Koreckis Daņils

Nogalināt slepkavu- 2

DAŅILS KORECKIS

NOGALINĀT SLEPKAVU 2

.

1. nodala

NOZIEDZĪBAS LĪKLOČIU

Kinogrāvējos cilvēki skaisti dzīvo, labi ģērbjas, jauki pavada laiku, pasakaini raibas dzīves virpulī notiek efektīvi un izsmalcināti noziegumi, kurus rotaļādamies atklāj izskatīgais un elegantais galvenais varonis.

Patiesībā nožēlojamās esības nomākti pelēki cilvēciņi pastrādā primitīvus, taču drausmīgus noziegumus, ar kuriem ilgi un bezcerīgi nokaujas dzīves notrulināts opers, pārvarēdams grūtības, kādas viņa kino kolēģiem ne sapņos nebūtu rādījušās.

Autora vērojums

Vienīgi kino lietot dienesta ieroci ir jautri un viegli. Bum! Bum! Un gatavs. Nelietis saņēmis pelnīto sodu, labie uzgavilē. Gudrs un saprotošs priekšnieks paslavēs par izlēmību un drosmi, draudzīgais kolektīvs atbalstīs morāli, labais psihologs noņems stresa raditās sekas, prokurors vispār paliks aiz kadra, nu pats par sevi saprotams, lai gan viņš būs bargs, tomēr taisnīgs… Par ļaundari vispār nav ko runāt: sunim suņa nāve! Arī radus, draugus, paziņas, korišus, čomakus, kentus scenārists ar režisoru piemirsuši: kur nu šie tev strīdēsies ar miliciju, bērēs piedzersies, bezspēcīgā niknumā griezīs zobus un izdarīs pareizos secinājumus: pret varu — ni, ni…

Taču tamlīdzīgiem uzskatiem ir tikpat stipra līdzība ar realitāti kā miliča fizionomijai ar tikumības apgaroto vaigu. Seržanti Trofimovs un Babočkins nebija nekādi izņēmumi, par ko atšķirībā no daudziem tūkstošiem sev līdzīgo galu galā dabūja samaksāt. Ja gribam būt pilnīgi precīzi, jāpiebilst, ka ne jau par to viņi samaksāja, ka tiem nepiemita lubeņu svētulīgums, kas ir raksturīgs trūkums ne vien krievu mentiem, bet ari visiem viņu aizrobežu kolēģiem: gan franču ažāniem, gan angļu bobijiem, nemaz jau nerunājot par aizokeāna kopiem, — bet gan par pavisam konkrētām izdarībām, saistītām ar sauso, nemāksliniecisko, taču precīzo milicijas instrukciju pārkāpšanu.

Seržantu Babočkinu un vecāko seržantu Trofimovu nosūtīja uz Arhangeļsku, kur vietējie pēddzini bija aizturējuši kādu Viskrievijas meklēšanā izsludinātu 'fitkovu, kura rēķinā bija divpadsmit laupīšanas, kas izdarītas kā dzimtajā Kislovodskā, tā arī apkārtējās kūrortpilsētās. Tagad nelieti pienācās nogādāt dzimtajā malā, lai liktu tam izsūdzēt grēkus, un šo misiju tad nu uzticēja mūsu seržantiem. Oficiāli viņi dēvējās par speckonvoju, lai gan nekas «speciāls» nejaudās ne lauķu vaibstos, ne augumos, par ko kaunētos ir bobijs, ir ažāns, ir kops, proti, simt sešdesmit astoņi un simt septiņdesmit centimetru, nedz paplukušajās civildrē- bītēs, nedz ari kur citur. Vienkārši atšķirībā no parastajiem plānveida iekšlietu karaspēka konvojiem, kas aizturētos mēdz pārvadāt aizrestotos vagonķurķos bez logiem, seržantiem vajadzēja rokudzelžos saistīto Titkovu vest cauri visai valstij visparastākā vagona kupejā, pārsēšanās vai neplānotas apstāšanās gadījumā nododot aizturēto attiecīgās stacijas milicijas iecirknī.

Šim visai sarežģītajam un atbildīgajam uzdevumam piemita sava specifika, tam bija nepieciešama speciāla instruēšana, speciāla sagatavotība un speciāls ekipējums. Pēc tam kad jau būs noticis tas, kam bija jānotiek, bargas, nepiekāpīgas komisijas šai seržantu komandējumā saskaitīs piecpadsmit atkāpes no pavēlēm un instrukcijām, par ko tiks sabojātas personīgās lietas un atņemti amati divdesmit trim virsniekiem — sākot ar leitnantu un beidzot ar apakšpulkvedi, kuriem bijis kaut niecīgākais sakars ar nelāgā speckon- voja nosūtīšanu.

Orgānu veterāniem labi zināms — lai gan šādas atkāpes tiek pieļautas it visur un līdz zināmam laikam uz tām skatās caur pirkstiem, kad noiet greizi, joki tiek mesti pie malas un katrs sīkums ir no svara. Tādi ir spēles noteikumi, un tie netiek apspriesti. Lai gan gadījumā ar seržantiem liktenīgu lomu nospēlēja tikai trīs no pieļautajiem piecpadsmit pārkāpumiem: privātās drēbes formas vietā, vagonu atslēgu un kabatas lukturīša neesamība. Taču paši par sevi tie vēl nebija dzenulis tālākai notikumu attīstībai, lai gan vēl vairāk salaida dēlī speckonvoja aplamo rīcību, no kuras komisāri, zampoļiti un vietnieki darbam ar personālsastāvu nerimtīgi jau astoņas desmitgades cenšas atturēt savus audzēkņus.

Babočkins un Trofimovs uzlūkoja speckonvoja komandējumu nevis par atbildīgu un svarīgu uzdevumu, bet gan par negaidīti klēpī iekritušu atvaļinājuma nedēļu no viņu netīrā un nepateicīgā darba, piekasīgās priekšniecības un trūcīgās sadzīves spaidiem. Gan negaidītā neatkarība, gan jaunie iespaidi, gan pailgais brauciens ar pārsēšanos pašā Maskavā, kur ne viens, ne otrs vēl kāju nebija spēris un pēc savas iniciatīvas nez vai arī spertu, ņemot vērā mūžīgo naudas trūkumu, noteiktu dzīves perspektīvu neesamību, kā arī iedzimto pāķisko bijību lielpilsētu priekšā, — tas viss uzlaboja garastāvokli, uzmundrināja un darīja jautrus. Taču ar to bija par maz, jo notrulinātiem ļautiņiem savus — asinīs, miesā, kaulos un smadzenēs nogulsnētos ierobežojumus un aizliegumus iespējams izšķīdināt tikai ar kāda četr- desmitgrādīga šķidruma palīdzību. Un šādu šķaidītāju viņi bija paķēruši līdzi divas pudeles.

— Lai iet uz ceļakāju! — Trofimovs kā jau speckonvoja vecākais pirmais pacēla glāzi, un speckonvojnieks Babočkins darīja tāpat. Nošķindēja stikls, un dzidrais «rūpnīcas» šņabis aiztecēja, kur tam bija jāaiztek.

Seržanti, kā pašiem šķita, izturējās piesardzīgi: nogaidīja un sāka aplaistīt ceļojumu tikai tad, kad vilciens jau bija atstājis aiz muguras mazās, savulaik tīri omulīgās, bet tagad diezgan nedrošās Kaukāza Mineraļnije Vodi pilsētiņas, šķērsojis mezgla staciju un izgājis garajā taisnē, kur izredzes sastapt paziņas vai darbabiedrus ievērojami saruka. Cauri vagonam izgāja viņu kolēģi no transporta nodaļas — tādi paši seržanti, tikai maķenīt dūšīgāki, tērpušies formās ar atklāti piekārtiem varas atribūtiem: gumijas stekiem, roku- dzelžiem un ieročiem novazātās makstis.

Speckonvoja pistoles bija nobēdzinātas lētajā patukšajā Trofimova somā, kuru tas rūpīgi nobāza bagāžas nodalījumā.

Ar ieroci kabatā dzert aizliegts — tā ir aksioma, ko zina katrs ierindnieks, kas tikko beidzis sagatavošanas kursus. Ceļojumā, svešās vietās, svešinieku ielenkumā labāk paturēt skaidru galvu — tas zināms katram saprātīgi domājošam cilvēkam.

—   Lai iet par puišiem! — Šoreiz iniciatīvu izrādīja Babočkins, pamādams nopakaļ vilciena pavadīšanas patruļai un izjūtot vienotību ar svešajiem cilvēkiem pazīstamajās formās. Atmaiguši miliči iemeta pa otram lāgam. Šņabim melanholiski uzkoda cieti novārītas olas un lētu vārāmo desu. Aizliegumu un ierobežojumu žņaugi pamazām atlaidās, bet to vietā uzausa nebijusi brīvības apziņa, kuras dēļ visi pasaules neveiksminieki tad arī pielejas ar jebkuru reibinošu šķidrumu.

Viņu kupejā brauca kāda ne ar ko neievērojama sieviete pusmūža gados, arī tai viņi pieklājības pēc piedāvāja, taču viņa ar tiem neielaidās, bet, atradusi kādu aizbildinājumu, izgāja gaitenī. Ceturtais plaukts bija tukšs jau no sākta gala. Taču šiem arī divatā bija labi.

—   Taisi tik vaļā! — Babočkins pamāja uz vēl neskartās pudeles pusi.

—   Varbūt pietaupīsim rītdienai?

—    Rīt nopirksim citu! — Seržants šķelmīgi piemiedza ar aci, un vecākais seržants viņam piekrita, lai gan par komandējuma grašiem un pašu niecīgajiem ietaupījumiem kaut nu Dieviņš dotu turpmākajā ceļā izvilkt dzīvību, kur nu vēl katru dienu tukšot pa divām pudelēm šņabja. Lai gan šobrīd viņi īstenību vairs neņēma nopietni. Notikumi aiztraucās pa šādiem gadījumiem ierastajām sliedēm, taisnā ceļā uz bēdīgo galu.

Lai cik banāli tas skanētu, tomēr fakts: šņabis, izlaidība un nevērība izraisīja turpmāko — izkropļoja seržantu likteņus, samaitāja karjeru viņu neskaitāmajiem priekšniekiem, iedzina nāvē vienu un pataisīja par invalīdu otru restorānvagona strādnieku, dzemdināja krimināllietu trijos sējumos un veselu gūzmu pretrunīgu tiesas lēmumu.

Taču, pateicoties brīnumainai apstākļu sakritībai, ķeza, kas sekoja «aplaistīšanai», palīdzēja atkiāt bīstamu bandu un izglābt dzīvību vismaz desmit milicijas specvienības virsniekiem. Diezin vai to var uzskatīt par seržantu nopelnu, drīzāk gan par likteņa, kas uz labu laimi izmetis savus neizdibināmos kauliņus, kārtējo kaprīzi.

—    Aiziešu pēc aliņa, — Babočkins uzslējās. Sīciņš augumā, smalkiem sejas vaibstiņiem padevies, viņš pieļāva kārtējo kļūdu, iereibis būdams, meklējot piedzīvojumus nakts vilcienā.

Dārdošajā tamburā smēķēja kāds drūms cilvēks ar skarbu vaigu. Babočkins apstājās. Svešais viņam kādu atgādināja.

—   Pilsoni! — Seržantam šķita, ka balss skan pārliecināti un valdonīgi. Patiesībā tā nemaz nebija. Taču oficiālais tonis un amatpersonas iznešanās iedarbojās. Cilvēks acumirklī pagriezās, vina samiegtajās, durstīgi melnajās acīs iegailējās tāds naids, ka Babočkins gandrīz apkrita. «Titkovs,» at- plaiksnīja apmiglotajās smadzenēs. «Izbēdzis, riebeklis!»

Titkovs bija ļoti bīstams, taču, pat būdams izbēdzis, viņš nekādi nevarētu atrasties šai vilcienā, tomēr seržantam sažņaudzās pakrūtē.

—     Milicija, seržants Babočkins! — Maģiskā priekšā stādīšanās kalpoja kā glābšanas riņķis katrā situācijā, lai gan pēdējos gados tās efektivitāte bija krietni mazinājusies tāpat kā sarkanajai apliecībai, kuru seržants automātiski izvilka no nodzīvotās žaketites krūšu kabatas.

—    Palūgšu uzrādīt dokumentus!

Dzirkstis nošķiezdama, cigarete atsitās pret metāla grīdu. Ja ari viņa priekšā nestāvēja Titkovs, tad noteikti ne mazāk bīstams zvērs — milicis juta, ka tūlīt viņu saplosīs gabalos kopā ar visu kādreiz draudīgo apliecību. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika.

—   Ko es tādu esmu nodarījis, ka jārāda dokumenti? — cilvēks apvainoti pavaicāja. — Nu lūdzu, skatieties, ja vajag!

Apvaldītais tonis nepavisam nesaskanēja ar nāvīgo naidu, kas strāvoja no svešinieka, ko, šķirstīdams pasi, Babočkins sajuta ar katru sava ķermeņa šūninu. Pase bija kārtībā.

—    No kurienes un uz kurieni traucat? — viņš ierasti apvaicājās, lai gan jau nožēloja, ka bija iepiņķējies šai pārbaudē.

—   No Kislovodskas. Biju sanatorijā. Varu parādīt ceļazīmi, — pārbaudāmais mierīgi atbildēja. — Tagad dodos mājup, uz Tihodonsku.

Viss kārtībā, redz, kur pieraksta zīmogs… Babočkins atdeva dokumentu.

—    Laimīgu ceļu!

—    Paldies. —v Cilvēks pasmaidīja tikai ar lūpām. Naida vilnis noplaka.

«Tomēr baidās gan no varas,» seržants apmierināti nodomāja, lai gan kaut kur saprāta dzīlēs modās apjauta, ka nekādas bailes pārbaudāmais nebija izrādījis un viņa pakļāvība bija tēlota.

Nākamajā vagonā pretim nāca kolēģis no pavadīšanas patruļas. Frencis vaļā, kaklasaite sašķiebusies, saujā kārtīga mērkaķbaribas riekša. Viņš piekasīgi nopētīja necilo spec- konvojnieka stāvu un ievilka nāsīs gaisu.

—    Ko vazājies pietempies? Ej gulēt!

Pirms mirkļa Babočkins gribēja stādīties priekšā, apvaicāties par situāciju vilcienā, pavēstīt, ka arī viņš šeit uztur kārtību un pārbauda šaubīgus tipus, taču rupjais tonis un patruļnieka jūtami nedraudzīgā izturēšanās viņu aizskāra, tādēļ, sakodis zobus, viņš apvainots izspraucās starp saulespuķu sēklu cienītāju un kupejas sienu.

Restorānvagonā apmeklētāju vairs nebija, izkaltušai vob- lai līdzīga oficiante novāca netīros traukus, aiz letes dūšīgs jauneklis jūrnieka kreklā pārskaitīja ieņēmumus; kā izrādījās vēlāk, tas bija šefpavars. No vina vēdīja jūtama šņabja smaka.

—   Ko vajag? — viņš noburkšķēja, veltījis seržantam nicīgu skatienu no augšas.

—  Alu. Pāris pudeļu. — Babočkins nožēloja, ka nav tērpies formā, tad tas nekrietnelis runātu drusciņ goddevīgāk.

—   Alus nav. Tavi brāļi zilīši visu iztempuši…

Puisis nostiprināja naudas paciņu ar gumiju, nevērīgi iemeta to atvilktnē un pavīpsnāja.

—    Pats tu esi zilītis! — Babočkins aizkaitināti izmeta, tādējādi pieļaudams savu pēdējo un liktenīgo kļūdu.

Svītrotā roka strauji iztaisnojās, brangā dūre kāri iezīdās seržanta sejā. No deguna pašķīda asinis. Aiz sāpēm un apvainojuma acīs satumsa. Nākamais sitiens ķēra kaklu, kājas kļuva nejūtīgas, taču kāds spēks satvēra ļimstošo stāvu aiz žaketes stērbelēm, parāva to augšup un ar negantu sparu trieca pret grīdu.

—    Es tev, suņa vēmekli, rādīšu! — slinki, bez sevišķa niknuma izgrūda šefpavārs. Kauties viņam patika, un šo lietiņu viņš pieprata, viņa spars un buļļa spēks, kas viens otru' lieliski papildināja, padarīja viņu par uzvarētāju katrā roku palaišanā, kuras parasti viņš pats ari uzsāka, jo dūru cīņā bija par sevi drošāks nekā vārdu spēlēs vai kādā citā sacensībā. Taču šoreiz arī viņš pieļāva kļūdu — ne pēdējo, taču ne mazāk liktenīgu kā seržants. Ņemot vērā gala iznākumu un sekas, varbūt pat lielāku.

Babočkins ar pūlēm uztrausās kājās, seja bija slapja no asinīm un asarām, tā brīža karstumā viņš vēl neapjauta sev nodarīto sakropļojumu smagumu, kā izrādījās vēlāk, viņam bija lauztas ribas un savainoti divi kakla skriemeļi. Pēdējā trauma jau skaitījās smags miesas bojājums. Šobrīd viņš izjuta tikai biedējošu vājumu, krūšu kreisā puse bija kļuvusi gluži nejūtīga, bet kakls pavisam stīvs. Visu viņa sīko būtni pildīja smags aizvainojums par tik acīm redzami pārspīlētu izrēķināšanos. Kājām ļimstot, viņš aizsteberēja līdz tuvākajam krēslam, smagi iezvēlās tajā un sāka raudāt.

—    Nelieši, nelieši, nelieši…

Kārnā oficiante pasniedza slapju dvieli.

—   Še, apslaukies.

Taču Babočkins atgrūda viņas roku.

—    Ejiet ellē, nekrietneļi!

Viņš aizmēza ņo galda virsas vairākus šķīvjus, kas šķindēdami saplīsa. Šis nožēlojamais žests, kuram vajadzēja paust visu viņa aizvainojumu, turpmākajā izmeklēšanā tiks kvalificēts kā sevišķi ļaunprātīgs huligānisms, kas izceļas ar īpašu cinismu. Noskaidrot trokšņa cēloni ieradās trauku mazgātāja Maša un virtuves strādnieks, tikpat dūšīgs puisis kā šefpavārs.

—    Nikolaj, kas noticis?

—  Viss normāli, Igoriņ, tikai tas zilītis te ālējas un dauza traukus. Vera gribēja viņu apslaucīt, bet šis…

—   Galīgi vairs neprot kauna! — skaļi iespiedzās oficiante. — Es viņam labu, bet viņš vēl taisa sūdus! Vajag viņu nodot milicijai! Kur Vasjatka?

Babočkins uzlēca kājās.

—   Ak tā! Es pats esmu milicis! Skatieties… Redzat? Vai apjēdzat, kam uzklupāt? — Viņš bezcerīgi plātījās ar sarkano grāmatiņu, tad atvēra to un iegrūda oficiantei sejā — tā, lai viņa varētu redzēt gan zilgano papīru ar ūdenszīmēm, gan zīmogu, gan fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams tērpies formā.

—    Es vēl atgriezīšos, tad jums visiem būs slikti un jūs vēl dabūsiet nožēlot!

Kad Babočkins aizgāja, oficiante satraukta vērsās pie šefpavāra:

—    Paklau, Kola, viņš tiešām ir milicis…

—    Lai iet pakakāt, — tas attrauca.

—   Tu taču viņam visu purnu iznerroji…

—    Padomā tikai… Viņš pats ir šmigā…

—    Un mēs neko neesam redzējuši, — teica Maša.

—    Slēdziet durvis ciet, gana strādāts. — Kola pielika diskusijai punktu. — Pienācis laiks pašiem vienreiz cilvēciski atpūsties.

Pusstundu tualetē mazgādamies, tomēr nespēdams atbrīvoties ne no sāpēm, ne kauna, Babočkins atgriezās kupejā.

Paskaties, ko ar mani izdarījuši! — viņš patētiski paziņoja, līdz galam atraudams puspievērtās durvis. Kaimiņiene, kas tobrīd pie galdiņa ieturējās, noelsās vien.

Trofimovs blenza pārinieka sapampušajā sejā.

—   Kas?

Šaurajās svītriņās samiegtajās acīs iegailējās ļaunas uguntiņas.

—   Tur, restorānā…

Kad Babočkins pabeidza stāstu, speckonvoja vecākais pāris minūtes apdomājās.

—   Vai patruļai pateici?

—    Nē, viņi uz mani skatījās kā uz tādu uti. Saka, esot apdzēries…

Trofimovs vēl brītiņu padomāja un smagi nopūtās — kā cilvēks, kam netīkams, taču ļoti vajadzīgs darbs darāms.

—   To tā nevar atstāt. Jāiet aprunāties…

—   Puiši, nomierinieties, tagad labāk liecieties gulēt, rīts gudrāks par vakaru, — izbiedētā sieviete ņēmās pārliecināt.

Trofimovs vēlreiz nopūtās.

—   Nē, ja mēs, miliči, sāksim slēpties no huligāniem, tad taču pasaulei gals klāt.

—   Kādi miliči? — kaimiņiene bija nesaprašanā. Ceļabiedri itin nemaz neizskatījās pēc likuma kalpiem.

Neko neatbildējis, vecākais seržants, uzgriezis sievietei muguru, pacēla plauktiņu, parakājās somā un izslējās.

—   Ejam!

Tukšajā gaitenī viņš pasniedza pāriniekam tā pistoli.

—    Tikai ārkārtējā gadījumā, saprati? Ja mani jau galēs nost.

Restorānvagona durvis izrādījās ciet. Trofimovs piedauzīja ar dūri, tad ar delnu un visbeidzot ar pistoles rokturi. Riteņu klaudzēšana pilnīgi nomāca klauvējienus.

Viņš piesita stiprāk, un durvju stikls izšķīda, troksnis sasniedza dienesta kupeju.

Tur no dienas darbiem «cilvēciski» atpūtās restorānvagona maiņa. Uz riteņiem atpūtai ir divi varianti — dzeršana vai kopošanās. Pirmais cēliens bija noslēdzies, un četrinieks grasījās ķerties pie otrā. Viņi nebrauca kopā pirmoreiz un jau bija nonākuši pie pilnīgas vienprātības: drātējās visi kopā, mainījās partneriem un citos iespējamos veidos centās krāšņot ceļotāju seksu. Viņi uzskatīja to par neatņemamu savas klaiņotāju dzīves sastāvdaļu, turklāt par pilnīgi drošu lietu, jo sabiedriskās ēdināšanas darbinieki regulāri saņem izziņas par vispārējo veselības stāvokli. Un, lai gan visi četri labi zināja, ko vērtas šīs noplukušās lapeles ar violetajiem zīmogiem, jaukā pārliecība brīnumainā kārtā saglabājās.

Uzbudinošo atmosfēru un satrauktās gaidas izjauca plīstošu stiklu troksnis.

—    Tas ir tas pats kuņas gabals! — Šefpavārs pielēca kājās, paķēra liekšķeri un metās pie durvīm.

—    Pagaidi, Kola, es tev palīdzēšu! — Igors brāzās aiz viņa, vicinādams smagu kruķi.

Tamburā bija tumšs, liekšķeres kampieni un kruķa sitieni iztrenca miličus blakusvagonā, Babočkins izrāva pistoli, taču Igors to izsita, un ierocis nokrita pa vidu grīdceliņam.

—   Nenāc klāt, šaušu! — Ari Trofimovs atkailināja savu «PM», taču uzskrūvētajam Koļēnam no tā nebija ne silts, ne auksts.

—   Nositīšu, kuņa! — Viņš rīkojās tieši tāpat kā vairākos desmitos citu kautiņu, kas rotāja viņa ne visai garo biogrāfiju, kurai nebija nekā cita ar ko palepoties. — Izsmērēšu pa sienu!

Smagā liekšķere svilpdama šķēla gaisu.

Vecākais seržants parāva stobru augšup un nospieda gaili. Nogranda šāviens, lode izskrēja cauri dekoratīvajiem griestiem, dzelzs jumtam un aiztraucās zvaigžņotajās debesīs.

—   Es pasaukšu patruļu! — aiz muguras iekliedzās Babočkins, tad bija dzirdama kāju dipoņa un durvju klaudzoņa.

Palicis viens pret diviem, Trofimovs pavērsa pistoli pret uzbrūkošo Koļēnu, tas atvēzējās ar savu improvizēto ieroci un trāpīja pa ieroča aizslēga galu. Nožvadzēja metāls, un paspruka negaidīts šāviens, lode izšāvās cauri plānajai kupejas sienai un ietriecās plecā cilvēkam, kurš gulēja uz apakšējā plaukta.

Izlocīdamies no augšup, lejup lēkājošās liekšķeres, vecākais seržants atkāpās, taču pirmie divi šāvieni viņā it kā bija pārrāvuši kādu neredzamu barjeru, un nu viņš bija gatavs turpināt šaušanu, katrs sīkākais iegansts tagad varēja triekt Koļēna virzienā ne vairs brīdinošu, bet nāvējošu lodi. Taču šis to nezināja, jo viņa paskopajā pieredzē šādas situācijas vēl nebija gadījušās, bet no citu kļūdām, kā teikts parunā, viņš, protams, nemācījās.

Par iemeslu kļuva Babočkina pistole, kas mētājās uz pie- bradātā grīdceliņa: kad Trofimovs spēra kārtējo soli atpakaļ, ierocis jau atradās tieši pa vidu — starp viņu un šefpavāru, vēl pēc sekundes nevaldāmais Koļēns varēja nomainīt liekš- ķeri pret daudz efektīvāku nāves riku. Saprotams, ļaut viņam pārkāpt šo robežu varēja vienīgi pilnīgs kretīns.

—    Stāvēt! — briesmīgā balsī uzkliedza milicis, taču uzbrucējs nepaklausīja, un viņš iešāva tam kājā, lai, kā jau pieklājas, nodarītu minimālu kaitējumu. Dobjais trieciens gurnā Koļēnu neapturēja, viņš paspēra vēl vienu soli, nemaz nejuzdams sāpes, tikai kāja bija kļuvusi stīva kā protēze. Vēl solis, vēl viens…

Tūlīt viņš to dranki dabūs rokā… Trofimovs izšāva otr- > t * _

reiz. Sešus gramus smagā, pussferiska lode izskrēja cauri jūrnieka kreklam, krūšu kurvim, sirdij un iestrēga mugurkaulā. Izmetis liekšķeri, Koļēns piespieda brūcei roku un uz brīdi pamira, tad viņa acīs uzplaiksnīja atskārta… Ja filmu varētu patīt atpakaļ, viņš nekad nebūtu ielaidies kautiņos, aizticis svešus cilvēkus un brāzies virsū pistolei. Taču dzīvei nav reversa. Sagumušais simtkilogramīgais rumpis novēlās uz cietās dzelzs grīdas.

Tagad Trofimova priekšā, kruķi vicinādams, nostājās Igors. Viņš rīkojās pēc inerces, iekarsis, viņam adika tikai dažas sekundes, bet viņš vairs nespēja apstāties. Taču arī Trofimovs ar savu pistoli bija gatavs uz visu.

—   Stāt! — tai pašā šausminošajā balsī nokliedza vecākais seržants un gandrīz tai pašā mirklī arī izšāva. Kruķis aizlidoja sāņus, bet lodes ķertais virtuves strādnieks apkrita augšpēdus.

Gaitenī asi oda pēc pulvera un nāves. Pasažieri savās nārās bija sastinguši nāves bailēs. Vecākā seržanta sajēga sāka atgriezties, viņš vēl lāgā neaptvēra, kas notiek, tikai it kā no malas noraudzījās, kā pats ar saplēstu kreklu pārsien virtuves strādnieka brūci. Dūšīgajam puisim jūrnieka kreklā pirmā palīdzība vairs nebija vajadzīga.

Kurpēm smagi klabot, ieskrēja pavadīšanas patruļas seržanti, atbruņoja Trofimovu un uzlika viņam rokudzelžus. Nākamajā stacijā vilcienā iesēdās operatīvā grupa. Trofimovu un Babočkinu aizturēja un ievietoja vietējā īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, pēc tam vilciens devās tālāk, ceļā tika veikta notikuma vietas apskate un liecinieku nopratināšana. Izmeklētājs bija ļoti izbrīnīts par pazudušo lodi. Izejot cauri kupejas sienai, tai neizbēgami vajadzēja savainot kādu no pasažieriem, taču ievainoto tur nebija. Drūms, bāls vīrietis, kurš bija gulējis bīstamajā vietā, paziņoja, ka gulējis un vispār neko nav dzirdējis.

* * *

Desmit cilvēku grupa iefiltrējās Tihodonskā ar mērķi izdarīt slepkavību. Precīzāk — slepkavības. Piecas, astoņas, divpadsmit — cik izdosies.

Jo vairāk, jo labāk, bet ne mazāk kā piecas. Konspirācijas nolūkos visi bija kārtīgi noskuvušies, lai gan adāti nepieļauj sejas apgānīšanu ar skuvekli, kamēr nav pabeigts svētās atriebības rituāls. Taču atriebības kanonu rašanās laikā transporta milicijas patruļas neķemmēja no dienvidiem braucošos vilcienus un uz lielajām trasēm nedežurēja OMON pastiprinātas VAI patruļas, kas izrakāja tranzīta automašīnu salonus un bagāžniekus.

Lai risku padarītu minimālu, desmit vīri brauca ar vilcienu Kislovodska—Maskava dažādos vagonos un dažādās vietās, izkliedējušies ne sevišķi lielajā pasažieru pulkā. Viņi neveda neko aizliegtu, uzvedās rāmi, it kā starp citu rādīja ceļabiedriem izlietotu sanatorijas ceļazīmju talonus, un tiem bija Krievijas pilsoņu pases ar Tihodonskas pierakstu un aizdomas nemodinošu tautību. Pieci no viņiem skaitījās armēņi, četri — osetīni, bet rudais Užahs Ismailovs pat izlikās par krievu — Ivanu Petrovu. Viņš bija labi sagatavotas diversantu — teroristu grupas komandieris; nošņurkušajiem vilciena pavadīšanas patruļas seržantiem vai iedzērušajam Ba- bočkinam nebija ne mazāko izredžu atmaskot šo grupu.

Šeit bija nepieciešami ārkārtīgi vērīgie pretizlūkošanas vienības SMERŠ rikļrāvēji, kuri mēdza rīkoties pēc karalaika likumiem un piefrontes joslas noteikumiem, un viņu izliktās lamatas. Taču šīs lamatas bija tikai tālo četrdesmito gadu atmiņas, kaut gan karalaika apstākļi un piefrontes zonas mēdza veidoties ari mūsdienās, taču oficiāli tas netika atzīts. Tādēļ nebija neviena, kam atmaskot diversantus.

Šaudīšanās vienā no vagoniem satrauca grupu, bet ske- letģīmi Alī ar iesauku Kinžals pat nejauši ķēra lode. Taču viss beidzās veiksmīgi. Ievainojums izrādījās caurejošs, un blakusvagona tualetē Ismailovs prasmīgi apstrādāja un pārsēja brūci, iedeva cietušajam nepieciešamās zāles un nolika viņu gulēt. Pašam komandierim vairs pagulēt neiznāca, viņš grozījās satraukto pasažieru drūzmā, noklausījās sarunas, līdz galīgi pārliecinājās, ka grupai nekas nedraud.

Divas stundas pēc vilciena pienākšanas, rūpīgi pārliecinājies, ka neviens neseko, ieradās konspiratīvajā dzīvoklī. Arēji tas izskatījās pavisam ikdienišķi: pie bagātas savrupmājas ar desmit minūšu intervālu piebrauca trīs taksometri, un priecīgi, jauni cilvēki ar ziediem un saiņiem iegāja pa klusējošu kaukāziešu apsargātajiem vārtiem. Parasti šādi ierodas viesi uz ģimenes svinībām. Šajā gadījumā tā beidzās kādas bandas pārdislocēšanās ar mērķi iznīcināt Tihodon- skas SUARV [1] virsniekus.

—   Mums vajadzīgi dzelži, paši vienkāršākie — «makari» vai «TT», vai arī «nagani» — vienalga, — teica Užahs, un viņa šaurās, taukainās lūpas raustījās kā sabrauktas čūskas. Viesiem pasniedza sautētu auna gaļu, un tas bija cieņas pilns žests pret vietu, kur nešķīstu dzīvnieku prot atšķirt no šķīsta, saprašanās un cieņas apliecinājums, kurš pasvītroja atbraucēju un saimnieka kopējās saknes. Alī Kinžals sēdēja pie galda un ēda kopā ar citiem, demonstrēdams pilnīgu vienaldzību pret savu ievainojumu. Ari tas bija žests — spēka un neiedragājamās gribas, kas raksturīga katram īstam kalnu vīrietim, pierādījums.

—  Trīs četrus «kalašņikovus», pāris «citroniņu». — Viesis kāri iztukšoja minerālūdens glāzi. Alkohola uz galda ne-

bija. — Un būtu vēlams iepazīties ar kādu no milicijas. lai būtu savs cilvēks un…

Iestājās klusums, un brīdi bija dzirdama tikai spēcīgo žokļu darbošanās, bet saimniekam jau bija skaidrs, ko grupas komandieris vēlas. — Taču ne pārāk vērtīgs, — Užahs pabeidza savu domu.

Pie galda atkal iestājās klusums. Pēc kaukāziešu ieražām pie lietišķām sarunām ķeras tikai pēc maltītes, tādēļ Hu- seins Huseinovs klusēja, tādējādi likdams manīt, cik nepieļaujama ir rudā čečena nepacietība. Viņi nebija ne tuvi, ne attāli radinieki, viņus vienoja tikai islams un kopējas intereses ieroču tirdzniecībā, kas ļāva vienam otru dēvēt par brāli, lai gan kā viens, tā otrs labi saprata, ka tas nav nekas vairāk kā daiļrunīga kaukāziešu metafora.

Azerbaidžāņu kriminālā kopiena šobrīd nepiedzīvoja savus labākos laikus. Pirms dažiem mēnešiem nogalināja viņu vadoni Elhanu Tahirovu, tad sekoja šādos gadījumos parastās rēķinu kārtošanas, kurās tāpat aizgāja bojā vairāki cilvēki, bet galu galā vara nonāca Huseina rokās. Viņš iemitinājās Elhana mājā, paturēdams viņa kalpotājus, apsardzi un sievu, bet savu ģimeni nācās sūtīt uz dzimteni, kur tomēr bija drošāk. Vērā ņemams konkurents bija Kondrāts, bet to nošāva menti, kad visa viņa varza uzskrēja slēpnim. Tiesa, operi neizmanto TT un neizdara kontrolšāvienus galvā, taču bosicība šādos sīkumos neiedziļinājās. Tikai Huseins atcerējās to salto nakti un Kondrātu. Tik un tā viņš bija svešinieks. Nepareizas asinis, nepareiza ticība un ieražas. Neviens viņu sevišķi nežēloja — kā ir, tā ir. Grupējumā viss noklusa. Tagad tikai vajadzēja panākt pilsētā agrāko stabilitāti, taču Užaha grupas ierašanās draudēja ar jaunām asinainām rēķinu kārtošanām. Pistoles un automāti jau nu nebūs vajadzīgi azartspēlēm vai aļņu medībām…

Huseinu bija pārņēmušas pretrunīgas jūtas. No vienas puses, viņam vajadzēja kā pieklājas uzņemt ticības brāļus un sniegt tiem visāda veida palīdzību. No otras puses — neko labu tas viņam nenesīs. Vislabāk būtu, ja nemierīgie un asinskārie «brāļi» vispār nebrauktu šurp. Taču viņi jau ir šeit, tikko beiguši maltīti, un pēc dažām minūtēm viņam būs jāsaka savs sakāmais. Un ne jau tā kā gribētos. Viņu saistīja tūkstošiem relatīvu ieganstu, kā arī pavisam reālas bažas: atsakoties it viegli varēja samaksāt ar dzīvību. Brāļošanos no nāvīga naida nešķir pat pistoles stobra garums.

Užahs atbīdīja šķīvi un ar delnu noslaucīja lūpas. Kas radis karot, tam ātri aizmirstas pieklājības normas. Viņam bija darīšanas ar Huseinu, taču mocīja izsalkums. Nu viņš bija paēdis un pie viena izklāstījis lietas būtību. Tagad viņš vēlējās dzirdēt atbildi. Viena otrai tuvu stāvošās, iegrimušās acis atgādināja bises stobrus. Arī viņa pavadoņi kā pēc pavēles pacēla galvu. Šķita, ka viņi ož pēc zemes, sviedriem un pulvera.

—     Dzelžus atradīsim, — Huseins pamāja. — Bet cilvēku… Viens piemērots bija, bet viņu nogalināja kopā ar Tahiru. Esat dzirdējuši?

Užahs noraidoši nožagojās.

—  Neko neesat dzirdējuši? — saimnieks izbrīnījās. — Tāds slaktiņš bija… Mūsējos vien nobeidza veselus četrus…

—   Bet vai zini, cik mūsējo jau nosisti? — Rudais nikni novaikstījās. — Mēs, še pie galda sēdošie, esam apbedījuši piecus tuvus radiniekus!

Vina acu divstobrene izšāva niknuma un naida lādiņu, ) _ i — bet arī Huseina dvēselē detonēja analoģiskas jutas.

—    Vai tad es tur esmu vainīgs?! Vai mani cilvēki? — Viņš izslējās. Galu galā šī ir viņa māja, viņa teritorija, šeit viņš ir saimnieks, un pietiktu ar vienu galvas mājienu, lai nekaunīgie ienācēji izputētu no zemes virsas.

—   Tas, kurš atminas tikai savas rūpes, bet aizmirst par drauga bēdām, var zaudēt draudzību uz visiem laikiem!

—    Atvaino, brāl. — Užahs pievēra acis un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Tavas bēdas ir ari mūsu bēdas. Mēs vienkārši esam pārāk nocietinājuši sirdis…

Mākslotā samierināšanās šai istabā nespētu nevienu maldināt. Kaukāzā katram zināms: samierinošs žests, miermīlīgs smaids, piekrītošs mājiens — ari tie ir ieroči. Tādi paši kā aiz muguras noslēpts kinžals.

—   Nekas, brāl. — Huseins pamāja un izspieda smaidu. Viņš labāk par visiem pazina kalnu viltīgās paražas.

Kad visi devās atpūsties, bet vadoņi pie tējas turpināja apspriest savas darīšanas, istabā ienāca viens no saimnieka palīgiem un kaut ko iečukstēja ierasti pieliektajā ausī.

—   Lai ienāk! — Huseins pavēlēja un izteiksmīgi pavērās Ismailovā.

—    Pavēro, varbūt tev derēs…

Tas pašķielēja uz kokgriezumiem rotātajām durvīm.

—   Sveicināts, Husein! — Istabā ienāca cilvēks milicijas kapteiņa formā ar uzblīdušu izēdāja un žūpas seju. Mundieris galīgi nepiestāvēja šai sejai, taču tādiem sīkumiem šai valstī jau sen nepievērsa uzmanību.

—  Paklau, draugs, izlīdzi, rīt bračkam kāzas, aizdod savu «mersi», lai viss būtu kā nākas…

Šāda familiaritāte vienmēr bija Huseinu kaitinājusi: viņš bija uz «tu» ar lieliem pilsētas un milicijas priekšniekiem, bet šis nožēlojamais iecirkņa inspektoriņš izturējās pret viņu kā līdzīgu. Bet dažkārt lietas labā emocijas jāapvalda.

—    Ņem, draugs, kāda runa.

Kapteinis kļuva mundrāks, redzams, viņš bija gaidījis atteikumu, kas uzreiz būtu norādījis uz viņu lielo atšķirību, kuru viņš lieliski apzinājās, lai gan norija šo kamolu, liekot lietā savu apbrīnojamo nekaunību.

Atļauju neprasījis, viņš nosēdās pie galda, izvilka no piestampātās kabatas cigaretes un aizsmēķēja.

—    Paklau, Husein, mūsu zēni apvainojušies uz Eljasu.

Patruļas mašīnām nemaksā kā nākas, par jauno kiosku neko nav uzsaucis. Tu jau varētu gan viņam kaut ko pateikt…

Iecirkņa inspektors izturējās tā, it kā viņi būtu līdzvērtīgi kompanjoni kādā lietā un tagad te runātu zem četrām acīm. Svešinieka klātbūtne viņu itin nemaz nemulsināja. Laikam jau viņš domāja, ka te visi ir savējie. Kuriem viņš pieskaitīja ari sevi.

—    Pateikšu. — Saimnieks paraudzījās uz Užahu. Tas pievēra acis.

—   Iepazīstieties, draugi, — tas ir mūsu iecirkņa inspektors Pjotrs Vladimirovičs, bet tas ir mans draugs…

—    Ivans. — Ismailovs draudzīgi pasmaidīja.

—   Pjotrs Vladimirovičs ir cilvēks ar sakariem, pazīst gandrīz visus šai pilsētā, — Huseins turpināja un nemanāmi pamirkšķināja.

—   Es iziešu, man šis tas kārtojams, bet jūs te pasēdiet. Petja, vai tev šņabīti atsūtīt?

—   Jā, var kādu glāzīti un kaut ko uzkost, vēl neesmu dabūjis pabrokastot.

Kad Huseins izgāja, Užahs pievirzījās tuvāk.

—   Paklau, draugs, ko tad tu tā, mašīnu aizņemies, vai nevari pats nopirkt?

—    Man ir deviņdesmit devītā, — iecirkņa inspektors pašapmierināti atbildēja. — Es tak teicu, vajag glaunāku, priekš kāzām.

—   Tad nopērc glaunāku!

Pjotrs Vladimirovičs apvainojās.

—    Nopērc, nopērc… Par utīm, vai?

—    Es tev iedošu naudu.

Izlaidīgajā sejā parādījās dzīva interese.

—    Cik?

Viņš pat nepavaicāja «par ko?», un tas izšķīra viņa likteni.

—   Cik vajadzēs! Vai labāk tā — es piezvanīšu uz Maskavu, un tev atdzīs jaunu dampi!

—   Tas būtu vēl labāk, ka tik nav meklēšanā. ._.

—   Apvaino, draugs! Kā tā var! Vai tu no SUARV kādu pazīsti?

—    No SUĀRV?

Atnesa šņabi un uzkodas. Pjotrs Vladimirovičs kāri iedzēra un tagad ar apetīti uzkoda.

—  Viņi ar mums nedraudzējas… Un naudu neņem. Nikni kā suni. Ko jūs vēlaties? Varbūt iztiksim bez viņiem?

—   Vajadzīgas adreses. Vismaz desmit, labāk virsnieku.

Kapteiņa sejas izteiksme palika nemainīga.

—   Adreses… Jāpadomā.

Slēpdams nicinājumu, Užahs paraudzījās uz cilvēku formā, kurš pašlaik remdēja izsalkumu. Ja šito vepri būtu pirms dažām stundām sašāvuši, tas jau kviektu kā kauts un vaimanātu kā sieva. Bet mūsu Alī varētu draudēt kaut ar drošu nāvi, viņš tik un tā nekad nenodotu savējos. Nemaz jau nerunājot par pārdošanos. Tāda, lūk, ir atšķirība starp īstu vīru un šo smirdīgo cūkas speķi.

—   Viens gājiens man padomā. Izdarīsim, — nomurmināja Pjotrs Vladimirovičs, žļembādams cienastu.

Kriminālā Tihodonska gatavojās lielajam saietam. 1a vairs nebija tik viendabīga kā agrākajos gados, kad vienotā zagļu kopiena dalījās «maļinās» un «kodlanās» un sasaukt saietu varēja divu stundu laikā, tādēļ ka katrs zaglis, blēdis, trumpja vai godīgais frajers vai ari puišelis no pakalpiņu vidus stingri ievēroja «likumu» un zagļu disciplīnu. Ikkatram no viņiem svarīgākās bija kopienas intereses un «zagļu mantība» — kopējā kase; izdarīt tajā savlaicīgas iemaksas skaitījās goda lieta. Pat tuberkulozes nomocītais, savulaik slavenais kabatzaglis Žora Peka katra mēneša beigās nesa Mantzinim kvar- tiņu no savas sešdesmit nibļu elektriķa pensijas. Viņu mēģināja atsvabināt no nodevas, taču viņš apvainojās un nākamajā reizē ieradās atkal ar plaukstā sažņaugtu banknoti.

Tagad viss ir citādi. Plecu pie pleca ar tradicionālajiem noziedzniekiem pie darba ķērušies arī šķietami situēti jauni cilvēki, kuriem nav pieredzes zagšanā un laupīšanā, kuri nav apgrozījušies zonā, nav iekarojuši autoritāti pahanu un bijušo ieslodzīto acīs, kuri nezina «likumus», «feņu», neko nesaprot no «musturiem». Vienīgais, ar ko tie var lepoties, ir fizisks spēks, nekaunība un vēlēšanās dabūt visu uzreiz. Tie sarūpējuši sev ieročus un pirmie sākuši izmantot sprāgstvielas, tādēļ ka zagļu rindās nav spridzināšanas speciālistu un izbijušu «kaujinieku». Viņi paši izdomājuši sev noteikumus, kurus nosaukuši par «priekšstatiem», viņi plaši praktizē vajadzīgu valsts struktūru darbinieku uzpirkšanu un tāpat bez kādiem saietiem nošauj katru, kas stājas viņiem ceļā. Atšķirībā no zagļiem viņus iedēvējuši par «sportistiem» vai ari bez puķītēm — par bandītiem.

«Sportisti» bija izbrīvējuši sev vietu zem saules un mazliet pastūmuši malā zagļus, tādēļ ka bija spēcīgāki, pārāki skaita ziņā, tīrām biogrāfijām, labāk prata apieties ar ieročiem, bet galvenais — nekas nespēja tos atturēt…

Tagad Tihodonskā mitinājās laika ietekmē stipri izmainījusies zagļu kopiena un vesels lērums organizētu noziedzīgu grupējumu, kurus milicijas dokumentos saīsināti apzīmēja tā: ONG. Atšķirībā no daudziem citiem reģioniem šeit kopdzīve ritēja mierīgi, taču savstarpējās attiecības bija diezgan vēsas: abas puses ieturēja distanci. Tomēr nopietnās lietās puses nevarēja iztikt viena bez otras — gluži kā nolaista komunālā dzīvokļa naidīgi kaimiņi, kas gadiem nav savā starpā sarunājušies, sapulcējas kopējā virtuvē, lai apspriestos, kā nomainīt izrūsējušu kanalizācijas cauruli.

Tādēļ vecais cietumnieks un autoritatīvais «likumnieks» ar iesauku Krusts sūtīja ziņnešus ne tikai pie zagļu autoritātēm, bet arī pie ONG vadītājiem.

— Iestājušies īsti juku laiki, — viņš dobji vēstīja, sēdēdams gara, pulēta galda galā kantorī slēgta tipa akciju sabiedrībā, kuru greznoja visai dinamisks nosaukums — «Satiksme».

Trāpīgāks nosaukums būtu «Stāvvieta», tādēļ ka firmas pamatnodarbošanās bija maksas iekasēšana par automašīnu novietošanu vietās, kur apgrozās daudz cilvēku: pie kinoteātriem, restorāniem, tirgiem, stadioniem, tirdzniecības centriem. Katru dienu šeit izmalās cauri tūkstošiem mašīnu, manīgi puikas veikli, bez kādiem kases aparātiem, kvītīm un tamlīdzīgām birokrātiskām izvirtībām ievāca naudiņu… Pārvēršot cietā valūtā, vidēji iznāca piecdesmit sešdesmit tūkstoši dolāru mēnesī; kontrolieri saņēma piecsimt tūkstošus rubļu mēnesī katrs, nekādas investīcijas un papildlīdzekļus vairs nevajadzēja.

Darbība balstījās uz pilnīgu uzticēšanos: puišeļiem ne prātā nebūtu ienācis pievākt kaut vienu rubli, tādēļ ka tie lieliski zināja, ka arī par kapeiku var pazaudēt pautus. Nodokļu inspekcija neprasīja uzrādīt kvīšu pasaknīšus un kases lentes, jo bija cieši pārliecināta par «Satiksmes» dibinātāju — pilsoņu Oļega Vasiļjeviča Kalašņikova un Ivana Ivanoviča Starova, paralēlajā dzīvē Krusta un Ziemeļa, kristāltīro reputāciju. Arī visu līmeņu nodaļas cīņai ar organizēto noziedzību neveltīja viņiem uzmanību, tāpat iecirkņu inspektori un rajonu administrācijas…

Piecpadsmit tūkstošus «operatīviem izdevumiem» katru mēnesi pievāca Ziemelis, kurš bija izdomājis un organizējis šo biznesu, pārējais bija tīrā peļņa. Savā piecdesmit astoņu gadu garajā mūžā, kurš ietvēra arī divdesmit ieslodzījuma gadus, Krusts vēl nekad nebija nodarbojies ar kaut ko tik ienesīgu un drošu. Viņa partneris pakāpeniski paplašināja maksas stāvvietas, tādēļ bija nepieciešams uzturēt sakarus ar rajonu administrāciju vadītājiem, kuri pieņēma izšķirošos lēmumus; dažas reizes Ziemelis bija ņēmis līdzi ari Krustu.

Šim sākumā nācās pārvarēt zināmu neveiklības sajūtu varas priekšā. Pēdējo gadu laikā Ziemeļa ietekmē Krusts bija ievērojami mainījies: noņēmis tetovējumus redzamajās vietās, bleķiniekus aizstājis ar rūpīgi pietonētiem keramikas zobiem, sācis valkāt smalkus uzvalkus ar stērķelētiem krekliem un kaklasaitēm, izmeklētus apavus, nēsāt partnera dāvinātu Šveices pulksteni un «Pārķēra» pildspalvu ar zelta spalvu, taču tās visas bija tikai ārējas izmaiņas — zem šīs čaulas slēpās visu mūžu varas tramdīts noziedznieks, kurš baidījās, ka smalko masku kuru katru brīdi noraus, bet pašu pliku notupinās četrrāpus, lai izvandītu tūpli sarullētu naudaszīmju, «nūjiņas» — celofānā ievīstīta opija stienīša vai «vēs- tulītes» meklējumos.

Iekšējās izmaiņas notika, kad kārtējā solīdā kabineta saimniece, uzklausījusi Ziemeļa piedāvājumu, no svarīgas amatpersonas pārvērtās parastā, nedaudz izbiedētā sievišķi un, nolaidusi acis, nomurmināja:

—    Man nekas nav pretim, es jūs atbalstīšu… Tikai jūs jau zināt, kā tādas lietas notiek… No sākuma jums jāaprunājas ar Kalašņikovu, viņš tur šo teritoriju… Ja sarunāsiet, nāciet, lēmumu noformēsim triju dienu laikā…

Krusts nosprieda, ka šis Kalašņikovs ir viņa uzvārda brālis no kādas augstākas instances, bet Ziemelis jautri iesmējās un norādīja uz savu partneri.

—   Te jau viņš sēž, Oļegs Vasiļjevičs Kalašņikovs, pats personīgi. Mēs strādājam kopā!

—   Jā… Tad lūk, kā… Tad jau viss kārtībā…

Sieviete sāka drudžaini pārcilāt papīrus uz sava rakstāmgalda.

—    Tad mēs visu ātri nokārtosim… Piezvaniet nedēļas beigās vai kādu atsūtiet…

Savā garajā dzīvē labi iemācījies sajust baiļu smaržu, Krusts nojauta, ka viņa no tā baidās daudz vairāk nekā no varas iestādēm. Iekšienē kaut kas noklikšķēja, un ietram- dītais noziedznieks pagaisa. Respektablais uzņēmējs draudzīgi atvadījās no kabineta saimnieces un kopā ar partneri izgāja ārā. No šī brīža viņš jutās kā pavisam cits cilvēks un turpmāk ne vienu reizi vien uzslavēja sevi par to, ka bija izvērtējis savus agrākos uzskatus, kas bija sasmirduši kā kameras pakalpiņa kājauti. Uz to viņu bija pamudinājis neveiksmīgais atentāts un Ziemeļa zem četrām acīm vaļsirdīgi teiktie vārdi:

—   Mūsu «likumi» se-e-en novecojušies, un ari laiki tagad pavisam citi. Dzīvot tā kā pirms divdesmit gadiem neviens vairs negrib, arī zagļi ne. Ja raudzītu viņus piespiest, nekas labs tur nesanāktu. Iesnaudušos pahanu neviens vairs necienīs, pat neaicinās uz saietu un padomu neprasīs, noklusēs un cauri…

Veco zagļu tradīciju glabātājs saprata, ka tā tas arī būs. Vispirms viņš pārvācās uz jaunu māju, tad ar elektrību nodzina saullēkta tetovējumu uz labās delnas, tad piekrita ietērpties pieklājīgā uzvalkā…

Tagad viņš sēdēja grozāmā ādas krēslā, it kā būtu pavadījis tajā visu mūžu.

—   īsti juku laiki, — Krusts atkārtoja un smagu skatienu nomērīja visus klausītājus.

