.

Lapsa uzrakstīja, bet Melnais Mēris zīmulim nepie- skārās.

—  Es tāpat pateikšu, kas. Lamzaks! Pareizi!

Lapsa saplēsa lapiņu driskās un iebāza tās kabatā.

Melnais Mēris uzmanīgi nopētīja nagus.

—  Tātad sarunas nebūs? — Koreņevs piecēlās.

—   Kāpēc tad tā? — Vīlīte atkal sāka darīt savu darbu. — Par laiku, par futbolu, jāšanas sacīkstēm — lai notiek, parunāsim. Garlaicīgi vecītim sēdēt četrās sienās.

—  Nu, ja jau tā…

Lapsa pavīpsnāja un neatvadoties izgāja no istabas.

Melnais Mēris turpināja vīlēt nagus, lai noņemtu gaidīšanas spriedzi. Teju, teju vajadzēja piezvanīt un paziņot par Krusta nāvi. Bet telefons nezin kāpēc klusēja.

Nekam vairs nepievērsdams uzmanību, Koreņevs brauca uz «Zelta loku». Viņš apstājās tikai vienu reizi. Pie telefonautomāta viņš uzgrieza Mežaina doto numuru.

—  Esiet sveicināts, Oļeg Vasiļjevič! Nepazīstat? Bagāts būšu. Te Lapsa. Iesaku piesargāties. Melnais Mēris nodevis tevi maskaviešiem. Slotu pazīsti? Nu, lūk. Kuru katru dienu…

Tagad viņš saprata Melnā Mēra uztraukuma iemeslu.

—  Iespējams, jau tagad. Ļoti iespējams!

Lapsa nolika klausuli un aizbrauca, bet Krusts vēl ilgi sēdēja kā piekalts telefonam.

Dienas pirmajā pusē viņš mēdza iziet pastaigāties pa kluso ieliņu līdz mežiņam, tad starp kokiem, gar kara rūpnīcas sienu līdz mazajam ezeriņam un atpakaļ. Pašlaik viņš tieši grasījās to darīt, un divi miesassargi jau gaidīja pagalmā.

—  Pelēkais, paklau, Pelēkais!

Puisis, pēc izskata tīrais noziedznieks, ar cepuri uz acīm iebrāzās istabā.

—  Aizej palūkojies, lai viss būtu mierīgi…

Pelēkais aizgāja. Krusts krekšķinādams nolaidās uz

visām četrām, pabāza roku zem senlaicīgā skapja. Pie apakšas pienaglotās siksnās vienmēr karājās lupatās ievīstīts nagans. Paņēmis ieroci, Krusts to iztina, pagrozīja cilindru, ieskatījās patronligzdās, tad pabāza naganu zem

dīvāna spilvena un gaidīja.

* * *

Tunelis ar četrām stobra vitnēm brīžiem pārtrūka, piesaistot skatienu kaut kam, kas varētu veicināt vai kavēt uzdevuma izpildi.

Posteņa milicis, kas vienaldzīgi blenza apkārt… Neaizslēgta volga, kuras īpašnieks ieskrējis veikalā… Jauni puiši, kas naidīgi noskata garāmgājējus…

«Smirnovs» zināja par nejaušību liktenīgo lomu un, iziedams uz «ugunslīnijas», izvairījās no jebkuriem pārpratumiem un konfliktiem. Taču viņam bija vajadzīgs transports, tādēļ nācās riskēt.

Volga nederēja, to tūlīt sāktu meklēt, bet vajadzīga vismaz stunda vai divas.

Bet, lūk, moskvičs, kas novietots pie nelielas fabrikas, ir tas, kas vajadzīgs. Necils, neuzkrītošs, diezin vai saimnieks iznāks pirms maiņas beigām. Pie tam šo modeli nemēdza zagt, tādēļ diez vai tas ir sevišķi aizsargāts.

Un tik tiešām, ielūkojies viņš neredzēja'ne skavas uz pedāļiem, ne āķi uz stūres. Ar universālo mūķīzeri viņš viegli atslēdza durvis, pabāza roku zem paneļa, norāva vadus un savienoja pa taisno. Motors smagi iepukšķē- jās.

Nobraucis vienu kvartālu, viņš izgrieza uz platas ielas un uzreiz uzskrēja paceltam autoinspektora zizlim. Velns! Straujās bremzēšanas dēļ mašīnu sanesa šķērsām: bremzes nenēma vienmērīgi. Lūk, viņa — necilības otrā puse! Vēl nemaz nav zināms, cik tehnisko defektu te atklāsies…

—  Dokumentus! — nevērīgi izmeta jauns leitnants, kurš nemaz nenčjauta, ka stāv uz kapa malas.

—  Vai pēc jaunās pavēles sveicināt nevajag?

Šis jautājums nebija raksturīgs ierindas autoamatierim.

Leitnants izstiepās un pavisam citām acīm paskatījās uz nojātās grabažas vadītāju. Drūms četrdesmitgadīgs vīrietis, ap muti bargas grumbas, daudz pieredzējuša cilvēka smagais skadens. Un tikko jaušams draudu starojums.

Inspektors apjuka. Tas bija vai nu liels priekšnieks, vai arī viens no «brašajiem» — izsakoties citiem vārdiem — bandītiem. Kā vienā, tā otrā gadījumā varēja iekulties nepatikšanās.

Vadītājs negaidīti pasmaidīja. It kā kāds būtu parāvis aiz diedziņiem, kas piestiprināti mutes kaktiņiem.

—  Labi, kam negadās, — viņš mierinoši noteica un izvilka Federālā pretizlūkošanas dienesta apliecību.

«Majors Smirnovs,» leitnants izlasīja un pasmaidīja pretī.

—  Brauciet, biedri major, laimīgu ceļu!

Motors ar pūlēm ierūcās.

«FPD majors, bet brauc ar tādu grabažu,» inspektors nodomāja.

Moskvičs smagi izkustējās no vietas. Inspektora skatiens nejauši pārslīdēja panelim. Nebija aizdedzes atslēgas!

Leitnants sastindzis noraudzījās pakaļ aizbraucošajam automobilim, saprazdams, ka zaudē dārgus mirkļus.

Bez atslēgas mašīnas iedarbina zagļi! Viņš uzlika roku makstij. Bet ari saimnieks, ja bojāta atslēga, var savienot vadus pa taisno… Sacelt brēku un pašam palikt par muļķi? Viņam šis majors nepatika. Aizdomīgas nesakritības, dīvainības… Ari skatiens… Jātiek skaidrībā…

Moskvičs izzuda skatienam.

Inspektors ķērās pie rācijas, taču tad apdomājās un atlaida mikrofonu. Diez vai dežurants ņems par pilnu viņa aizdomas. Viena lieta ir pašam ieskatīties hipnotiskajās acu zīlītēs, pavisam cita — dzirdēt pa rāciju kaut kādus niekus par nelāgu skatienu! Vai mazums kādas kuram acis, vai nav vienalga, kas ar ko brauc! Kāpēc tad pats nenoskaidroji? Un viss — jebkurā gadījumā vainīgs tas, kurš neievēro dienesta noteikumus!

Leitnants izslēja zizli, apturēdams plātīgu «astoto» ar aizkariņiem pie logiem. Jauns vadītājs, lišķīgi smaidīdams, izlēca no kabīnes.

— Dokumentus! — inspektors nokomandēja, laizdams gar ausīm parasto taisnošanos. Viņš atkal sajuta zemi zem kājām, bet garastāvoklis tik un tā bija sabojāts.

«Smirnovs» pa Piramīdas ielu aizbrauca līdz pašam mežiņam, apgriezās un noslāpēja motoru. Atvēra ceļasomu un izņēma klusinātāja pagarināto automātu, ielika aptveri un atlaida laidi. Viss. Vajadzēja tikai gaidīt. Sešdesmit otrā numura vārti bija labi pārredzami, agri vai vēlu pa tiem iznāks cilvēks ar masīvo žokli un pārsisto degunu. Visticamāk, ka viņš būs kopā ar miesassargiem — taču tam nebija nekādas nozīmes.

No mežiņa iznāca bandīdska paskata puisis ar cepuri uz acīm. Vi'nš nekavējoties devās pie moskviča. «Smirnovs» steigšus piesedza «Kļinu» ar vējjaku.

—  Paklau, čomak, iedod uzpīpēt! — Puisis bez kādām ceremonijām iebāza fizionomiju pa logu.

—   Nesmēķēju, — «Smirnovs» naidīgi atsaucās.

—  Žēl. Nu tad parauj līdz centram, maksāju desmit stabus!

—   Nevaru, gaidu draugu.

—  No meža, vai? — puisis smīkņāja.

—  Nē, — «Smirnovs» pacietīgi skaidroja. — No šīs mājas.

Viņš norādīja uz malējo «klucīti».

—   Es tak šos visus pazīstu, — puisis nerimās. — Vasjku vai Petjku?

—  Kurš pirmais iznāks.

«Smirnovs» jau bija nolēmis: vēl pāris jautājumu, un viņš pārlieku ziņkārīgo mēslu noguldīs zem tuvākā krūmiņa. Taču Pelēkajam bija lieliska intuīcija.

—   Labi, čomak, dzīvo! Gribu ieraut aliņu…

Bezrūpīgā gaitā viņš devās projām pa ielu un… neapstājies pagāja garām vārtiem, pa kuriem bija iznācis pirms stundas ceturkšņa.

«Smirnovs» uzelpoja. Ja puisis būtu nozudis sešdesmit otrās mājas vārtos, vajadzētu braukt projām.

Pelēkais nogriezās aiz stūra, pagāja dažus kvartālus tālāk un no telefonautomāta piezvanīja Krustam.

—  Viens tikko piebrauca ar moskviču, stāv pie mežiņa. Muldoņa! Safleitēja, ka gaida draugu no stūra mājas. Bet tur tāda nav.

Krusts brīdi klusēja.

—  Apstrādāsim viņu? — Pelēkais vaicāja.

—  Nē, labāk — zini ko… Piezvani uz menteni. Pasaki, ka viņam ir stroķis. Tagad viņi uz tiem kā traki. Bet mēs paskatīsimies.

Astotajai autopatruļai nepaveicās: viņiem, tāpat kā vēl deviņām nelaimīgajām ekipāžām, «pastiprināšanai» pielika galvaspilsētas virsnieku.

«Kāda pastiprināšana — dienesta kontrole,» sačukstējās seržanti. «Redzams, vēlas savākt kompromitējošus materiālus un izšaut pavēli visai Krievijai par paraugu… Kādreiz tā darīja…»

Maskavieši ieradās, kā pieklājas, pusstundu pirms izvades, nostājās kopā ar visiem, noklausījās instruktāžu un ieņēma vietas daudz pieredzējušajos automobiļos. Viņi bija gaišos, raibos tērpos bez atšķirības zīmēm, importa slēpti nēsājamās bruņu vestēs, kabatas makstis bija ieroči, taču nebija redzams, kādi.

Virsnieks, kas pastiprināja AP-8, lakoniski stādījās priekšā:

—  Leitnants Ivanovs.

Patruļas vecākais, virsseržants Mahovs — labi noaudzis puisis nekaunīgām, zilām, mazliet izvelbtām acīm, mēģināja uzreiz ķerties vērsim pie ragiem.

—  Klīst baumas, ka jūs esat no pretizlūkošanas. Vai tas tiesa?

—  Nē, — atbildēja Ivanovs. — Tas nav tiesa.

Ar runīgumu viņš neizcēlās, bet pāris reižu palīdzēja sarežģītās aizturēšanās, kur vajadzēja lietot spēku, un AP-8 locekļi nosprieda, ka viņš rīkojas prasmīgi, izlēmīgi un bezbailīgi.

To pašu teica ari par citiem maskaviešiem.

Paklīda baumas, ka tie ir iekšlietu karaspēka spec- skolas absolventi, kas tiek šādā veidā «izmēģināti». Tomēr svešiniekus bijājās, tādēļ dienestu pildīja kārtīgi, bez parastajiem «zigzagiem» un «atslābināšanās». Pastiprinātajām ekipāžām strauji pieauga aizturēšanu skaits.

Bet «Elles» darbinieki pētīja pilsētu, tās ielas un ieliņas, iedzīvotāju savstarpējo attiecību specifiku, kriminālo situāciju, milicijas dienesta praksi. Rūpīgos ziņojumos, ko rakstīja pēc dežūrām, bija atspoguļots pavisam kas cits, nevis tas, no kā baidījās patruļdienesta seržanti.

Nezināmas rācijas, kas iejaukušās milicijas vilnī. «Ne- apstiprinājies» ziņojums par kāda dzērāja aplaupīšanu atskurbtuvē. Ar parasto «tika skaidrībā uz vietas» noslēgtais ziņojums par šaudīšanos kādā ārpilsētas restorānā. Bezsaimnieka naudas paciņa vienā no patruļas automašīnām. Nerezultatīvie izsaukumi uz restorānu «Safīrs» bez nevienas aizturēšanas. Un vēl daudz kas, ko vajadzēja rūpīgi izsijāt, lai iegūtu informāciju, kas interesēja Galveno apsardzes pārvaldi.

—  AP-8 sakaros! — atdzīvojās rācija.

—  AP-8 klausās, — Mahovs atsaucās.

—  Piramīdas ielā, galā pie meža stāv automašīna moskvičs, tajā bruņots cilvēks. Kā sapratāt?

—  Jūs sapratu. — Mahovs atvienojās un pavēlēja šoferim: — Aiziet uz Piramīdeni!

Puse no dežūrdaļā saņemtās informācijas neapstiprinās, puse no atlikušās puses izskatās pavisam citādi nekā izsaukumā. It sevišķi paziņojums par bruņotu cilvēku… Cik reižu nav bijis tā: izbrauc, bet tas ir tikai baidāmais vai rotaļlieta, vai gāzes pistole — cik to tagad nav saradies? Savureiz brālis ments vai kāds militārais pārliek no maksts kabatā dienesta ieroci, bet nejaušs novērotājs saceļ trauksmi.

Tādēļ no visas AP-8 lielu vērību saņemtajam izsaukumam piegrieza tikai pieliktais virsnieks.

Moskviču viņi ieraudzīja uzreiz, milicijas šoferis piebrauca cieši klāt, aizšķērsodams tam ceļu, bet Mahovs izkāpa noskaidrot, kas par lietu, arī Ivanovs, atpogājis kabatas maksti,' izlēca ārā un piegāja moskvičam no aizmugures.

—  Vecākais seržants Mahovs, patruļdienesta pulks, — patruļas vecākais stādījās priekšā pēc visiem noteikumiem, pat piešāva roku pie cepures naga. — Palūgšu dokumentus.

—   Otro reizi stundas laikā, — sacīja drūmais, pašpārliecinātais vīrietis ar skarbo seju. — Tas leitnants, desa kas tiesa, nemācēja vērsties pie cilvēka pēc reglamenta. Vajadzēja pamācit.

Viņš pasniedza sarkano atvērto grāmatiņu, un Mahovs saprata, ka notikusi kārtējā kļūdīšanās. Ari AP-8 šoferis nomierinājās un sameklēja cigaretes.

Vecākais seržants mehāniski apskatīja dokumentus. Viņš darīja to tīri pēc inerces, lai tikai būtu ievērotas formalitātes. Skaidrs, ka viņi atbraukuši veld — pat ja pretizlūkošanas majors «izgaismojis» kādam nejaušam skatienam savu «mašīnīti», nekādas nopietnas sekas nav gaidāmas.

—  Lūdzu! — Mahovs jau gribēja atdot dokumentu īpašniekam, taču te piepeši iejaucās pieliktais virsnieks.

—  Iedodiet man! — viņš valdonīgi pavēlēja un spēra dažus soļus uz priekšu, gandrīz vai raušus izraudams apliecību milicim no rokām, pēc tam atkāpās un, nenovērsdams skatienu no pārbaudāmā cilvēka, ātri izlasīja tekstu.

—  Leningradas pārvalde?

—  tur taču rakstīts, — «Smirnovs» neapmierināti atteica. Viņam nepatika trešā patruļnieka brašums un izlēmība, viņa neparastais ekipējums un tas, kā viņš stāvēja — cieši piespiedies pie kreisās puses aizmugurējām durvīm. Vajadzēja pagriezt galvu un runāt, sēžot gandrīz otrādi, no tāda stāvokļa nebija iespējams ātri izšaut.

—  Vai komandējuma ceļazīme jums ir?

Arī leitnantam Ivanovam likās aizdomīga citas pilsētas pretizlūkošanas darbinieka atrašanās nomaļā ieliņā galīgi nojātā mašīnā.

—  Kopš kura laika milicija pārbauda, vai pareizi noformēti FPD darbnieku komandējumi? — Drūmais vīrs bija sašutis.

—  Labi. Tad uzrādiet mašīnas dokumentus! — GAP darbiniekam ir pavisam cita psiholoģija nekā milicim. Pirmās personas dzīvība ir tik dārga, ka salīdzinājumā ar to jebkura autoritāte ir niecība. Un «vadža laušana» ir pilnīgi pieļaujama, vismaz nekādas nelabvēlīgas sekas tai neradīsies. Bet teroristi vienmēr izmanto spēcīgus segdokumentus, un apsardze to zina.

Mirklī, kad šoferis sniedzās pēc vējjakas, kas gulēja uz blakus sēdekļa, «Elles» virsnieks pamanīja, ka nav aizdedzes atslēgas. Viņam viss bija skaidrs.

—  Paņemiet savu apliecību, bet man iedodiet tehnisko pasi, — viņš atkārtoja, tādējādi mazinot situācijas spriedzi.

Mainījis kustības virzienu, «Smirnovs» izbāza roku pa logu. Leitnants sagrāba delmu un mēģināja to izlauzt, taču neveiksmīgi. — šoferis sasprindzināja varenos muskuļus un ar pretpaņēmienu atbrīvojās.

Visa AP-8 šofera uzmanība bija veltīta aizsmēķēša- nai. Gāze šķiltavās gāja uz beigām, un bija ļoti svarīgi nenodzēst niecīgo zilo liesmiņu, kas izskatījās pēc mazas lodītes. Patruļas vecākais novērsās: kad čekisti noskaidro savā starpā attiecības, labāk tur pa vidu nejaukties. Ieraudzījis pārinieka ķibeli, viņš sāka meklēt pa kabatām sērkociņus.

«Smirnovs» norāva vējjaku, un Mahovs, noreaģējis uz viņa straujo kustību, ieraudzīja viņa rokā tādu kā pistoli ar resnu stobru vai apzāģētu bisi.

—   Nelietis! — viņš nez kāpēc iekliedzās, ķerdamies pie maksts. Moskvičs stāvēja tā, ka trāpīt tam no vadītāja sēdekļa būtu grūti. Toties AP-8 ekipāža bija viņam tieši stobra galā. Vecākais seržants saprata, ka viņi ir lielisks mērķis, un atcerējās neskaitāmus drošības pasākumus, kuri praksē nekad netika ievēroti. Atmiņā pazibēja milicijas dalībnieku nāves gadījumi, pēdējais no tiem vakar — bija nogalināts kaut kāds RONAP apakšpulkvedis. Vienmēr nogalināja citus, bet tagad bija pienākusi kārta viņiem… Stīvā maksts taisījās vaļā tik lēni, bet vēl vajadzēja ievilkt stobrā patronu, šaušanas treniņos neviens nevarēja iekļauties četru sekunžu normatīvā, blēdījās kā mācēja: iepriekš atāķēja siksniņu, atslēdza drošinātāju, pārbaudītājs skatījās caur pirkstiem, bet tagad nebija ko apšmaukt, tikai sevi…

Mērķtiecīgais stāvs gaiši raibajā tērpā lēcienā apcirtās, un liela, neparastas formas pistole jau bija notēmēta uz bruņoto bandītu, varbūt viņš pagūs — nu, dārgais, nu!!!

No moskviča priekšējā stikla sāka sprēgāt mazi graudiņi, tie neganti knābāja patruļas UAZ, un Mahovs kā apburts vēroja mazos caurumiņus, kuru saradās arvien vairāk un vairāk.

«Kļins» izdvesa skaņu, kas atgādināja ūdens burzguļo- šanu virtuves izlietnē. Tās fonā apdullinoši nogranda desmitmilimetrīgās «beretas» — «Elles» dienesta ieroča šāviens.

«Smirnovs» vēlās uz labo pusi, lai pagriezienā vērstu uguni arī pret pēdējo mērķi, bet koniskā lode ieurbās viņam galvā aiz kreisās auss un, izgājusi cauri galvaskausam, izrāva labo denina kaulu.

—     Nelietis! Nelietis! Nelietis! — Mahovs turpināja klaigāt, bet, sapratis, ka viss beidzies, ar roku aizspieda žokli. Rokas un kājas trīcēja, tecēja sviedri, gribējās atgulties un atslēgties no visa, kas notika apkārt. It sevišķi no sietā sašautā AP-8 UAZ, kur gulēja pārinieks, kuram tā arī nebija izdevies aizsmēķēt.

Pieliktais virsnieks saudzīgi izņēma no noziedznieka rokām mazizmēra automātu un nolika to uz aizmugurējā sēdekļa. Vecāko seržantu bija pārņēmusi prostrācija, un viņš nebija spējīgs parunāt. Tādēļ virsniekam pašam nācās pa rāciju izsaukt papildspēkus.

Ap notikuma vietu pulcējās cilvēki, un viens no pirmajiem atskrēja Pelēkais. Apskatījies viņš atgriezās mājās un pavēstīja:

—   Nudien, atbraucis pēc tavas dvēseles! Ar īso, bez- trokšņa automātu… Nolaida no kājām mentu, bet otrs viņam izšķaidīja pauri! Kā tu to saodi?

Krusts spēcīgi sakoda žokļus.

—  Saodu! Zini ko, piezvani manam labākajam draugam Melnajam Mērim. Un pasaki: Krustu tikko nolaida no kājas pie paša mājām. Ar automātu…

Pēc dažām minūtēm gaidīšanas nomocītais Melnais Mēris nepacietīgi paķēra klausuli.

—  Turpat pie mājām! — Pelēkais uztraukti kliedza. — Ar automātu, visas krūtis izārdīja, bija gatavs uz vietas!

Melnais Mēris pārvilka ar sauso plaukstu pār slapjo pieri.

—  Kādas bēdas! Kas to izdarījis?

—  Laikam ieklīdenis. Menti viņu nobungājuši.

—  Tūlīt aizbrauksim.

Dažas minūtes Melnais Mēris sēdēja pavisam nekustīgi, cenzdamies apvaldīt uztraukumu. Neviens neko nezina, Slotas sūtnis ir miris. Galvenais — nenodot sevi ar skatienu, intonāciju vai žestu. Viņš uzsauca Gan- grēnam.

—  Sapulcē mūsējos, Krustu nogalināja, — viņš pavēlēja.

Svīta, kas sastāvēja no četrām mašīnām, ieradās Piramīdas ielā pēc pusotras stundas, kad par notikušo vairs liecināja tikai pamazām izklīstošais dīkdieņu bars. Noklaudzēja durvis. Nāve zaglim ir daudz būtiskāks notikums nekā dzimšana. Maza, plika muļķa nākšana pasaulē — dabisks fakts, kurš neskar nevienu citu, atskaitot vīrišķi un sievišķi, kas to uztaisījuši. Un pat vecākiem viņš itin bieži nemaz nav vajadzīgs — nodod zīdaiņu namā, un lieta darīta.

Aiziešana no dzīves — pavisam cita lieta. Uz šo brīdi jau ir sakrājusies zināma bagāža: autoritāte, sakari, stāvoklis. Ir sava «svīta», draugi, ienaidnieki. Katrs no palikušajiem ar slimīgu interesi iztēlojas sevi nelaiķa vietā, lai arī neielīstu zārkā, — kā nodrošināties, no kā piesargāties… Arī spēku samērs mainās: vienam nelaiķa nāve izdevīga, citam ne… Tad nu vajag arī cilvēcīgi apbedīt, lai gan brālībai, gan muļķiem parādītu — nav velti dzīvojis nāves miegā aizmigušais!

Kad aiziet tāds trumpja zaglis kā Krusts, tad no visām valsts malām sabrauc autoritātes, bieži vien izlemj svarīgus jautājumus un pārvērš bēru mielastu par lielo saietu.

Divdesmit Tihodonskas kopienas locekļi, kas bija ieradušies Piramīdas ielā 62, pilnībā apzinājās gaidāmā rituāla nozīmīgumu un centās tam pieskaņoties. Visi bija uzcirtušies melnos uzvalkos, katram bija pārskaitļa neļķu pušķis. Sejas pauda slēptas vīriešu skumjas.

Pagalmā bija Krusta ļaudis. Arī viņi izskatījās drūmi, bet tērpušies bija ikdienišķi, kas uzreiz nostādīja viņus pakāpienu zemāk par Melnā Mēra svītu. Zagļi ļoti iecienījuši jūtu ārējās izpausmes, tādēļ atkāpšanās no tradīcijām skaitās nepieļaujama.

Melnais Mēris pirmais iegāja mājā. Viņam sekoja Ziemelis, Laķieris, Klibais, Gangrēna. Pārējie palika pagalmā, sākot šādos gadījumos parastās sarunas ar nogalinātā brandžu: kā tas gadījās, kas varēja uzsūtīt slepkavu, kad bēres…

Plašajā, taču pieticīgajā istabā ar aizklātajiem spoguļiem uz izbīdīta, it kā lielai kompānijai paredzēta galda gulēja Krusts savā vienīgajā melnajā uzvalkā, ko bija pircis tūlīt pēc atbrīvošanas, baltā kreklā un jaunos, melnos puszābakos. Uz krūtīm sakrustotajās rokās dega svece.

•

Apkārt sēroja pieci bijušie palīgi. Klibais katram no viņiem paspieda roku, un Melnajam Mērim tas nepatika. Bija redzams, ka Klibais Krusta mājās ir savējais.

«Jātiek no viņa vaļā,» Melnais Mēris nodomāja. Gadījums piespēlēja viņam veiksmi, atbrīvodams ceļu: Karalis, Krusts… Taču nevar vienmēr paļauties tikai uz gadījumu, arī pašam jārūpējas par savām lietām.

—   Skumjš notikums atvedis mūs šurp, brāļi, — Melnais Mēris izjusti teica, sāpīgi nomanīdams, ka tieši viņam pievērsta visu klātesošo uzmanība.

—  Nesen mēs apbedījām mūsu lielisko draugu Karali, bet tagad mūsu vidū vairs nav Krusta…

Melnajam Mērim nedeva miera sajūta, ka te kaut kas nav pareizi, viss noritēja kaut kā dīvaini, bet viņš nespēja koncentrēties, un doma pagaisa.

—  Mēs visi viņu pazinām kā uzticamu mūsu «likumu» sargātāju, kristāltīru cilvēku ar bagātu dvēseli, īstu zagli…

Melnais Mēris nevarēja piespiest sevi paskatīties uz nogalināto un baidījās tam tuvoties. Pēc ticējuma, slepkavas klātbūtne liek līt asinīm no nelaiķa brūcēm…

Pahans sastomījās. Piepeši viņš saprata, kur slēpās notiekošā neierastums. Krasta līķim vajadzēja atrasties morgā. Pa kuru laiku tad viņu paspēja izņemt, apmazgāt, pārģērbt? Arī asinis vēl nevarētu būt sarecējušas, bet, ja visas krūtis izārdītas, tad tām vajadzēja sūkties cauri kreklam un uzvalkam…

—   Mēs, mēs…

Vārdi izskrēja no galvas. Melno Mēri sagrāba pilnīgs apjukums. Nāves cildenuma apgarots, notika tas, kas patiesībā nevarēja notikt. Viņš pārvarēja sevi un paskatījās uz nelaiķi. Kūstošās sveces vasks pilēja uz sakrustotajām rokām, un viņam šķita, ka viens pirksts tikko manāmi notrīs.

Pauze ievilkās. Melnā Mēra brandža satrauktā neizpratnē skatījās uz nobālušo, acīm redzami no sliedēm izsisto pahanu.

—  Ko tu apklusi, Jūda?! — atskanēja drausmīga balss, lai gan neviens no dzīvajiem muti nebija atvēris. Tas nozīmēja, ka runā nogalinātais.

Auksti drebuļi pārskrēja pār muguru, mati saslējās stāvus. Pat Ziemelis pakāpās atpakaļ.

Nelaiķis strauji uzslējās sēdus.

—   Iedomājies noslaktēt Krustu?! Slakteri atsūtīji?!

Atmaskojošais pirksts bakstīja Melnā Mēra virzienā.

Tas sašļuka.

—   Nē, ko tu, nē…

Neviens nebūtu ticējis, ka varenais pahans var tik nožēlojami šļupstēt.

—  Nē? — Krusts nicinoši pasmaidīja. — Pelēkais paguva viņu izčamdīt! Un paskat, ko atrada…

Viņš izņēma no žaketes kabatas papīriti, atlocīja un parādīja visiem, kas bija istabā.

—   No kurienes viņam tavs telefons?!

Pie profesionāļa nevarēja būt šāds pierādījums. Melnā Mēra telefonu uz lapiņas bija uzrakstījis Krusts pats, nedaudz izmainīdams rokrakstu. Bet Melnās Mēris to nezināja.

—  No kurienes viņam tavs telefons? — Krusts atkārtoja. — Nu, runā!

Melnais Mēris klusēja.

Katra nākamā klusēšanas minūte, apjukusi poza un šaudīgās acis izteiksmīgi pierādīja viņa vainu. Turklāt tik pārliecinoši, ka Gangrēna pirmais atmeta ar roku un izgāja pagalmā. Viņam sekoja pārējie, bet Krusts tos aizkavēja.