Pa labi sēdēja Ziemelis — pahana labā roka, viņam apritējuši trīsdesmit pieci gadi, taču viņš jau sen bija autoritāte, aiz muguras divi «gājieni» — par laupīšanu un atklātu zādzību, kopā seši gadi. Nesen viņu kronēja par likumīgo zagli. Saietu sasauca Krusts, bet šis bija galvenais ierosinātājs. Nemaz tik bieži negadās tā, ka «likumnieks» gatavo sev mantinieku… Parasti pilsētā ir viens zaglis, pilntiesīgs kopienas saimnieks. Ja ir cienīgi sekotāji, lai pagaida, kamēr pahans aizies viņsaulē… Taču parasti pacietības nepietiek un kandidāts cenšas pasteidzināt iesīkstējušo večuku. Dažkārt tas izdodas, dažkārt ne, tad tiek izrādīta pretestība un skan šāvieni, zib naži, līst asinis… Tādēļ Krusts rīkojās prātīgāk, un viņi ar Ziemeli dzīvoja mierā un saticībā…

Mazliet tālāk savā krēslā atgāzies Laķieris — apaļu seju, retiem, bezkrāsainiem matiem, bāliem plakstiņiem un skropstām. Cilvēks bez vecuma, raksturīgām īpatnībām un uzkrītošām pazīmēm. Patiesībā viņam bija četrdesmit divi gadi un tikai divas sodāmības par zādzībām ar kopējo termiņu — pieci gadi. Neizteiksmīga seja un necils ietērps… Viņš valdīja pār mašīnu zagļiem. Viņa impērijā nepilnas dienas laikā mašīnu gan pārkrāsoja, gan pārsita agregātu numurus, gan uztaisīja tai jaunus dokumentus. Speciāla grupa izpildīja pasūtījumus: marka, izlaišanas gads, krāsa… Divas brigādes dzina vāģus no Vācijas un Polijas, turklāt neviens nevarēja pateikt, vai tās ir aizdzītas vai nopirktas izpārdošanās. Pats Laķieris tika pie savas iesaukas vēl jaunībā par to, ka meistarīgi prata piemeklēt krāsu un uzburt «rūpnīcas» glanci. Arī tagad, kļuvis par autozagļu karali, viņš nekautrējās uzģērbt kombinezonu un līst krāsotavā; šķita, ka viņam tas patika. Un tā ari bija.

Aiz Laķiera, atbīdījis krēslu, lai varētu izstiept sakropļoto kāju, sēdēja Klibais. Par zādzībām un laupīšanām viņš bija novilcis aiz dzeloņdrātīm četrpadsmit gadus un izskatījās daudz vecāks par saviem četrdesmit septiņiem. Viņš likās saguris un slims. Visi klātesošie zināja, ka viņam ir vārgas plaušas un ka viņš vienā laidā dzer visādus draņķus: gan suņu, gan āpšu taukus, vienreiz Ziemeļa čomaki pat bija atsūtījuši roņa taukus. «Tā tik bija manta!» Klibais pēcāk stāstīja. «Ieēd vienu zupas karoti, pat karsti sametas kā no hankas [2] .» Nonēsātais uzvalks kā maiss karājās uz izdēdējušajiem pleciem, kabatzagļa nervozie pirksti visu laiku kustējās: te bungāja pa galdu, te berzēja cits citu, te atkal veidoja kaut kādas figūras. Pats viņš sen vairs nestrādāja, bet visi Tihodonskas «šipači» un «farmazoni» klausīja viņa pavēlēm. Pa kreisi pie galda sēdēja Pelēkais, Kurmis un Dīkdienis. Tie bija jaunie, jau cita paaudze, — Pelēkajam un Kurmim bija divdesmit četri gadi, bet Dīkdienim divdesmit seši. Ari izskatījās viņi citādāk — treniņtērpos, krosenēs, īsiem matiem, ar ķēdītēm un zīmoggredzeniem, košļenēm nerimstošajos, spēcīgajos žokļos. «Baklažāni!» Laķieris nospļāvās. Arī Klibais nosodoši ecējās:

— Vai tad tiešām jāmērkaķojas pakaļ tiem «sportsme- ņiem»? Zaglim jābūt pieticīgam!

Jaunajiem nopelnu nebija daudz: pa vienai īstermiņa sodāmībai, Kurmis pat bija izkūlies sveikā ar nosacītu spriedumu. Bet Dīkdienis sēdējis par huligānismu, kas zaglim godu vis nedara… Visiem trim nebija gandrīz nekādu izredžu pakāpties pa zagļu hierarhijas kāpnēm, bet stimulēšanas princips «ne svīdējiem, bet līdējiem» nebija metis līkumu pat kriminālajai pasaulei.

Pirms dažiem gadiem, Krusta un bijušā Tihodonskas pa- hana Melnā Mēra sadursmes laikā, Klibais pirmais bija atklāti pārgājis viņa pusē, Pelēkais organizēja apsardzi un atmaskoja algoto slepkavu, kurš uzglūnēja pahanam, Kurmis un Dīkdienis bija personīgie «gladiatori»… Bet Krusts labo neaizmirsa.

—    Kas aptīrīja maiņas punktu Dārzu ielā, gaišā dienas laikā apšāva cilvēkus? Kas uz trases aptīra mašīnas? Kas nolaida no kājas Vasjku un Zemeļju? — viņš bargi tirdīja, it kā par šiem grēkiem turētu aizdomās savus tuvākos piekritējus. Tie vainīgi raustīja plecus vai novērsa skatienu.

—    Tie ir kaut kādi mežoņi, — teica Ziemelis. — Pa ausu galam esmu dzirdējis, ka uzradušās pāris apdauzītas brigādes… Viņus neviens nepazīst, un viņi ne ar vienu ne- čomojas.

Dīkdienis skaļi norija kamolu.

—    Kaut kādi čaļi meklējuši ieročus, it kā no vietējiem. Taču izčibēja kā miglā: pazuda ar galiem.

Laķieris ar plaukstām pieglauda retos gaišos matus.

—   Man atdzina jaunu «sesto», rādās, ka no trases. Kaut kāds pajoliņš, laikam izkārtne. Es šim saku: ar svešiem nekādās štellēs neielaižos. I>ai nāk pats saimnieks, ar viņu tad arī parunāšu. Viņš pagriezās un aizbrauca…

—   Es neko neesmu dzirdējis. — Kurmis pakratīja galvu, un Pelēkais atkārtoja viņa žestu.

—    Es arī neko.

Neko neteica vienīgi Klibais, šķita, viņš, biedru gaidošo skatienu mudināts, kaut ko atceras.

—     Uzradusies kaut kāda spicā grupa… — lēni, kā piemeklēdams vārdus, viņš beidzot ierunājās. — Daži puikas ir par to kaut ko dzirdējuši, taču skaidri neko nezina. Vadonim it kā esot iesauka Burvis, vairāk nekas nav zinājns… Tikai tas, ka baigi šerpie, novāks bez vārda runas. Kā tie tur, atcerieties… Lamzaks ar saviem skūtajiem…

Klātesošajiem acumirklī garastāvoklis bija čupā. Pirms dažiem gadiem jauns «aptaurētais» savāca veselu varzu sev līdzīgo un «uzbrauca» zagļu kopienai, turklāt tā, ka visiem šermuļi pārskrēja. Vispirms nošāva zagļu autoritāti Karali kopā ar diviem miesassargiem un šoferi. Krusts sūtīja izskaidroties «gladiatorus», kuru iesaukas vien jau iedvesa šausmas ikvienam pilsētas un tās apkārtnes zibenszellim: Gangrēnu, Velnu un Fomu. Bet pēc pāris stundām viņam pie mājas nometa maisu ar visu triju galvām.

Pēc neilga laika Lamzaks pats ieradās pie pahana, lai noskaidrotu attiecības: māju aplenca vāģi, pilni ar plikgalvainiem kropļiem — kādus piecdesmit purnus bija atvedis sev līdzi, pats iegāja mājā, nostājās cieši blakus un izrāva granātai gredzenu.

—   Ja gribi dzīvot, tā ari pasaki; ja negribi — tad mirsti!

Krustam nepietika dūšas, un viņš izvēlējās dzīvi, tādēļ

šīs atmiņas bija viņam sevišķi netīkamas. Pieturoties pie vecajiem noteikumiem un tradīcijām, viņam vajadzēja nekaunam atbildēt šādi:

—   Tu, āža pļūtekli, te man mīklas neuzdod! Ja jau savu plaukšķeni esi izvilcis, tad daudz vairs neplāties, rīkojies, bet es paskatīšos…

Un tur nudien būtu ko redzēt. Vai šim pietiktu dūšas atlaist pirkstus, lai tad abi uzlidotu gaisā. Bet, ja dūšas nebūtu, — ierautu asti, zaudētu stāju, un tad viņam beigas… Bet Krustam pašam pietrūka drosmes, un Lamzaks aizgāja kā uzvarētājs…

—    Kā to saprast? — Krusts draudīgi ierunājās. — Uz- radušies kaut kādi salašņas, bendesmaisi, bet jūs neko nezināt, mierīgi gaidāt, kamēr mūs atkal sāks slaktēt? Kā Karali un Gangrēnu?

—  Tā vairs nenotiks, — iebilda Pelēkais. — Visi atceras, ar ko Lamzakam tas beidzās!

«Aptaurētā» gals patiešām bija briesmīgs: viņu pašu un tā roklaižas sagrieza mazos gabaliņos, pārējie pajuka uz visām pusēm, daļu iemeta cietumā, bet citi ar zagļu piepalīdzību pazuda bez vēsts. Taču tā nebija zagļu «likuma» uzvara. Lai gan par to skali nerunāja, visi zināja, ka Lamzakam atmaksāja par nogalinātu milici, Lapsas, kuram noziedzīgajā pasaulē bija gana biedējoša reputācija, draugu.

—       Ceri, ka arī šos novāks Lapsa? — Krusts dzedri noprasīja. — Viņš tev nav nekāds izpalīgs! Viņam ir savas darīšanas, tev savas! Pēc Džafara mums jāķeras pie šiem mēsliem!

—  Tad vispirms tiksim galā ar Džafaru, — Ziemelis atgādināja.

Krusts piekrītoši pamāja.

—   Klibais aizies un personīgi pateiks Kalpam, tas ir cim- perlīgs, vajag izrādīt cieņu. Pelēkais pateiks Plācenim…

Gatavošanās gaidāmajam saietam turpinājās.

* * *

Katram laikam ir savi elki un savas vērtības. Kā spaļi pajuka sačākstējušās ideoloģiskās normas — komunistiskās ēras galvenie svētumi, kas desmitiem gadu ilgajā smadzeņu skalošanas laikā bija izskaudušas «tā saucamās vispārcilvēciskās vērtības»: sirdsapziņu, godu un cieņu, tikumu un godīgumu. Tagad uz pjedestāla lepni gozējās zelta teļš, «viņa augstība alkatība», it kā atlidojusi no sapuvušajiem Rietumiem savā nekaunīgākajā un nesātīgākajā veidā.

Visa izlaupīšanas un visu aplaupīšanas ēra iztika bez jebkāda drapējuma, maskējuma vai grima. Visu līmeņu amatpersonām vairs nevajadzēja apvienot personīgās labklājības celšanu ar profesionāla godīguma, ideoloģiskas izturētības vai sabiedrisku interešu degsmes imitācijām. Vienīgā prasība bija bezierunu lojalitāte pret augstākstāvošiem amatiem, kas ietvēra sevī prasību regulāri noskaitīt zināmu daļu savu ienākumu un bez vārda runas izpildīt visus rīkojumus, norādījumus, vēlmes un pat skaļi neizteiktas domas. Tas, kurš atbilda šīm prasībām, kāpa pa karjeras kāpnēm, bet pārējie izlidoja no Sistēmas. Notika ačgārna dabiskā atlase: priekšroka bija primitīvām, alkatīgām un nekaunīgām būtnēm.

Neapdāvinātiba un bezkrāsainība pamazām kļuva par būtiskām «visa tā» īpašībām, ko bija vērts atbalstīt, vilkt aiz ausīm, cerot uz verdzisku padevību ari turpmāk. Pilnvērtīga, spilgta un radoša personība nekad nemēģinās iztapt savam patronam un necentīsies uzminēt tā vēlmes, tādēļ šādi cilvēki skaitījās «sveši» un nekad neizpelnījās uzticību. Nomenklatūras pārdzimšana notika ātri: trijnieku pilni atestāti, aplama runa, nepareizi uzsvari un gramatiskās kļūdas rakstos kļuva par neatņemamu visu rangu vadītāju stilu.

Lai gan objektivitātes labad jāpiebilst, ka neba jau visi bijušie priekšnieki nāca no teicamnieku un ortogrāfijas pazinēju vidus, tomēr kaut kāds atlases siets tomēr eksistēja. Tolaik uzņēmumu ģenerāldirektori nekāvās restorānos, ne- blieza viens otram virsū no legāliem ieročiem, nespundēja pretiniekus pagrabos un nespridzināja konkurentus. Un, pats par sevi saprotams, varas orgānos nevarēja iefiltrēties noziedznieks, kuram aiz muguras sodāmība. Jauni laiki, jauni tikumi…

Taču nekompetence, gļēvums un neprofesionālisms, lai arī retušēti ar akcentētiem veiksmes rakursiem, pasūtījuma intervijām un labi apmaksātu roklaižu slavas dziesmām, nemitīgi prasa savu tiesu un saņem arī — ar zaudētiem kariem, aviokatastrofām, nemitīgu piekāpšanos iekšpolitikā un ārpolitikā, valsts autoritātes krišanu, neapturamu noziedzības pieaugumu, ekonomisku haosu, augošu iedzīvotāju nabadzību, morāles krīzi… Lai cik tas liktos paradoksāli, uz pašiem vadītājiem tas neattiecas: maksā citi trūcīgi, nevienam nezināmi «vienkāršie cilvēki», kas iet bojā simtiem un tūkstošiem, un nav ne vainīgo, ne atbildīgo. Galvenais uzdevums — personīgo kabatu piebāšana — tiek pildīts jebkuros, valstij pat visnelabvēlīgākajos apstākļos. Lai gan naudas raušana vienmēr bijusi saistīta ar diezgan lielu risku, šai jomā ieinteresētās personas izrāda neparastu gudrību, uzmanību un piesardzību.

—    Bet vai neiznāks tāpat kā ar «Tihprombanku»? — uzklausījis runātāju, pavaicāja Pastrjakovs un novilka ar plaukstu pa krietni pliko galvu. — Arī toreiz Tahirovs mums galvoja, ka viss būs normāli. Un kur viņš tagad ir?

Savu pateicis, Balabanovs piesardzīgi pavērās gubernatora vietniekā un tikko manāmi paraustīja plecus.

—    Pāvel Sergejevič, es runāju tikai par modeli… «Tih- prombankai» bija «komitejnieku» jumts, bet Tahirs pārvērtēja savas iespējas. Hondačevam nav tik pieklājīga aizsega… Taču, atkārtoju, tas ir tikai modelis… Realizācijas gaitā var rasties visādas negaidītas grūtības, no tām neviens nav pasargāts. Taču mums nav jāiedziļinās sīkumos, priekš tam ir cits līmenis un citi cilvēki — izpildītāji…

Oļegs Stepanovičs Balabanovs vadīja astoņus benzīntankus Tihodonskā un apkārtējos rajonos, un viņš zināja, ko runā. Agrāk šai biznesā bija daudz saimnieku, bet viņš bija modelējis shēmu, pēc kuras savilkt visu nozari vienās rokās, un pēc gada kļuva par vienpersonisku un visvarenu saimnieku. Šeit lielu lomu nospēlēja nodokļu atvieglojumi un dāsni kredīti, ko piešķīra apgabala administrācija, labi iestrādāti sakari ar piegādātājiem, Balabanova prasme kārtot lietas un viņa autoritāte vēl no tiem laikiem, kad viņš vadīja Apgabala izpildkomitejas Naftas produktu pārvaldi.

Neiztika arī bez visu veidu krimināla rakstura ekscesiem: kaut kur nodedzināja sevišķi spītīga konkurenta uzpildes staciju, kaut kur izlēja zemē «patvaļīgas» benzīna cisternas saturu, bet sasieto šoferi nolika līdzās benzīna peļķei ar degošu cigareti zobos, vairumtirgotājs, kas piegādāja apgabalam benzīnu, apejot Balabanova firmu, uzsprāga savā mersedesā, dažus cilvēkus nošāva… Bet Oļegs Stepanovičs, saprotams, tamlīdzīgās lietās neiedziļinājās — tas nebija viņa līmenis, lai gan viņš zināja, ka par «šerpajām» akcijām atbild Akops Čebanjans, ar kuru viņš nekādos sakaros neielaidās un kuru ne reizi pat nebija redzējis.

— Šie jūsu «sīkumi» noved pie ļoti nepatīkamiem rezultātiem… — Pastrjakovs neapmierināti noteica, nomērījis ar skatienu pie ovālā riekstkoka galda sēdošos solīdos nomen- klatūrniekus.

Trulās sejas, kuras, šķiet, uz mūžīgiem laikiem bija apzīmogojusi pašapmierinātības un augstprātības izteiksme, nicīgi nolaistie lūpu kaktiņi, puspievērtās acis, zem kurām melnēja lielāki vai mazāki žūpošanas maisiņi, dubultzods — Krievijai raksturīgas labklājības pazīmes, ko izraisījusi ne- sātīga barības patērēšana. Uzvalki, pletkrekli, kaklasaites, ne vienmēr prasmīgi saskaņoti, — visi pieci kā no viena inkubatora izlīduši.

Tā arī bija, klātesošie nāca no komjaunatnes staļļiem, kuru audzēkņiem vajadzēja atbilst reizi par visām reizēm nospraustiem standartiem, kuru neievērošana netika atbalstīta.

Blāvo acu stingrais skatiens slīdēja no viena pie otra, it kā caurstarodams katru, lai gan viņu pagātne un tagadne Pastrjakovam bija labi zināma.

Mazais, rūpīgi saķemmētais Žarkovs savulaik vadīja Apgabala komitejas VĻKJS propagandas nodaļu, bet jaunajos laikos Apgabala administrācijas Kredītu un finansu pārvaldi, ņiprais rešņuks Vozgonovs (ar uzsvaru uz pēdējās zilbes, kā viņš pats mēdza pasvītrot) kādreiz bija instruktors kādā no partijas rajona komitejām, pēcāk vadīja autobāzi, bet pašlaik bija iemiesojies tresta «Raža» ģenerāldirektora personā; trests iepirka no iedzīvotājiem lauksaimniecības produktus.

Kā baravika dūšīgais Kargapolovs ar īsi apgrieztajiem matiem, gludi skūtajiem rozā vaigiem izskatījās pēc pārauguša komjaunatnes vadoņa. Stagnācijas gados viņš dienēja VDK un atstāja dienestu viņam vien zināmos apstākļos ar oficiālu formulējumu: «veselības stāvokļa dēļ». Tagad apgabala administrācijā viņš strādāja par tiesībsargājošo iestāžu kuratoru. Pats jaunākais — Andreijs Kurašilovs — bija uzradies no nekurienes, no mežonīgā biznesa. Kļūdams par apgabala gubernatora znotu, viņš taisīja reibinošu karjeru un tagad ieņēma kāda piepilsētas bagāto rajona administrācijas galvas krēslu.

Beidzis apskati, Pastrjakovs apstājās pie Balabanova, kura vienkāršā seja pauda visdzīvāko uzmanību un visne- viltotāko interesi. Viņš prata patikt priekšniecībai, starp citu, arī pārējie klātesošie.

Cilvēkiem, kas bija sapulcējušies kamīna zālē bijušajā apgabala komitejas viesnīcā — nelielā komfortablā pilī, gleznainā pilsētas nostūrī, kurš jaunajos laikos bija nonācis zem apgabala administrācijas ēgidas, bez oficiālajiem amatiem un deputātu mandātiem piederēja vesels rentablu uzņēmumu un tirgotavu tīkls, lielas kapitāldaļas privatizētajos vietējās rūpniecības gigantos, milzu īpašumi, kas slēpās ārzonu firmās Kiprā un Kaimanu salās, tāpat solīdās Eiropas bankās. Ar to viņi atšķīrās no pagājušo laiku valdošās elites, kurai piederēja tikai vara un nekas vairāk: vasarnīcas, mašīnas, mēbeles, gaisakuģi un viss pārējais bija un palika valstij un tika nodots lietošanai uz attiecīgo amatu ieņemšanas laiku.

Viņi bija cieši saistīti ar ģimenes un citām saitēm: rado- šanās pēdējā laikā bija kļuvusi par labu toni, un komandas locekļi centās saprecināt dēlus un meitas, sadraudzēt sievas, iegūt ietekmīgus krusttēvus. Viņi kopā medīja, pērās pirtīs, nereti kopā svinēja svētkus un jubilejas.

Bet galvenais — viņi visi kopā un katrs atsevišķi taisīja naudu. No vienkārša cilvēka redzes viedokļa nauda viņiem it kā vairs nebūtu vajadzīga, tādēļ ka jau esošo būtu pagrūti notērēt, pat ja speciāli uzstādītu šādu mērķi. Taču šais aprindās ir citi kritēriji, nauda ir kā cilvēka iespēju un autoritātes mēraukla, pie tam nauda pelna naudu, un kurš sajutis šīs azartiskās spēles garšu, tas nekad labprātīgi neizstāsies.

Noziedzība viņiem bija kaut kas tāls, un viņi nekad nerunāja par tādām netīkamām lietām kā dedzināšanas, laupīšanas, slepkavības, uzskatīdami, ka netīrajai noziedznieku varzai nav ar viņiem nekāda sakara. Taču visi lieliski saprata, par kādiem «nepatīkamiem rezultātiem» bija ieminējies Pāvels Sergejevičs.

Tagad viņiem bija nepieciešama sava banka. Naudas «apgrozīšana» un pasakainu procentu grābšana no gaisa, līdzekļu pārpumpēšana uz ārzemēm, manipulācijas ar kredītiem… Viņi varēja izmantot jebkuru no šiem paņēmieniem, bet agri vai vēlu baņķierim nāksies uzticēties pilnībā, viņš pārvērtīsies par savu cilvēku un neizbēgami pretendēs uz vienlīdzīgu daļu.

Visa vaina jau nebija tikai daļā — savā lokā nedrīkstēja ielaist svešu cilvēku. Tādēļ bija nepieciešama sava banka. Radīt to no jauna ir pārāk ilga un sarežģīta ķēpa. Kredītattiecības veidojas gadiem. Vajadzīga gatava banka. Taču gatavas bankas apkārt nemētājas, tās kādam jāatņem. Tahirs to mēģināja, taču tika nogalināts kopā ar visiem saviem draugiem. Slaktiņš «Mazajā Parīzē» satrauca visu pilsētu.

—   Mums tādas nepatikšanas nav vajadzīgas, — Pastrja- kovs uzsvēra, — tādēļ mums jārīkojas tikai un vienīgi saskaņā ar likumu. Un es nepiekritīšu Oļegam Stepanovi- čam, ka Hondačevam nav solīda aizsega…

Blāvās acis apstājās pie Balabanova.

—    Jūs zināt, ka mūsu cienījamais kolēģis un deputāts Voroncovs mēģināja pievākt «Zelta loku». Viņš bija ļoti nopietns cilvēks un prata sasniegt nospraustos mērķus, taču viņam nekas neiznāca. Vēl trakāk, viņš pēkšņi nomira! Pastijakovs skumji pašūpoja galvu.

—   Bet tas taču ir ļoti nepatīkams fakts. Un ļoti žēl, ka neviens tam nav piegriezis vērību…

—    Es visu pārbaudīšu, — Kargapolovs tīri vai salēcās.

—    Pārbaudīšu un ziņošu.

Sacītais uz klātesošajiem sevišķu iespaidu neatstāja. Vai

mazums kāds kaut kur nomirst… Tas taču notiek citā līmenī.

* * *

Telefona zvans pamodināja Alekšu sešos no rīta.

—    Vēl pampsti? — rupji noprasīja Nikolajs Ivanovičs.

—    Palūri laukā!

Ar klausuli rokā Alekss piegāja pie loga un atvilka aizkaru. Lejā stāvēja piectonnīga kravas mašīna, šoferis lūrēja pa nolaisto logu, māja ar roku un neizdibināmā jautrībā plātīja muti līdz ausīm. Kravas kaste bija līdz malām pilna ar tumšbrūniem kartupeļiem. Alekss nostenējās vien.

—   Nu, ieraudzīji? — Klausule atkal atdzīvojās. Šefa balss skanēja stingri un prasīgi. — Uzvelc bikses un dodies firēt preci. Parit atdosi piecpadsmit «mīlīšus».

—   Kādus vēl piecpadsmit «mīlīšus»? — Alekss raudulīgi pārjautāja. — Tirgū augstākais labums iet par trim stabiem kilo. Bet šitie galīgi zemaini tāpat kā pagājušo reizi… Toreiz es knapi aizlaidu par diviem…

—   Laid par cik gribi, tik un tā atdosi piecpadsmit «mīlīšus». Maksā no savas kabatas vai nepinies ar uzpircējiem — stāvi un tirgo pats!

Aleksam bija trīs teltis un divas vietas dārzeņu rindā. Bet tirgus piegāzts ar kartupeļiem, un divu dienu laikā pārdot piecas tonnas otršķirīgas preces bija gaužām nereāli. Nikolajs Ivanovičs to lieliski zināja.

—   Labi, labi, kusties! Svied to mauku laukā un drāz uz tirgu! Tikai neej čurāt..

—    Kāpēc nevar čurāt? — Viņš uzķērās uz ēsmas. Šefs apmierināti iesmējās.

—  Tāpēc, ka vēlāk iesi uz triperbāru nodot analīzes! Lai diagnoze būtu nekļūdīga!

Nikolajs Ivanovičs nolika klausuli.

—    Kas noticis? — apvaicājās Svetka. Šefs bija nosaucis par mauku ne jau personīgi vinu, bet jebkuru sievišķi, kuram vajadzēja atrasties pie Alekša. Bet šoreiz tika Svetkai. Taču viņai nepiestāvēja šis apzīmējums. Varbūt tomēr piestāvēja? Velns viņu zina, tagad visas robežas bija noslaucītas, jēdzieni sajukuši… Kā uzskatīja agrāk? Prostitūta liekas gultā par naudu, bet mauka sev un citiem par prieku: iedzeršanas, skaļas kompānijas, restorāni… Aleksam pašam nebija skaidra bilde, kā tas notika agrāk, tikai tik, cik Šķībais pastāstīja. Bet šoreiz pat viņš netiktu gudrs…

—   Ko sastingi? — Svetka savilka grimasi: sarauca pieri un izvalbīja acis, neapšaubāmi kopēdama viņa fizionomiju.

—   Atkal kāds brauc virsū?

Viņa sēdēja uz ne sevišķi tīra palaga, pavilkuši kājas zem sevis, gaļīgos pupus pret gurniem atbalstījusi. Deviņpadsmit gadu, bet jau paspējusi novazāties. Lai gan drātējas no četrpadsmit. Rudie mati sapinkājušies, vakardienas tuša izsmērējusies. Pa restorāniem viņš to nevadāja, naudu viņai nedeva — tā, šad tad atmeta sīceni zeķbiksēm… Visas izpriecas — vidiķis un pāris glāžu salda vīna, saldējums un gulta vai kas nu' tās vietā kuro reizi patrāpījās: lete, kartupeļu maisi, uz grīdas nomests vatenis… Tiesa, dažas reizes viņi kopā bija braukuši uz Antalju un Emirātiem, svētdienās izrāvās pie Šķībā uz dārzu, cepa tur šašlikus, bet kur tas laiks, toreiz šefs vēl nebija sakampis pie rīkles.

—    Nav tava darīšana, — Alekss negribīgi noburkšķēja, juzdams, ka samaitātais garastāvoklis kāpj pa muti laukā.

—   Jāiet. Piecelies un nomazgājies, citādi izskaties pēc raganas!

—    Vakar tu dziedāji citu dziesmiņu, — atcirta Svetka.

—    Uzklupi kā pliks zaldāts, pat uz vannasistabu nelaidi!

Viņa nesteidzīgi piecēlās, ar aptiekas gumiju saņēma pakausī matus tā, ka kļuva redzamas nekrāsotās saknes, un ar plikajām pēdām aizļepatoja pa čīkstošo, nobružāto grīdu. Bālie dibena vaigi aizgorījās, zilā mušiņa uz labā noplivināja spārniņus, it kā taisītos pacelties gaisā. Istaba ar augstajiem, sastiķētajiem griestiem un saplaisājušajām sienām bija gandrīz tukša. Vecs dīvāns un teļļuks ar vidiķi uz ēdamgalda — tas arī viss. Vienīgais bijušā komunālā dzīvokļa greznojums bija Svetkas smuidrais augumiņš.

«Godīga devējiņa» — atmiņā uzausa apzīmējums no Šķībā klasifikācijas, un viņš devās tai nopakaļ. Svetka tualetē urdza kā strautiņš, Alekss lēnā garā sāka mazgāties. Tualeti no vannasistabas atdalīja kaut kas vidējs starp sienu un sētu, sasistu no neapstrādātiem, nomelnējušiem dēļiem, kuru bija pieticis tikai diviem metriem, tālāk labierīcības saplūda kopā, atgādinot gigantisku, otrādi apgrieztu penāli. Dzīvokļa remonts un pārprojektēšana prasīja lielus ieguldījumus, nemaz jau nerunājot par mēbelēm: pašreizējā situācijā šādi tēriņi bija nereāli.

Gurdeni iztukšojās izrūsējušais klozets, noklikšķēja aiz- bīdnītis.

—    Kāpēc tu bultējies? — viņš slinki apprasījās.

—    Ieradums…

Svetkas paradums plikai klaiņot pa dzīvokli uzbudināja Alekšu, ari tagad viņš sajuta vīrestības pieplūdumu, pagaidām vāju, nu tādu — pirmo vilni, kas, starp citu, solīja drīzu atkalvarēšanu. Tikko viņš bija grasījies iet uz tualeti, taču tagad savus nodomus mainīja, bez tam pārpildītais pūslis saasināja seksuālās izjūtas.

Izlietne bija sadauzīta, un mazgāties nācās virs milzīgas, krietni apskrāpētas vannas. Nogaidījis, kamēr Svetka nolieksies, lai iztīrītu zobus, Alekss pietupās un sāka pētīt vietu, kur tvirtie gurni savienojās, veidojot dibena apaļumus un vēl šo to. Ieraudzītās bieziem matiem apaugušās ādas krokas uzjundīja pirmo vilni, viņš iztaisnojās un sāka pierikoties aizmugurē; viņa grozīja dibenu un spirinājās.

—    Pietiek, pietiek, pats teici…

Satvēris balto miesu spēcīgajos pirkstos, viņš apvaldīja grozīšanos un nokļuva, kur vēlējās. Svetka acumirklī sastinga, ar rokām ierasti atbalstījusies pret vannas malu. Jau apmēram mēnesi zem tās gulēja Šķībā atnestais smagais sainis. «Kardānu vārpstas,» viņš bija paskaidrojis. Bet kādēļ tās vajadzēja slēpt pie Alekša zem vannas? Un no kurienes masierim automašīnu rezerves daļas? Un kāpēc viņam bija tāds ģīmis, it kā uz galvas veltos ķieģelis?

—    Kas ir?

Domas bija iegriezušās citā gultnē, un iekāre aprima.

—   Ei, kas par lietu? — Svetka apzinīgi centās vainu labot.

—    Gribi, pasūkāšu…

—    Kas, kas… Pati tirinies… Negribi — nevajag ari!

—    Liecies mierā! Ejam uz gultu, es tev visu izdarīšu!

—   Vairs nav laika, — Alekss noburkšķēja un izgāja no vannasistabas. Vainīgu izskatu Svetka vilkās nopakaļus.

Pēc stundas Alekss jau skraidīja pa tirgu, cenzdamies nogrūst preci, bet gāja vēl sliktāk, nekā viņš bija gaidījis. Nācās tirgot ar zaudējumiem un vajadzēja krietni nopūlēties, lai tos pēc iespējas mazinātu.

—    Lai tad iet par divi ar pusi, — viņš ņēmās pierunāt kumpdeguni Tomazu, kuram bija sešas būdas tirgū un divas pilsētā. — Nākamreiz es tev došu ejošu preci ar atlaidi… Sāksies zemenes, bumbieri, aprikozes… Goda vārds! Pats mazāk nopelnīšu, bet ar tevi norēķināšos!

—    Nikādi nivaru, dārgais, — tas flegmātiski atbildēja, raudzīdamies sāņus. — Bumbieri un zemenītes, tas ira labi, tie manam Gagrā bija daudz. Bet kartupelis ira slikti, va ne? Tas pa divi rubul jātirgo, citādi vēl ņems un viss sapūs…

—  Ja par divi, tad es trešdaļu zaudēju, — Alekss sašauts noteica.

—   Kāpēc tik dārgu ņēmi? — Tomazs rezignēti noprasīja.

—    Cenu nezina?

—    Viens maita mani nogrābis pie džegas, — pažēlojās Alekss.

—   Tad nestrādā ar tādu. Nāc pie manīm, manējais drīz divas būdas pie stacijas taisīs…

Tomazs apklusa, kaut ko ieraudzījis Aleksam aiz muguras. Tas pagriezās un pārvērtās sālsstabā.

—   Maita, saki? — Garš, impozants vīrietis baltā kreklā, dzeltenā zamša jakā, rūpīgi izgludinātās melnās biksēs, kuru gali glīti uzgūlās melnām kurpēm ar stūrainiem purngaliem, stāvēja un ironiski smīnēja. — Jā, ar maitām nudien nevar sastrādāties, laikam tev tiešām vajadzēs iet pie Tomaza…

Nikolajs Ivanovičs sakārtoja dārgās brilles ar dzeltenajiem stikliem un automātiski pārvilka ar roku ezītī apgrieztajiem sirmajiem matiem.

—  Tikai vispirms tev vajadzēs norēķināties ar mani. Man taču nepatīk parādnieki. Un pļāputašas arī ne.

—    Es jau nerunāju par jums…

Mēle Alekšu vairs lāgā neklausīja, galva kļuva dulla.

—   Zinu, par ko, visu es pārjums, maukmēbelēm, zinu… Vai atceries, ko tu teici Igoram? Ai, ai, šitais asinssūcējs, mūs izspiež kā citronus, bet pats tik ber sev ķešā!

—   Es tā neteicu, — Alekss gļēvi nomurmināja. Viņš saprata, ka notikusi katastrofa, tikai vēl neapjauta, kādi būs tās apmēri.

—    Neteici? — Impozantais vīrietis pārsteigti noplātīja rokas. — Bet ja es Igoriņu atvedīšu šuip, bet tev iespraudīšu dirsā lodāmuru?

Alekss klusēja.

—   Nu, aizvēries? Redz, redz… Tātad saprati, ka esi muļķis. Igoriņš ir par tevi prātīgāks, tādēļ es tavas būdas atdošu viņam. Un tad vēl parēķināsim… Cik es tev devu kredītu, cik tu esi atdevis, un cik procentiņu saskrējuši. Varbūt pat nāksies atņemt tavu vonungu…

Šefs apgriezās un aizgāja gar dārzeņu rindu.

—   Bet par kartupeļiem lai norēķinātos kā nākas! — viņš promejot izmeta.

Mīkstām kājām Alekss aizsteberēja līdz «štāba» būdai, kur noliktavā bija ierīkojis sev kaut ko līdzīgu kabinetam. Atkritis uz piena rindā zagtā soliņa, viņš atstutējās pret sienu un ilgi sēdēja aizvērtām acīm, elpodams mitro puvekļu smaku.

Šefs izdarīs, ka teica. Kam sūdzēsies? Ne partijas, ne arodbiedrības, ne augstākstāvošas priekšniecības… Izmetīs no darba un atņems pēdējo…

No uztraukuma un nervozēšanas apsāpējās galva, gribējās iedzert pentalgīnu, bet vēl vairāk iemest šņabi un aizmirsties.

—   Ožu, ka saimnieks tuvumā, — viņš izdzirda pazīstamu balsi. Vovčiks nāca pašā reizē, tagad iztiksim bez pental- gīna…

—   Vai drīkst ienākt jūsu mājiņā? — Atsprāga durvis, un sāniski iespraucās Šķībais savā parastajā ietērpā: melnā bīt- lenē, īsā tādas pašas krāsas jaciņā, kura pat nejaudāja apsegt vēderu, platās, saņurcītās biksēs un novalkātās kurpēs. Uz milzu ķobja šķībi uztupināta niecīga bobrenīte, uz pleca uzmesta mūžīgā soma.

—    Nu, ko tāds saskābis? Pauris sāp? — Kā vienmēr, viņš nekļūdīgi konstatēja vainu, ienākdams noliktavā un izstiepdams milzīgās, raupjās rokas. No viņa plaukstām strāvoja nomierinošs siltums, sāpes pakāpeniski rimās, arī izmisums mazinājās, un iestājās miers.

—    Paldies, Vovčik, — Alekss atviegloti noteica.

—    Kas par vainu? — Paziņa atkal bija nekļūdīgs.

—    Baigie sūdi, vecīt. Šefs mani bendē nost, nav vairs dukas. Sākumā slauca tukšu, te trīs, te piecas savas tonnas dabūju piesviest.. Tagad vispār taisās padzīt un atņemt bodes…

—    Kāpēc? — Simtkilogramīgais, greizais Vovčiks piemetās uz soliņa. Tas nokrakšķēja vien.

Alekss apdomājās.

—   Skaidri nezinu… Puiši tērgāja, ka viņš esot pediņš, es ari kaut ko pamuldēju… Viņam visu noziņo. Tad vēl… Šodien nosaucu viņu par maitu, bet šis uzdzirdēja. Bet viņš nudien ir maita! Tikai tagad man vakars. Uztaisīs aprēķinu — zini, kā tādi rēķina? Teica, ka atņemšot man dzīvokli… īsi sakot, noēdīs bez sāls! Viņš vienmēr kādu ēd, lai citi baidītos. Šoreiz mana kārta…

—  Neaizrisies? — Šķībais nicīgi sašķieba seju, pilnā mērā attaisnojot savu iesauku.

—    Kas tad viņam notiks?

—    Kas, kas… Kad vāļājos pa zonu, zini, ko es apjēdzu?

—   Kad tā paklausās, jādomā, ka tu tur esi sapratis dzīves jēgu… _

Vecakajam biedram patika mācīt Alekšu dzīvot, un visai viņa gudrībai bija viens avots: pastiprināta režīma labošanas darbu kolonija Mordovijā, kur viņš bija pavadījis gandrīz astoņus savas mīklainās jaunības gadus.

—   Pareizi. Kur tad, tu domā, var iepazīt dzīvi? Institūtos? Tur rit tikai tāda falšā dzīvīte…

—    Ko tad tu saprati?

Alekss saausījās: ārpusē pie būdas kāds pilnā rīklē ieaurojās. Bet Svetka klusēja, tātad uz viņiem tas neattiecās.

Šķībais izvalbīja acis.

—   Nevienu nedrīkst apcelt! Izies cauri vienreiz, otrreiz, trešoreiz, simtoreiz, bet vienā jaukā dienā — bac! Un tev nospicēts dzelzis vēderā gan, ķepiņas vien notirināsi kā saspiests prusaks… Un nav svarīgi, ka tu esi autoritāte, bet tevi apstrādājis pārpists gailis, — aiz šīs robežas viss viens.

—   Pērciet kartupelīšus, kundzīt, pērciet vien, — iespiedzās Svetka. — Kas par to, ka zemaini, toties bez radiācijas!

Alekss nosmaidīja: malacis skuķis, ne tikai priekšiņa, ari galviņa strādā!

—    Nu, kas tad šefam notiks? Ko tu ar to gribēji teikt?

Šķībais paraudzījās apkārt un ierunājās čukstus.

—    Kas? Lūk, tas! Nedrīkst cilvēku iedzīt stūrī un visu viņam atņemt. Kur tu tagad vari dēties?

Alekss paraustīja plecus.

—   Tur jau tā lieta, ka nekur. Viņš domā, ka izputinās tevi un viss beigsies labi. Tas, ka mēs varam priekš viņa kaut ko «pasūtīt», viņam pat prātā neiešaujas. Ja iešautos, tad viņš tā nedarītu. Tātad nolaidis greizi. Nieka lieta — «sūtīsim», un cauri… Viņš tevi slauks līdz kapa malai, pazīstu tādus vilka gabalus! Labāk vienreiz noskaitīt naudiņu, un lieta darīta. Brīvs kā kaķis, nevienam neesi parādā, strādā pats priekš sevis. Neviens neņem nost ūķi, neviens nežņaudz elpu ciet…

—   Nu gan tu laid, — Alekss iesvilpās. — Nobungāt viņu taisies, vai? Bet es domāju, ka tu esi tikai masieris…

—    Ne jau mēs paši, ne jau paši, — Šķībais drudžaini čukstēja, dziļi iegrimušās vēža acis piespiedās virsdegunei. — Bet kā tu savādāk tiksi no viņa vaļā? Nekā!

Alekss aizvēra noliktavas durvis. Tirgus murdoņa uzreiz tapa klusāka. Tagad Svetka neko nedzirdēs, pat ja saspicēs ausis. Bet viņai, kucei, patīk noklausīties ko nevajag…

—    Bet kur meklēt vajadzīgos cilvēkus? — viņš lietišķi noprasīja. Saruna kļuva nopietna.

—  Tad ta nu bēda, — Šķībais nožāvājās. — Man ir viens paziņa, kurš pazīst katru sētas suni. Varu aprunāties ar viņu.

Alekss kļuva domīgs. Ar lielām mokām viņam bija izdevies ielīst biznesā, bet šefs tīšām neļāva izvērsties. Bet tagad vispār izputinās, izdzīs no mājām kā tādu klaidoņa kaķēnu.

Ko tad? Šķībais piedāvāja labu risinājumu. Samaksā — un viss. Pats rokas nesmērē un neko neesi redzējis. Nieka lieta.

—    Lai iet, aprunāsimies. Kas viņš tāds ir?

—    No sportistiem. Karatē, aikido. Palama arī — Karatists. Es viņu ārstēju, tā arī iepazinos. Bet pēc tam viņš nāca masēties un apārstēt traumas. Šo to kopā esam pasākuši. Jau pusgadu čomojamies.

—    Uzticams?

—   Gan jau redzēsi. Stiprs kā alnis, pie divi metri, šitādi pleci…

—   Tas jau nav galvenais…

—    Nesaki vis. Ja stiprs no ārpuses, tad arī iekšā ciets kā akmens. Bet tas pārējais — ne jau viņš pats tas bendesmaiss, taču vienreiz izmuldējās, ka pazīst vajadzīgos cilvēkus. It kā jau esot tādas lietiņas fīrējis.

—   Tad viņš visu nokārtos pats?

—    Protams. Tev tikai jāsamaksā!

Dārzeņu tirgotavā iestājās klusums. Tikai peles čabinājās kaut kur kaktiņā. Laikam jau nekas cits neatlika.

—    Labi. — Alekss bija izlēmis. — Pamēģināsim.

—    Pienāc vakarā pie manis darbā. Esmu pārvācies uz jaunām telpām, tad jau redzēsi… Atzīmēsim jurģus, ieķemmēsim, atpūtīsimies… Pie viena jūs abus sapazīstinā- šu. Un beidzot iešūšu tev to «sputņiku»! Ja tikai neesi vēl pārdomājis?

Šķībais labsirdīgi iesmējās.

—    Kļūsi grupņiku zvaigzne!

Smiekli piepeši aprāvās, un Šķībā labsirdība pagaisa kā nebijusi.

—   Varētu izkārtot tā, ka to tavu ķēmu atvelk šurp un tu viņu izņemtu dirsā! Tā ka nemetas! Lai uz priekšdienām maitam būtu ko padomāt!

—   Kas tad nu šo vilks? — Alekss apvaicājās runāšanas pēc. Viņam nebija padomā nevienu ņemt dirsā.

—    Gan jau atradīsies…

Šķībais visai izvairīgi mēdza ieminēties par savas sēdēšanas iemesliem, baumoja par viņa saistību ar kādu bīstamu bandu, kas bija uzdarbojusies Tihodonskā septiņdesmito gadu beigās. Alekss baumām neticēja, taču dažbrīd šī neticība sašķobījās.

—   Baigi gribas rit, — Šķībais kārtējo reizi mainīja tēmu. — Piestaigāsim pie Iļjas un iesukāsim gaļiņu!

—    Baigi dārgi…

—   Nekas, labais onkulītis izmaksā! — Rešņuks piemiedza ar aci.

Tuvojās pusdienlaiks, un Aleksam uzlabojās garastāvoklis, tādēļ viņš piekrita un pavēlēja Svetkai taisīt bodīti ciet. Pēc dažām minūtēm trijotne izsoļoja centrāltirgus galvenajā alejā: dūšīgs četrdesmitgadnieks, tērpies viscaur melnā, ar somu pār plecu, divdesmitsešgadīgs jauneklis treniņtērpā un simpātiska šķelme džinsos un svīteri.

Viņi nosoļoja gar dārzeņu rindām, Šķībais vairākas reizes apstājās un piekasīgi pārlūkoja kā maigā vaskā atlietos dzeltenīgos siltumnīcas tomātus un nedaudz saliektiem mākslīgajiem failiem līdzīgos gurķus, nogaršoja asos skābētos kāpostus, kodīgos Korejas burkānus, taču beigu beigās nopirka marinētus ābolus, kas asi oda, un lepni nesa tos caurspīdīgā maisiņā, kurā skalojās duļķaina marināde. Raibajā tirgus pūlī, kas ieskāva viņus no visām pusēm, trenēts skatiens uzreiz prastu atšķirt parastus pircējus no visiem tiem, kuri dzīvoja uz tirgus rēķina: direkcijas ierēdņus, kabatzagļus, kontrolierus, sanitārinspektorus, prostitūtas, apsargus, dzīvokļu un pagrabu izīrētājus.

Sīkāki tirgus gariņi sveicinājās ar Alekšu, lielākas zivis neveltīja viņam ne mazāko uzmanību un viņa sveicienus neatņēma. Tas puisi aizvainoja, lai gan viņš to neizrādīja un mierināja sevi, ka gan jau pēc gada vai diviem situācija mainīsies. Šai ziņā Alekss apskauda Šķībo, kuru pazina daudzi zibenszeļļi, — ar vienu viņš bija kopā tupējis izmeklēšanas izolatorā, ar otru braucis kopā etapā, ar citu sēdējis pārsūtīšanas punktā, ar citu čomojies zonā… Un tad vēl visi to draugi un paziņas… Liekas, tas bijis pirms velns viņu zina cik gadiem, bet, āre, neaizmirstas vis… Starp citu, Aleksam neskauda vecākā drauga cietuma universitātes, un tādā veidā tikt pie labiem sakariem viņš negrasījās.

Aiz dārzeņu rindām nāca pēc sāls, glemiem un kūpinājumiem smaržojošas zivju rindas, kur, sasietas glītos ķekaros vai kārtīgi izliktas uz letes, zeltaini taukainos sānus spīdināja slavenās Donas vimbas, kinžaliem līdzīgās kazes, milzīgi, spīdīgi plauži, gardēžiem vien zināmās ārēji necilās vimbas, kaltētās sidrabainās jūras raudas, kuras aplam dēvē par vob- lām, un ari īstās voblas, pavisam sīciņas, sausas un sagriezušās kā mazi propellerīši. Kaltētajām sekoja svaigās zivis, te valdīja maija siļķes — nepārspēta Donas delikatese, dzīvais sudrabs, kas pannā, čurkstošā augu eļļā pārvēršas ļoti maigā, kraukšķīgā sezonas ēdienā, ko nenobaudīsi ne aprīlī, ne jūnijā, ne citā mēnesī.

Nu Šķībais atdzīvojās vēl vairāk: gāja pie tirgotājiem, apvaicājās par cenu, apošņāja, valbīja acis un klakšķināja ar mēli — tā zivju rindās uzvedas vienīgi dzimuši tihodonskie- ši. Piemēram, Alekss par preci neizrādīja ne mazāko interesi. Izvēlējies lielu, cietu jūras raudu saišķi, Šķībais iemeta to somā un apmierināti piemiedza Aleksam.

Pie tirgus izejas atradās mazītiņš kafūzītis, kur bakurē- tainais armēnis Iļja uz restēm cepa lieliskus, svaigas cūkgaļas steikus. Parasti tiem pa virsu uzdzēra šņabi. Arī šņabis bija labs, un tas atsvēra augstās cenas, kuru dēļ iestādījumu nepārplūdināja raibā, bļaustīgā tirgus varza — tikai pastāvīgie apmeklētāji, kuri prata novērtēt labu ēdienu.

Pāris lietišķa paskata jaunekļu, kas bija saspiedušies ap stūra galdiņu, satraukti pagriezās pret ienācējiem, taču, pazinuši Šķībo, nomierinājās. Apsviedīgais pusaudzis ierasti pieņēma pasūtījumu un atnesa šķīvi ar kūpošiem gaļas gabaliem — katrs no tiem bija plaukstas lielumā, apcepts mazliet vairāk nekā ierasts: Iļja zināja pastāvīgo klientu kaprīzes. Blakus uzradās dīvainas formas pudele — «galda vīns Nr. 4.» —, pirms revolūcijas tā tika dēvēts vistīrākais šņabis, un vietējais spirta brūzis nesen bija atsācis piemirstā dzēriena ražošanu.

— Lai draugiem viss labākais, bet ienaidniekiem sliktākais, — Šķīb ais mīklaini noteica un, pamirkškinajis Aleksam, vienā paņēmienā iztukšoja savu glāzi. Viņa ieliektā, pusmēnesim līdzīgā seja vienā mirklī nosarka un saplacinātais deguns pārklājās sviedru lāsītēm. Pilnīgo rozā lūpu ieskautā mute atpletās tā, ka tajā vienā mirklī pazuda puse marinētā ābola un tai tūliņ sekoja milzīgs apceptās cūkgaļas gabals. Ari Alekss un Svetka zobiem kāri plosīja sulīgo, karsto gaļu.

—    Mums ikurāt bija uznākusi tā «sputniku» mode…

Atslābinājies Šķībais ka parasti nodevās atmiņām par savu dzīves skolu, turklāt šoreiz nesenās sarunas iespaidā šīs atmiņas ieņēma savdabīgu gultni.

—    Nieka lieta: paņem kaut vai zobbirsti, sagriez mazos gabaliņos, katru no tiem noslīpē — tā, lai no visām pusēm būtu gludi, — un spraud tik zem ādiņas…

—   Vienu? Vai vairākus? — Svetka izrādīja interesi.

—   Cits lika vienu, cits divus, cits sešus — to sauca par «vīnogu ķekaru». Tad pipele vispār kā kukurūzas vāle, bail skatīties…

Svetka klausījās ar neviltotu interesi. Alekss jau zināja, kas sekos, taču drauga muldēšana viņu uzjautrināja.

—    «Saimnieks» no sākuma neko nezināja, bet tad pie viena atbrauca sieva uz garo satikšanos, bet tas šo tā nobru- cināja, ka viņa tupus rāpus pie sargiem aizdrāzās un sacēla tādu ļembastu… Un tad tik gāja vaļā šuhers: operi ķer un grābj, rauj visiem bikses nost un spiež kā stangās, liek visiem iet uz medicīnas daļu «izpērties». Citādi ne tikšanās, ne paciņas, ne pirmstermiņa atbrīvošanas.

Šķībais atkal iedzēra degvīnu, pakrimta ābolu un uzdzēra marinādi, un ņēmās skrubināt apcepinātu ribiņu. Taču runāt tas viņam netraucēja.

—   Citi «izpērās», citi atteicās. Es čomojos ar vienu tautieti, un šis saka tā: «Ko tad šie man padarīs? Paiku man tas mentu ministrs nolicis, to jau neatņems, uz randiņiem ar mani neviena nebrauc, neiešu «pērties», un cauri! Es ar — apdomājos un negāju.

—    Bet kāpēc tad viņš sprauda, ja neviena pie viņa nebrauca? — apvaicājās Svetka. — Priekš kam tad tāds me- tuks?

Šķībais brīdi apdomājās.

—    Principa pēc. Kāpēc lai šie drīkstētu viņam pavēlēt?

—    Un priekš kam tu pats spraudi?

—   Priekš kam, priekš kam… Kad sēdi, tev ir cits funk- tieris… Nav jau ko darīt, kaut kā sevi jānodarbina… Un tad visi šitā aizraujas. Un es ari… Starp citu, šodien, iedzīšu arī Aleksam.

—   Sen bija laiks. — Svetka aplauka smaidā. — Man tas patīk!

—   Ja jau patīk, tad es tevi tūlīt izdarbināšu.

Alekss nikni atgrūda glāzi. Galu galā viņš uztur Svētku, nevis Šķībais!

—    Cik tu kartupeļus šodien pārdevi? — viņš dusmīgi noprasīja. Tas, ka viņam taisnība, bija acīm redzams.

—   Kādus divus spaiņus. Baigi netīrie. Un sīki, — Svetka vainīgi atbildēja.

—  Mēs tevi izdarbināsim, — Šķībais izlaboja, apķerdams savu kļūdu.

Viņi atgriezās būdā, kur, neatvēruši aizvirtņus, iegāja noliktavā.

—    Nu, ko man darīt? — meitene lietišķi painteresējās.

—   Vilkt bikses nost vai tāpat? Tā būtu prātīgāk, jo šodien man sliktie datumi.

—   Grupņikā tas nav svarīgi, — Šķībais pārliecināti teica.

—    Kad divas spermas sajaucas, nekas slikts nevar notikt.

—   Tas nu gan ir vareni! — viņa nopriecājās un pogāja vaļā džinsenes. — Ja piedevām vēl nevarētu neko saķert!

—   Tur nu tev mani jāatvaino…

Tehnoloģija bija iestrādājusies. Svetka nolaida bikses pusmastā, novilka rozā zīda «darba» bikšeles un noliecās, ar rokām turoties pie koka soliņa. Šķībais drudžaini vandījās pa bikšpriekšu, kāri pētīdams meitenes baltos apaļumus. Uz labā sēdēja tetovētā muša.

Alekss palaida draugu pa priekšu, bet pats vērīgi skatījās, kā Šķībais izvelk savu dukuru ar «sputņika» pūsli sānos, tad pietupies ar piepūli uzsprauž uz tā smilkstošo Svētku, kā liek to lietā, raudams uz savu pusi masīvos gurnus, it kā ar smagiem airiem airētu īso distanci, kā skuķis sāka iekarst, stenēt, klaigāt, spiegt, locīties uz visām pusēm ne vairs seksīguma pēc, bet aiz labpatikas.

Tas saucās «ķert seansu». «Seansi» viņu uzbudināja. Pie tam tā, ka, nenogaidījis beigas, viņš nostājās meitenei priekšpusē un piebāza viņai pie sejas savu sakairināto miesu, kuru tūlīt iesūca prasmīga un alkatīga mutīte. Svetka acumirklī pieskaņojās un sāka kustināt galvu tajā pašā ritmā, kādā lēkāja viņas pakaļa. Viņa darbojās tik virtuozi, ka Alekss un Šķībais finišēja vienlaikus.

Otrā nodaļa OPERI UN BANDĪTI

Labi padomi un revolveris piedevām ir daudz iedarbīgāki nekā vienkārši labi padomi.

Alfonss Kapone

Lapsa gāja savā parastajā straujajā gaitā, mērķtiecīgi vērdamies uz priekšu. Augums metrs septiņdesmit septiņi, kalsns, stiegrains, īsi apgrieztiem matiem, viņš atgādināja nesen lielo sportu atstājušu škrējēju — staieri vai marato- nistu. Jutīgs deguns — garš, tievs, skrimšļots — nervozi ieelpoja dzestro rīta gaisu, it kā meklēdams neredzamas pēdas. Pilsēta krustām šķērsām bija piepēdota visdažādāko plēsoņu — slepkavu, krāpnieku, kukuļņēmēju, reketieru pēdām… Asiņu, narkotiku, zagtas naudas, iezīmētu kāršu, ieroču tērauda, pērkamu valsts ierēdņu, principialitātes trūkuma un nodevības smaržas bija sajaukušās kopā, radot ierasto sabrukuma, visatļautības un nesodāmības atmosfēru.

Taču atšķirībā no daudziem tūkstošiem tihodonskiešu, kuri bezcerīgi ieelpoja pretīgi pierasto smaku, Lapsa zināja, no kurienes un uz kurieni ved kriminālās pēdas, bet galvenais — zināja, kas tās atstāj. Zināja slepenās alas un to iemītnieku vājības un ieradumus, zināja, kas un kā taisa pasakainus kapitālus — «jaunkrievu» klases ekonomiskos balstus. Tāda viszinība ir bīstama lieta, sevišķi mūsu dienās, kad cilvēka dzīvības vērtība nokritusies līdz pistoles patronas cenai, tādēļ viņa vienaldzīgais izskats bija tikai šķietamība: Lapsa rūpīgi kontrolēja apkārt notiekošo, bet labā roka jebkurā brīdī varēja ienirt zem žaketes stūra un pēc sekundes iznirt atpakaļ ar divpadsmit patronu «PMM» — modernizētu Makarova pistoli, kas tikai nesen iekļauta bruņojumā, tādēļ diezgan lielu retumu gan armijas zemākajos ešelonos, gan IeM, gan bandītiskajās struktūrās.

Tomēr simtprocentīgu garantiju nedod ne zibenīga reakcija, ne pašas jaunākās modifikācijas ierocis, tādēļ viņu pavadīja trīs miesassargi ar tipisku ārieni: platiem pleciem, brangiem kakliem, mazām, apaļām galviņām un aukstām, neizteiksmīgām acīm. Viens gāja pa priekšu, divi turējās nopakaļus — diezgan izplatīta profesionālās fiziskās aizsardzības shēma, pazīstama ar nosaukumu «ķīlis». Starp citu, katrai labi informētai personai zināms, ka aizokeāna prezidentu, Eiropas premjeru, Latīņamerikas diktatoru, sagrabējušo monarhiju karalisko gaišību, Āfrikas valstiņu neganto valdnieciņu milzīgā apsargu armija spējīga novērst tikai septiņus procentus atentātu. Skumīgā pēdējās desmitgades Krievijas hronika palīdzējusi konstatēt vēl bēdīgāku likumsakarību: visos nopietnākajos atentātos miesassargi spējuši izpildīt tikai vienu misiju: nomirt kopā ar saimnieku.

Tādēļ Lapsa veltas cerības neloloja: ar muskuļiem piestampātās aveņkrāsas žaketes ap viņu tāda švītība vien bija, noteikta sociālā un materiālā līmeņa indikators, nekas vairāk. Ja kāds apdauzītais sāks pletēt no AKM, kuram pa spēkam cauršaut pat dzelzceļa sliedi, lodes izskries cauri smalkajam vilnas audumam, plānajam bruņuvestīšu kev- laram, trenētajiem muskuļiem, iekšējiem orgāniem, tad vēlreiz kevlaram un vilnai, gluži kā sviestam, tad noguldīs kādu garāmgājēju, izsitīs skatlogu, sakapās mašīnu, vārdu sakot, samals visu, kas gadīsies karstajā svina straumē, kas līs pār Lapsu. Jāpiebilst, ka, visticamāk, sargi nevis metīsies aizsegt apsargājamo personu, bet pajuks uz visām pusēm vai kritīs pie zemes, paklausot visspēcīgākajam refleksam — pašsaglabāšanās instinktam, kuru pārvarēt pa spēkam bija tikai sensenos laikos atsevišķās cilvēcīgās būtnēs mītošai pienākuma apziņai, kura beidzot ir veiksmīgi iznīdēta un nebūt nav atjaunojama pat ar tūkstošdolāru mēnešalgām, tad kļūs skaidrs, ka izredzes viņam ir visai niecīgas — ne vairāk par vienu procentu, bet, runājot milicijas «klientu» tēlainajā valodā, — ne sūda.

Par deviņdesmit deviņiem procentiem pasargāt no atentāta var spēcīga valsts vara, kas uztur stingru likumības un tiesiskās kārtības režīmu, bet, tā kā nebija ne tādas varas, ne tāda režīma, katram nācās paļauties tikai uz paša autoritāti, prasmi sadzīvot ar vieniem un iedzīt bailes otriem — tā, lai pirmajiem neienāktu prātā, bet otrajiem pietrūktu dūšas nolīgt šādu apdauzīto un iespiest viņa netīrajās ķepās vienu no efektīvākajiem divdesmitā gadsimta slepkavošanas rīkiem. Lapsam Tihodonskā bija ievērojama autoritāte, un viņš paļāvās uz to vairāk nekā uz «PMM», uzpumpētajiem sekcurity, vai ceturtās klases titāna bruņuvesti, bez tam atšķirībā no smagās bruņuvestes un sargiem autoritāte sekoja viņam vienmēr un visur. Cita lieta, ka apstākļos, kad vienlaikus ar valsts likumu atrofiju ieplaisājuši arī zagļu noteikumi un bandītu jēdzieni, autoritātes sargājošās īpašības ievērojami sarūk.

Nogājis līdz Lielās Dārzu ielas un Bogotjanovskas No- kalnes krustojumam, lapsa nogriezās pa labi, uz upes pusi. Nezinātājs droši vien nevarētu iedomāties, kas ir šis kustīgais cilvēks ar gribasspēka apdvesto seju un krietni nosirmojušajiem matiem, kas atgādināja tā saucamās «snoiv top» — speciāli apstrādātas kažokādas, ar kurām mēdz greznot dārgu mēteļu apkakles. Pašpārliecinātas manieres, izsmalcinātais odekolons «Casharel», nevērīgi atpogāta žakete «sāls un piparu» krāsā, gaiši zils krekls ar tumšzilu kaklasaiti, nācis no elitārā veikala «Lukss», melnas bikses no plāna vilnas auduma, melnas briežādas kurpes — tas viss liecināja par pārticību un veiksmi. Naudas maks ar diviem miljoniem veco rubļu un pieciem simtiem jauno dolāru kreisajā krūšu kabatā un pēdējais kliedziens mobilo telefonu pasaulē «NOKIA 9000» labajā minēto iespaidu tikai pastiprināja, lai gan šī skaidrās naudas summa vidusmēra baņķierītī vai ašākā bandītā varēja radīt vienīgi izsmieklu.

Ari biogrāfijas dati nez vai spētu kliedēt zinātkārā vērotāja šaubas. Lapsam bija nācies nogalināt cilvēkus — likumīgi, nepieciešamās aizstāvēšanās ietvaros, taču aiz muguras bija arī prettiesiskas atsevišķu neliešu linča tiesas, tāpat piespriesti seši gadi brīvības atņemšanas, no kuriem astoņi mēneši un sešpadsmit dienas nosēdētas speciālajā kolonijā LDK-13. Spriedums tika atcelts, tādēļ ka Lapsa prata meistarīgi nojaukt pēdas un spēja apmuļķot jebkuru, pilnībā attaisnojot savu iesauku. Tā viņu pirms divpadsmit gadiem bija nokristījuši Tihodonskas noziedznieki; ar šo iesauku Filipu Mihailoviču Koreņevu pazina visi pilsētas plikadīdas, Bogotja- novskas prospekta izmeklēšanas cietuma iemītnieki, tie, kas sēdēja pa apgabalu izkaisītajās piecpadsmit «zonās», valstī vecākās zagļu kopienas locekli, bračkas no «jaunā viļņa» un daudzi jo daudzi citi: burlakas, burlaķeļi, neorganizētie ielu klenderi, vārdu sakot, visi raibās noziedznieku pasaules pārstāvji. Lai gan iesaukas, palamas, ķengas ir neatņemams noziedznieku subkultūras atribūts, Lapsa nebija likumīgais zaglis vai autoritāte, uzticības persona vai Uzraudzītājs, nebija ne vada komandieris, ne brigadieris, pat ne ierindas bullis, gluži pretēji — viņš piederēja kategorijai, ko nīda visa šī publika, — pelēčiem, mentiem, miskastniekiem, okšķeriem.

Apakšpulkvedis Koreņevs vadīja Tihodonskas RONAP operatīvo nodaļu. Tiesa gan, nevienu mentu neapsargā labi apmaksāti personiskie security, bez tam tikai milicijas ģenerāļi (un arī ne vienmēr) iegūst šo pārticīgajiem cilvēkiem raksturīgo glanci, taču arī viņiem, no rīta izejot pa sava dzīvokļa durvīm, nez vai kabatā ir vairāk par diviem trim simtiem. Tā ka Koreņevs vairāk atgādināja puskriminālu biznesmeni, un ari dienesta ieroča esamība šo līdzību nemazināja, tādēļ ka šī publika, kā likums, ir bruņota — un ne jau ar štrunta «PMM», bet gan ar jaunākajiem «glokiem», «beretām», «hekleriem un kohiem», kas no modernizētā vēderainā kroplīša atšķiras tikpat ievērojami kā zilais dogs no bezsugas aitusuņa un sētas kranča sajaukuma. Turklāt apakšpulkveža aldziņa — samaksa par ieņemamo amatu, pakāpi, procenti par izdienu, kompensācija par patērēto pārtiku un piemaksa par darbu sarežģītos un bīstamos apstāk- os — nepārsniedza vienu miljonu deviņsimt tūkstošus rub- u, bez tam algu izmaksa regulāri iekavējās uz mēnesi, diviem vai pat visiem trim. Ja Koreņevs iztiktu tikai no plikas aldziņas, tad izskatītos noplucis un nožēlojams, neizpaliktu ari cauras zeķes — Jaunzēlandes policista Pepes Herero godīguma simbols no veca un, pēc mūsdienu uzskatiem, pagalam naiva kinogrāvēja. Taču Lapsa darba apvienošanas kārtībā strādāja bankā «Zelta loks», kur par konsultēšanu drošības jautājumos viņam ik mēnesi maksāja trīs tūkstošus dolāru, turklāt ļoti punktuāli — piektā datuma priekšpusdienā.

Tas bija likumpārkāpums: milicijas darbinieki apvienošanas kārtībā drīkstēja strādāt tikai zinātnisku, pedagoģisku vai radošu darbu, lai gan šis noteikums praktiski netika ievērots — visā Tihodonskas halturējošo mentu barā nebija neviena pasniedzēja, zinātnieka vai rakstnieka. Lapsa uzskatīja šādu pārkāpumu par neizbēgamu un daudz niecīgāku nekā tie, uz kuriem valsts pamudina savus likuma sargus, paredzot tiem tik niecīgas algas un pie tam tās vēl laikā neizmaksājot. Tomēr «Zelta loka» personāla un algu sarakstos viņa uzvārds nefigurēja.

Bija maija sākums, vasara kavējās, cilvēki staigāja vēj- jakās un mēteļos, Koreņevs nožēloja, ka bija izskrējis vienā uzvalciņā, taču mierināja sevi ar domu, ka dienā kļūs siltāk. Viņš varēja braukt ar mašīnu — RONAP dienesta volgu vai «Zelta loka» iedalīto septīto BMW, taču deva priekšroku pastaigai pa pilsētu, kas tikko modās, lai izvēdinātu galvu, paelpotu svaigu gaisu, paskatītos, kas notiek apkārt, jo nereti šāda vienkārša pastaiga palīdz rast daudz vairāk informācijas nekā ikdienas Operatīvie kopsavilkumi.

Atšķirībā no parastajiem gājējiem, kas pamazām pildīja ielas, lapsa izprata šķietami ikdienišķo notikumu dziļāko būtību. Lūk, no tālajā, raženajā trīsdesmitajā gadā Tihodonskas tirgoņu celtās ātrās palīdzības slimnīcas iznāk plecīgs vīrs ar gurdu seju, vērīgi paraugās apkārt, šķērso trotuāru un smagi iezveļas apbružātā pelēkā volgā. Tātad pagājš- nakt Centrālajā rajonā noticis smags noziegums: visticamāk, dzīvokļa laupīšana vai slepkavības mēģinājums. Citādi kriminālmilicijas priekšnieks Savuškins pats personīgi nebūtu kontrolējis cietēja nopratināšanu. Redz, kur sākuši pie- smirdušā puspagraba krodziņa «Satikšanās» dārgo remontu — tātad Ziemelis šo vietu Niķelim noņēmis par kāršu parādiem, bet, ja jau parādniekam klājas tik slikti, tad drīz vien Ziemelis pievāks ari viņa branžu. Un tad mierīgi varēs mēroties spēkiem ar nahičevāniešiem, kaut ari Karpets visur bļaustās, ka viņiem neesot ko dalīt. Un kā vēl ir: bagāta teritorija — rūpniecības un pārtikas preču tirgus, pieci benzīntanki, astoņas autostāvvietas… Bez šaudīšanās neiztiks!

Lūk, Akopa Čebanjana jaunā māja, it kā būtu atburta uz putekļaino, nesakoptoTihodonsku no pašas Šveices: žilbinoši balta fasāde, slīps dakstiņu jumts, milzīgi logi melniem rāmjiem bez šķērskokiem, plāksnēm izlikts pagalms, noslēpies aiz grezna, kalta čuguna žoga. Sākumā mājai nebija vietas, bet Akops noraka Plikākalna galu, aizveda tūkstošiem kubikmetru zemes, uzmūrēja nesošo sienu no itāļu apdares ķieģeļiem, lai nemaitātu skatu; īsi sakot, šie priekšdarbi viņam izmaksāja reizes piecas dārgāk nekā pati māja, neviens, pat visturīgākais Alpu republikas pilsonis nebūtu uzsācis tik izšķērdīgu celtniecību. Tātad Krievijas vidusmēra benzīna tirgoņa dzīves līmenis bija krietni augstāks; arī rekets viņu netraucēja, jo, kamēr ļengorodieši plēsās ar reč- portoviešiem par benzīntanku uz viņu ietekmju sfēru robežas, darbarūķis Akops no tautiešiem, kas bija ieradušies no Karabahas frontes, izveidoja savu brigādi un pasūtīja Itāli un Kalpu vienu māju tālāk. Tas bija īstais brīdis — šiem jau bija apnicis karot un negaidītais pavērsiens abas puses apmierināja. Arī pašu Akopu, kurš vienā mierā mitinājās savā eiropeiskajā villā, braukāja apkārt baltā linkolnā un neviena nebaidījās, tādēļ ka ar dažām asiņainām akcijām ātri bija uzsitis sev cenu pilsētas noziedzīgajā pasaulē.

Garais limuzīns, kas pēc izmēriem atgādināja laineri, gaidīja saimnieku pie vārtiem; plecīgais, neskūtais šoferis izlīda no ādas salona, goddevīgi sasveicinājās ar Lapsu, ieraudzīja iespaidīgo eskortu un noklakšķināja mēli — pēc viņa ieskatiem, tas bija brangi, nebija šaubu par to, ka viņš visu pienācīgi aprakstīs Akopam, un ko pēc tam runās uz ārējiem efektiem pasistie kaukāzieši, arī varēja nojaust. Linkolnam bija visparastākais numurs, gluži kā kādam nojātam moskvičam vai zaporožecam. Tātad Akops nebija ticis klāt jaunajam apgabala VAI priekšniekam, kurš pats personīgi izsniedza baltus atstarojošus taisnstūrišus ar sēriju TOM, kas padarīja automašīnu neaizskaramu neskaitāmajiem ceļu patruļu inspektoriem. Lai gan tie jau tāpat sevišķi nepiesienas glau- niem ārzemju vāģiem — lielu priekšnieku un bandītu transportam: palūk, cik daudz pašmāju dampīšu, no kuriem var izsist daudz vairāk labuma un piedzīvot krietni mazāk nepatikšanu.

Eiropas civilizācijas saliņa palika aiz muguras, tagad pa labi pletās Plikākalna stāvā nogāze savā pirmatnīgajā izskatā: ar melniem nokaltušiem kokiem, nīkulīgiem krūme- ļiem, caur kuriem rēgojās atkritumu čupas: gadu desmitiem kalnā sacelto mājiņu iemītnieki atbrīvojās no sadzīves pārpalikumiem, pēc viņu ieskatiem, pašā vienkāršākajā un dabiskākajā veidā.

Pa kreisi pelēkas, nobružātas margas, kas sargāja no ripošanas pa sešmetrīgu krauju, pārauga alusbāra «Vēzis» ķieģeļu sienā. Gluži kā vecā dzērājdziesmiņā: «Bogotjankā šeņķis vaļā, iekšā sēž jau branža skaļā…» Arī agrākos laikos šeit nemēdza pulcēties tie labākie attīstītā sociālisma eksemplāri, toties apkārtējo graustu vazaņķu, klaidoņu, ieklīdušu plikadīdu, vislētāko prostitūtu, kas greznojušās nevis gredzeniem, ķēdītēm un auskariem, bet gan skrambām, pušumiem un zilumiem, ostas zagļu, kas svinēja kārtējo veiksmi, šeit bija cik uziet. Tagad «Vēzis» bija pārtapis par rečporto- viešu grupējuma štābu, bet, tā kā Mišām Kvaskovam — Kalpam — alus negaršoja, viņš reformēja krogu pēc saviem ieskatiem: tagad šeit varēja pavakariņot, iedzert šņabi, džinu vai viskiju, uzspēlēt kārtis un paskatīties striptīzu. Tikai nosaukumu un emblēmu Kalps saglabāja kā vēstures pieminekli, un vakaros milzīgs neona vēzis ar kausiņu knaiblēs bija vienīgā bāka šai Dieva un pilsētas administrācijas pamestā rajona tumsībā.

Iestādījums atvērts no vakara līdz rītam, tagad pie ieejas bija tukšs, bet, kad Lapsa gāja garām, atvērās milzīgās koka durvis un iznāca kāds pavecs vīrs, kura platais svīteris un novalkātās bikses izskatījās kā uz pakaramā uzmestas.

— Sveika būšana, — viņš laucinieciski apsveicinājās. — Sen neesam tikušies…

Tas bija Klibais, viena zagļu kopienas atzara pahans. Iekrituši vaigi, iegrimušas acis un krunkains kakls… Četrpadsmit gadi labošanas darbu kolonijās Komi APSR diez ko veselību vis neuzlabo. Tur aiz dzeloņdrātīm viņš bija iedzīvojies tuberkulozē, no kuras pēc ilgstošas ārstēšanās bija atbrīvojies tikai pavisam nesen. Bet baļķa sakropļotā kāja tā ari nebija iztaisnojusies.

—    Sveicināts… — Lapsa pamāja un apstājās. Viņš bija piemirsis pahana vārdu, bet pieminēt iesauku tagad nebūtu diez cik taktiski. — Kādi vēji tad atpūtuši?

—   Are… Gribēju iedzert aliņu…

Klibais pamāja uz trim sastingušajiem miesassargiem.

—   Vai tiešām kāds baida? Ja kas, jūs tikai pasakiet…

—   Kas mani var baidīt? — Lapsa paraustīja plecus. — Mēs ar puišiem ari nolēmām iedzert pa aliņam. Bet te jau to kādus piecus gadus netirgo.

Lapsa devās tālāk. Klibajam «Vēzī» nekas nebija meklējams. Viņš strādā pie Krusta, bet tam nav nekādu darīšanu ar Kalpu. Tādēļ nesenais tuberkuloznieks apmulsa, mēģināja «sagrozīt ceijerus» un ātrumā izdarīja aplamību. Acīmredzot te slēpās kas svarīgs. Bet kas? Lapsam nepatika, ka noziedznieku pasaulē notiek kas tāds, par ko viņam nav ne jausmas.

«Būs jādod ziņa Mežainim,» viņš nodomāja, tādējādi rodot risinājumu.

Bogotjanovskas nokalne izveda krastmalā. Pa kreisi plūda upe, kas bija dāvājusi pilsētai vārdu. Piestātnē bija sastinguši vairāki velkoņi, ugunsdzēsēju kuģis, nedaudz tālāk vīdēja balts pasažieru laineris. Viņi soļoja vēl minūtes desmit — garām jūrskolai, pelēkajiem spīķeru blāķiem, kas bija pārvērsti par komercnoliktavām, veselai virknei noplukušu sociālisma laiku kafūzīšu un beidzot tuvojās jaunai trijstāvu mājai, kas pilnībā atbilda visām mūsdienu drošības, solīdu- ma un greznuma prasībām: ieturēta fasāde no sarkanajiem ķieģeļiem, balti metālplastikas logu rāmji ar zeltainiem spoguļstikliem, stāvs jumts, noklāts mūžīgām, tomēr vieglām metālplastikas loksnēm, kas imitēja dakstiņus dīvaini brūnā krāsā. Telekameras visos stūros, raibajos mundieros tērpti stāvi pie ieejas un trīs milzīgi, melni džipi stāvvietā bija pēdējais triepiens šai gleznā.

No apkārtējās pasaules banka «Zelta loks» bija atdalīta ar sīkām, rakstainām plāksnītēm bruģētu laukumiņu, kas bija ideāli gluds un vienmēr tīrs, kas sevišķi krita acīs, salīdzinot ar piemēsloto un izdangāto krastmalu. Katram garāmgājējam uzreiz tapa skaidrs, ka «Zelta lokā» viss nav tik nožēlojams un bezcerīgs kā citur. Pārkāpjot slieksni, šis iespaids kļuva vēl jūtamāks; supermodernie apdares materiāli lieliski harmonēja ar mūžīgo marmoru, tradicionālajiem gridceliņiem un parketu, kas interjeru darīja siltāku.

Ari valdes priekšsēža kabinets atbilda visaugstākajiem standartiem: gan apdare, gan mēbeles, gan tehniskais aprīkojums, gan skats, kas pa logu pavērās uz majestātisko kluso Donu ar baržām, kas lēni peldēja augšup pa straumi, un pavasarīgi zaļajiem piekrastes mežiem. Kad pieticīgais konsultants parādījās durvīs, Hondačevs nekavējoties piecēlās, apgāja apkārt milzīgajam galdam un ar priecīgu smaidu uz lūpām steidzās vinu sagaidīt. Baņķieris netēloja pieklājīgo un neizlikās, vienkārši viņam bija laba atmiņa. Pirms trim gadiem Šamanis taisījās atņemt «Zelta loku» un jau bija piespiedis četrus no deviņiem īpašniekiem pārdot akcijas. Hondačevam atlika vienīgi izputēt vai mirt, taču viņš nolīga Lapsu un tas atrisināja problēmu, kas likās neatrisināma. Izrādījās, ka ir vēl arī trešā izeja. Hondačeva vietā negaidīti nomira Šamanis, un pēc tam neviens vairs neatļāvās nopietni «uzbraukt» bankai. Bet sīkos asumiņus nogludināja pašu drošības dienests, konsultants saņēma savas trīs tonnas zaļo par vispārēju uzraudzību, padomiem un sevišķi sarežģītu jautājumu risināšanu. Tādi nupat atkal bija radušies.

—    Priecājos jūs redzēt, Filip Mihailovič. — Hondačevs pakratīja ienācējam roku un, apņēmis viņu ap pleciem, veda pie viesu galdiņa. — Tēju, kafiju, brokastis?

—    Varētu jau kādu sviestmaizīti… — Pavilcis ceļgalos augšup bikses, Lapsa apsēdās uz melnā ādas dīvāna, dziļi ieslīgdams mīkstajos spilvenos.

—   Tūlīt visu nokārtošu. — Baņķieris noliecās pie inter- fona, deva vajadzīgos norādījumus un nosēdās blakus viesim. — Kā iet ar pēdējo pasūtījuma slepkavību atklāšanu? — viņš apvaicājās, bet Lapsa zināja, ka ne jau tās satrauc kabineta saimnieku.

—       Pamazām atklājam, — apakšpulkvedis negribīgi atbildēja. Līdz operatīvajai sanāksmei RONAP bija atlikušas četrdesmit piecas minūtes, un tikai ar piespiešanos viņš ievēroja pieklājības normas un nepaskubināja sarunbiedru. Hondačevs tomēr apjauta viņa noskaņojumu un ķērās vērsim pie ragiem:

—   Mums ir klients, tāds Semeņihins. — Baņķieris palaida vaļīgāk pelēkās kaklasaites mezglu. — Diezgan kārtīgs, nekādas problēmas ar vinu nekad nav bijušas… Lai gan pēdējā laikā viņam viss gāja dēlī, rēķinā mētājās kādi pieci, desmit miljoni…

Hondačevs piespiesti pasmaidīja un paskaidroja:

—    Rubļu. Pieci, desmit miljoni rubļu. Vecajā naudā.

Lapsa pamāja.

—   Un pēkšņi viņam pārskaita sešus miljardus rubļu, — Hondačevs turpināja. — Maksātājs — dagestānu firma «Austrumi», pārskaitījums no Mahačkalas komercbankas…

—   Skaidras naudas taisīšana no zila gaisa? — pavaicāja pieredzējušais Lapsa.

—   Tāda bija pirmā doma, — baņķieris pamāja. — Taču tagad vairs muļķu nav. Mūsu drošības dienests pārbaudīja operāciju, Baikovs pats personīgi devās uz Mahačkalu — viss kārtībā. Ir tāda firma, tāpat sadarbības līgums. Seme- ņihinam Tihodonskā jādibina tirdzniecības centrs, bet «Austrumiem» jāpiegādā importa preces realizācijai…

—    Un kas par vainu?

—   Vaina tāda, ka šis pats Semeņihins atnāk pie manis ar iesniegumu par visas summas konvertēšanu dolāros un tās pārskaitīšanu uz Turciju piegādātājfirmai…

Hondačeva sekretāre ieripināja mazu galdiņu, un saruna aprāvās. Pēc izskata viņai nevarēja dot vairāk par divdesmit diviem — simpātiska brunete īsi apgrieztiem matiem, zilā, solīdā lietišķas sievietes kostīmiņā, kurš ne sevišķi apslēpa stāvās krūtis, sievišķīgos gurnus un skaistās kājas. Pat ja meitene parādītos, satinusies lupatās, Lapsam tik un tā nāktos atzīt, ka vina ir jauna, glīta un viņai ir nevainojams augums: tās ir obligātas prasības, lai strādātu šādā darbā.

—   Mudīgāk, Marina, — Hondačevs noteica ar manāmu aizkaitinājumu. — Tu mūs aizkavē.

—       Labi, Ivan Petrovič, — viņa atsaucās, izlikdama šķīvjus ar sviestmaizēm, kafijas kannu, cukurtrauku un tasītes. Marinai bija gaiša seja un atturīgas manieres, taču Lapsa bija pārliecināts, ka viņa guļ ar savu šefu — arī tā ir obligāta līgumsaistību prasība.

—   Labu apetīti! — Meitene pagriezās uz durvīm, lai ietu. Viņai bija manekenes gaita. Lapsam šķita, ka viņa aiziet pa šauru, neredzamu taciņu.

—   Vai tu mani dzirdi? — Tagad nepacietīgais tonis bija veltīts Lapsam.

—   Bez tam viņš atnesa pielikumu sākotnējam līgumam, kas legalizēja finansēšanas mērķu maiņu. Vai ne?

—   Jā gan. — Baņķieris smagi nopūtās.

Lapsa paņēma sviestmaizi ar plānām salami šķēlītēm un ielēja stipro kafiju, kas jauki kontrastēja ar tasītes žilbinoši balto porcelānu. Pēdējā laikā Hondačevs bija krietni nomocījies un izskatījās daudz vecāks par saviem piecdesmit diviem gadiem: āda uz valdonīgās sejas bija kļuvusi krunkaina, varenais stāvs sašļucis, mati pavisam sirmi. Kas gan to nezina: liela nauda nozīmē lielas klapatas. Viņš staigāja pa bezdibeņa malu un kuru katru brīdi varēja zaudēt visu. Arī dzīvību.

Pavisam nesen Tihodonskā risinājās notikumi, kuru sīkumi tā arī netika oficiāli afišēti, tomēr nopietniem ļaudīm tie bija labi zināmi. Liela mēroga biznesmenis un ievērojams sabiedriskais darbinieks Elhans Tahirovs, viņš arī noziedznieku autoritāte Tahirs, gribēja pievākt «Tihprombanku», kurai bija drošībnieku «jumts». Dīvainas apstākļu sakritības pēc nezināmi killeri restorānā «Mazā Parīze» nošāva gan Tahiru, gan viņa sargus un pie viena arī pērkamo mentu, kurš pusdienoja kopā ar viņiem. Tikpat dīvainā kārtā pēc dažām dienām nomira Jumaševs — «Tihprombankas» valdes priekšsēdis. Nāves cēlonis bija dabisks: tromboze. Taču diezin vai šis apstāklis spēja nomierināt Hondačevu, kurš pareizi vien darīja, nekādām sakritībām neticēdams.

—    Vārdu sakot, viss ir kārtībā, lai gan smird pa lielu gabalu. Mūsdienās dokumentus ņem par pilnu tikai muļķi, tāpēc es viņam atteicu.

Kūpinājumu asā smarža jaucās ar kafijas aromātu. Lapsa paņēma vēl vienu sviestmaizi.

—    Bet kur tad tu redzi risku, ja jau papīri kārtībā?

Baņķieris atraisīja kaklasaiti.

—   Ja noteiktajā termiņā prece vai nauda neatgriezīsies Krievijā, man šim Semeņihinam jāpiemēro soda sankcijas. Bet viņa aktīvā, kā jau teicu, ir desmit miljoni rubļu. Un vēl godavārds. Pamaz, protams… Bet no manis Centrālā banka noplēsīs visu summu — miljonu dolāru! Priekš kam man tādas klapatas?

—    Skaidrs. — Lapsa atlaidās pret dīvāna atzveltni un paraudzījās pa logu. Pa fārvateru mazs velkonītis ar piepūli vilka baļķiem piekrautu liellaivu. Tur droši vien bija svaigs un spirdzinošs gaiss, kas smaržoja pēc upes un koka, ierasti, saprotami un droši…

—   Un ko tālāk? — viņš pajautāja, atgriezdamies saspringtajā Hondačeva kabineta gaisotnē. Tagad bija jānāk tam, kā dēļ baņķieris bija viņu ataicinājis. Ja kādam traucē nozagt miljonu, tad parasti ar to stāsts nebeidzas. — Tev piezvanīja un deva divas dienas laika?

Hondačevs pakratīja galvu.

—    Nē. Lai gan es gaidīju «uzbraucienus». Bet tā vietā ieradās tavi kolēģi no ekonomisko noziegumu nodaļas, arestēja vairākus kontus un paziņoja, ka es mazgājot netīru naudu. Tad uzradās npdokļu policija un apvainoja mūs nodokļu nemaksāšanā. Šiem zēniem ir savi argumenti, un, šķiet, viņi tiešām grib noskaidrot patiesību… Taču man bremzējas operācijas, iznāk muļķot klientus, viņi ir neapmierināti, komersantu aprindās klīst baumas, apdraudēta bankas reputācija… Vai aptver, pie kā tas var novest?!

Lapsa pamāja. Viens noguldītājs izņems noguldījumus, tad otrs, trešais… Šādi procesi līdzinās lavīnām un parasti noved pie kraha. Krītas akciju cena, kāds inkognito mērķtiecīgi tās uzpērk, iekams iegūst kontrolpaketi. Iespējami arī citi scenāriji… Kāds nokavēs maksājumu termiņus, cietīs zaudējumus un izteiks pretenzijas Hondačevam. Saprotams, ne jau arbitrāžā, bet uz ielas vai kāpņu telpā… Pēdējo gadu laikā baņķieru nogalināts cik uziet, viens vairāk, viens mazāk — statistikai vienalga. Bet Hondačevam?

—   Kas gan aiz tā visa slēpjas? Vai tev ir kādas aizdomas? Varbūt Baikovs jau kaut ko uzodis?

Hondačevs pakratīja galvu. Viņš izskatījās galīgi nomākts. Lapsa piecēlās.

—    Man viss skaidrs. Šodien pat ķeršos klāt. Bet tev došu padomu: pagaidām nekur apkārt nestaigā. Tev te ir glauna atpūtas istaba — dažas dienas padzīvojies tepat. Un divkāršo apsardzi.

Smagās durvis aiz muguras lēni aizvērās. Dinozauri sarkanajās žaketēs drūzmējās ap Marinu, taču acumirklī pārslēdza uzmanību un demonstrēja gatavību uz visu.

—   Palieciet bankā, — Lapsa pavēlēja. — Viens vestibilā, viens gaitenī, viens kāpnēs. Pasakiet Baikovam.

Mazās galvas sinhroni palocījās.

—   Uz redzēšanos, Marina, — Koreņevs familiāri atvadījās un draudzīgi pasmaidīja.

Zaļās acis pārsteigti iepletās — viņi nebija nekādi draugi, kur nu, šodien pirmo reizi redzējās.

—    Uz re…

Lapsa izslīdēja gaitenī. Krūškabatā īsi ietarkšķējās telefons.

—   Kur tu esi? — Ļitvinova balss, kā vienmēr, skanēja nesatricināmi.

—    Braucu uz darbu.

—    Labi.

Un atvienojās. Velns pārāvis! Vaļka tāpat vien nezvanītos. Kaut kas noticis… „ «

Lapsa izskrēja laukā. Kādā no džipiem sēdēja šoferis.

—   Aiziet uz pārvaldi, Sašiņ! — Viņš ielēca plašajā, spoguļstiklu noēnotajā salonā. Neko nejautājot, puisis īsajā ādas jaciņā un uzspīlētajā cepurītē parāva stūri un strauji uzņēma ātrumu. Mobilais ietarkšķējās vēlreiz.

—    Kur tu esi? — šoreiz zvanīja Nirkovs.

Purnu izslējis, visurgājējs droši brāzās pa Viduskalna stāvumu.

—   Tūliņ būšu klāt, Vasilij Mihailovič.

—    Pēc cik ilga laika?

Ari pārvaldes priekšnieks bija savaldīgs cilvēks, bet ne jau tāds kā SUARV komandieris.

—    Pēc septiņām minūtēm.

—    Labi.

Pēc sešām minūtēm un piecpadsmit sekundēm apakšpulkvedis Koreņevs iegāja sava priekšnieka kabinetā. Tas bija mazāks nekā Hondačevam, krietni pieticīgāku apdari un mēbelēm, taču mentu standarti atšķiras no baņķieru standartiem, un pēc milicijas prasībām kabinets izskatījās gluži pieklājīgi, daudz labāk, nekā ļautu budžeta finansējums. To izskaidrot nav grūti: RONAP telpas tika remontētas uz «Zelta loka» rēķina. Mūsu laikos to dēvē par sponsorēšanu.

—   Sēdieties, Filip Mihailovič, — Nirkovs norūpējies pamāja. Miesās dūšīgs, bieziem, melniem matiem un tādām pašām biezām, rūpīgi apcirptām ūsām, Nirkovs bija iedzīvojies iesaukā — Kolorādo Vabole jeb vienkārši Vabole. Iesauku bija devuši bandīti, bet, tā kā milicijas un bandītu sfēras ir cieši saistītas simtiem pavedienu un kanālu, pa kuriem informācija cirkulē abos virzienos, tā viņu dēvēja visi, tiesa, aiz muguras.

Nirkovs sēdēja gara apspriežu galda galā; pirms pusgada viņš bija kļuvis ģenerālis un kopš tā laika mīlēja valkāt formu — parasta «bērnu» slimība, kura pāriet, iestājoties pieradumam: kad izšūtā zvaigzne jau iespiedusies sirdī, nav vairs nepieciešamības nēsāt to uz uzplečiem. Rūpīgi izgludinātā ģenerāļa žakete asi kontrastēja ar Ļitvinova, kurš sēdēja pirmajā krēslā pa kreisi, novalkāto jaku un rūtaino kreklu.

Pirmais krēsls pa labi gaidīja Koreņevu — pēc tradīcijas, katras nodaļas priekšniekam bija sava noteikta vieta. Kore ņevs apsēdās uz cietā sēdekļa, paspieda roku Vološinam, pamirkšķināja Ļitvinovam un pamāja pārējiem pieciem apspriedes dalībniekiem.

—    Tātad izstrādes lietā «Ceļmala» taisām slēpni ar «ēsmu», — teica Nirkovs. — Pie mums no apgabala kriminālmeklēšanas atnācis strādāt Popovs, šodien viņam pirmā darbadiena. Atceraties? Astoņdesmit devītajā, «Trase»? Loti līdzīga situācija, toreiz viņš pastrādāja lieliski! Savu oraeni puisis godam nopelnījis.

—   Jā, viens pret diviem bandītiem un abus nošāva, — Koreņevs pamāja. — Var likt par grupas vecāko.

Vološins sagrozījās.

—    Es ari tā kā būtu strādājis par «ēsmu»…

Koreņevs neveikli pasmaidīja. Aleksejs strādāja ar «Lēkājošajām ēnām», dabūja divus dūrienus, bet nelieti uzveica. Savu Sarkano Zvaigzni viņš nesprauž tikpat kā nekad, bet rētas nēsā vienmēr…

—   Vai tad kāds to apstrīd, Ļoha? Tu esi vecāks, kāpēc gan līst pašam?

Viņš tikai paraustīja plecus.

—    Kad jau tādas tās lietiņas… Man vienalga.

Nirkovs paraudzījās viņā ar izbrīnu, arī Koreņevs sa-

minstinājās. Atklāti izrādīt vienaldzību pret darbu var tikai cilvēks, kas no tā bezgalīgi noguris, tāds, kas kuru katru brīdi gatavojas aiziet. Bet Aleksejam izdiena ir jau sen…

—    Lai Vološins būtu vecākais, — Kolorādo Vabole pielika diskusijai punktu. — Viņš pazīst cilvēkus un arī vairāk pieredzējis nekā Popovs…

—   Tieši tā, — Vološins vienaldzīgi pamāja.

Operatīvā sanāksme noritēja kā parasti: Nirkovs deva

rīkojumus, uzdeva jautājumus par kontrolējamajām lietām, taču Koreņevs juta, ka svarīgāko ģenerālis pagaidām noklusē. Nudien, tikai apspriedes beigās Vabole pavēstīja:

—    Pa Federālā drošības dienesta līniju pienākusi operatīvā informācija… No Groznijas uz Tihodonsku nosūtīta kaujinieku grupa, kuras uzdevums ir terora akti pret darbiniekiem, kas karojuši Čečenijā. Iespējams, pret SUĀRV. Sīkāku ziņu nav. Kad būs kāda papildu informācija, viņi mums to paziņos… '

Iestājās nomācošs klusums. Kabinetā bija sapulcējušies cilvēki, kas milicijā dienēja ne vienu desmitgadi vien. Viņi atklāja noziegumus, meklēja un vajāja noziedzniekus, šāva uz viņiem, panāca nāvessodus, sēdināja kolonijās un cietumos, taisīja kratīšanas, konfiscēja mantību un aprakstīja to — vārdu sakot, daudziem bija iemesls uz viņiem apvainoties. Gadījās, ka kāds gribēja viņiem atriebties, citreiz arī atriebās, taču tie bija atsevišķi gadījumi, un katrs no tiem radīja vētrainu rezonansi ne tikai profesionālajā vidē, bet sabiedrībā kopumā. Taču, lai izveidotu speciālu grupu un atriebtos ne jau vienam darbiniekam, bet veselai apakšvienībai, — kaut kas tāds vēl nebija dzirdēts!

—    Nu, ko teiksiet? — Nirkovs painteresējās. — Kāda iespējamība, bīstamības pakāpe, kas darāms, lai to novērstu?

Uzdodot jautājumus, viņš skatījās uz Ļitvinovu, kurš personīgi bija komandējis savus cilvēkus visos trijos sešdesmit dienu speckomandējumos.

SUARV komandieris atbildēja uz visiem trim jautājumiem. Lēni, skaidri, ieturēdams pauzes:

—   Iespējamība ap simt procentiem. Bīstamība ārkārtīgi augsta. Nepieciešams izveidot speciālu grupu un jāveic pretizlūkošanas, operatīvās meklēšanas un bloķēšanas pasākumi.

Pēc brīža viņš piebilda:

—    Kad mēs atradāmies tur, mums visu laiku draudēja. Sak, atnāksim pie jums uz mājām un nokausim guļošus. No tā varēja izvairīties, tikai novedot lietu līdz galam. Bet tie tur, augšā, nosprieda, ka labāk izvandīt čūsku midzeni un aiziet. Lūk, iznākums.

Nirkovs saviebās.

—    Tas neattiecas uz lietu. Ne jau mēs esam tie, kas lems šāda līmeņa politiskos jautājumus.

Ļitvinovs pamāja.

—    Es zinu. Mēs drīkstējām tikai nomirt. Gan tur, gan tagad šeit. Nekādi pilsētas mēroga pasākumi manu puišu aizsardzībai taču nesāksies? Vai IeM, FPD, armijas daļu, muitas un finansu policijas kompleksās darbības plāni, tādi kā Prezidenta vizītes laikā, arī netiks izstrādāti?

—     Labāk iztiksim bez demagoģijas, — Nirkovs sadusmojās. — Saņemta nepārbaudīta operatīvā informācija. Vai tad šādos gadījumos uzreiz tiek izvērsti plaša mēroga pasākumi? Vispirms vajag visu pārbaudīt…

—   Protams, — piekrita SUARV komandieris. — Kamēr neuzlaidīs gaisā manas kazarmas, tikmēr jau vēl var pagaidīt. Tikai, ja būtu saņemta informācija, ka iesūtīta grupa, lai nogalinātu gubernatoru vai kaut ko tamlīdzīgu, tad visi skraidītu kā apdirsušies bez jebkādām papildu pārbaudēm!

—   Ja jums ir kādi konkrēti priekšlikumi, tad izklāstiet tos ziņojumā! — Vabole pārtrauca Ļitvinovu. — Un palūgšu visus šo informāciju turēt slepenībā. Lai neizceltos panika!

Ar šādu nervozu izskaņu beidzās šī apspriede.

Dažas stundas vēlāk mazā restorāniņā Tihodonskas hipodromā notika pilsētas noziedzīgo grupējumu vadītāju apspriede. Saskaņā ar mūsdienu terminoloģiju to vairs ne- dēvēja ne par «saietu», ne par «ceijeru», ne kādā citā kompromitējošā vārdiņā, bet gan visai neitrāli un pieklājīgi par «galdu». Galds tiešām te ari bija — garum garš, apklāts ar stērķelētu galdautu un servēts izmeklētiem ēdieniem. Pie tā sēdēja divdesmit pieci cilvēki, kuriem noziedzīgajā pasaulē piederēja lielāka vai mazāka ietekme. Šis bija lielais «galds», jo parasti visu sasāpējušo jautājumu risināšanai pulcējās astoņas, desmit autoritātes, kuras pārstāvēja pašus spēcīgākos klanus.

Atšķirībā no aizrobežu organizētās noziedzības — stingri strukturētajām aziātu triādēm ar nesatricināmo hierarhiju, sicīliešu mafijas, kas stingri pieturas pie vairākus gadsimtus senajām tradīcijām, un tās krietni elastīgākā Amerikas atzara «Cosa nostra», kas pieļauj novecojušo dogmu apiešanu, — Krievijas noziedzīgā pasaule, droši vien pateicoties nevīžībai kā nacionālai īpatnībai un iedzimtai dezorganizētibai, nebija spējīga uzbūvēt regulāru piramīdu ar izteiktu vadības vertikāli.

Tikai no reālās dzīves aizmaldījušies detektīvisti izgudro galveno ļaundari, kas sēž pašā augšā un rausta diedziņus, kas apvijuši visas pilsētas, strādnieku ciematus, sādžas un viensētas. Tas nenozīmē, ka šāda ļaundara nav vispār, — to ir papilnam, lai gan maskējums, sabiedriskais stāvoklis, materiālās un citas iespējas nepieļauj viņu apsaukāšanu par ļaundariem, bet katrs no viņiem valda pār savu mazo pira- mldiņu, kurai blakus atrodas cita — mazliet zemāka vai augstāka, tālāk vēl viena, tad vēl un vēl…

Tihodonskas noziedzīgajā pasaulē nebija vienpersoniska valdnieka, lai gan pirms dažiem gadiem Ivans Pavlovičs Voroncovs, ēnu dzīvē pazīstams ar iesauku Šamanis, raudzīja par tādu kļūt. Taču vēsturiski nostiprinājušās likumsakarības viņš nespēja grozīt, tā vietā nāca priekšlaicīga un visai mīklaina nāve. Pēc kompetentu tihodonskiešu domām, ja nebijis tāda iznākuma, Šamaņa gals būtu tāds pats kā vairākumam šādu pārāk rijīgu tipu, kuru vēderi mēdz pārplīst no pārāk lielas apetītes vai automāta kārtas tiešā tēmējumā.

Tagad pie hipodroma restorāna galda sēdēja oficiālais Tihodonskas zagļu kopienas galva Krusts, viņam pakļauto branžu vadoņi Ziemelis, Klibais, Laķieris, Pelēkais, Kurmis, Dīkdienis, Niķelis, nahičevāniešu līaeris Karpets, «jaunā viļņa» autoritātes: Itālis ar protēzi granātas norautās kājas vietā, rečportoviešu grupējuma šefs Kalps, pēdējā laikā stingrāku pamatu ieguvušais Akops Čebanjans, vienīgais azerbaidžānis šajā internacionālajā sabiedrībā — azerbaidžāņu kopienas vadītājs Huseins Huseinovs, kurš bija ieņēmis nesen visai efektīvā manierē nošautā Tahira vietu, korejietis Kostja Kims, kuram pakļāvās trīssimt «kareivju»…

Katram no viņiem bija sava teritorija, savi padotie, savs bizness un savas intereses, bet visi kopā viņi radīja klimatu Tihodonskas ēnu un, patiesību sakot, arī oficiālajā sfērā. Parasti viņi taisīja savus «galdus», bet šoreiz šeit atradās arī neprognozējamais Paša Plācenis uņ jauno, nikno, izsalkušo pārstāvji: Leņķis, Pitons, Dūrējs, Šakālis un citi aptau- rētie plātīzeri, ar kuriem normālos apstākļos neviens nerēķinājās.

Neviens svešs restorānā nebūtu iekļuvis, tuvējās tribīnes un dienesta telpas bija tukšas, tikai apsardzes «kājnieki», kuriem, pēc seno zagļu saietu tradīcijām, nedrīkstēja būt ieroči, pastaigājās šurpu turpu. Tālumā, tikko zaļot sākušās arēnas viņā galā, pāris zirgu puišu bija izveduši izkustēties nervozos, ziemu apnikušos zirgus.

—    Saulesbrāļi, — garais, kaulainais, Mefistofelirn līdzīgais Krusts uzrunāja klātesošos pa cietuma modei. Šoreiz viņš nebija uzcirties uzvalkā ar kaklasaiti, bet gan melnā bītlenē un platās, zaļās biksēs. Šādā ietērpā viņš jutās nesalīdzināmi ērtāk.

—    Esam sanākuši tāpēc, ka Džafara palaidnības vairs nav izturamas…

Platais, šķeltais zods, attīstītie uzacu izciļņi, dziļi iegrimušās, nenosakāmas krāsas acis, deguns, kas vairāk līdzinājās ērgļa knābim, piešķīra viņam dēmonisku izskatu. Bet varbūt šādu iespaidu uzbūra viņa reputācija — Krusts bija pazīstams kā «zonu» zaglis, stingrā «likuma» piekritējs.

Tihodonskas noziedznieki labi atminējās, kā pirms dažiem gadiem viņš aizraidīja uz viņpasauli likumīgo zagli Melno Mēri, kurš bija ignorējis «pareizās» paražas. Pēcāk gan arī pats Krusts atkāpās no iesūnojušajām zagļu dogmām, bet Melnajam Mērim no tā labāk nekļuva.

—   Tātad visiem kopā jānolemj, kā tālāk rīkoties…

Gandrīz visi bija nolikuši dakšiņas un nažus, tikai Plācenis stūķēja mutē kārtējo žāvētas liesas gabalu, bet Šakālis alkatīgi rija stores ikrus.

—   Daudzi par viņu sūdzējās, sabiedrība gribēja izskaidroties, uzklausīt viņu pašu; ja vajadzētu, drusku pamācītu, taču viņš mūs visus apvainoja un cēla degunu mākoņos…

Krusts runāja, kā savā ilgajā zagļa dzīvē bija radis, lai gan daudziem viņa manieres nebija saprotamas. Jaunie dzinumi, «jaunais vilnis» — visi šie «sportisti», reketieri, bandīti bija izgājuši citas skolas. Viņu rokās nebija tradicionālo zagļu trumpju — daudzo nosēdēto gadu, atzinības arestantu pasaulē, specifisko regāliju, noteikta stāvokļa hierarhijā. Taču viņi negrasījās ziedot daudzus gadus visām šīm blēņām, viņiem vajadzēja pavisam ko citu — naudu, turklāt nekavējoties un ļoti daudz. Tādēļ viņu trumpji bija fizisks spēks, nekaunība un ieroči, viņi radīja paši savus uzvedības noteikumus, savus rituālus un savu slengu. Zagļi dzīvoja saskaņā ar «likumu», «sportisti» pieturējās «priekšstatiem».

No sākuma gadījās sadursmes — zagļiem nekad nav bijis savu stingri nospraustu teritoriju vai noteiktu objektu, zaglis ir brīvs un var strādāt visur. Bet, lai kur viņš atrastos, viņam jāmaksā kopkasei. Turklāt no sākta gala kopkasei vajadzēja atdot visu guvumu, un tikai tad no tās tika izmaksāta viņa daļa. «Sportistiem» bija pavisam cita sistēma: pievākt sev pēc iespējas vairāk zemes un iestādījumu, ievākt meslus no visiem, kas šais teritorijās nodarbojas ar biznesu, un neko nevienam neatdot, ne ar vienu nedalīties. Iznāca, ka «zagļiem» vajadzēja maksāt «sportistiem» par to, ka tie satrādā «viņu» teritorijā, savukārt šie paši nevienam neko nebija parādā.

Sākās «ceijeri» un «skaidrošanās», šaušanas un sprādzieni, «jaunie» izrādījās stiprāki un, iespējams, būtu nomākuši zagļus pavisam, taču cietumos vara palika zagļu rokās, un,

lai cik draudīgs tu būtu brīvībā, tik un tā agri vai vēlu vari nonākt aiz dzeloņdrātīm un tad… Tihodonskā labi atminējās brigadiera Semjona Plotņikova, saukta par Bulli, bēdīgo stāstu, ašākais no ašākajiem bija, bet, kad nonāca kamerā, kļuva par gaili Svētu un tā arī sapuva nometņu baraku gaiļu kaktos. Tādēļ galu galā visā valstī zagļi un «jaunie» nonāca pie kompromisa: «sportistiem» jānoskaita kopkasei, bet zagļi drīkst strādāt jebkurā teritorijā, vieni otrus aiztikt nedrīkst, un svešās darīšanās deguns nav jābāž.