—  Palieciet, lai visi redzētu…

Un, piegājis Melnajam Mērim klāt, iespieda viņam rokā naganu.

—  Dari pats!

Bijušais pahans drudžaini satvēra ieroci gluži kā glābšanas riņķi. Uzvilka gaili, nodrebēja pie skaļā klikšķa, saspieda stobru plaukstā un pielika pie sirds. Bēdīgu skatienu pavērās Krustā, tad Ziemelī, it kā grasīdamies kaut ko sacīt. Taču nepateica.

Sausi nosprakškēja šāviens.

Tūlīt pēc tam krusts izgāja uz lievenīša.

—   Ienāciet, atvadieties…

Tagad uz pusdienu galda gulēja Melnais Mēris. Viņš bija miris pa īstam.

★ * *

Menti kratīja pilsētu. Uz katra soļa bija patruļas, autoinspekcija pārbaudīja šoferu dokumentus, apskatīja salonus un bagāžniekus. Kontrolpunkti uz maģistrālēm, kas veda ārā no pilsētas, stingri kontrolēja transportu. Uzrauties ar ieročiem bija viegli, un Barkass drudžaini prātoja, kā nogādāt stobrus uz tikšanās vietu. Un beidzot izdomāja.

No piekrastē novietotām ārzemju mašīnām jautra kompānija krāva kuterī aprīkojumu ilgākam ceļojumam — telti, somas, kastes… meičas smējās, pudeles šķindēja; Kentam, ņemot pretī nomaskētos un rūpīgi iesaiņotos ieročus, saspringa muskuļi. Pēc tam Barkass nokāpa lejā un pielaida motoru, kuteris attālinājās no granīta sienas.

—  Celiet teltis, mēs drīz piebrauksim! — meičas sauca no krasta.

Barkass skatījās uz krastu, kas attālinājās, uz ļaudīm, kas pastaigājās aiz čuguna margām, uz tiltu, pa kuru nepārtrauktā straumē uz kreiso krastu un tālāk uz dienvidu trasi plūda automašīnu straumes. Tām visām jābrauc cauri VAI kontrolpunktiem, bet nevienam nebija ienācis prātā kontrolēt laivas un kuģīšus. Upe bija brīva! Spoži elektrometinātāja zibšņi lika viņam piemiegt acis. Daži strādnieki metināja priekšā restes betona caurulei, kas bija vērsta pret ūdens virsmu. Cietuma atribūtika samaitāja brigadierim garastāvokli.

—  Ātrāk! — viņš uzkliedza Kentam.

Tas strauji palielināja apgriezienus un pagrieza stūri.

Kuteris centīgi šķērsoja fārvateru, tuvodamies pretējam krastam. Norunātajā vietā nācās gaidīt apmēram pusstundu. Beidzot parādījās tās pašas ārzemju mašīnas, tikai meiču tajās nebija.

—   Brauc malā! — Barkass pavēlēja. Un, kad zem laivas dibena iečirkstējās smiltis, ar milzu lēcienu izlingoja krastā.v — Kāpēc tik ilgi?

—  Čamdīja, — Rembo neapmierināti atteica. — Nezin kāpēc mēs viņiem nepatikām, pat kabatas izvandīja.

Ieročus iekrāva atpakaļ mašīnās.

—     Nerēgojieties acīs, nepievērsiet sev uzmanību, ie- brauciet kādā atpūtas bāzē un gaidiet, — Barkass instruēja. — Pulcēšanās sešpadsmitos trīsdesmit pie šosejas atzara. Skaidrs?

—  Skaidrs. — Rembo un Treneris pamāja.

Barkass atgriezās pilsētā. Viņu satrauca tas, ka Ziemelis nedod nekādu ziņu. Viņš nezināja par Melnā Mēra nāvi un par izmaiņām, ko tā bija radījusi zagļu kopienā.

—  Vietai nevajag stāvēt tukšai, — nosvērtā tonī teica Krusts, un Ziemelis vērīgi klausījās.

—  Viens es pilsētu nenoturēšu. Autoritāte tev ir, es noorganizēšu kronēšanu, būsi tā tur vietā. — Krusts norādīja uz grīdas nevērīgi nomestā Melnā Mēra līka virzienā. Teātris bija beidzies. Kad iestāsies tumsa, līki pārvedīs uz mājām, bet no rīta Gangrēna «atradīs» pašnāvnieku.

—  Mums nekas nav dalāms, — Krusts turpināja. — Es aiziešu, tu ieņemsi manu vietu…

Ziemelis pamāja. Tiešām — viņam ar Krustu nekas nebija dalāms. Tātad nav nepieciešams apvienoties ar Barkasu un pagrūst sevi uņ savus ļaudis zem lodēm.

—  Jādomā, ko darīt ar Samani…

Krusts nīgri smīnēja.

—  Izlemsim. Pēc mūsu likumiem. Tiem stulbajiem sportistiem un citiem mēsliem jāpakļaujas zagļiem. Un pakļausies arī, ja gribēs dzīvot…

Voroncova kabinetā bez klauvēšanas ienāca Metiss — gaļas paviljona krāvējs, viena no lielākajām grupējuma autoritātēm.

—   Kādas stulbības tas tavs ments tur izdomājis? — viņš nikni noprasīja. — Uz tikšanos bez stobriem! Lai visus apslaktētu?

—  Dari, ko liek! — Šamanis atcirta. — Centurions rīkojas pēc manas pavēles!

—  «Centurions», — Medss izmēdīja. — Bet kas atbildēs, ja zēnus noguldīs?

—  Varbūt tu manā vietā komandēsi? — Šamanis draudīgi izgrūda caur zobiem, taču tūlīt mainīja toni. — Pilsētā pilns ar slēpņiem. Gribi uzrauties? Šie ari ieradīsies bez stobriem!

Metiss izgāja, neapmierināti burkšķēdams.

Ģenerāldirektors un Likumdošanas sapulces kandidāts domīgi noraudzījās viņam pakal. Pie Resnuļa tādidemarši nebūtu notikuši. Tacu Resnuii bija pieņēmis Šamanis, bet Centurionu — Voroncovs: iepriekšējais un tagadējais apsardzes priekšnieks it kā atspoguļoja grupējuma vadoņa personības divas atšķirīgās puses.

Centurions bija respektablāks, un viņu pazina daudzos varas kabinetos, bet Resnulis prata padarīt netīro un, ja vajadzēja, arī asiņaino darbu.

Tagad Voroncovs saprata, ka Bobovkins ar steigu jānomaina. Viņš nebija radis savām rokām vandīt sūdus. Un, ja «tikšanās» ietu vaļā pa īstam, viņš droši vien noietu malā.

«Labi,» Šamanis nodomāja. «Paskatīsimies, kā viņš

prot izmantot savus bijušos kolēģus.»

* * *

Dzīvajā automašīnu straumē, kas plūda pāri tiltam, Barkasa kaujinieku nisani, toijotas un BMW tikpat kā neizcēlās. Tikai tas, ka tās bija stāvgrūdām pilnas ar izteiktiem rīkļurāvējiem, piesaistīja kontrolpunktos dežurējošo autoinspektoru un omoniešu uzmanību. Mašīnas apstādināja, pārmeklēja zem automātu stobriem uz motoru pārsegiem noguldītos jaunekļus, apskatīja salonus, izvandīja bagāžniekus. Viss bija «tīrs». Pēc dažām minūtēm viņi turpināja savu ceļu.

Kreisā krasta šosejas divpadsmitajā kilometrā ceļš sazarojās: galvenais ceļš veda tālāk gar krastu uz neskaitāmajām atpūtas bāzēm, bet šaurais, asfaltētais celiņš nogriezās pa labi un veda cauri dzīvžogiem, kas pasargāja ceļu no sniega, tad apmēram pusotra kilometra platam mežiņam un galu galā noveda pie mākslīga ezeriņa, ko apjoza nīkulīgi stādījumi.

Tagad sazarojumā stāvēja Rembo un Trenera vāģi. Piebraukušās ekipāžas steidzīgi saņēma ieročus: cita naganu, TT vai PM, cits divstobreni ar apzāģētu stobru, cits «mosberga» «pumpīti» vai «remingtonu». Tad viņi turpināja ceļu, līdz pieripoja ezera krastā, izbiedēdami vairākus pārīšus, kas bija iekārtojušies apkārtējos krūmos.

Barkass vadīja izvietošanos. Viņš bija nogrimis drūmās pārdomās. Ziemelis bija izvairījies no tikšanās, pat pie telefona nebija pienācis, līdz ar to pārkāpdams džentlmeņu vienošanos. Tātad vajadzēja mainīt sākotnējo scenāriju.

Sākumā bija paredzēts nolikt slēpni uz ceļa, kas veda pie ezera, un pēc signāla apšaut Šamaņa ļaudis. Šāda metode bija pretrunā ar viņu pasaules noteikumiem un «uzskatiem», taču tā bija pietiekami efektīva, un bija vērts uzspļaut «uzskatiem», to tomēr izmantojot, līdz ar to reizi par visām reizēm atrisinot šo problēmu. Taču bez zagļu atbalsta Barkass neiedrošinājās rīkoties tik izlēmīgi un nesaudzīgi. Turklāt uz «tikšanos» ieradās divpadsmit mašīnas — apmēram sešdesmit cilvēku. Diezin vai izdotos pārspēt pretinieku skaitlisko pārsvaru. Tādēļ Barkass atgriezās pie parastās «izskaidrošanās» procedūras.

Sākumā puses viena otru novērtē: cik kurš vērts. Pēc tam vadītāji «aprunājas», turklāt tas, kuram mazāk reālā spēka, spiests pieņemt kompromisu, piekāpties konkurentam. Savukārt, ja neizdotos rast kopēju valodu un neviens negribētu piekāpties, tad kādam var uznākt kāre parādīt savu «brašumu» — ņems un nolaidīs pretinieku no kājas. Arī šajā gadījumā iznākums nav zināms: varbūt viņa uzvaru atzīs uzreiz, bet varbūt pletēs pretī un sāksies vispārējs slaktiņš. Un tad jau stājas spēkā kara likumi — uzvarēs tas, kurš iznīcinās vairāk pretinieku!

Tieši septiņpadsmitos nulle pie ezera piebrauca konkurējošās puses automašīnu kavalkāde. Barkass saskaitīja pavisam desmit ekipāžas. Spēki bija apmēram līdzīgi. Tātad uzvarēs nekaunīgākais, izlēmīgākais un nežēlīgākais.

Barkass sataustīja aiz jostas aizbāzto pistoli un nesteidzīgi devās pie pirmās mašīnas, kurā vajadzēja atrasties Šamanim. Viņam pat prātā neienāca, ka no augstā dzelzceļa uzbēruma notiekošo novēro šīs izrādes galvenais režisors.

Lapsa gulēja uz vēdera, juzdams, kā asa šķemba caur drēbēm urbjas miesā. Uzbērums bija par šauru, tādēļ kājas gulēja šķērsām pāri baltajai, saules nokveldētajai sliedei. Vajadzēja ik pa brīdim paskatīties apkārt — bijušais kriminālmeklēšanas priekšnieks zināja daudzus gadījumus, kad mirklis neuzmanības uz dzelzceļa pārvērta cilvēku dobji vaidošā, asiņainā gaļas gabalā.

Šādā situācijā nedrīkst novērsties pat uz mirkli, taču notikumi, kas risinājās ezera krastā, pilnībā piesaistīja uzmanību, un Lapsa saprata, ka ļoti riskē. Nemaz jau nerunājot par to, ka viņu varēja ieraudzīt nejauši garāmgājēji — sēņotāji, makškernieki, kas meklē īsāko ceļu pie ūdens, pārīši, kas nolūko vietu, lai pamīlētos. Tiesa, guļošs vīrietis ar binokli jau nav nekāds iegansts tūlīt skriet zvanīt milicijai. Pat ja viņam rokās būtu šautene, neatradīsies daudz tādu, kas atmetīs ar roku savām darīšanām, lai meklētu kādu no nedaudzajiem kreisā krasta telefoniem. Cilvēki ir atradināti bāzt degunu svešās darīšanās.

Spēcīgajos okulāros Lapsa skaidri saskatīja Barkasa seju. Tas devās pie pretinieku galvenās mašīnas, no kuras vajadzēja izkāpt Šamanim. Lapsa saspringa. Viņš nezināja, vai spēs savaldīties… Zem ceļiem pie sliedes gulēja ar maisu apsegta karabīne SKS. Viens šāviens spēja atrisināt problēmu, kas viņu nomāca! Taču tas izjauktu rūpīgi pārdomāto scenāriju…

Atbraucēji naski lēca ārā no mašīnām, svina pelēkā ezeriņa izmīdītajā karstā izveidojās divas ļaužu grupas, kuru pozās bija skaidri nomanāmi draudi.

Pirmās mašīnas durvis lēni atvērās. Nolicis binokli, Lapsa pagriezās, pasniedzās pēc ieroča un vienlaikus pavērās apkārt. Spīdīgās sliedes cauri smalkajai tilta konstrukcijai aizvijās uz Tihodonskas preču staciju. Pretējā virzienā tērauda līnijas pagriezās uz austrumiem un bija pārskatāmas labi ja kilometru.

«Pats bīstamākais virziens,» uzplaiksnīja saspringtajā apziņā. «Ja parādīsies prečinieks, tas būs te jau pēc minūtes. Ka tikai nenogulētu…»

Viņš nometa maisu. Automātiskā Simonova karabīne— smalka mantiņa, ko miljoniem Krievijas pilsoņu pazīst kā instrumentu, ar ko savulaik pie Kremļa virtuozi manipulēja atsevišķā Kremļa pulka zaldātiņi. Konversija un vispārējā aizliegumu mīkstināšanās pārcēla to medību ieroču kategorijā un izlika specializēto veikalu plauktos — bez durkļiem, bet nereti komplektā ar optiskajiem tēmēkļiem.

Lapsas karabīnei bija astoņkārtīgais tēmēklis, bet uz stobra uzmaukta un ar tievu vara stieplīti nostiprināta pepsikolas plastmasas pudele, kurā sadurts simtiem caurumiņu.

Pārbīdījis drošinātāja mēlīti, Lapsa pieplaka okulāram. Šķembas dūrās elkoņos, ierobežotais redzes leņķis traucēja tēmēšanu. Sakodis zobus, Lapsa pakustināja stobru šurpu turpu, meklēdams mērķi. Tēmēklis bija divreiz vājāks par binokli, seja nebija saskatāma, bet stāvs pauda neizpratni.

Šamaņa vietā no mašīnas izkāpa dūšīgais Bobovkins.

—   Kur tavs šefs? — Barkass neizpratnē noprasīja.

—  Viņš ir aizņemts. Viņa vietā pārrunas vadīšu es…

Iestājās pauze. Vienas puses vadītāja neierašanās uz

«tikšanos» ir visrupjākais «uzskatu» pārkāpums. Tas ir personisks pienākums, kas nav deleģējams.

—  Kas tad ar' tevi runās? — Barkass nicinoši noprasīja.

Bobovkins iekoda lūpā. Viņš jau sen bija sapratis, ka ierausies svešās kamanās. Pakalpojumi, kurus viņš agrāk sniedza Šamanim, bija pavisam citādi. Viena lieta ir slēpties aiz milicijas uzplečiem un izmantot iespējas, ko sniedz ieņemamais amats, pavisam cita — pašam rakāties mēslos. Un tagad viņam nebija ne mazākā priekšstata, kā izturēties pret dumpīgo brigadieri — nekaunīgu, spēcīgu puisi, kuram pat Voroncovs nebija nekāda autoritāte… Vienīgā cerība bija milicijas iejaukšanās. SUĀRV jau vajadzēja atrasties slēpnī…

Patiesībā SUARV dežūrvads atradās pastāvīgās dislokācijas vietā. Majors Ļitvinovs demonstrēja kareivjiem, kā jārīkojas ar nazi. Atpogājis garo kabatu uz raibā kombinezona labā gurna, viņš izvilka no ādas maksts amerikāņu nazi, ko bija atvedis no Afganistānas. Asi iztrītais blāvā tērauda asmens ar daudzajām zīmēm, kas apliecināja tā augsto kvalitāti, cauri augšup izliektam noro- bežotājam bija savienots ar melnu triecienizturīgas plastmasas rokturi, ar četriem pirkstu iedobumiem un atbalsta izcilni vidū.

—  Visa viltība ir tā, — komandieris mundri stāstīja, — ka, slēpjot nazi, jāpieiet pretiniekam pēc iespējas tuvāk klāt. Bet pēc tam pēkšņi un strauji jādur vienā no vājajām vietām: kaklā, sirdī, saulītē… Ja tas neizdodas un sākas cīņa, jāprot mainīt asmens virziens — uz priekšu un atpakaļ, pārsviežot nazi no vienas rokas otrā, jāsamazina distance un jāizvēlas piemērots brīdis izklu- pienam. Skatieties…

Nazis atdzīvojās. Tas apgriezās vienā majora rokā, pārlēca uz otru un atkal atgriezās, taču šoreiz jau gar muguru, pielipa atvērtajai plaukstai un pēkšņi izšāvās pa pirkstu starpu…

Kareivji skatījās ar interesi. SUĀRV acīm redzami negrasījās piedalīties sadursmē starp Barkasu un Samani, izpildot lomu, ko pēdējais tam bija iedalījis…

Šai laikā Vološins un Koroļovs apskatīja Krilova kabinetu.

—  Viņu nogalināja kaut kādas pēdējā laikā saņemtas informācijas dēļ, — teica Vološins, uzmanīgi šķirodams papīra driskas papīrgrozā.

Koroļovs pārskatīja papīru kaudzi uz galda un pāršķirstīja kalendāru.

—  Skaties! Man liekas, tas ir interesanti…

—   Kur? — Vološins pielēca pie galda.

«Ezera kreis. kr., «tikšanās» Barkass — Šamanis, 17.00» — Krilova brašajā rokrakstā bija uzrakstīts uz kalendāra lapiņas ar šodienas datumu.

—  Te tev ir iemesls! — Vološins satraukti sniedzās pēc iekšējā telefona. —_ Tagad ir sešpadsmit trīsdesmit. Uzrausim kājās SUĀRV un savāksim tos neliešus! Un pēc tam ņemsim priekšā par slepkavību!

Pēc desmit minūtēm trauksmes sasauktais dežūrvads divos autobusos devās uz sadursmes vietu. Likumsakarība dažreiz spēj izlauzties cauri sakritībām, taču ne tad, ja to ir pārāk daudz. Un ne tad, kad notikumu gaitu vada bijušais milicijas majors Koreņevs ar iesauku Lapsa.

Apjukušais Barkass nezināja, ko tagad darīt. Samana atbūtne laupīja visu «izskaidrošanās» jēgu. Ne treknais, atvaļinātais ments, ne Samaņa buļļi paši par sevi neko nenozīmē. Riskējot ar dzīvību, tos slaktēt nost būtu galīgā aplamība. Ja nu vienīgi pāris reižu iekraut pa trekno mūli… Bet nepietiek niknuma, jāuzlādējas.

—   Kurš ar tevi, smerdeli, vispār runās? — Barkass vēlreiz jautāja un spēra soli uz priekšu.

Ieraudzījis okulārā Bobovkina dūšīgo stāvu, Lapsa izjuta tādu niknumu, ka teju, teju nenospieda mēlīti. «Nē!» viņš pats sev pavēlēja. «Jāgāž kāds no bruņotās puses, citādi iecerētā izrāde nenotiks. Bet, kad sāksies slaktiņš, tad ari varēs nokārtot rēķinus ar bijušo padoto…»

Aiz līkuma parādījās dubultlokomotīve, kas vilka aiz sevis veselu rindu cisternu, atklāto platformu un preču vagonu. Bet, aizrāvies ar savām darīšanām, Lapsa to nemaz nepamanīja.

Aiz Barkasa gatavībā stāvēja kalsns puisis treniņtērpā. Roku viņš turēja zem jakas. Lapsa izšāva, tēmēdams viņam kājās.

Pulvera gāzes* piešķirot lodei ātrumu līdz septiņsimt trīsdesmit pieciem metriem sekundē, izmeta to pa stobru, pašas traucās tai līdzi. Parasti līdzīgos gadījumos atskan troksnis, kas nepārprotami izklausās pēc šāviena no vairāku simtu metru liela attāluma. Bet šoreiz gāzes nonāca slēgtā telpā, plastmasas pudelē, atdūrās pret tās sieniņām un pa mazajiem caurumiņiem tievās, gandrīz nedzirdamās strūkliņās izplūda atmosfērā. Daļa izlauzās pa lodes atstāto caurumu pudeles dibentiņā — noplauk- šķēja kā atkorķēta šampanieša pudele.

Līdz ezeram bija aptuveni divsimt metru, un, protams, tur šāvienu neviens nedzirdēja, tikai Dēlis pēkšņi iebļāvās un nokrita zemē, satvēris asiņaino bikšu staru. Arī Klusais piepeši saķēra vēderu, nokrita ceļos un smilkstēdams ar seju ietriecās izmīdītajā, apvītušajā zālē.

Barkasa «kareivji» pasitās sāņus, izvilkdami līdz šim slēptos stobrus.

—  Nolāpītie kuņas! — Dēlis histēriski iekliedzās un sāka bezjēdzīgi šaudīties Bobovkina bara virzienā.

Tas bija signāls. Kents, aukstasinīgi notēmējis, nobēra ar savu «uzi». Rembo izšāva no TT; pārvilcis «mosberga» pastobru, Treneris raidīja ienaidnieku barā kartečas spietus. Klusajā mežiņā grandēja īsta kanonāde. Samaņa ļaužu vidū izcēlās panika, viņi brāzās uz mašīnām, bet tikai vienai no tām izdevās izlauzties no ugunsjoslas. Lodes un kartečas dauzīja stiklus, caurumoja kabīnes, sēdekļus, drēbes un cilvēku ķermeņus.

Neapbruņotu un apjukušu ienaidnieku apšaušana bija aizraujoša izklaide: četrdesmit stobri kļuva karsti, izspļaudami desmitiem ložu pēc kārtas. Tiem pretojās tikai Metisa «parabellums», viņš bija apbruņojies par spīti pavēlei. Nogriezis pāris barkasiešu, Metiss mainīja pozīciju un turpināja uguni. Kents raudzīja aizsniegt viņu ar savu «uzi» svina strūklu…

Preču sastāvs pamatīgā ātrumā tuvojās tiltam. Sliedes locījās un vibrēja. Lapsa to juta, bet nenovērsās no galvenās nodarbes: viņš pūlējās noķert tēmēklī Bobovkinu. Tas dabūja no Barkasa pa žokli, nokrita, atkal pielēca kājās un metās skriet. Tēmēkļa grauds nostājās viņam uz krustiem, karabīne noraustījās, bet Centurions turpināja skriet.

Mašīnists pamanīja uz sliedēm guļošo cilvēku un ieslēdza sirēnu. Lapsa, kurš bija aizņemts ar skrejošā mērķa vajāšanu, nodrebēja, un lode atkal aizgāja garām. Ložu sakapātais plastmasas pudeles dibentiņš vairs neaizturēja skaņu, taču to tik un tā aprija šurp traucošā prečinieka dārdoņa.

Lapsa parāvās sāņus no bīstamās vietas un noripoja pa slīpo nogāzi, karabīni ķermenim cieši piespiedis. Augšā žvadzēja, dunēja un dārdēja cisternu, platformu un vagonu rinda.

—  Kas tas — viņam ir šautene? — mašīnista palīgs izbrīnījies jautāja.

Mašīnists atviegloti uzelpoja.

—  Idiots! Vēl tikai drusku, drusku… Varbūt ari bija šautene — kas tur sevišķs!

No šosejas, ieslēguši bākugunis un sirēnas, šurp brāzās SUARV autobusi. Piebraukuši notikuma vietai, tie strauji nobremzēja, un raibajos tērpos ģērbti kareivji maskētām sejām izmetās laukā un ķēdē ielenca zemes pleķīti pie ezera.

—  Atkāpties! — Barkass skaļi iekliedzās. Treniņtērpi juku jukām metās brikšņos. Samaņa ļaudis, kas bija izsprukuši no pretinieku uguns, ari metās bēgt. Bet viņu bija maz. Daudzi spēja vienīgi sēdēt vai līst, bet citi gulēja bez dzīvības pazīmēm.

SUĀRV vajāja bēgļus. Raibie kombinezoni panāca bandītus, notrieca tos gar zemi, bet tiem, kas izrādīja pretestību, spēra ar kājām vai sita ar laidēm.

Litvinovs dzinās pakaļ Barkasam. Bijušajam jūras kājniekam bija laba fiziskā sagatavotība, taču viņa dzīvesveids nebija sekmējis tās saglabāšanu. Atstatums saruka.

—  Stāvi! Šaušu! — iekliedzās majors, lai gan ieroci lietot negrasljās.

Barkass neapstājies atmuguriski izšāva — vienreiz, otrreiz, trešoreiz…

«Bah! Bah! Bah!»

Ļitvinovs dzirdēja, kā nosvelpj lode, taču tas viņam bija tikai izaicinājums.

—  Stāvi! Es esmu Ļitvinovs!

Tikai viņš savā vienībā uz operācijām gandrīz nekad nevilka masku. Ienaidnieku viņam tāpat bija gana, bet SUĀRV komandiera seja uz daudziem iedarbojās kā notēmēta pistole.

Izdzirdis vajātāja uzvārdu, Barkass saprata, ka neizbēgs. PM aizslēgs bija iestrēdzis aizmugurējā stāvoklī — patronas beigušās. Lai gan kabatā bija rezerves aptvere, jēgas nekādas — pārlādēšanai vairs nebija laika. Brigadieris saprata, ka pēc dažām sekundēm lēcienā izdarīts apkaltā zābaka spēriens notrieks viņu gar zemi, pie tam noteikti savainojot mugurkaulu.

Tieši tā Ļitvinovs grasījās bēgli aizturēt. Viņš jau bija izdomājis, pa kurieni spert — pa muguru, starp lāpstiņām, taču tad aptvēra, ka nogurums neļaus palēkties tik augstu, un nolaida skatienu zemāk — uz Barkasa krustiem. Taču tas piepeši apstājās, apcirtās un svieda majoram sejā pistoli ar nelāgi atvilkto aizslēgu. Ļitvinovs paguva izvairīties no septiņsimtgramīgā metāla gabala un strauji apstājās, uzardams zemi ar garo šņorzābaku rievotajām zolēm.

—  Panāc šurp, tu, menteli, un savāc mani, — brigadieris izgrūda caur zobiem. Varenajā dūrē bija sažņaugts somu duncis ar garu, tievu asmeni.

—  Varbūt tu māki rīkoties arī ar uztrītu elektrodu? — Ļitvinovs neizprotami pavaicāja un ķērās pie kabatas maksts. — Nu tad nosprāgsi tepat!

Tai mirklī somu duncis nozibēja, tik tikko asmens bija rēgojies lielā pirksta pusē, bet tagad spīdēja pie mazā pirkstiņa. Vēl rāviens, un «līdaciņā» plēsonīgi iz- trītais tērauds atgriezās sākotnējā stāvoklī. Barkass izstiepa rokas uz priekšu, un spīguļojošā plāksnīte sāka šaudīties no vienas plaukstas otrā.

—   Nu, nu, — Ļitvinovs bija ieintriģēts. Pirms stundas tieši to pašu viņš bija demonstrējis saviem kareivjiem. SAKONC — speciālais armijas komplekss nažu cīņai. To prata vienīgi tie, kas bija dienējuši bruņoto spēku speciālajās vienībās.

—  Māki SAKONC? Kur tad tu dienēji? — Nepieskā- ries kabatas makstij, majors nolaida rokas gar sāniem.

—  Melnās jūras flotes jūras kājnieku izlūkošanas un diversiju vadā! — Barkass atņirdzās smaidā. — Nāc un saņem mani ciet!

—  Tūlīt! — Ļitvinovs greizi pasmīnēja, un viņa rokā parādījās asi iztrīta, blāvi spīdoša tērauda asmens. — Tūlīt saņemšu!

Lēni un ļoti uzmanīgi divi SAKONC pratēji tuvojās viens otram. Pietupušies, plati izliktām kājām, izstiepuši uz priekšu sasprindzināto kreiso roku, bet labo ar satvertu nazi turēdami aiz muguras nedaudz atslābinātu. Gluži kā uz vāka armijas brošūriņai ar atzīmi «slepeni».

Aplenktajā laukumiņā, pie ezera viss jau bija beidzies. Vienpadsmit cilvēki no Samaņa puses bija nogalināti, bet divdesmit pieci ievainoti. Barkasam bija septiņi upuri; atskaitot Dēli un Kluso, divus nogalināja un trīs ievainoja Metiss. Aizturētie rokudzelžos sēdēja zemē, tramīgo SUARV automātu stobru uzmanīti.

—     Tik maz ieroču, — brīnījās kāds labi noaudzis kareivis. — Varbūt paspējuši izmētāt? Jāpaziņo komandierim. Vai kāds ir viņu redzējis?

No ilgās skriešanas aizelsies, Bobovkins gulēja kādā sienakaudzē. «Nu pie velna tādu darbu! Vai es kāds bandīts, vai? Uz viena dēļa ar noziedzniekiem?! Un novākt arī var katru mīļu brīdi! Nē, viss!»