Tā ari iegājās. Tikai uzlikt «jumtu» kioskiem ir nesalīdzināmi ienesīgāk un drošāk nekā rauties pa kabatām, ņemt voņus vai čiept koferus. Pamazām atšķirības starp zagļiem un «jaunajiem» mazinājās gan darbošanās, gan ārējā izskata ziņā. Izrādījās, ka tetovējumus nav nemaz tik grūti nodzīt, bet bleķa zobi tikpat viegli nomaināmi ar zelta vai porcelāna, un kas tur ko novalkātā dungriņa vietā neuzģērbt glaunu uzvalku… Bieži vien netiec gudrs, kas ir šīs vai citas valdes locekļi…

Tomēr pilnīga saplūšana nenotika: zagļi dzīvoja pēc sava prāta, «sportisti» — pēc sava. Un Krusts, godīgā sabiedrībā — Oļegs Vasiļjevičs Kalašņikovs, respektabls, kopts večuks ar asiem sejas pantiem un drūmām acīm, lai ari vadīja zagļu kopienu, taču Itālim, Kimam, Plācenim vai Huseinovam nekāds pahans neskaitījās. Tas, ka viņš drīkstēja vadīt saietu, bija cieņas izrādīšana cienījamajam vecumam un lielajai pieredzei lietās, kas līdzinājās pašlaik sasāpējušai problēmai — nekas vairāk. Tomēr klausījās viņā vērīgi, uz Plāceni un Šakāli vairāki cilvēki paraudzījās ar nosodījumu, un tie rimās gremot. Tādēļ ka, neraugoties uz savu apbrīnojamo stulbumu, lieliski saprata: ja šeit kaut ko salaidīsi dēlī, izvedīs aiz pilsētas robežām un noraks kādā sūdu čupā, nekāda pārgalvība nelīdzēs. Pie šī galda vajadzēja uzvesties ļoti pareizi un saprātīgi.

—   Nu tad, brālīši, tagad uzklausīsim viens otru, ko kurš domā par Džafaru un viņa salašņu varzu. — Krusts apklusa un pārlaida klātesošajiem smagu skatienu.

—   Cik var paciest! — temperamentīgi ierunājās Itālis — sprogains, tumšmatains jauneklis ar izvalbītām acīm, kas atgādināja eļļainas olīvas. Par iesauku bija jāpateicas viņa ārējam izskatam, lai gan viņš, protams, nebija nekāds itālis, bet gan parasts Čaltīrijas armēnis.

—  Vienreiz šis atnāk uz manu teritoriju un prasa naudu; viņam paskaidroja, kurš šeit saimnieks, bet viņš pie manis nerādās, nosvilina divas būdas un atkal runā par naudu… Es viņam piesitu «ceijeri» — viņš atbrauca ar visu bandu — kādiem simt piecdesmit cilvēkiem… Un lec uz ecēšām: atdod man daļu rajona, un cauri, citādi tūlīt visus nobungāsim! Neies jau par tādien niekiem kauties: visi zina, kur mana teritorija un to, ka viņam nekādas teritorijas nav!

—   Tā viņš dara vienmēr, — iejaucās Miša Kvaskovs ar iesauku Kalps — garš, kalsns tumšmatis ar lielu dzeņa degunu. — Savāc savus vilkus un ņemas provocēt… Vienreiz beigsies ar pamatīgu asinspirti. Nudien pamatīgu!

—  Asinis jau lija! — ne mazāk temperamentīgi iesprauda Karpets — alias Rubiks Karpetjans. Neskuvies, maisiņiem zem acīm, vienmēr melnās drēbēs, viņš izskatījās vecāks par saviem trīsdesmit diviem gadiem. — Viņa ļaudis pie mums Nahičevānā sākuši taisīt šņabi. Ne jau simt vai divsimt pudelītes spirtu ved kamaziem vien, tāpat pudeles un etiķetes, veselas rūpnīcas ierīkojuši. Kad aizsūtīju savējos, šie ķērās pie nažiem un rungām, gāja vaļā tāda blice… Labi, ka nevienu nenosita, trīs mūsējos gan pamatīgi sakropļoja!

Krusts tikko manāmi pievēra acis, un Ziemelis — atlētiskais, simpātiskais zaglis ar pieplacināto degunu — nolēma pielikt debatēm punktu:

—   Mēs runājam par to, kas visiem jau tāpat labi zināms. Džafars ieradies pilsētā ne lūgts, ne aicināts, atļauju taisīt šeptes nevienam nav prasījis, draugus nav meklējis. Laiž, kā patīk, uzspļauj visiem un visu laiku draud ar karu. Ar savām pārmērībām saskuldurē pret pilsētu mūsu dienvidu brāļus. Vai atceraties, kā viņš izdarījās ar to puisi no Abhā- zijas?

Klātesošos pāršalca sašutuma vilnis. Šo atgadījumu zināja praktiski visi pilsētas noziedznieki. No Suhumi atbrauca vēstnesis ar diviem čemodāniem mākslas retumu. Senas grāmatas dārgos iesējumos, antikvāras zelta un sudraba rotas no Kolhīdas laikiem, smaragdi un briljanti… Vēstnesis Tihodonskā nevienu nepazina, vadījās no kaktu rekomendācijām un sev par postu sastapa Džafaru.

—     Manas tautas bagātības ir nenovērtējamas, — viņš paskaidroja. — Taču brīvība ir svarīgāka par tām. Mēs cīnāmies par to, un mums nepieciešami ieroči. Tādēļ es vēršos pie tevis kā pie brāļa: paņem šīs lietas un iedod man naudu. Tik, cik pienākas. Nemeklē labumu cita nelaimē, negozējies mūsu postā. Palīdzi mums un, kad uzvarēsim, tu būsi pats godājamākais un dārgākais viesis manā namā.

Džafars ielūkojās čemodānos un uzreiz saprata, kādas bagātības nonākušas viņa rokās. Viņš apkampa godīgo un naivo puisi, starp citu, savu vienaudzi, noskūpstīja viņu un teica:

—    Esi mierīgs, brāl, darīšu, ko spēšu. Tikai dod man laiku. Tās ir ļoti senas lietas, tādas nav viegli novērtēt. Jāatrod labs speciālists, tāpat kolekcionārs, kurš būtu ar mieru samaksāt patieso cenu. Es ķeršos pie šīs lietas nekavējoties. Bet tu atpūties un daudz galvu nelauzi.

Tad Džafars pazuda. Vēstnesis gaidīja viņu trīs dienas, nedēļu, desmit dienas, divas nedēļas, meklēja, taču nevarēja atrast. Beidzot tomēr atrada un nolika «ceijeri». Nevar jau visu mūžu slapstīties, kaut kad jādod atbilde, lai kāda tā būtu. Un Džafars ieradās ar trim džipiem kopā ar saviem visnegantākajiem rīkļurāvējiem, rāmu jau viņam nemaz nebija. Nabaga puisis atnāca viens pats, izspraucās cauri satracināto vilku baram un iesēdās Džafara mašīnā. Viņš bija bāls kā nāve, bet acīs kvēloja spožas un ļoti bīstamas uguntinas. >

—  Tevi, brāl, piemānījuši, — teica Džafars, novērsis skatienu. — Tu esi atvedis lētus viltojumus. Tevis dēļ man sanāca lielas nepatikšanas. Bet es uz tevi nedusmojos, jo tu neesi vainīgs. Bet tagad tev jābrauc projām. Un pēc iespējas ātrāk.

Vēstnesis izvilka rokas no kabatām, katrā bija pa granātai «Fl», kuras šķembas lido divsimt metru. Puisis ar zobiem izrāva drošinātāju gredzenus un izspļāva tos nelietim pie kājām.

—    Tauta man uzticēja savas bagātības un brīvību, — viņš teica drebošā balsī. — Tu nozagi kā vienu, tā otru. Taču tu nepadomāji, ka es nekad neatgriezīšos tukšām rokām; labāk mirstu nekā uz mūžiem apkaunoju savas tautas labo vārdu. Un miršu es tikai kopā ar tevi. Šai pašā mirklī!

Džafars saprata, ka miesassargu bars neglābs viņa dzīvību, ja vēstnesis atlaidīs līdz baltiem kauliņiem sažņaugtās dūres. Daudzi bija dzirdējuši šī notikuma variantu ar laimīgām beigām: nelietis pasauca savu kalpu, deva pavēli, un pēc pusstundas čemodāni atgriezās pie saimnieka. Laikam jau šādu iznākumu bija sagudrojuši taisnīguma alkstoši prāti, tādēļ ka patiesībā viss beidzās pavisam citādi.

—   Nomierinies, brāl, — viņš teica, godīgi vērdamies vēstneša sastingušajās acīs. — Neviens negrasās tevi apkrāpt. Es tikai pateicu, ka nevaru to visu pārdot. Vai tad par to es esmu pelnījis nāvi? Tūlīt atdošu tavas mantas, un dari ar tām, ko gribi!

Viņš paaicināja kalpu un deva pavēli, varbūt pamirkšķināja vai deva citu zīmi, kā nu viņiem tur iepriekš bija norunāts, bet varbūt, darot nekrietnības, viņi saprata viens otru no pusvārda. Pēc kāda laiciņa kalps atgriezās un pavēstīja, ka čemodāni atrodas bagāžas glabātavā, bet cilvēka, kuram uzticēta atslēga, pašlaik nav un izņemt mantas būs iespējams tikai rit. Džafars zvērēja pie Korāna, ka rit atdos visu līdz pēdējam akmentiņam, un vēstnesis iesprauda drošinātājus atpakaļ. Tad viņi devās pie Džafara pārnakšņot, un kopš tā laika vēstnesi neviens nav redzējis, lai gan stāstu ar laimīgajām beigām bija dzirdējuši daudzi. Nav izslēgts, ka to izplatījis pats Džafars.

—  Ziemelim taisnība, — pie galda sēdošie sarosījās. — Tā draņķa dēļ kauns pār mūsu visu galvām!

—    Neievēro ne «likumus», ne «priekšstatus», izdarās, kā patīk, draud uzsākt karu, kurina asinspirti, — Ziemelis nobeidza un apklusa.

Apspriede tuvojās beigām. Atlika tikai pieņemt lēmumu. Neviens nešaubījās, kāds tas būs. Taču vajadzēja pateikt galavārdu un nobalsot.

—     Nu, brāļi, ko darīsim? — Krusts aplaida skatienu visapkārt un speciāli pakavējās pie jaunajiem stulbeņiem.

—   Jāžmiedz tik nost! — iebrēcās Šakālis.

—   Visus no vietas! Un triekt prom no pilsētas! — piebalsoja Plācenis.

—   Norakt ar galiem! — Leņķis plēsonīgi nošķobīja muti.

—    Saraut gabalos! — ieķērcās Pitons.

—   Nošaut kā kraupainus suņus! — Dūrējs atbalstīja draugus.

Tāpēc jau nekaunīgie salašņas bija šurp aicināti. Nelgas tagad domāja, ka pahani sākuši šos cienīt un beidzot atzinuši, ko šie vērti. Tādu pašu debīleņu barā pēc tam varēs lielīties: «Sēdējām pie viena galda ar Krustu, Laķieri un Ziemeli, spriedām par pasaules lietām…» Bet patiesībā viss jau izlemts. No viņiem tika prasīts tikai viens: pateikt skaļi to, par ko nopietnam cilvēkam neklājas bļaustīties nekādā ziņā! Tādēļ ka šādus vārdus atpakaļ nepaņemsi un par tiem jāatbild, vai tur lūst vai plīst!

—   Vai kāds domā citādi? Vai kāds aizliks par Džafaru labu vārdiņu? — Vecākajam pahanam šo jautājumu vajadzēja uzdot vairāk formas pēc, jo, kad gaisotne radīta, gribētāju nostāties pret vairākumu parasti nav. Tādēļ Krusts vaicādams nopētīja Tihodonskas autoritātes. Principā šis jau vairs nebija vecais labais saiets: «jaunie» un «aptaurētie» viņam nepakļāvās — ko gribēs, to teiks. Ja radīsies nesaskaņas, tad taisnīgumu panākt nebūs viegli; ja visa pilsētas noziedzīgā pasaule nebūs vienisprātis par to, ka jāatbrīvojas no svešiniekiem, tad šai ķēpigajai un asiņainajai padarīšanai nemaz nav vērts ķerties klāt.

Taču Džafars neprata uzturēt draudzīgas attiecības, viņš tikai vairoja ienaidniekus. Ziemelis pirmais pašūpoja galvu, tad Itālis un Kalps… Karpets un Huseins negribīgi, it kā ar piespiešanos pagrozīja savējās, ari pārēji atkārtoja noliedzošo žestu.

—   Mūsu lēmums ir vienbalsīgs, — Krusts noteica. — Ko dāvāsim Džafaram un vina roklaižām Robertam un Suitānam — dzīvību vai nāvi?

Viņš paskatījās uz Plāceni.

—    Nāvi! — tas iekliedzās, kā jau bija gaidāms.

—   Nāvi! — Šakāļa sauciens izskanēja kā atbalss.

—    Izlemts! Bet ko darīt ar pārējiem? — Šoreiz Krusts paraudzījās uz Ziemeli.

—   Nolaist asinis un no pilsētas laukā, — zaglis noburkšķēja.

—    Izlemts! — Krusts pamāja. — Mūsu jaunākie brāļi aug un kļūst par vīriem, viņi jau spēj pieņemt nopietnus lēmumus. Domāju, ka Džafaru un viņa pakalpiņus vajag nodot viņu rīcībā.

—    Pilnīgi pareizi, — pamāja Itālis. — Lai rāda, ko spēj.

—   Tieši tā, — piekrita Karpets.

Kalps neteica neko, tikai pasmīnēja ar vienu mutes kaktiņu. Ar to, kuru neredzēja Plācenis un Šakālis. Viņš lieliski saprata, ka aptaurētos vienkārši izmantoja, «apšņāca». Un visiem nopietnajiem vīriem tas bija saprotams. Vienīgi pašiem aptaurētajiem ne.

—   Tas mums viens pūtiens! — Šakālis lielīgi paziņoja. Un visa viņa kompānija piekrītoši sadīdījās.

—   Nu labi, — Krusts pamāja. — Tad ieturieties, dārgie viesi, citādi ar savām runām par ēšanu pavisam esam piemirsuši. Tikai es pats diemžēl nevaru palikt, svarīgas pārrunas, nedrīkst pieļaut asinsizliešanu…

Pusstundas laikā izklīda arī pārējās autoritātes. Tikai Paša Plācenis, Šakālis, Bokseris, Leņķis, Pitons, Dūrējs un Dzinējs līdz vēlai naktij dzīroja pie iepriekš apmaksātā galda, kala plānus pret dagestāniešiem, dzēra šņabi cik lien un dziedāja bosiku dziesmiņas.

*

«Ēsma» bija izlikta uz goda. Ap deviņiem no rīta jauna deviņdesmit devītā volga metāla krāsā ar papīra tranzītnu- muriem logos nobrauca no trases Tihodonska—Maskava un iespiedās starp diviem plaukstošiem bērziņiem. Divi vīrieši un sievišķis košos treniņtērpos izkrāva bagāžu — saliekamo galdiņu un mazus «leļļu» krēsliņus, un bez steigas blakus litrīgajai «Smirnova» pudelei uzradās dāsnas uzkodas. Tādējādi viņi demonstrēja savu pārticību un iespējamibu, ka bez automobiļa viņiem līdzi ir vesela kaudze naudas.

Pa atvērtajām durvīm dārdēja skaļa mūzika, liecinādama par šo cilvēku pašpaļāvību un vientiesību, tik muļķīgi uzvedoties uz viena no viskriminālākajiem Krievijas autoceļiem. Šai posmā pēdējo sešu mēnešu laikā bija notikuši uzbrukumi desmit līdzīgām kompānijām. Acīmredzot darbojās viena un tā pati grupa, vismaz «rokraksts» visos gadījumos bija līdzīgs. Noziedznieki parasti bija trīs, vienā gadījumā pat četri, viņi darbojās maskās, bet dažas reizes viņu sejas tomēr izdevās ieraudzīt. Viņi atņēma mašīnas, pievāca naudu un dārglietas, piekāva cietušos. Divos pēdējos gadījumos automšīnu īpašnieki bija aktīvi pretojušies un gājuši bojā. Iespējams, ka tāds pats liktenis šodien gaidīja mūsu atpūtniekus.

Potenciālos upurus tēloja Huzarovs, Popovs un Smirnova. Viņi bija sagatavojušies visnežēlīgākajiem likteņa pavērsieniem. Visiem trim zem sporta jakām bija vieglas bruņu- vestes, kas spēja pasargāt no «makara» lodēm. Bandītiem bija divi «makari» un viena «TT», kas ņēma cauri jebkurai bruņuvestei. īsta laimes spēle… «Ēsmas» gan bija labi apbruņotas: vīriešiem pa divdesmit patronu «stečkinam», bet Šmirnovai deviņmilimetru «mazulis». Portfelī zem galda savu kārtu gaidīja mazītiņā mašīnpistole «ciedrs». Huzāram zem jakas bija paslēpta rācija, uzstādīta uz piesegšanas grupas viļņa.

Pa šoseju garām plūda gandrīz nepārtraukta automašīnu straume, no turienes pārgalvīgais pikniks krita visiem acīs. Piesegšanas grupas mašīna bija nomaskēta ieplakā simt metrus uz ziemeļiem, apmēram tādā pašā attālumā uz dienvidiem slēpās rezerves mašīna ar grupas komandieri. Noziedznieki izrīkojās nežēlīgi un nekaunīgi, taču diezin vai bez iepriekšējas novērošanas. Taču, lai cik acīgi viņi būtu, visu apkārtni nevarēja pārredzēt. Cita lieta — nebija sevišķi lielu izredžu, ka viņi uzradīsies tieši šeit un tieši tagad.

Lai šādu iespējamību padarītu lielāku, civilās drēbēs tērpti autoinspektori gaiņāja prom no ceļmalas mašīnas visā trases Tihodonskas posmā. Sakostiem zobiem, lādēdami draņķa mentus, šoferi brauca tālāk. Bet jaunā deviņdesmit devītā volga ar bezrūpīgajiem pasažieriem stāvēja vienā dieva mierā, laikam jau atpirkušies, kuņas…

Viņi dzēra ūdeni viebdamies, it kā tas būtu šņabis, un uzkoda pa virsu īstu dūmdesu, sieru, ceptu cāli un negaršīgus lecekšu tomātus. Katrs kontrolēja savu sektoru, galvu neviens negrozīja, par darba lietām nerunāja un rāciju bez vajadzības neaiztika.

—  Vismaz vienreiz var mierīgi paēst, — ar piebāztu muti nomurmināja Huzārs. — Citādi visu laiku vienā skriešanā…

—  Tas tiesa, — piekrita Popovs. — Pēdējā dispanserizācijā man atrada čūlu. No tās skraidelēšanas, uz nervu pamata.

Viņam bija šaura, dziļām grumbām izvagota seja, sirmi mati un daudz pieredzējuša cilvēka acis.

—    Es savam vīram došu ēst mierīgi, bez steigas — lai nāk uz mājām vai ņem līdzi termosu…

—   Galka, tu taču skaitījies neprecēta? — izbrīnījās Huzārs, bet pie sevis nodomāja, ka izredzes tikt pie vīra viņai diez cik lielas vis nav.

—   Tas būs, tad, kad apprecēšos! — Meitene pasmaidīja, rādīdama lielos, nelīdzenos zobus. — Interesanti, kāpēc viņi uzbrūk no rītiem, — ne pie viena tieši nevērsdamās, apvaicājās Smirnova.

—    No rīta cilvēki ir samiegojušies… Autoinspektoriem vēl notiek izvade. Un nav tik uzkrītoši. Pret vakaru parasti visi tvarsta mašīnas: VAI, OMON, tāpat Narkotiku nodaļa… Labāk būtu pastāstījuši kādu anekdoti!

—   Kaut kā nenāk prātā.

Saruna nevedās. Pirmkārt, kad tevi kaut kas satrauc, bet jārunā par pavisam ko citu, tad to nemaz negribas darīt. Otrkārt, lai arī sirds dziļumos «ēsmas» cerēja, ka nekas nenotiks, sadursmes iespējamība garastāvokli neuzlaboja.

—   Laiciņš gan labs. — Huzārs atlaidās krēslā. — Smaržo pēc vasaras. Jūtat?

—   Tā ir zemes smarža. Svaigi arumi…

Popovs ievēroja, ka sarkans «devītais» samazina ātrumu un lēni aizripo gar ceļmalu, tad atkal atgriežas transporta plūsmā. Vai nu gribēja nobraukt malā un apstāties, vai… Ja gribēja pieturēt, tad kāpēc nepieturēja? Tas, ka vieta aizņemta, taču bija redzams pa lielu gabalu — kāpēc tad samazināt ātrumu un lūrēt?

Viņš apdomājās: teikt biedriem vai ne? Nevajadzētu jau no paša sākuma iztaisīties par zaķpastalu… Taču Popovs bija pieredzējis diezgan, lai par savu reputāciju neuztrauktos.

—  Tas sarkanais «devītnieks», — viņš teica, un Huzārs ar Gaļinu acumirklī saspringa. — Lēnām pabrauca garām, it kā kaut ko pētītu…

—  Nu, pagaidīsim… — Huzārs nomurmināja, bet meitene pārtrauca zelēt. Redzams, aiz uztraukuma kumoss sprūda rīklē.

Pēc desmit minūtēm «devītais» aizbrauca pretējā virzienā. Tagad to ievēroja arī Huzārs, tas bija šķērsojis viņa sektoru.

—   Vai tas pats? — viņš noskaldīja kā ar cirvi.

Popovs ar atbildi vilcinājās. Vai nu mazums līdzīgu automobiļu… Taču intuīcija čukstēja, ka tas pats vien ir.

—   Jā… Laikam gan.

Iestājās klusums. «Ēsmas» lieliski saprata, ka līdaka, kas jau divas reizes glūnēdama nopeldējusi garām, nākamajā reizē noteikti mēģinās norit upuri. Visa apkārtne pēkšņi pārvērtās. Plaukstošās dabas smaržas pagaisa, tās draudīgi nomāca saeļļoto ieroču smārds. Un visi juta, ka diena tomēr ir diezgan vēsa.

—     Brauc, — mierīgā, taču aizžņaugtā balsī noteica Popovs.

Nevērīgi pagriezies, Huzārs pielika pie lūpām glāzi un arī ieraudzīja sarkano «devītnieku», kas lēni, it kā lavīdamies nobrauca no trases viņu pusē. Aizmirsis, ka izliekas dzeram, viņš nolika glāzi uz galda un nospieda pārraides pogu.

—   Mums tuvojas sarkans «devītais», numuru neredzam, — viņš noteica. Atstatums līdz iespējamajam plēsoņam saruka līdz desmit metriem, bet stikls atstaroja gaismu, un redzēt, kas notiek iekšā, nebija iespējams.

—  Atpakaļ, tie ir menti, — no rācijas atskanēja histērisks bļāviens, tiklīdz Huzārs atlaida pogu. — Atpakaļ, laižamies!

Mašīna nobremzēja un ar joni rāvās atpakaļ pa savām pēdām. Popovs izrāva smago, lieliski sabalansēto «stečkinu» un tūlīt paņēma uz grauda priekšējā stikla kreiso, apakšējo stūri, kur sēdēja šoferis.

—    Otrais, viņi bēg, viņi noklausās mūsu vilni, aizturiet sarkanu «devīto» ar netīru numuru! — Huzārs satraukti kliedza, piespiedis rāciju sejai.

«Devītnieks» ar aizmugurējiem riteņiem sataustīja asfaltu un, nokaucot riepām, apgriezās. Automašīnu plūsma strauji aprāvās, slīdēdama pa nelīdzeno ceļa segumu, švīkstēja riepu protektori, kaut kur nobrikšķēja bamperi.

—  Atri uz mašīnu! — iekliedzās Popovs un ielēca vadītāja pusē.

—   Galka, tu paliec un visu savāc! — Huzārs paķēra somu ar «ciedru» un iezvēlās blakussēdeklī.

—   Ko nešāvi? — viņš karstumā izmeta un tūlīt aptvēra, ka izrunājies aplam. Pēc spēkā esošajiem noteikumiem nekāda pamata lietot ieroci nebija.

Popovs uz vietas apgriezās un piedeva gāzi, taču tai pašā mirklī nospieda bermzi: trasi aizšķērsoja automašīnu blāķis. Kāds dūšīgs brašulis ar īsiem matiem bija izlēcis no volgas un tagad klupa virsū apjukušam vīriņam, kas sēdēja mos- kvičā.

—   Vajag ievērot distanci! Ja iedrāzies pakaļā, tad vainīgais esi tu!

—    Kurš tad tā bremzē! Kā tad es varēju zināt, ka tu apstāsies?

Popovs uzpīpināja. Taču signāls nespēja pārmākt ķildnieku balsis.

—   Vai redzēji to ķēmu? Izskrēja man taisni priekšā!

—   Tad viņam arī vajadzēja dot pa purnu!

—    Bet tagad es sadošu pa purnu tev!

Huzārs ar automātu rokās izlēca no mašīnas.

—    Nost, maitas, apšaušu kā sūdus!

Ķildnieki pajuka kur kurais un acumirklī atbrīvoja ceļu. Operu mašīna aiztraucās pa šoseju. Nekas sarkans priekšā nebija saskatāms.

—   Mēs viņus neredzam, — Huzārs teica rācijā. — Braucam uz ziemeļiem.

—   Tā turpiniet, bet mēs nogriezāmies pa labi uz lauku ceļa.

—   Uzmanīgi, viņi mūs dzird!

—   Pie vienas vietas! Nekur nespruks. Lai klausās vien: -Jūs, kuņas, esat ielenkti, padodieties, citādi jums vāks!»

—   Atsūkā, tu, miskastniek! — pretīga balsī noķērca rācijā.

—    Ko?!

Piesegšanu vadīja Rivkovs — SUARV trieciengrupas komandieris, ašuma ziņā nākamais aiz Ļitvinova, daudz no viņa neatpaliekot.

'— Es tevi miltos samalšu!!! Jūs visus!!! Kuram ķepiņas nebūs gaisā — līķis!!!

—     Nenervozē, Roma! — atskanēja Vološina mierīgā balss. — Lai izrunājas vien. Helikopteram būs vieglāk no- peilēt. Bet, ja nepadosies, es tevi aiz rokas neturēšu, paiešu maliņā.

Visiem vajāšanas dalībniekiem bija skaidrs: nekāda helikoptera ar pelengatoriem nav — neba jau Losandželosā dzīvojam, pat Kolombo ne. Un, pat ja tas nez no kurienes ari būtu uzradies, Vološins par to nebūtu bildis ne pušplēsta vārda. Tas bija psiholoģisks triks, spēlēšana uz nerviem. Bēguļiem vajadzēja radīt iespaidu, ka viņiem nav kur sprukt un vienīgā izeja ir padošanās. Padoties jau varbūt nepadosies, taču nervozēs gan, pieļaus kļūdas, kas meklētājiem nāks tikai par labu.

—    VAI, bloķējiet trasi un visus sānceļus, — Vološins turpināja tai pašā mierīgajā balsī. — Iecirkņu inspektoriem nodrošināt kontroli ciematos un citās apdzīvotās vietās. Iekšējā karaspēka divīzijām sākt apvidus ķemmēšanu. Divos puslokos, no ziemeļiem un dienvidiem…

Tas vis bija pupu mizas. Vološins vadīja konkrētu operāciju un komandēja tikai tās dalībniekus. Viņš nevarēja dot pavēles ne VAI, ne iecirkņu inspektoriem, kur nu vēl iekšlietu karaspēkam, kurš pakļāvās tikai Maskavai. Bez tam šādus rīkojumus neviens nedod pa rāciju, kas paredzēta operatīvajiem sakariem un kuras darbības rādiuss nepārsniedz divus kilometrus… Taču filmās viss notiek tieši tā, un bandīti nospriedīs, ka ir ielenkti no visām pusēm. Tas viņus demoralizēs. Ņemot vērā, ka padibene, kas pirmīt vēkšķēja rācijā, bija aizvēries, Vološins savu bija panācis.

Viņi traucās pa trasi apmēram četrdesmit kilometrus līdz VAI kontrolpunktam, kur pēc Iekšlietu pārvaldes pavēles jau darbojās operatīvais plāns «Filtrācija». No plaisas asfaltā rēgojās draudīgās piespiedu apstādināšanas sistēmas «Ezis» radzes, un transports, kas devās ziemeļu virzienā, apbraukdams tās, divu smagajās bruņuvestēs un ar maskēšanās audumu pārvilktās bruņcepurēs tērptu automātistu vērīgo skatienu pavadīts, lēnām virzījās par šauru, dzeltenām tērauda caurulēm nožogotu koridoru. Huzārs pārmija ar viņiem dažus vārdus un vīlies atgriezās mašīnā.

—     Nav bijusi, — viņš atbildēja uz pārinieka neuzdoto jautājumu. — Te nav braukusi.

Popovs apgrieza mašīnu. Šķiet, pirmo raundu bija uzvarējuši bandīti. Vai nu aizlaidušies pa kādu zemes ceļu, vai nogriezušies, kur tas bijis iespējams, un noslēpušies ceļmalas mežā. Bet varbūt viņu midzenis ir kaut kur netālu un sarkanais «devītnieks» jau novietots garāžā vai šķūnī… Nē.

—   Viņi to pametuši.

—    Ko? — Huzārs pagriezās. — Par ko tu runā?

—   Viņi pametuši mašīnu, — atkārtoja Popovs.

—    Kā tu zini?

Vaļera paraustīja plecus.

—   Vienkārši iešāvās prātā…

—   Ak iešāvās prātā…

Huzārs ironiski pasmaidīja un sāka svilpot jautru meldiņu. Popovs saviebās.

—    Beidz svilpot. Tā ir slikta zīme.

—   Tu tici sliktām zīmēm?

—    Pārāk bieži tās man piepildījušās.

Pārinieka tonis laupīja Huzāram visu patiku jokoties.

—    Bet tu taču esi strādājis līdzīgā lietā?

Vaļera pamāja.

—   Deviņdesmitajā gadā. Meklēšanas lieta «Trase». Tāpat kontrolēja ceļus un izlika slēpņus, bet noķērām uz «dzīvo». Kopā ar draugu — Sašku Sergejevu.

—    Vai tiesa, ka tu toreiz nokniebi divus gabalus? Arī mentu, savu bijušo pārinieku?

—    Kas viņš man par pārinieku?! Sūda bandīts!

Saruna acīmredzot Popovam sevišķi patīkama nebija, taču Huzārs to neievēroja. Pēkšņi ierunājās rācija. Cauri sprakšķiem un krakšķiem izlauzās Vološina balss:

—  Atrasta mašīna. Sešpadsmitajā kilometrā, krūmos, aiz uzkalniņa. Trešais, otrais, pārtrauciet meklēšanu, atgriežamies bāzē. Kā sapratāt?

—    Otrais saprata, — nekavējoties atbildēja Rivkovs.

—  Trešais saprata, — atteica Huzārs un atkal pievērsās pāriniekam: — Kā tad tu to sajuti?

—    Nezinu.

—   Interesanti… Paklau, bet varbūt tas ir tādēļ… — Huzārs aprāvās, bet tad nenocietās un pabeidza jautājumu:

—    Cik tu pavisam esi nogalinājis cilvēku? Runā, ka daudz…

Popovs nospieda bremzi. Acumirklī pamirušie riteņi atstāja uz asfalta melnas svītras. Huzārs krita uz priekšu, gandrīz ietriekdamies ar galvu vējstiklā. No visa spēka sagrābis aiz apkakles, Popovs pievilka viņu sev klāt. Pārinieka drausmīgā sejas izteiksme un izvalbītās, vājprātīgās acis nobiedēja Huzāru daudz vairāk nekā pēkšņā bremzēšana.

—   Vaļera, kas tev kaiš?!

—    Kas runā?! Ko es esmu nogalinājis?! Cik daudz?!

—   Nomierinies, kas tev ir… Arī lapelē rakstīja Milicijas dienā… Vienu, kas šāva pa logu, un tad vēl tos divus…

Tvēriens atslāba, Huzārs kā maiss saguma uz sēdekļa. Tāpat saguma ari Vaļera Popovs.

«Viņš ir nojūdzies!» Huzārs nodomāja, taču kaut ko bilst skaļi neiedrošinājās. «Ir nu gan jauniņais, gatavais posts.»

—  Sēdies pie stūres, es vairs nevaru pabraukt. — Popovs izstiepa sev priekšā trīcošās rokas. Viņš smagi dvesa, acis bija pielijušas asinīm.

Viņi apmainījās vietām. Ari Huzarovs bija satraukts, viņš brauca lēnām un turējās šosejas malā. Taču ceļš bija tik šaurs, ka aizmugurē tik un tā skanēja nepacietīga pīpinā- šana. Līdztekus šosejai aizvijās plats lauku ceļš, un viņi nogriezās pa to.

—   Nu gan tu laid! — Huzarovs beidzot atguvās. — Ko tu tā satrakojies?

—       Piedod, brālīt, nervi. Man visādi bijis, vienbrīd pat gandrīz sagāju sviestā. No tās šaudīšanās nemaz nav tik viegli attapties… Tāpēc šito tematu labāk atstāj mierā. Sarunāts?

Huzarovs pamāja. Viņš zināja, ka katrs ieroča lietošanas gadījums izraisa stresu, taču nekādi nevarēja saprast, kādēļ jaunais pārinieks tik asi reaģēja, kaut gan ķeza viņam bija atgadījusies pirms vairākiem gadiem. Ja viņš zinātu, ka Vaļa Popovs ietilpst sevišķi slepenajā grupā «Fināls», kuras uzdevums ir izpildīt nāvessodus, un ka uz viņa rēķina bez trim oficiāli nogalinātajiem noziedzniekiem ir vēl vairāki desmiti «izpildīto» notiesāto, viņam šī neparastā uzvedība kļūtu saprotama.

Lauku ceļš attālinājās no šosejas un nozuda aiz neliela mežiņa.

—   Skaties, iebrauksim vēl kādā čūkslī un netiksim vairs laukā, — Popovs samierinoši noteica. Viņš jutās nelāgi savas pirmītējās trokšņošanas dēļ, un tam gribējās kliedēt saspringto gaisotni, kas valdīja automašīnas salonā.

—    Nebīsties, — Huzarovs neizteiksmīgi atbildēja. — Ja Juronkulis ieveļdīs, tad arī laukā izvedīs.

Bija nomanāms, ka viņš nevēlas turpināt sarunu, un arī Popovs apklusa. Viņa otrajā — slepenajā dzīvē rūpju netrūka, un, lai arī ar gadiem viņš iemācījās aizmirsties, pilnībā tas tomēr neizdevās nekad. Prombūtne naktīs, stress un tā izraisītā dīvainā uzvedība nopietni sarežģīja ģimenes dzīvi: Valentīna regulāri rīkoja scēnas, pārmeta viņam neuzticību un žūpošanu, klaigāja, ka viņam bēniņos kaut kas neesot kārtībā.

Pārmetumiem savs pamats bija: pēc izpildīšanas spec- grupas locekļi mēdza iemest pa ceturtdaļstopiņam, lai nolaistu tvaiku, un mājās viņš pārradās ar smaķeli. Un ari par tiem «bēniņiem» bija sava taisnība — sākās vīzijas: te parādās nošauts zeks, te atkal rēgojas «Fināla» pirmā numura un īstenā gaiļa spiedēja Ivana Aleksejeviča Romova galošas, te zem kājām atveras caurumi.

Valentīna skrēja uz laukiem pie vecākiem, tad atgriezās, beigās atkal brauca projām. Tomēr pie malas mest to lietu nevarēja, nebija jau arī nekāda bērnu spēlīte, turklāt te darbojās princips — iekšā par rubli, laukā par diviem. Pamazām viņš aprada, bet, kad, aizturot «trasistus», gāja bojā Serge- jevs, viņš sāka ienīst šos pretīgos radījumus pa īstam, un izpildīšana nu gāja no rokas, savukārt vīzijas pagaisa kā nebijušas. Turklāt izpildīšanas kļuva arvien retākas: neatturamo vardarbības un slepkavošanas vilni pavadīja neizskaidrojams humanizācijas process, vairākums necilvēku tika attaisnoti, un «Fināls» praktiski palika bez darba.

Pagājušajā gadā nāvessodu izpildīja tikai diviem: izdaudzinātajam Tihodonskas maniakam, kurš bija izvarojis un nogalinājis piecdesmit sieviešu, skuķu un puišeļu, un barvedim, kura banda vairākus gadus terorizēja visu Dienvid- krieviju, atstādama aiz sevis astoņpadsmit līķus. Pašlaik izsludināts nāvessoda moratorijs, bet Stepņanskas cietuma īpašajā blokā no jauna uzradušies kādi divi desmiti pašu pretīgāko un asinskārīgāko pēdējo gadu neliešu, kuriem pat pasaules humānākā tiesa neuzskatīja par iespējamu saglabāt dzīvību. Kāds labums no šādas augšāmcelšanās, tas Popovam nebija saprotams.

—   Paskat, kas par ērmu! — Huzārs iesmējās, un Popovs iznira no drūmās «Fināla» pasaules. — Vai tik šim nav sameties par karstu!

Mazliet iesāņus aiz pašķidrās kokaudzītes soļoja cilvēks vienā apakškreklā.

—   Laikam būs kandžas pārtempies, — Huzārs nevarēja beigt priecāties un bikstīja ari pārinieku. Šķiet, ka viņš bija noskaņots salīgt mieru.

Bet Popovam jautrāk nekļuva. Gluži pretēji — šis plikadīda viņam gaužām nepatika. Laukā apmēram piecpadsmit grādu, vējš kož kaulā — ļoti nepiemērots laiks, lai tā izmestos. Un kāpēc, vairoties no lielceļa, brist pa arumiem un slapstīties pa mežu? Vai tikai dīvainības, kādas drīkst atļauties ikkatrs mūsu savādās valsts pilsonis? Tomēr, ja kaut kas tāds notiek vietā, kur meklējami bīstami noziedznieki, tad tas obligāti jāpārbauda.

Vaļera pat muti nepaguva atvērt, kad cilvēks apakškreklā apcirtās un, arumos stigdams, metās skriet pāri laukam.

—    Es lēkšu laukā tepat, bet tu pamēģini piebraukt no otras puses, — Popovs nokomandēja un jau pēc mirkļa milzu lēcieniem brāzās pa uzarto zemi, visu uzmanību veltīdams savām kājām, jo, iekāpjot kādā alā vai bedrē, mierīgi varēja tās salauzt.

No cilvēka apakškreklā, kurš pamazām zaudēja tempu, viņu šķīra kādi divsimt metri, tāpēc satracinātais Popovs pielika soli, un, ja šai sacīkstei būtu skatītāji, viņi droši vien nežēlotu likmes operatīvajam darbiniekam. Tad piedevām viņam talkā nāca laimīgs gadījums. Bēglis, kurš acīmredzot neprata skriet pa arumiem, piepeši novicināja rokas un nostiepās garšļaukus.

Kamēr viņš stutējās kājās, Popovs paguva ievērojami samazināt atstatumu, bet, lai laikus izvairītos no nepatīkamiem pārsteigumiem, viņš izrāva ieroci un izšāva gaisā, lēsdams, ka, ņemot vērā operācijas nozīmīgumu, norakstīt patronu nenāksies sevišķi grūti.

Viņam par lielu izbrīnu, cilvēks apakškreklā uzreiz apstājās un pacēla rokas. Parasti adrenalīna piesātinātās asinis dzen bēgli tālāk un viņš nepiegriež šaušanai vērību, iekams lodes nesvilpj gar ausīm, bet gadās pat tā, ka iekarsis viņš turpina skriet, kad ir jau savainots. Bet šis apstājās kā iemiets! Dīvaini…

Palēninādams soli un atvilkdams elpu, Vaļera piegāja viņam cieši klāt. Viņa priekšā stāvēja apmēram divdesmit trīs gadus vecs puisis ar apaļu lauķa ģīmi, gaišiem izspūrušiem matiem un mazām, šaudīgām ačtelēm. Viņš smagi elsoja, un pa biešu sarkano seju tecēja treknas sviedru lāses, platās krūtis cilājās kā kalēja plēšas. Kājās viņam bija treniņbikses, kas izskatījās kā no miskastes izvilktas. Stipri oda pēc zemes, sviedriem un bailēm.

—   Kas tu tāds esi un kāpēc bēgi? — Popovs piesardzīgi nostājās divu metru attālumā un notēmēja «stečkinu» aizturētajam vēderā.

—   Bet kas tu pats? Gandrīz mani nošāvi! No tevis taču nekādu naudu neesmu aizņēmies!

—    Kādu naudu? — opers bija nesaprašanā. Viņam radās nepatīkamas aizdomas, ka notikusi kļūda.

—    Nekādu! Tas attiecas tikai uz mums ar Mišku! Viņš jau tā saplēsa man kreklu un piedevām vēl sadeva pa kaklu… Es tak viņam teicu, ka rīt atdošu! Bet viņš vēl ņem un uzsūta tevi.

Puisis kā jau puisis, mazliet nekaunīgs un burlacīgs no paskata, taču tagad jau tāds ir katrs piektais. Tomēr kaut kas Popovam viņā nepatika.

—    No kurienes nākdams?

Tas ar savu strupo īkšķi norādīja uz aizmuguri.

—   No Jablojevkas. Gribēju jau kāpt autobusā un laist uz pilsētu.

—   Vai dokumenti ir?

Puisis nosmīkņāja.

—    Kādi dokumenti? Es tāpat vien iegāju paciemoties pie brāļa. Bet atpakaļ nāku gandrīz pliks. Mani te tāpat bez dokumentiem visi pazīst. Mēs esam Kuzini. Es jaunākais — Boriss, bet Miška par mani trīs gadus vecāks…

Lauka otrā malā uzradās Huzārs. Izkāpis no mašīnas, viņš rādīja kaut kādas zīmes.

Popovs pamāja ar pistoli.

—    Uz priekšu! Rokas nenolaist!

Bet pats devās nopakaļus pieklibojošam «Borisam Kuzi- nam», ievērodams divu metru distanci un turēdams ieroci gatavībā.

Puisis izraisīja viņā nepārprotamu nepatiku, lai gan stāstījums izklausījās diezgan ticams un bija viegli pārbaudāms.

Huzārs plati smaidīja.

—    Nu, iekriti, draudziņ? Kāpēc tad tu novilki to mun- dierīti un nometi automātiņu?

—   Ko tu tur dirs! — aizturētais agresīvi atrēja. — Kādu automātu?

Nu Popovs saprata, kas viņam nebija paticis. Balss. Tās pašas slāpētās skaņas, kuras viņš bija dzirdējis rācijā.

—   Ak tu, kuņasģabals! — Labajā rokā bija pistole, tādēļ viņš sita ar kreiso. «Kuzins» nostiepās gar zemi.

'— Kam tu liki atsūkāt?

Spēriens ķēra sānus.

—   Nu, klāj vaļā, maita, citādi piebeigšu tepat uz līdzenas vietas, kā jau tev tika solīts!

Popovs notēmēja nekaunīgajā ģīmī, tieši starp nevarīgā naida saduļķotajām ačtelēm. «Kuzins» bailīgi aizsedza tās ar delnu.

—       Beidz, rimsties… Sūds ar jums, stāstīšu ari! — viņš izmocīja. — Tikai sēdiniet mašīnā, pats nevaru paiet, kāja sāp…

—   Apčamdi viņu! — teica Popovs.

Lai gan zem tik pieticīga apģērba ieroci nepaslēpsi, tas bija menta pamatinstinkts: pārbaudīt, vai aizturētais nerada draudus. Tie, kas piemirsa šo svarīgo noteikumu, nereti varēja pamācīt dzīvos: izrādās, ka zeķē var paslēpt otru nazi, piedurknes vīlē var iešūt uzasinātu elektrodu, bet apakškrekla krokās ievīstīt plastītu… Sagraizīts, nodurts vai saspridzināts milicis ir daudz pamācošāks par visām profesionālās apmācības nodarbībām. Bet Popovs piedevām bija izgājis īpašu skolu: uz nāvi notiesātie spēj izdomāt tādas viltības, kuras citādi neienāktu prātā pat visrūdītākajam noziedzniekam. Bet speciāli visas valsts «Finālu» praktiskā darba apskati darīja to locekļus sevišķi modrus.

—  Rokas augšā, kājas plati! — «Stečkins» sāpīgi ieknāba «Kuzinam» pakausī. — Platāk kājas, citādi pauti šķīdīs!

Huzarova rokas pārslīdēja aizturētā ķermenim no kakla līdz potītēm un izčamdīja viņa kabatas. Vienā no tām atradās peidžeris.

—     «Jaunkrievs»? — Popovs īgni noprasīja. — Sūda biznesmenis! Nu paskatīsimies, kas tev tur sarakstīts…

Viņš nospieda atmiņas podziņu. Visi ziņojumi bija izdzēsti, izņemot vienu — pēdējo: «Astoņos uz Ziemeļu trases».

—  Vai tā tev kāds dod pavēles? Vai vienkārši ar drauģeļiem papļāpājies?

Atbilde nesekoja.

Aizturēto saslēdza rokudzelžos un iestūma mašīnā.

Pēc tam Huzārs čukstus pastāstīja pāriniekam, kas jauns noticis.

—    Vološins ziņoja, ka atrasts milicijas mundieris un maķenīt tālāk ari automāts. Man uzreiz atausa, kādēļ šitas pediņš skraida apkārt vienā veļā. Tūlīt vedīsim viņu uz pie- laikošanu…

Pēc desmit minūtēm viņi bija klāt. Sarkanais «devītnieks» ar vaļējām durvīm izrādījās noslēpts aiz krūmiem apauguša pauguriņa patālāk no ceļa. Visi gaidīja izmeklētāja un ekspertu ierašanos, taču apkārt jau notika rosība: formās tērpti autoinspektori apsargāja teritoriju, bet Vološina grupa gandrīz pilnā sastāvā ķemmēja brikšņus un mežiņu.

Milicijas seržanta forma aizturētajam izrādījās pašā laikā.

—   īsts skaistulis! — spēlēdamies ar platu jostu, apmierināti noteica Vološins.

—    Kā viņš stādījās priekšā?

—   Kuzins, — paskaidroja Popovs. — Teica, ka izstāstīs visu kā pie bikts!

—    Tas praķis simtiem derētu! — aprunātais atcirta.

—    Kad tevi dauza un biedē ar stroķi, ne tādos grēkos vien atzīsies… Neko es nezinu!

—   Ak tu draņķi! — Popovs iecirta «Kuzinam» tādu pliķi, ka apaļā galva nodrebēja kā volejbola bumba pēc labas serves.

—    Iepazīstieties: Miša Pečenkovs! — Vološins svinīgi noskandināja. — Dienējis iekšējā karaspēka motorizētā bataljona otrajā vadā. Re, kur pats uz siksnas uzrakstījis. Bet, kad gāja uz «šepti», aizmirsa nokasīt…

Attinis jostu, Vološins parādīja greizo, zilo uzrakstu.

—    Neko neesmu rakstījis! — aizturētais naidīgi atcirta.

—   Paši jūs to esat uzrakstījuši… Vološins pasmaidīja.

—    Noskaidrosim, Miša. Visu noskaidrosim…

*

Veiksmīgā operācija bija labs iegansts svinēšanai, un tādas parasti beidzās ar dzeršanu kādā no dienesta kabinetiem vai šašliku ēstūzī Kreisajā krastā, taču šoreiz Lapsa atkāpās no tradīcijas un izlocījās no biedru piedāvājuma. Iebraucis bankā, viņš no pelēkās dienesta volgas pārsēdās smaragdzaļajā « B!ViW» un nesteigdamies stūrēja uz vecpilsētu, uz Siena ielu, slavenu ar saviem pirmsrevolūcijas prieka namiem.

Tā laika pilsētas galva uzskatīja, ka visi grēki koncentrējami vienā vietā, kur tos vieglāk kontrolēt un paturēt grožos. Tādēļ grēks tika oficiāli atzīts — saistīts ar tiesiskiem un sanitāriem ierobežojumiem: vecuma cenzu, obligātu policijas uzskaiti, regulāri pagarināmām «dzeltenajām biļetēm», stingrām iknedēļas ārsta apskatēm, instrukciju, kas detalizēti reglamentēja «prieka mājas iekārtojumu un tur notiekošo kopošanās aktu kārtību».

Taču, neraugoties uz visu oficiālo piegaršu, šis arods skaitījās apkaunojošs — un ne jau tikai pašiem skuķiem, bet ari visiem, kas ar to bija saistīti, ieskaitot madame Solov- jovu — Siena ielas saimnieci. Būdama liela kapitāla īpašniece, viņa mēģināja organizēt labdarības loterijas un ziedot diloņa ārstēšanai, taču Tihodonskas sabiedrība viņu nepieņēma, un tas, ka tabakas fabrikants Asmolovs, graudu karalis Paramonovs vai kāds cits no solīdajiem rūpniekiem un tirgoņiem varētu veltīt māmuķītei savu uzmanību, kaut vai viņu pasveicināt, bija neiedomājama lieta, kur nu vēl draudzīgas attiecības ģimeņu starpā vai kopējas darīšanas.

Fiasko Solovjovai bija jāpiedzīvo, arī pērkot savrupmāju pieklājīgā rajonā; tikko izdzirduši par skandalozo pircēju, pārdevēji nekavējoties atteicās laist savus īpašumus tirgū. Galu galā Solovjova pārcēla kādu no saviem iestādījumiem uz citurieni, restaurēja veco trīsstāvu māju ampīra stilā un apmetās Siena ielā, kas sabiedrībai šķita visai simboliski.

Viņa rīkoja pieņemšanas ar ikriem un šampanieti; pie savrupmājas jaunajiem vārtiem greznās ekipāžās sabrauca pēc izskata respektabli frakoti kungi ar orhidejām pogcaurumos un cilindriem galvā, ar inkrustācijām greznotiem spieķiem rokā un grezni sapostām pavadonēm pie sāniem, taču tajos laikos apzeltījums nespēja slēpt patieso būtību: tā bija tikai pseidosabiedrība — spekulanti, kāršu spēlmaņi, hipodroma blēži, mākleri, biržas krāpnieki un tamlīdzīgi šaubīgā kārtā pie bagātības tikuši ļaudis.

Viņi varēja plātīties ar savām zelta etvijām, bet ne ar pilsētas prokurora vai gubernatora vizītkartēm. Viņus neielaida pieklājīgās mājās, bet Solovjovas nama slieksnim nekad nepārkāpa pilsētas domes loceklis, vietējās universitātes profesors, pat ne ierindas gorodovojs un kriminālmeklēšanas nodaļas aģents. Ja nu vienīgi dienesta darīšanās, turpretī, ja policists nāktu mieloties ar bordelenes ikriem, tad jau nākamajā dienā ar lielu dumpi izlidotu no darba.

«BMW» mīksti ripoja pa Liepu aleju. Gar tonētajiem logiem slīdēja trīs vai četrstāvu villas ar stāviem dakstiņu jumtiem. Agrāk prostitūtas dzīvoja Siena ielā, laupītāji Bogo- tjanovkā un Nahalovkā, tirgoņi un galminieki — Dārza ielā. Tad kārtu aizspriedumi aizgāja nebūtībā tāpat kā pārspīlētās goda jūtas un pārmērīgais pedantisms. Iestājās demokrātija, un viss sajuka vienā putrā.

Liepu alejā apmetās gan prokurori, gan noziedzīgi komersanti, gan vaļsirdīgi bandīti, tāpat pilsētas amatvīri un milicijas priekšniecība. Plecs pie pleca, gruntsgabals pie gruntsgabala. Oficiālos ierēdņus šaubīgi kaimiņi vairs nemulsināja, viņi izlikās, ka neko šaubīgu tur nesaskata, bet kriminālam tuvība ar civilo un tiesībsargājošo vadību tikai glaimoja un palīdzēja uzturēt draudzīgas attiecības, kas nereti pārauga draudzīgi lietišķās. Aizturētiem bandītiem nereti atsavināja veselu lērumu visatbildīgāko amatpersonu vizītkaršu, bet arī tas nevienu vairs nemulsināja.

Lai gan ronapiešu volga bija lieliskā stāvoklī un, pateicoties forsētajam dzinējam, pa trasi spēja izspiest līdz simt astoņdesmit kilometriem stundā, pārsēzdamies «BMW», Lapsa sajuta, ka dzīvo citā gadsimtā. Bet braukāt ar to visu laiku viņš kaunējās, tāpat kā draudzēties ar bandītiem. Tādēļ «glauno vāģi» izmantoja izretis — kad vajadzēja paspīdēt ar savu ašumu vai atstāt uz kādu iespaidu. Gan viena, gan otra vajadzība radās reti: Lapsas ašums jau tāpat bija plaši izdaudzināts, vēl jo vairāk ieinteresētu personu vidū, bet iespaidu vienkārši nebija uz ko atstāt…

Beidzot ticis uz Siena ielas, viņš nogriezās zem «ķieģeļa» un pa tramvaja sliedēm nobrauca puskvartālu. Šeit pie nolaista četrstāvu nama uz bruģa un asfalta trotuāra stavēja savs pusotrs desmits automašīnu, kuru vidū bija gan «deviņdesmit devītās» volgas, gan ne sevišķi vecas ārzemnieces un pat kāds pavisam svaigs opelis. Labi gan dzīvo mūsdienu studentiņi!

Lapsa paraudzījās panelī iebūvētajā pulkstenī. Līdz zvanam atiikušas desmit minūtes. Mazliet nolaidis sēdekļa ādas atzveltni, viņš iegrozījās ērtāk, aizvēra acis un atminējās, kā bija iepazinies ar Meitēnu…

Pirms divām nedēļām apakšpulkvedis Koreņevs iegriezās Modeļu namā. Viņu neinteresēja modes jaunumi, pat ne manekenes, bet gan kanāli, pa kuriem Saimona ONG atlasīja skaistas meitenes, lai pārdotu tās tālāk Turcijā, Āzijā un Eiropā. Grupa bija sagrauta, vadonis un viņa rokaspuiši iespundēti aiz restēm, daži cilvēki bēguļoja, bet izmeklēšana gāja vaļā pilnā sparā.