Viņš izlīda no čačas, rūpīgi nopurinājās, pieņēma svarīgu un neatkarīgu izskatu. Daudzi darbinieki pazīst viņu sejā, pat ja aizturēs, nekā briesmīga: tieši viņš bija brīdinājis par gaidāmo «izskaidrošanos». Un tā nebija viņa vaina, ka SUĀRV nokavēja… Bobovkins izslējās un atviegloti uzelpoja. Nekas, ir daudz vietu, kur bijušais operatīvais darbinieks var nopelnīt maizītei ar sviestu. Bet notikušajā viņš nav vainojams: darīja visu, ko Šamanis lika. Lai tad Šamanis pats to putru arī izstrebj…

—  Stāvi! Rokas aiz galvas! — kaut kur iesāņus atskanēja rupjš uzsauciens.

«Viss ir aplenkts,» nodomāja Centurions un izpildīja pavēli, pie tam skaļi sacīdams:

—   Es tak esmu savējais! Mans uzvārds ir Bobovkins!

Lēnām, lai neradītu aizdomas, viņš apgriezās un parādīja seju. Bet ieraudzīja Metisu ar pistoli rokās!

—  Viņiem v tu esi savējais. Es jau teicu, ka tu esi iefiltrēts, bet Šamanis jau mani neklausīja. Lūk, bet tu pagrūdi zēnus zem lodēm!

—   Es…

—  Aizveries! Mani interesē tikai viens — kura interesēs tu strādāji? Barkasa vai mentu? Slaktiņš bija izdevīgs kā vieniem, tā otriem!

Bobovkins bija cauri slapjš. Viņš zināja, ka jāsaglabā nosvērtība un cienīgums, taču nespēja valdīt pār sevi.

—  Tā tas nav! Tas bija Šamaņa plāns — iemānīt viņus un nodot milicijai! Es pats personīgi piezvanīju, paziņoju laiku un vietu. — Mēle pati no sevis ņēmās izpļāpāt noslēpumus. — Tādēļ jau mūsējiem vajadzēja iet bez ieročiem! Mūsējos atbrīvos, bet šos tuptūzī iekšā — lūk, kāds plāns! Saprati?

Metiss nospļāvās.

—  Es nezinu, ko jūs tur plānojāt. Zinu tikai vienu — pusi no mūsējiem noguldīja. Kas par viņiem atbildēs?

—  Tā ir nejaušība… Nejaušība… — Bobovkins apjucis atkārtoja. Viņš saprata, ka atsaukšanās uz neparedzētiem apstākļiem nespēs attaisnot zaudējumus. Nogalināto draugiem un radiniekiem neko ieskaidrot nebūs iespējams. Spēlē, kurā viņš bija iepinies, darbojās tikai viens vienkāršs un nepārprotams noteikums: nāvi pret nāvi! Taču viņš nespēja nodcēt, ka tagad jāmirst, — viņš vairs neēdīs, nedzers, negulēs, neelpos… Tas nebija iespējams! Mirt varēja citi, ne jau viņš!

—  Atbildēsi tu, mentu kuņa! — nelokāmā stingrībā noteica Metiss, un pirksts uz pistoles mēlītes saspringa.

—  Pagaidi! — Bobovkinam iešāvās prātā, kā pašam šķita, glābjoša doma. — Paprasi Šamanim, ja netici man!

Metisa lūpas nicīgi sašķiebās.

—  Aiz bailēm galīgi esi prātu zaudējis! Ari Šamanim nāksies atbildēt par nogalinātajiem. Kā tu domā — kuru viņš pataisīs par vainīgo? Skaidrs, ka tevi! Varbūt tu pats uzņemsies vainu? Un atzīsies blēdībā, par kuru tikko izpļāpājies? Muļķis tu esi un nekas vairāk!

Atskanēja šāviens. Lode sadragāja Bobovkinam kaklu, viņš abām rokām aizspieda brīci un novēlās uz atsperīgā kritušo lapu paklāja, kājām kārpīdams pakļāvīgo, slideno klājienu. Viņš vēl joprojām cerēja izglābties: ja laikus ieradīsies milicija, «ātrie», ja aizvedīs uz slimnīcu…

Metiss pielēca viņam klāt un, piesedzies ar labo plaukstu, lai nenotraipītos, iešāva viņam galvā. Bobovkins pārstāja eksistēt, tā ari neuzzinājis, ka glābiņš bija pavisam tuvu.

SUĀRV ķemmēja apkārtni, četri kareivji bez trokšņa metās šāviena virzienā.

Metiss ieraudzīja raibos kombinezonus un bēga stepē. Savu «parabellumu» viņš neaizsvieda, līdz ar to pieļaudams nopietnu kļūdu: likums uz bruņotu cilvēku atļauj šaut bez brīdinājuma, un specvienibas šīs tiesības allaž naski izmanto.

Divi automāti pavērsās pret bēgošo slepkavu.

«Du-du-du!»

«Du-du-du!»

īsās kārtas ķēra krūtis. Piecmilimetrīgās, nosmailinātās lodītes izurbās cauri krūšukurvim un vēderam, saārdīdamas iekšas lēveros.

Aizrīdamies asinīm, Metiss novēlās zemē, «parabel- lums» aizlidoja sāņus.

Lai izvairītos no turpmākiem pārpratumiem, viens no kareivjiem iespieda rievoto rokturi vēl siltajā nogalinātā plaukstā.

—  Kur komandieris? Jāpaziņo. — Kareivis noklikšķināja automāta drošinātāju.

—   Izsauc pa rāciju! — pavēlēja seržants.

Atšķirībā no kinematogrāfiskajām zobenu divkaujām, nažu cīņa nav tik iespaidīga. Arī skatītāju ap izmīto zemes pleķīti starp divām meža joslām nebija. Tikai divi apmēram vienāda auguma vīrieši, abi aptuveni vienā vecumā — viens tumši zaļā, raibā kombinezonā, otrs dārgā treniņtērpā. Ļitvinovs un Barkass lēni riņķoja viens otram apkārt, pa brīdim izdarot māņu izklupienus, kuri nespēja maldināt pretinieku.

Laiks ritēja par labu Ļitvinovam, nevis Barkasam, abi to saprata, taču majors šo savu priekšrocību izmantot nevēlējās, tāpat viņš negaidīja papildspēkus, viņš cīnījās tā, it kā atrastos klinšainos kalnos Kandagas tuvumā, kur varēja paļauties tikai un vienīgi pats uz sevi.

Turpretim Barkass izjuta mežonīgu vēlēšanos bēgt un gribēja beigt cīņu pēc iespējas ātrāk. Palēcis uz priekšu, viņš sagrāba majora roku un parāva to uz savu pusi, gribēdams ietriekt asmeni neaizsargātajā labajā sānā. Taču Ļitvinovs izrāvās, iesita viņam pa seju ar sasprindzināto pirkstu kauliņiem, atkal atjaunodams distanci.

Barkass vēlreiz uzklupa neapbruņotajai rokai, taču piepeši tajā uzradās nazis, un viņš tik tikko paguva atlēkt nost. Majors pārgāja pretuzbrukumā: izklupiens, vēl un vēlreiz, naža pārtvēriens, atkal izklupiens, spēriens, atkal izklupiens… Vēziens… Blāvi spīdošā asmens smaile aizsniedza Barkasa ķermeni. Bijis nazis vai Ļitvinova roka divus trīs centimetrus garāka, tad zarnas būtu izvēlušās no uzšķērstā Barkasa vēdera. Šoreiz viņš izspruka sveikā ar nelielu skrambu mazliet virs nabas un sabojātu «Adi- das» treniņjaku.

Ļitvinovam patika izdarīt vēzienus; reiz kādam dūšīgam modžehedam viņš pārcirta rīkli līdz pašam mugurkaulam tā, ka briesmīgā, bārdainā galva nokarājās aizmugurē. Taču, izdarot vēzienu, nākas atsegties, tādēļ labāki ir īsi dūrieni izklupienā.

Barkass tā arī darīja, tēmēdams majora saules pinumā, taču tas ar kāju atsita somu dunci un iebakstīja viņam sānā. Brigadierim atkal paveicās: augstvērtīgais tērauds tikai ieskrambāja ādu. Tomēr sāka tecēt asinis, tās sūcās Barkasa platajās biksēs, līdz ar to nomācoši iedarbojoties uz viņa psihi. Viņa cīņas gars bija salauzts, gribējās nomest somu dunci un apsēsties zemē.

Ļitvinovs sajuta pārmaiņas pretinieka noskaņojumā. Bija pienācis brīdis, kad to varēja piespiest izpildīt jebkuru pavēli.

«Nomet nazi! Rokas aiz galvas, sēdies zemē!» — daudzajos dienesta gados neskaitāmas reizes izkliegtās standartfrāzes tā vien prasījās uz mēles. Taču atmiņā pēkšņi iznira uztrītais elektrods, kas rēgojās no augļa izspīlētā sievietes vēdera.

— Jau sprāgsti nost, kuna? — majors nikni apvaicājās. — Bet kur tad paliek SA&ONC? Esi jau aizmirsis, kas tur rakstīts? Strādā!

Viņš iespēra Barkasam pa celi. Tas iekaucās no stiprajām sāpēm un uzbangojošā niknuma. Speciālais armijas komplekss nažu cīņai lika cīnīties līdz pēdējam, bet tagad brigadieri bija sagrābis zvērīgs ārprāta niknums — senās galvaskausa traumas sekas.

Uh! Uh! Uh!

Somu duncis sparīgi šķēla gaisu. Atņirdzis zobus, Barkass brāzās uz priekšu kā tanks, Ļitvinovs atkāpās, ar lieliem lēcieniem pūlēdamies palielināt distanci. Piepeši kāja iebruka susļika vai kurmja alā, un majors, kāpdamies atpakaļ, nokrita uz muguras. Barkass metās uz priekšu, lai izdarītu izšķirošo izklupienu, bet Ļitvinovs ar brīvo kāju paguva iespert viņam kājstarpē.

Brigadiera rīcība zaudēja noteiktību un mērķtiecību. Ar dobju vaidu tas uzkrita virsū paklupušajam majoram, taču tas atvairīja somu dunci un meta savu nazi tā, ka tas ietriecās krūtīs līdz pašam rokturim. Silta asiņu strūkla ar tām raksturīgo smaržu svaidīja Ļitvinovu. Viņš atsvabinājās no sašļukušā ķermeņa un katram gadījumam aplūkoja tikko cirsto brūci. Sirdī — nāvējoši. Pēc tam apskatīja savu kāju. Augstais zābaka šnorējums bija paglābis potīti no lūzuma. Neliels izmežģījums — tas arī viss.

Ļitvinovs piecēlās. Viņš smagi elpoja, rokas un kājas trīcēja, kombinezons mirka asinīs. Bet halucinācija, kas pēdējā laikā bija viņu mocījusi, — vēl nedzimušajā bērnā ietriektais elektrods — bija pagaisusi. Un majoram šķita,

ka uz visiem laikiem. Tas bija liels atvieglojums.

★ * *

Asiņainais slaktiņš kreisajā krastā radīja lielas pārmaiņas kriminālās pasaules spēku attiecībās. Barkasa vietu «Supermārketā» ieņēma Ziemelis. Voroncovs steidzīgi aizbrauca uz Spāniju slēgt līgumus par gaļas un citrusaugu piegādi. Novājinātais, bez vadības palikušais grupējums klusēdams noskatījās, kā starp tirgotavu rindām staigā Klibais un viņa ļaudis.

Bļauri ziņa par Barkasa nāvi sasniedza «Placītī», kur viņš reizi pa reizei tika pabarots, pateicoties vecajiem nopelniem.

«Paldies Dievam, nosprādzis,» viņš atviegloti nodomāja. «Jāmeklē jauns saimnieks…»

Viņš gāja salīcis, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis. Labajā kabatā gulēja atsperu nazis ar asi iztrītu asmeni, bet kreisajā granāta RGD-5.

Hondačevs uzaicināja Lapsu pie sevis, pacienāja ar kafiju un konjaku, visādi izrādīdams savu labvēlību.

—   Redzu, ka neesmu jūsos kļūdījies, — viņš apmierināti noteica. — Manam ienaidniekam ir tik lielas nepatikšanas, ka nav laika par mani domāt. Varbūt viņš jau ir saņēmis diezgan?

Lapsa pakratīja galvu.

—  Vienmēr visu vajag izdarīt līdz galam.

—  Var jau būt. Jūs esat speciālists, jums labāk zināms… Kas notiek prokuratūrā?

—  Lieta izbeigta sakarā ar to, ka nav nozieguma sastāva…

—  Tātad?

—  Esmu pilnībā reabilitēts, — Lapsa paskaidroja. — Pret izmeklētāju un bijušo dienesta biedru sākta kri- minālvajāšana par pierādījumu viltošanu. Taču…

Viņš nopūtās un noplātīja rokas.

—  Bijušo dienesta biedru nogalināja. Viņš strādāja pie Voroncova par apsardzes priekšnieku.

—  Ak tā…

—  Jā. Visticamāk, ka izmeklētājs izkulsies. Taču viņam nervi galīgi čupā.

Hondačevs mazliet saspringti pasmaidīja.

—  Priecājos, ka jums viss nokārtojies. Izņemiet dokumentu par reabilitāciju. Citādi tie IeP birokrāti atsakās izsniegt ieroča atļauju.

Lapsa pamāja.

—  Jūs esat nobažījies, — baņķieris ieteicās. — Par ko jūs domājat?

—  Tāpat vien… Daudz problēmu, — Lapsa atrunājās. Bet patiesībā viņš domāja par Natahu.

«Interesanti, ko viņa atradusi?» viņš prātoja, atcerēdamies pelnus pie labi zināmajām durvīm. «Kas pie viņas toreiz bija?»

* * *

Cilvēks, kurš atradās pie Natahas Lapsas vizītes laikā, bija Meistars. Ne jau tādēļ, ka profesionālajam slepkavam piemistu vājība uzsākt romānus svarīgu operāciju gatavošanas laikā vai ari viņš galīgi nespētu iztikt bez sievietēm. Vienkārši viņa plānā bija ietverta neprecējusies Tihodonskas iedzīvotāja, kurai būtu savs dzīvoklis. Jaunība un skaistums nebija obligātas prasības, taču tas darīja tīkamāku attiecību romantisko pusi.

Meistars sastapa Natahu gluži nejauši. Viņa nāca ārā no slimnīcas, un snaipera uzmanību piesaistīja sieviete, kas pilnībā atbilda viņa gaumei. Slaida, garām kājām, ar skaistu, domīgu seju un sapņainu skatienu. Viņš apņēmīgi gāja tai klāt.

—  Apraudzījāt radinieku? Ak jūs šeit strādājat… Un kā jūs sauc?

Viņa atbildēja daudz atsaucīgāk, nekā viņš bija gaidījis. Pēc kopīgām vakariņām nelielā privātrestorānā tapa skaidrs, ka Nataha ir pilnībā piemērota iecerētajai operācijai.

—  Es jau tik ilgi esmu komandējumā, ka bez mājas ēdiena kļūstu gluži zvērīgs, — Meistars pažēlojās.

—    Par vistas buljonu un svaigām kotletēm es laikam atdotu visu.

Nataha pamāja ar noslēpumainu smaidu uz lūpām, taču nekādu iniciatīvu neizrādīja.

—  Vai jums tas neliksies bezkaunīgi, ja es uzprasīšos pusdienās pie jums mājās? — Viņš pats ķērās vērsim pie ragiem. — Visus izdevumus, saprotams, apmaksāšu es.

Meistars nolika uz galda divas piecdesmit tūkstošu banknotes.

—  Nu ko jūs… — ne visai pārliecināti iebilda Nataha.

—  Turklāt tas ir pārāk daudz…

Taču naudu paņēma. Dienu vēlāk Meistars jau pusdienoja pie savas jaunās paziņas un pārgulēja ar viņu. Radinādams Natahu pie sevis, viņš centās iebraukt paciemoties pie viņas ikreiz, kad nebija «astes», un ikreiz atstāja naudu «saimniecībai». Viņš juta, ka vientuļā sieviete ir viņam pieķērusies. Viņa nebija ziņkārīga, bet noslēgta gan. Meistars pat bija domājis par to, ka varētu atstāt viņu dzīvu.

Reiz, ielūkojies skapī, viņš ieraudzīja milicijas majora formu.

—  Tā pieder manam paziņam, — Nataha paskaidroja.

—  Tagad viņš sēž cietumā.

Griezties atpakaļ bija par vēlu, taču tagad sievietes liktenis bija izlemts.

Reiz, kad Meistars ar Natahu vakariņoja, pie durvīm piezvanīja. Saimniece bija nobažījusies, viņa nolēma neatvērt, taču zvanīšana neatlaidīgi turpinājās. Nometusi čības, viņa uz pirkstgaliem piezagās pie durvīm, paskatījās actiņā un tikpat klusi atgriezās virtuvē.

—  Tas ir viņš. Atbrīvots. Man ar viņu jāaprunājas. Nataha izslīdēja pa durvīm, bet Meistars saspringti gaidīja, sažņaudzis dūrē izšaujamā naža rokturi. Viņš ļoti baidījās no nejaušībām, un, ja ments gribēs noskaidrot attiecības ar cilvēku, kurš ieņēmis viņa vietu, nepatikšanām nebūs gala. Nataha bija projām diezgan ilgi.

—  Viņš aizgāja un vairs šurp nenāks, — atgriezusies viņa paziņoja. Viņa izskatījās apbēdināta, acis nemierīgi šaudījās uz visām pusēm, un viņam radās aizdomas, ka tā drātējusies ar savu veco paziņu. Taču šo minējumu viņš tūliņ aizgaiņāja: ne jau kāpņu laukumiņā… Turklāt viņai ir menstruācija…

' — Vai par mani runājāt? — viņš vienaldzīgi apvaicājās.

—  Neko daudz. Es teicu, ka pašlaik neesmu viena. Un viss.

—  Ar ko viņš tagad nodarbojas?

—  Nezinu… Droši vien viņam nav kurp iet… Bet viņš bija rēķinājies ar mani. Vai es nerīkojos slikti?

Nataha tiešām pārdzīvoja un gaidīja mierinājumu.

—  Viņš taču nedomāja par to, kā tev ir klājies, dzīvojot vienai. — Meistars noglāstīja gludo gurnu un sataustīja biksītēs higiēnisko paketi. — Ej nomazgājies.

—  Aha…

Natahu bija viegli nomierināt.

Tagad Meistars bija ieslēdzies savā numurā; izlicis uz avīzes nepieciešamos instrumentus, viņš ķērās pie darba.

Aptinis lielo šautenes patronas čaulīti ar leikoplastu, viņš iespieda to pulksteņmeistara skrūvspīlītēs, tad aptina ari lodi un satvēra slideno konusu knaiblēs. Sākumā kustināja to no vienas puses uz otru, lai padarītu vaļīgāku valcējumu, tad pāris reižu apgrieza to čaulītes kakliņā un beidzot uzmanīgi izvilka laukā. Lādiņu viņš izbēra uz tīras papīra lapas. Melnā bezdūmu pulvera kaudzīte, kas sastāvēja no niecīgiem spīdīgiem cilindriņiem, izskatījās pavisam nekaitīga, lai gan spēja aizsviest lodi gandrīz četrus kilometrus tālu. Tas tādēļ, ka graudiņu sadegšana izraisa diezgan lēnu spiediena paaugstināšanos.

Bet tetrils gan… Meistars uzmanīgi iebēra čaulītē dzelteno pulveri. Tas uzsprāgst acumirklī, izārdot visu savā apkārtnē. Tagad tikai vajadzēja iespraust atpakaļ lodi un aplikt ap čaulītes kakliņu divas tērauda stīpas, kuras jāsaspiež knaiblēs… Un gatavs!

Attinis leikoplastu, Meistars rūpīgi aplūkoja patronu. Protams, pilnīgi izvairīties no skrambām nebija izdevies, bet tās bija gandrīz nemanāmas, tā ka Svilpim nekādas aizdomas neradīsies…

Noslēpis patronu, Meistars aizvāca instrumentus, izbēra pulveri izlietnē, tad pasauca Vistu.

—  Menti ķemmē pilsētu, ieliec spridzekli somā un ienes pie manis, bet kasti izmet laukā. Saprati?

Vists pamāja.

—  Darbojies. Bet Svilpi pie manis.

Pēc dažām minūtēm līdzgaitnieks svilpodams ienāca numurā.

—   Nu, kas ar dzīvokli? — Meistars apvaicājās.

—  Viss normāli. — Svilpja balsī bija saklausāmas bažas. — Redzamība laba un vispār… Tikai…

—   Kas «tikai»? — Meistars ātri pārjautāja.

—   Viss mums kaut kā pārāk viegli izdodas… Noīrējam dzīvokli, izšaujam pa logu un aizejam! Vai tad viņi visi ir galīgi muļķi? Apsardze, drošībnieki… Viņiem droši vien viss jau simt gājienus uz priekšu izdomāts…

Meistars īgni atmeta ar roku.

—  Nu, atkal grāvī! Cik reižu varu tev skaidrot! Vai tiešām tik grūti saprast?

—  Saprast jau saprotu…,

—  Nu!

Svilpis cieši paraudzījās Meistaram acīs.

—  Es tikai domāju: izšaušu, izskriešu uz jumta, bet nekāda helikoptera nav… Kam es esmu vajadzīgs, lai mani vilktu laukā?

—  Gribi nodrošinājumu? — Meistars saprotoši pamāja. — Tās ir tavas likumīgās tiesības. Es tev došu pašas drošākās garantijas. Savu personīgo ādu. Gribi?

—   Kā?

Meistars atvēra portfeli, izņēma pasi un parādīja.

—  īstā? — Svilpis aplaizīja sausās lūpas.

—  Jā. Pirms «darbiņa» iedošu tev. Ja tevi neizvilkšu — atdosi pirmajam mentam.

Svilpis instinktīvi juta — pase bija īsta. Tātad šefs tomēr negrasījās viņu pamest likteņa varā.

—  Nu, nomierinājies? — Meistars pavīpsnāja.

Līdzgaitnieks pamāja.

—  Tagad apspriedīsim detaļas…

Ticis galā ar Svilpi, Meistars devās uz otru gaiteņa galu un pieklauvēja pie trīssimt vienpadsmitā numura durvīm.

—  Vaļā, — teica balss ar spēcīgu kaukāziešu akcentu.

Meistars iegāja.

—  Labdien, Tofik! Es taču brīdināju — labāk ieslēdzies, vismaz mantas būs drošībā.

—  A-ā-ā… — Mazais, apaļīgais azerbaidžānis atmeta ar roku. — Kādas man tur mantas! Kad atvedu meiteni — ieslēdzos. Bet citādi — priekš kam?

—  Kā zini…

—   Kad brauksim? Brālis zvana, tēvocis zvana, viņiem viss kārtībā, gaida. Atraduši labu vietu, būsi apmierināts…

—  Paldies, brāl, — Meistars izjusti sacīja. Tofiks zināja, ka viņš gaida lielu naudas summu un grib šķērsot Irānas robežu. Par trīstūkstoš dolāriem kaukāzietis bija apsolījis aizvest viņu uz savu dzimteni un organizēt robežas pāriešanu. Visticamāk, ka tas kopā ar saviem radiniekiem taisījās piebeigt krievu muļķi un pievākt viņa naudu.

—  Drīz. Ņem, lai nebūtu tik garlaicīgi… — Meistars nosvieda uz gultas vairākas desmittūkstošu banknotes.

—   Paldies, brāl, — tikpat izjusti pateicās Tofiks, nenojauzdams savu patieso lomu.

Pēc tam Meistars paraudzījās laukā. Dzeltenais «sestais», kā parasti, stāvēja pie ieejas. Kerima ļaudīm bija apriebusies bezjēdzīgā izsekošana, viņi turpat mašīnā plītēja, smēķēja anašu un reizēm pat iesēdināja pie sevis lētās ielas prostitūtas. Par modru novērošanu te nevarēja būt ne runas.

Atstājis savā numurā Svilpi, Meistars nokāpa pagrabā un pa saimniecības durvīm izgāja uz blakusielas. Paņēmis taksi, viņš brauca pie Natahas, pa ceļam nopirkdams ciemakukuli — japāņu plūmes, granātus, šampanieti, liķieri un šokolādi.

Pēc augļiem un šampanieša pienāca laiks seksam, tad pirms liķiera dzeršanas Meistars pateica Natahai, ko no viņas vēlas, un deva sīkas instrukcijas.

—  Nedomā to koferīti taisīt vaļā, — viņš īpaši uzsvēra. — Tur ir sarežģīts ciparu kods un signalizācija, kā iegaudosies — visi kaimiņi būs kājās!

—  Ko tu! — Nataha iepleta acis. — Kāpēc tas vajadzīgs? Es nerakņājos svešās mantās!

—   Labi, labi… — Meistars noglāstīja sievietei galvu. Viņš bija simtprocentīgi pārliecināts, ka viņa negribēs līst pie koda atslēgas un signalizācijas.

Viņi iedzēra kafiju un liķieri, bet, kad grasījās turpināt gultas padarīšanas, pēkšņi iezvanījās telefons.

—  Hallo! — Nataha teica. — Sveicināts… Nē taču. Un tad? Vari ienākt un paņemt…

—  Kas ir? — Meistars skarbi noprasīja.

—  Filips grib paņemt savu formu.

Velns!

—  Vai viņš atkal strādā milicijā?

Sieviete paraustīja plecus.

—   Droši vien. Neuztraucies, viņš tikai uz brītiņu. Bet, ja gribi, es jūs iepazīstināšu.

—  Citreiz.

Viņš ātri sataisījās.

—  Es nu iešu.

Nataha pamāja.

Iziedams no kāpņu telpas, viņš saskrējās ar veiklu, kalsnu puisi, kas ieurbās viņā ar visu prātā paturošu profesionāļa skatienu. Tā jau varēja iekrist itin ātri! Neatskatījies slepkava devās uz trolejbusa pieturu.

Lapsa salocīja formu, iebāza to lielā plastikāta maisā, izņēma izjaukto bisi, ietina stobrus un laidi avīzē un iebāza turpat.

—  Kā tu visu to aiznesīsi? — Nataha painteresējās.

—  Man ir mašīna, — Lapsa īsi atteica. Šķita, ka viņš ir par kaut ko nobažījies.

—  Kur tad tu dzīvo?

—  Vienā privātmājā. Bet drīz pārvākšos pats uz savu dzīvokli.

Lapsu darīja nemierīgu sastaptais cilvēks. Garš, ap simt deviņdesmit, svars ap astoņdesmit pieci, pašpārliecināts skatiens. Viņš neizskatījās kā nodrātējies lempis, kurš mierīgi sēdētu istabā, kamēr viņa sievietei dod mutē. Tā izturēties viņu piespiestu vienīgi nepieciešamība slēpties un izvairīties no skandāliem. Starp citu! Augums un svars gluži kā FPDP darbinieka slepkavas aprakstā! Ja viņš ir iebraucējs un dzīvo viesnīcā…

—  Kā sauc tavu… — viņš vilcinājās, — paziņu?

—  Koļa. Viņš ir labs…

—  Tev visi ir labi. Es arī biju labs!

—  Tu ari esi labs, — Nataha apstiprināja.

—  Kas viņš ir? Kur dzīvo?

—  Vai tu esi greizsirdīgs?

—  Atbildi! — Lapsa skarbi pavēlēja. — Tā varbūt ir ļoti nopietna lieta. Vai tu jau sen viņu pazīsti?

—  Vairāk nekā gadu, — Nataha sameloja. Diezin vai viņa varētu paskaidrot, kādēļ bija to darījusi. Visdrīzāk gan tādēļ, ka viņai nepatika nopietnas lietas. Un gribējās, lai visiem vienmēr būtu labi.

—  Viņš strādā «Aparātā» un dzīvo Dienvidu mikrorajonā…

—  Ak šitā gan, ko? — Bažas negribēja Lapsu atstāt. Bet galu galā — viņš vairs nav milicijas darbinieks un apraksta datus bija uzzinājis nejauši… Kāda viņam gar to visu daļa?

Nataha sēdēja uz dīvāna, īsā rītakleita augstu atsedza kājas. Viņa notvēra Lapsas skatienu un pasmaidīja.

—  Paliec, iedzersim tēju… — nevainīgi piedāvāja viens no Dvīņiem.

Lapsa drusku apdomājās.

—   Labi.

* * *

Vasilijs Petrovičs posās ceļā.

—   Izlidošana rit, — paziņoja apsardzes virsnieks, kurš parasti ar viņu sazinājās. — Apmēram uz dienu vai divām.

īss brauciens bez Paša — kaut kas tāds vēl nebija noticis. Vasilijs Petrovičs izjuta satraucošu nemieru.

Viņš savāca savas mantas: bārdas skujamo mašīnu «Harkova», odekolonu «Svaigums» un veļu. Personīgais minimums ietilpa mazā ādas portfelī, ko uz sešdesmit gadu jubileju bija uzdāvinājis GAP priekšnieks. Visu pārējo viņš saņēma no valsts noliktavas: uzvalkus — precīzas prezidenta uzvalku kopijas, kreklus, kaklasaites, apavus, pat odekolonus, ko tai brīdī lietoja Pats.

Vasilijam Petrovičam ļoti patika šī vispusīgā pārdo- mātība un apgādāšana ar visu nepieciešamo. Nevajadzēja ne par ko domāt un rūpēties, nepastāvēja risks pieļaut kādu kļūdu, iekulties ķezā, nokavēt vilcienu vai nedabūt biļeti uz lidmašīnu, viss jau izlemts un noorganizēts, katru reizi tev dod sīkas instrukcijas, ko saprastu katrs kretīns. No viņa prasīja tikai vienu: precizitāti un disciplinētību.