Atšķirībā no banālajiem dzīvās preces tirgoņiem, kuri vervē parastas ierindas muļķites it kā darbam par oficiantēm vai dejotājām, Saimons atlasīja elitāru materiālu: fotomode- les, manekenes, skaistumkaralienes, Labo manieru akadēmijas — sava veida mūsdienu tikumīgo jaunavu institūta audzēknes, Nodarbē, kas viņas sagaidīja, no tikumības nebija ne smakas, bet viss bija nostādīts tā, ka neko nelāgu nevarēja nojaust ne jaunās meitenes, ne viņu tuvinieki. Par ēsmu tika izmesti slaveni žurnāli ar glancētām Tihodonskas meiteņu fotogrāfijām, kuru likteņus lēma tas pats visiem zināmais Saimons. Kandidātēm tika piedāvāta spoža topmodeļu un pasaulslavenu firmu reklāmas zvaigžņu karjera vai pat kinokontrakti…

— Ar Holivudu vēl būs jāpaciešas, — atvainojās Saimons. — Iesākumam Itālija, Spānija, bet tālāk, kā tu sevi parādīsi…

Meičas prata novērtēt Saimona atklātību un bija pilnas apņēmības parādīt sevi no vislabākās puses un iekarot pašu kinematogrāfijas Olimpu. Lai vairotu iespaidu, Saimons it kā starp citu rādīja fotogrāfijas, kurās viņš bija iemūžināts kopā ar pasaules mēroga režisoriem un aktieriem. Šīs fotogrāfijas bija īstas, tapušas kinofestivālos. Labi informēti cilvēki zina, ka nokļūt vienā fotogrāfijā ar slavenībām ir daudz vienkāršāk nekā ar tām iepazīties, nemaz jau nerunājot par kopējiem darījumiem, bet nepieredzējušajām provinciālēm, saprotams, tas pat prātā neienāca.

Tāpat kā tas, ka krāšņās tautiešu fotogrāfijas slavenajos žurnālos bija viltojumi. Tas ir, pašas fotogrāfijas, protams, bija īstas, taču ar «Playboy», «Cosmopolitan», «Vogue» vai «Elle» tām nebija ne mazākā sakara. Saimona cilvēki gluži vienkārši kādā augstas klases zviedru tipogrāfijā nodrukāja dažus atvērumus, bet pēc tam iešuva tos piemērotā žurnālā…

īsi sakot, piedāvāto pasākumu solīdums nekādas šaubas neizraisīja; pirms došanās ceļā katra veiksminiece piedevām vēl saņēma piecsimt dolāru, kas apstiprināja Saimona firmas servisa augsto līmeni un patiesās rūpes par savām aizbilstamajām. Tālāk viss noritēja kā jau parasti, tikai ar nelielām variācijām: trešās šķiras bordeļu vietā meitenes vispirms nokļuva pie bagāta turka, vācieša vai itāļa, kurš bija pasūtījis krievu skaistuli pēc tā paša viltotā žurnāla un kurš bija gatavs maksāt ne tikai par skaistumu, bet ari par neesošo «slavu», kas, kā zināms, maksā dārgāk nekā viss pārējais.

Pirms piegādes ar pasūtītajām meitenēm strādāja psihologi, kas apgalvoja, ka ietekmīga ārzemnieka «aizbildniecība» nepieciešama turpmākajai karjerai. Ar labu apiešanos apradušās skaistules piekrita ari, un vinu dzīve tiešām izvērtās jauka un bezrūpīga, turklāt pretī tika prasīts vienīgi tas, kas katrai sievietei jau no dabas ir lielā vairumā, tas, kas nekad neiztērējas un neizsīkst, bet piedevām vēl sagādā baudu ari viņai pašai.

Ap to laiku, kad meitene sāka apvaicāties par karjeras tālāko virzību (bet daudzas piemirsa par karjeru un vairāk vēlējās nokārtot personisko dzīvi), beidzās kontrakts. Gadījās, ka tas pārauga laulību kontraktā: Maša Kosareva apprecējās ar turku naftas magnātu, Sima Fedoskina — ar grieķu rēderi… Valēriju Arhipovu Brunejas sultāns paturēja savā harēmā, kas sabiedrības acīs tāda pati laulība vien bija, lai gan šādu «sievu» sultānam bija veselas trīssimt piecdesmit, bet galu galā — katrai tautai savas paražas; uz to dīvainību taču var pievērt acis, bet, lieloties paziņām, noklusēt. Piemēram: «Mana Vaļeročka lieliski apprecējās. Ar pašu Brunejas sultānu, tas viņiem tikpat kā karalis. Jā, jā, un viņa man ir karaliene…»

Saimona firma pilnā apmērā izmantoja šādus pozitīvus piemērus: raksti avīzēs, videosveicieni, veiksmīgi iedzīvojušos Tihodonskas skaistuļu vēstules — tas viss lēja ūdeni uz organizētā noziedzīgā grupējuma dzirnām.

Dažām meitenēm «medusmēneši» nebeidzās ar kāzām, tomēr viņas izdevās iekārtot kādā reklāmas aģentūrā: ārējie dotumi jau viņām bija, bet Saimons savus ieguldījumus bija atpelnījis ar uzviju, jau pateicoties sākotnējam kontraktam. Arī šie pozitīvie piemēri tika plaši atspoguļoti vietējās avīzēs.

Bet pārējās tā ari neiekārtojās, un viņas Saimona grupējums izspieda kā citronus. Sākumā izsaukumi, tad dārgas viesnīcas, tad vidēji hoteļi un tā tālāk — neveiksminieces devās pa kāpnēm lejup. Un ari stimuli šeit bija citi: dūre, siksna, sakarsēts gludeklis, narkotikas… Un tā neveiksmīgās kinozvaigznes karjera noslēdzās štruntigos turku vai itāļu bordeļos.

Tthodonskas skaistuļu pēdējās kategorijas pārstāves nereti tika noslepkavotas, izdarīja pašnāvību, pārdozēja heroīnu, un, lai gan šādus gadījumus Saimona organizācija neafišēja, Interpols bija savācis nepieciešamos materiālus, kas tad ari kalpoja par pamatu krimināllietas ierosināšanai.

Tā kā visas skaistuļu padarīšanas bija notikušas Tihodonskas Modeļu namā, lapsa gribēja noskaidrot, kādā veidā un ar kā starpniecību Saimona grupējums uzturēja ar to sakarus, kurš no administrācijas piepalīdzēja meiteņu atlasē, bet pats galvenais — vai tas tika darīts nesavtīgi un aiz nezināšanas vai ari runa bija par parastu līdzdalību.

Paklaiņojis pa tukšajiem gaiteņiem, viņš devās paklusas mūzikas virzienā un iemaldījās tumšā zālē. Notika mēģinājums, un uz apgaismotās mēles stāvēja meitene, kurai viņš nedotu vairāk par četrpadsmit gadiem. Masīvās, prastās kurpēs, brūnās «bomalenēs», tumši zilos svārkos un žaketē ar spīdīgām pogām, baltā blūzītē ar pionieru kaklautu ap kaklu, īsajās biželēs iesietas zilas lentes. Uz priekšu izstieptajās rokās meitene turēja skolēnu mugursomu. Viņa izskatījās bēdīga.

—   Atkal divnieks? — Lapsa noprasīja.

—   Aha, — viņa vienaldzīgi pamāja.

Apkārt staigāja fotogrāfs, ar savu «Kodak» kameru ķerdams visus iespējamos rakursus. Nozibsnija vienreiz, tad atkal un atkal.

—    Uzliec mugursomu!

Meitene izpildīja komandu. Atkal zibsnis.

—    Paejies!

—    Nē, tas nekur neder! — atskanēja varena sievietes balss. — Kaklauts nav vajadzīgs. Tā ir aizgājušo laiku atribūtika. Jānomaina pret mazu tauriņu kostīma krāsā, bet, lai izskatītos dzīvāk, iesieniet sarkanas lentes. Bet tās pogas ir bezgaumīgas.

—       Tie bija citi laiki! Skolas stila pamatā likta armijas ietērpa vienveidība un atturīgums. Tagad noņemties ar militārismu ir vienkārši ģeķīgi. Jāmeklē jaunas formas…

Mēles otrā pusē sēdēja vairākas sievietes. Divas no' viņām strīdējās, ja vien biklus iebildumus un neapstrīdamus norādījumus var uzskatīt par strīdu.

—    Kur meklēt direktoru? — Lapsa apvaicājās.

—   Ejiet pa gaiteni līdz galam un kāpiet uz otro stāvu, — teica skaļās rīkles īpašniece.

Viņš devās norādītajā virzienā un atrada direktora kabinetu, taču durvis izrādījās aizslēgtas. Nogaidījis divdesmit minūtes un neveiksmīgi izmeklējies cerībā atrast vismaz direktora vietnieku, Lapsa nolēma doties projām. Tagad no zāles plūda mundra melodija, un viņš, pats nezinādams, kādēļ, atkal iegāja tur.

Nu pavērās pavisam cits — nesalīdzināmi jaukāks skats: pa garo mēli pastaigājās meitene sarkanā slēgtā peldkostīmā, augstpapēžu kurpēm kājās. Atkailinātie gurni un augstie papēži darīja modeles kājas fantastiski garas. Kā apmāts, Lapsa piegāja viņai klāt. Ar pūlēm atrāvis skatu no slaidajām kājām, viņš cēla to arvien augstāk…

Ne sevišķi sievišķīgi gurni, šaurs iegurnis, mazliet iekritis vēderiņš, audumam cauri jaušamas ribas, nelielas krūtis, tievas, taču spēcīgām delnu locītavām apveltītas rokas, nolaideni pleci ar mazliet izvirzītu atslēgas kaulu, garš kakls ar mazu, lepni paceltu galviņu, šaurs zodiņš, nevainojami ovāla seja, spilgti krāsotas nelielas lūpiņas, glīts šaurs deguntiņš ar jutekliskām nāsīm, lielas, zilas mandeļveida acis, it kā izbrīnā pacelti uzacu loki, augsta piere, spoži, pakausī gludi pieķemmēti mati.

Glīta tumšmate ar zilām acīm, mazliet virs divdesmit, bez īpašām pazīmēm… lapsa bez pūlēm varētu sastādīt šādu fotogrāfiski precīzu vārdisko portretu. Viņam šķita, ka spētu meiteni pat uzzīmēt, lai gan apakšpulkvedim Koreņevam nekad nebija piemitusi nosliece uz tēlotājmākslu.

Meitene soļoja jautri un elastīgi, zem plānās, samtainās ādas draiskojās cieti, labi trenēti muskulīši. «Tātad nodarbojusies ar sportu, visticamāk, ar mākslas vingrošanu. Varbūt dejojusi modernās dejas.» Lapsa papildināja vārdisko portretu. Laikam jau viņa skatiens bija pārāk uzmācīgs. Meitene apstājās viņa priekšā un plastiski apsviedās.

—    Bet tagad piecnieks! — viņa pasmaidīja.

Lapsam tīri vai karsti sametās. Četrpadsmitgadīgā skol- niecīte prastajās zeķbiksēs, muļķīgajā skolas formā… un šī apburošā jaunā sieviete izrādījās viena un tā pati persona! Kā pusstundas laikā var tā pārvērsties? Neticami…

Daudz vārtītais, sistais un šaudītais opers, viens no labākajiem Tihodonskas pēddziņiem kā sālsstabs stāvēja pie tukšās mēles un nezināja, ko iesākt. Viņš izskatījās apjucis un dumjš. Taču attīstītās smadzenes, kas bija radušas vienmēr rast izeju no vissarežģītākajām nestandarta situācijām, čukstēja priekšā, ko darīt turpmāk. Administrācijas pratināšana būtu neefektīva, to varēja uzticēt ari kādam no padotajiem. Daudz perspektīvāks būtu darbs ar aģentiem, un pie šīs līnijas jāķeras pašam operatīvās nodaļas priekšniekam. Bet par informatoru varētu savervēt kādu darbinieku, kurš labi pazīst šejienes dzīvi. Piemēram, šo pašu skaisto manekeni. Saskarsme ar viņu būtu tīkama, un tas tikai labvēlīgi iespaidotu operatīvo kontaktu un veicinātu vēlamo mērķu sasniegšanu.

Kompromiss ar sevi pašu bija panākts, un skvērā pie Modeļu nama sēdēja nevis Amora šautras ķerts padzīvojis idiots, kas uzvaktē meiteni, kura vecuma ziņā varētu būt viņa meita, bet gan pieredzējis operatīvais darbinieks, kas visā nopietnībā noskaņots aģenta vervēšanai.

Lapsa gaidīja viņu apmēram pusstundu un gandrīz izlaida no acīm, tādēļ ka nenāca ne nevainīgā skolniecīte, ne staltā daiļava, bet gan pavisam parasta meitene ar izlaistiem matiem, gaišā mētelī, džinsos un novalkātās krosenēs. «Ar tādām pārvērtību spējām lieliski varētu strādāt ārējā novērošanā,» prātā iešāvās stulba doma, kuru viņš nekavējoties aizgaiņāja, — rupjais un bīstamais darbs itin nemaz nebija piemērots šai meitenei…

Lapsa piecēlās no soliņa, un, kad modele gāja garām, viņu skatieni sastapās.

—   Atvainojiet, — viņš neveikli uzbilda.

Meitene neapstājās, un nācās viņai sekot, pieskaņojoties tās raitajam solim.

—  Vai drikst piedāvāt saldējumu? — Galvā iešāvās frāze, kuru viņš nebija teicis jau gadus divdesmit.

—   Par agru. Pēc mēneša, tad cita lieta, — viņa atbildēja, galvu nepagriezusi.

Taču tonis nebija ne naidīgs, ne salts, kādu parasti lika lietā, atšujot netīkamu cilvēku. Lai gan Lapsa varēja to arī nezināt, jo nekad agrāk nebija mēģinājis iepazīties uz ielas, tādēļ neviena netika viņu atšuvusi.

—    Nu tad kafiju…

Meitene paraudzījās viņā vērtējoši. Tagad viņas acis izskatījās pelēkzaļas.

—   Var jau…

Viņi iegāja nelielā bārā. Mazie apaļie galdiņi bija apklāti ar krēmkrāsas galdautiņiem, tādā pašā tonī kā salvetes un sienas. Iestādījumam bija laba reputācija, un Lapsu šeit pazina.

—   Ko vēlaties, Filip Mihailovič? — Viesmīlis melnā uzvalkā un baltā kreklā ar melnu tauriņu acumirklī uzradās pie galdiņa.

—   Divas kafijas, Oļeg, un kaut ko vieglāku. Varbūt sviestmaizes?

—   Ir lieliski teļa gaļas pelmeņi, — viesmīlis neuzbāzīgi piedāvāja. Lapsa paraudzījās savā pavadonē. Iebildumi nesekoja. Un viņš pamāja.

—    Labi, dodiet. Un arī pārīti dārzeņu salātu.

—   Vienu mirklīti! — Oļegs acumirklī nozuda.

Lapsa nodomāja, ka nekad agrāk nav uzrunājis oficiantus uz «jūs». Vispār viņš nekad nemēdza būt tik pieklājīgs un ceremoniāls.

Meitene uzmeta viņam īsu mirkli un ņēmās gumzīt salveti.

—   Tagad es zinu, ka jūs sauc Filips Mihailovičs.

—    Un jūs?

—    Ira.

Lapsam šķita, ka šis vārds meitenei nepiestāv. Viņš jau pašā sākumā pie sevis bija nokristījis to par Meitēnu.

Vēlāk, kad viņš ievāca ziņas, noskaidrojās, ka arī šoreiz intuīcija nebija viņu vīlusi. Meiteni sauca Katja. Meitēns vienkārši samelojās svešajam onkulim.

Oļegs ātri atnesa prasīto. Lapsa tiešām jutās izsalcis, ari Meitēns ēda ar apetīti. Pelmeņiem klāt prasījās vismaz simt gramu šņabja, taču viņš kautrējās pasūtīt grādīgo. Tomēr galu galā omulīgā vietiņa un gardais ēdiens darīja savu, atmosfēra atmaiga bez visas iedzeršanas. Pamazām sāka raisīties saruna. Stingri pieturēdamies gadu gaitā izkoptajam paradumam, Lapsa šķietami tukšajā un bezrūpīgajā pļāpāšanā iepina jautājumus, kuri daudz ko atklāja par sarunbied- reni.

Meitēns pastāstīja, ka pagājušajā gadā beidzis skolu un iestājies universitātē, filologos. Dzīvojot kopā ar mammu un tēti. Astotajā klasē viņa iestājusies sabiedriskajā labo manieru koledžā Modeļu namā, tagad turpinot mācības turpat universitātē un piepelnoties ar modeļu demonstrēšanu.

Lapsa mēģināja uzminēt, cik viņai gadu. Viņš joprojām to skaidri nezināja. Atkarībā no apgaismojuma viņai varēja dot gan piecpadsmit, gan astoņpadsmit. Acis atkal mainījušas krāsu — kļuvušas gaišpelēkas.

—   Ko tik neparastu jūs manī esat saskatījis? — Meitēns bija uztvēris viņa neatlaidīgo skatienu. Laikam jau tādi skatieni labām manierēm nepiederas.

—  Jums ir apbrīnojami mainīga āriene. Mainās gan seja, gan acis, gan vecums — pilnīgi viss!

—    Kā marsietim?

—    Kā kam? — Lapsa izbrīnījās.

Meitēna seja palika bezkaislīga. Tajā gandrīz nebija jaušamas emocijas.

—    Ir viens tāds fantastisks stāsts. Par vienu marsieti. Viņš kļuva tāds, kādu viņu vēlējās redzēt. Cilvēku pūlī viņš visu laiku mainījās un beigās nomira. Žēl.

Meitēns noplātīja rokas.

—    Patiesībā es pētu detektīvžanru. Ne jau paša žanra likumus, bet gan apkārtējās dzīves atspoguļojumu tajā. Mainās dzīve, mainās grāmatas. Tāpat kā tas marsietis.

Lapsa jutās neveikli. Viņš maz lasīja un neprata diskutēt par gudrām lietām. Un ari tagad salīdzinājumā ar šo meiteni viņš šķita sev neattīstīts un neaptēsts.

Oļegs naudu neņēma un ar cieņu pavadīja viņus līdz durvīm. Meitēns neko nejautāja, it kā tā būtu pašsaprotama lieta. Ar darba volgu Lapsa aizveda viņu mājās un atvadījās, uz papīra lapiņas pierakstīdams visus savus telefonus, ieskaitot mobilo. Pretī viņš nesaņēma neko.

Četrstāvu nama dziļumos noskanēja zvans, un Lapsa atvēra acis. Gandrīz tai pašā mirklī pa divviru stikla durvīm skaļā barā sāka plūst topošie filologi, psihologi un juristi. Arēji — ne ar apģērbu, ne matu sakārtojumu, ne izturēšanos viņi neatšķīrās no saviem vienaudžiem. lai gan šeit starp puišiem tomēr bija vairāk brillīšu…

Lapsa nospieda podziņu uz roku balsta, un tonētais sān- stikls viegli noslīdēja lejā. Vērīgu skatienu viņš sijāja pūli, bet tas nebija nekāds vieglais darbiņš, tādēļ ka visas meitenes bija apmēram viena vecuma, līdzīgi ģērbušās un līdzīgām frizūrām — te mode izšķīra visu —, droši vien viņas pat bija sasmaržojušās ar vienām smaržām, lai gan pa tik lielu gabalu Lapsa nevarēja viņas apostīt. Bez tam meklēšanu apgrūtināja apstāklis, ka viņš Meitēnu bija redzējis tikai vienu vienīgu reizi un tik lielā vienaudžu drūzmā vienkārši varēja nepazīt.

Taču tā nenotika, Lapsam reti kāds izspruka. Viņa nāca kopā ar divām draudzenēm: gara, tieviņa, masīvās kurpēs, tajās, ko jaunieši dēvē par platformenēm… īsos melnos svār- ciņos, zilā, vaļīgā blūzītē, melnu somiņu uz pleca un zilu lenti matos. «BMW» stāvēja tieši iepretim durvīm un visiem krita acīs, taču Meitēna skatiens vienaldzīgi pārslīdēja tam pāri un novērsās. Lapsa uzpīpināja. Vismaz desmit simpātisku purniņu pagriezās uz viņa pusi, bet Meitēns nelikās ne zinis. Toties iespaidīga blondīne palēnināja soli un dāvāja viņam vilinošu smaidu.

«BMW» izkustējās no vietas un, apdzinis trīs dzīvā sarunā iegrimušās draudzenes, atkal apstājās. Lapsa izkāpa un, neaizslēdzis mašīnu, devās viņām pretim.

—    Sveicināta!

Tagad viņš stāvēja Meitēna priekšā, un viņu vairs nevarēja neievērot. Arī notēlot to vairs lāgā nevarēja. Bet viņa jau arī nemaz necentās.

—   Ak tas esat jūs… Labdien.

Ne izbrīna, ne prieka, ne jelkādu citu emociju. Tieši tā jāuzvedas labi audzinātai meitenei, sastopot būtībā svešu cilvēku.

—     Vai nebrauksim pavizināties? Pavakariņosim? Bet varbūt vienkārši varam apēst kādu saldējumu?

—   Nezinu gan… — Meitēns atbildēja, vārdus stiepdama. — Meitenes, kā jūs domājat?

Principā jau Lapsa piedāvāja tikai viņai vienai, bet nu visai elegantā veidā uzaicinājums tika attiecināts ari uz draudzenēm. Tās saskatījās.

—   Var jau, — noteica slaidā tumšmate ar īsajiem matiem un pasmaidīja. Trešā meitene, kurai atšķirībā no abām pavadonēm nebija itin nekādu modeles proporciju, klusēdama pamāja, un bija jūtams, ka viņas viedoklis še nebija no svara. Meitenes devās uz mašīnu. Lapsa iztēlojās, kā tas izskatās no malas. Pirms pāris gadiem, kad tika strādāts pie meklēšanas lietas «Mežs», visām patruļām, iecirkņu inspektoriem un operiem bija pavēlēts aizturēt vīriešus, kas mēģina savākt jaunas meitenes, it īpaši tos ar mašīnām. Arī tagad, ja viņš redzētu tādu skatu, katrā ziņā pārbaudītu nobriedušā brunču mednieka dokumentus un pierakstītu glaunās ārzemju mašīnas numuru.

Meitēnam Lapsa atvēra priekšējās durvis, bet viņa izlikās to neredzam, un visas trīs apsēdās aizmugurē. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, un, durvju slēgpogām iebīdoties, noblo- ķējās centrālā durvju slēdzene. Ja viņam rastos nelāgi nodomi, dumjie skuķi tagad būtu sprukās. Vajadzēs gan Meitēnu drusku paskolot personiskās drošības jautājumos.

To darīt viņam bija nācies bieži. Dažkārt atgadījās kuriozi: tā paša «Meža» laikā viņš uz ceļa pieturēja glītai meitenei, kura tūliņ pastāstīja, ka atbraukusi no laukiem, Tiho- donskā nevienu nepazīst, bet pēc tam sāka izvaicāt, kur te iespējams atpūsties, izklaidēties un kas tās par atpūtas bāzēm Kreisajā krastā, par kurām viņa esot dzirdējusi no draudzenēm.

—  Vai tu jukusi esi?! — Lapsa bija patiesi sašutis. — Visai pilsētai bikses pilnas, maniaks slaktē vienu sievišķi pēc otra, avīzēs un radio tikai viens penteris: esiet uzmanīgas un piesardzīgas, nesēdieties svešās mašīnās! Bet izskatās, ka tu speciāli grūd savu pakaļu ziepēs!

Šķita, ka meitene acumirkli zaudē par viņu jelkādu interesi, un pagarlaikojusies pēc dažiem kvartāliem viņa izkāpa. Bet nākamajā dienā piezvanīja paziņa no apgabala kriminālmeklēšanas.

—    Nu baigais jaunatnes pestītājs! Pat savā mašīnā profilaktiskas pārrunas izved.

Tad Lapsa saprata, ka bija uzrāvies uz «ēsmas», bet izlikās, ka viņam viss jau bijis skaidrs no paša sākuma.

—    Es viņu momentā atkodu: vēl nav iesēdusies, bet jau prasās gultā! Būtu vismaz kā pieklājas noinstruējuši! Tādu jau katrs uz bāzi aizvestu, bet jūs atsistu viņam nieres un šūtu klāt četrdesmi līķus! Vai tad jūs manu mašīnu nepazīstat?

Paziņa sāka smieties.

—     Pārcentās. Savāca skuķus no rajoniem, saprotams, ka šīs grib izcelties. Kad viņa tevi nostopēja, puiši, kas piesedza, aiz smiekliem gandrīz galu dabūja. Bet ko tu padarīsi, brauca tik pakaļ un strīdējās — uzrausies vai ne? Neuztraucies, tev jau neko klāt nešūtu…

Ko var zināt… Pēc vienas versijas, maniaks nēsāja miliča uzplečus. Tā ka sākumā varēja rasties zināmas problēmas…

Aizmugurē gāja vaļā lielā čukstēšanās. Centrālās slēdzenes klikšķis uz skuķiem nebija atstājis ne mazāko iespaidu. Acīmredzot viņas tērpināja Meitēnu, kas šis par putnu.

— Vai mūzikas nav? — iejutusies ērtajā salonā, apvaicājās viena no meitenēm. Kura, to pēc balss Lapsa nespēja uzminēt, tikai ne Meitēns — to viņš būtu pazinis uzreiz.

—    Ir. — Viņš ieslēdza magnetolu.

Bum, bum, bum, bum! — zemo basu ritmiskie sitieni pārplūdināja salonu.

Aizmugurē atskanēja čivināšana. Laikam jau meitenēm bija vienalga, uz kurieni viņas ved.

—   Vai jums garšo cepta forele? — Lapsa apvaicājās, pieklusinādams skanu.

—    Ga-a-a-aršo! — atkal tā pati balss.

—   Lieliski! — Viņš nospieda gāzi un atkal pagrieza mūziku skaļāk.

Bum, bum, bum, bum! — basi bombardēja smadzenes, aizdzīdami no tām visas rūpes, aizmēzdami plānus un pacilādami garastāvokli. Kaut gan par to nebija jāpateicas vis mūzikai, bet gan vienai no trim aizmugurē sēdošajām meitenēm.

Izslīdējis uz Lielā prospekta, «BMW» nogriezās pa labi un aiztraucās uz dienvidiem. Pēc dažām minūtēm tas šķērsoja Donas tiltu un galu galā uzņēma joni austrumu virzienā pa šoseju, pie kuras atradās visi mežainā krasta krogi. Vispirms nāca «Taverna», kur parasti atpūtās ronapieši un suār- vieši. Arī tagad Lapsa pamanīja divas pazīstamas mašīnas, kuru durvis bija atstātas vaļā, lai varētu dzirdēt rācijas. Tā, kas tad mums tur ir. Viņš samazināja ātrumu. Vološins, Popovs un Smirnova, sastājušies aplītī, par kaut ko cītīgi spriež, Kotovs un Pankratovs stiepj vienu galdiņu tālāk no pārējiem apmeklētājiem, tuvāk mašīnām, Huzarovs un Riv- kovs kaut ko klārē viesmīlim. Visi šīsdienas operācijas dalībnieki, droši vien vēlāk atbrauks arī Ļitvinovs un vēl kāds. Tādos brīžos viņš vienmēr bijis kopā ar biedriem, un, ja tagad viņi būtu divatā ar Meitēnu, varētu pieturēt. Bet iejaukt savā kompānijā pārāk daudz svešinieku nebija prāta darbs: kad puiši iedzers, sāksies sarunas par darbu, bet tās nav domātas svešām ausīm. Lapsa nospieda gāzes pedāli, mašīna klusi ierūcās un metās uz priekšu, paātrinājums iespieda pasažierus elastīgajos sēdekļos. Skuķi iespiedzās. Gan labajā, gan kreisajā pusē garām zibēja simtiem restorānu, kafejnīcu, ēstūžu, šašlikbodīšu — tās bija gandrīz saspiedušās kopā, ņirbēja mangalu dūmi, virs ugunskuriem mutuļoja katii. Agrākajos laikos te nekā tāda nebija, vienīgi pavasari applūstoša, apmežojusies stepe, kur šaudījās zaķi, lavījās lapsas, ložņāja jenoti un, medījumu meklēdami, skraidīja mežonīgu suņu bari.

Nobraucis kādus piecus kilometrus, Lapsa nogriezās pa šauru grantētu celiņu, kas veda gandrīz līdz pašai upei. Acu priekšā iznira stikla būris, kas atgādināja akvāriju un tā arī saucās. Cilvēku nebija daudz, vismaz verandā neviena nemanīja, bet stāvvietā novietoti tikai divi žigulīši — nodzīts «sestais» un jauns «devītais».

Viņi apsēdās ārpusē, kur pavērās skats uz lēni peldošajām smagajām liellaivām, uz zemūdens spārnu nestajām «raķetēm», velkoņiem un kuteriem. Viņus apkalpoja pagarš,

skumīgs čalis. Ieraudzījis lapsu, viņš kļuva laipnāks un dežūrforeles vietā piedāvāja ceptas siļķes, kas operām lika domāt, ka viņi tikušies jau agrāk un šī tikšanās uz viesmīli atstājusi lielāku iespaidu nekā uz viņu pašu. Ar dzeramo iznāca aizķeršanās: Lapsa atkal sāka šaubīties, bet tad nospļāvās un pasūtīja divas pudeles baltvīna meitenēm un divsimt gramu šņabja sev pašam.

—     Derētu iepazīties! — Tumšā īsmate izrādījās visdrošākā.

—   Es esmu Oksana, tā ir Vika, — viņa norādīja uz bumbiņu. — Bet šī ir Katja. lai gan viņu jūs, protams, jau pazīstat.

«Mostovaja Jekaterina Viktorovna» — otrajā tikšanās reizē Lapsa vairs nebija uz muļķi paķerams. Taču viņš tēloja milzu izbrīnu.

—    Katja?!

—    Man jāatvainojas, — Meitēns nesatricināma miera noteica. — Toreiz viss notika tik ātri un negaidīti… Kad man piesienas sazin kas, es parasti vienmēr saku citu vārdu.

Lapsa samiernieciski pamāja.

—  Ja jau man tika darīts zināms īstais vārds, tad es jūtos reabilitēts. Apsolos kā pienākas novērtēt šo uzticēšanos.

Meitēns paraudzījās viņā ar interesi. Skatiens bija stingrs un saprātīgs.

—   Toties par jums mēs nezinām neko, — Oksana deva mājienu.

—     Filips Mihailovičs, — palocīdams galvu, stādījās priekšā Lapsa.

—    Bet ar ko jūs nodarbojaties?

Viņš mirkli apdomājās, bet Meitēns jau nāca talkā.

—    Inspicē tirdzniecības vietas. Interesanti, vai ari te no

mums nenems naudu. >

—   Tad jau redzēsim. — Lapsa pats to īsti nezinaja.

—   Nez kur šeit var nomazgāt rokas? — Vika teica tukšumam.

—   Ejam, parādīšu — Meitēns ieveda draudzenes stikla būri.

Tātad viņa šeit jau bijusi…

Lapsam nezin kādēļ sametās nelāgi.

Kad meitenes atgriezās, viesmīlis jau servēja uzkodu traukus ar pikantiem marinētiem ķiplokiem, plānām smaržīgām sudžuka daiviņām, melnām dūmdesas ripiņām, kurās vīdēja balti speķa gabaliņi, glumiem, tvirtiem zivju segmentiem, svaigu, griezuma vietā sulojošu sviestu, smaržīgu maizi, skaistiem, gluži kā no kādas klusās dabas izburtiem dārzeņiem, lieliem aprasojušiem tomātiem, sīkiem grubulīšiem nosētiem gurķiem, estragonu, pētersīļiem, kinzu… Drīz vien uzradās arī trauks ar iesārtām, maigiem taukiem piesātinātām siļķēm, norasojusi karafe ar degvīnu un divas pudeles franču vīna.

—   Vai jūs vismaz esat pilngadīgas? — sirdsmiera labad apvaicājās Lapsa, liedams vīnu garajās glāzēs.

—     Saprotams. — Meitēns pamāja un atkal samelojās. Viņas vecums Lapsam bija zināms: septiņpadsmit ar pusi, jo skolas gaitas viņa bija sākusi sešos gados.

—   Nu labi, — viņš ielēja sev šņabi. — Par jaunās paaudzes panākumiem!

Oksana un Vika kāri uzklupa ēdienam, Meitēns ēda kārtīgi un nesteidzīgi, uzskatāmi demonstrējot savas labās manieres. Siļķe tīri vai kusa uz mēles.

—    Pa otram lāgam? — Lapsa atkal salēja vīnu.

To darīdams, viņš jutās neērti, jo būtībā pārkāpa likumu: pantu sauca «Nepilngadīgo iesaistīšana dzeršanā», bet vienlaikus viņš lamāja sevi par svētulību, jo te ikkatram bija skaidrs, ka neba jau pirmo reizi meitenes lietoja alkoholu. Un varbūt ne tikai alkoholu… Viņš vērīgi nopētīja Meitēna nevainīgo sejiņu. Nu, šī diezin vai, varbūt pārējās. Tikai ne vina.

—    Par ko dzersim? — Oksana koķeti noprasīja.

—    Par to, lai piepildās jūsu vēlēšanās.

Meitenes tukšoja glāzes bez apjukuma un riebuma, drīzāk jau otrādi — ar acīm redzamu labpatiku. Lapsam lāgā nevedās ar sudžuka gabaliņu uzduršanu.

—    Drīz filmēsimies kino, — teica Oksana. — Tad arī mūsu vēlēšanās piepildīsies.

—    Nemurkšķi! — Meitēns viņu stingri apsauca.

—       Kas jums nekait, — žēlojās Vika. — Mani gan neaicina ne filmēties, ne fotografēties žurnālos, kas tur liels, es ari varētu…

—   Kādā kino? — Lapsa saausījās. — Varbūt Holivudā?

—    Nē, sākumā Itālijā, — Oksana bezbēdīgi pavēstīja. — Bet vēlāk — kā pratīsi sevi parādīt.

Lapsa nolika neizdzerto glāzīti uz galda.

—    Un kas tad jūs aicina?

Oksana tikai pavēra muti, bet Meitēns viņu pārtrauca:

—     Neklausieties viņā! Vēl nekas nav zināms. Kāpēc pirms laika dzesēt muti!

—   Vienkārši man zināma viena firma, kas ar savām kino būšanām muļķoja skuķus. Izrādījās rūdīti blēži, — Lapsa ļoti mierīgi teica, nolemdams neizklāstīt sīkumus, lai neizpaustu izmeklēšanas noslēpumus.

—    Nē, tie ir solīdi ļaudis, — Oksana turpināja. — Man uzdāvināja pulksteni, bet Katjušai — zelta kuloniņu.

—    Bet man neko neuzdāvināja, — Vika pauda savu aizvainojumu.

—    Bet par ko? Par ko tādas dāvanas? — Lapsa apvaicājās.

—    Par smukām acīm. Tāpat vien. Sponsori.

—   Ak sponsori! — Lapsa ar pūlēm apvaldīja lamu izvirdumu. Lai nomierinātos, viņš izdzēra savu šņabi un uzkoda pa virsu marinētu ķiplokdaiviņu.

—     «Tāpat vien», mīļās meitenes, jums var vienīgi uzsmaidīt. Visi šie «sponsori» patiesībā nav tādi labdari, par kādiem iztaisās. Mums ir divi invalīdu nami, pansionāts, zīdaiņu patversme, internāti slimiem bērniem, tuberkulozes dispansers, vesels lērums slimnīcu… Viss grimst nabadzībā un iet postā. Nav ne zāļu, nav personāla, ziemā auksti, vasarā sutīgi, ūdens nav, mazmājiņas aizdambētas… Te nu neviens sponsors nesteidz parādīt savu nesavtību un cildenumu! Neviens! Toties nesenajā skaistumkonkursā ieguldījuši trīssimt miljonus, nerēķinot dāvanas un ārzemju turnejas dalībniecēm. Pilnīgi pietiktu tuberkulozes dispansera remontam! Skaistām meitenēm jau nekas nekaiš, bet diloņ- slimnieki tikai knapi kājas velk. Kādēļ tad šāda izlases žēlsirdība?

Viņš nikni noskatīja pieklusušās meitenes. Bet tad at- rnaiga: ne jau viņas tur bija vainojamas!

—    Tas tā ir tāpēc, ka no tuberkulozniekiem jau neko neizspiedis!! Tāpat kā no nabaga vecīšiem, zīdaiņiem vai invalīdiem. Viņiem tiešām jāpalīdz tāpat vien! Bet kam tad to gribas! Cita lieta — skaistules… Te var nokampt brangu kumosiņu…

Lapsa atkal salēja vīnu un izdzēra pārpalikušo šņabi. Nu gan viņš bija satrakojies. Droši vien tādēļ, ka jaunajām un dumjajām meitenēm nepielēca pašsaprotamas lietas.

—   Nu, tad iedzersim par to, lai mēs iemācītos pazīt cilvēkus! Un atšķirt, no kura var ņemt dāvanas, bet no kura nevar.

—    lai iet! — Vika apmierināti atbalstīja tostu. Meitēns un Oksana dzēra bez sevišķa entuziasma.

—   Kas tur daudz ko domāt… Viņi dāvina bez prasīšanas. Ja grib, lai tik dod, tās ir viņu problēmas. — Katja uzsmērēja redīsam sviestu un ar labpatiku sāka to kraukšķināt.

—    Nē, mīļā, — Lapsam atkal uzsita asinis. — Sievietei pats svarīgākais ir tikt ar sevi skaidrībā — no kura var ņemt dāvanas, no kura — nekad mūžā. Tādēļ ka, pieņemot kaut vai šo pašu zelta kulonu, tu dod cerību, ka devējs kaut ko saņems pretim. Pati zini, kādā formā.

—    Ikurāt. — Meitēns nicīgi saviebās.

—   Jā, jā! Un, ja nu tu pēkšņi atsakies, tad «sponsors» kļūst velnišķīgi nikns: ak tu, pretīgais radījums, es tikai grūžu viņai naudu, bet šī te man izlocīsies! Un tad labās manieres tiek mestas pie malas, tagad tikai darbiņš dūrēm, nažiem, pucnažiem… Ticiet man, meitenes, es to labi zinu!

—    Kā tad jūs to varat zināt? — pavaicāja Oksana. Viņa dzēra vairāk nekā draudzenes. — Jūs droši vien pats esat bijis tāds sponsors? Un tagad mēs esam jums parādā par šīm garšīgajām pusdienām?

—    Nē, es esmu no citas zortes. Es esmu parādā jums: jūs man palīdzējāt atkauties no smagām domām un nepatīkamām rūpēm. Tādēļ tagad es jūs pacienāšu ar saldējumu un augļiem!

—       Tāda augstsirdība man tīk. — Oksana divdomīgi pasmaidīja. — Un, ja tas būtu iespējams, es labprāt iedzertu tasīti kafijas ar labu konjaku.

—    Kāpēc ne, vai vēl kāds grib?

Meitēns noraidoši pakratīja galvu.

—    Man diezgan.

Vika atkārtoja viņas žestu.

—    Mamma bārsies.

Pie deserta Lapsa stāstīja viņām anekdotes, meitenes klausījās ar interesi un no sirds smējās. Pat Meitēns zaudēja parasto nesatricināmo mieru un kļuva jautrāks. Šķita, ka viņa kļuvusi pāris gadu jaunāka.

Kad Lapsa palūdza rēķinu, viesmīlis noraidoši pakratīja galvu. v

—   Šoreiz uz mūsu rēķina. Atnāciet atkal. Ja ir tāda vēlēšanās — mums ir brīnišķīga sauna. Varat atpūsties.

—   Man patīk pērties! — paziņoja Oksana. Viņa bija pie sārtusi un izskatījās visai pievilcīga. — Saprotams, ja tur ir tīrs.

—   Varat paskatīties, — teica viesmīlis. — Tūlīt atnesīšu atslēgu.

—    Kur tad tā sauna ir? — Oksana sarosījās.

—    Reku tur. — Meitēns norādīja uz ķieģeļu piebūvi. — Ieeja aiz stūra.

Un atkal lapsam negāja pie sirds viņas informētība. Čalis, kura nomāktība jau bija krietni gājusi mazumā, atnesa atslēgas.

—    Iesim paskatīties? — lapsa vērsās pie Meitēna.

—    Negribu.

Vika aizrautīgi tiesāja desertu.

—    Mēs jums uzticamies, izpētiet paši.

lapsa ar Oksanu devās uz piebūvi, viņš atslēdza masīvās koka durvis. Halle, pa labi dušas telpu un tualetes durvis, kā arī ieeja ar plāksnītēm izliktā baseina telpā, no turienes savukārt durvis uz siltu, pēc sakarsuša koka smaržojošu pirti.

—    Nekāda vaina, — uzslavēja Oksana.

Hallē pa kreisi bija vēl vienas durvis. Aiz tām atradās guļamistaba ar platu vāļu un paklāju pie sienas, turpat bija arī televizors un videomagnetofons. Uz pulētā skapīša stāvēja vairākas videokasetes.

—    Nu te ir pavisam jauki! — Meitene iezvēlās vāļā. — Ieslēdz vidiķi, simt punkti, ka tur būs kārtīgs porniķis!

—    Nav laika.

—    Kur jāskrien? Mēs taču atpūšamies…

Viņas svārki bija uzrāvušies gandrīz līdz gurniem. Paplati izliktās kājas tā vien pievilka Lapsas skatienu. Viņš novērsās.

—    Nu, papiņ…

Oksana sāka šūpoties, it kā pārbaudīdama atsperes. Viņas sejas izteiksme bija nepārprotama.

—   Aiziešu pakaļ meitenēm…

—   Pēc tam aiziesi! Viņas čupošanos neatzīst. — Oksana uzlēca kājās, piegāja viņam cieši klāt, apskāva viņu un ar viduci sāka trīties gar viņa jutīgāko vietu. Karstā mēlīte piedūrās kaklam. Lapsam skudriņas vien noskrēja. Ja kaut kas pats krīt klēpī, tad nevajag no tā atsacīties. Bet viņš mēdza izvairīties no kontaktiem ar pirmo pretimnācēju. Turklāt tur laukā sēdēja Meitēns.

Viņš atgaiņājās:

—    Mēs taču neesam te divi vien. Un, ja jāteic godīgi, man vairāk tīk Katerina.

—   Tu nu gan esi knauzeris! — Oksana vīlusies atmeta ar roku. — Bet kas tev tur karājas pie jostas?

—    Peidžers. Ejam augšā.

—   Tev nu gan ir interesants peidžers… Nu labi, ejam, varbūt tu vēl sasparosies!

Slēdzot ciet durvis, Lapsa izdzirda savādu troksni un negantas klaigas. Intuitīvi nojauzdams, ka tas skar arī viņu, viņš apskrēja apkārt piebūvei un ierasti izvērtēja situāciju. Stāvvietā bija uzradies bēšs 320. «mersis» ar vācu numuru, kurš viņam uzreiz šķita aizdomīgs. Deviņi pret vienu, ka tas bija zagts.

Vēl vairāk viņam nepatika verandā notiekošais. Drukns, stūrains skūtais «bullis» bija sagrābis Meitēnu un Viku. No «merša» viņu uzmundrināja vēl viens tāds pats izdzimtenis. Meitenes bija sašutušas un raudzīja izrauties, taču tas bija tikpat neiespējami kā izsprukt no tanka.

—   Ko jūs, mačalciņas, tirināties! laižam, viss būs štokos!

Nejauks aukstums iesitās Lapsam krūtis. Tie bija «ap- taurētie», kas gan cits. Ja šie viņu pazīs, varbūt tiks cauri bez asinsizliešanas. Bet ja ne… Viņš atcerējās Krilova slepkavību. Gribi būt drošs par iznākumu, bliez pirmais! Izšķaidi «mersi», sacaurumo treknos stilbus… Bet… Ieroci lietot negribējās. Radis paredzēt savas un pretinieka izdarības daudzus gājienus uz priekšu, viņš uzreiz aplēsa tālāko notikumu gaitu: dzertuve, asinīs divsimt gramu šņabja, nepilngadīgi skuķi… Skandāls! Lai cik labi būtu noskaņota priekšniecība, tādu šmuci tik viegli vis nenotušēsi. Bet, ja kādam uz viņu nav labs prāts, tad tā ir jauka dāvaniņa Drošības dienesta pārvaldei un tiem, kas devuši pavēli viņu pazudināt.

—   Tūlīt laid vaļā! — Oksana rīkojās impulsīvi un par sekām nedomāja. Pieskrējusi skūtajam, viņa ieķērās tam kreklā. Drāna nostirkšķēja vien.

—  Ak tu, kuce! — atlaidis Viku, viņš ar plaukstas pamatni iebelza aizstāvei pa seju, tā nokrita uz ceļiem.

—   Šitā ir labāka, ņemam viņu! — «bullis» pakonsultējās ar pārinieku, un tas piekrītoši ieirdzās.

Pats apbrīnojamākais bija tas, ka gaišā dienas laikā, uzklupdami meitenēm nevis kaut kur mežā vai klajā laukā, bet gan sabiedriskā vietā, viņi neviena nebaidījās. It kā būtu Tihodonsku okupējušas armijas kareivji, kas saņēmuši gūstā visus tās iedzīvotājus. Iekarotājiem taču atļauts viss…

—    Laid viņas vaļā, pamuļķi! Momentā!

Ņirgšana pierima, un iestājās ļaunu vēstošs klusums. Nospļāvies par sekām, Lapsa izrāva stroķi un tēmēja te uz vienu, te uz otru. Sūdu tie viņu nošaus! Drīzāk viņš nolaidīs no kājas abus! Pēc tam jau varēs atrakstīties un taisnoties…

—    Rokas augšā, lai var labi redzēt! Fiksi, lopiņi!

«Bullim» pielēca, ka iejaucies ne jau kaut kāds ierindas

pilsonītis. Tie visi bija samukuši «Akvārijā» un pat degunu laukā nebāza, labi ja pa brītiņam aiz biezā, duļķainā stikla pazibēja kāda bāla seja. Un no kurienes parastiem cilvēciņiem ieroči, arī tādiem vārdiem šādā tonī viņi nemētājas. Nav viņiem ari šāda skatiena. Skaidrs kā diena, ka tas ir ments! Taču arī mentiem nav tiesību maisīties bosicības darīšanās, ari mentus laiž no kājas ka skan, pie kam aiz tīra dzīvesprieka.

Pametis meitenes un par pistoli nelikdamies ne zinis, skūtais tuvojās operām. Nekādu šaubu, ka tas bija ieklīdenis un lapsu nepazina, tādēļ jau gribēja pārliecināties par lecīgā menta ašumu, lai redzētu — paklausīt vai noēst bez sāls…

—    Paliec, kur esi! Vēl solis, un šaušu!

Tik dešām, tagad likums atļauj šaut, ja tiek pārkāpta šāvēja nospraustā robeža, diemžēl tie, kas šo likumu īsteno, joprojām aizrijas ar asinīm, ja atļāvušies šaut, iekams pašiem nav izrauta acs vai žoklis izsists no eņģēm.

—   Stāvi, kuņa! — pieskrējis «mersim», Lapsa ar papēdi izglāzēja pakaļējo lukturi, tā ka sarkanās un oranžās lauskas pajuka vien. Nu jau kļuva skaidrs, ka ments ir ašs diezgan un nekādus jokus netaisīs.

—    Kas tu tāds esi? — apstājies pavaicāja skūtais.

—   Par tādu RONAP esi dzirdējis? — mazliet pieklusinājis balsi, lapsa atbildēja ar pretjautājumu.

—    Ka tev metuks kājās sapītos! — Bandīts nesteidzīgi devās uz savu mašīnu un atvēra durvis. — Gan jau vēl tiksimies…

Nebija iemesla viņus aizturēt. Nu, aicināja meitenes pavizināties, labi, nebija pret viņām sevišķi pieklājīgi — nu un tad? Liks samaksāt simtiņu, un viss. Toties sasistais lukturis izmaksās savus piecsimt dolārus, piedevām vēl varas pilnvaru pārsniegšana un būtisks materiāls kaitējums. Skaidrs, ka būtisks, — puisīši, jādomā, nestrādā, bet bezdarbniekam piecsimt zaļo nudien ir būtisks zaudējums… Tā ka šai sadursmē vainīgais jebkurā gadījumā būtu Lapsa. Taču arī tāpat vien palaist šos izdzimteņus Lapsam negribējās.

—    Bet kas atvainosies meitenēm?

• — Kas tev, menteli, čurās galvā?!

Skūtais lieliski novērtēja situāciju. Ments ir viens, viņi ir divi, par apsaukāšanos viņam nav tiesību šaut, bet bez stro- ķa viņš ir nekaitīgs. Norīs apvainojumu, ieraus asti un vēl skuķu priekšā sablamēsies.

—   Autoostā savācis maukas, un lai tā būda rūc! Dirsas gabals tāds! Smirdīgais āzis!

Bullis runāja skaļi, gandrīz kliedza, lai dzirdētu arī skuķi, kas turējās gabaliņu nostāk.

—    Bet jums, pežas, vajag aizstaigāt uz triperbāni un izķemmēt utis!

Skūtais noņirdzās par savu joku un, nospļāvies lapsas virzienā, iekāpa mašīnā. Viņa funktieris bija pareizs. Taču… «Mersis» uzņēma joni uz tilta pusi.

Koreņevs atslēdza «BMW» un iekāpa. Raudošā Vika, Oksana, kas berzēja sasistās lūpas, un Meitēns nosprieda, ka viņš grasās dzīties pakaļ. Taču Lapsa netaisījās to darīt. Atvēris cimdu nodalījumu, ko tautā mēdz dēvēt par «bar- daciņu», viņš izņēma no tā glīto rācijiņu «VX-10», kas izskatījās pēc mobilā telefona, tikai bija drusciņ apjomīgāka un masīvāka. Toties tai bija vairāk funkciju. Viņš pārslēdzās uz nepieciešamo kanālu.

—    Divpadsmitais, atbildi Trešajam, uztveru…

Izsaukumu nācās atkārtot vairākas reizes, taču viņš nenosodīja puišus par to, ka pie dzīru galda bija iesnaudusies viņu modrība.

—    Trešais, te Divpadsmitais, klausos jūs, — ēters beidzot atsaucās, un lapsa pazina Rivkova balsi.

—    No «Akvārija» puses jums tuvojas bēšs trīssimt divdesmitais «mersis» ar vācu numuru. Izskatās pēc zagta. Iekšā divi aptaurētie, izlaidušies kā teļi. Mani jau pasūtīja. Iespējams, bruņoti. Aizturiet un pārbaudiet. Būtu labi, ja viņi atbrauktu atvainoties. Kā sapratāt?

—    Sapratu. Jūs esat «Akvārijā»?

—   Jā. Gaidu.

—   Sapratu, — Rivkovs atkārtoja, un lapsa izslēdza rāciju.

Pēc tam viņš ņēmās mierināt meitenes, un, lai arī ar

lielām grūtībām, tas tomēr izdevās. Viņas devās apmazgāties un sakārtoties. Lapsa gribēja vēl pasūtīt kafiju, taču sadrū- mušā vietā iznāca cits puisis un nolika uz šķīvja rēķinu.

—   Jums jāmaksā septiņsimt četrdesmit tūkstoši.

Lapsam šķita, ka summa ir krietni uzskrūvēta, taču cipariem apdrukātajam papīrītim viņš nepieskārās.

—   Trīs kafijas.

Jaunais oficiants aizgāja. Lapsa aplēsa laiku. Pieci kilometri turp, pieci atpakaļ. Sie drāzās uz simtu, jādomā, puiši atpakaļ laidīs tādā pašā ātrumā. Sešas minūtes, labi, trīs rezervē, kopā deviņas. Apstādināšana un aizturēšana piecas minūtes. Profilaktiskā pārliecināšana vēl septiņas minūtes. Rezerve trīs. Pēc divdesmit piecām minūtēm aptaurētie izdzimteņi atbrauks atvainoties. Piecas minūtes jau pagājušas.

Meitenes drīz vien atgriezās. Garastāvoklis viņām bija samaitāts.

—    Es gribu uz mājām, — Meitēns skumji paziņoja.

Oksana, kas bija cietusi visvairāk, turējās dūšīgāk:

—    Ko nu vairs uz mājām? Raudāt un sevi žēlot? Labāk iedzersim vēl kafiju ar konjaciņu, varam arī nopērties un paklausīties mūziku…

—    Bet ja nu viņi atgriežas? — Vika pauda savu izbīli.

—    Kafiju es jau pasūtīju, — Lapsa paskaidroja. — Nu protams, ka tie paipuisīši atgriezīsies…

Viņš paraudzījās pulkstenī.

—   Tieši pēc piecpadsmit minūtēm. Viņi grib atvainoties.

—   Tie bandīti?!

—     Nu kāpēc uzreiz bandīti, — šķita, ka Lapsa ir noskaņots ļoti liberāli. — Vienkārši slikti audzināti cilvēki. Iedzimts alkohoļisms, normālas audzināšanas trūkums, nelieli psihiski defekti, dzimumpatoloģijas, narkotikas, galvas smadzeņu traumas… Taču pašlaik viņi jau nožēlojuši savu slikto uzvedību un centīsies vainu labot.

—    Bet kāpēc jums ir pistole? — apvaicājās Vika.

—   Viņš teica, ka tas esot peidžers, — Oksana viņu nodeva.

Tikai Meitēns neuzdeva jautājumus. Varbūt tādēļ, ka bija gudrāka par draudzenēm un saprata, ka uz patiesu atbildi nav ko cerēt.

Lapsa paraustīja plecus.

—    Tā ir gāziniece; ja es ar šo mantiņu nebūtu viņus pabiedējis, tad viss varēja vēl vairāk sarežģīties.

Bēšais «mersis» parādījās trīs minūtes ātrāk, nekā bija gaidīts. Tātad zēni nebija izmantojuši papildlaiku. Tagad pie stūres sēdēja Ļitvinovs, viņam blakus Popovs, bet aizmugurē Rivkovs un abi apdauzītie grēkāži.

Puiši izkāpa no mašīnas un izvilka abus bijušos «dzīves saimniekus». Tagad viņi atgādināja lupatās satriektas armijas kareivjus. Skūtajam bija pārsista galva un asinis dāsni slacīja «Adidas» jaku, lūpas izskatījās kā virtuļi ar ķiršu sīrupu, bet zem auss pūtās milzīgs puns — droša lauzta žokļa pazīme. Viņš tikko vilka kājas, taustīja aknas un tā vien šķiebās uz labo pusi. Viņa čomaks neizskatījās labāk, tikai puna vietā viņam zem abām acīm vīdēja melni riņķi — vidēja smaguma smadzeņu satricinājuma simptoms. Abu aptaurēto pārgalvība un jautrība bija pagaisusi bez pēdām, viņi vairs nemēģināja zviegt vai teikt kādam nepatīkamas lietas.

—   Nu ko, brālīši, vai iedot jums meitenes pavizināt? — lapsa labvēlīgi apvaicājās. — Vai pašus pataisīt par meitenēm? Cik nu tur tā darba!

—   Acfainojiet, — ar pūlēm pavērdams lūpas, izmocīja skūtais.

—   Nu redziet, atvainojās! Bet jūs neticējāt! Vai tev tiešām viss skaidrs?

«Bullis» pamāja.

—    Un tev?

—    Man arī viss ir skaidrs. Piedodiet. Mēs kļūdījāmies.

Otrais līgojās kā piedzēries, tik tikko spēja noturēties

kājās.

—   Nu labi, — Lapsā pamodās žēlsirdība. — Tad dzīvus necepiet. Žigli noslīciniet, un miers!

Aptaurētos aizveda. Pirmais oficiants atnesa kafiju un pievāca rēķinu, kas joprojām stāvēja uz šķīvja.

—    Neko nesaprotu! — Lapsa bija izbrīnīts. — Tad nav jāmaksā, tad ir, tagad atkal nav…

—    Uz mūsu rēķina, — drūmais puisis atkārtoja.

—    Paldies, — Lapsa pateicās.

Kad viņi brauca projām, Lapsa atkal atvēra priekšējās durvis. Šoreiz Meitēns apsēdās viņam blakus.

Kamerā uzturējās tikai divi cilvēki, ak jā, un vēl visu to ēnas, kas sēdējuši Tihodonskas īslaicīgās aizturēšanas izolatorā visos tā pastāvēšanas četrdesmit gados. Petručo te iegriezās bieži, citreiz kā Blakts, citreiz kā Mežainis, un viņš pat vairs neatcerējās, cik reižu — varbūt divdesmit, bet varbūt četrdesmit. Tādēļ viņa ēnas šeit daudzkāršojās, iznāca vairākas uz katru no desmit kvadrātmetriem šai tumšajā kambarītī ar cieši aizrestoto logu un grubuļaini apmestajām sienām (lai kādam neienāktu prātā kaut ko uzrakstīt). Šīs ēnas palīdzēja un atbalstīja, deva viņam ticību sev un spēku.

Miša Pečenkovs iekūlās šeit pirmoreiz, un viņam nepalīdzēja nekas, no visiem kaktiem mācās virsū draudi. Draudus viņš bija atklausījies vēl no operiem pratināšanu pirmajā etapā. Pret viņu lika lietā gan «pakaramo», gan «zemūdeni», gan «zilonīti», un, kad klājās pavisam traki, viņš piekrita izlikt visu kā uz delnas un melsa visādus niekus, ar kuru palīdzību nebija iespējams «iešūt» krimināllietā ne viņu pašu, ne kādu no viņa līdzzinātājiem. Galu galā viņu iemeta kamerā, un viņš zināja, ka nu sāksies otrais etaps, presēšana un «pīļu» sūtīšana, varēja pat izraut pakaļā. Viņš tomēr bija cieši nolēmis turēties līdz galam un čaļus nenodot, jo tādā gadījumā tik un tā no presēšanas un pakaļošanas neizsprukt, vienīgā atšķirība, ka to nedarītu menti, bet savējie.

Jaunais kaimiņš izrādījās kārns, taču stiegrains vīrelis, pēc Pečenkova uzskatiem, jau vecs — tuvu piecdesmit. Visa noziedzīgā Tihodonska zināja viņu ar iesauku Blakts. Ar pseidonīmu Mežainis viņu pazina tikai viens cilvēks. Tas, kurš, pa draugam jokodams, kropļoja viņa vārdu pa itāļu modei — Petručo. Patiesībā Mežainim, un šoreiz viņš atradās izolatorā šajā ampluā, bija apritējuši četrdesmit divi gadi. Viņš bija lielisks aktieris un vienmēr nekļūdīgi prata izvēlēties vajadzīgo lomu. Viņš varēja nospēlēt gan mierīgu atsē- dētāju, lādzīgu jauno arestantu labvēli un padomdevēju, gan rūdītu, bīstamu noziedznieku, ar kurn labāk jokus netaisīt, gan sašļukušu un vienaldzīgu, taču zinošu aizrestotās pasaules iemītnieku…

Ņemot vērā visus šīs izstrādes apstākļus, viņš izvēlējās otro variantu. Tādēļ ar varenu spērienu kamerā ietriektais Miša nostājās aci pret aci ar puspliku, no vienas vietas note- tovētu cietumu un zonu pastāvīgo iemītnieku, kurš nesteidzīgi smēķēja savu «Belomor» un blenza viņā tukšām un dzedrām pitona acīm. īsi apcirpti, jau krietni nosirmojuši sari, uz pieres atkāpdamies, atstājuši lielus plikumus, ausis — lielas un treknas kā īstie ukraiņu vareņki. Labajā pusē apakšžokli šķēla īsa, taču plata rēta.

—   Sveicināti, — Miša saspringti izgrūda.

—    Sumināts, «pīle»! — vīrelis ikdienišķi attrauca. Un piebilda: — Uzplīsies ar saviem stulbajiem jautājumiem, nogriezīšu mēli.

Arī pēdējā frāze izskanēja ikdienišķi, tādēļ izklausījās sevišķi baisa.

Brīvībā Pečenkovs bija ašs zēns, viņš pieskaitīja sevi «bo- sicībai» un pāridarītājiem parādā nepalika. Taču tagad viņš bija nonācis svešā, kā baumoja, ļoti bīstamā pasaulē, kurā pret viņam līdzīgajiem izturējās, maigi izsakoties, ne sevišķi draudzīgi. Tādēļ viņš savu ašumu pagaidām apvaldīja.

—    Kāpēc tad «pīle»? Kas, brāl, par lietu?

Tēviņš saviebās un nočāpstināja lūpas, pazibēja blāvs bleķa zobs. Biezie, melnie bārdas rugāji kontrastēja ar neveselīgo ādas krāsu.

—    Tāpēc, ka mani jau divas dienas tērpina, bet neko nevar padarīt, domāju, tūliņ būs okšķeris uz kakla. Un tiešām, tevi nemaz nevajadzēja ilgi gaidīt! Tā ka tu man te neesi nekāds brālis. Bet, kad mūs abus aizvedīs uz cietumu, tur mēs tevi ātri pataisīsim rāmu.

Tetovētais zeks pabeidza smēķēt papirosu, rūpīgi nodzēsa to un pasniedza jauninajam.

-Še, izmet sudu trauka.

Tāda pavērsiena apmulsināts, Miša izpildīja kaimiņa pavēli. Kad viņš nolaida ūdeni, tas ļauni iesmējās.

—    Nu tagad man skaidrs, kas tu par vīru: rušķis, sešinieks, sūdu trauka ķēniņš!

Tēviņš aiz sajūsmas ar savām garajām rokām plikšķināja pa ceļiem.

—  Tu taču pats man palūdzi! — Pečenkovs juta, ka tiek ierauts nepazīstamas un biedējošas dzīves akacī. Viņš bija dzirdējis, kā zonās klājas rušķiem un sešiniekiem.

—   Nu un tad? Bet tagad es tev palūgšu pagriezt dupsīti. Nu, stājies!

—    Ko!!! — Miša metās virsū pāridarītājam, taču tas iegrūda viņam acī pirkstu, tā ka Pečenkovs, izmisīgi iegaudojies, iesprāga stūrī un saķēra seju. Mežainis pielēca viņam klāt, sagrāba aiz matiem un trieca viņa galvu pret sienu. Rupjais apmetums nobrāza pieri, un acis aizlija asinīm.

—   Tūlīt es tev rīkli pāršņāpšu! — Bārdas naža asmens plēsonīgi pieplaka kakla ādai, viena kustība — un draudi piepildīsies.

—    Nu labi, beidzam, — Pečenkovs gurdi nogārdza.

—   Tad neplāties, rušķi!

Mežainis devās uz nārām. Miša apmazgāja pušumus un tuvojās guļvietām, taču tika apsaukts:

—    Rušķim jāguļ uz grīdas pie sūdu trauka! Kusties!

Tai brīdi gaitenī nožvadzēja atslēgas, noskrapstēja slēdzene un kamerā iegrūda vēl vienu cilvēku. Noplucis puisis, tā ap divdesmit septiņi, aplaida visapkārt šaudīgu skatienu, pavīpsnāja un apsveicinājās ar viņiem kā ar labiem paziņām:

—    Čau, bračkas! Kas par tirgu?

Pečenkovs saprata, ka šis draņķis ir īstā «pīle», bet viņš pats, iekļūdams kamerā neīstajā brīdī, bija ticis pie svešā, apkaunojošā titula. Bet kā lai ieskaidro to rūdītajam noziedzniekam?

Tā vien šķita, ka šim viss pie vienas vietas. Viņš bija nogūlies uz kailajiem dēļiem un prasmīgi satinies savā novalkātajā jupķī tā, ka tas kalpoja gan par matraci, gan segu, gan spilvenu. Bija redzams, ka kaimiņš te nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Viņam būtu ko pastāstīt par dzīvi cietumā. Tikai vajadzēja viņu pārliecināt par to, ka Miša Pečenkovs nav nekāds rušķis vai «pīle».

—   Par ko tad tevi, tautieti, ietupinājuši? — trešais kameras iemītnieks vaļīgi noprasīja un sniedza cigareti. Pečen- kovam ļoti gribējās smēķēt, taču viņš noraidoši pakratīja galvu un novērsās.

—    Man šuj klāt visas pasaules kabatas, — jaunā runas plūdi nebija apturami. — Sūdu pierādīs. Maku aizmetu un ar galiem. Cieteklis neko neredzēja. Un tie miskastnieki var teikt ko grib! Viņiem plāns jāpilda, tāpēc paši nozog un piešuj godīgam cilvēkam! Turēšos kā klints: neko neesmu ņēmis, nevienā kabatā neesmu līdis… Paņemšu advokātu… Izlaidīs, kuņas, kur šie liksies!

Viņš ievilka pamatīgu dūmu un viebdamies to izpūta, varēja redzēt, ka nervi šim uzvilkti kā stigas un sirdsapziņa nav gluži tīra.

—  Koļerov, uz pratināšanu! — vērdams durvis, nokliedza uzraugs, un noziedznieks, nesteidzīgi piecēlies, ierasti salika rokas aiz muguras un izgāja no kameras.

—    Bet par ko tevi, tautieti, šmorē? — jaunais nerimās tincināt. — Ka tik neesi kādu reketējis? Vai voni izgrams- tījis? Pierādījumi ir? Teikšu tev tikai vienu: neatzīsties neparko! Mans onkulis jau reizes desmit sēdējis — kopā kādus divdesmit piecus gadus… Un viņš saka tā: visu acu priekšā izgriežu maku, bet saku, ka neko neesmu darījis. Kaut vai simt liecinieku! Vienmēr liedzos līdz pēdējam!

—   Tik un tā viņu desmit reizes ietupināja, — Pečenko- vam izspruka. Tā gribējās ar kādu parunāties, ka viņš ielaidās pat ar sūda «pīli», par ko sevi tūlīt arī izbāra.

—    Nu, par ko tad iekriti? — kaimiņš kārtējo reizi noprasīja.

—   Par kaušanos. Sadevu vienam pa purnu, bet šim pa- piņš izrādījās ments.

—    Pamatīgi sadevi?

—    Šitā te!

Pečenkovs atvēzējās un vilka ziņkārīgajam kameras biedram pa ģīmi, no sirds izlādēdams visu savu niknumu un bezspēcību. Tas ar asiņainu degunu novēlās uz grīdas. Tai pašā mirklī noklikšķēja «actiņa» un atsprāga «putras lodziņš».

—   Kas jums tur notiek? — aizkaitināti noprasīja cietumsargs.

—   Savāciet savu «pīli», citādi saplēsīšu gabalos! — Pečenkovs auroja pilnā rīklē un atkal jutās kā agrākais ašais «bratēns».

—    Atradies boss! — cietumsargs slinki nomurmināja. — Labāk piever žaunas, citādi dirsa būs kā kalaša!

Putras logs ar blīkšķi aizkrita. Bet pēc brīža atvērās durvis un nu jau cits cietumsargs nokomandēja:

—    Dobrikov, šurp!

Taustīdams virsdeguni, ziņkārīgais kaimiņš atstāja kameru. Drīz vien atgriezās Koļerovs. Viņš bija labā omā un labsirdīgi uzvaicāja pašapmierinātajam Pečenkovam:

—    Ko tu ar to sūdu izdarīji? Viss ģīmis klopsī, menti apkārt kā sūdumušas…

—   Viņš bija tas «pīle»! Prašņāja man šo un to. Par ko sēžu un ko esmu sastrādājis. Iedevu šim drusku ierit…

Mežainis smagi nopūtās.

—   Piedod, bračiņ, ka es par tevi tik slikti domāju. Nudien tas draņķis būs bijis īstais! Tevi taču neviens no kambara laukā nerāva, kad asintiņš drusku patecēja. Bet tagad redzēsi, viņš vairs te neatgriezīsies! Ja pieķerts, tad šim te vairs nav ko darīt…

Un tā arī nodka. Dobrikovs kamerā vairs neatgriezās. Pečenkovs atdusējās uz cietajām nārām līdzās mierīgi elpojošajam kaimiņam, bet nekādi nevarēja iemigt.

Ar to formu viņš bija pārsālījis, bet, no otras puses, neviens nebija viņu tajās nelaimīgajās panckās redzējis, līdz šim viņš bija «strādājis» civildrēbēs. Tā ka to formu viņam neviens nepiešūs. Bet ja uz automāta palikuši pirkstu nospiedumi… Viņš izmisīgi pūlējās atcerēties, vai kārtīgi noslaucījis automātu. Un tad atcerējās, ka laidi nav noberzis.

—    Paklau, draugs, vai uz koka pirkstu nospiedumi paliek?

—    Uz kāda koka? Bērza? Vai apses?

Šķita, ka kaimiņš dzird arī miega.

—    Uz automāta laides.

—    Kāpēc lai šie nepaliktu, laide taču ir gluda.

Pečenkovs gaidīja turpinājumu, bet tas nesekoja. Mierīgā

elpa liecināja, ka Koļerovs nevēlas turpināt sarunu.

—    Paklau, draugs, bet ja…

—   Aizveries! — kaimiņš uzbrēca. — Neredzi, ka es guļu!

Tikai no rīta viņš bija ar mieru uzklausīt Pečenkovu un

dot viņam padomu. Tas pastāstīja, ka čomaki ievilkuši viņu «šeptē», bet ieskrējuši ugunī, menti viņu savākuši un nu presē cik jaudas. Ja uz automāta atradīs pirkstiņus, tad šie kļūs pavisam neganti. Neesot vairs spēka to visu izturēt, bet arī čomakus nodot negriboties. Ko nu lai darot?

Mežainis pavīpsnāja.

—   Kāda tam nozīme, nodosi vai nenodosi. Tik un tā šos nofraktēs. Papētīs tavas gaitas: ar ko dzēri, ar ko flederēji, ar ko skuķus jāji… Un skaidra bilde. Dažu dienu jautājums.

Viņiem jātinas prom no pilsētas vai kaut kur jānolien. Un japarūpējas par alibi ar atpakaļejošu datumu. Kad viss pie- klusīs un sāks šos izprašņāt, būs ar ko acis aizmālēt. Tādas tās lietiņas.

Pečenkovs kļuva domīgs.

—    Alibi, alibi… Viņi gana sadarījuši, par visu neizme- losies…

—    Mazāk pļurksti, — Mežainis nosodoši teica. — Vai man kāda daļa, ko un cik šie sastrādājuši? Vēl pašam sava putra jāizstrebj.

Viņš aizgriezās un vairs neizdvesa ne skaņas.

Drīz vien Koļerovu atkal izsauca uz pratināšanu, bet viņš atgriezās vēl priecīgāks nekā vakar.

—    Viss, amba! Vakar konfrontēšanā viens atteicās, šodien atbira cietušais… Trešā diena jau iet uz beigām, bet neviens prokurors sankciju nedos! Tātad jau šodien būšu uz brīvām kājām!

—   Ko tad šie tā pēkšņi izdomāja atteikties? — Pečenkovs neslēpa dzīvu interesi.

—    Man arī čaļi brīvībā! — Mežainis ieurbās viņā asu skatienu. — Es šos nenododu, bet viņi mani pestī laukā.

—     Nudien, manējie taču arī varētu izkustināt savas pakaļas! Nolīgt labu advokātu, iemaksāt drošības naudu, pabiedēt lieciniekus, bet tiesnesim iesmērēt kādu kukulīti… Kāpēc man viņu dēļ te vai gars jāizlaiž?

—    Ja kārtīgi čaļi, tad paši visu izdarīs, — Mežainis pamāja. — Bet ja tikai tādi pirdaki vien… Aizmirsīs par tevi un dzerstīsies uz nebēdu, tāpat kā līdz šim.

—   Tik traki jau, cerams, nebūs…

Pečenkovs ilgi klusēja. Bija redzams, ka viņu moka šaubas.

—   Paklau, draugs, vai tu, ārā ejot, nevarēsi iznest vienu zīmīti?

Mežainis pašūpoja galvu.

—    Sūdīga lieta. Apčamdīs un vēl atradīs…

—    Bet mutiski?

—    Mutiski gan var…

—  Vai tādu Bogotjanovku zini? Sāls nokalne pieci. Otrais stāvs, Serjožka Deglis. Tāds garš, bet galva tieva. Pasaki, lai izpestī Mišku Pečenkovu. Pasaki, ka es vēl klusēju, bet pamatīgi presē, vēl piedabūs pie runāšanas. Lai izkustas — galu galā arī uz viņiem tas attiecas. Iegaumēji?

—   Kas tur ko neiegaumēt. Cik tādas depešas jau neesmu iznēsājis… Bet ja nu piepeši nav tā tava Serjožkas, nu, aizlaidies vai kaut kur ieracies?

—   Tad ej uz «Progresa» sporta zāli, meklē tādu masieri Vovku, iesauka Šķībais. Tāds paresns, līks uz vienu pusi, viņam kaut kas ar mugurkaulu. Viņš gan ir tikai tāds ap- kārtložņa, bet puišiem pateikt var…

—    Labs i, izdarīšu.

Patiesībā draugi nebija aizmirsuši Pečenkovu un atradās daudz tuvāk, nekā viņš domāja. Viņi piederēja jaunajai formācijai, tāpēc visus jautājumus bija raduši risināt radikāli, tradicionālajiem noziedzniekiem tāds gājiens pat prātā nebūtu ienācis. Proti: viņi bija nolēmuši izlauzt uz kameru taisnāko ceļu caur pašu izolatora administrāciju.

Staršina Timšins bija nodienējis cietuma resorā astoņpadsmit kalendāra gadus. Vienu diennakti dežurēja, divas atpūtās, tādējādi iznāca, ka viņš aiz restēm un atslēgas pavadījis veselus sešus gadus — gluži kā tāds rūdīts noziedznieks. Viņš neieņēma nekādu dižo amatu, bija vienkāršs dežuranta palīgs. Sava darba jēgā viņš neiedziļinājās. Pārmeklēja uz šejieni atvestos un tos, kam bija jādodas tālāk uz cietumu, veda uz pratināšanām, sanitārajām apstrādēm, izdarīja attiecīgos ierakstus izmitināšanas žurnālā, uzraudzīja pārtikas izsniegšanu. Viņš neiedziļinājās, kas par ko sēž, neinteresējās, cik lielā mērā kuram pierādīta vaina, nebija sašutis par pastrādātajiem noziegumiem.

Kā jau dzimušu zemnieku, viņu nesaistīja milicijas dienesta specifika, bet uztrauca paša diezgan prāvā naturālā saimniecība. Timšins dzīvoja piepilsētā, kur viss bija kā laukos, un maiņu darbs viņu pilnībā apmierināja, jo, iemanījies dežūras laikā maķenīt nosnausties, viņš ieguva veselas divas brīvas dienas dārza un lopu apkopšanai. Tā kā īslaicīgās aizturēšanas izolatora iemītnieki dzīvo vienā stresā un viņiem nav diez cik laba apetīte, tad pēc dežūras viņš varēja aiznest uz mājām spainīti ar ēdiena atliekām, kas manāmi gāja labumā diviem spīdīgiem suķīšiem.

Tuvojās pensijas vecums, vēl tikai vajadzēja novilkt nieka pusgadu, un, kad simt metru no izolatora viņu apturēja divi jaunskungi ar specifisku bandītu ārieni, viņam dūša saskrēja papēžos. Timšins nebija nekāds varonis, par ko liecināja arī viņa izskats: mazs no auguma, krunkainu, pirms laika novecojušu sejiņu, iekšup vērstu skatienu.

— Paklausies, tu, — nepieļaudams nekādus iebildumus, uzsāka dūšīgs puisis ar platiem pleciem, īsi apgrieztiem matiem un augstu izskūtiem deniņiem. — Tūlīt es tev iedošu simt «zaļos» un zīmīti. Atdosi Mišām Pečenkovam. Pēc tam atnesīsi atbildi un dabūsi vēl vienu simtnieku. Piešņāksi — nošaušu tepat uz līdzenas vietas.

Astoņpadsmit dienesta gados Timšins bija labi ielāgojis, ko nozīmē zīmīšu nēsāšana. Tas bija vēl daudz sliktāk nekā ienest tēju vai anašu. Pats viņš nekad nebija pinies ar noziedzniekiem, jo viņam bija citas intereses un citi iztikas avoti, turklāt visi, kas ar tādām lietām nodarbojās, agri vai vēlu iekrita, labākajā gadījumā tas beidzās ar atlaišanu no darba, sliktākā — ar iesēdināšanu, bet pavisam sliktā — ar priekšlaicīgu, mīklainu nāvi. «Zaļos» viņš savu mūžu nebija turējis rokās un izjuta pret tiem zināmas bailes vēl kopš tiem laikiem, kad par valūtas fistelēm varēja iesēsties uz sešiem, astoņiem gadiem. Vispārējā dolarizācija viņa ciematu nebija skārusi, tur savstarpējos norēķinos joprojām apgrozībā bija kombinētās lopbarības piekabes, cūkas šķiņķītis un saldais bumbieru pašbrūvētais.

Tādēļ šis piedāvājums viņam nelikās diez cik kārdinošs. Parasti šādi «ceļu meistari» zināja, pie kā vērsties ar tamlīdzīgiem piedāvājumiem. Bet plecīgais bandīts bija izvēlējies tieši viņu, lai tagad urbtos viņa dvēselē ar savu alvaskrāsas acu urbjiem, lai piespiestu viņu darīt to, ko viņš savu mūžu nav darījis, lai nošautu, ja viņš nolemtu atteikties. Tas nenotika biezā mežā, tumšā naktī, gluži otrādi — ļaužu pilnā ielā, blakus pilsētas milicijas nodaļai, arī Timšina forma nemulsināja viņu ne mazākajā mērā. Bandīta drauģelis — tievs, garš, ar tādu it kā sānos saplacinātu galvu — stāvēja mazliet nostāk un ļauni smaidīja.

Staršina stāvēja izvēles priekšā. Vai izraut pistoli un noguldīt abus uzbrucējus ar mūļiem pret asfaltu, kā mēdz rīkoties pārgalvīgie operi, izsaukt papildspēkus un nodot viņus, kur pienākas. Taču pistoles staršinam nekad nav bijis, turklāt šādi kinematogrāfiski varoņdarbi nebija viņam pa zobam. Varbūt pirms desmit gadiem šādai akcijai būtu rezultāti, bet tagad čiks vien sanāktu — pēc trim dienām «buļļus» izlaidīs, bet varbūt pat pēc trim stundām — nozieguma sastāva trūkuma dēļ.

Viņš varēja paņemt zīmīti un izlikties, ka taisās to nogādāt.

Vai iet bojā varoņa nāvē.

Timšins par prātīgāko atrada pirmo variantu.

— Ap pusdienlaiku lai būtu klāt ar visu atbildi, — dūšīgais pavēlēja un iegrūda staršinam kabatā divus papīrīšus.

Kā pa sapņiem Timšins aizkūlās līdz darbam, pa ausu galam noklausījās instruktāžu un ņēmās aizpildīt aizturēto izmitināšanas žurnālu. Šodien uz cietumu nosūtīja divdesmit cilvēkus, trīs laida laukā, palika divdesmit divi.

Par notikušo,vajadzēja ziņot priekšniecībai, taču Timšins nojauta, ka tam nebūtu nekādas jēgas — pats vien būs vainīgs. Kāpēc ņēmis depešu? Un vēl naudu dabūjis! Ko sākuma piekritis, bet tad nobijies un pārdomājis? Diezin vai priekšniecība centīsies viņu aizstāvēt, drīzāk jau kā parasti — parūpēsies par sevi…

Protams, vienkāršāk būtu sūtījumu nodot adresātam. Vienmēr viņi raksta vienu un to pašu: «neizpļurksties, mēs • tevi izvilksim» vai «uzņemies visu vainu, iedos nosacīto» un tamlīdzīgas blēņas. Arī atbildēs maļ vienu un to pašu: «noslēp mantas», «pasaki Galkai, ka es biju pie viņas», «sūda Žurka visus gāž iekšā»…

Nodot vēstuli, paņemt atbildi — nekā sarežģīta tur nav. Tikai ar to jau viņiem nebūs gana. Paprasīs vēl kaut ko, tad vēl un vēl… Tikai atdod velnam mazo pirkstiņu, velns visu roku paņems!

Ar savu smagajā lauku darbā sastrādāto pirkstu pārbraucis ailēm, staršina sameklēja žurnālā uzvārdu, kas ar tik negantu sparu bija ielauzies viņa dzīvē. Pečenkovs sēdēja astotajā kamerā kopā ar Koļerovu… Ieraudzījis, kas adresātam par kaimiņu, Timšins saprata, ka depešu nodot neizdosies. Lai gan viņš nebija iedziļinājies milicijas darba sīkumos, taču zināja, ka Koļerovs neierodas šeit tāpat kā citi. Viņu atved apakšpulkvedis Koreņevs, kurš pats pēc trim dienām viņu ari atbrīvo. Tātad Koļerovs nav parasts arestants, bet gan Koreņeva cilvēks. Ja viņš atdotu zīmīti Pečenkovam, tad Koreņevs ļoti drīz par to uzzinātu un Timšinu piemeklētu neskaitāmo priekšgājēju liktenis. v

Staršina uzelpoja. Tas pat bija labāk. Šie uzzinās, kas par lietu, un atkratīsies…

Izdomājis kaut kādu aizbildinājumu, viņš atprasījās dežurantam uz pusstundu un norunātajā laikā atradās norunātajā vietā. Tur stāvēja tikai tas ar saplacināto galvu.

—  Atbildi atnesi? — Viņš plēsonīgi atņirdzās, parādīdams sīkus, asus zobeļus.

—   Nekas jums, brālīši, nesanāks, — Timšins sērīgi nopūtās. — Pie viņa sēž «pīle». Viss, kas tai kamerā notiek, tūlīt zināms operām.

Zobeļi plēsonīgi iespīdējās. Šķita, ka viņam to ir divreiz vairāk nekā normālam cilvēkam.

—    Kas par «pīli»? Kā uzvārds?

Timšins paraudzījās visapkārt.

—   Koļerovs. Šodien viņu laiž laukā, varbūt iesēdinās jaunu…

—    Šodien? — sīkzobis sarosījās. — Cikos?

—    Pēc stundas, varbūt pēc divām.

—    Cik cilvēku pavisam šodien izlaidīs?

—   Trīs.

—   Tātad tā. lai viņš nāktu pirmais. Vai saprati?

—   Viņu sagaida opers…

—   Tas uz tevi neattiecas.

Pametis staršinu,v Serjožka Deglis nokātoja vienu kvartālu un ienira vārtrūmē. Šeit neuzkrītošā, nojātā moskvičā gaidīja viņa pārinieks — plecīgais Samsons. Deglis aši izklāstīja viņam jaunumus.

—   Škaidra lieta, tas draņķis jāizķidā.

—    Staršina teica, ka viņu sagaidīšot opers.

—    Viņi taču neies, rociņās sadevušies, — izslauks to, kas viņam vajadzīgs, un palaidīs. Bet mēs viņu iemānīsim mašīnā, izvedīsim laukā no pilsētas un aprunāsimies.

Šoreiz lapsa nesagaidīja Mežaini, un viņš, pilns informācijas, izgāja pa durtiņām lielajos, zaļajos metāla vārtos krietni piecūkotajā drūmajā pagalmā.

Šķērsojis pagalmu, viņš nogriezās pa platu prospektu, ierasti pavērās visapkārt un uzreiz pamanīja divus puišus, viena pazīmes šķita pazīstamas: gara auguma, ar izstieptu, saplacinātu galvu. Otrs mazāks, taču plecīgs un ļoti spēcīgs. Bija skaidri redzams, ka viņi novērojuši vārtrūmi.

Ieraudzījuši brīvlaisto, abi saskatījās. Izlikdamies viņus neredzam, Mežainis vienaldzīgi pagāja garām. Gluži kā paš- vadības torpēdas, puiši devās viņam nopakaļ.

Pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Kā visi daudz pieredzējuši ļaudis, sevišķi tādi, kas balansē uz dzīvības un nāves robežas, viņš neticēja sakritībām un vienmēr sajuta briesmas. Skaidrs, ka Pečenkova paziņas varēja slaistīties īslaicīgās aizturēšanas izolatora rajonā, taču, loģiski spriežot, tie nevarēja ne viņu pazīt, ne par viņu interesēties. Tātad…

Dubultā dzīve agri vai vēlu var novest pie šķiršanās no abām. Vairākas reizes Mežainis jau teju, teju tika atmaskots. Vienreiz Novorosijskas «maliņā» viņš saskrējās ar diviem bosikiem, kuri pazina viņu ar dažādiem uzvārdiem. Un kas vēl ļaunāk — ar dažādām biogrāfijām. Par uzvārdiem vēl var kaut kā izmeloties, bet ticami izskaidrot dubulto dzīvi ir ļoti grūti. Tādēļ ka pirmā doma, kas šādos gadījumos iešaujas prātā rūdītam urkam, — tiem jābūt mentu pigori- ņiem: «leģendām», ar kuru palīdzību ziņu pienesējs tiek iefiltrēts interesējošajā vidē.

Toreiz viņš skrēja ar pieri sienā — nozvērējās ar visbaisāko zagļu zvērestu: «Mūžam neredzēt man brīvi, simtreiz dzīvot maukas dzīvi…» — tad izrāva duramo un piedraudēja uz vietas nodurt katru, kas uzdrošināsies apšaubīt viņa kristāl- tīro zagļa godīgumu. Viņš tēloja ļoti pārliecinoši, tādēļ ka citas izejas nebija: ja kāds tomēr būtu palicis pie sava, nāktos viņam šņāpt, citādi vakars. Tur taisnība nav tam, kas nemelo, bet gan tam, kurš drosmīgāks un nekaunīgāks…

Mežainis neatskatījās, taču juta, kā naidīgie skatieni urbjas mugurā. Iela cilvēku pilna, taču tam nebija nekādas nozīmes: kā gribēs, tā darīs. Vrņus aizkavēt varēja tikai viens cilvēks — viņš pats. Mežainis apsvēra savas iespējas. Viņš

bija krampīgs, stiegrains un pieredzējis kauslis, taču diviem jauniem puišiem diezin vai spēs pretoties, turklāt viens no viņiem bija tāds tēvainis. Ja varētu būt drošs, ka šiem nekā nav kabatās… Nē, kurš tad tagad staigā tukšām rokām — likai ar bakstāmo vai bliežamo. Taču pašam kabatā tikai piecdesmit tūkstoši, salauzta ķemme un dzīvokļa atslēgas.

Laika vairs nebija daudz… Ja viņš neko nesagudros, pēc dažām minūtēm ies vaļā… Pa ceļam gadījās neliels universālveikals; Mežainis krietni palauzīja galvu, un kaut kas viņam iešāvās prātā. Ka tik tie «buļļi» nevilktos pakaļ…

Bezrūpīgā paskatā Mežainis nozuda aiz stikla durvīm, piegāja pie tuvākās letes un pašķielēja atpakaļ. Vajātāji bija palikuši laukā. Viņš nesteidzīgi apstaigāja tirdzniecības zāles, dzelžu nodaļā nostājās pie nažu letes un aplūkoja piedāvāto sortimentu. Zem biezā stikla bija izlikti ne mazāk kā trīsdesmit paraugi. Virtuves naži, saimniecības naži, galda naži… Visdažādāko formu un izmēru. Ar viļņotiem asmenīšiem — maizes griešanai, zāģveidīgi — sieram un citronam, ar šķeltu galu — zivju ķidāšanai. Pa vienam un komplektos, pašmāju un importa, no piecpadsmit līdz piecsimt tūkstošiem.

—   Jums zivīm vai gaļai? — simpātiska meitene firmas halātiņā nāca talkā potenciālajam pircējam, neliekoties ne zinis par viņa necilo ārieni.

—    Parādi šito… Un to…

Izcilājis vairākus, viņš izvēlējās universālu griežamo ar stipru šķeltni un caurumu masīvajā plastmasas spalā. Tas ērti gulēja plaukstā, un tā asmens vienpusējo notrinumu veidoja simtiem mazu rieviņu.

—  Tas ir asināts ar lāzeri, — meitene paskaidroja. — Ļoti ass un neatkožas gadiem.

Mežainis samaksāja divdesmit piecus tūkstošus, meitene gribēja pirkumu iesaiņot, bet viņš atteicās un iebāza nazi kabatā.

—    Kur jums ir sētas durvis?

Meitene pakratīja galvu.

—    Mums tādu nav. Tikai ieeja. Ari preces nesam pa turieni.

Citā nodaļā Mežainis nopirka resnas zābakšņores, pagājis maliņā, vienu izvēra cauri spala caurumam un uzmeta cilpu, iemauca tajā roku un nazi iebāza piedurknē. Tad nopirka cigaretes un pie durvīm demonstratīvi aizsmēķēja.

Garais gandrīz tai pašā mirklī bija klāt.

—    Paklau, vai tu esi Koļerovs?

Šis jautājums visu salika pa plauktiņiem. Tādēļ ka pseidonīmu Koļerovs viņš izmantoja vienīgi īslaicīgās aizturēšanas izolatorā. Un vairs nekur. Tātad kāds viņu bija nodevis.

—    Kur tu to rāvi? Būsi kļūdījies, puis! — Mežainis at- burkšķēja un ātri devās projām.

Taču tuvākajā vārtrūmē tie viņu panāca.

—    Panāc šurp, tu, kuņa! — Spēcīga roka iekrampējās apakšdelmā un parāva viņu sāņus. Garais, turēdams roku azotē, nāca virsū no otras puses.

Akai līdzīgajā pagalmā neviena nebija, augšup gar noplukušajām sienām vijās dzelzs kāpnes. Smirdēja pēc atkritumiem.

—    Ko tev Miška pastāstīja? — Garais pauris izvilka no azotes bliežamo un piegrūda stobru Mežainim pie galvas. «TT,» viņš piefiksēja. «Gailis nav uzvilkts.» Viņa rīcībā bija mazāk par minūti. Izrāvis roku, viņš iešnāpa plecīgajam kaklā, tas momentā viņu atlaida, ķēra pie brūces un, baisi iegārdzies, novēlās augšpēdus. Garais veltīgi mēģināja nospiest gaili. Viņš dūra tam atpogātajā azotē. Kā jau viņš bija paredzējis, plastmasas spals samirka asinīs un, nebijis cilpas, izslīdētu no rokas. Pieliecies Mežainis noberza gar zemi rokas un nazi, tad ar kurpi apkašāja vietu. Vārtrūmē bija dzirdamas balsis. Viņš aizlidināja nazi miskastu virzienā un nesteidzīgā gaitā devās laukā no pagalma, ceļā izmainīdamies ar divām resnām tantēm. Viena ieurbās viņā ar stingru, vērīgu skatienu. Viņš ierāva galvu plecos un novērsās. Pēc minūtes aiz muguras atskanēja izmisīgi sieviešu spiedzieni.

Nepaātrinādams gaitu, Mežainis šķērsoja ielu, nogriezās ap stūri, iekāpa autobusā un, nobraucis trīs pieturas, izkāpa. Viņu kratīja drebuļi un, lai gan viņš zināja, ka nedrīkst piesaistīt uzmanību, pret savu gribu palaikam atskatījās, purināja apģērbu un berzēja rokas, it kā gribēdams notraukt to, kas tur varētu būt palicis. Protams, tā nevarēja atbrīvoties no pierādījumiem: vajag pilnīgi izģērbties, sadedzināt visas drēbes, nomazgāties, apgriezt nagus un noberzt pirkstus ar birsti…

«Slapjdraņķi» viņš bija sataisījis pirmoreiz, turklāt vēl divkāršu, kaut gan savulaik jaunībā bija nācies iešņāpt vienam otram nekaunīgam kramapierem, bet tagad būs cita runāšana… Kur var šitā ieķēpāties: vecene bija viņu ielāgojusi un droši vien dos precīzas pazīmes; kāds cits varēja redzēt, kā viņš iekāpj autobusā, menti izķemmēs maršrutu, aplenks tuvākās ielas… Viņam nebija kurp iet, un viņš noteikti iekritīs izmestajos tīklos ar visiem neredzamajiem asiņu traipiņiem… Un ja uz naža vēl palikuši pirkstu nospiedumi… kaut arī viņš bija noslaucījis spalu pret zemi, taču varbūt viss nav noberzies un, prom metot, viņš bija paķēris to aiz asmens.

Jaukdams pēdas, viņš cilpoja pa Nahičevānu, drudžaini prātodams, ko iesākt… Iet pie savējiem nevarēja, Ziemelis tūliņ sāks izprašņāt: «Bet kā tu tiki izolatorā? Par ko iekriti? Kāpēc izlaida? Par ko ar tiem diviem salēcies?» Klusēt bija vēl bīstamāk: kāds jau bija «Koļerovu» nodevis! Velns viņu zina, kur un kāda informācija par viņu klīst un kur tā var uzpeldēt! Cita lieta, ja tu pats esi visu izstāstījis, tad var mēģināt atkratīties, izlocīties un pūst pīlītes. Bet, ja reiz esi noklusējis un viss sakrīt, tātad tu esi mentu «pīle»! Nē, šai situācijā varēja līdzēt tikai viens cilvēks…

No tuvākā telefonautomāta Mežainis uzgrieza lapsas mobilā telefona numuru. Tas atbildēja pēc īsa mirkļa:

—    Klausos.

—   Te Petručo, — viņš aizsmakušā balsī teica smagajā, simtiem roku apgrābstītajā klausulē. — Esmu baigi ieķēpājies. Vajag satikties.

—   Klausos, — kurators saspringti atkārtoja, un Mežainis saprata, ka viņam apkārt daudz cilvēku un viņš pašlaik nevar pajautāt to, kas viņu interesē.

—    Brauc uz Devīto līniju, tur iepretim kravu ostai ir klajums. Zini, kur?

—   Jā. Klausos.

—    Es tur būšu. Tagad es iešu uz turie

ni un gaidīšu. Kad tevi ieraudzīšu, iznākšu pretī.

—    Sapratu.

Mežainis pakāra pretīgi pīkstošo klausuli.

Pa stāvu, bruģētu ieliņu viņš devās upes virzienā. Abās pusēs, cieši kopā saspiedušās, slējās mazas skaidbetona un izdedžbetona, retāk ķieģeļu mājiņas, celtas vēl pēc vecajiem, stingrajiem padomjlaika standartiem: apdzīvojamā platība ne lielāka par sešdesmit metriem, augstums no zemes līdz korei — ne vairāk par sešiem.

Rajons nebija no prestižajiem, zemi neviens neizpirka, nekas jauns netika celts. Šur tur izsistie logi un iebrukušie jumti vēstīja, ka saimnieki miruši vai aizbraukuši. Nokāpis līdz klajumam, Mežainis ielīda kādā no pamestajām mājām un nosēdās uz papēžiem, tā ka tikai piere un acis pacēlās virs šķībās, saplaisājušās palodzes. Šajā pieredzējušam ze- kam raksturīgajā pozā, kas līdzēja taupīt spēkus kājnieku etapos un gaidot vagonķurķi, viņš bija gatavs nosēdēt, cik vien būs nepieciešams.

Acu priekšā pletās postaža ar pusizvazātu šķembu kalnu, dažiem pamatu blokiem un kā pagadās izsvaidītām atkritumu kaudzēm. Pēc mēneša te nezāles augs griezdamās. Fonā rūsēja kravu ostas sēta, aiz tās rēgojās krāni un iekraušanai atdzītās liellaivas. Iebrauktuve ostā veda no citas ielas, bet šeit transports gandrīz nebrauca, tādēļ motora skaņas lika Mežainim saausīties.

Lēni, gluži kā kuģītis viļņos šūpodamās, pa bruģa dangām garām brauca pelēka volga. Pie stūres Mežainis sazīmēja kuratora stāvu; novērtējis mašīnas iegrimi, viņš saprata, ka vairāk neviena tajā nav. Šķiet, neviens tai arī nesekoja, lai gan tas vēl neko nenozīmēja: ja Lapsa nolēmis viņu nodot, tad menti pielavīsies nemanāmi un nevarēsi vien nobrīnīties, no kurienes šie izlīduši. Turklāt arī viens pats viņš lieliski tiktu galā…

Nogaidījis, kamēr volga sasniedz klajumu, Mežainis izlīda no sava patvēruma un devās tai nopakaļus. Viņš vairākkārt atskatījās, taču neko aizdomīgu nemanīja.

—   Ko grozi galvu? — Lapsa uzjautrināts viņu sagaidīja, izliecies pa mašīnas logu. — Varbūt kādu gaidi?

Mežainim kļuva skaidrs, ka viņš vēl neko nezina. Saprotams, Lapsa ir viltīgs opers un blefot viņš prot kā neviens, taču ilgajos kopdarbības gados aģents un kurators nonāk lik ciešā psiholoģiskā kontaktā, ka jūt ne vien otra noskaņojumu, bet pat biostrāvas. Pašlaik no lapsas plūda parastās simpātijas un mierīgā pārliecinātība, bet no Mežaina — šaubas, apjukums un bailes.

—   Domā, ka tevi izseko? — Šoreiz jautājumā nemanīja izsmiekla. — Kāp mašīnā…

Mežainis visu izstāstīja piecpadsmit minūtēs. Sākot no brīža, kad Pečenkovs ienāca kamerā, un beidzot ar to, kā, sieviešu klaigu pavadīts, viņš pats bija izsprucis no caurstaigājamā pagalma. Lapsa uzklausīja viņu klusēdams, nepārtraucot un neuzdodot jautājumus. Viņa skatiens, kā parasti, nepauda itin neko.

Kad Mežainis bija beidzis, viņš piepeši sajuta, ka karājas virs bezdibeņa. Lapsa bija ļoti uzticams partneris, viņš nekad nepievīla un izpestīja no jebkuras ķezas, kad tas bija saistīts ar uzdevumiem, ko opers deva savam aģentam. Taču šos divus lapsa viņam nebija licis nogalināt. Un ne no viena menta nevar prasīt, lai viņš aizstāvētu divkāršu slepkavu…

Iestājās nomācoša pauze. Viņi klusēdami noraudzījās viens otrā, un katrs zināja, ko domā otrs. Pēc idiotiskajām birokrātu instrukcijām Lapsam savs aģents bija jāaudzina agrāk sociālistiskās, bet tagad velns viņu zina kādas likumības garā, jāattur viņš no noziegumu izdarīšanas, vēl trakāk, jāizmanto viņš noziedzīgās vides graušanā un tās locekļu pāraudzināšanā.

Citiem vārdiem runājot, aktīvajam zagļu kopienas loceklim Blaktij, blēža statusa īpašniekam, vajadzēja ne tikai izvairīties no biedru piedāvātajām «šeptēm», bet piedevām vēl aktīvi propagandēt godīga darba apgarotu dzīvesveidu. Piemēram, Ziemelis sūta viņu un Cilpu uz drošu zādzību pēc labas norādes, bet viņš aiz šausmām izvalba acis, atgaiņājas un saka apmēram tā:

—   Ko jūs, brālīši, vai tad drīkst zagt? Tas nav labi, kristīgs cilvēks tā nekad nedara… Un likums arīdzan neatļauj! Labāk atdosim kopkasi valstij, bet paši iekārtosimies ostā par krāvējiem un vienreiz strādāsim kārtīgu darbu un dzīvosim godīgu dzīvi!

Skaidrs, ka pēc tādas tirādes labi vēl, ja viņu uzskatītu par belmondo*, bet tikpat labi varētu uzdurt uz nažiem par sasmērēšanos. Pats par sevi saprotams, ne vienā, ne otrā gadījumā aģents vairs nedabūtu ne kripatas kriminālmeklēšanu interesējošas informācijas un vispār no viņa nebūtu nekāda labuma. Operi no sirds gānīja stulbo pavēļu autorus, karstumā nosaukdami viņus sliktos vārdos un izteikdami šaubas par viņu profesionālo un garīgo pilnvērtību. Bet smagi kļūdījās.

fie, kas šīs instrukcijas sastādīja, un tie, kas tas apstiprināja, nemaz nebija tādi pusaizmiguši idioti, lai to visu nesaprastu. Viņi, kā likums (lai gan šim likumam, tāpat kā jebkuram citam, netrūkst izņēmumu), bija izgājuši visas operatīvā darba pakāpes un brīnišķīgi saprata: lai veiksmīgi «izgaismotu» noziedzīgo vidi, aģentam tajā jāapgrozās. Jāpavada laiks ar salašņām, jādraudzējas ar tiem, kopā ar viņiem jādzer šņabis, jāpīpē anaša, jāizdara noziegumi… Taču viena lieta — to visu zināt, bet pavisam kas cits — operatīvā darba interesēs sankcionēt noziegumu izdarīšanu! Tur vajadzīga liela drosme: ja nu tādā pavēlē pēkšņi ieskatās deputātu likumības komisija, valdības kurators vai prokurors vai uzošņā žurnālisti un pēc tam izbazūnē pa visu pasauli…

Skaidrs, ka deputāti, valdības locekļi, prokurori un žurnālisti stāv tālu no operatīvā darba realitātes un viņiem nekādi nav saprotams, ka iegāzt zagļu bandu var tikai zaglis, nevis ražošanas pirmrindnieks, ideāls ģimenes tēvs vai labs sportists, cilvēki, uz kuriem ilgus gadus bija orientēta mūsu tēvzemes ideoloģija. Un prasi, vai maz grib zināt, tur zem sava goda iedziļināties «štruntīgajā arodā». Toties pajautāt var!

— Ko jūs, dārgie biedri, prātu esat zaudējuši, vai? Jūs taču oficiāli atļaujat izdarīt noziegumus! Vai tāpēc jums uzticēti amati? Nē, jums tie uzticēti tādēļ, lai jūs cīnītos ar noziedzību un veiktu profilaktiskus pasākumus pret visām tās izpausmēm! Bet, ja reiz jūs jau esat visu sagriezuši kājām gaisā, tad jūs vajag triekt ratā ar sūdainu koku!

Un aiztrieks arī. cik tur tā darba, pavei, cik pēdējo gadu laikā jau patriekuši, bet pārējiem uz laiku laikiem izdzinuši patiku iestāties par vispārības interesēm vai izklāstīt augstākstāvošām personām patieso situāciju. Tādi murmuļi augstākstāvošiem nepatīk, viņi uzskata, ka paši visu lieliski zina un saprot, viņiem vajag roku pie cepures un «Klausos!».

Tādēļ jau top šādas blēdīgas, no reālās dzīves atrautas instrukcijas, lai viss izskatītos pieklājīgi, bet amati paliktu pašiem. Bet kas to putru izstrebs? Zināms, kas — opers. Ja kas notiks, vainīgais būs tikai viņš. Jo viņš taču pārkāpj, sūtīdams savu cilvēku un zinādams, ka tam nāksies sa- smērēties… Tiesa, kad aģents iekrīt par sīkumiem, opers parasti izsprūk sveikā: tiešā priekšniecība uz neizbēgamajiem grēciņiem piever acis… Protams, ja ir pret šo operu labi noskaņota. Bet var ari nepievērt. Tas taču ir ļod izdevīgi: ja nav iespējams strādāt bez pārkāpumiem, tad vainīgais vienmēr būs tas, kurš dara melno darbu, piedevām viņš vēl būs priekšniecībai murdā…

lapsam ar Nirkovu un cidem priekšniekiem attiecības it kā nebija sliktas, lai gan pārvaldē viens otrs pie izdevīga gadījuma mīlēja atcerēties viņa «tumšo» pagātni. Un te nu reiz bija viens tāds gadījums! Ne jau kaut kāda sīka zādzī- biņa vai somiņraušana, bet veseli divi līķi uzreiz! Tagad liksies virsū ar tādu sparu, it kā nevis Mežainis, bet viņš, Lapsa, pats savām rokām būtu abus nolaidis no kātiem!

Bet lapsa jau tāpēc bija lapsa, ka viltības un piesardzības viņam pietika trim. Mežainis bija viņa «kabatas» aģents, kurš nevienā oficiālā kartotēkā nebija reģistrēts, — tas ir viens! Ar Pečenkovu Lapsa nebija nodarbojies un kamerā pie viņa nevienu nebija sēdinājis — divi! Dokumentus, kas to apstiprināja, viņš bija sagatavojis — trīs! Un no tā visa vēl varēja izspiest kādu labumu — četri!

—   Paklau, Petručo, ja tagad Pečenkovam parādītu viņa drauģeļu līķus, kā tu domā — vai šis nesalūztu?

Mežainim pat žoklis atkārās. Viņš gaidīja jebko, tikai ne šādu jautājumu.

—    Kā spička, — pēc neilgas pauzes atbildēja aģents. — Šamais nav no dzelzs taisīts.

—   Labi… Tad klausies un iegaumē…

Instruktāža neprasīja vairāk par desmit minūtēm. Pabeidzis Lapsa pasniedza Mežainim vairākas lielas banknotes.

—    Mājās neej. Pie savējiem arī pagaidām nerādies. Ir kur palikt?

—    Piķis ir, gan atradīsies. — Aģents iebāza naudu kabatā.

—    Aiziet! — lapsa uzmeta skatienu pulkstenim. Viņā ierūcās kāds jaudīgs motors, smadzenēs iezīmējās maršruts ar nosprausto mērķi. Patiesībā viņš jau bija tālu prom no klajuma, ostas un Mežaina.

—   Vai tevi aizvest? — opers pieklājības pēc apvaicājās. Kuratoram jārūpējas par savu aģentu.

—    Nē. Pats aizkulšos. Mežainis atvēra durvis.

—   Tā būs mierīgāk.

—   Tad zvani man divreiz dienā. No rīta un vakarā. Durvis aizcirtās, varbūt pat mazliet par stipru. Ierēcās

forsētais motors — cilindri bija izvirpoti Laķiera garāžā. Volga apgriezās un sparīgi traucās augšup pa stāvo kāpumu.

3. nodala

SLEPKAVĪBAS FENOMENS

Kā ziņo aģentūra «Reuter», kādā Daki apkaimes ciematā ugunsgrēka laikā gājis bojā vecākais Bangladešas iedzīvotājs, simtdivdesmitgadīgais Nilijans Bibī. Policija uzskata, ka viņa māju zemes strīda dēļ aizdedzinājuši kaimiņi.

«Izvestija», 1987. gada 20. decembra numurs

Mūsu laikos ar slepkavību nevienu vairs nepārsteigsi. No ārkārtēja notikuma tīri nemanot tā kļuvusi par ikdienišķu parādību. Nekā dīvaina, ja ņem vērā, ka kopš 1986. gada šo ļaundarību skaits pieaudzis divkārt, bet to nežēlīgums un cinisms — neskaitāmas reizes.