Saņēmis ziņu par izlidošanas datumu, Vasilijs Petrovičs vairs neatkāpās no telefona ne soli. Kuru katru brīdi varēja piezvanīt: «Mašīna jau gaida.» Tad viņš sēdās neuzkrītošā volgā vai žigulī, un viņu veda uz vienu no Galvenās apsardzes pārvaldes bāzēm, ekipēja, un notika pārvērtība: Vasilijs Petrovičs izgaisa, un viņa vietā uzradās Pats. No šī 'brīža viņš brauca tikai speciālajos automobiļos vai īpašā salonvagonā, lidoja prezidenta lidmašīnā, viņam apkārt bija apsardze, kuras lielākā daļa nemaz nezināja, ko īsti sargā.

Šis pārvērtību laiks bija Vasilija Petroviča zvaigžņu stunda. Bet pēdējā signāla gaidīšana vienmēr ir smaga un mokoša. Taču tur neko nevar darīt: precīzs izbraukšanas laiks jātur dziļā slepenībā, jo tas ir svarīgi Pirmās Personas drošībai.

Taču informācijai, arī visslepenākajai, piemīt tendence aizplūst pa kanāliem, kas izoderēti ar naudu, kuras summa ir tieši proporcionāla iegūstamo ziņu svarīgumam.

Pavēle sagatavot prezidenta lidmašīnu lidojumam nākamajā dienā pulksten četrpadsmitos lika atdzīvoties speciālās avionodaļas dienestiem. Tehniķi, mehāniķi, inženieri, vilcēji, uzpildītāji, aviodispečeri, galvenās un rezerves ekipāžas, drošības dienesta darbinieki — desmitiem ļaužu veica atbildīgu darbu, kuru vajadzēja pabeigt līdz rītdienai pulksten 14.00. Bez tam ierindas izpildītāji neko nezināja, kā jau to prasīja slepenības režīms.

Tādēļ divdesmit piecus gadus vecais petrolejas cisternas vadītājs Miša Medņikovs piezvanīja savam paziņam Artjomam un zināja teikt tikai pavisam nedaudz.

—   Rīt četrpadsmitos.

—  Malacis, mazais! — Artjoms nopriecājās. — Vakarā mēs spēlējam, atnāc. Parādu es tev atlaižu, sāksi atkal no nulles.

—  Klase! — Miša bija sajūsmā. — Tu esi īsts draugs!

Artjoms piezvanīja Rubenam.

—  Rīt divos dienā.

—   Lieliski, lieliski, pienāc — dabūsi, kas tev pienākas.

Beidzis sarunu, Rubens nekavējoties uzgrieza Tihodonskas numuru. Ziedu paviljona «luksusā» klausuli pacēla Petrosovs.

—  Rīt divos, — Rubens paziņoja nesasveicinājies.

—  Kas pateica? — tas bez jebkādām emocijām painteresējās.

—   Kāršu spēlmanis. Viņam tur ir savs cilvēks.

—  Ja te viss noritēs gludi, viņi jānolaiž no kājas. Abi.

—  Sapratu.

Runātāji nolika klausuli.

Pie Centrāltirgus sētas, iepretī paviljonam «Ziedi», vienības «Tantals» speciālajā radiofurgonā griezās magnetofona spoles, bet uz automātiskā numuru noteicēja turpināja spīdēt Rubeņa Maskavas telefona numurs.

Operatīvās noklausīšanās grupas vecākais pa rāciju sazinājās ar «Sirmo».

—   Fiksēts zvans no Maskavas, pa telefonu… Paziņojums īss: «Rīt divos.»

—  Turpiniet noklausīties, — «Sirmais» pavēlēja. — Tagad būs daudz zvanu. Un paziņojiet novērotājiem, lai pastiprina modrību!

Piecdesmit metrus no furgona stāvēja ar aparatūru piestūķētais vienības «Elle» radiopārtveršanas autobuss. «Sirmā» dialogs ar padotajiem ierakstījās sevišķi jutīgā lentē.

Ziedu paviljona sētas pusē pie tērauda durvīm, kas bija apsistas ar koka līstītēm, grozījās vairāki jauni, dūšīgi kaukāzieši. Viņi goddevīgi sveicināja Kerimu, Ašota Gevorkjana priekšā nostiepās kā stīgas, bet pēc dažām minūtēm miera stājā sagaidīja Abdullajevu.

Pie viesnīcas ieejas gulēja dzērājs netīrā, noskrandušā kreklā. Viņš zem deguna kaut ko bubināja.

«Visi sapulcējušies. Abdullajevs atnāca pēdējais,» jutīgais radiomikrofons, kas ar leikoplastu bija pielīmēts pie miesas, nodeva ziņojumu «Tantala» furgonam. Vienlaikus to uztvēra arī «Elles» operators.

Uz tukšajiem tirdzniecības galdiem pie paviljona «Ziedi» divi cilvēki spēlēja kārtis. Tie bija «Elles» novērotāji, kuri pēc sejas nepazina nevienu no pirmīt garām pagājušajiem cilvēkiem. Tas tāpēc, ka GAP nebija savas operatīvo uzskaišu kartotēkas ar bāzes datiem, operatīvi interesanto personu fotogrāfijām un daktilo- skopiskajām kartēm.

Dažas fotogrāfijas Fiņikovs bija ieguvis pēc paša iniciatīvas. Ierindas darbiniekiem tās nebija rādītas. Tādēļ novērotāji tikai fiksēja notiekošo, tā jēgu neizprazdami.

— Atnāca trīs. Spriežot pēc apsardzes izturēšanās, lieli vīri, — viņi ziņoja.

Plašajā Petrosova numurā bija sapulcējušies četri. Pie lielā pulētā galda ar līdzpriekšsēdētāju tiesībām sēdēja Abdullajevs un Gevorkjans. Krēslā, cenzdamies ne- atzvelties, tādēļ saspringti, ar taisnu muguru bija sastindzis Kerims. Apartamentu saimnieks sēdēja krēslā pa labi no Gevorkjana.

Paviljona priekšnieks Huseins Mehtizade netika pielaists apspriedē. Viņš to ļoti pārdzīvoja, jo visiem spēkiem centās tuvināties ievērojamajiem viesiem.

Viņam nebija ne jausmas, ko atbraucēji perina, viņš bija pārliecināts, ka runa ir par narkotiku realizāciju vai citu tikpat izdevīgu lietu, kurā nenāktu par ļaunu noplēst kaut pavisam nelielu daļu. Bet, ja jau neaicina apspriesties, tad nedos arī daļu! Tad tāda ir tā izslavētā cilvēku pateicība… Un kā viņš bija centies: šašliki, šņabis, pirts, meitenes… Viss veltīgi! Lai gan nē, nebija vis veltīgi: iepazinās ar lielām autoritātēm, varbūt tas kādreiz noderēs. Vai mazums kas dzīvē atgadās… Bet El- hana Abdullajeva vārds nozīmē ļoti daudz! Arī pie tā cittautībnieka — Gevorkjana — var vērsties, ja radīsies tāda vajadzība.

Sevi mierinādams, Huseins izgāja no paviljona. Svešā apsardze skatījās uz viņu kā uz tukšu vietu. Nospļauties! Paša «buļļu» pilns tirgus! Un ari viņš pats — Huseins — vēl spēj iedzīt bailes…

Izslējies un cienīgi vērdamies uz visām pusēm, Meh- tizade sāka paviljona teritorijas apgaitu.

Viņš centās nedomāt par tikšanos, kas pašlaik noritēja ēkas administratīvās daļas otrajā stāvā.

—  Izlidošana divos, plus stunda trīsdesmit minūtes, plus brauciens no lidostas — četros viņš būs pilsētā… — Gevorkjans lēsa.

—  Sešpadsmitos, — Abdullajevs maigi pielaboja. — Militārās operācijās laiku iedala divdesmit četrās stundās.

—  Atvaino, Elhan, es karaskolas neesmu beidzis…

—  Tas bija sen. — Abdullajevs piekāpīgi atmeta ar roku. — Visu esmu aizmirsis. Tikai par laiku atceros. Rīcības laiks — no piecpadsmitiem līdz septiņpadsmitiem.

—  Vai tu, Kerim, esi gatavs? — stingri noprasīja bijušais virsnieks.

—  Gatavs, — resnis pamāja. — Un kā vēl!

—   Kāpēc tu tik bāls? Baidies?

—  Nebaidos. Vēders drusku apsāpējies. Būšu ieēdis kaut ko ne visai svaigu…

—  Vajag ēst svaigu, — Elhans pamācoši noteica, un Gevorkjans apstiprinoši pamāja.

—  Kas būs ar naudu?

—  Viss būs labākajā kārtībā. Neizlaidīšu no rokām.

—  Skaties… Mēs uz tevi paļaujamies. Kurš tad vēl tiks galā ar tādu lietu, ja ne tu…

—  Paldies. — Kerims vāri pasmaidīja. — Liels paldies.

—  Ej! Gatavojies, atpūties. Rīt smaga diena.

Noslaucījis no sejas sviedrus, resnais izgāja no numura.

—  Un ko mums pateiks tavs informācijas dienests? — Elhans pagriezās pret Gevorkjanu.

Tas pamāja Petrosovam.

—   Kādi jaunumi, Garegin?

—  Šajās dienās vietējiem notika liela sadursme. Daudzus apsita. Visticamāk, ka tirgus pāries citās rokās. Pēc iespējas drīzāk no šejienes jāpazūd.

—   Rīt ari pazudīsim. — Elhans labvēlīgi pasmaidīja.

—  Vai vēl kas? Nē? Tad nu…

Viņš jautājoši pavērās Petrosovā.

—  Brīvs, Garegin. Atpūties.

Palikušas divatā, autoritātes domīgi klusēja.

—  Katram gadījumam nevajag atgriezties Maskavā, bet nogaidīt mājās, — sacīja Ašots, it kā pie sevis skaļi prātodams.

—  Uz Baku lidmašīna trīspadsmitos, uz Erevānu piecpadsmitos. Huseins dabūs biļetes. — Elhans saprata viņu no pusvārda.

Gevorkjans ar roku nobraucīja seju. Zilgani melnie rugāji nošvīkstēja vien.

—  Kāpēc Kerims ir tāds dīvains? Nojauš?

—  Droši vien. Lai ar viņu noņemas tavi ļaudis, tā būs labāk. Mēs abi taču saprotam: darbs ir svarīgāks par nacionalitāti. Bet viņi… — Abdullajevs novilka ar roku metru virs grīdas. — Tie, kuri drusku mazāki, domā ko citu. Sak, kamēr kopēji darījumi, es tevi paciešu, bet, kad tas būs cauri, es tevi noduršu. Un lai tik dur. Bet manējie parūpēsies par Gareginu.

—  Es nevaru par viņu izlemt. — Gevorkjans kā aizstāvēdamies pacēla roku izplestiem, spēcīgiem pirkstiem.

—    Petrosovs nav mans padotais. Viņš strādā par labu mūsu armijas štābam. Palīdz man, bet kāda gan tam nozīme?

Abdullajevs smagi nopūtās.

—  Tas nekam neder. Novākt vajag visus.

—  Arī mūs?

Elhans pavīpsnāja.

—  Mūs ne. Pārāk augsts līmenis. Bet visus zemākos obligāti.

—  Man jāapspriežas.

—  Labi, tikai ne pārāk ilgi. Abdullajevs plāja ar plaukstu pa galdu.

—  Par darbu pietiek! Laiks pusdienot. Kur tas Huseins?

Huseins divreiz apgāja apkārt paviljonam. Viņam nepatika kāršu spēlmani. Pirmkārt, viņš tos nepazina, otrkārt, šai vietā nekad netrumpoja.

Vajadzēs pieiet un aprunāties… Bet tai mirkli Huseins notvēra guļošā dzērāja pilnīgi skaidro skatienu. Nākamajā mirklī vina acis izvalbījās un atskanēja dobja gārgšana. Taču Mefitizadem radās aizdomas, ka šis cilvēks izliekas.

Viņš piegāja tam cieši klāt un pabakstīja šļaugano ķermeni ar kāju.

—  Celies augšā!

Piedzērušais ieīdējās.

—  Kas tu tāds esi? Celies augšā!

Huseins paraustīja guļošo aiz krekla, un drēbe ar stirkšķi pārplīsa. Plīsums atklāja pie ādas pielīmēto kārbiņu un apaļo mikrofonu.

«Milicija!» uzplaiksnīja satraucoša doma. «Un de tur, ar kārtīm. Tvarstīšana! Ko nu lai dara?»

Līdz galam izprātot Huseins nepaguva. Kaut kas noklikšķēja, un viņš nozvēlās blakus tam, kuru dkko bija raudzījis piecelt.

«Piedzērušais» smagi uzrausās kājās un grīļodamies devās uz tirgus izeju, turpinādams murmulēt radiomik- rofonā:

—  Huseins ieraudzīja raidītāju. Lietoju nulles variantu. Eju uz furgonu.

Ap Huseina līķi sapulcējās puķu tirgotāji.

—  Kas viņam kaiš? Apgriez otrādi…

—  Sirds apstājusies… Pulsa nav. Miris!

—  Zvaniet «ātrajiem»!

Grupas «Elle» novērotāji saskatījās.

—   «Bultiņa»?

—  Tā izskatās. Ejam prom!

Vienības «Tantals» komandieris sapulcēja komandējošo sastāvu — savus vietniekus un grupu komandierus.

—  Teroristiskā akta organizatori bāzējas Centrāltirgus ziedu paviljona ēkā. Viņi ieguvuši informāciju par prezidenta lidmašīnas izlidošanas laiku un noturējuši apspriedi. Ņemot vērā šo četru sevišķo bīstamību, ierosinu veikt preventīvu akciju. Sākums piecos nulle nulle. Kādi priekšlikumi?

—  Mēs taču nezinām izpildītājus, — teica trešās grupas komandieris.

—   «Izķidāsim» Abdullajevu un viņa drauģeļus, tad arī uzzināsim, — «Sirmais» atbildēja. — Vai vēl ir kādi jautājumi?

Vairāk jautājumu nebija.

Ap to pašu laiku notika arī grupas «Elle» operatīvā sanāksme.

—   Firmas «Tantals» novērošana ļauj secināt, ka tā ir «jumts» bruņotai, ar speciālu tehniku aprīkotai teroristu grupai. Viņi piekļuvuši plāna «Zet» grupai, novākuši majoru Maļinkinu un viņa meiteni, šodien viņi saņēmuši informāciju par prezidenta lidmašīnas izlidošanas laiku, — pavēstīja «Elles» komandieris. — Tirgū viņiem ir tāda kā filiāle vai konspiratīvā bāze. Ņemot vērā nelielo personālu, tā nav tā bīstamākā. Tādēļ visa uzmanība jāvelta pašam «Tantalam»! Ierosinu veikt preventīvu kaujas akciju. Labākais laiks agri no rīta — četros nulle nulle. Jautājumi?

—   Mani mulsina divi apstākļi, — Fiņikovs sacīja. — Cilvēki, kas savāca Maļinkinu pie viesnīcas, zināja, kas ir pulkvedis Grevcovs no Aizsardzības ministrijas. Šodien tirgū «Tantala» novērotājs lietoja slepeno ieroci — «bultiņu». Vai tikai «Tantals» nav kāda no slepenajām valsts struktūrām? Taču, no otras puses, Maļinkina mīļāko, visticamāk, novācis Petrosovs — pazīstamais nacionālists un terorists. Protams, viņš varētu strādāt arī FPD interesēs…

—  Hm… — Komandieris noskatīja savus vietniekus un kaujas piecnieku vadītājus. — Un ko jūs domājat šai sakarā?

—  Var jau būt, — teica pirmais vietnieks.

—   Bet var ari nebūt, — iebilda cits. — Tagad informācija aizplūst no jebkura kabineta. Un jebkurš ierocis var nonākt noziedznieku rokās. Turklāt nemaz nav zināms, vai tā dešām bija «bultiņa». Ja jau terorists ir ar viņiem, tad ari viņi paši ir teroristi.

—  Hm, — komandieris vēlreiz nokāsējās. — Es veikšu nepieciešamo saskaņošanu. Ja neatklāsies kādi jauni apstākļi, tad četros nulle nulle mēs uzbrūkam «Tantalam».

* * *

Valdības sakaru telefons uz Federālā pretizlūkošanas dienesta direktora galda atdzīvojās divpadsmitos trīsdesmit. Atrāvies no dokumentiem ar atzīmi «Valsts nozīmes», direktors ar ierastu žestu pacēla klausuli.

—  Klausos!

—  Labvakar, kolēģi! Vēlu gan strādājam!

Pazinis Koržova balsi, direktors saviebās. Loģiski pieturoties iepriekšējo desmit gadu praksei, GAP priekšniekam vajadzēja atrasties viņa pakļautībā. Tādēļ familiārais patstāvību ieguvušā ģenerāļa tonis drusku kaitināja.

—  Daudz darba, — viņš neiecietīgi noburkšķēja.

—   Mani ļaudis strādā Tihodonskā sakarā ar plānu «Zet», un viņi uzdūrušies vienai šaubīgai firmai, — nepievērsdams uzmanību sarunbiedra tonim, paziņoja Koržovs. — Vai nosaukums «Tantals» jums kaut ko izsaka?

«Kaut velns jūs, idiotus tādus, parautu!» direktors nodomāja, taču skaļi sacīja:

—  Absolūti neko. Kāpēc lai tas man kaut ko izteiktu?

—  Tāpat vien… Mēs domājām, ka tas ir jūsu «jumts».

«Izostījuši! Te tev nu bija konkurences augļi! Viņi

zirgā, mēs — ar purnu dubļos!»

—  Pirmo reizi dzirdu, — direktora balss skanēja vienaldzīgi. Katram gadījumam painteresēšos pie militārajiem un IeM. Jums nav pietiekami daudz pieredzes, lai nesavārītu ziepes…

—  Pieredze ir iegūstama lieta, — Koržovs nosmējās un atvienojās.

* * *

Vasaras beigās Tihodonskā gaisma aust ap pieciem. Četros vēl ir tumšs, melnās debesis tikai pamazītiņām sāk mesties pelēkas. Trīsdesmit tantalieši ar automātiem, melnās maskās un ķiverēm rokās, stiprinātās bruņu vestēs virs raibajiem kombinezoniem noklausījās pēdējās instrukcijas.

—  Kāds no galvenajiem'mums vajadzīgs «ķidāša- nai», — «Sirmais» teica.

Arī viņš bija pilnā kaujas ekipējumā.

—  Abdullajevs, Gevorkjans, Petrosovs vai Kerims Hu- seinovs. Ar pārējiem var nerēķināties…

Aiz stūra bez trokšņa nobremzēja divi mikroautobusi un divas vieglās automašīnas. Trīsdesmit pieci grupas «Elle» kaujinieki raibos kombinezonos, stiprinātās bruņu vestēs, ķiverēs, melnās maskās, ar automātiem rokās izlēca tukšajā ieliņā un, izvērsušies ķēdē, skrēja uz «Tantalu», ielencot to.

Fiņikovs operācijā nepiedalījās. Visu dienesta laiku viņa darbība nebija saistīta ar kaujas operācijām, un viņš bija pamatoti nospriedis, ka četrdesmit trīs gadu vecumā mācīties karot jau ir par vēlu. Vēl taču paliek tāda būtiska sfēra kā saskaņošana un koordinēšana.

Precīzi četros un četrās majors piezvanīja Lizutinam uz mājām.

—  Ziņoju, ka Galvenā apsardzes pārvalde izdara mūsu atklātās teroristiskās grupas aizturēšanu. Viņu aizsegs — firma «Tantals».

Tik negaidītas informācijas apstulbots, FPDP priekšnieks, basām kājām smagi dipinādams, devās uz vannas- istabu, nomazgājās aukstā ūdenī un izmasēja deniņus.

«Tantals», viņš atminējās. «Kaut kas pazīstams. Pilsētas administrācijā bija apspriests jautājums par viņu ēkas iegūšanas likumību. It kā parasti birojiem kvadrātmetri tiktu ierādīti ārkārtīgi godīgi un taisnīgi… Bet šai gadījumā pilsētas ierēdņi bija noskaņoti neiecietīgi, uzrīdot nevienam nezināmajai akciju sabiedrībai visus kontroles un revīzijas dienestus. Taču bargie kontrolieri nevis piegrieza ciet «Tantalam» skābekli, bet nemanāmi nolīda maliņā. Gan sanepidstacija, gan nodokļu inspekcija, gan milicija. Starp citu, arī paši ierēdņi ierāva astes kājstarpē… Jā, tā bija ļoti tumša firma! Bet teroristi! Blēņas!

Ģenerāļa minējumi un aizdomas sakārtojās virknītē, bet telefona zvans aprāva kārtējo posmu.

—  Kas tev, Matvej Fomič, tur notiek? — Kramskoja balss skanēja neapmierināti. — Kāpēc maskavieši mūsu teritorijā izdara kaut kādas aizturēšanas, bet mēs neko nezinām? Ja viņi apšaus cilvēkus — kas atbildēs?

—  Prezidenta apsardze tagad nav mums pakļauta. — Lizutins sarauca pieri. — Par viņu operāciju es uzzināju pirms piecām minūtēm.

—  Un ko lai mēs darām?

Ģenerāļi domāja vienu un to pašu domu. Agrāk viss bija skaidrs: paziņo apgabala komitejas sekretāram un rīkojies pēc viņa norādījumiem. Turklāt agrāk nebija paralēlu spēka struktūru un visas pavēles nāca no viena centra.

—  Nezinu, — lizutins noteica.

—  Es tāpat! Zinu tikai vienu: visām akcijām ar spēka lietošanu Tihodonskā jānotiek ar manu piekrišanu!

—  Klausies, Ivan Vasiļjevič, vai tu esi oficiāli informēts par operācijas principiem, mērķiem un uzdevumiem? — lizutins piepeši pavaicāja.

—   Nē.

—  Tad nav nekāda pamata vilcināties. Un, ja sāksies šaudīšanās, jāveic likumā paredzētie pasākumi…

—   Likumā paredzētie pasākumi, — Kramskojs sarkastiski atkārtoja. — Tātad jāceļ kājās OMON, SUĀRV un jāraida tie pret GAP? Pilsētas centrā jārīko slaktiņš, jānoliek savu darbinieku un prezidenta sargu galviņas?

—  Kā lai es to zinu, — lizutins aizkaitināti noteica. — Turklāt neviens jau vēl nešauj!

—   Pagaidām ne! — Kramskojs izmeta un atvienojās.

Grupa «Elle» Tihodonskā tagad varēja darboties patstāvīgi. Divdesmit virsnieki, kas bija «palīdzējuši» patruļdienesta pulkam, bija izpētījuši ielas un šķērsielas, kriminogēno punktu izvietojumu, milicijas posteņu dislokāciju, patruļu maršrutus, operatīvo situāciju pilsētā un vietējo amatpersonu iespējas. Taču pašlaik visas šīs zināšanas nebija vajadzīgas. Lai sagrābtu objektu, pietiek izvirzīties uz uzbrukuma robežas.

Divi kaujas piecnieki kontrolēja flangus un «Tantala» aizmugurējo sienu ar rezerves izeju. Četri snaiperi tēmēja logos, no kuriem varēja gaidīt atbildes uguni. Pieseg- šanas piecnieks nogūlās piecdesmit metru attālumā. Trie- ciengrupa līšus tuvojās pēdējā pārskrējiena robežai. Divi spridzinātāju pāri pielīda pie galvenās ieejas un rezerves izejas. Viņi bez trokšņa līmēja uz tērauda durvju koka apšuvuma sistēmas «Kontūra» degauklu. Spridzinātājiem pa ķērienam stāvēja gaismas un trokšņa šokējošās iedarbības granātas «Zarja» un gāzes komplekti «Dur- man».

Aiz cieši noslēgtajām tērauda durvīm «Sirmais» beidza instruēšanu.

—  Vai ķiveres un nepieciešamā munīcija saņemta? Vai jautājumi ir?

Šajā situācijā «Tantala» kareivjiem visvairāk bija nepieciešamas gāzmaskas. Bet tās bija noliktavā.

—  Ir saņemtas! Jautājumu nav! — kā parasti, visas vienības vārdā atbildēja pats dūšīgākais puisis.

—  Sagatavot ieročus kaujai!

Izslējuši stobrus pret griestiem, kareivji atvilka aizslē- gus un pēc tam tos strauji atlaida. Spēcīgo atsperu rauti, aizslēgi šāvās uz priekšu, ievilkdami stobros patronas. Raksturīgā metāla žvadzoņa pieskandēja telpu.

—  Kāpēc jūs atstājāt posteni? — «Sirmais» bargi noprasīja, ieraudzījis zālē sargu, kuram vajadzēja stāvēt pie durvīm. — Ātri atpakaļ vietā!

Jaunais praporščiks gāja uz posteni apvainoti sadudzis.

«Kādēļ šī bardzība? Mēs taču neesam Afganistānā vai Angolā,» viņš nodomāja. «Turklāt tagad ir četri no rīta…»

Biedri gāja uz pirmo nopietno operāciju, bet viņam vajadzēja sēdēt nospundētajā ķieģeļu kārbā.

«Gan vēl pagūšu izstāvēties…»

Praporščiks pamira. Ārpusē, pie pašām durvīm, kaut kas rosījās. Viņš neko nedzirdēja, taču intuīcija čukstēja, ka aiz piecmilimetrīgā tērauda glūn briesmas…

Praporščiks ieslēdza ārējos mikrofonus.

«Čirk, čirk» — jutīgā elektronika ļāva sakļausit vieglu švīkstoņu, it kā uz durvju ārējā apšuvuma kaut ko gludinātu.

«Varbūt kāds suns berzējas? Vai dzērājs…» pavīdēja mierinoša doma, taču sirds dziļumos praporščiks saprata, ka lieta ir daudz nopietnāka un dienesta pildīšanas noteikumu neievērošana šoreiz var izvērsties par kaut ko briesmīgu un neparedzamu.

Joprojām cerēdams uz neizprotamo skaņu nekaitīgu cēloni, sargs ieslēdza telekameru. To darīdams, viņš centās nesacelt troksni, it kā tur aiz durvīm viņu kāds varētu sadzirdēt.

Uz monitora parādījās tumša, tukša iela, praporščiks jau gribēja novirzīt objektīvu uz durvīm, taču pārdomāja: kameras kustēšanos varēja pamanīt. Bet kas?

Uz šo jautājumu viņš nespēja rast atbildi. Tomēr te- lekameras stāvokli viņš nemainīja.

Pēkšņi tumsā kaut kas sakustējās… Vēl un vēlreiz… Neskaidras ēnas īsiem pārskrējieniem tuvojās ēkai.

—  Atstāj garāku auklu, — aiz durvīm kāds nočukstēja.

Praporščikam šķita, ka tas notiek sapnī. Vajadzēja saņemties, lai atbrīvotos no sastinguma. Viņš iebrāzās atpakaļ zālē, kur joprojām žvadzēja aizslēgi.

—  Kaut kādi cilvēki! — viņš iekliedzās, muti nejēdzīgi sašķiebis. — Ielenc! Mīnē cfurvis!

Ieracies savā apziņā, ģenerālis Lizutins ar pūlēm uztaustīja domu ķēdītes posmu, ko bija aprāvis Kramskoja zvans.

FPD direktora šifrētā telegramma par speciālo grupu ar leģendētu aizsegu!

Lizutins nosvīda. Viņš devās uz kabinetu pie mājas AF sakaru aparāta un izsauca Centru.

—     Direktoru, steidzīgi! — viņš valdonīgi pavēlēja operatīvajam dežurantam. Toreiz, mazā trača dienās, pārvaldes priekšnieku savienoja ar priekšsēdi jebkurā diennakts laikā. Tagad valdības līnijas viņā galā bija manāma vilcināšanās.

—  Varbūt jautājumu var atrisināt atbildīgais dežurants?

—  Kuru katru brīdi ies bojā kādi desmit mūsu darbinieki, — ģenerālis noteica aizsmakušā balsī un sāka klepot.

—  Savienoju…

Izdzirdis direktora miegaino balsi, Lizutins pēkšņi zaudēja dūšu. Ja nu viņa minējums nav pareizs? Bet nebija vairs kur sprukt.

—  Piedodiet, biedri direktor… Pie mums darbojas GAP grupa… Viņi tūlīt ieņems firmu «Tantals»… Domā, ka tas ir teroristu aizsegs…

—   Idiot! — direktors iebļāvās. — Apturiet viņus!

—  Es nevaru… man pat nav ar viņiem sakaru…

—  Kaut velns jūs visus parautu! «Tantals» ir mūsu apakšvienība! Tūlīt tur sāksies baigā jezga!

Direktors nospieda pogu un uzgrieza numuru uz baltā telefona, kura disku greznoja zeltīts ģerbonis.

—  Klausos!

Balss bija moža un enerģiska, it kā Koržovs nebūtu gulējis.

—  «Tantals» ir FPD apakšvienība! Apstādiniet savus cilvēkus! Citādi ies vaļā tāds slaktiņš, ka ne es, ne jūs savos krēslos nepaliksiet.

—  Ak tā? — Spriežot pēc toņa, Koržovs bija pilnīgi mierīgs par savu krēslu. — Bet, kad es jums lūdzu paskaidrojumus, jūs mani dezinformējāt!

Direktors pie sevis neganti nolamājās.

—  Domājat, ka tādēļ jums izdosies izvairīties no skandāla? Un pēc tam vēl dabūt pulku ar lidmašīnām piedevām? Un domājat, ka Federālā sapulce, prese un prezidents būs jūsu pusē?

—  Es tikai rūpējos par prezidenta drošību, — nobažījies atsaucās GAP priekšnieks. — Tūlīt es pavēlēšu savējiem pārtraukt. Bet jūs paziņojiet «Tantalam», lai neatklāj uguni…

«Sirmais» vienmēr reaģēja acumirklī. Viņš nepārjautāja, neprecizēja, nepārbaudīja.

—  Pirmā grupa — pie rezerves izejas, otrā — pie galvenās. Aizvērt otrās durvis, trešā — uz jumta, ceturtā — pie otrā stāva logiem, — viņš komandēja. — Rīkoties pēc instrukcijas pirmā punkta.

Šis punkts paredzēja tiešu uzbrukumu spēcvienības bāzei un atļāva šaut virsū bez brīdinājuma un atsevišķām pavēlēm.

Pa gaiteņiem un kāpnēm dārdināja smagie zābaki; ietriekdamās tērauda aplodās, nožvadzēja otrās durvis, kuras no pirmajām šķīra piecpadsmit centimetru atstarpe.

«Sirmais» skrēja uz ieroču noliktavu un apbruņojās ar ugunsmetēju — ļoti efektīvu līdzekli cīņai ar nocietinātam objektam uzbrūkošu pretinieku.

—  Sākam! — pa rāciju teica «Elles» komandieris, un trisdemit piecās austiņās atskanēja trīs nevainīgi vārdiņi, kas varēja izraisīt trakas lietas.

Pēc plāna operāciju vajadzēja sākt ar maldinošu manevru no ēkas aizmugures. Tādēļ pirmais gājiens dka izdarīts tieši tur.

Spridzinātāji norāva degauklu galos piekārto injicējošo ierīču gredzenus un paši pavēlās malā. Atskanēja degļu šņākoņa, pēc dažām sekundēm atskanēja sprakšķi, kādi parasti dzirdami lielos ugunsgrēkos; aukla, kurai bija piešķirts durvju apveids, kļuva iesārta, tad sarkana, oranža, balta. No tās izsprāga dzirksteles, dega koka apšuvums. Pēc minūtes aukla nodzisa. Liesmu mēlītes beidza laizīt koksni, kas vēl sedza tēraudu. Viens no spridzinātājiem pielēca klāt un ar kāju spēra durvīs, tai pašā mirklī iemetot «Zarju» ovālajā caurumā, kas pavērās, krītot tērauda plāksnei. Šādās situācijās jārīkojas ļoti ātri. Tikko izdedzinātā tērauda loksne sāka svērties uz iekšpusi, otrs spridzinātājs ielidināja «Durmana» dzelteno konusu. Taču šai gadījumā ātrums nāca viņiem tikai par ļaunu. Tādēļ ka izdedzinātais durvju gabals ar saku- sušajām malām neiekrita iekšā, kā viņi bija gaidījuši, bet, paliecies atpakaļ, atbalstījās pret otrajām durvīm. Kā «Zarja», tā «Durmans», atsitušies pret šķērsli, atlēca atpakaļ.

Apdullinošs sprādziens ar varenu zibsni nogranda pie spridzinātāju kājām, un tajā pašā mirklī viņus ietina gāzes «CS» mākonis.

Tas pats notika arī pie galvenās ieejas. Šeit bija vēl trakāk, jo tūlīt pēc granātu iemešanas pie cauruma piesteidzās trieciengrupa, tādēļ šokējošā sprādziena un smacējošās asaru gāzes iedarbībā nokļuva uzreiz divpadsmit cilvēki.

Uzbrukums aizrijās. Cietušie bēga no gāzes mākoņa, viņiem tecēja asaras un puņķi, ķermeņi raustījās nevaldāmās klepus lēkmēs. Daži vēma, citiem pa degunu nāca asinis, un viņus pārņēma kurlums.

—  Visiem uzlikt gāzmaskas! — «Elles» komandieris kliedza rācijā. — Gana žākstīties! Es jums teicu — uzvelciet laikus!

Uzbrucēji vienā mirklī uzvilka vieglās maskas ar lielu stiklu un filtru, kas karājās sānos. Tagad viņi atgādināja ūdenslīdējus.

—  Notēmēt granātmetēju! — Gāzmaskas vārstuļa izķēmotā komandiera balss ielauzās austiņās tiem, kuri vēl bija spējīgi uzklausīt pavēles.

Pa to laiku «Sirmais», sagatavojis ugunsmetēju kaujai, devās pie loga. Vajadzēja tikai pagriezt rāmi, izbāzt uzgali ar sprauslu un nospiest sviru.

«Fau-u-u…» — un trīsdesmit četrdesmit metru gara ugunsstrūkla nolaizīs visu savā ceļā.

Tiesa, logus turēja uz grauda «Elles» snaiperi, bet uz ēkas jumta jau bija ieņēmuši vietas «Tantala» snaiperi, tā ka vēl nebija zināms, kam uzsmaidīs veiksme.

«Elles» bāzē Fiņikovs pacēla tiešo — speciālo sakaru klausuli.

—  Atraduši teroristus, muļķi tādi! Tā ir Stepaškina vienība! Izbeigt! Un ātri, nodošu jūs tiesai! — Koržovs saniknots kliedza.

—  Klausos! — Fiņikovs ņēmās izsaukt aktīvās darbības grupas komandieri.

«Labi, ka apkārt nav dzīvojamo māju,» «Sirmais» nodomāja, klusībā mērodams ugunsstrūklas ceļu. Pa kreisi gara rūpnīcas sēta, pa labi radiocentra antenu laukums. Sāda neapdzīvota vieta bija izraudzīta speciāli, lai gan nevienam nebija ne prātā nācis, ka vajadzēs atvairīt šādu uzbrukumu.

«Lai drusku izkliedējas gāze,» «Sirmais» uzlika roku uz blokatora sviras.

—  Komandieri Komandieri — klaigādams cik jaudas, no sakaru telpas atskrēja dežurējošais radists. — Centra ziņojums: tā ir kļūda! Tie ir Koržova ļaudis! Neatklāt uguni!

Cauri plokošajam dzeltenajam mākonim «Sirmais» ieraudzīja, ka uzbrucēji pēkšņi pagriežas un skrien pretējā virzienā. Apmēram desmit vairs nebija spējīgi paskriet un gurdi vilkās uz priekšu, grīļodamies un tik tikko vilkdami kājas. Viņiem atskrēja pakaļ, paķēra un stiepa projām.

Pēc minūtes uz ielas vairs neviena nebija.

Tikai deguma smaka, «CS», kas, kozdama acīs, mazā koncentrācijā tomēr sūcās cauri blīvajiem rāmjiem, un smagā ugunsmetēja mugursoma vēl atgādināja notikušo.

Kājas kļuva ļenganas, «Sirmais» nošļūca uz grīdas un saķēra galvu.

—  Ar pirkstu taisītie, jūs tiešām esat ar pirkstu taisīti! Vai pie mums vienreiz būs kārtība? — viņš jautāja pats sev.

Acu priekšā rēgojās ugunsstrūkla, kas mēž ielu, un ausīs skanēja saspiestā maisījuma radītais troksnis un degošo cilvēku ķermeņu sprakšķēšana.

* * *

Desmitos no rīta Kerims saņēma no Abdullajeva un Gevorkjana koferīti, kas bija piestūķēts simtdolāru banknotēm. Ja notikumi būtu risinājušies, kā plānoja «Sirmais», šie cilvēki un viņu neskaitāmie līdzskrējēji jau atrastos smacīgajās īslaicīgas aizturēšanas kamerās vai, visdrīzāk, gulētu uz morga marmora galdiem un flīzētās grīdas.

«Elles» uzbrukums «Tantalam» bija nejaušība, kas deva viņiem laiku un ļāva iedarbināt prezidenta atentāta mehānismu.

—  Par naudu tu atbildi ar savu galvu, — Elhans brīdināja.

Kerims pamāja.

—  Vai tev viss kārtībā?

—  Kārtībā! Vislabākajā kārtībā. — Kerims pamāja ar pārspīlētu kaukāziešu centību.

—  Tad ej. Un lai Allāhs tev palīdz, — noteica Abdullajevs.

Gevorkjans saviebās un sniedzās pēc telefona. Abonents atbildēja, kad durvis aiz Kerima jau bija aizvērušās.

—  Viņš izgāja. Viss jāizdara pareizi. Koferīti atnesiet man. Un neiedomājieties taisīt to vaļā!

Neatvadījies Ašots nolika klausuli.

—  Uzticami puiši? — apvaicājās Abdullajevs, pamādams uz telefona pusi.

—  Simtprocentīgi, — Ašots atbildēja. Taču tūlīt piebilda:

—  Ar tādu summu viņi vēl nav pārbaudīti… Diez vai viņu uzticība svērs vairāk par «zaļo citronu.»

—  Tas tiesa.

—  Tu vari mierīgi lidot. — Gevorkjans aizsmēķēja un izpūta tievu dūmu strūkliņu. — Es sagaidīšu savējos un paķeršu naudu…

—  Kādēļ steigties? — Arī Abdullajevs aizsmēķēja. — Pagaidīsim kopā…

Garegins Petrosovs gulšņāja blakus numurā. Viņš bija apģērbies un nolicis kurpēs apautās kājas uz baltā palaga. Garegins saprata, ka pēc tik skaļas akcijas notiks liela «tīrīšana». Un, lai gan Gevorkjanam nebija tiesību izlemt viņa likteni, mierīgāk būtu atrasties kādā citā vietā, kādus tūkstoš kilometrus no šejienes…

Petrosovs ietilpa Armēnijas galvenās opozīcijas partijas — Dašnakcutjuna vadošajā kodolā. Un tikai šauram personu lokam bija zināms, ka viņš ir viens no slepenās militarizētās organizācijas «Dro» — kas ari ietilpa šai partijā — līderiem. «Dro» nodarbojās ar slepenās informācijas vākšanu, tā bija iespiedusies visās Armēnijas spēka ministrijās, prezidenta aparātā, visās republikas varas struktūrās. Organizācijai ari Krievijā bija spēcīgas pozīcijas.

Ietrinkšķējās telefons, kas bija nolikts blakus gultai. Petrosovs pastiepās pēc klausules. Viņš bija dalījies savās šaubās ar organizāciju un tagad gaidīja instrukcijas.

—  Tu vēl esi dzīvs? — atskanēja klausulē. — Tūlīt laidies uz septīto bāzi!

Petrosovs nolika klausuli, piecēlās un izgāja gaitenī.

—  Uz kurieni tad tu, Garegin? — Ašots palūrēja pa savām durvīm.

—  Aiziešu paņemt aliņu. Un drusku pastaigāšos — sāp galva, — Petrosovs pavisam mierīgi atbildēja.

Viņš nokāpa lejā, pastūma malā sargus un izgāja laukā.

—  Vai mums, šef, jāiet jums līdzi? — Divi personīgie miesassargi vilkās viņam pakaļ.

—  Nē, gaidiet, es tūlīt.

Žēl bija zēnu. Labi puiši.

Gevorkjans ielūkojās tautiešu numurā. Garegina mantas mētājās parastajā nekārtībā, ceļasoma rēgojās no galdapakšas, un Ašots nomierinājās, tomēr piegāja pie gultas un pabāza roku zem spilvena. Sataustījis pistoli, Gevorkjans nomierinājās pavisam.

Petrosovs izgāja pa tirgus rietumu vārtiem. Tai pašā laikā pie austrumu vārtiem piebrauca jaudīga kravas mašīna ar brezenta pārsegu.

—  Uz kurieni? — vaļīgi noprasīja «ēnu» kontrolieris — puisis ar nekaunīgu purnu un tetovētām rokām. — Ko tu tur ved? Ej samaksā un dabū atļauju!

Šoferim blakus sēdošais jaunais cilvēks vieglā vasaras apģērbā izkāpa no kabīnes un pienāca viņam klāt, it kā gribēdams paskaidrot, ka par visu jau samaksāts un iebraukšana atļauta. Taču paskaidrojumu vietā viņš strauji, bez atvēzēšanās ievilka kontrolierim pa vēderu, pārsiz- dams aizkuņģa dziedzeri un liesu.

Tas ar nekaunīgo purnu bez dzīvības pazīmēm novēlās pie žoga, bet viņa pārinieks nekavējoties atvēra vārtus.

Kravas mašīna cauri burzmai izlauzās līdz ziedu paviljonam un aizsprostoja piekļūšanu tā aizmugurei. Divdesmit «Tantala» kareivji privātajās drēbēs izlēca ārā. Platie, biksēs nesabāztie krekli slēpa pie jostas piekārtās pistoles, septiņi no viņiem turēja papīra saiņus, kuros atradās automāti «Kiparis». Visiem ieročiem bija klusinātāji.

Cilvēks, kurš bija sēdējis blakus šoferim, un vēl viens kopā ar viņu devās uz viesnīcas ieeju. Pārējie nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Šodien viņi bija pārdzīvojuši stresu, un nu tiem bija vajadzīga izlādēšanās.

Abi kaušanās speciālisti negaidīti nostājās triju sargu priekšā. Melnūsainie jaunekļi nojauta ko nelāgu, centās izvilkt ieročus, bet tantalieši viņus apsteidza. Katrs kaujinieks sita tikai vienu reizi, bet pēc šādiem sitieniem ilgas kinematogrāfiskas cīņas ir pilnīgi izslēgtas. Traumētos gaida ilgi stacionārās ārstēšanās mēneši un invaliditāte.

Trešo kaukāzieti, kurš bija saņēmis uzskatāmu mācību un tādēļ zaudējis visu cīņas garu, cilvēks, kurš bija sēdējis blakus šoferim, sagrāba, aizlauza viņam roku aiz pakauša un, ar seju piebāzis pie actiņas, nospieda zvana pogu. Gūsteknis lieliski saprata, ko no viņa grib.

—  Atveriet, vēders čupā! Atveriet! — viņš, acis izbolījis, lūdzās.

Aiz durvīm sāka smieties.

—  Nevajag rīt cūkgaļu! Krauj tik biksēs!

—  Atveriet, es jūs ļoti lūdzu, visiem galdu uzklāšu! — kaukāzietis buldurēja, juzdams, kā krakšķ locītava.

Aiz durvīm iesmējās vēl skaļāk.

—   Nu, ja tu tikai nemānies…

Noklikšķēja atslēga, durvis atvērās, un smiekli acumirklī apklusa. Ņemot vērā pretinieku skaitlisko pārsvaru, sitēji uzskatīja par prātīgāku strādāt ar nažiem. Septiņi sargi, kas atradās vestibilā, tika nodurti dažās minūtēs. Kaujinieki, kas ielauzās aiz viņiem, palīdzēja novest lietu līdz galam, bet pēc tam septiņi automātisti, izbāzuši stobrus ar klusinātājien, uzkāpa otrajā stāvā.

Katrā gaiteņa pusē bija trīs durvis. Pie katrām nostājās pa kaujiniekam. Viņi visi bija redzējuši to cilvēku fotogrāfijas, kuri bija vajadzīgi dzīvi.

Reizē izsituši atslēgas, automātisti ielauzās numuros.

«Ph-ph-ph!»

«Ph-ph-ph!»

Automāti šāva gandrīz bez trokšņa.

Divi numuri bija tukši, bet trijos atradās Abdullajeva un Gevorkjana personiskie miesassargi, kuri tika nogalināti, iekams paguva izvilkt ieročus. Paši galvaspilsētas kriminālo nacionālo kopienu vadītāji gatavojās īsināt laiku ar nardiem. Automātists abus atpazina un pēdējā brīdī apvaldīja rādītājpirkstu.

—  Žigli uz grīdas! — viņš bargi uzkliedza.

—  Uz grīdas? Es?! — Abdullajevs lēni piecēlās no krēsla. — Zini, ka es vēl tavu mammeli priekšā paņemšu!

Apvainot specvienības darbinieku aizturēšanas brīdī, kad pretošanās mēģinājums atļauj viņam šaut, nav ieteicams. Tādēļ ka «pretošanās mēģinājums» ir visai plaši tulkojams jēdziens.

«Ph-ph-ph!»

īsā kārta sacaurumoja Elhanu šķērsām — no labā gurna līdz kreisajam plecam. Šādu iznākumu viņš acīmredzot nebija gaidījis.

Pieradums uzturēt sakarus ar parasto miliciju un iespēja nesodīti ņirgāties par tās darbiniekiem šoreiz bija vērsusies pret pašu autoritāti. Satvēris uz krekla izplūstošos sarkanos traipus, viņš izbrīnīti izvalbīja acis, taču Allāha nomērītais dzīves sprīdis bija cauri, un tas, kas pirms brīža bija varenais Elhans Abdullajevs, kā bezveidīgs maiss novēlās uz dārgā paklāja.

—  Gulties, es teicu! — automātists uzkliedza, un Gevorkjans paklausīgi izpildīja pavēli.

Pēc dažām minūtēm istabā ienāca «Sirmais».

—  Sveiks, Ašot! — viņš mundri apsveicinājās, cieši vērdamies sejā, kas bija ieguvusi pelnu nokrāsu.

—  Stāsti: kas, kur un kā…

—  Ar to nodarbojas Kerims Huseinovs, viņam ir sava grupa. Viņi visi jau aizgāja…

Ašots šķielēja uz līdzgaitnieka līķi un pa brīdim no- žagojās.

—  Cik cilvēku tu pats esi nogalinājis? — «Sirmais» negaidīti apvaicājās.

—   Maz. Trīspadsmit. Vai piecpadsmit…

—  Tad laikam netrīcēji?

Autoritāte klusēja.

—  Vai tev vēl ir kas sakāms?

—  Vairāk neko nezinu…

—  Pārbaudīsim. — «Sirmais» deva zīmi aiz muguras stāvošajam cilvēkam. — Divus kubus skopolamīna.

Taču arī «patiesības seruma» iedarbībā Ašots teica to pašu ko iepriekš.

—   Labi, ejam projām, — «Sirmais» pavēlēja.

Automātists vilcinājās.

—   Bet ko darīt ar šito?

—  Kas pienākas par trīspadsmit slepkavībām? — komandieris uzdeva uzvedinošu jautājumu un izgāja ārā.

«Ph-ph-ph!» — atskanēja no numura.

Jaudīgā kravas mašīna izkūlās cauri burzmai un izbrauca pa tiem pašiem vārtiem. Operācija ilga piecpadsmit minūtes, «ēnu» kontrolieris gulēja tai pašā pozā, garāmgājēji nepiegrieza nekustīgajam ķermenim nekādu vērību: katram bija pašam savas darīšanas. Pārinieks bija aizbēdzis. To nu viņš zināja it labi: ja sākas nopietna saķeršanās, tad labāk atrasties drošā vietā.

—  Nebijuši Koržova idioti, mēs būtu padarījuši nekaitīgus visus, — «Sirmais» ar nožēlu sacīja. — Bet kur tu viņus tagad atradīsi?

* * *

Kerims piebrauca pie «Dienvidu» viesnīcas tieši vienpadsmitos, kā viņi ar Meistaru bija norunājuši. Svilpis gaidīja pie ieejas.

—  Vai palīdzēt? — Viņš ar vīpsnu norādīja uz pasmago koferīti.

—  Gan jau pats aiznesīšu, draugs. — Kerims labsirdīgi pasmaidīja.

—     Saimnieks pārvācies uz citu numuru, viņam aizdam- bējusies tualete, — sacīja Svilpis, pievezdams azerbaidžāni pie trīssimt divpadsmitās istabas.

Meistars sēdēja pie galda, šķirstīdams avīzi.

—  Sveicināts, dārgais!

—  Labdien, draudziņ!

Vini sirsnīgi viens otru sveicināja, skaidri zinot, ka otrs fīdz vakaram vairs nenodzīvos.

—  Nu tad pārbaudīsim. — Meistars pamāja, un Svilpis aizslēdza durvis.

Kerims nolika uz gultas palielo koferīti ar ciparu šifru un jutīgo signalizāciju, mazliet paķimerējās un atvēra.

—  Pārbaudi vien, dārgais!

Meistars uz labu laimi izlasīja dažas paciņas un novilka pār katru ar resnu marķējamo zīmuli. Dzeltenā svītra liecināja, ka banknotes^ ir īstas.

Kerims uzmanīgi vēroja. Četrdesmit metru no viesnīcas džipā sēž uzticami cilvēki. Pieci gabali. Un katrs triju vērts. Pēc operācijas, lai kā tā beigtos, gan Meistars, gan viņa draugi, gan miesassargi mirs. Bet viņš spēcīgā aizsegā bez traucēkļiem nokļūs pie mērķa.

Līdz Čečenijai sešpadsmit kilometru — tur nekādi likumi nedarbojas. Atskaitot vienu — spēka likumu. Taču spēks viņiem ir, pie tam čečeni neaiztiek ticības brāļus. Arī Dagestānā diezko nemīl centralizēto varu, un tad jau dzimtā puse. Protams, Abdullajevam ir garas rokas, bet Kerims jau nekvernēs republikā: pāri Irānas robežai — un ķer vēju! Pasaulē ir daudz vietu, kur var tīri labi iekārtoties, ja ir miljons dolāru.

Piepeši Kerimam sāka līt auksti sviedri. Pēdējā laikā viņu bieži māca bailes un nelāgas priekšnojautas. Bet tagad viņš saprata, ka nelabojamais jau notiek.

Uz ielas sarkanajam džipam no abām pusēm pienāca cilvēki melnu zeķu maskās. Ar sinhronu kustību viņi izvilka PM lieluma pistoles, kas atšķīrās vienīgi ar neierastu formu. Speciālists būtu pazinis PSS — speciālo pašuzlādes pistoli. Efekts rodas, pateicoties speciālai patronai, kas sprāgst bez trokšņa un ir ļoti jaudīga.

«Ph-ph…»

Šofera smadzenes pašķīda uz priekšējā stikla, blakussēdētāju spēcīgi trieca ar seju pret paneli.

«Ph-ph-ph…»

Trīs aizmugurē sēdošie tikai noraustījās un sastinga miroņu pozās.

Ieraudzījusi notiekošo, kāda sieviete sāka izmisīgi kliegt…

Gevorkjana sūtņi mierīgi atgriezās pie nesen nozagtā «trešā» un bez īpašas steigas aizripināja. Apmetuši līkumu, viņi atstāja automašīnu un pārsēdās neuzkrītošā pelēkā volgā, kur tos jau gaidīja divi biedri.

—  Viss kārtībā?

—   Pat neiepīkstējās!

Pie stūres sēdošais bārdainais vienacis skaļi nošņau- kājās un sāka braukt.

—  Interesanti — kas ir tai koferītī…

—  Ašots aizliedza to taisīt vaļā.

—  Mazums ko viņš aizliedza! Ja tur ir opijs vai mor- fīns, tad mēs varam darīt pēc sava prāta!

—  Labi, paskatīsimies…

Volga apstājās tā, lai būtu pārredzama «Dienvidu» viesnīcas ieeja.

—  Viss kārtībā! — Meistars aizvēra koferīti.

Kerims nepaguva neko pateikt, jo tai pašā brīdī Svilpis iegāza viņam pa deniņiem un resnis zaudēja samaņu.

Meistars izņēma no kabatas morfija ampulu, nolauza galiņu, satvēris to ar lakatiņu, pievilka šļirci, taču neizlaida gaisu, kā to parasti mēdz darīt.

—  Dod žņaugu!

Ielaidis narkotikas kopā ar gaisu vēnā, Meistars pārmeklēja Kerimu. Pistoli viņš nepaņēma, arī naudu atstāja, taču viltoto pasi izņēma no kabatas un tās vietā ielika Tofika pasi, kuras īpašnieks it kā dzīvoja trīssimt divpadsmitajā numurā, bet šobrīd stipri vien atgādināja mironi. Viņš paņēma arī mašīnas atslēgas.

Kerims nodrebēja, iegārdzās un sašļuka. Asiņu plūsma aiznesa gaisa burbuli līdz sirdij, un tas aizsprostoja asinsvadus. Gaisa embolija — parastais narkomāna gals. Tieši tāda versija radīsies pirmajam, kas apskatīs līķi.

—  Paliec, novāc visu lieko, noslauki pirkstu nospiedumus! — Meistars pavēlēja. — Pēc desmit minūtēm ienāksi pie manis numurā!

—  Klausies, mēs taču nepajautājām par helikopteru! — Svilpis bija satraukts.

«Debilais!»

—  Viņa helikopters — tā bija tīrā muldēšana. Tāpēc jau mēs viņu piebeidzām. Tevi savāks mans helikopters!

It kā kaut ko atcerējies, Meistars iesita sev pa pieri. — Te būs tavs nodrošinājums. — Viņš pasniedza savu pasi.

Svilpis to rūpīgi izpētīja un apmierināts iebāza kabatā.

«Nudien debils…»

Paņēmis koferi ar naudu, Meistars izgāja no trīssimt divpadsmitā numura, bet neatgriezās vis savā numurā, bet pa kāpnēm nokāpa pagrabā un izgāja pa rezerves izeju.

Nataha stāvēja pie kāpņu telpas. Rokās viņa turēja lielu plastikāta maisu.

—  Nāc šurp! — Viņš bija gatavs saplosīt sievieti tās čammāšanās dēj.

Apgriezis koferi otrādi, viņš iebāza to maisā.

—  Uzklāj virsū avīzi!

—   Kad tu atnāksi?

—  Drīz. Drīz taču. — Meistars ar pūlēm izspieda samākslotu smaidu.

—  Vai tu pastāstīsi, kas tie par dokumentiem?

—  Noteikti, noteikti. Bet tagad ej!

Pēc tam viņš devās uz savu numuru, ieslēdzās un izņēma no skapja tādu pašu koferi, kādu bija atdevis Na- tahai. Uzgriezis šifru, viņš atvēra vāku. Iekšā bija desmit ar izolācijas lenti stingri notīti amonāla stieņi un divi detonatori. Viens sprāgtu uzreiz, ja kāds mēģinātu attaisīt koferi, bet otram bija trīs minūšu palēninātājs, tas iedarbotos, ja parautu auklu, kas bija izvērta pa caurumiņu blakus rokturim. Viņš sagatavoja abus.

Meistars vēl nezināja, kā izmantos šo bumbu, taču viņam bija spēcīgas aizdomas, ka tā noderēs. Vienkāršākais un dcamākais pielietojums: atstāt koferīti Krola un Vista glabāšanā. Viņi paši atrisinātu liecinieku problēmu…

Pie numura durvīm klauvēja.

—   Kas?

—   Es, — Svilpis atsaucās.

Meistars ielaida līdzdalībnieku.

—  Ej uz punktu un gaidi, — viņš izrīkoja. — No piecpadsmitiem esi pilnīgā gatavībā. Šautene ir pielādēta, atliek tikai nospiest mēlīti. Es bliezīšu no otras puses. Pēc tam tūlīt kāp uz jumta…

—  Gaidīšu helikopteru. — Svilpis visgudri papliķēja pa krūšu kabatu, kur atradās Meistara pase, un piemiedza ar aci.

—  Aiziet! — Meistars stingri paspieda nolemtā roku.

Pagaidījis desmit minūtes pēc Svilpja aiziešanas, Meistars ar visu čemodānu iegāja blakus numurā. Tofiks, kā parasti, pa pusei apdzēries, spēlēja ar Vistu kārtis.

—  Kā klājas, draugs? — Viņš uzmeta ienācējam olīv- melnu acu skatienu.

—  Kārtībā. Atveda. — Meistars parādija koferīti.

—  Tad braucam! Mēs te dirnam, bet mājās gaida…

Tofiks ar interesi nopētīja koferīti un tā saimnieku,

kuram bija atlicis dzīvot labi ja divas vai trīs dienas.

Meistars paskatījās pulkstenī. Vienpadsmit piecdesmit. Krolam jau būtu jāsēž laivā,

—  Mēs braucam, — viņš teica Vistām. — Iznāksim pēc pusstundas…

«Un rīkojies pēc plāna,» viņš gribēja piebilst, taču pārdomāja — Tofiks varēja nojaust ko nelāgu. Vists jau tāpat zināja savu uzdevumu.

Vienpadsmitos piecdesmit piecās Meistars un Tofiks iznāca no viesnīcas. Lai gan Tofiks nederētu Kerimam par dubultnieku, taču pēc auguma, frizūras un dažām uzkrītošām sejas pazīmēm līdzinājās viņam. Ja kāds gribētu ieraudzīt Kerimu, tad, pilnīgi iespējams, noturētu Tofiku par viņu.

Mazliet tālāk lasījās pūlis.

—  Kas tur ir? — Tofiks izrādīja ziņkāri, taču Meistars pārtrauca viņa degsmi.

—  Tūlīt tur būs menti. Man viņi nav vajadzīgi. Un tev?

Kerims bija atbraucis ar vecu BMW. Meistars nosēdās pie stūres. Lai novērotāji domā, ka viņš cimperlējas un neuzticas savam pavadonim. Taču novērotājus Meistars nemanīja.

Aizmugurē atskanēja milicijas sirēna.

—  Laikus izbraucām, — Tofiks nopriecājās. — Ja kas— naudu atņems?

—  Saprotams! Bet mūs pašus būrī!

—   Par ko tad mani? Tā mēs nebijām runājuši.

—  Jokoju…

Uz centrālās ielas ik pa simt metriem stāvēja autoin- spektori parādes formās.

—  Laikam brauc kāds liels vīrs, — Tofiks izteica minējumu. — Slikti, kuru katru bridi var apturēt!

—  Jā, labāk nogaidīt.

Apbraucis divus kvartālus, Meistars iegrieza jaunbūves teritorijā.

—   Pasēdi tepat, es tūlīt…

Iekams novākt Tofiku, Meistars gribēja apskatīt apkārtni.

—  Bet ja nu tu pēkšņi aizej? Ko tad lai es daru?