Pirms desmit gadiem īpatsvaru sastādīja tā saucamās sadzīves slepkavības. Te vīrs aiz greizsirdības sacērt gabalos sievu, te līdz nejēgai apdzēries kaimiņš nodur kaimiņu, te dzēruma trakuma pārņemti pudeles brāļi nospārda čomaku, kurš ierāvis nāsīs trīsdesmit kapeikas. Gandrīz visi šie noziegumi tika pastrādāti bez iepriekšēja nodoma, un, kā likums, tiem nebija savtīgu motīvu. Lai pārrautu cilvēka dzīvības trauslo pavedienu, galvenokārt tika izmantoti pa tvērienam gadījušies priekšmeti: virtuves nazis, kalts, miezera stampiņa, gaļas mašīna, liekšķere, armatūras stienis, auklas gals, pudele… Izretis lietā tika likta medību bise, vēl retāk šautene ar nozāģētu stobru vai primitīvs, paštaisīts pēr- koņdzelzis. Tumšie darbi tika strādāti slepus, nomaļā vietā, bez lieciniekiem, bet, ja piepeši uzradās iecirkņa inspektors, vainīgajam acumirklī pagaisa viss dullums un viņš bez cīņas padevās varas pārstāvim. Tā laika tikumus vēl nebija sagandējis pēc puvekļiem smirdošais Eiropas Savienības kriminālais lobisms, tādēļ sabiedriskā doma taisnīgi pieprasīja sadot bendesmaisam pēc nopelniem, bet tiesneši, kā jau tas pieklājas, ieklausījās tautas balsī un aizraidīja katru desmito uz «izpildīšanas punkta» mitrajiem pagrabiem.

Tagad viss ir citādi. Sadzīves slepkavības vairs nav noteicošās: fiziska iznīcināšana kļuvusi par konkurentu izstum- šanas, ietekmju sfēru dalīšanas, akciju kontrolpaketes vai kombināta ģenerāldirektora, noziedzīga grupējuma vadītāja, deputāta un tā tālāk krēsla iegūšanas līdzekli. Ņemot vērā šīs parādības izplatību, pats tās nosaukums un tā neskaitāmie sinonīmi bagātīgi piesātinājuši sarunvalodu. «Nokniebt», «nomušīt», «nobungāt» — ienākuši no noziedznieku vārdnīcas, «likvidēt», «novākt», «norakstīt», «izdzēst», «termi- nēt» — no speciālo dienestu leksikona. Bez šaubām, otrā terminu grupa skan krietni smalkāk. Jūs taču piekritīsiet, ka vārdkopa «krasa akcija» ir daudz pieklājīgāka un labskanīgāka nekā sensenais Bībeles grēks — slepkavība. Ari Krievzemes ļaužu mutē vietu atradušais vārdiņš «killers» ir ausij tīkamāks nekā «bendesmaiss» vai «profesionāls slepkava».

Aiz mūsdienu slepkavībām slēpjas liela nauda, tādēļ kille- rošana kļuvusi par ienesīgu profesiju. Uzgriežņu atslēgu un gaļas cirvju vietā stājušās snaiperu karabīnes, tālvadības minas un pistoles ar klusinātājiem. Killeri neslēpjas un nospļaujas par lieciniekiem, daudz nedomājot šauj uz vajātājiem un parasti bez kavēkļiem nozūd no notikuma vietas. Likuma stingrā roka nespēj aizsniegt nopietnus slepkavas, tā noķer savos atskaišu tīklos tikai tādus pašaudzētus «likvidatorus», ko kāds vīrs nolīdzis, lai tiktu vaļā no apnikušas sievas vai otrādi. Pret jebkādu loģiku un veselo saprātu divkājainus zvērus vairs nost nešauj, valstsvīri, bailīgi acis šaudīdami, liekuļo, ka varbūt viņi izgaisīs paši no sevis. Tie ir balti meli, taču attaisno to cilvēku izdarības, kuri slepkavību izmanto savu problēmu risināšanai.

Un tomēr iepriekš sagatavoti un rūpīgi pārdomāti atentāti pret milicijas darbiniekiem notiek diezgan reti. Bet grupveida uzbrukums SUARV darbiniekiem — vispār ir bezprecedenta gadījums. Neraugoties uz to, Užaha Ismailova teroristu grupa no visas sirds gatavojās šim pasākumam. Ar SUARV vīriem vajadzēja uzmanīties, te vis nevarēja pasēdēt pie nodaļas mašīnā un izsekot pa vienam: ieraudzīs un ieliks tādu kloķi, ka turies! Atlika vienīgi cerēt uz nodevību.

Kapteinis Terentjevs jau bija atnesis divas adreses, bet Užahs nolēma netrakot un masveida slaktiņu izvērst vienlaikus: tad būs gan lielāks pārsteigums, gan plašāka sabiedrības rezonanse. Taču viņš nezināja, ka virs grupas savelkas draudīgi atmaskošanas mākoņi, turklāt viņam ne sapņos nerādījās, no kuras puses vējš pūš.

Transporta prokuratūras izmeklētājs presēja mentus, kas vilcienā bija nošāvuši cilvēku. Viņš strādāja citā resorā un neapgrūtināja sevi ar iejušanos aizturēto ādā, tādēļ izmeklēšanas versija bija vienkārša kā Makarova pistole: piedzērušie miliči sacēluši jezgu, sakāvušies ar restorānvagona personālu un, pārkāpjot dienesta pilnvaras, lietojuši ieroci, tādējādi nogalinādami šefpavāru un smagi ievainodami virtuves strādnieku.

Dzēruma karstumā viņi nav stādījušies priekšā kā milicijas darbinieki, un cietušie, nevarēdami to zināt, nebija gaidījuši šādu iznākumu.

— Es viņiem no paša sākuma pateicu, kas esmu, un

parādīju apliecību, — centās iestāstīt seržants Babočkins. Viņš jutās draņķīgi, rentgens jau bija uzrādījis visus plīsumus un lūzumus, ap kaklu viņam bija aplikta ģipša krāga, bet krūtisžņaudza elastīgu saišu apsējs, kas pat lāgā neļāva paelpot. Ārsti ieteica atbrīvot viņu no apcietinājuma, bet izmeklētājs pagaidām vēl nebija pieņēmis lēmumu par atbrīvošanu.

—  Tā ka viņi brīnišķīgi zināja, ka mēs esam no milicijas! Un pretojās nevis kaut kādam Babočkinam un Trofimovam, bet gan varas pārstāvjiem!

—    Ak tā? — neticīgi pārvaicāja izmeklētājs, jauns, maķenīt uzburbis puisis ar sarkanu, aplobījušos sejas ādu. — Bet tagad paklausies, ko saka restorāna darbinieki…

Viņš pašķirstīja pagaidām ne visai biezo lietu.

—   Kaut kāds dzērājs sarīkoja skandālu, sita traukus, visādi mūs pazemoja un apvainoja… Priekšā viņš mums ne- stādījās, nekādus dokumentus neuzrādīja. Nikolajs Larins pārtrauca huligāniskās izdarības un izvadīja piedzērušo no restorāna…

Izmeklētājs vērīgi paraudzījās Babočkinā.

—   Šī ir pilsones Klimovas, oficiantes, liecība. Marija Je- lagina pilnībā apstiprināja viņas teikto.

—    Kas tā par Jelaginu? — sāpju vai izmeklētāja vārdu iespaidā viebdamies, apvaicājās seržants.

—   Trauku mazgātāja, — paskaidroja izmeklētājs. — Abas liecinieces stāsta vienu un to pašu: neviens nav zinājis, ka jūs esat milicijas darbinieki.

—     Pagaidiet! — Babočkins piepeši iekliedzās, un izmeklētājs pacēla acis no protokola. — Pa ceļam uz restorānu es pārbaudīju dokumentus kādam aizdomīgam cilvēkam! Pateicu viņam, ka esmu milicijas darbinieks, un arī apliecību tiku rādījis! Vai tad es vienreiz būtu stādījies priekšā, bet otrreiz, kad mani kāva, — ne?

—   Patiešām, — izmeklētājs izrādīja interesi. — Tad jau to cilvēku ari vajadzētu nopratināt. Bet kur tad vinu lai meklē?

—   Kas tur ko meklēt? — seržants drūmi noteica. — Es visu iegaumēju. Pēc krieva viņš neizskatījās, bet pēc uzvārda mūsējais — Šidorkins Fjodors. Pierakstīts Lapsukalna ielā divpadsmit. Vēl ievēroju, ka pieraksts izdarīts tieši pirms gada, dienu dienā.

Izmeklētājs kādam piezvanīja un nosauca šos datus. Pēc dažām minūtēm viņš uzklausīja atbildi un nolika klausuli.

—   Tas ir Plikajā kalnā. Tikai viss tas rajons jau pirms trim gadiem nojaukts. Tu kaut ko jauc…

Taču Babočkins palika pie sava.

—   Neko es nejaucu! Sidorkins, Lapsukalna iela divpadsmit.

Izmeklētājs kļuva domīgs. Šai lietā viņš jau bija sadūries ar veselu virkni dīvainību. Kāds pasažieris acīm redzami bija sašauts, taču šo faktu noliedza. Pēc pavadoņu stāstītā, bariņš drūmu vīriešu izlikās viens otru nepazīstam. Turklāt bija pieminēts tas, ka, neraugoties uz krieviskajiem vārdiem un uzvārdiem, viņi ļoti atgādināja kaukāziešus. Bet RONAP interesējās par itin visām dīvainībām, kas nāca no dienvidu puses.

Uzgriezis vajadzīgo numuru, izmeklētājs dalījās savās šaubās. Un drīz vien ieradās Koreņevs ar Ļitvinovu, vezdami līdzi albumu ar aktīvāko čečenu kaujinieku fotogrāfijām. Albumu parādīja seržantiem. Uzmanīgi to izskatījis, Babočkins sazīmēja savu «Sidorkinu». Tas bija neviens cits kā slavenais komandieris Sultāns Madrojevs ar iesauku Nežēlīgais. Trofimovam šķita pazīstams Alī Bekbulatovs ar iesauku Kinžals.

—    Šķiet, viņš vazājās pa koridoru, — vecākais seržants sērīgi noteica. Viņu bija pārņēmis stress. — Un pēc tam, kad mani, rokudzelžos saslēgtu, veda laukā, viņš stāvēja, atspiedies pret sienu, un skatījās manī tā, it kā taisītos aprit. Tad man galvā bija citas domas, bet viens gan iespiedies atmiņā: pats balts kā krīts, bet bārdas rugāji melni, melni… Un acis ļaunas, ļaunas…

Albumu parādīja arī pavadoņiem, kuri atpazina Alī Kinžalu un Užahu Ismailovu. Kļuva skaidrs, ka informācija par pilsētā iefiltrējušos teroristu grupu sāk apstiprināties.

Atpazīto teroristu fotogrāfijas pavairoja un izdalīja personālsastāvam. Tuvākajās dienās pilsētā bija plānots izvērst plaša mēroga operāciju «Filtrs»; tās mērķis bija kriminālo, antisabiedrisko un nekur nepierakstīto elementu tvarstīšana. RONAP un SUARV pa saviem kanāliem sāka nelūgto ciemiņu meklēšanu.

* * *

Ne jau šādu tādu nieku bija sagādājis kapteinis Terent- jevs, bet gan paša Ļitvinova adresi. Tas viņam nenācās pārāk grūti: majors ilgu laiku bija dzīvojis milicijas kopmītnēs un tikai nesen dabūjis dzīvokli. Terentjevs vakarpusē ieradās kopmītnēs, tērpies formā, bet no vina maisiņa rēgojās šņabja pudeles kakliņš. Nesastapis seno draugu, viņš noskuma un sāka izvaicāt kaimiņus, kur gan viņu tagad meklēt. Iebāzis lapiņu ar adresi kabatā, viņš apmierināts brauca uz iecirkni pie savas sirdsmīļotās, ar kuru tempa sataupīto šņabi līdz pašam rītam.

Lāgā neizgulējies, iecirkņa inspektors ieradās darbā un uzreiz ieraudzīja tā cilvēka fotogrāfiju, kura uzdevumā bija tik apzinīgi strādājis. Sāka ost pēc sviluma, un sākumā viņš nodomāja, ka jārod iespēja izstāties no šīs spēles. Bet tad varēja ciest viņa paša veselība, jo Huseinam bija viņa adrese. No otras puses, joprojām gribējās par velti dabūt labu mašīnu. Tā, baiļu un alkatības dzīts, Terentjevs devās pie sava jaunā drauga «Ivana».

Ismailovs viņu sagaidīja drūmu vaigu.

—     Ko tu te pļerzājies? Negribi neko darīt, tad tā arī pasaki!

—   Kāpēc lai negribētu?! Zini, kā adresīti es tev atnesu? Paša Ļitvinova!

Te komentāri bija lieki. Par Ļitvinova galvu bija izsolīta liela nauda kā Afganistānas, tā Čečenijas karā. «Ivans» izplūda neviltotā smaidā.

—    Tā ir cita lieta! Citādi laiks iet, bet darbs stāv uz vietas…

—    Domā, ka tas ir tik vienkārši? — kapteinis smagi nopūtās. — Še, paskaties!

Viņš izklāja paša Užaha un viņa līdzgaitnieku fotogrāfijas.

—   Te kuru katru dienu ies vaļā tāds ļembasts! Jūs ar suņiem meklēs! Jau meklē!

Izlaidīgajā paklīdeņa un žūpas sejā pavīdēja dzīvnieciskas bailes.

—    Zini, kā es riskēju? Ja tie puiši dabūs zināt, viņi izgriezīs mani ar oderi uz āru! Liks ņammāt pašam savas desas!

Tādā veidā Terentjevs uzsita sev cenu, vismaz tā viņš domāja. Patiesībā viņš uzjundīja Užahā pavisam citas jūtas. Kalniešu un Viduskrievijas iedzīvotāju mentalitāte būtiski atšķiras. Ismailovam iecirkņa inspektora bailes bija pie vienas vietas, un viņam pat prātā neienāca to dēļ paaugstināt atalgojumu. Gluži otrādi — slikts tas partneris, kam bikses pilnas. Užahs jau tāpat visai maz uzticējās pērkamajam kapteinim, bet tagad saprata, ka šo bīstamo sadarbību laiks izbeigt. Ja jau iecirkņa inspektors bija atnesis fotogrāfijas, tātad pagaidām vēl nebija nodevis viņu saviem kolēģiem. Taču varēja to izdarīt katru mīļu brīdi. It īpaši, ja vinu nogrābs SUARV vīri…

—    Labi, nomierinies. — «Ivans» uzsita nodevējam uz pleca. — Kāpēc domāt tikai sliktu? Iedomājies kaut ko labu! Mašīnu jau esmu tev sagatavojis. Lielisks braucamais. Iesim, parādīšu!

Jau otrā dienā Huseins bija izraidījis bīstamos viesus no sava nama. Tagad viņi dzīvoja nesen nogalinātā Kondrāta mājā. Aiz augstas sētas atradās savrupmāja, kuras otrajā stāvā vēl nebija pabeigta iekšējā apdare, pamatīga saimniecības ēka un garāža četrām mašīnām. Užahs ieveda Teren- tjevu tajā. Sultāns un Alī, kuri stāvēja sardzē, neizpratnē noskatījās: uz kurieni gan viņu komandieris ved nicināmo gjauru. Taču Užaha seja palika neizdibināma.

Viena durvju puse mīksti atvērās.

—    Nāc iekšā, — «Ivans» aicināja.

Ieraugot divu glaunu limuzīnu perlamutrā vizošos sānus, Terentjeva sirds sāka sisties straujāk, viņš pārkāpa slieksni, un garāžas durvis aizvērās.

—    Kura ir mana? — kapteinis nepacietīgi noprasīja.

—    Šitā…

Garš īlens caururba nodevēja sirdi, un viņš kā lupatu maiss novēlās tieši zem septiņsimt divdesmit piektā «BMW» riteņiem.

Dzīvē lielu lomu spēlē viņas gaišība nejaušība. Iekšlietu pārvaldes finansu nodaļā, atskaitīdamies par komandējumu, Ļitvinovs nejauši satika savu bijušo kopmītņu kaimiņu leitnantu Moločkovu. Parunājās par šo un to, Moločkovs izprašņāja par jauno dzīvokli, pasūdzējās, ka kompmītnēs joprojām ir slikti ar ūdeni, un piepeši pavaicāja:

—   Vai jūsu draugs jūs toreiz sameklēja?

—    Kāds draugs? — Ļitvinovs jautāja.

—    Nu tas kapteinis ar šņabja pudeli.

Ļitvinovs bija ļoti piesardzīgs pret visādām dīvainībām un neskaidrībām, tādēļ viņš rūpīgi izprašņāja par neseno vizīti un satrūkās.

—    Kā vinu sauc? Varbūt tu zini, no kurienes viņš ir?

—   Man sakiet, no Rietumu rajona. Jā, nudien, esmu viņu tur manījis…

Atlicis visus darbus, Ļitvinovs aizbrauca uz Rietumu rajona nodaļu un pēc apraksta noskaidroja, ka runa ir par kapteini Terentjevu, kurš bija kaut kur izčibējis.

—    Viņam tā gadās, — paskaidroja vecākais iecirkņa inspektors. — Aizdzerstās, aizblandās, bet pēc tam izgudro visādus niekus, lai izkultos sveikā…

Šoreiz Terentjevam neko nevajadzēja izgudrot: viņa līķi atrada smilšu karjerā Dienvidrietumu rūpniecības rajonā.

Gandrīz stundu Ļitvinovs analizēja un virknēja faktus. Sapulcinājis savus tuvākos draugus, viņš izklāsfija kopainu.

—   Viņi bāzējas kaut kur Rietumos. Jādomā, viņa apkalpojamā teritorijā. Tieši tur dzīvo Huseinovs ar saviem ļaudīm. Bet viņam bija kontakti ar Čečeniju — ieročiem un narkotikām. Nav izslēgts, ka viņš tos ieperinājis pie sevis…

—   Nudien! — Koreņevs pamāja. — Man bija informācija, ka viņam atbraukuši ciemiņi. Bet es domāju, ka tie ir viņa tautieši…

—   Nu tad ņemam un vienreiz izsvēpējam to midzeni! — Rivkovs nolamājās.

—   Kā tad tu Huseinam tiksi klāt? — Vološins saviebās. — Rīt pat būs uzpleči nost, un piedevām vēl ierosinās lietu!

—   Nē, es to visu nostrādāšu smalkāk, — teica Koreņevs.

— Tur jāpieiet no citas puses. Cik noprotu, tavu adresi viņš jau ir nodevis. Un varbūt ne tikai tavu. Bet mēs taču varam viņus apsteigt.

—    Pareizi, — Ļitvinovs pamāja. — Tā ari darīsim.

Pēc stundas SUARV sāka darbu pastiprinātas gatavības

režīmā. Jau tāpat visiem ieroči bija pastāvīgā nēsāšanā, tomēr Ļitvinovs vēl īpaši pabildināja sastāvu, lai visi būtu sevišķi modri. Speciāli izveidotām grupām vajadzēja kontrolēt situāciju kaujinieku dzīvesvietās. Atgriežoties mājās vai izejot no tām, vajadzēja rēķināties ar iespējamiem slēpņiem. «Brīdinājums ir kā otras bruņas» — māca sena paruna. Bet, iepriekš pabildināts, bruņots specvienības kaujinieks nav nekāds vieglais medījums.

«Vislabākā aizsardzība ir uzbrukums.» Paklausot šai atziņai, vairākām patruļām vajadzēja atrasties Huseinova mājas apkaimē, lai aizturētu un pārbaudītu visas aizdomīgās personas. Ari Rietumu rajona nodaļa bija iesaistīta šai darbā.

—   Es domāju, Vaļku viņi mēģinās novākt jau šodien, — teica Koreņevs.

Ļitvinovs drūmi izstiepa apakšlūpu. Šī majora sejas izteiksme parasti nesolīja nekā laba nevienam noziedzniekam, lai kādu līmeni tas pārstāvētu.

—    Bet mēs viņiem uztaisīsim profilaksīti! — Lapsa piebilda.

Ļitvinovs pavīpsnāja.

—   Labs vārdiņš. Bet kā tev iet ar to «Ceļmalu»? Kaut ko pa ausu galam esmu dzirdējis…

—   Ar «Ceļmalu»? — Lapsa pārvaicāja. Pārvaicāt, lai novilcinātu laiku, nebija viņa stilā. — Pečenkovu iemeta izolatorā, bet viņš, maita, ne pušplēsta vārda…

—   To es zinu, — Ļitvinovs viņu pārtrauca. — Pats pret viņa mūli rokas jēlas nodauzīju. Bet vai tur nebija kāds slaktiņš?

—   Ak tas…

Lapsa paberzēja savu garo, skrimšļaino degunu.

—    Kāds vienā Lielā prospekta pagalmā, netālu no universālveikala, nomušījis veselus divus uzreiz…

—    Blakus izolatoram?

—   Ko? Nūja, turpat netālu. Turpat ir ari Centra rajona nodaļa un skārnis…

—    Nu, kas tad tur bija, tai pagalmā?

—    Nu, divus ar nazi — sņaukts… Un gatavs…

—    Nu un…

—   Es izkustināju sēžamvietu, paņēmu Pečenkovu un izvedu apskatīties līķus. Bet tie izrādījās viņa līdzdalībnieki! Nu un šis ņēma un salūza…

—   Pagaidi, pagaidi, — Ļitvinovs viņu pārtrauca, — bet kā tad tu uzodi, kas viņi tādi ir?

—    Kā? — Koreņevs atkal pārprasīja un paberzēja degunu. Ja ticam psihologiem, šāds žests nozīmē melus.

—   Pavisam vienkārši. Šiem bija stroķi — «makars» un «TT». Kā «Ceļmalas» figurantiem. Tad vēl pazīmes…

Ļitvinovs šaubīdamies pakratīja galvu.

—   Tagad visiem ir «makari» un «TT». Bet tās pazīmes bija tādas pabālas. Viņi taču strādāja maskās…

—   Tad jau laikam intuīcija, — Lapsa izvairīgi nomurmināja. — Ka tik rezultāts.

—    Bet vai ceturto viņš uzrādīja?

—   Uzrādīja. Tikai viņa nav pilsētā. Varbūt ari melo. Pirms tam mālēja ciet acis, uzrādīja pavisam citu…

Piepeši Koreņevs attapās:

—   Novirzījāmies no temata. Kāds sakars ar to visu «Ceļmalai»! Cikos tu parasti ej mājās?

Ļitvinovs paraustīja plecus.

—    Kā nu kuro reizi. Ne ātrāk par astoņiem, bet citreiz uz rīta pusi…

—   Jātaisa tik slēpnis, — Koreņevs balsī nodomāja.

Ļitvinovs dzīvoja deviņstāvu blokmājā pilsētas Ziemeļu nomalē. Bezpersoniska kā visas šejienes jaunceltnes, māja bija pavērsusi sānus pret dzīvojamo masīvu, un tajā varēja ieiet tikai no klajuma puses. Kādus trīsdesmit metrus no kāpņu telpas ieejas atradās sūkņu stacijas ķieģeļu būda. Rivkovs bez pūlēm atmūķēja slēdzeni un ielaida vecāko leitnantu Akimovu, kurš bija kļuvis par nesenās operācijas «Zet» varoni, snaiperu duelī nolaizdams no kājas rūdītu šāvēju, kurš taisījās noslepkavot pašu prezidentu.

Kotovs un Pankratovs devās Ļitvinova dzīvoklī, kur, nostājušies pie durvīm un palaikam paskatīdamies actiņā, vērīgi klausījās, kas notiek kāpņu telpā. Rivkovs pats izpētīja visu, sākot no bēniņiem līdz pagrabam; pārliecinājies, ka neviens svešs te negrozās, viņš ieņēma savu posteni pie ceļa, kas veda uz māju. Apsēdies uz soliņa, viņš automātiski paraudzījās pulkstenī un iegaumēja laiku: astoņpadsmit un piecpadsmit minūtes. Kļuva dzestri — kā jau daždien pavasara vakaros.

īrnieki atgriezās no darba: no trolejbusa pieturas uz māju plūda nogurušu ļaužu straume. Romāns tos uzmanīgi vēroja, taču neko ievērības cienīgu nemanīja. Ap septiņiem azotē atdzīvojās rācija.

—   Man liekas, ka īstie, — divi melnie iegāja trepju telpā, izlūrēja un atkal izgāja laukā.

«Kaut tik nu viņi nenoklausītos mūsu vilni,» Romāns nodomāja, atcerēdamies nesenajā aizturēšanā gūto mācību. Taču šie bija ienācēji un diezin vai varētu tik rūpīgi sagatavoties.

—   Vai ieročus redzi?

—    Nē. Baigi platās jakas, zem tādām var noslēpt pašu velnu.

—   Ar ko tu, onkulīt, tur runā?

Gadus septiņus veca meitenīte ar tievu biželi izbrīnīti blenza Rivkovā.

—    Pats ar sevi, — viņš atbildēja un pasmaidīja.

—    Nē, es visu dzirdēju…

—    Laidies prom! — teica majors un savilka atbaidošu viepli. Meitene aizskrēja.

Gājēju straume manāmi pierima. Drīz vajadzēja parādīties Ļitvinovam. No otras puses mājai piebrauca mikroautobuss ar tonētiem stikliem, apstājās, taču neviens laukā nekāpa. Rivkovam tas pagalam nepatika. Viņš piecēlās un piegāja tuvāk, lai paskatītos, kas par lietu.

—    Ei, pagaidi! — aizmugurē kāds rupji uzsauca.

Rivkovs pagriezās. Viņa pirmītējo paziņu tagad pavadīja

kārtīgs «skapis» ar ne sevišķi izteiksmīgiem sejas vaibstiem.

—   Ko tu baidi bērnu? Gribi dabūt pa ragiem?

—  Kāda situācija, tūlīt piebrauksim, — no azotes izlauzās Ļitvinova balss.

—   Es viņu neesmu baidījis, — Romāns atbildēja cik vien iespējams laipni un miermīlīgi.

—   Eaidīji gan, baidīji gan! — meitene vaimanāja ar manāmu labpatiku.

Ja autobuss te ir sagadīšanās pēc, tad nekā briesmīga, bet, ja tur slēpjas rezervisti, tad gan gaidāmi nopietni sarežģījumi.

—    Gribi, es tevi pašu nobaidīšu? — gādīgais tēvs ar nepārprotamiem nodomiem nāca tuvāk.

—   Kāpēc klusējat? Kāda situācija? — Ļitvinovs atkārtoja.

Šoreiz skapis bija izdzirdējis rācijas murmulēšanu.

—    Paskat, viņš nudien kaut ko izošņā!

Necenzdamies neko paskaidrot, Rivkovs metās bēgt.

—   Divi ir pie kāpņu telpas, — viņš neapstājies paziņoja. — Un aizdomīgs busiņš arī.

—    Stāvi, es teicu! — Bēgošs upuris modina mednieka instinktu, tāpēc «skapis» metās viņam pakaļ.

—    Paskaties to busiņu, — Ļitvinovs nokomandēja.

Rivkovs apstājās kā iemiets, strauji apcirtās un atrāva

vaļā jaku. Pie jostas karājās iespaidīgais «stečkins»; «skapis» nobremzēja tā, it kā priekšā būtu uzradusies siena.

—    Nu ko, uzknallēt tev vienreiz? — Rivkovs slinki noprasīja.

Vajātāja azarts pagaisa kā nebijis. Romāns nodomāja, ka priekšā stādīšanās un apliecības rādīšana tik maģislti vis nebūtu iedarbojusies.

—    Uzknallēt? — viņš atkārtoja.

—    Nevajag. Labāk šķiramies pa draugam, — «skapis» noķerkstēja.

—    Kas sēž tai busiņā? Tavi drauģeļi?

—    Nē. Nav ne jausmas, kas tas par busiņu.

—  Tad pieej klāt un paskaties. Pēc tam pateiksi, kas tur iekšā notiek.

Romāns uzlika roku uz masīvā roktura un noklikškināja drošinātāju. «Skapis» paklausīgi aizcilpoja pie busiņa. Šoreiz viņam bija tikusi «ēsmas» loma, lai gan viņš pats to nemaz nenojauta. Ja viņš, atverot durvis, dabūs ribās lodi, Rivko- vam rokas būs brīvas. Bet kur palicis skuķis? Mazā vaima- nātāja mazliet nostāk sēdēja uz soliņa. Romānam sametās nelāgi. Dievs nedod, ka to bulli nošauj bērna acu priekšā…

Taču, kad «skapis» ielūkojās busiņā, nekas nenotika. Viņš kaut ko pateica, aizcirta durvis un nāca atpakaļ.

—  Tur divi veči met pa lampu, — viņš pavēstīja, aplaizījis sausās lūpas. — Viens no mūsu mājas, otru nepazīstu.

—    Ko tu viņiem teici?

—   Paprasīju piepīpēt. Kaut ko taču vajadzēja samuldēt…

—   Savāc meiteni un ej mājās, ātri, citādi būs problēmas.

«Skapis» pamāja un acumirklī pazuda. Garām volgā aizbrauca Ļitvinovs ar Lapsu. Romāns nospieda pārraides pogu.

—   Vitja, kur viņi ir?

—    Iegāja kāpņu telpā, — Akimovs uzreiz atbildēja.

—    Kā sapratāt? — pārvaicāja Rivkovs.

—    Itin labi, — atteica Ļitvinovs. — Iespundēsim šos starp stāviem.

Slepkavnieki, kas pēdējā laikā padarījuši kāpņu telpas par iecienītu darba lauciņu, paļaujas uz diviem momentiem: pārsteiguma efektu un to, ka likumpakļāvīgie pilsoņi parasti nav bruņoti. Tieši šie divi faktori garantē iespēju sagaidīt upuri, nošaut to un vienā mierā aiziet. Ja minētās priekšrocības atņem, kāpņu telpa pārvēršas peļu slazdā. Šoreiz slepkavām pašiem bija lemts upuru liktenis.

—   Sākam! — Koreņevs pirmais pārkāpa slieksnim, biedri viņam sekoja.

Akimovs izbāza mazkalibrenes tievo stobriņu pa pavērtajām būdiņas durvīm un ņēmās kontrolēt nama izeju. Ļitvinovs un koreņevs palika lejā, Rivkovs ar liftu uzbrauca augšā un klusītēm, cenzdamies nesacelt ne mazāko troksnīti, sāka kāpt lejup, ar kāju saudzīgi sataustīdams katru pakāpienu. Ļitvinova dzīvoklis atradās sestajā stāvā, tātad viņu gaidīs vai nu pusstāvu augstāk, vai zemāk. Nešpetni smakoja pārpildītais atkritumu vads. Romāns gandrīz fiziski sajuta, ka skanīgā kāpņu telpa saspringti gaida šāvienu sprakšķus. Viņam svīda rokas, tāpēc, uz mirkli iespiedis pistoli padusē, viņš noslaucīja biksēs labo plaukstu.

Divi saspringuši tēli slēpās aiz resnā atkritumu vada starp sesto un septīto stāvu. Romāns pamanīja viņus jau no kāpņu pagrieziena un tūliņ ierasti nokliedzās:

—    Milicija! Rokas augšā!

Svešinieki metās lejup. Ļitvinova dzīvokļa durvis strauji atvērās, izlaizdamas slēpnī sēdošos, un nu viņiem vairs nebija kur sprukt, atlika vienīgi skriet kā auniem. Vienam izdevās izlauzties: Pankratovs atkrita pret sienu tā, ka pakausis vien noplīkšķēja, un, saķēris sāpošo vietu, uz brīdi pārvērtās sālsstabā. Saša Kotovs gāza otram pa ģīmi tā, ka tas apvēlās uz aukstā betona kāpņu laukumiņa, bet pats uzkrita virsū un, par spītiizmisīgai pretestībai, piespieda stiegraino stāvu pie zemes. Šķindēdama sānus aizlidoja pagalam izļur- kāta «TT». Romāns, kurš skrēja fejā, pārlēkdams trim pakāpieniem uzreiz, uz brīdi apstājās un ar kreiso dūri iekrāva aizturētajam pa galvu. Izklausījās, it kā kāds ar koku būtu maucis pa ķirbi. Tas sašļuka.

Rivkovs metās pakaļ pirmajam. Zilajā jakā iespīlētā platā mugura pazibēja divus posmus zemāk.

—    Uzmanīgi! — iekliedzās Romāns. — Viņš skrien pie jums!

Taču brīdinājums nāca par vēlu. Tiklīdz noziedznieks ieraudzīja augšup kāpjošo Koreņevu un Ļitvinovu, viņš nekavējoties atklāja uguni.

—    Ba-bah! Ba-bah!

Šāvienu troksnis piepildīja visu telpu, vispirms atbalsodamies augšā, tad apakšā. Šādos brīžos domāt nav laika, visu nosaka refleksu līmenī. Ja nav pieredzes, tad šaudīšanās laikā cilvēks krīt stuporā un nedara neko. Vai dara to, ko nevajag. Vai arī to, ko vajag, bet nepareizi…

Rivkovs daudzkārt bija piedalījies karadarbībā un par to saņēmis vairākus apbalvojumus. Vajadzīgie refleksi viņam bija izstrādājušies jau sen. Roka pati notēmēja uz zilo muguru, paņēma to uz grauda, pirksts vienmērīgi nospieda mēlīti, bet intuīcija vēl pirms šāviena pačukstēja, ka trāpīts.

—    Ba-bah!

īss bļāviens. Pustonnīgais deviņu milimetru lodes trieciens deva bēglim tādu paātrinājumu, ka papēži gandrīz sasitās ar pakausi. Salauztais stāvs ar slaidu loku noplanēja kāpņu laidā. Atbalss atkal uzšāvās līdz pašai augšai un traucās lejup, tad iestājās baiss klusums. Smagā pistole nostiepa Romāna roku vai līdz pašai grīdai.

—  Vai visi veseli?! — viņš raudzīja izmocīt, bet no rīkles izlauzās tikai tāda kerkstona.

—   Tā rādās, — atsaucās Ļitvinovs. Ar šaušanai sagatavotu pistoli pieiedams pie guļošā cilvēka, viņš aizspēra sāņus tā ieroci (Romāns ievēroja, ka arī šim bija «TT»), tikai tad noliecās pie kakla pačamdīt pulsu un manāmi atslāba.

—   Gatavs. Paziņo dežurantam. Citādi kāds piezvanīs un atskries vesels bars ar automātiem…

-Še, paziņo pats. — Rivkovs pasniedza viņam rāciju un pats atsēdās uz pakāpieniem. Rokas un kājas trīcēja, arī lielais rumpis palaikam noraustījās. Neraugoties uz pieredzi kaujās un visiem apbalvojumiem, viņš nebija radis nogalināt cilvēkus. Laikam jau pie tā arī nemaz nav iespējams pierast.

Kāpņu telpā valdīja nedabīgs klusums. Šķita, ka pēc šāvieniem durvīm vajadzētu vērties vaļā, un satrauktajiem īrniekiem būtu jāpulcējas trepēs, lai noskaidrotu, kas viņu mājā noticis. Pirms desmit gadiem tā arī būtu. Taču nu vairs ne. Patvaļas iebiedētie ļaudis klusiņām sēž savos dzīvokļos, cerēdami, ka viss noklusīs un nezināmā nelaime metīs viņiem līkumu. Pilnīgi iespējams, ka neviens pat nezvanīs uz miliciju, bez tam ari telefonu pārpilnība šai mājā nevaldīja.

Kamēr Ļitvinovs pa rāciju sazinājās ar dežurantu, Lapsa ar joni norāva pa trepēm otru čečenu.

—    Mūsējos atbraucāt slepkavot! — viņš baisi nosēca, pagrūdis pistoli noziedzniekam zem zoda. — Bet pašam nosprāgt patiktos? Re, paskaties uz savu drauģeli! Skaties, kuņa! Kur pārējie? Saki, citādi nokniebšu un noguldīšu blakus!

Aizturētais ierūcās kā zvērs, noraustījās un ar zobiem ieķērās pistoles stobrā ar tādu sparu, ka likās — rūdītais tērauds tūlīt, tūlīt būs pušu. Nokrakšķēja vien. Taču tērauds izrādījās stiprāks. Zobu druskas pajuka pa grīdu.

—   Es jūs dzīvus aprišu! Gabalos saplosīšu, noēdīšu bez sāls! — spļaudīdams asinis, brēca bandīts. — Šauj mani vesels! Ne jau man būs slikti, bet tev!

—   Aizveries, kuņa! Nav ko te draudēt! — Ļitvinovs ikdienišķi noteica un strauji iesita.

Aizturētajam sametās kājas, un viņš novēlās uz kāpnēm.

* * *

Džafars kādā piekrastes restorānā bija paēdis kārtīgas pusdienas un tagad labā noskaņojumā gar upes krastu devās pretim tīkamajam, svaigajam vējiņarn, tīksminājās par Donas ainavu un baudīja anašas cigareti. Šī nebija viņa teritorija, bet par tādu viņš uzskatīja visu pilsētu.

—   Tagadiņās ieiesim «Vēzī» iedzert konjaciņu, — viņš teica, pat nepaskatījies uz Sultānu, bet tas vienmēr dzirdēja katru barveža vārdu. — Lai Kalps padusmojas…

Džafars bija dzimis pirms divdesmit septiņiem gadiem augstkalnu ciematiņā Andi, kas atradās uz Dagestānas un Čečenijas robežas. Būdama tālu no civilizācijas centriem, šī vieta bija saglabājusi viduslaiku ieražas, un pat partijas organizācija dzīvoja drīzāk pēc kalnu ādatiem nekā pēc PSKP Nolikuma. Šeit nekad nerima uzbrukumi kaimiņu laidariem un lopu zādzības, šeit joprojām zaga līgavas un neviens nebija atcēlis asinsatriebību. Pie kam samierināšanas komisijas Andi bija bezspēcīgas un kriminālpants par izvairīšanos no samierināšanās nespēja nevienu iebiedēt: slepkavas parādu piedzina tikai asinīs.

Jau no četrpadsmit gadu vecuma Džafars atklāti pie jostas nēsāja kinžalu, bet azotē harbuku — lielkalibra vien- lādiņa pistoli, kādas, īpaši neslēpdamies, ražoja vietējie meistari. Viņam bija piecpadsmit, kad nodevīgie kaimiņi pārkāpa robežu un raudzīja aizdzīt aunu ganāmpulku. Tēvocis Alī atšaudījās ar divstobreni, bet viņš piezagās ļaundariem no muguras un gāza virsū no harbuka. Laupītāji pameta aunus un laidās uz Čečeniju, laupījuma vietā paņemot līdzi radinieka līķi. Viņierņ katrā ziņā bija jāatgriežas, lai atriebtos.! Ģimenes sapulcē Džafars tika augstu novērtēts, bet vecajie nolēma sūtīt viņu uz līdzenumu pie māsas, jo piedalīties slaktiņos viņam vēl bija par agru. Tā viņš nonāca Mahačkalā, kura salīdzinājumā ar dzimto ciemu šķita īsts pasaules centrs. Taču Džafaram nepatika platās ielas un jauno rajonu daudzstāvu nami, viņš dzīvojās pa vecpilsētas šaurajām ieliņām un tur nosita laiku kopā ar noskretušiem puišeļiem, kuri rotaļājās ar koka kinžaliem.

Ieročus šeit neviens nenēsāja, un ari tas viņam nepatika, tādēļ ka kinžalu un harbuku nācās glabāt aizkrāsnē, zem visādiem lūžņiem.

Māsas vīrs strādāja milicijā un, nākdams pusdienās, dažkārt mēdza jostu ar smago maksti pakarināt uz krēsla atzveltnes. Džafars piezagās klāt un glāstīja biezo ādas aizstājēju, ar satraukumu sataustīdams tik pievilcīgās īsta ieroča aprises. Tā mīlētājs glāsta savas mīļotās apauto kājiņu, cauri raupjajai ādai sajuzdams viņas maigos pirkstiņus.

Mīlestība mudina uz trakām lietām, un kādā jaukā dienā, nozadzis pistoli, Džafars aizbēga uz četrdesmit kilometrus attālo Buinansku, kur jau pirmajā vakarā saķildojās ar daudz vecākiem puišiem un, kompensēdams spēka trūkumu, iešāva vienam celī. Puisis kļuva par invalīdu, māsas vīru patrieca no milicijas, bet vaininieks dabūja četrus gadus, kurus pavadīja nepilngadīgo audzināšanas kolonijā netālu no Tihodonskas.

Tur viņš ātri iekaroja autoritāti un galīgi pārliecinājās par to, ka viņa gatavību ienaidniekam kaut vai rīkli pārgrauzt sajūt tuvi un tāli. Un, kad cilvēki kaut ko tādu jūt, viņi uzvedas pavisam citādi: visā piekāpjas, atdod labākos kumosus, cenšas tevi nesaniknot un vairās no konfliktiem.

Ar administrāciju Džafars sadzīvoja, tādēļ kļuva par zonas naglu, viņš palīdzēja uzturēt kārtību un nodzīvojās pa sīceni līdz divdesmit gadiem, tā ari netiekot pārsūtīts uz pieaugušo zonu. Vēlāk gan mentošanās dēļ radās sarežģījumi: bosicība viņu atgrūda. Džafars kļuva nikns: neviena vien tagadējā autoritāte labi iekārtojās zonā, un tas nebūt tai vēlāk netraucēja. Viņš nolēma paļauties tikai uz sevi, atgriezās Mahač- kalā, sapulcēja vairākus desmitus «kareivju» un ņēmās reke- tēt tirgu.

Taču nacionālas republikas apstākļos tas bija saistīts ar lielu risku: apceltais vienā mierā varēja pasaukt palīgā tēvu, tēvoci, brāļus, bet ar bruņotu, satrakojušos radinieku pulku nevarēja sacensties neviens grupējums. Pēc viena šāda konflikta vietējās autoritātes aicināja Džafaru izskaidroties, tās nolēma, ka viņam triju dienu laikā jāatstāj pilsēta. Ziņa par šo lēmumu vienā mirkli izplatījās pa visu republiku, tātad ari tajā vairs nebija palikšana. Un viņš devās uz Tihodonsku, kur bezkaunīgi pastūma malā vietējās kriminālās aprindas.

Tihodonska nebija radusi pie kariem: kopš divdesmitajiem gadiem šeit darbojās spēcīga zagļu kopiena, kura mierīgā ceļā atrisināja visus konfliktus. Arī «jaunie», kuri ar saietu lēmumiem sevišķi nerēķinājās, izvairījās no pārsteidzīgas rīcības un strīdu gadījumos raudzīja rast kompromisu. Bet Džafaram pie katra izdevīga gadījuma patika stāstīt, kā viņš piecpadsmit gadu vecumā nošāvis lopu zagli, izraisīdams asinsatriebibu, kura joprojām nebija notikusi. Un lika noprast, ka nepieciešamības gadījumā ar sprādzieniem un automātu kārtām apgriezīs pilsētu ar kājām gaisā.

Tas iedarbojās: galu galā arī kriminālā pasaule sastāv no cilvēkiem, kuriem ir ģimenes, mājas, mašīnas, labs bizness. Viņiem nav vajadzīgas visādas kataklizmas, jo sevišķi, ja tās vēršas pret viņiem pašiem. Džafaru diezgan ilgu laiku bija piecietuši, un viņš maldīgi domāja, ka tā būs vienmēr.

—    Priekš kam mums būtu jākaitina Kalps? — iebilda Sultāns. — Viņš jau tāpat blenž kā vilks, mēs taču jau esam viņam gandrīz visu krastu pievākuši!

—   Nu tad nekaitināsim viņu, iedzersim konjaku un iesim tālāk.

Džafars nekad neatteicās no pieņemtajiem lēmumiem. Viņš izstiepa roku, un lielais melnais džips, kas slinki vilkās piecdesmit metrus nopakaļ, acumirklī uzņēma ātrumu un samazināja distanci. Durvis draudīgi atvērās.

—    Brauksim uz «Vēzi», — Džafars teica Robertam un jau uzlika vienu kāju uz kāpšļa, kad pēkšņi no aizmugures džipu taranēja galīgi nojāts zaļš mikroautobuss. No trieciena visurgājējs palēca uz priekšu, Džafars novēlās gar zemi, un tas izglāba viņam dzīvību, tādēļ ka nez no kurienes uzradies puisis ar izvalbītām un pilnīgi tukšām acīm blieza viņam taisni mugurā ar apzāģētu bisi.

Skrotis nosvilpa virs galvas un noplīkškēja pret melnajām mašīnas durvīm, sacaurumodamas pufēto virsmu. Vai pušu pārraudamies, Sultāns pagrūda puisi, otrreiz glābdams Džafaram dzīvību: otrs lādiņš izšķīda pa asfaltu. Bet pašu Sultānu jau dauzīja ar dzelzs caurulēm — džipu bija ielencis jaunu plukatu bars ar kokiem un armatūras dzelžiem rokās; Džafars saprata, ka tā nav nejaušība, un sagatavojās visļaunākajam. Viņš vienmēr nēsāja līdzi pistoli — ne vairs veco paštaisīto harbuku, bet gan sešpadsmitpatronu «beretu», un tagad tā tīri vai pati no sevis ielēca rokā. Vaboļacis, neatrāvis no viņa skatienu, pārlādēja savu pērkoņdzelzi — viņam bija tikai viens mērķis, kuru acīmredzot viņš taisījās sasniegt par katru cenu.

Džafars izšāva, vaboļacis atsprāga pret krastmalas čuguna margām un noklusa, Džafars uzblieza tiem, kas sita nost Sultānu, dažus pat izdevās nolaist no kātiem, pārējie pajuka uz visām pusēm, bet arī draugs neizrādīja nekādas dzīvības zīmes. No sāniem kāds iespēra pa pistoli, taču tā palika rokā: kalnietis pieķērās sakarsušajam dzelzim kā slīcējs salmiņam. Atskanēja vairāki šāvieni; kas tur šaudījās— savējie vai svešie, nevarēja saprast. Spēcīgas rokas iekram- pējās viņa apakšdelmā, izgrieza to, ciets ceļgals iespiedās krūtīs tā, ka nobrakšķēja vien.

«Beigas,» uzplaiksnīja satrauktajā apziņā. Kā lamatās iekritis vilks viņš atņirdzās, izlocīja kaklu, aizsniedza kāda roku, sagrāba zobos resnu, sāļu pirkstu un no visa spēka saspieda žokļus. Atskanēja mežonīgs brēciens, svešās rokas un celis nozuda…

Šaudīdamies uz visām pusēm, Džafars attīrīja apkaimi, pielēca kājās un metās skriet; viņam dzinās pakaļ, viņš vairākas reizes neatskatīdamies izšāva, un kāju dipoņa aiz muguras noklusa. Kalnietis joza cik spēka, taču neticēja, ka izdosies aizbēgt: ja jau tik karsta putra ievārīta, tad viņu lēti vis nepalaidīs.

Kāda pretimnācēja seja pārvērtās līdz nepazīšanai, viņš iekliedzās un pieplaka čuguna margām. Džafars juta, ka tur kaut ko zobos, un nospļāvās, uz asfalta nokrita pirksts ar vecu zilumu zem naga.

Aizmugurē ierēcās motors, un viņš skrēja pāri ceļam, kur krastmala pārauga stāvajā Plikākalna nogāzē. Garāmgājēji pašķīrās. Aizskrējis līdz nogāzei, viņš apstājās. Viņu vajāja divi galīgi nojāti ārzemju braucamrīki, tie, no lētajiem divdurvju «bemberiem», un viņš saprata, ka akciju izplānojis kāds no aptaurētajiem, tādēļ jau tā bija iznākusi tik stulba un bezjēdzīga. Uzradās cerība, un viņš joza augšup pa gandrīz vertikālo stāvumu. Brīžam nācās skriet četrrāpus un ķerties pie akmeņiem vai sausajām saknēm, kas rēgojās no irdenās zemes.

Lejā iekaucās bremzes un noklaudzēja durvis.

—    Rekur viņš ir, pakaļ!

—    Stāvi, kurva!

—    Laid augšā, tur mēs viņu pārķersim!

Džafars gaidīja šāvienus, taču to nebija. Tā vietā no krastmalas puses atskanēja milicijas sirēnas.

—  Tinamies! — Atkal noklaudzēja durvis, un nojātie «bem- beri» grabēdami grieza riņķī. Pēdējiem spēkiem Džafars aizkūņojās līdz stāvajai, gandrīz neizbraucamajai ieliņai, ko greznoja nožēlojamas koka būdeles. Šo rajonu bija paredzets nojaukt, īrnieki jau sen bija izmitināti, un tagad te dzīvoja vienīgi klaidoņi un zemākās šķiras noziedznieki.

Paslēpis pistoli un nopurinājies, Džafars izvilka mobilo telefonu. Ap šo laiku bezdrāšu sakari bija maksimāli noslogoti: slāvu bandīti dalījās informācijā. Un nu nāca papild- slodze: Džafars sacēla trauksmi, kas viļņveidīgi izplatījās dagestāniešu grupējuma rindās. Pa šim gadījumam atvēlēto mobilo telefonu Šakālis paziņoja Ziemelim, ka Sultāns un Roberts ir gatavi, pats Džafars gan aizlaidies, bet uzticami puiši jau ir viņam uz pēdām.

—  Tas draņķa gabals vienam mūsējam nokoda pirkstu! — aptaurētais pažēlojās. — Kā vilks, pat kauls bija pušu… Nekas, gan mēs viņu dabūsim rokā!

«Salaiduši dēlī, kuņas,» Ziemelim viss bija skaidrs, un, kā jau bija norunāts, viņš deva savējiem pavēli «klapēt da- gestāniešus». Pavēle izplatījās ēterā un nāca pār zemi kā zibens no skaidrām debesīm. Pašas Plāceņa ļaudis izārdīja spēļu galdus ostas rajonā. Bokseris pārvērta Roberta šņabja noliktavas pēc tehniskā spirta smirdošās suķēs, Dzinējs plosījās tirgū, kur reizē ar dagestāniešiem pa kaklu dabūja ir osetīni, ir azerbaidžāņi, ir kabardieši. Visi zināja, kā dēļ sācies šis slaktiņš, un tas nekādas siltās jūtas pret VI- duskaukāza kaimiņiem nemodināja. Visticamāk, ka kaitējuma atlīdzināšana tiks prasīta tieši no viņiem.

Lokāli vardarbības uzliesmojumi pilsētā sacēla kājās visu miliciju, taču patruļmašīnas paspēja vienīgi konstatēt notikušo un izsaukt ātro palīdzību. Pa neredzamiem informācijas kanāliem bez kādiem radiotelefoniem dagestānieši vienā mirklī saņēma nepieciešamo informāciju un acumirklī «nolaidās uz grunts».

Tika slēgti komerckioski, pagaisa uzpirksteņu dancinātāji un krāpnieki, no saviem maršrutiem nozuda kabatzagļi, steidzīgi nomaksājuši tēriņus, no restorāniem aiztinās Kaukāza uzdzīvotāji.

Piecpadsmit minūtes pēc trauksmes signāla Džafaram atbrauca pakaļ vesela melnu džipu kavalkāde ar tonētiem logiem. Pa ceļam viņš uzzināja pēdējos jaunumus.

—   Sultāns knapi dveš, — pavēstīja satrauktais Ruslans.

—   Aizveduši uz traumatoloģisko slimnīcu. Bet Robertu uz Medicīnas institūtu.

—   Braucam pie Sultāna, — Džafars pavēlēja, mainīdams izšauto aptveri. — Un aizsūti kādu uz Medicīnas institūtu.

Ziemelis saņēma citu informāciju.

—    Viņi visi ir dzīvi, aizvesti uz traumām…

Satracinātais Ziemelis uzgrieza Šakāļa numuru.

—   Kas tev, metuk, čurās galvā?! Mēs visu pilsētu esam sacēluši kājās, bet tu ņem un viņus palaid!

Un, neklausīdamies, ko Šakālis tur vēkšķ, pavēlēja:

—  Noveido viņus slimnīcā! Saprati?! Citādi rīt tevi noraks! Nē, nevis rit, bet jau šodien pat!

Pēc tam Ziemelis piezvanīja Krustam.

—    No tiem aptaurētajiem nav nekādas jēgas! — viņš sašutis teica. — Tā ari nevarēja nodarīt darbu līdz galam! Džafars un Sultāns ir traumās… Es aizsūtīju viņus uz turieni…

—   Savs labumiņš tomēr ir, — pahans viņam nepiekrita.

—   Dagestāņi jau ierāvuši asti. Bet par vainīgajiem visi uzskata jaunos gurķus. Lai tā ari būtu… Tikai viena lieta… Uz viņiem nevar fikt nekādas lielās cerības. Aizbrauc pats apskatīties… Ja vajag, iesaisties.

Tihodonskas traumatoloģijas institūts atradās uz vecpilsētas un jaunā mikrorajona robežas. Agrāk tas slējās tieši puķēm bagātas, reibinoši smaržojošas stepes vidū, bet pākā- peniski šeit uzbūvēja termoelektrostaciju, vairākus benzīntankus, ielika pamatus trijām deviņstāvu ēkām, kuras tā ari netika pabeigtas un vakara krēslā rēgojās kā baisi ģindeņi, īsi sakot, jaukā stepe bija pārvērtusies parastā rūpniecības zonā, pelēkā un nomācošā. Arī lietus sabojātais institūta piecpadsmitstāvu korpuss izskatījās skumīgs un nolaists, it kā cauri pelēkajam betonam sūktos iekšā nomiršanai atstāto cilvēku sāpes un ciešanas.