Meistars pavīpsnāja.

—  Es tev atstāju koferīti. Tikai netaisi vaļā, tur ir signalizācija.

Sācis kāpienu pa margu nenorobežotajiem sešpadsmit stāvu «svecītes» kāpņu posmiem, Meistars neredzēja, kas notika tālāk.

Pelēka volga piespiedās žogam, divi stāvi nozuda spraugā un piezagās BMW no aizmugures, viņi izstiepa rokas uz priekšu. PSS tikpat kā neizdvesa nekādas skanas, tikai nodžinkstēja mašīnas bleķi un klusi iekliedzās lofiks.

Dabūjuši koferīti, abi atgriezās volgā…

—  Aiziet!

Bārdainis lika mašīnai strauji cirsties uz priekšu.

—  Uz kurieni tad tu?

—  Iebrauksim kādā klusā vietiņā un paskatīsimies, kas tur iekšā…

Viņi apstājās klajumā netālu no stacijas.

—  Ja būs morfijs, sēdīsimies vilcienā un uz Maskavu prom, — teica bārdainis, — man tur ir pazīstami no- grūdēji…

—  To nevar attaisīt, — sūdzējās aizmugurē sēdošie.

—   Dodiet man!

Bārdainis izvilka mūķīzeri.

—  Uzmanīgi, ja nu pēkšņi vajadzēs atdot…

—   Labi.

Atskanēja čirkstoņa, atsprāga vāks. Bārdainis paguva ieraudzīt, kas atrodas iekšā, vina vaibsti sāka vilkties šausmu grimasē, bet jau nākamajā acumirklī četru Ašota Gevorkjana kaujinieku ķermeņus saplosīja driskās kopā ar mašīnu, koferi un klaidoni suni, kurš tai brīdī apošņāja riteni.

Bļauris stāvēja pie stenda «Viņus meklē milicija» un pētīja savu fotogrāfiju. Tā nelikās diezko izdevusies — kaut kāds zvērīgi kroplīgs vieplis. Vai menti tīšām tādu izmeklējuši? Varbūt pat retušējuši…

«Neģēļi! Visi viņi ir neģēļi!»

Viņš lēni vilkās pa trotuāru. Pretimnācēji meta viņam līkumu vai grieza ceļu. Barkasa bojāeja neko nebija mainījusi. Grupējumā atgriezties vairs nevarēja, bet mēģinājums uz savu roku ievākt meslus «Supermārketā» beidzās ar varenu saķeršanos ar diviem jaunajiem kontrolieriem. Tie uzskatīja sevi par baigajiem noziedzniekiem un uzreiz izvilka nažus, tikai granāta spēja atgriezt viņiem saprātu. Taču uz turieni ceļš tik un tā bija slēgts.

Pēdējā laikā Bļauris dzīvoja Šķībā midzenī, kur peļu un prusaku bija bez sava skaita, bet spirta un narčas parasti bija vairāk nekā ēdamā. Turklāt viņu jebkurā v bridī varēja nodot mentiem. Šodien no čoka atgriezās Šķībā pahans, tātad būs jāmeklē jaunas naktsmājas. Nebūtu slikti dabūt arī rijamo — viņš nebija ēdis visu dienu. Arī «Placītī» šaurmu un alu neviens par velti vairs nedeva, turklāt arī tur bija jauns kontrolieris… Varbūt aplaupīt kādu dumiķi? Bet ko tālāk? Bijusi vismaz komanda, kaut vai tāda kā Lamzakam…

Bļaura smadzenēs kaut kas saslēdzās. Lamzaks! Lūk, kur visu viņa nelaimju vaininieks! Viņš ar Papagaili un Vārpstu vizinās «mersī», uzdzīvo, drātē skuķus un ir apmierināts ar dzīvi. Nu, kuņa! Toreiz paveicās, nenošāva kā nākas… Taču vēl nav par vēlu šo kļūdu labot!

Bļauris nogriezās pa labi. Līdz «Pagrabiņam» bija desmit nesteidzīga gājiena minūšu. Jānobungā Lamzaks un viņa kompānija! Uzreiz visi zinās, kas ir Bļauris! Nāks gan cienīšana, gan nauda… Nepievērsdams uzmanību apkārtējiem, Bļauris izvilka granātu, saspieda kopā drātiņas un izvilka tapiņu. Tagad belžņa atsperi turēja tikai drošinātāja skava, kas bija sažņaugta sasvīdušajos pirkstos. Viņš atkal iebāza masīvo ovālo priekšmetu kabatā, auklēdams sasilušo metālu karstajā plaukstā.

«Tagad no tā sūda Lamzaka visi baidās,» kā parasti, ar pūlēm ritēja smagās domas. «Bet drīz baidīsies no manis. Es kļūšu augstāks par Lamzaku! Kā… Kā Barkass!»

Brigadiera atcerēšanās uzjundīja nepatīkamas atmiņas, kas bija iedzītas dziļi zemapziņā. Nomales mežiņš, tumsā balojošas meitenes kājas, ērglis ar dzelzs knābi, karstās šļakatas… Acu priekšā pazibēja ēna. Vai tiešām tas pats ērglis?

Bļaurim bija ciet deguns, un viņš atsvabināja to dabiskā un ierastā veidā: aizspieda vienu nāsi un šņauca, tikai uz mirkli atraudams roku no «RGD-5» apaļajiem sāniem. Kabatā atskanēja klikšķis. Viņš centās aptvert, ko tas varētu nozīmēt, bet nolādētais ērglis riņķoja ap galvu, neļaudams koncentrēties. Detonatora palēninātājs deg četras sekundes, tādēļ Bļauris nepaguva atgaiņāt uzmācīgo putnu. Simtiem tērauda nagu iecirtās miesā un plēsa katrs uz savu pusi, izraudami lielākus un mazākus gabalus. Roku uzsvieda uz tirdzniecības paviljona jumta, bet iekšas pakārās uz elektrības vadiem. Šķindēdami bira stikli.

—  Vēl viens sprādziens Gogoļa ielā, — operatīvais dežurants ziņoja Kramskojam. — Pašuzspridzināšanās. Viens nogalināts, viens viegli ievainots.

—  Un kas notiek Centrāltirgū? — pārvaldes priekšnieks gurdeni apvaicājās.

—  Slaktiņš. Piecpadsmit līķu! Visi uz vietas beigti. Izskatās pēc mafijas rēķinu kārtošanas.

—  Vai vēl kas?

—  Līķis «Dienvidu» viesnīcā. Narkomāns. Sākotnējais slēdziens — pārdozēšana.

—  Un tiem tur, mašīnā? Ari pārdozēšana?!

Kramskojs nometa klausuli. Pilsēta bija kā satrakojusies. Un tavu nelāgu sakritību — tieši dienā, kad atbrauca prezidents! Draudēja lielas nepatikšanas.

* * *

Prezidenta lidmašīna piezemējās piecpadsmitos trīsdesmit, precīzi pēc grafika.

Sakoncentrējies un izslējies, Vasilijs Petrovičs parādījās lūkas ailē, pavērās apkārt un nesteidzīgi kāpa lejā pa trapu.

Seit ar laimīgu smaidu viņu sagaidīja Likovs, ko ielenca vesels bars zemāka ranga priekšnieku.

—  Boris Nikolajevič, ražas novākšanu pabeidzām, par rezultātiem es jums jau pavēstīju, — kā parasts, Likovs pēc sasveicināšanās procedūras sāka atskaitīties.

—  Vēlāk, vēlāk. — Pabīdījis malā administrācijas galvu, dubultnieks devās uz atvērto limuzīnu.

«Tāds dīvains,» Likovs nodomāja, turpinādams padevīgi smaidīt.

«Kāpēc vaļējais automobilis?» Vasilijs Petrovičs nodomāja. «Papucis tādā brauc ļoti reti…»

Svilpis staigāja pa istabu šurpu turpu. Viņam slāpa, taču viņš nezin kāpēc nevarēja ieiet virtuvē. Logs bija viņu tīri vai apbūris. Lejā paretās miliču ķēdes kusli valdīja ne pārāk lielo pūli.

Kavalērijas karabīne ar optisko tēmēkli gulēja uz lupatas, kas bija noklāta gar sienu. Dzīvoklis bija izīrēts bez mēbelēm.

No labās puses ar troksni tuvojās svīta.

★ * ★

Pirmās kategorijas snaiperis vecākais leitnants Aki- movs nodrošināja apsardzes ārējo loku. Viņš atradās uz deviņstāvu ēkas jumta un binoklī aplūkoja viņam iedalīto sektoru. Patiesību sakot, tur nebija daudz ko redzēt, neviena punkta, kas būtu piemērots šaušanai, šeit nebija — svītas maršrutu aizsedza liela divpadsmitstāvu ēka, uz ku-ras jumta atradās SUĀRV snaiperis un divi FPD darbinieki. Viņam bija ticis «aklais sektors».

Parastais idiotisms: kāds ierēdnis, no kabineta neiziedams, bija ievilcis kartē zonas, atzīmējis punktus un apstiprinājis dislokācijas plānu pie priekšniecības. Uz jumta jau neviens nebija rāpies. Tā nu viens punkts izrādījās «aklajā sektorā».

Pagriezies Akimovs sāka apskatīt tālākos objektus, kuri neskaitījās potenciāli bīstami un tādēļ netika nosegti. Valdošo stāvokli ieņēma nepabeigtā partijas apgabala ko- mitējas «svecīte». Piecsimt metru līdz ielai, pa kuru vajadzēja pārvietoties svītai, trīssimt piecdesmit līdz «aklā sektora» punktam. Un šis punkts bija vecākais leitnants Akimovs.

Viņš virzīja binokli tālāk.

★ * *

Upē nemaz nebija tik mierīgi kā «ģenerālmēģinājuma» dienā. Krols jau divas reizes bija sastapies ar ūdens milicijas gliseri, kas aizdrāzās gar fārvateru. Nogaidījis izdevīgu bridi, Krols apmeta virāžu un, braukdams gar krastu, stūrēja uz vietu, kur vajadzēja iesēdināt Meistaru. Tas, kas pavērās skatam, galīgi izsita viņu no

sliedēm: kanalizācijas kolektoru noslēdza restes!

* * *

Automašīnu svīta iebrauca pilsētā un, tuvodamās centram, samazināja ātrumu.

Vasilijs Petrovičs stāvēja aiz šofera, ar vienu roku turēdamies pie īpaša roktura sēdekļa atzveltnē, bet ar otru sveicināja Tihodonskas iedzīvotājus, kas viņu sagaidīja. Dubultnieks ievēroja, ka gavilējošo cilvēku kļuvis krietni mazāk nekā agrāk. Lielo vairumu sastādīja ziņkārīgie, kas bija atnākuši pablenzt uz valsts vadītāju.

Vaļējais limuzīns brauca trešais. Bez Vasilija Petroviča tajā sēdēja vēl trīs personiskās apsardzes virsnieki, taču ne de, kas parasti bija līdzās prezidentam. Vasilijam Pet- rovičam ļoti slāpa. Burbuļojoša narzāna glāze tā vien rēgojās acu priekšā.

* * *

Akimovam bija liela snaipera pieredze kara apstākļos, tādēļ piecsimt metru attālums nedeva viņam miera atšķirībā no jebkura GAP darbinieka. Viņš atkal skatījās uz nepabeigtās celtnes karkasu. Ļoti piemērota vieta! Iztēlojies taisni no turienes līdz svītas maršrutam, viņš konstatēja, ka tā iziet pa platu spraugu starp divām mājām, kas atklāj pietiekami plašu piešaudes sektoru.

Riskēdams ar savu ādu, vecākais leitnants nolēma kontrolēt ari objektu, kas «nebija potenciāli bīstams». Un piepeši viņš binokļa okulārā ieraudzīja, kas stāvēja tur augšā.

Ja gribi izdzīvot, jāprot ātri mainīt plānus. Meistars bija apspēlējis visus, ko gribēja. Nauda drošā vietā, pase kabatā cilvēkam, kuram pēc dažām minūtēm noraus galvu. Pēc tam Meistara vairs nebūs. Tad kāda velna pēc šaut uz prezidentu, laisties pa trosi no sešpadsmitā stāva, kratīties pa betona reni?

Mierīgi varēja nokāpt pa kāpnēm, aizbraukt ar taksi pie tās pamuļķes, iedzert, padrātēties ar viņu, lai mazinātu stresu, pēc tam nožnaugt un aiziet.

Šis variants bija pārāk lats, lai tam nebūtu trūkumu. Meistars sāka tos meklēt. Un atrada. Ja Svilpis neizšaus, viņa plāns sagrūs. Slepkava, kurš nav izpildījis pasūtījumu, lemts neizbēgamai bojāejai. Daudz neizbēgamākai nekā slepkava, kurš nav ļāvis atņemt viņa godīgi nopelnīto atalgojumu. Tātad vajadzēja vien gaidīt.

Meistars novirzīja binokli uz Lielo prospektu, nopētīja senlaicīgās četrstāvu ēkas dzelteno fasādi, atrada vajadzīgo logu. Svilpim jau vajadzēja atrasties tur. Ja viņš nospiedīs mēlīti, Meistars to redzēs un varēs mierīgi doties jaunajā dzīvē. Ja viņš noraustīsies — būs vien jāšauj pašam un pēc tam jādodas galvu reibinošajā ceļojumā līdz betona kolektora izejai. Par nesen pieliktajām restēm Meistars neko nezināja. Tāpat viņš nenojauta SUARV snaipera Vitjas Akimova esamību, kurš pašlaik

novēroja viņu ar spēcīgas optikas palīdzību.

* * *

Parastiem cilvēkiem jaunceltnes virsotnē nav ko darīt. Sevišķi prezidenta ierašanās dienā. Turklāt milicija bez panākumiem meklēja FPDP šofera slepkavu. Arī tas bija uzdarbojies jaunceltnē, kas bija piemērota šaušanai uz svītu. Radis no vairākiem izskaidrojumiem izvēlēties sliktāko, Akimovs nosprieda, ka redz binoklī atentātam sagatavojušos teroristu.

Protams, terorisma aktu pasaules praksē nav precedenta piecsimt metru šāvienam. Taču kaujā nācies šaut arī no tālākām distancēm. Šautene raida lodi gandrīz četrus kilometrus, un nāvējošais spēks saglabājas lidz šī ceļa galam. Viss atkarīgs no prasmes sadabūt kopā konisko, deviņgramīgo lodi ar iecerēto mērķi. Turklāt atšķirībā no kareivja teroristam jācenšas trāpīt tikai galvā, kaklā vai krūtīs. Bez tam mērķis parasti kustas, un, protams, to aizsedz apsardzes darbinieku stāvi.

Daudzmaz sagatavots snaiperis ir spējīgs izpildīt šo uzdevumu no simt, simt piecdesmit metriem. Tālāk lode kļūst arvien «kaprīzāka»: pievilkšanas spēks, gaisa pretestība, nosliece griešanās virzienā un citi ārējās ballistikas likumi cenšas «šķirt» to no tēmēšanas punktā. Tādēļ viss atkarīgs no šāvēja personīgajām īpašībām. Gan tīri fizioloģiskām: redzes asuma, nervu stipruma, reakcijas, rādītājpirksta jutīguma, intuīcijas, ko dēvē par «šāviena izjūtu». Gan no sagatavotības pakāpes: prasmes koriģēt visu veidu novirzes, ieroča piešaušanas kvalitātes, pareizas munīcijas izvēles un vēl desmitiem citu gud- rībiņu, viltībiņu un triku, kuru zināšana atkarīga no pieredzes un profesionalitātes līmeņa.

Visas šīs īpašības nosaka katra snaipera personisko distanci. Un, ja uz «svecītes» augšējā laukumiņa stāvošā cilvēka personiskā distance ir piecsimt metru, tad atentāta izdošanās ir pilnīgi reāla.

Vecākais leitnants pašķielēja uz portatīvās rācijas kārbiņu. Ja viņš novērošanas sektorā pamana ko aizdomīgu, viņam tas jāpaziņo uz operācijas vadības štābu, no kurienes tiks izsūtīta pārbaudes grupa. Taču — kā tiks uzņemts paziņojums par cilvēku objektā, kas neietilpst apsargājamā zonā un atrodas nevis iedalītajā sektorā, bet gan pavisam pretējā pusē? Un ja nu pēkšņi izrādīsies, ka tas nav nekāds terorists, bet kaut kāds būvdarbu vadītājs vai montieris, kurš izlūko nākamo darba fronti?

Akimovs tik skaidri iztēlojās priekšniecības reakciju, ka pat ierāva galvu plecos.

— Uzmanību, svīta tuvojas sestajam iecirknim, — rācija pavēstīja.

Sestais iecirknis bija Akimova operatīvas atbildības zona. Viņš apzinīgi pārlūkoja savu novērošanas sektoru. Nekas nebija mainījies: divpadsmitstāvu māja joprojām aizsedza Lielo prospektu, nekādi par to augstāld punkti — helikopteri, izbīdīti teleskopiskie torņi, lidojošie šķīvīši un velns viņu zina kas vēl — tā arī neparādījās.

Vecākais leitnants Akimovs atkal pagriezās pret «svecīti». Cilvēks, kas stāvēja tur augšā, turēja rokās snaipera šauteni!

* * *

Svilpis juta: ja tūlīt nepadzersies, tad, visticamāk, nomirs. Vainīgi bija nervi: svītas saceltais troksnis nāca arvien tuvāk… Viņš metās uz tukšo virtuvi, atgrieza krānu un pabāza seju zem vārgās remdenā, pēc hlora garšojošā ūdens strūklas, kāri norija pāris malku un iebrāzās atpakaļ istabā.

Paķēra karabīni, ko Meistars pats iepriekš bija pielādējis un kuras optika arī bija viņa pārbaudīta.

— Notēmē un izšauj, — viņš bija pamācījis. — Notēmē un izšauj. Tur ir piecdesmit metru. Netrāpīt ir neiespējami. Viss izdosies pats no sevis. Tikai notēmē un izšauj!

Svilpis paraudzījās debesīs. Helikopters nebija redzams. Bet Meistars zina, ko dara, par to Svilpis bija pārliecinājies daudzkārt. Ja reiz viņš atstājis savu pasi…

Karabīne ērti piegūla plecam. Tikko parādīsies mašīna

ar galvu, viņš atvērs logu un darīs, kā mācīts.

* * *

Naktī Krols bija paslēpis ieroci caurumā betona sienā un no virsas piesedzis ar ruberoīda gabaliem un betona druskām. Meistars izvilka plakano kasti, atvēra un izņēma deviņmilimetrīgo speciālo snaipera šauteni ar resno klusinātāja stobru. Masīvais tēmēklis ietvēra sevī jaudīgu snaipera optiku un lāzera mērķa norādītāju. Lāzera punkts nostājās trāpījuma vietā, un, caur okulāriem labi saskatīdams sarkano punktiņu uz mērķa, šāvējs zināja, kur trāpīs lode, un varēja izdarīt nepieciešamās korekcijas.

Meistars notupās uz ceļa, grasīdamies atbalstīt šauteni uz betona izciļņa, bet pēkšņi viņš sajuta draudošas briesmas. Tās strāvoja kaut kur no kreisās puses… Meistars pacēla binokli. Apmēram pa vidu distancei starp viņu un Lielo prospektu mazliet iesāņus atradās deviņstāvu paneļu celtne. Aiz izvirzītās lifta šahtas slēpās cilvēks raibā tērpā. Ar vienu roku tas vērsa pret viņu snaipera šauteni, bet otrā turēja rāciju un kaut ko runāja mikrofonā.

Meistaram sametās karsti. Viņš piesita «VSS» pie pleca un ieslēdza lāzeru — sarkanais punktiņš uzplaiksnīja uz melnā ruberoida, kas sedza lifta šahtu. Viņš strauji tuvināja to ienaidnieka galvai. Bet tas nosvieda rāciju un nozuda aizsegā.

Pa Lielo prospektu brauca prezidenta svīta. Pirmā mašīna iznira starp ēkām, kas aizsedza skatu, un brauca gar dzelteno fasādi.

* ★ *

Strauji atrāvis logu, Svilpis vienā acumirklī novērtēja situāciju. Pūlis, milicija, automašīnu kavalkāde, limuzīns, no kura cilvēks gaišā uzvalkā māj ar roku sagaidītājiem. Atbalstījis karabīni pret palodzi, viņš notēmēja. Gaišais uzvalks viegli turējās uz grauda, Meistaram bija taisnība: viss izdosies pats no sevis. Viņš nospieda mēlīti.

Karabīnes patrontelpa nespēj izturēt tetrila sprādzienu. Pulvera gāzes izplezdamās saārdīja stobra resgali, aizslēgs ar drausmīgu spēku šāvās atpakaļ, izšķaidīdams Svilpja galvu, stobra šķembas cirtās tur, kur nupat bija seja.

Gāzēm bija tikai viena izeja: caur stobru — ceļā stāvēja vienīgi koniskais metāla gabaliņš. To izrāva cauri vītnēm un izsvieda pa stobra caurumu ar ātrumu, kas pusotras reizes pārsniedza ierasto.

Vasilijs Petrovičs smaidīja, sveica tautu ar paceltu roku un apzinīgi pildīja savu pienākumu. Viņš negrozīja galvu uz visām pusēm, tādēļ neredzēja veramies logu, neredzēja cilvēku ar šauteni. Toties miesassargs, kas bija atbildīgs par šo sektoru, pamanīja briesmas. Viss norisinājās ļoti ātri: šāvējs izliecās, notēmēja un pats ietinās liesmu mutuli.

Šādā situācijā miesassargam jānotriec apsargājamā persona gar zemi, jāpiesedz tā ar savu ķermeni. Ja mašīnā būtu atradies prezidents, droši vien apsardzes virsnieks izpildītu savu pienākumu līdz galam. Taču pārvarēt pašsaglabāšanās instinktu, aizsargājot dublieri, viņam nebija pa spēkam. Pēc šāviena spriežot, terorists lieto kaut kādu jaunu, iespējams, reaktīvo ieroci. Virsnieks pasitās sāņus, gandrīz izkrizdams no mašīnas.

Lode trāpīja Vasilijam Petrovičam galvā, asinis bagātīgi slacīja gaišo uzvalku…

* * *

Ar acs kaktiņu Meistars pamanīja uzliesmojumu dzeltenās mājas logā, tai pašā brīdī atskanēja diezgan spēcīgs grandiens.

Svilpis bija savu padarījis. Tagad varēja iet prom. Varētu jau… Atlika tikai piecelties, un milicijas snaiperis ietrieks viņā lodi. Ēkas karkass ļāva caurskatīt stāvus un kāpņu posmus. Trosei piesprādzēties viņš nepaspētu… Atlika tikai viens: nošaut pretinieku. Turklāt laika bija ļoti maz — viņš bija izsaucis palīgspēkus…

Arī Akimovs dzirdēja sprādzienu prospekta pusē. Un, lai gan viņš nevarēja redzēt, kas tur notiek, saprata, ka šis terorists nav vienīgais. Viņš nezināja, vai tiks saņemti ciet pārējie, bet bija pārliecināts, ka «savējam» aizbēgt neļaus. Vecākais leitnants uz īsu brīdi izlēca no patvēruma un tūdaļ atsprāga atpakaļ: ienaidnieks uz viņu tēmēja. Labi… Paskatīsimies, kurš kuru!

Snaiperu divkaujai ir sava specifika. Pretinieki neredz viens otra naida izķēmoto seju, nedzird smago, sa- raustīgo elpu un apspiestās lamas. Viņi var stundām un dienām nekustīgi nosēdēt slēpnī, gaidot kustību, kas atklātu ienaidnieku un ļautu raidīt viņā lodi.

Šeit netiek tērēta munīcija kā parastā kaujā, iznākumu nosaka tikai viens šāviens. Snaiperu dueļos nemēdz būt ievainoto — abiem ir pārāk nāvējoši ieroči un pārāk precīzi tēmēkļi.

Šoreiz bija netipiska situācija. Abi zināja ienaidnieka atrašanās vietu, laika — vismaz vienam no viņiem — nebija atlicis nemaz, visu vajadzēja izlemt šāviena ātrumam un precizitātei.

Meistars ieņēma valdošo stāvokli, un Akimovs, pametot patvērumu, kļūtu par labu labo mērķi. Bet atlika tikai Meistaram pamest savas pozīcijas un mēģināt bēgt, kad par labu mērķi pārvērstos viņš pats.

No nosviestās rācijas skanēja satrauktas balsis:

—  Ielenciet māju, pirmā grupa — bloķēt bēniņus…

—  Ātro palīdzību, steidzīgi ātro palīdzību, ievainojums ir ļoti smags. Jā, uz rezidenci…

—  Rezerve, virzieties uz Lielo prospektu…

—  Atstumiet cilvēkus, attīriet apkārtni…

Akimovs saprata, ka ievārijusies branga putra. Un ka šai jezgā nevienam nav gar viņu nekādas daļas. Visticamāk, ka pārbaudes grupa jau saņēmusi citu uzdevumu, tādēļ gaidīt palīdzību nebija vērts. Operatīvo štābu izveidoja prezidenta drošības garantēšanai, bet, ja reiz to neizdosies nodrošināt, visas pūles tiks veltītas pieļauto kļūdu novēršanai. Ja sazinātos ar Litvinovu, viņš atsūtītu cilvēkus, bet rācijai nevarēja piekļūt.

Virs pilsētas sēdošie snaiperi bija nogriezti no pārējās pasaules un tagad stāvēja viens pret vienu.

Meistars virzīja stobru gar Akimova patvērumu, nogaidīdams, kamēr tas atkal izlīdīs, lai paskatītos. Bet tas nerādījās.

Vecākais leitnants pa kāpnēm nodrāzās uz devīto stāvu. Klauvēt pie dzīvokļiem nebija jēgas: neviens nelaidīs iekšā cilvēku ar šauteni, rādi kaut desmit apliecības. Atlika tikai izmantot kāpņu telpas logus. Loga augšdaļa bija atvērta, viņš atbalstīja stobru un paskatījās okulārā. Meistara kreisie sāni no pleca līdz jostasvietai atradās viņa redzeslokā. Akimovs notēmēja. Viņš itin labi zināja savas šautenes tikumus un, ņemdams vērā visus tās niķus, paņēma mazliet uz augšu un pa kreisi. Tad ar ierastu, vienmērīgu kustību nospieda mēlīti.

Šaurajā telpā jaudīgā armijas šautene nodārdināja kā lielgabals. Ar ātrumu astoņsimt četrdesmit metru sekundē lode izšāvās no stobra un traucās uz mērķi. Gaiss iepretim tās smailei kļuva blīvāks, lode šķēla to, izdvesdama raksturīgo — mazliet drebelīgo skaņu. Aizmugurē radās tukšums, un gaiss, kas aptecēja lodi, ar spēku ielauzās tajā, radīdams virpuli. Lidojums nebija ilgs — mazāk par pussekundi. Lai iztēlotos šo laika

sprīdi, ātri jāpasaka «divdesmit viens».

+ * *

Vietējā avīze paziņoja par prezidenta bojāeju, centrālajās šī informācija tika aizkavēta, bet baumas paklīda arī Maskavā. Prezidenta preses dienests tās atspēkoja, bet vēl pārliecinošāk tās grāva Pats, parādīdamies žurnālistu priekšā.

Tihodonskas redaktoru nometa kopā ar reportieri, kurš, neorientēdamies situācijā, bija sajaucis prezidentu ar apsardzes virsnieku.

Koržovs atskaitījās par padarīto darbu: viņa dienests bija atklājis un likvidējis algotu slepkavu, kas bija maskējies ar izdomātu uzvārdu «Smirnovs», padarījis nekaitīgu teroristu, kurš bija uzspridzinājies ar granātu, atklājis nelikumīgu, slepenu FPD apakšvienību, uz vietas aizturējis personu, kas šāva uz valsts galvu, tikai aizturēšanas laikā tā gājusi bojā.

Kramskojs ar Akimova veiksmīgo šāvienu bija neitralizējis sprādzienus un turpmākās slepkavības.

Mazāk veicās FPD direktoram — «Tantalu» izformēja, nosūtot tā darbiniekus strādāt uz IeM un Aizsardzības ministrijas speciālajām apakšvienībām.

Izvērtējot plāna «Zet» rezultātus, nonāca pie slēdziena, ka kopumā visas tiesībsargājošās organizācijas, speciālie dienesti un bruņoto spēku apakšvienības demonstrējušas labu sagatavotību un augstu kaujas gatavību.

LAPSAS ZIRNEKĻTĪKLI

Ir tikai viens efektīvs slepkavības novēršanas veids. Slepkava jānogalina.

Bijušais milicijas majors Koreņevs ar iesauku Lapsa

Lapsa atrada slēpni gandrīz uzreiz. Apkārtne gada laikā nebija mainījusies, un trijstūri augošie bērzi tikpat jautri šalca Donas vēja brāzmās.

Noorientējies un paraudzījies visapkārt, Lapsa atnesa no mašīnas lāpstu un ņēmās rakt pēc mitruma smaržojošo zemi. Drīz vien metāls kaut kam uzdūrās, un, parakņājies ar rokām, viņš izcēla nelielu koka kastīti un to atvēra.

Polietilēna maisiņā atradās Gorska izsmēķis. Pūslim bija paveicies: Lapsa nebija paguvis to izmantot nevienā no savām ellīgajām kombinācijām.

Tagad tas bija pārakmenojies un nebija vairs nekam derīgs. Lapsa to aizmeta. laivas vaskadrānā rūpīgi ievīstītas pases ar dažādiem uzvārdiem, bet ar Koreņeva fotogrāfijām arī vairs nebija vajadzīgas. Lapsa sadedzināja tās turpat bedrē.

Trešajā sainī, ievīstīta polietilēnā un eļļainās lupatās, savu stundu gaidīja pistole. Nepieciešamība pēc tās nebija zudusi un diezin vai kādreiz zudīs. Lapsa rūpīgi noslaucīja oksidēto mašīnīti, iemeta lupatas ugunī, noskatījās, kā tās lēni sačokurojas un pārogļojas, tad aizbēra bedri un atgriezās pie mašīnas.

Pistoli viņš, kā parasti, iebāza pleca makstī. Šajās dienās pilsonis Koreņevs bija saņēmis privāta apsarga licenci un ieroča nēsāšanas atļauju. Negaidītas apskates gadījumā neviena patruļa nesāktu salīdzināt numurus atļaujā un uz pistoles.

Lapsa iekāpa mašīnā, uz blakus sēdekļa gulēja avīze «Vakara Tihodonska». Pirmo sleju atkal greznoja Samaņa fotogrāfija. Kopš ievēlēšanas brīža tā bija jau trešā publikācija par jaunizcepto deputātu. Vairākas reizes viņš bija uzstājies televīzijā. Skaidrs: vāc punktus. Acīmredzot grasās virzīties tālāk. Tagad viņš bija neaizskarams. Miesassargiem pievienojās deputāta imunitāte, jebkura akcija pret viņu sacēla negantu traci. Ne velti bija izbeiguši krimināllietu, pat to sesku juristu bija izlaiduši…

Lapsa sāka braukt, pa zemes ceļu nokļuva līdz šosejai un, uzņēmis ātrumu, traucās uz priekšu.

—  Sveiks, Petručo! — Lapsa atvēra durvis. — Lec iekšā!

Tas pat neatņēma sveicienu, bija jūtams, ka viņš ir ārkārtīgi uzvilkts.

—  Tie jaunie, apaukstētie galīgi kaunu pazaudējuši! Nobungājuši Karali, atņēmuši viņam «punktus»… Krusts sūtīja Gangrēnu, lai noskaidro, kas par lietu, bet pēc dažām stundām atnesa maisu, kurā iebāztas trīs galvas: Gangrēnas, Velna un Fomas!

—  Vai tiešām piebeiguši Gangrēnu? — Lapsa bija izbrīnīts. — Viņš taču bija kriminālās pasaules monstrs, Tihodonskas zagļu simbols!

—   Bet pēc tam viņu galvenais ieradās pie Krusta, nu, tas Lamzaks, — turpināja Mežainis. — Sabrauca no visām pusēm ap māju vāģi ar plikpaurainiem kropļiem — kādus piecdesmit purnus bija atvedis sev līdzi, bet pats izvilka granātu, izrāva gredzenu un teica: «Gribi dzīvot — dzīvo, negribi — mirsti!» Taču Krustam dzīvot gribējās, Lamzaks nobāza granātu, uzstādīja savus noteikumus un aizbrauca.

—  Un ko Krusts?

—  Domā. Taisīja saietu, apspriedās. Šie nekādus noteikumus neatzīst un ne no kā nebaidās. Ko ar viņiem iesākt? To nezina neviens. Agrāk nekas tāds nav noticis.

Mežainis norūpējies apklusa.

«Nu gan nodzīvojušies,» Lapsa nodomāja. «Noziedznieki žēlojas par patvaļu! Ko tad lai godīgi pilsoņi saka?»

—  Un kā tad ar manu uzdevumu? Vai tiešām neviens negribēja izrēķināties ar Samani?

Mežainis ieķērcās:

—  Nav laika par viņu tagad domāt. Viņš taču pavisam citā līmenī. Bet zēnus uztrauc plikpaurainie. Ar varu lien virsū, nem nost teritoriju.

—   Kas nolaida no kājām mūsu apakšpulkvedi?

—  Nezinu. Neviens par to nav runājis.

Lapsa pamāja.

—  Labi, ja kaut ko uzzini — zvani!

Mežainis gaudeni atbildēja uz rokasspiedienu un smagi izrausās no mašīnas. Šķita, ka viņš pēkšņi novecojis.

Lapsa devās uz mehānisko rūpnīcu.

—  Mūsu banka piešķīra lielu kredītu vienai celtniecības sabiedrībai, — viņš skaidroja gamma defektoloģijas laboratorijas vadītājam. — Viņiem radusies problēma: pasūtītājs šaubās par pamatu viengabalainību. Mēs esam ieinteresēti pēc iespējas ātri atgūt naudu, tāpēc pieteicāmies palīdzēt. Speciālisti saka, ka problēmu var atrisināt ar jūsu iekārtas palīdzību.

Ar pārvadājamo gamma staru avotu? — Jauns cilvēks ar badīgu skatienu saprotoši pamāja. — Mēs šo darbu varam izpildīt. Jūs pārskaitīsiet mūsu rēķinā simt piecdesmit tūkstošus…

—  Kāpēc atkal taisīt birokrātisko piņķeri? — Lapsa pārtrauca. — Mēs samaksāsim piecsimt tūkstošus jums personīgi, un jūs aizdosiet mums iekārtu uz divām stundām.

—  Nu tad iztiksim bez birokrātijas, — jaunais cilvēks piekrita.

* * *

Deputāts Voroncovs necilā melnā volgā brauca uz pilsētas administrāciju. Uz Lielā prospekta un Katedrāles ielas krustojuma dienā vienmēr izveidojās lieli korķi. Blakus melnajai volgai nostājās zaļš mikroautobuss ar sarkanu uzrakstu «Izotopi» un radioaktivitātes zīmi uz abiem sāniem.

Pie stūres sēdēja Mežainis.

—  Drusciņ uz priekšu, — Lapsa teica, un Mežainis pavirzījās pusmetru. — Lūk, tā…

Staru avota konuss tagad bija pavērsts tieši pret Samani. Līdz viņam bija mazāk nekā metrs. Tērpies gumijotā priekšautā un cimdos, Lapsa nospieda pogu. Svina vāks pavirzījās sāņus, un cietais gamma starojums, caururbis mikroautobusa apšuvumu un volgas sānus, ietriecās deputāta ķermenī, izgāja tam cauri un nolaizīja Me- žakuili — jauno drošības dienesta priekšnieku, kurš sēdēja pie stūres.

Atšķirībā no lodes gamma starojums neiedarbojas acumirklī. Voroncovs vispār nejuta notiekošo. Cietais starojums noārdīja asinsķermenīšus un kaula smadzenes pilnīgi bez sāpēm.

Automašīnu straume sāka virzīties uz priekšu. Lapsa atvilka vāku vietā.

—  Pirmajā šķērsielā nogriezies pa labi, — viņš nokomandēja. — Aizdzen furgonu un samaksā visiem par komercnoslēpuma saglabāšanu.

—  Sapratu, — teica Mežainis. — Ko tad tu tur izdarīji?

—  Sagaismoju viņam, maitam, filmiņu. Būs šim desmit miljonu zaudējums.

—   Oho! — Mežainis iesvilpās. Bet tūlīt atkal norima. — Mums tas ir «oho»! Bet viņiem nospļauties un izberzēt.

—  Nekas, nekas. — Lapsa novilka priekšautu un cimdus un ielika visu speciālā kastē. — Viņam par šo filmiņu vēl kādam būs jāatskaitās! Varbūt pat uz naža uzdursies!

Mežainis apmierināti iesmējās.

—  Tad jau cita lieta! To es saprotu! Nu gan tu laid, Mihailič!

Pēc brīža viņš teica: >

—  No tevis mūsu varzai labu labais pahans iznāktu. Žēl tikai, ka ne visai pazīsti zonas. Bet brīvībā — cenas tev nebūtu!

Lapsa pavīpsnāja.

—  Tu to nopietni?

—  Protams. Smadzenes tev strādā vareni. Tu šito plikpauraino stulbeņu sakarībā uzreiz kaut ko izdomātu!

—  Tad piedāvā savējiem. Lai nozīmē vai ievēl — kā jau tur pie jums pieņemts…

Mežainis tā sāka purināt galvu, ka mugurkauls vien iekrakšķējās.

—  Nē-ē-ē… Vai tad aitusuns var kļūt par barvedi vilku barā? Zaglis paliek zaglis, bet ments paliek ments. Ja tikai viņi ir īsti, viengabalaini. Bet ja viņiem ir divas dvēseles… Tādi kā es stučī jums, tavi smerdeļi palīdz bandīšiem. Tikai kam tādi vajadzīgi…

* * *

Lapsa nolika avīzi ar deputāta Voroncova portretu Hondačevam uz galda. Baņķieris ar acīm pārskrēja lielajiem burtiem.

—   Iet kā pa sviestu! — Hondačevs nosvieda avīzi. — Un ne jau tikai noziedznieki vinu ciena un atbalsta. Skaties, cik rakstu un interviju! tiešām žurnālisti, redaktori un tas pats Likovs neko nav dzirdējuši par viņa netīrajām lietiņām? Un tik audzē. Skaties vien, izsitīsies vēl apgabala priekšniekos…

—  Nē. — Lapsa pakratīja galvu. — Viņš nomirs.

—  Nogalināsies? — Baņķieris saspringa.

—  Nē. Pats nomirs. Saslims. Mēneša laikā. Strādāt nevarēs jau pēc desmit dienām.

—   Kur tu to uzzināji?

—  Pie kamieļa, tur… Man ir labs aģents — kamielis zvērudārzā…

Lapsa pavērās sava darba devēja sejā un nolēma mainīt toni.

—  Piedodiet. Es jums pavēstīju simtprocentīgi drošas ziņas. Šāds iznākums diez vai varētu būt nejaušs. Drīzāk tas ir manu saistību realizācijas rezultāts. Pasaku iepriekš, lai jums būtu laiks sagatavoties savējo izpildīšanai.

Viņš piecēlās.

—   Neko nesaprotu. — Baņķieris tikai noplātīja rokas.

—  Galvenais ir rezultāts, nevis prasme to izskaidrot. Starp citu — vai jums kāds draud?

—  Absolūti nē. Vēl vairāk — mainījusies gaisotne ap mani. Visi labvēlīgi noskaņoti un tik uzmanīgi…

—  Lieliski. Tā tam ari jābūt.

Lapsa izgāja.

Uz ielas pie mašīnas viņu gaidīja labi ģērbies cilvēks tā ap trīsdesmit pieci, četrdesmit.

—   Labdien! Vai jūs esat Filips Mihailovičs?

Lapsa ātri paskatījās apkārt, taču nekā aizdomīga nemanīja. Tad viņš piegāja cilvēkam cieši klāt.

—  Jā, es.

—  Ļoti patīkami. Es esmu Boriss. Luk, skatieties! — Cilvēks norādīja uz naktsbāra izkārtni iepretī bankai. Uz izkārtnes zeltītiem burtiem greznojās iestādījuma nosaukums: «Boriss».

—  Rīt taisīsim vaļā, — Boriss pavēstīja.

—  Nu un tad?

—   Gribu lūgt jūs kļūt par mūsu «jumtu». Tepat jums blakus, pavisam ērti… Baikovs labprāt ņēma apkārtējos… — Viņš atņirdzās smaidā.

—  Kāpēc mani, ja ar tādām lietām nodarbojas Baikovs?

—  Agrāk jūsu nebija, tagad esat atgriezies. Man ieteica jūs.

—  Kas ieteica?

—  Akops. Vai atceraties viņu? Un vēl pāris cilvēku. Vai pusmiljons mēnesī jūs apmierina?

—  Es padomāšu. — Koreņevs gribēja apiet Borisu, taču tas aizšķērsoja ceļu.

—  Bet ja jau rīt man «uzbruks»?

—   Sakiet, ka Lapsa domā, un sūtiet viņus pie manis. Te būs telefons. — Koreņevs pasniedza vizītkarti.

—  Paldies! — Boriss pasmaidīja.

Lapsa aizbrauca uz RONAP.

Vološins noplātīja rokas.

—  Pagaidām nekas. Baidos, ka lieta karāsies gaisā.

Lapsa nolamājās.

—  Ja es sarūpēšu informāciju, vai tu iedosi cilvēkus izstrādei?

—   Bez vārda runas, — Vološins pamāja.

Lapsa devās uz slepkavības vietu. Podbeļska iela bija apbūvēta vecām mājām, daudzas no tām bija pārdzīvojušas revolūciju.

Viņš pastāvēja tur, kur bija atraduši Krilova līķi, uzmanīgi nopētīdams četrstāvu ēkas logus, kaut ko apsvēra. Iegāja pie mājas pārvaldnieka, bridi parunājās, pēc tam uzkāpa trešajā stāvā un piezvanīja pie augstām, tumši krāsotām durvīm ar blāvu metāla astoņnieku.

—  Kas tur ir? — Atskanēja večiņas balss.

—  Pie jums, Marfa Ņikitična, no speciālās aprūpes.

Durvis pavērās ķēdītes garumā, un Koreņevs iebāza

spraugā piecdesmit tūkstošu banknoti. Nauda acumirklī tika izrauta no rokas, un durvis aizcirtās, taču drīz vien atkal atvērās — nu jau bez ķēdītes.

—  Nāciet iekšā! — Maza, apaļa večiņa ar dzīvām, ziņkārīgām acīm ieveda Koreņevu istabā. Viņš uzreiz piegāja pie loga. Labāku novērošanas punktu nevarēja ne iedomāties.

—  Marfa Ņikitična, jūs vienmēr esat mājās, daudz laika pavadāt pie loga, novērodama visus neparastos atgadījumus.

—  Kādas muļķības! Neko es nenovēroju! — Večiņa apvainojās.

Koreņevs izvilka vēl piecdesmit tūkstošus.

—   Es esmu privātdetektīvs, mani interesē slepkavība. Atceraties — ar to šaudīšanos? To nevarēja nedzirdēt. Pastāstiet man — tikai man — visu, ko jūs redzējāt. To nekur un nevienam nevajadzēs atkārtot. Arī pie izmeklētāja un uz tiesu nevajadzēs iet.

Marfa Ņikitična vērīgi klausījās.

—  Par savu stāstu jūs saņemsiet simt tūkstošus. Ja neko nepastāstīsiet, arī naudu nedabūsiet. Starp citu, kur ir tā banknote, ko es jums iedevu?

Lapsa, kas savā mūžā bija ieguvis miljoniem citu informācijas, tagad pirmo reizi pirka to par naudu un uzreiz sajuta jaunās metodes priekšrocības.

—   Brauca mersedess, man liekas — dzeltens. Tad apstājās. Izkāpa viens tāds dūšīgs, ar pliku galvu, treniņtērpā. Kaut ko pateica meitenei, kas gāja garām. Sagrāba viņu un vilka uz mašīnu…

Marfa Ņikitična koncentrēdamās savilka uzacis, un šķita, ka viņa atstāsta notikumu, kas norisinās pašlaik.

—  Meitene izrāvās, kliedza. Tad uzradās vīrietis. Viņam negribējās iejaukties, bet viņš tomēr iejaucās. Viņli nošāva no mašīnas. Pēc tam viņi aizbrauca.

—  Un meitene?

—   Ko meitene?

—  Kurp vina aizgāja?

—   Nekur! Vini aizveda to līdzi.

«Gluži kā fasistu okupācijas laikā!» Lapsa nodomāja. «Gaišā dienas laikā, pilsētas centrā… Nogalināja milicijas darbinieku, izdarīja lietu līdz galam un mierīgi aizbrauca…»

—  Vai nogalinātais pirms tam teica, ka viņš ir no milicijas?

—  Jā, uzkliedza… Bet tagad jau neviens ne no kā nebaidās.

«Labi, paskatīsimies.»

Lapsa uzdeva vēl pāris jautājumu, tad turpat no Martas Ņikitičnas piezvanīja Vološinam.

—  Saša aizstāvēja meiteni, bet viņu tik un tā aizveda. Jāpārbauda slimnīcas — tajā dienā un divās nākamajās. Cietusī ar traumām, kas raksturīgas izvarošanai.

—  Izdarīsim.

Lapsa atvadījās no večiņas.

—   Bet kāpēc melojāt par speciālo aprūpi? — viņa atvadoties pajautāja.

—  Tādēļ, ka citādi jūs vispār durvis vaļā netaisītu.

—  Ak tu viens! Kā tad tu to zini?

Taču Lapsa neatbildēja, domās viņš jau bija citur.

Šoreiz remontbāzes dzelzs vārti izrādījās vaļā. Nesamazinājis ātrumu, Lapsa iedrāzās teritorijā un piebremzēja pie neliela namiņa, kurā atradās Laķiera kantoris. No- švīkstēja gumija, īsi nošņācās taure… Lapsa izlēca no mašinas. Lakieris stāvēja uz sliekšņa, izbijies vērdamies atbraucējā. Likās, ka matu viņam kļuvis mazāk.

—  Tas esi tu… — Saimnieks atviegloti uzelpoja.

—   Ko tad tu gaidīji? Plikpaurainu puišeli ar automātu?

Lapsa piegāja cieši klāt. Laķieris jutās neērti un paspēra soli atpakaļ.

—  Pagājušo reizi jūs ar Melno Mēri negribējāt man palīdzēt. Un kur Melnais Mēris ir tagad?

Lapsa paspēra vēl vienu soli uz priekšu.

—  Toreiz tu sūtīji pie viņa, bet tagad vajadzēs runāt pašam. Un pašam arī atbildēt…

—  «22-37», sērija «TD», — Laķieris teica bez domāšanas. — Numurs no sasistas volgas. Tas ir noņemts no uzskaites. To nopirka viens klauns ar palamu Papagailis. Uzlika spertam «mersim».

—   Kas par Papagaili?

—  Kas viņu zina! Tur komercbodītes kaut kur Nahi- čevānos…

—  Labi. — Lapsa dzedri pasmaidīja. — Šodien tu man patiki labāk nekā pagājušo reizi.

Goddevīgā attālumā nostājušies, Laķiera rokaspuiši vēroja notiekošo.

Lapsa papliķēja saimniekam pa vaigu un devās uz mašīnu.

—  Ko izlīdāt? — Laķieris iebaurojās. — Pa vietām un strādājiet!

Meiteni atrada ātrās palīdzības slimnīcas ginekoloģiskajā nodaļā. Nadja Melentjeva, divdesmit gadus veca. Liels daudzums apdegumu uz gurniem, dzimumorgānu plīsumi, sejas mīksto audu sasitumi.

Huzarovs ar Lapsu izlasīja slimības vēsturi, pie kam Lapsam kaut kas miglaini uzausa atmiņā.

—  Vai milicijai ziņojāt? — Huzārs jautāja.

—   Paziņojām. — Ārstējošais ārsts paraustīja plecus. — Kāda jēga? Atbrauca no kriminālmeklēšanas, bet šī viņiem saka: «Nokritu, tieši uz nūjas.» — «Bet apdegumi?» — «Noplaucējos ar zupu.» Nu, šie aizbrauca. Tagad neviens negrib sūdzēties: baidās, netic, ka vainīgos sodīs, tikai nervus sabendēs un izkladzinās pa visu pasauli. Turklāt cilvēkiem mainījušies uzskad: ja nenogalina, domā, ka baigi paveicies. Bet tās taču ir mūsu pacientes ar smagām traumām! Ja nav lūzumu un plīsumu, vispār neviens nenāk…

Huzārs un Lapsa saskatijās. Pēc statistikas, izvarošanu ar katru gaclu kļūst mazāk. Priekšnieki uzdod to par panākumu cīņā ar noziedzību. Viņi nestaigā pa slimnīcām un neredz cietušās. Personiski sīkumi taču vadītājus neinteresē.

Palātā Lapsa iegāja viens. Sešas gultas, bālas sieviešu sejas, parasta slimnīcas smaka.

Divi acu pāri satraukti noraudzījās viņā.

—  Nadja, pie tevis, — sacīja ārsts, un satraukums saglabājās tikai tās meitenes zaļajās acīs, kurai bija zilumi gan uz žokļa, gan vaigiem, gan zem acīm.

—   Es nesūdzos un nesūdzēšos, — viņa teica un novērsās.

—  Man iesniegumi, protokoli un liecības nav vajadzīgas. Es esmu tā cilvēka draugs, kuru tevis dēļ nošāva. Pasaki, kas to izdarīja, un es iešu prom.

—  Un tālāk? '

—  Es viņus atradīšu un pats tikšu ar katru skaidrībā.

—   Bez manis?

—  Jā. No tevis nekas vairāk nebūs vajadzīgs.

Nadja sāka raudāt.

—  Vilka uz mašīnu, jūsu draugs pieskrēja, iekliedzās: «Es esmu no milicijas!» — un viņu uzreiz nošāva. Bet mani aizveda ārpus pilsētas uz mežu un…

Viņa raudāja aizgūtnēm.

—  Cik vinu bija?

—  Trīs. Viens tievs, kaut kāds drebelīgs, otrs drusku dūšīgāks, viņam tāda gara galva, bet trešais — gatavais zvērs! Viņš mani dedzināja ar cigaretēm, tas viņu ļoti uzbudināja, un rūca kā vilks… Bet tievais pēc tam iebāza koku, es aiz sāpēm uzreiz zaudēju samaņu…

—  Kurš šāva?

—  Ak jā, jums tas ir svarīgi! Tievais, viņš sēdēja aizmugurē. Vai parādīt, ko viņi ar mani izdarija?

Viņa atvilka segu, un Lapsa ieraudzīja sīkiem apde- gurniem nosētos gurnus. Tieši tādus pašus kā Tomkai Fedotovai.

—   Papriecājieties! Man nav tādu draugu, kas varētu viņus atrast un atmaksāt. Varbūt jūs par mani kādu vārdiņu pateiksiet vai darbiņu izdarīsiet? Vai varbūt, lūk, par Vaļušu… — Meitene norādīja uz kaimiņieni, kuras acis bija saspringti sagaidījušas Lapsu, kad viņš ienāca.

—  Viņa steidzās pie līgavaiņa, apstādināja mašīnu, iekāpa, bet atguva samaņu tikai seit, pēc operācijas. Viņu vispār uz pusēm pārplēsuši!

—  Veseļojieties, meitenes! — Lapsa ar pūlēm izspieda un steigšus izmetās no palātas.

Tagad jāatrod Fedotova…

—  Nu, kas ir? — Huzārs jautāja. — Neliecina?

—   Oficiāli ne. Bet kaut ko jau pačukstēja…

Huzārs vīlies atmeta ar roku.

—  Tagad arī ar oficiālu iesniegumu grūti neģēli iegrūst kamerā.

—  Paskatīsimies, kas te iznāks, — Lapsa miglaini noteica jau skriedams.

Fedotovu Lapsa atrada viņas darba vietā — pie «Safīra».

—  Nu, kādi ieņēmumi? — viņš pavaicāja, sēdinādams meiteni automašīnā.

—  Nesūdzos. Vienu laiku bija kritums, tagad cilvēki tikuši pie piķa, un izklaidēties grib daudzi. Sezonā var sarukāt piecpadsmit, divdesmit miljonus mēnesī. Es nopirku sev dzīvokli, iekārtoju… Tiesa, tagad pasākuši «braukt virsū». Tas pats Lamzaks pieprasa pusi. Ir nu gan kuņa! Gribi, labāk es maksāšu tev…

—  Starp citu, par Lamzaku, — Lapsa pārtrauca prostitūtu. — Vai viņš tevi joprojām dedzina?

—   Pārtraucis. Saka, ka tagad pasvilinot svešus sievišķus. Pret mani viņš laikam nav gluži vienaldzīgs. Kauč viņš nosprāgtu!

—  Ar ko tad viņš tagad kuļas?

—   Kopš nogalināja Rudo un Vāli pataisīja par invalīdu, viņš kratās apkārt ar Papagaili un Vārpstu. Papagailis nesen paņēma «mersi». Man liekas, «tumšo».

—  Kāds viņš vispār ir, tas Papagailis?

—  Tievs, ar knipi var pārlauzt, stulbas, apaļas acis… Un visiem tie noskūtie pauri…

—  Vai tas ir viņš, kas tur bodītes Nahičevānos?

—  Viņš ir ieliktenis, bet saimnieks ir Lamzaks.

—   Kāda Lamzakam ir aizmugure?

—  Vienmēr vesela banda apkārt. Viņiem liels kašķis ar zagļiem, tā ka tagad visi gatavībā.

—  Un kad viņš brauc ar tevi? Vai ņem kādu līdzi? Fedotova iesmējās.

—  Nē, tur viņam liecinieki nav vajadzīgi.

—  Kurp viņš tevi parasti ved?

—  Mīl dabu, nelietis! Uz kreiso krastu, parasti pie ezera vai mežā.

Lapsa vilcinājās.

—   Klausies, ko tev vajadzētu izdarīt…

* * *

Lapsu neielaida RONAP pagalmā, kur mitinājās SUĀRV. Sargs pagrozīja «Zelta loka» drošības dienesta apliecību un vienaldzīgi atdeva atpakaļ.

—   Mums tas nav nekāds dokuments.

Lapsa nodrebēja. Savā iekšienē, līdz pašām kaula smadzenēm viņš bija palicis valsts amatpersona, milicijas majors, KM darbinieks. Privātā sarga statuss, kas bija stājies varas pilnvaru vietā, viņam šķita kā caurspīdīgs peņuārs, kas uzvilkts tērauda bruņu vietā. Šī izjūta sevišķi saasinājās, kad bijušie kolēģi neatzina viņu par savējo.

—   Paziņojiet Ļitvinovam, ka pie viņa atnācis Koreņevs.

—  Koreņevs? — Jaunā, labi noaugušā puiša sejā atspoguļojās pūles atcerēties, taču tūliņ arī nodzisa. Viņš uzgrieza telefona numuru, paziņoja un noklausījās atbildi.

—  Pavēlēts ielaist bez pavadīšanas, — viņš izbrīnīts teica. Tā bija augstākā uzticēšanās forma apmeklētājiem.

Ļitvinovam bija labs garastāvoklis.

—   Zini, kādu zvēru mans puisis nolaidis no kājas? Rūdīts slepkava, kuram aiz muguras divdesmit likvidācijas — un tās ir tikai zināmās.

Ļitvinovs nosvieda uz galda vairākas fotogrāfijas.

—  Viņš bija izdomājis triku: ielika dubultniekam kabatā savu pasi un apmainīja patronu — ar tolu pulvera vietā. Dubultnieks uzsprāga gaisā, seja sakropļota, dokuments — lūdzu! Veikli? Cerēja, ka izbeigs meklēšanu… Un izbeidza ari!

Ļitvinovs pabīdīja fotogrāfijas Koreņevam tuvāk.

—  Tu tikai paskaties, paskaties!

Lapsam fotogrāfijas nebija prātā. Viņu nomāca cita problēma, kur majora palīdzība bija ne tikai vēlama, bet arī nepieciešama. Taču aiz pieklājības viņš paņēma vienu glancēto papīrīti.

Meistars gulēja uz muguras, atmetis rokas; zem labās mētājās «VSS». Krūšu kreisajā pusē bija nojaušams liels, tumšs plankums.

—  Labs trāpījums, — Lapsa paslavēja un pārlaida skatienu nogalinātā sejai. — Velns!

—  Kas?

—  Nē, nekas. Es tikai tāpat vien. Vai var paņemt fočeni? Parādīšu puišiem…

—  Ņem. Un pasaki, ka duelis no trīssimt piecdesmit metriem!

—  Noteikti pateikšu. Bet es citā sakarā. Vai zini, kas nogalināja Sašku?

SUĀRV komandiera žokļi cieši sakļāvās, lūpas pārvērtās šaurās, bālās svītriņās.

—  Trīs izdzimteņi. Lamzaks, Vārpsta un Papagailis. Šāvis Papagailis.

—   Kur viņi ir? — majors caur zobiem izgrūda.

—  Vazājas apkārt. Nekādu pierādījumu tiesai nav. Oficiālu liecinieku ari nav. Skuķis, kuru viņi izvaroja un sakropļoja, atsakās liecināt.

—  Kam mums tiesa? — Ļitvinovs ledainā tonī noteica. — Tur, «aiz upes», lieliski iztika bez jebkādām tiesām! Galvenais, lai visi saprastu. Un lai būtu taisnīgi.

—  Es arī domāju tāpat.

Viņi pavērās viens otram acīs.

—     Lamzaks no viņiem ir pats brašākais. Viņš noslaktēja Karali, bet Krustu nobiedēja ar granātu. Saka — ne no kā nebaidoties, viņam viss esot pie kājas.

— Ak šiten tā gan, ko? — Majors tā nelāgi pasmaidīja. — Nu labi, paskatīsimies!

Savilkās krēsla, meža šalkoņā bija manāms kas draudīgs, mocīja odi. Lapsa bija tērpies vecā treniņtērpā, Ļitvinovs apvilcis no Afganistānas kara atvesto raibo. Lapsas «devīto» viņi noslēpa patālāk no ceļa, bet paši ielīda ezermalas krūmos. Atlika tikai gaidīt. Viņi gaidīja klusēdami.

Beidzot uz meža ceļa sāka zibsnīt starmešu ugunis. Lamzakam patika mainīt mašīnas, šodien viņš brauca ar BMW, kas arvien vairāk nāca modē «brašo» vidū.

Noklaudzēja durvis.

—  Cik jauki! — Fedotova diezgan ticami sajūsminājās.

—   Izpeldēsimies…

Viņa sāka naski izģērbties.

—  Vai tad mēs esam peldēties atbraukuši? — Lamzaks drūmi noprasīja.

—  Paspēsim visu ko! Es tevi apstrādāšu ūdenī, būsi apmierināts!

—  Ko tad tu šodien tik labiņa? — Viņš novilka kreklu.

—   Gribi samazināt procentus? Še tev!

—  Nevajag tagad runāt par darīšanām, — meitene nočivināja.

Vina zināja, kas notiks pēc pāris minūtēm, taču tas nepadarīja viņas izturēšanos saspringtāku.

—    Muļķe! Peldēties… Bet kur es likšu šitos?

—    Atstāj savus dzelžus mašīnā. Priekš kam tu tos vispār vazā līdzi?

Lamzaks negribīgi nosvieda pistoli un granātu uz sēdekļa.

—  Aidā! — Kā jau bija norunāts, Fedotova pirmā metās pie ūdens. Meitenes baltais ķermenis izcēlās uz melnās koku gūzmas fona. Viņa nozuda ezermalas brikšņos.

—  Nāc ātrāk, man vienai bail, — viņa iesaucās un, nosēdusies siltajās smiltīs, aizspieda ausis.

Lamzaks nesteidzīgi nāca viņai nopakaļ. Rumpis varens kā muca, garas rokas. īsts orangutāns.

—   Kur tu esi? — Viņš pašķīra krūmus.

—  Te! — iesaucās Ļitvinovs, sagrābdams viņu aiz rokas un ar celi iesperdams kājstarpē.

Negaidīts uzbrukums vienmēr cilvēku paralizē. Ja viņš ir kails, šis efekts vēl pastiprinās. Taču Lamzaks atsprāga atpakaļ un izrāva roku, tā ka vēl nebija zināms, ar ko tas beigtos, ja Lapsa, pielēcis klāt no sāniem, neiebelztu viņam pa deniņiem. Varenais orangutāna rumpis sašļuka. Ļitvinovs ar apbrīnojamu veiklību sasēja viņam rokas un kājas, tad izņēma no kabatas īpašu sprūsii.

—  Atvedu no turienes, — viņš paskaidroja. — Desmitiem rīkļu esmu ar to aizbāzis.

—  Ko lai daru es? — Fedotova bez trokšņa pienāca no aizmugures.

—  Apģērbies un ej pa ceļu. Noiesi kādus trīsdesmit metrus no mašīnas — stāvi un gaidi.

—  Simt metrus, — Ļitvinovs precizēja.

—  Tur ir tumšs, man bail…

—  Simt metrus, — majors atkārtoja.

—  Ak tad tu, netīrā ielene, mani tīšām iegāzi? — Lamzaks rāvās uz priekšu, bet auklas viņu droši turēja. — Es tevi gabalos sakapāšu!

—  Ej, tur apģērbsies! — majors pavēlēja.

Kad meitenes soļi noklusa, viņš piebāza spīdošo, izliekto asmeni pie aizturētā sejas.

—  Dušmaņu kinžals. Ar to daudzi cilvēki gabalos sakapāti. Sākumā mūsējie, pēc tam viņējie… Jau desmit gadus nav asinis dzēris, nogarlaikojies…

—  Sūda gailis!

Asmens pāršķēla gaisu, un viena Lamzaka auss atdalījās no galvas. Biezas, tumšas asinis slacīja kailo ķermeni. _

—  Ā-ā-ā…

Izmisīgais kliedziens aprāvās: majors bija meistarīgi iedzinis sprūsii.

— Zini, kas ir taisnīgums? — majors jautāja. — Tas ir tad, kad katrs saprot: ļaunais, ko tas pastrādājis, atgriezīsies pie viņa tādā pašā veidā. Es mācīju taisnīgumu dušmaņiem. Un iemācīju arī. Tur, kur stāvēja mūsu bataljons, kareivjus gan nogalināja, bet nekad neņirgājās, līķus nekropļoja. Vai zini, kāpēc?

—  Nu, beidzam, — Lapsa noteica. Notiekošais nez kāpēc izraisīja viņā nepatiku.

—   Pagūsim. Man gribas viņu vēl pārbaudīt. Esmu dzirdējis, ka viņš ne no kā nebaidoties. Solīja meiteni sakapāt gabalos. Nogalināja mūsu draugu! Nu tad paskatīsimies: vai nenobīsies, kad viņu pašu kapāšu gabalos?

Ļitvinovs izņēma sprūsli.

—   Nu, ko teiksi?

—  Viņš ir jucis. — Lamzaks vērsās pie Lapsas. — Aizvāciet viņu! Vai gribat kopā ar viņu sēdēt cietumā?

—  Atcerējies cietumu? — majors izbrīnījās. — Bet, kad nogalināji Sašu Krilovu, vai tad par cietumu nedomāji?

Modžahedu kinžals šāvās augšup vēlreiz. Arī otra auss aizlidoja sāņus. Un atkal aprāvās ievainotā izmisīgais kliedziens.

—  Pietiek! — Lapsa izvilka pistoli.

—  Kāpēc «izgaismot» savu stobru? Paņem mašīnā viņa stroķi. Aizved meiču pakaļ tiem diviem. Bet es gribu noskaidrot patiesību. Nevar būt, ka tāds riebeklis ne no kā nebaidās! Man bija bezbailīgi zēni, trāpījās arī dūšīgi dušmani… Bet šis ir mēsls… i

Lapsa pagriezās un devās uz mašīnu. Aiz muguras atkal nosvilpa kinžals un atskanēja slāpēti šņuksti.

Velns lai parauj! Lapsa neturēja sevi ne par sentimentālu, ne par nervozu, bet tagad viņš saprata, ka laba drauga un kolēģa miesā mājo kāda cita būtne ar saviem uzskadem par taisnīgumu un grēku izpirkšanu. Viņš to nenosodīja, jo būtne, kas slēpās Ļitvinovā, redzēja to, ko vairākums cilvēku nebija spējīgi saskatīt, un zināja to, ko nebija lemts zināt gandrīz nevienam.

Viņš izbrauca «devīto» un aizveda Fedotovu uz pilsētu, uz «Pagrabiņu».

—  Pasaki, ka viņš ir noguris, nevar pabraukt, sūtīja pēc Vārpstas un Papagaiļa. Un tu atbrauci ar autostopu.

Prostitūta pamāja. Dabiskā izturēšanās bija zudusi, viņa izskatījās stīva un saspringta.

«Kaut nu nesalaistu visu dēlī…» Lapsa nodomāja, noskatīdamies, kā viņa ieiet «Pagrabiņā».

Tamāra drīz vien atgriezās, un aiz viņas līgodamies nāca Papagailis, viņam sekoja Vārpsta. Viņi sakāpa dzeltenajā «mersī» un sāka braukt, Lapsa turējās aizmugurē.

«22-37 TD». Šis numurs ir pēdējais, ko, dzīvs būdams, redzējis Saša Krilovs.

Nudien, Ļitvinova taisnīguma variants šiem riebekļiem būtu daudz saprotamāks un pieejamāks.

Kad «mersis» pieripoja pie BMW, pie mašīnas neviena nebija. Fedotova nemanāmi nogāja maliņā, bet Papagailis un Vārpsta piegāja pie mašīnas un paraudzījās salonā, spīdinādami iekšā ar nelielu lukturīti.

Piepeši lukturis nokrita zemē. Papagailis sāka vemt, Vārpsta sastinga kā sālsstabs.

Lapsa uzspīdināja viņiem ar starmešiem. No sāniem uzradās Ļitvinovs izmirkušā kombinezonā. Rokā viņš turēja līko kinžalu. Papagailis nokrita ceļos. Vārpsta saķēra galvu un nosēdās zemē. Lai gan abi bija bruņoti, pēc ieroča neviens nesniedzās.

—  Nu, šuneļi, pastāstiet, kā nogalinājāt manu draugu…

Spēlēdamies ar nazi, Ļitvinovs tuvojās slepkavām.

* * *

Gandrīz līdz pašam rītam Lapsa un Ļitvinovs dzēra šņabi SUARV komandiera kabinetā.

—   Nē, sūdi paliek sūdi. — Majors grieza zobus. — Tas izdaudzinātais Lamzaks bija gatavs laizīt man kājas. Un nodot visus no vietas. Viņi ir tik braši tikai tik ilgi, kamēr saduras ar īstu brašumu! Bet tie divi… Žēl,

ka tu viņus tik ātri nošāvi… >

—   Man nepatīk zvērības…

—  Bet kā tad lai zvērus valda? Ar labu vārdu un labiem padomiem?

Ļitvinova seja izskatījās drausmīga. Lapsa novērsās.

—  Iedzersim vēl! — Majors pieskandināja glāzei ar pudeli.

—  Man pietiks. — Lapsa piecēlās. — Jāpalaiž vēl šādi tādi meli sakarā ar mūsu lietu.

—  Tagad?!

—  Pats piemērotākais laiks.

Lapsa saudzīgi pieklauvēja pie Mežaina loga — tā, lai neizbiedētu aģentu. Bet tik un tā izskatījās, it kā tas gaidītu tūlītēju arestu.

—  Vai dzirdēji jaunumus? Nokniebuši Lamzaku ar drauģeļiem. Nevajadzēja nogalināt Karali un draudēt Krustam ar granātu. Bet Gangrēnu vispār nedrīkstēja aiztikt. Diezgan ampelējušies! Tagad sakapāti gabalos!

Mežainis nožāvājās.

—  Ne jau mūsējie! Saiets nav taisīts, Krusts nav nolēmis…

—  Bet runā, ka jūsējie! — Lapsa neizskatījās piedzēries, un, lai gan no viņa dvesa spēcīga šņabja smaka, skatiens, kā parasti, bija stingrs un durstīgs.

—  A-ā-ā-ā… Tad to tu gribēji man pateikt? Informēt par pēdējo operatīvo kopsavilkumu? Vai arī kopsavilkumā tas vēl nemaz nav nonācis?

—  Ar labu nakti, Petručo! — Lapsa aizcirta aiz sevis ļodzīgās sastiķētās durvis.

Lapsa pamodās ap vienpadsmitiem. Viņš būtu gulējis ilgāk, ja nezvanītu telefons.

—  Vienu mirkli, tūlīt ar jums runās, — noducināja vīrieša balss. Tad atskanēja cita — valdonīgāka, un sākumā tā likās nepazīstama. — Labdien, Filip Mihailovič! Te Kalašņikovs.

—  kas? — Vēl nebūdams lāgā pamodies, Lapsa neko nesaprata. Turklāt viņam sāpēja galva un bija slikta dūša.

—   Krusts, — balss paskaidroja. — Jūs man palīdzējāt, izglābāt dzīvību. Esmu jūsu parādnieks. Un vispār, kad esat pilsētā — tad ir pavisam cita kārtība. Ja no manis kaut ko vajadzēs — tikai paprasiet.

—     Pagaidiet, — Lapsa attapās. — Kā jūs zināt telefonu? Es te esmu tikai uz laiku, neesmu nevienam devis…

—  Telefonu? — Krusts izbrīnījies pārvaicāja. — Es tikai pateicu zēniem, un viņi savienoja… Visu zina, velni tādi! Nu, dzīvo vesels!

Nomazgājies dušā, Lapsa piezvanīja Hondačevam.

—  Kādi jaunumi?

—  Tikko no administrācijas aktīva. Naktī trim bandītiem nogrieztas galvas. Viņi nevarēja kaut ko sadalīt ar zagļiem.

Baņķieris apklusa, gaidīdams jautājumus, taču Lapsa tos neuzdeva.

—  Bet Voroncova šodien nebija. Runā, ka viņš smagi saslimis. Vai tev par to ir kaut kas zināms?

—  Es jau neesmu ārsts, — Lapsa vienaldzīgi atbildēja.

—  Gribu šodien paņemt brīvdienu. Esmu drusku noguris.

—  Vaļojies vesels, — Hondačevs atļāva.

Lapsa uzgrieza Natahas numuru.

—  Kā iet? Kāpēc neesi darbā?

—  Ak tas esi tu? — Balsī bija saklausāms prieks.

—  Man ir brīvdienas par virsstundām.

—  Kāda sakritība! Arī man ir brīvdiena.

—  Ja gribi, atbrauc, — Nataha neitrālā tonī piedāvāja.

Lapsa paklausīja savām iegribām.

—   Ļoti gribu!

—  Nu, tad… — Viņam jau likās, ka redz smaidu Dvīņu sejās.

—   Braucu!

Pelnu uz kāpnēm nebija. Viņš piezvanīja, un durvis šoreiz atvērās itin drīz.

—          jau domāju, ka esi mani aizmirsis…

Lapsa klusēdams atraisīja vieglā halāta jostiņu.

—  Gribi, iedzersim tēju, — piedāvāja nevainīgais Dvīnis.

Lapsa pavēra zīda stūrus. Otrs Dvīnis jau iepriekš tālredzīgi bija novilcis veļu. Jau atradinājies no Natahas ķermeņa, viņš tagad kāri nopētīja baltās, nokarenās krūtis ar spicajiem galiņiem, slaido vidukli un apaļos gurnus, kuplo, pinkaino paguriņu un kājas ar lielajām pēdām.

—  Tēju, saki?

Lapsa pagrieza Natahu ar mguru pret sevi.

—  Un kā tu mazgā grīdu?

—  Ieiesim vismaz istabā, — viņa noliekdamās teica.

Apstrādājis Natahu turpat pie durvīm, Lapsa uzelpoja.

—  Tagad var ari tēju…

Nataha rosījās pa virtuvi, viņš klusēdams viņā noraudzījās un pie sevis prātoja. Vina knapi savilka galus kopā, dzīvoja no algas līdz algai. Mīļākie nelutināja viņu ar dārgām dāvanām, un viņa pati nekādu atlīdzību neprasīja. Bet principā… Tomka Fedotova, profesionāli nodarbodamās ar to, ko Nataha darīja aiz tīrās mākslas mīlestības, atrisināja visas finansu problēmas. Saprotams, ka tā ir visai apkaunojoša nodarbošanās. Bet tai taču ir tik daudz cildenu veidolu. Sekretāre plaukstošā firmā. Spricēšana solīdu klientu mājās. Un tā tālāk un tā joprojām.

Nataha vienkārši neprata izmantot savu ķermeni, lai gūtu materiālus labumus. Reiz viņa pastāstīja, ka sastapusi senu paziņu, un tas nosaucis viņu par nepraktisku. «Cita tavā vietā jau sen būtu dabūjusi labu darbu un iekārtojusies. Tagad tāds laiks…»

Lapsa nesāka noskaidrot ne draudzīgo attiecību tuvumu, ne sarunas priekšmetu, taču ar Natahas paziņu bija vienisprātis. Tagad ir mauku laiks. Un viņa nudien ir nepraktiska…

—  Kādu tēju gribi: indiešu uzlejamo vai angļu, maisiņos?

—   Franču, — Lapsa atbildēja.

Otrais Dvīnis valšķīgi pasmaidīja. Palaikam viņi spēlēja šādu spēlīti: orālais sekss ar tēju. Nataha iedzēra no krūzītes kūpošo dzintarkrāsas šķidrumu, nesteidzīgi to norija un tad darīja visu kā parasti, tikai mute bija karsta — tas darīja izjūtas asākas.

—   Kaimiņiene atnāca no tirgus, tur stāstot briesmu lietas, — kautrīgais Dvīnis centās izvairīties no nepieklājīgās tēmas. — Jaunie noziedznieki uzbrukuši vecajiem, kaut ko pieprasījuši. Bet tie viņus nogalinājuši, sagriezuši mazos gabaliņos, iemetuši mašīnās un mašīnas nolikuši pie milicijas.

Stāstot baisās lietas, Natahas acis kļuva smieklīgi apaļas.

—   Kāpēc tad pie milicijas?

—  Droši vien lai būtu briesmīgāk…

Lapsa labāk nekā jebkurš cits zināja, ka mersedess un BMW palika mežā, taču it labi pazina baumu izplatīšanās mehānismu.

—  Es gribēju tev kaut ko pajautāt. — Sieviete pat aizmirsa tējkannu un pagriezās. — To prezidentu nogalināja vai ne? Cilvēki runā visādi…

—  Kāpēc tu to nepajautā Kolam? — Lapsa piemiedza acis.

—  Viņš ir kaut kur pazudis, — Nataha bēdīgi pavēstīja. — Es jau sāku domāt, ka tik ar viņu kaut kas nav noticis… Bet kā tad viņš to var zināt?

Acis viņai bija skaidras un raižu pilnas.

—  Viņš jau nu gan zina, — Lapsa pavīpsnāja. — Tas taču bija viņš, kurš nogalināja prezidentu. Tikai viņu nesauc par Koļu, bet gan par Vitju.

—  Tu joko? Ja?

Rūpju vietā parādījās ziņkāre. Natahas acis ļoti ātri mainīja izteiksmi.

—  Arī pašu noblieza. Turpat uz vietas.

Lapsa nometa uz galda nogalinātā Meistara fotogrāfiju. Nataha lēni atslīga krēslā, ieskatījās uzņēmumā un neticīgi pašūpoja galvu.

—  Nevar būt… Kādas šausmas!

—  Kāpēc šausmas? Tāpēc, ka tu slēpi profesionālu slepkavu un viņš tādēļ varēja nošaut prezidentu? Vai tāpēc, ka nelietis padarīts nekaitīgs?

—  Vai tad es slēpu? — Tagad acīs vīdēja bailes, un tās pieplūda asarām.

—  Ja tu būtu patiesīgi atbildējusi uz maniem jautājumiem, viņu arestētu jau tai pašā dienā! — Lapsa «uzsita cenu». — Bet tu sameloji! Nu, kurš tad vainojams prezidenta slepkavībā?

Natahai sāka drebēt lūpas. Tūlīt viņa sāktu raudāt, bet Lapsa nespēja paciest sieviešu asaras.

—  Kas man tagad būs?

—   Nāksies izpirkt savu vainu tiesību sargājošo orgānu priekšā un drātēties ar mani nekavējoties! — Lapsa uzvaroši iekliedzās un sāka raustīt Natahu apkārt pa visu virtuvi.

—   Pagaidi, ļauj atjēgties! — Nataha berzēja acis.

—   Bet es taču neko nezināju. Es nemaz negribēju viņu slēpt, negribēju, negribēju!

—  Aizmirsti! — Lapsa nolaida sievieti uz grīdas.

—  Viņš ir miris, un, cik saprotu, visi pavedieni, kas tevi ar viņu saista, ir pārtrūkuši.

—   Bet kā tad… — Nataha minstinājās. — Kā tad…

Dvīņu acis satraukti šaudījās.

—  Vai viņš pie tevis kaut ko atstāja? — Lapsa mierīgi pajautāja, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. — Atnes, paskatīsimies.

Nataha ilgi vandījās pa skapi, līdz izraka no lupatām koferīti.

—   Lūk! — Viņa to nolika uz galda.

Klāt neskardamies, Lapsa to rūpīgi apskatīja, apostīja, pielika ausi un labu laiciņu klausījās.

—  Liekas, ka nekā nav… Bet labāk uz balkona. Iedod urbi un pagarinātāju.

—  Kāpēc uz balkona?

—  Sprādziens slēgtā telpā ir bīstamāks, — Lapsa paskaidroja. Un piebilda: — Taču tam, kas taisa vaļā, — nekādas starpības.

—  Varbūt labāk nevajag?

—  Nes urbi!

Ar tievu urbīti rūpīgi izurbis kādus desmit caurumiņus, Lapsa uzmanīgi izlauza plastmasas gabalu.

—  Tā, tā, tā, — viņš apmierināti noteica un atkārtoja to pašu operāciju koferim no otras puses.

—  Nav ko baidīties. Ieslēdz mūziku! — Lapsa teica, atgriezdamies istabā.

Nataha ieslēdza magnetofonu.

Lapsa saurba atslēgu un atvēra vāku. Atskanēja spalga, taču vārga sirēna, un iemirgojās sarkana lampiņa. Norāvis vadu, viņš atslēdza signalizāciju.

—  Skaties!

Uzmanīgi sperdama soļus, Nataha pienāca klāt un noliecās.

—  Ai, dolāri! Cik tad tur ir?

—  Domāju, ka miljons, — Lapsa lēsa. — Tas ir tava Koļas — Vitjas honorārs. Maksa par prezidenta galvu.

—   Kam tos lai atdod?

Lapsa klusēja. Arī viņš bija nepraktisks. Daudz ko zinādams un prazdams, viņš tomēr nezināja, kā savā priekšā guļošo bagātību pārvērst par rēķinu Šveices bankā, par savrupmāju Kiprā vai villu Floridā. Nebija jau grūti par simt četrdesmit tūkstošiem nopirkt sešsimto mersedesu, bet tā būtu nepārprotama «izgaismošanās», kas piesaistītu daudzu uzmanību. Vēl viens pamatīgs tēriņš, un noteikti atrastos cilvēki, kas gribētu šo naudu atņemt. Diezin vai viņam mūsdienu apstākļos izdotos paturēt tik treknu kumosu un saglabāt dzīvību.

—  Vai tā nav viltota?

Viņš paraudzījās uz Natahu.

—  Neizskatās. Redzi tās dzeltenās svītras? Tā ne visai sen pārbaudīta…

—  Un kam tā tagad pieder?

Lapsas skatiens ieurbās viņai acīs. Nudien nepraktisks sievišķis. Viņai pat prātā nebija ienācis, ka gigantiskā naudas summa varētu piederēt viņai. Un nesaprot arī to, ka gadījumā, ja viņš nolemtu naudu pievākt sev, tad viņam nāktos nekavējoties atbrīvoties no liecinieces. Ko, skaidrs kā diena, bija grasījies darīt ari Meistars.

—  Valstij, saprotams!

Izskatījās, ka citu atbildi viņa nemaz nebija gaidījusi.

—  Jāaiznes pašiem vai kāds atbrauks pakaļ?

—   Nesteidzies…

Lapsa prātoja, kādu labumu bez riska varētu gūt no klēpī iekritušās bagātības. Varbūt kādu paciņu ievilkt nāsīs? Taču nepilnā summa radīs aizdomas, un, lai gan tas nav pierādāms, paliek taču baumas, minējumi, tenkas: ap viņa vārdu uzbangos informācijas vilnis, bet tas nenāks par labu ne dzīvībai, ne veselībai. Taču tā vienkārši atdot brīnumainā kārtā kā no gaisa nokritušo bagātību arī bija muļķīgi… Piepeši viņš izdomāja.

Nataha neizpratnē skatījās, kā Lapsa izliek naudas paciņas uz platās tahtas.

—  Ko tu dari?

—  Vai tu kādreiz esi nokniebusies uz dolāru kaudzes? Nē! Es ari ne. Tāda iespēja tiek dota vienreiz mūžā. Grēks neizmantot…

—  Tev nu gan ir idejas, — Nataha noteica, pavērdama halātu.

* * *

Šamanis nomira slimnīcā. Ar leikēmiju. Viņu apbedīja ar godu un cienu. Bēru ceremonija bija tikpat varena un svinīga kā karalim vai Melnajam Mērim.

To, kas bija palicis pāri no Lamzaka un viņa drauģeļiem, apraka kapu tālākajā kaktā bez ziediem un orķestra. Kriminālajā pasaulē, neraugoties uz visdažādākajām tenkām, sliecās domāt, ka menti ir atriebušies par Krilova nogalināšanu. Tas veicināja likumību un kārtību pilsētā, tā ka milicijas darbinieku autoritāte nu bija atkal augusi, nepakļaušanās un pretošanās gadījumu skaits strauji saruka.

Ziemelis kļuva par tirgus saimnieku, zagļi pakļāva grupējumu locekļus un jaunos, lai gan visiem tāpat bija skaidrs, ka tas ir tikai uz laiku. Dzīve maina situācijas, svārsta svaru kausus, maina spēku attiecības. Aug jaunā paaudze — izsalkušo, nenovīdīgo, neizglītoto un nežēlīgo cilts, kas uzspļauj visiem likumiem un neatzīst nekādas autoritātes.

Lapsa uzmeklēja Varatjanu.

—  Zini ko, draugs, es domāju, domāju un izdomāju: tu esi mans «jumts». Pateicu saviem puišiem, tie uzreiz atkratījās: «Kāda runa!» Arī Kreisais grib tev maksāt, tāpat «Glābšanas riņķis», visi grib! Tādēļ ka ciena!

Lapsa tieši pašreiz pārcēlās uz trīsistabu dzīvokli: Hondačevs bija turējis vārdu.

—  Nu labi, lai man nesāpētu galva, noorganizē visu: mēbeles un santehniku, — viņš teica. — Protams, ja nav grūti.

—  Kas tur grūts! — Varatjans nopriecājās. — Visu izdarīsim.

Un, lai gan Lapsas dzīve bija nokārtojusies, kaut kas tomēr krimta viņa dvēseli, nedodams tam miera. Katrs no Sistēmas izmestais darbinieks vēlas tajā atkal atgriezties. Lai pierādītu, ka taisnība tomēr uzvarējusi. Jau rīt viņš var atkal aiziet, tikai šoreiz pēc paša vēlēšanās — ar pensiju, pabalstiem, svinīgu pavadīšanu, ar tiesībām ārstēties speciālajā poliklīnikā, ar tiesībām uz bezmaksas bērēm ar komandantūras vada zalvi. Bet galvenais — ar gandarījuma sajūtu.

Ar iesniegumu par atjaunošanu darbā un lēmumu par krimināllietas izbeigšanu Lapsa ieradās kadru daļā.

—  Man pret tevi pretenzijas nekad nav bijušas, — noducināja mazais, apaļais apakšpulkvedis Feduncovs.

—    Mēs izpildījām prokuratūras lēmumu. Ja jau tas ir atcelts, tad laižam pretējā virzienā. Gaidi pavēli!

Gaitenī Lapsa saskrējās ar Nirkovu.

—  Atjaunojies? — Kolorādo Vabole stingri satvēra viņu zem elkoņa un paveda sāņus — pie lielā loga, pa kuru pavērās skats uz Centrālo prospektu. — Tas labi. Man ir viens piedāvājums. Nāksi pie manis Krilova vietā? Apakšpulkveža amats un perspektīvas… mūsu darbu tu zini labi.

Koreņevs klusēja.

—  Nu, kā?

—   Es padomāšu.

—   Labi! — Nirkovs stingri paspieda viņam roku.

—   Domā vien. Vai ar divām dienām tev pietiks?

Tai pašā dienā bija nopietna runāšana arī ar Honda- čevu.

—  Jūs pilnībā atrisinājāt manu problēmu. Un, cik es zinu, arī daudz savējo. «Zelta loks» tuvākajā laikā grasās paplašināt darbības sfēru. Atvērs filiāles, izlaidīs vērtspapīrus, paplašinās ieguldījumus. Tas saistīts ar ielaušanos citu interešu sfērās un radīs zināmu pretestību.

Baņķieris aizsmēķēja un piedāvāja arī Lapsam, taču tas atteicās.

—  Gribu piedāvāt jums izveidot spēka struktūru, kas apsargātu banku no dažādiem negaidītiem starpgadījumiem. Vajadzēs risināt ari citus jautājumus: daudzi neatmaksā kredītus, bet nauda zaudē vērtību… No arbitrāžas tagad neviens vairs nebaidās, toties baidās no cilvēkiem, kas ir spējīgi uz izlēmīgu rīcību.

Lapsa nez kādēļ smaidīja.

—  Jauns darbs — jauna alga. Jūs kļūsiet par līdzīpašnieku, saņemsiet dividendes. Banka izsniegs aizdevumu mājas celtniecībai un noorganizēs celtniecības darbus tā, ka pēc gada atkal svinēsiet jurģus. Šī ir tikai tāda ievadruna. Visus sīkumus mēs apspriedīsim vēlāk. Vai esat ar mieru?

—  Man jāpadomā, — Lapsa atteica.

Lai gan padesībā viņš jau bija izlēmis.

Peredelkino — Rostova pie Donas 1994.—1995. g.

Cienījamie lasitaji!

Drīzumā iznāks nākama gramata sērija «Krievu detektīvs» — DANILA KORECKA

romāns

«Bandinieks augstā spēlē».

Daņils Koreckis

NOGALINĀT SLEPKAVU

Redaktore I. Ceriņa Tehniskā redaktore V. Vasiļjeva

Formāts 84*108/32, 16,5 iespiedi. Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā, Balasta dambī 3, Rīgā, LV-11181 Iesieta Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12, Rīgā, LV-ltfi().

[1] pahans — autoritāte, vadonis (tulk.)

[2] Urka — urkagans — noziedznieks, zaglis (tulk.).

[3] Pāraudzināšana — zagļu žargonā šo jēdzienu lieto, apzīmējot izrēķināšanos ar nodevēju (tulk.).

[4] Baklāns — sīks zaglēns vai huligāns.

[5] «Fena» — zagļu žargons. (Tulk.)

[6] «Istaba» — kamera.

[7] sļ>alvaino seifu kramplauži — izvarotāji.

[8] si — soda izolators. (Tulk.)

[9] spalva — nazis (zagļu žargonā).

[10] elle — krieviski: ajl — šajā gadījumā ari pirmie burti no «Akthbhmc fleiicTBHH». (Tulk. piezj

[11] paraksts — atbalsts (noziedznieku žargons).

Content

Koreckis Daņils Nogalināt slepkavu

Pirmā nodaļa KRIMINALITĀTES LĪMEŅI

Otra nodaļa TIESĪBU AIZSARDZĪBAS LĪMENIS

Treša nodaļa NĀVES PROFESIONĀĻI

Ceturta nodaļa ZONAS

Piektā nodaļa SLEPKAVĪBA KĀ PROBLĒMU RISINĀŠANAS PANĒMIENS

Sestā nodaļa MENTI

Septītā nodaĻa ATENTĀTI

Astotā nodaļa NOGALINĀT PREZIDENTU

LAPSAS ZIRNEKĻTĪKLI