Slimnīcas kompleksu apjoza žogs, un, neraugoties uz tā plašo teritoriju, pateicoties neizskaužamajam visa aizliegšanas kompleksam, iebraukšana bija aizliegta. Šis idiotiskais aizliegums tika īstenots ar vārtiem priekšā aizvilktu ķēdi, tās gals iestiepās augstā, cietokšņa tornim līdzīgā betona sargbūdā. Līdzekļu trūkuma dēļ slimnīcā nebaroja, trūka šļirču, pipešu, pārsienamo materiālu un ari nekā cita nebija, tādēļ pakām un saiņiem apkrautie radinieki vilkās vairākus simtus metru līdz slimnīcas galvenajai ieejai kājām, pilnībā izbaudīdami savu niecīgumu un beztiesīgumu. Tāds pats ceļš bija jāmēro ari slimniekiem, ja vien tie neieradās ar ātro palīdzību.

Tiesa, varēja uzkāpt pa trepītēm līdz cietokšņa lodziņam un iebāzt pa to vienu vai vairākas ne pārāk lielas naudaszīmes vai pa mašīnas logu pavicināt sarkanu apliecību, tad ķēde nožvadzēja pret asfaltu un ceļš bija vaļā. Tā tiek apieti visi aizliegumi un ierobežojumi, bet galu galā — kam citam tad tie domāti?

Sultānu atveda baltā mašīna ar sarkanu krustu, viņam divās vietās bija ielauzts galvaskauss, lauztas rokas un vairākas ribas. Pēc divdesmit minūtēm pie ķēdes apstājās divi Vācijas izgāztuvēs pirkti trīssimt astoņpadsmitie «BMW» un tikpat nožēlojams sestais žigulis. Šoreiz pie lodziņa sēdošais večuks nedabūja savu artavu: tā vietā viņš ieraudzīja vairākus pa automašīnu logiem izbāztus purnus, kuru paskats bija daudz iedarbīgāks nekā nauda vai sarkanas apliecības. Ķēde nekavējoties nožvadzēja, ielaizdama kavalkādi apsargājamajā teritorijā.

Drīz vien pie vārtiem pieripoja Džafara trīs melnie džipi. Caur spoguļstikliem nebija iespējams saskatīt iekšā sēdošo sejas, taču drošsirdīgajam vārtniekam šādas vēlēšanās nebija, tādēļ viņš nekavēdamies ielaida ari šos apmeklētājus. Bet vēl dažas minūtes vēlāk viņš tāpat izrīkojās ar diviem Ziemeļa brigādes džipiem.

Kad Šakālis ar saviem desmit draugiem iegāja uzņemšanas nodaļā, ne slimnīcas personāls, ne vestibilā dežurējošais milicis nebija sevišķi pārsteigts: bosicībai bieži sanāk villo- šanās, un tad draugi nāk apciemot savējos.

—   Kur ir trīs melnie no krastmalas? — noprasīja Šakālis, šaudīdams savas mazās ačeles. — Pēc idejas viņus vajadzēja nesen ievest!

Uzņemšanas dežurants bija visai pārsteigts.

—   Nekādi trīs nav vesti. Bija viens ar galvaskausa traumu. Vai no krastmalas vai citurienes — nav ne jausmas.

—   Tu man te nefleitē, — Šakālis, ar pūlēm valdīdamies, attrauca. Viņš centās izturēties kā solīda zagļu autoritāte. Taču diez cik labi tas viņam neizdevās: nikni pulsēja deniņu vēna, pār varēm lauzdamās laukā, krūtis svilināja lamas un draudi.

—   Atveda trīs. Džafaru, Sultānu un vēl vienu. Fiksi saki, kur viņi ir!

Skaļā runa un nervozās intonācijas piesaistīja miliča uzmanību. Jaunākais seržants dienēja tikai otro gadu, taču jau zināja, ka no nepatikšanām labāk izvairīties un ka ar bandītiem prātīgāk neielaisties. Bez tam slimnīcas postenim ierocis nepienācās, un reāli viņš tik un tā neko nevarēja padarīt. Atlika vienīgi paļauties uz formas sen zudušo autoritāti. Tomēr viņš piegāja tuvāk un ieklepojās. Šakālis pagriezās un maķenīt mainīja toni.

—    Tie ir mūsu draugi, varbūt viņiem vajadzīgas zāles vai vēl kas…

—   Tūlīt paskatīšos datorā… — Ārsts sāka spaidīt taustiņus. Viņš juta no apmeklētājiem strāvojošos draudus un gribēja pēc iespējas ātrāk tikt no viņiem vaļā. Ka tik nu aizvāktos pa labam…

Izpildījis savu pienākumu, milicis atgriezās stūrī aiz koka barjeriņas. Arī viņš juta draudus, viņam pat šķita, ka nekaunīgajiem, nošņurkušajiem jaunekļiem zem drēbēm paslēpti ieroči. Daudzmaz normālā valstī tipi, kas dara tramīgus citus cilvēkus, vispār nedrīkstētu vazāties pa ielām. Taču jaunākais seržants nevarēja atbildēt par valsts mēroga nelikumībām. lai to saprastu, nav vajadzīga ne speciāla izglītība ne liela dienesta pieredze. Tādēļ jaunākais seržants mierināja sevi ar domu — lai cik netīkami šie puiši viņam likās viņi ir pilntiesīgi savas valsts pilsoņi, kas nekādus likumus nepārkāpj, un līdz ar to nekāda iejaukšanās no viņa puses nav nepieciešama. Taču arī viņam ļoti gribējās, lai viņi ietu projām un aiznestu līdzi savu potenciālo bīstamību. Par džipiem, kas jau bija piebraukuši pie galvenās ieejas, seržantam vēl nebija ne jausmas.

Uz monitora raustīgā zilā ekrāna parādījās šodien hospitalizēto pacientu saraksts.

—  Viņu uzvārdus zināt? — dežurējošais ārsts īgni apvaicājās.

Šakālis apjuka.

—   Vienu sauc Sultāns, uzvārdu nezinu… Bet otrs ir Džafars… Nezinu, vai tas ir viņa uzvārds vai nav…

—    Tūlīt uzzināsi, smirdīgais āzi! — aiz muguras atskanēja valdonīga balss, un apcirties Šakālis ieraudzīja Džafaru, sveiku un veselu, bet aiz viņa kādus desmit melnās ādas jakās tērptus kaujiniekus. Aiz pārsteiguma aptaurētais pat valodu zaudēja. Viņš bija pārliecināts, ka ienaidnieks ir jau nāvei zoba galā un guļ slimnīcas gultā, kur tas kļūs par vieglu medījumu. Tagad viņš apjēdza, ka noticējis baumām, kuras ņemt par pilnu nav bijis nekāda pamata: Džafars bija aizlaidies viņam degungalā^ un neviens nebūtu paspējis noguldīt viņu atsperu gultā. Šis uzdevums bija uzticēts tieši viņam, bet viņš to nebija spējis izpildīt. Un nu par to nāksies samaksāt.

—    Džafar, tu ko, pats Jurkam nokodi pirkstu, — viņš ieīdējās.

Džafars vērīgi nopētīja visu Šakāļa komandu, meklēdams pazīstamas sejas. Aptaurētie šāva rokas kabatās un azotēs, melnās jakas darīja to pašu. Ārsts lēnām piecēlās un, cenzdamies nepiesaistīt sev uzmanību, tuvojās durvīm, kas veda uz dibentelpām. Milicis sniedzās pēc telefona.

—    Bet tev es tūlīt nokodīšu degunu!

Pielēcis klāt, Džafars nogrāba Šakāli un tiešām ar zobiem kampa pēc deguna. Pēdējā mirklī tam izdevās izlocīties, un kalnieša spēcīgie zobi izrāva viņam gabalu vaiga. Aptaurētais noplūda asinīm, iebļāvās nelabā balsī un raudzīja izrauties, taču Džafars, acīmredzot grasīdamies novest iecerēto līdz galam, nelaida viņu vaļā. Jermolajs nāca brigadierim talkā un vilka Džafaram ar ķēdi pa muguru. Tas iestenējās un palaida upuri. Tai pašā mirklī Jermolajs dabūja pa plecu ar armatūras dzelzi, viņš izlaida ķēdi, bet viņa kreisajā rokā uzradās bīstams bārdasnazis, kas zibenīgi pāršņāpa pāridarītāja melno jaku un sānus.

Nākamajā mirklī uzņemšanas nodaļā sagriezās asinaina kautiņa virpulis, tas bija tesiņš uz dzīvību uz nāvi. kāds Džafara kaujinieks dabūja vēderā nazi, citam ar caurules galu ielauza pauri. Dzelkšņaina kastete izkropļoja garā ap- taurētā seju, āmurs garā kātā sadragāja kāda uz nullīti noskūta puiša elkoni. Ķēdes, svilpdamas gaisā, plīkšķēdamas tinās ap sakarsušajiem stāviem, noraudamas ādu un lauzdamas kaulus. Armatūras dzelzis žvadzēdams sadūrās ar caurules gabalu, džinkstēdami pret flīzēm, uz grīdas krita izsistie naži, stirkšķot ādai un miesai, strādāja tie ģelži, kas vēl bija rokās. Ievainotie vēlās uz grīdas vai muka malā, pūlēdamies apturēt asiņošanu, citi turpināja kauties.

Jermolajs kā pērtiķis lēkāja bīstamajā atvarā, labā roka pamazām atguva dzīvību, zibošais pucnazis meta arvien plašākus lokus: jau vairākas melnās jakas, saķērušas šauras, dziļas brūces, bija izstājušās no spēles…

Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem milicis beidzot sazvanīja dežurantu.

—   Jā, kautiņš… liels, ar nažiem un nūjām…

Viņš nolīda aiz barjeriņas, lai bandīti neredzētu, ka viņš meklē palīdzību. Taču arī viņš pats vairs neredzēja tālāko.

—   Cik cilvēku kaujas? — dežurants ikdienišķi noprasīja.

—    Daudz, skaidri nezinu…

—   Tad izskaiti!

—   Bah! Bah! Bah! — trīs šāvieni pārcirta telpu, likdami saprast, ka notikumi risinās jau citā līmenī.

—   Šaudās, te jau šaudās! — jaunākais seržants kliedza klausulē.

—   Kas šauj? Ar ko šauj? Vai tu vienreiz pateiksi, cik tur ir cilvēku? — dežurants turpināja izprašņāt.

Viņš nebija ne idiots, ne slaists, vienkārši, būdams milzīgas, tūļīgas mašīnas detaļa, viņš strādāja pēc tās darbības principiem. Lai pieņemtu lēmumu, vajadzēja savākt pēc iespējas izsmeļošu informāciju, jo no kautiņa apmēriem un tajā lietotajiem ieročiem bija atkarīgs, ko nosūtīt uz notikuma vietu: parastu patruļmašīnu, pastiprinātu grupu vai SUARV dežūrvadu. Bet par nepareizu lēmumu pirmām kārtām bija jāatskaitās viņam, tādēļ vajadzēja nodrošināties. Uzdodams šos nebeidzamos jautājumus, rajona nodaļas dežurants domāja tikai par sevi. Par atbildēm dežurants neuztraucās, tās jau bija palīdzības meklētāja galvassāpes.

—    Bah! Bah!

Jaunākais seržants ievilka pilnas krūtis gaisa un palūrēja pār barjeras malu. Šāva Džafars. Satvēris abās rokās lielu melnu pistoli, viņš tēmēja uz lēkājošo Jermolaju. Pārējie bija rimuši kauties un sastinguši vērās notiekošajā.

—    Bah! Bah!

Jermolajs novēlās uz muguras.

Aptrūkās gaisa, un milicis atkal ienira aiz barjeras.

—   Viņu ir kādi divdesmit, viens šauj ar pistoli, viņš nogalināja vienu puisi, pats redzēju!

—   Sapratu! — nesatricināmā mierā atsaucās dežurants. — Ceļu kājās SUARV. Gaidiet palīgus.

Klausulē atskanēja pīkstieni. Jaunākais seržants kratījās kā drudzī. Pēc neskaitāmajām filmām viņš zināja, kāds liktenis to var piemeklēt: slepkava pienāks pie barjeras, pārlieksies tai pāri un vienā mierā ielaidīs vairākas lodes viņam galvā. Lai nebūtu liecinieku.

—   Bah! Bah! Bah! — atskanēja pie ārdurvīm, šie šāvieni skanēja pavisam citādi, milicis nosprieda, ka ieradies SUARV. Tiesa, tad viņiem vajadzēja traukt vēja spārniem, taču par pārgalvīgajiem specnodaļas vīriem stāstīja neskaitāmas leģendas, un seržants bija gatavs tam noticēt, jo noticēt tam, ko ļoti gribas, ir viegli.

Protams, tas nebija SUĀRV. Slimnīcas vestibilā ielauzās Ziemeļa brigāde. Pistoles bija trijiem — pašam Ziemelim, Griškam un Cilpām, pārējie vicināja ar svinu pielietas gumijas šļaukas. Taču, kad runā šaujamie, aukstajiem ieročiem labāk paklusēt. Tādēļ Ziemelis jau no sliekšņa blieza virsū

Džafaram, tas aizslēpās aiz sienas izciļņa un pletēja preti, Ziemelim palīdzēja abi draugi… Trīs stobru pārsvars pret vienu nomāca «beretas» tehnisko pārākumu pār «maka- riem»; Džafars pārtrauca šaušanu un metās ēkas dziļumos. Ziemelis traucās viņam pakaļ, Griška un Cilpa viņam sekoja. Pārējie kopā ar atžirgušajiem aptaurētajiem pabeidza apstrādāt Džafara kaujiniekus. Tie, vārgi pretodamies, ņēma kājas pār pleciem: cits pa logu, cits pa durvīm, cits pa slimnīcas gaiteņiem.

Džafars ieskrēja garā gaitenī, notrieca no kājām apaļīgu medmāsu un ar atvieglojumu izmetās pa sētas durvīm. Žvē- ra maņa čukstēja, ka nevajag skriet tālāk, padarot savu muguru par vajātāju mērķi. Ieraudzījis mazu, sausu strūklaciņu, viņš paslēpās aiz tās un notēmēja «beretu» uz sētas durvīm. Sev par postu, pirmais tajās parādījās Cilpa, kurš bija labāks skrējējs par Ziemeli.

Bah!

Lode ieskrēja tieši krūtīs. Rumpis bez dzīvības nožāvās uz akmens pakāpieniem. Durvju ailē vairs neviens neparādījās.

Džafars kādu gabaliņu norāpoja, tad metās skriet, stipri saliecies uz priekšu. Pietiekami attālinājies no ēkas, viņš izslējās un uzelpoja. Taču nākamajā mirklī sirēnas atkal lika viņam noliekties un niknumā kratīt galvu. Uz slimnīcu ar zilām bākugunīm traucās SUARV autobuss. Džafars izvilka mutautu, noslaucīja pistoli un ātri iebāza to spraugā starp kaut kādu celtniecības darbu gaidās kaudzē samestām dzelzsbetona plāksnēm. Pēc tam ātri, taču bez panikas piegāja pie sētas un pārrāpās pāri tieši tai mirklī, kad slimnīcas pagalmā iebrauca autobuss.

Pēc dažām minūtēm bruņuvestēs un melnās maskās tērpti suārvieši pārņēma situāciju savās rokās. Nogalinātos un ievainotos sakrāva pie sienām, sveikos un veselos ar purniem noguldīja uz asfalta. Tos, kas bija izsprukuši pagalmā, puiši vajāja tikpat neatturami un mērķtiecīgi kā medību suņi ķer zaķus. Stāvs melnajā maskā diezgan ātri samazināja atstatumu un lēcienā trieca bēgli gar zemi ar tādu sparu, ka tas atjēdzās pēc minūtēm piecpadsmit.

Neskaitot Džafaru, aizlaisties izdevās vienīgi Ziemelim ar Grišku un Šakālim. Tomēr drīz atbrīvoja arī pārējos aizturētos: vienu pēc trim stundām, citus pēc trim dienām. Ieročus visi bija paguvuši nomest, neviens neatzinās; iznāca, ka noziedznieku viņu vidū nav, tikai vieni vienīgi cietušie. Pēdējos gados stipri novārgusī Temīda pilnībā noticēja paskaidrojumiem par nezināmu ļaundaru uzbrukumu nevainīgiem jēriņiem. Toties sešiem nogalinātajiem nepaveicās divkārt, jo viņiem vēl piedevām uzvēla visu atbildību par uzbrukumu…

Bet Džafars, aizkūlies līdz mājām, sapulcēja savus tuvākos līdzskrējējus un pie Korāna nozvērējās atriebties ienaidniekiem. Vēsts par šo zvērestu ātri izplatījās Tiho- donskā un nopietni satrauca brālību. Visi pazina Džafaru un zināja, ka ar tādiem zvērestiem nejoko.

Ceturtā nodaļa NOZIEDZĪGO APRINDU TIKUMI

Jums rakstu — nezinu nudien.

Ko vēl gan varu pasacīt?

Nu jaušu — jūsu varā vien

Ir nievām mani nosodīt

Bet jūs šim mēriņam arvien

Vēl lāsi žēlastības pietaupiet.

Jūs mani atstāt nesteidziet.

No Tatjanas vēstules Oņeginam.

A. S. Puškins

Te mana depeša — ņem priekšā

Kas taisa manu galvu traku?

Es ģiežu — tikai tev ir iekšā

Pat mani pataisīt par kaku.

Bet tu tai manā bēdu traukā

Vismaz drusku saldu kraukā.

Vēl pa durvīm nemet laukā.

Tatjanas depeša Klasiskās poēzijas atdzejojums bosiku valodā.

(No Fimas Žiganca grāmatas «Mans sūda onkuls likumzaglis»)

Jebkurā cilvēka darbības sfērā eksistē neskaitāmas svētulīgas sentences, kas sākotnēji tiek uzskatītas par pareizām, bet patiesībā tādas nemaz nav. Piemēram, jurisprudencē pie tādām var pieskaitīt apgalvojumus: «Soda smagums nevar novērst noziegumu», «Nāvessods ir cilvēktiesību pārkāpums», «Noziedznieki ir tādi paši cilvēki kā visi pārējie»…

Šo izteikumu pamatā ir liktas skaistas, cilvēkmīlestības apgarotas jūtas un cildeni idejiski centieni, kuri balstīti uz amorfiem, izplūdušiem un nepārliecinošiem argumentiem un nepierādītiem faktiem, piemēram, tādu, ka viduslaiku Parīzē kabatzagļi it kā esot aktīvi tukšojuši kabatas pilsētniekiem, kuri sapulcējušies pablenzt kārtējā laupītāja publiskā nozūmēšanā.

Taču mēdz gadīties, ka abstraktais humānisms pārvēršas savā pretstatā: Krievijas valsts neredzētā skaitā dzemdinā- jusi ārkārtīgi nežēlīgus noziedzniekus, kas ar dažāda ranga «cilvēktiesību apustuļu» akomponementu netraucēti izrēķinās ar pilnīgi nevainīgiem pilsoņiem. Šiem «apustuļiem» raksturīga pelēcība, bailes no varas un tas, ka no tiem nav itin nekādas jēgas, bet, no otras puses, lielas pretenzijas, un šo plaisu viņi mēģina aizdrīvēt ar šādu šķietami opozicionāru tiesisku darbību.

Pa to laiku neskaitāmie tūristi, kas pēdējo gadu laikā bijuši Saūda Arābijā vai Apvienotajos Arābu Emirātos, aizvilkdamies stāsta par to, ka tur nav nekādas noziedzības, un piedēvē to nevis kāda tiesību aizstāvja vāvuļošanai vai «labam profilaktiskajam darbam», bet gan nesaudzīgajiem islama likumiem un joprojām piekoptajai publisko sodīšanu praksei.

Apgalvojums, ka visi cilvēki ir vienādi un noziedznieks ne ar ko neatšķiras no likumpakļāvīga pilsoņa, ari pieskaitāms šādām šaubīgām atziņām. Un runa jau nav tikai par to, ka atsevišķi indivīdi bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem pastrādā tādas neģēlības, par kurām normāls cilvēks bez šermuļiem pat iedomāties nevar. Lieta tāda, ka paralēli, bet nereti arī šķērsām pāri parastajai sabiedrībai eksistē milzīgā un drausmīgā noziedznieku pasaule. Un tur toni nebūt nenosaka «parasti» cilvēki, tādi kā mēs ar jums, bet gan būtnes, kas bioloģiskā ziņā līdzinās cilvēkiem, taču sociāli ir pilnīgi atšķirīgas, — tām ir sava subkultūra, sava morāle, īpaši uzvedības noteikumi un normas.

Noziedznieki radījuši savu slengu, kurš normāliem cilvēkiem nav saprotams. «Bosiku feņa» jeb «mūzika» — tā ir īpaša valoda, kurā nevar izteikties par kaut ko cildenu vai daiļu, tai ir pavisam citi uzdevumi un atšķirīgi jēdzieni, tādēļ Tatjana Larina pārvēršas par zagleni un prostitūtu, Jevgēņijs Oņegins par«pārgudru čalēnu», bet Hamlets par ašu bosiku.

Vini ir izstrādājuši tetovējumu sistēmu, kurai ir liela komunikatīva nozīme: attēlu raksturs, izvietojums un saturs atspoguļo to saimnieka kriminālo biogrāfiju, viņa noziedzīgo pieredzi un viņa vietu uz hierarhijas kāpnēm, tā ir sava veida pase, personu apliecinošs dokuments, atšķirības zīme, kas palīdz pazīt savējo.

Brīvā laika pārpilnība un nebrīve padara cilvēkus par īstiem izgudrotājiem; tā zeķi sagudrojuši tūkstošiem neiedomājamu stiķu: «mastirkas», «primočkas», «podļankas», «za- maročkas», kas domātas, lai izvairītos no darba, nokļūtu slimnīcā (ko vini mīlīgi dēvē par slimnīciņu), izbēgtu, nosistu laiku un izklaidētos, sodītu bēdubrāli par kādām īstām vai iedomātām izdarībām, paņirgātos par administrāciju, atbalstītu karceri sēdošos, lai palielītos vai parādītu sava rakstura stingrību.

Neraugoties uz stingro režīmu, cietuma vai izmeklēšanas izolatora kameras sazinās ar zeķu telefoniem — pie sienas vai radiatora pieliktu krūzīti, bļaušanu kārtīgi aizrestotajos logos, pagalmā atstātām depešām, lietišķākai saziņai iekārtoti speciāli diegu «ceļi», pa kuriem «dzen zirgus» — sūta zīmītes, tēju, naudu, narčas… Administrācija regulāri aprauj šos diegus, bet tie uzrodas atkal kā zirnekļa tīkls, ko auž gudrs un nenogurdināms zirneklis.

Pat tad, ja zonas atrodas dažādās valsts malās, tās tomēr ir savstarpēji saistītas: kārtējais etaps atved «pasūtījuma vēstuli», naudu kopkasei, mutisku vēstījumu Uzraudzītājam, pēdējā saieta lēmumu… Ja vajag nogādāt kaut ko īpaši svarīgu vai izrēķināties ar kādu jūdu, kurš noslēpies aiz restēm, no brīves tiek sūtīts «desants» — īpaši izraudzīts cilvēks apzināti «ņem termiņu», lai izpildītu «vaļinieku» rīkojumu. Noziedzīgā pasaule — nav svarīgi, brīvē vai zonā — nedzīvo vis pēc Valsts domes likumiem vai prezidenta dekrētiem, bet gan pēc saviem «likumiem», «priekšstatiem», saietu lēmumiem. Un šie noteikumi tiek izpildīti daudz stingrāk nekā rakstītie oficiālie lēmumi. Bez tam pēdējā laikā tie pat sākuši nomākt īstos — vārgos un nestrādājošos likumus. Pat legāli biznesmeņi materiāla rakstura strīdu gadījumos negriežas vis arbitrāžā ar tās mēnešiem ilgo novilcināšanu un nereti neizpildāmajiem lēmumiem, bet gan pie autoritātēm, kuras bez visādiem papīru karuseļiem un sēžu atlikšanām uz līdzenas vietas iztiesā strīdus, pie tam ar obligātas izpildīšanas garantiju.

Tā bizness saplūst ar noziedzību, netīrā nauda tiek ieguldīta politiskajā cīņā, firmu vadītāju, mēru, gubernatoru un nemitīgi dzimstošo suverēno banānu republiku prezidentu krēslos iesēžas darboņi, kuru daktiloskopiskās kartes vēl glabājas iekšlietu orgānu kartotēkās, lai gan aizvien biežāk tām ir tendence no turienes pagaist.

«Bosiku mūziku» arvien biežāk var dzirdēt ne tikai sadzīvē, bet arī Valsts domes gaiteņos, valdībā, prezidenta svītā. Sakarā ar to aizvien biežāk tiek izgāzti likumprojekti par cīņu ar noziedzību un tiesībsargājošo iestāžu nostiprināšanu, toties biežāk tiek pieņemti likumi, kas tieši vai pastarpināti izdevīgi bosicībai, klaidoņiem vai pavirši maskētajam ēnu biznesam. Atklāti tiek dibināti «ieslodzīto atbalsta fondi», kas nav nekas cits kā legalizētas zagļu kopkases. Apgalvojums, ka noziedznieki ir tādi paši cilvēki kā visi pārējie, nāk no tās pašas operas, tādēļ ka ari tas ir izdevīgs kriminalitātei.

*

Svetka un Zojka iepazinās zonā, bērnu kolonijā ar grūti sagremojamu nosaukumu «Audzināšanas darba kolonija nepilngadīgiem sieviešu dzimuma notiesātajiem». Vārdiņš «darba» pēcāk no nosaukuma pazuda, bet pārējais palika. Acīmredzot bija grūti izdomāt labāku variantu: laikam jau «meiteņu kolonija» nederēja, jo meiteņu burtiskā, tas ir, fizioloģiskā nozīmē šeit nebija, bet, ja ari kādreiz gadījās, tad niecīgā plēvīte pārvērta viņu dzīvi murgā, jo bija kā pārmetums visām pārējām zonas iemītniecēm, piedevām vēl apstiprinot audzinātājas teikto, ka ne jau visas sāk drā- tēties, tikko piecēlušās no bērna podiņa.

Nepilngadīgās sieviešu dzimuma notiesātas nekādi neva-

rēja samierināties ar šādu netaisnību, tādēļ, gribi vai negribi, pašas salika visu pa plauktiņiem, pasludinot tikumu par grēku un bargi to sodot. Jaunava tika kronēta par «sukātāju», jo, pēc šejienes iemītnieču domām, cita veida, kā saglabāt nevainību, nebija, un, lai gan lielais vairums itin nemaz nekautrējās orālā, anālā vai grupveida, tāpat arī lesbiskā seksa, jauniņā, kas bija tikusi pie šādas «birkas», tik un tā kļuva par pazemotu un nicināmu radījumu. Viņu dauzīja, lika mesties ceļos, raustīja aiz matiem, lika laizīt kājas vai pakaļas caurumus, čurāja nelaimīgajai uz galvas, piespiedu kārtā iete- tovēja punktiņu pie mutes vai virs acs — «vafeļu vecenes» kauna zīmi. Nemaz jau nerunājot par to, ka pašu «piedauzības akmeni» iznīcināja visbarbariskākajā un nežēlīgākajā veidā.

Zojka, sev par postu, izrādījās jaunava. Ja Svetka uzzinātu to laikus, viņa būtu Zojkai pateikusi, kas darāms. Taču viss iznāca citādi. Pēc vakara jundas jaunajai taisīja «utu meklēšanu». Tas bija sava veida «pieraksts tikai atšķiriba. no puiku zonām pārbaudāmajai neliek minēt mīklas, netaisa ar viņu nelāgus jokus, ko dēvē par «spēlēm», neizraksta «burkānus», «makaronus» vai «rīkstes». Vienkārši pārbauda, kas jauniņā par putnu, un, skatoties pēc tā, nosaka tās vietu zonas hierarhijā.

Notiesāto populācija, tāpat kā jebkura cita, nav viendabīga. Priekšgalā stāv «šiškas», tām seko «pareizo» skuķu vai «čaleņu» īpatsvars, aiz tām nāk nicināmās «ādas», kuras savukārt dalās trīs sugās: «mušķēs», «rušķēs» un «sušķēs». «Mušķes» ir raksturā vai miesās vājas meitenes, kuras nespēj pašas par sevi pastāvēt. Ar viņām neviens nerēķinās: izgrūž no jebkuras rindas, atņem paciņas, var arī iegriezt pa smeceri. Taču viņas ir augstākas par abām pārējām kategorijām, vienu pakāpienu virs «rušķēm».

«Rušķes» ir tās, kuras tikušas apzināti pazemotas, «mestas miskastē», «mērktas sūdu traukā». Principā viņas ne ar ko neatšķiras no savām vienaudzēm, tikai ir pielaidušas kādu kļūdu jeb, runājot šejienes valodā, «aizgājušas pa pieskari» vai arī izdarījušas ko saprotamu, taču nebrīvē nepieļaujamu. Piemēram, zagle kaut ko nočiepusi biedrenēm. Viņa no bērnības zina, ka zagt ir slikti, tomēr to dara.

Taču, iekārojusi citas ciečas labumus, viņa uzzina, cik slikti ir apzagt savējos. Ne tikai dauzis, kamēr pulss stāsies, vēl iebāzīs galvu sūdu traukā, nosmērēs ar kakām vai izstrādās ko tamlīdzīgu… Un viss! Sēdi cik gribi — sīcenē vai lielenē, nekur tu nebūsi līdzvērtīga citām, vienmēr un visur tikai nicināma, otršķirīga būtne.

Atšķirībā no «mušķēm» un «rušķēm» «sušķes» var pazīt pēc pirmā acu uzmetiena. Tādēļ ka tās jau no dabas ir sliņķes un netireles. Viņām ir netīri, noskretuši papēži, saķepuši mati, beigti zobi un nelāgi smakojošas mutes, cauras zeķes, pēc sviedriem smirdošas, negludinātas drēbes. Ja «sušķe» nāk pie prāta un sāk rūpēties par savu ārieni, viņai ir iespējas celt savu sociālo statusu un izkļūt no «ādu» kategorijas. Taču tas atgadās reti, tādēļ viņas parasti samierinās ar savu stāvokli un nemēģina to mainīt.

Pēc «utu meklēšanas» jauniņā var kļūt par «pareizo» skuķi, bet var nonākt ari «ādu» rindās. Zojku, kā parasti, pārbaudīja pēc vakara jundas. Garajā grupas guļamtelpā ar divstāvu gultu, žargonā runājot, «divstāveņu» rindām, kā pieklājas, izslēdza elektrību, taču spilgtā kvarca laternu gaisma no āra lauzās iekšā pa aizkaru spraugām un, kliedējot krēslu, ļāva saskatīt ap «pieraksta» vietu sanākušo nepilngadīgo cieču augumu aprises.

Kāds iededza sveci,un šaudīgās uguntiņas rēgainajā gaismā melnajiem stāviem uzradās baltas un neizteiksmīgas sejas, kurās jaudās alkatīga ziņkāre. Uzmetusi kūkumu un rokas saņēmusi, Zojka satraukta stāvēja aktīva stūrī, bet ap viņu gultās un uz ķeblīšiem valdonīgi un pašapzinīgi bija sasēdušās «šiškas» — grupas neformālās līderes.

Plecīgajai, vīrišķīgajai laupītājai Oļai Peskovai jau bija apritējuši deviņpadsmit gadi, bet, pateicoties labajai uzvedībai, viņu nepārveda uz «lieleni» un atstāja nosēdēt atlikušo gadu bērnu zonā; uz matrača viņai līdzās graciozi atlaidusies sēdēja skaistā un slaidā Ļuda Kislova — Marķīze, pēc kuras mīlā tvīka lielā puse skuķu, bet Nadja Dugina viņas dēļ pat bija pārgriezusi vēnas; pati viltīgākā Neļka Burbuļace pielavījās jaunajai no sāniem un vērās viņā nomācošu skatienu, darot Zojku vēl tramīgāku un modinot viņā ļaunas priekšnojautas. Bosicīgā Valentīna Gusakova ar iesauku

Dzelonis, plati izlikusi palīkās kājas un ar plaukstām atbalstījusies pret ceļiem, urbās pierakstāmajā savām mazajām, bezkaunīgajām ačtelēm.

Mazliet nostāk drūzmējās «spicē» neietilpstošie, taču tai tuvu stāvošie «pareizie» skuķi, kuru vidū bija ari Svetka, pārējās raudzījās notiekošajā iztālēm no savām «škonkām». Pie pašām durvīm «ādu kaktā» čurnēja «rušķes» un «suš- ķes», klusībā cerēdamas, ka jauniņā pārbaudē izgāzīsies un nonāks viņu midzenī.

—    Kā sauc? Kur dzimusi? — noprasīja Peskova, kuru dēvēja par Oļegu Ivanoviču. Viņai bija īsi apgriezti, deniņos un pakausī izdzīti mati. Veļēns bez rokām un līdz ceļiem nogrieztas treniņbikses bija viss viņas ietērps. Uz kreisā augšdelma vīdēja tetovējums: glābšanas riņķis ar burulaivu iekšpusē, bet uz riņķa uzraksts «SELGA». Zojka nodomāja, ka muskuļainajai meitenei ir kāda saistība ar jūru, taču maldījās — abreviatūra nozīmēja «Saldas eņģelītes lūpiņas gaužām alkstu», bet pati zīme bija ķēvja [6] simbols.

—     Zoja Muravļova no Tihodonskas, — Zojka klusi atbildēja un, minēdama, kāds būs nākamais jautājums, turpināja: — simt četrdesmit ceturtais pants, otrā daļa [7] , termiņš divi gadi.

Tā atkal bija kļūme. Jaunatnācēju personiskajās lietās atspoguļotās oficiālās ziņas neizprotamā veidā uzreiz kļuva zināmas visai zonai. «Utu meklēšanā» tiek noskaidroti intīmāki fakti.

—   Vai tiesā izmuldējies? — noprasīja Dzelonis un iesita pa jauniņās priekšā saņemtajām rokām. — Stāvi taisni, kolhozi

Zojka atlaida rokas un saspringti pamāja.

—   Visi atzinās. Puikas savāca ar visām mantām, bet pie manis atrada divus gredzenus…

—   Ir nu gan zoss! — nosodīja Burbuļace. — Nekad ne- atzīsties!

Neļka lepojās ar savu viltību un mēdza lielīties, kā viņai bija izdevies sajaukt galvu izmeklētājam. Tiesa, labāk no tā viņai nekļuva.

Marķīze izstiepa skaisto kāju, kura bija apauta rozā čībā ar pušķi, — šādi tualetes priekšmeti bija stingri aizliegti un pasvītroja valkātājas sevišķumu. Arī no ruļļiem pēc iekšējās kārtības noteikumiem īsi apgrieztajos matos nebija nekādas jēgas, taču tie demonstrēja, ka viņa ir skaistule, kas pat zonas apstākļos rūpējas par savu izskatu.

—   Kur dzīvoji, ar ko čomojies? — nomurrāja zonas prima- donna, ar čības pušķi paraudama augšup jauniņās formas brunču malu. Zojka sarāvās un salīgojās.

—   Stāvi rāmi, kuce! — Kislova iebļāvās un sāpīgi iespēra Zojkai pa celi. Jauko sejiņu izķēmoja ārprāta grimase, it kā viņas pieklājīgajai maskai cauri lauztos īstā būtība. Patiesībā tā arī bija. Marķīze izcieta astoņus gadus brīvības atņemšanas par slepkavību aiz mantkārīgiem nolūkiem. Viņa bija ar cirvi nozūmējusi savu paziņu, lai pievāktu viņa desmit miljonus rubļu.

Tiesā, iepriekš ar sadedzinātu papīru un vārītu bieti uztaisījusi uzkrītošu meikapu, Kislova uzvedās nevis kā tiesājamā, bet gan kā aktrise — galvenās lomas tēlotāja. Tā bija skaistas, labi audzinātas un tīras, nežēlīgā dzīves ceļa sākumā kļūmīgu soli spērušas meitenes loma. Publika zālē jau nevarēja zināt, ka pārtraukumos konvojnieki rindas kārtībā dod viņai sūkāt; gaišo tēlu tomēr maitāja nevaldāmā mīmika, nejauši pasprukuši vulgāri vārdiņi un netikles daba, kas par varēm lauzās uz āru.

Kad noslepkavotā māte raudādama stāstīja, cik labs puisis bijis viņas dēls, Marķīze sāka smieties un paslēpa seju aiz apsūdzēto sola baijeras. Kārtējais liecinieks raksturoja Kislovu kā slampu, kas kuļas pa bāriem ar visādiem nēģeriem. Nu Marķīze saniknota pielēca kājās. Seja pauda ārkārtēju sašutumu, nāsis nervozi trīsuļoja.

—   Es protestēju! — viņa skaļi iekliedzās. — Laikā, kad valdība un visa padomju tauta no sirds tic proletāriskā internacionālisma principam, nevienam nav tiesību pārmest man draudzību ar Āfrikas valstu pilsoņiem!

Atstāt labu iespaidu uz tiesas sastāvu Kislovai neizde

vās, un viņa dabūja astoņus gadus — gandrīz maksimālo sodu nepilngadīgajiem.

—   Atbildi, tu kūša ute! — Viņa iespēra Zojkai vēlreiz.

—    Dzīvoju Bogatjanovkā… Staigāju ar Garo Gaļku, ar Rāmi… Pazinu Papagaili, Bļauri…

—   Svetiņ, kas tie tādi ir? — Marķīze nomurrāja pirmītējā tonī, vērsdamās pie pārbaudāmās novadnieces. Tāda bija ierastā kārtība. Meitenes varēja viena otru ari nepazīt, taču kopējiem paziņām katrā ziņā vajadzēja atklāties, un, ja tās būs autoritātes, tas jauniņajai nāks tikai par labu.

Svetka brīdi apdomājās. Ne Garo Gaļku, ne Rāmi viņa nepazina un nekad par tādiem nebija dzirdējusi, tikai Papagailis — kārnais pamuļķis ar idiotisko panka cekulu dažas reizes pinās pa kājām, bet draudzenes bija stāstījušas, ka viņš ir pilnīga niecība un galīgs impotents. Taču, to pasakot, viņa ievērojami sarežģītu jauniņajai dzīvi. Bet Zojka viņai patika. Vispirms jau pants — arī Svetka pati sēdēja par līdzdalību zādzībās. Arī āriene — samērīgi, lai ari pasīki sejas vaibsti, skumīgas, brūnas acis… Piedevām vēl novadniece, bet zonā tas nozīmē daudz, pat ja dzīvo simtiem kilometrus viena no otras, tik un tā «kaimiņienes», bet te no vienas pilsētas…

—    Pareizie skuķi, — viņa atbildēja. — Čaļi arī jēdzīgi.

—   Nu labi…

Marķīze it kā zaudēja interesi par notiekošo.

—   Ar mentiem ārpusē čupojies? — noprasīja Burbuļace.

Zojka izbijusies purināja galvu.

—    Vai kādam neesi sataisījusi sūdus? — noducināja «Oļegs Ivanovičs».

—   Vai kurkī tevi nav mērkuši sūdu traukā? — ar smīnu uz lupām painteresejās Burbuļace.

—    Nē…

Rādījās, ka «utu meklešana» beigsies laimīgi. Interese par notiekošo sāka noplakt.

—   Bet vai plēve tev vēl ir? — Marķīze piepeši pavaicāja, un «Oļegs Ivanovičs» saausījās.

Zojka nosarka.

«Nē! Saki — nē!» jauzdama ko nelāgu, Svetka domās čukstēja priekšā. «Galvenais tagad izkulties cauri, pēc tam pa kluso pārdursi, neviens neko neuzzinās…» Taču jauniņā viņas padomus nedzirdēja.

—    Ir… — viņa klusi atbildēja, tādējādi pielaizdama galveno kļūdu. Vakara klusumā atskanēja niknas klaigas.

—    Sūkātāja!

—    Vafeļ vecene!

—    Šmucmute!

Markīze iespēra Zojkai pa vēderu, Dzelonis ieķērās viņai matos, burbuļace no visas sirds bungoja pa muguru.

—    Draņķe! Laizītāja! Sūdubaļļa!

«Oļegs Ivanovičs» parakājās gultas skapīti un nesteidzīgi izņēma zupas karoti.

Jauniņo nogāza uz grīdas un spārdīja kājām. Viņa valstījās no vieniem sāniem uz otriem, pievilka kājas pie vēdera un ar rokām aizsedza galvu. «Oļegs Ivanovičs» rūpīgi nopētīja karoti, gluži kā ķirurgs pirms operācijas pārbauda instrumentus.

—    Izstiepiet viņu!

Jauniņo šķērsām iegrūda gultā, uzrāva viņai svārkus, norāva prastās kroņa apakšbikses. Šausmu paralizētā Zojka pat nepretojās.

—    Rādi šurp savu netīro caurumu!

«Oļegs Ivanovičs» atpleta tumsā blāvošās Zojkas kājas un, saliecis tās ceļos, gluži kā ginekologs savā krēslā apskatīja pacienti. Ķēvja acis drudžaini spīdēja, uz sejas izspiedās sviedru lāses. Marķīze uzmanīgi vēroja viņu un tikko jaušami smaidīja. Grupā iestājās klusums, tikai «ādu» kaktā notika dzīva sačukstēšanās.

«Oļegs Ivanovičs» notēmēja karotes kausiņu, nez kāpēc pagramstīja sauso miesu ar miklo roku un izdarīja strauju kustību. Zojka iekliedzās, bet Dzelonis tai pašā mirklī iesita viņai pa seju, un kliedziens aprāvās. Ķēvis sēkdams un čāpstinādams ilgi ar karoti vandījās jauniņās klēpī, Marķīze piepeši skaļi iesmējās:

—   Kas tu, Oļka, viņai abortu taisi? Nāvīgi dabīgi sanāk…

Burbuļace novilka krekliņu, atkņopēja krūšturi, atkailinādama savas ļenganās krūtis. Ap krūšu galiem zilēja šķībi burti, kas veidoja diezgan tradicionālo uzrakstu «Vienīgi tev». Nesteidzīgi nometusi svārkus, viņa novilka apakšbikses un koķeti pagorīja noļukušo pakaļu. Virs pauguriņa šelkai vīdēja vēl viens uzraksts: «Laipni lūdzam». Savus trīs gadus viņa bija dabūjusi par ļaunprātīgu huligānismu, kas izceļas ar sevišķu cinismu.

—   Sen man neviens nav dirsu laizījis! — viņa paziņoja un izteiksmīgi paskatījās un Zojku, kas aiz sāpēm bija sarāvusies kamoliņā. — Jā, un mīzt arī gribas…

Marķīze nometa čības un izstiepa kājas.

—    Lai vispirms nolaiza man papēžus…

Pirms kļūšanas par «rušķi» Zojkai vēl stāvēja priekšā daudzas pazemojošas procedūras, bet paglāba laimīgs gadījums — no durvju puses atskanēja īss svilpiens un apslāpēts kliedziens:

—    Mierā, apgaita!

Skuki pajuka uz visām pusēm un sakrita savās divstā- venes. kā uz burvja mājienu nodzisa svece, palika tikai nodevīgā dakts smarža. To, ar pūlēm iespraukusies pa durvīm, saoda arī Bumba — resnā praporščica ar mūžam neapmierinātu, zvērīgas izteiksmes apzīmogotu seju.

—    Kas te svilina sveces?! — dobji nodārdēja varenā vēdera balss. — Kur skatās aktīvs? Kur staršina, kur PPS*?

Aktīvistes klusēja kā ūdeni mutē ieņēmušas. Jau no paša «utu meklēšanas» sākuma viņas bija gatavas vienā mirklī izlikties cieši aizmigušas.

—   Skatieties man! — piedraudēja uzraudzības inspektore. — Vēlreiz iečiepstēsieties, noņemšu jūsu grupai piecus punktus!

—   Nu gan tev, ņerga, nospīdēja! — Burbuļace nikni nošņāca. — Nekas, rit turpināsim!

Bet nākamajā dienā Svetka piegāja pie Dzeloņa un Marķīzes, kas tai brīdī, noslēpušās aiz rūsai pa virsu nokrāsotas vecas ugunsdzēsēju mucas, smēķēja.

—   Paklau, čomenes, es esmu tai jaunajā ieķērusies, — viņa uzreiz pavēstīja. — Gribu viņu par savu «pusīti». Veselu gadu bez «ģimenes», apnicis…

Jāpiebilst, ka sieviešu kolonijās valda īpaša gaisotne. Tas, ka sēž vīrietis, daudzas simtgades represētajā Krievijā ir parasta lieta. Iekritis puikas gados, izlaists brīvībā, nodienējis armijā, iestājies darbā, iekritis atkal, iznācis laukā, apprecējies, kļuvis par tēvu, iespējams, vēlreiz iekritis. Atsevišķās sociālās grupās sodāmības trūkums pat tiek uzskatīts par izņēmuma gadījumu. Tāpēc jau viņš ir vīrietis, lai sēdētu. Viņš atsēž kārtējo termiņu, bet sieva akurāti sūta paciņas un brauc uz ilgajām vizītēm, vezdama līdzi mājas labumus un pati savu kūsīti. Kamēr viņai tas nenoriebjas, bet sievišķiem pacietības netrūkst, parasti tikai pie ceturtās vai piektās iesēšanās recidīvists kļūst par šķirteni.

* PPS — pārkāpumu profilakses sekcija.

Priekš sievišķiem šādas pacietības nepietiek ne sabiedriskajai domai, ne pašiem vīrišķiem. Ja sieviete nokļuvusi zonā, tas skaitās liels negods gan viņai pašai, gan viņas ģimenei, bet brīvībā viņa, kā likums, atgriežas jau šķīrusies. Tādēļ kompensē savu vientulību, vēl tepat saplūstot ar savām draudzenēm rūgtā, lesbiskā mīlestībā. Sieviešu ģimenes zonā ir daudz saliedētākas nekā brīvē, turklāt šeit virmo kaislības, kādas ārpusē vēl nav piedzīvotas. Slepkavības aiz greizsirdības, pašnāvības aiz nelaimīgas mīlestības, izsmalcinātas atriebības sāncensēm…

Mazgadīgo zonā šie procesi norit sevišķi saasināti. Kompensējot izstumtību no sabiedrības, nepilngadīgās ciečas rada pašas savu pasauli, kurā viņas ir kristāltīras un nevainīgas. Spriedums nav nekas cits kā ienaidnieku izperināta ļaundarība, skumjš un samezglots pārpratums vai svešas vainas pašaizliedzīgas uzņemšanās sekas. Pēc viņu nostāstiem, nevainības zaudēšana notikusi žilbinoši baltos, stērķelētos palagos kādā greznā viesnīcā vai kuijervilcienā, kas galvu reibinošā ātrumā traucies nakts melnajā nebūtībā, kāda žilbinoša un cēlsirdīga skaistuļa skaujās, degot pret viņu kvēlā mīlestībā.

Mīlestība šeit uznesta visaugstākajā pjedestālā, viens no visizplatītākajiem tetovējumiem — ikonisks iemīļotā tēls ar apmēram šādu uzrakstu: «Lai slavēts tavs vārds, Toļik». Mīlnieci nemulsina tas, ka Toļiks ir pusdebils narkomāns ar divām sodāmībām, pastāvīgs veneriskā dispansera klients, kurš jau sen aizmirsis par viņas eksistenci. Mīlniecei ne tik daudz vajadzīgs pats Toļiks, cik viņa esamība vispār. Un vēstules, ko viņa raksta pati sev viņa vārdā, palīdz tai rast spēku un cerības līdz atbrīvošanai. Sīcenē lesbiskā mīlestība uzzied daudz košāk nekā lielenē.

Tādēļ Svetkas lūgums bija saprotams, tomēr tas aizkaitināja Marķīzi.

—   Kas tev — pareizo skuķu nepiedek? Priekš kam jāpi- nas ar apķēzīto?

—    Viņa taču vēl nav apķēzīta! — Svetka nobēra. Tas bija ļoti svarīgi, un viņai bija taisnība: uzraudzes negaidītā ierašanās vakar bija iztraucējusi Zojkas pataisīšanu par «rušķi». Formāli viņa joprojām skaitījās tīra.

—    Nudien, — negaidīti viņu atbalstīja Dzelonis, kaut gan Svetka to vien bija gaidījusi: viņa zināja, ka Valkai Gusja- kovai Marķīzes skaistums ir kā dadzis acī un tādēļ viņā pret to mājo dziļa, centīgi slēpta nepatika. — «Utu meklēšanā» viņai nebija ne vainas, bet par to plēvi viņa pati iz- pļurkstējās!

—  Kā pati? Varbūt neviens viņai to nejautāja? — Marķīze sāka skaisties.

—   Tu pajautāji, viņa atbildēja! — Gusakova skaļi atcirta. Viņa bija kļuvusi sarkana. Šeit tikai ar autoritāti bija par maz, daudz ko izšķīra rupjš fiziskais spēks. Un šai ziņā Ļudkai pret Gusakovu izredžu nebija.

Marķīze iepūta dūmus Svetkai acīs un norima.

—   Labiņš. Nemīcīsim zemē. Lai dzīvo kā pareizs skuķis.

Zojkas liktenis bija izlemts. «Adām» par lieliem sirdēstiem, viņa palika grupas tīrajā galā un ieņēma vietu virs Svetkas guļvietas. Pēc pastāvošajām tradīcijām, «pareizie pāri» nemīlējās visu acu priekšā: augšējās guļvietas palagi tika nolaisti priekšā apakšējai guļvietai, izveidojot tādu kā telti, kas no trim pusēm slēpa notiekošo. Ceturtā bija siena. Tā tika uzburta nošķirtības ilūzija. «Mīles» parasti nedalījās «pimpīšos» un «pežiņās», gandrīz visas bija «visu varošas», kas pārmaiņus spēlēja gan vīrieša, gan sievietes lomu. Žargonā to sauca par «sintētiku».

Palagu telts skaņas neaizturēja. Kvēlākās meitenes kliedza, spiedza un raudāja, tā čīkstinādamas divstāvenes, ka notiekošajā varēja noklausīties visa grupa. «Vientuļnieces» māca skaudība, tādēļ viņas palīda zem segas un ņēmās ma- sturbēt. Taču tas viss notika pieklājības robežās.

Visiem redzot, brucināja vienīgi «ādas». «Oļegs Ivanovičs» izmetās pa pliko — tā, ka kļuva redzams vēdera lejas- galā šķībi uztetovētais, izmēru ziņā krietni pārspīlētais vīrieša loceklis, un gorīdamās devās uz «ādu» kaktu, turēdama rokā sava tetovējuma koka dubultnieku. Par ķēvja un grupas «pimpīšu» upuriem parasti kļuva «mušķes» un «rušķes», «sušķes», saprotams, tika apsmādētas. Kārtējam upurim «Oļegs Ivanovičs» uzklupa kā zvērs: rūkdama, stenēdama, kliegdama, lopiski miezerēdama nabadzītes vagīnu, kas nereti neizturēja un pārplūda asinīm.

Marķīze mēdza bezkaunīgi nostāties uz gultas, un viena vai pat divas «ādas» vienlaikus izlaizīja viņas jutīgās vietiņas. Tas viņu sevišķi neuzbudināja, viņa tikai nicinoši smaidīja, un šķita, ka baudu viņai sagādāja nevis sajūtas, bet gan «rušķu» pazemošana. Starp citu, neraugoties uz daudzu pareizo skuķu kvēlajām jūtām, pastāvīgas «pusītes» viņai nebija.

Bet Svetka un Zojka nebija sevišķi temperamentīgas, tādēļ viņu «ģimenes» telti nekādas afrikāniskas kaislības nekūsāja. Dažreiz pieklājības pēc pabakstīja viena otru ar pirkstiem, bet pakāpeniski pārtrauca arī to. Tomēr ģimenes dzīvi imitēt bija nepieciešams, tādēļ viņas regulāri «uzcēla telti», kailas gulēja blakus un, negribīgi šūpodamas gultu, sačukstējās «par dzīvi».

Svetkai bija iegriezti trīs gadi, viens nu jau bija aiz muguras. Arī Zojkai bija divi gadi sēžami. Iespējams, ka viņas tiktu atbrīvotas vienā laikā, ja vien kādu no viņām neatbrīvotu pirms termiņa. «Grēku» Svetkai nebija, un viņa bija domājusi par «aiztīšanos» pirms laika, lai gan no «pareizā» skuķa puses tā būtu cūcība: savs laiks jānosēž «līdz zvanam» — tieši tik, cik rakstīts spriedumā, lai nebūtu nekādas zemošanās mentiem un lai šie nedomātu, ka esi viņiem pateicību parādā. Abas saprata: ja Zojka paliks viena, bez atbalsta, tad viņai klāsies plāni.

—  Sūds ar visu, gan jau noturēšos, — viņa uzmundrināja sevi. — Paņemšu dakšiņu un iespraudīšu kādai maitai plū- čos!

—   Atkal sūdi…

—   Tad ieduršu rokā, lai patur dispanserā… Gan jau nosēdēšu. — Tad abas drūmi klusēja.

Ārpusē, aiz «ģimenes telts» auduma sienām, Marķīze skaļi stāstīja savu dzīvesstāstu.

—   Tiesā es biju kā konfektīte… Uzkrāsojos, uzvilku kameras labākās lupatas… Kā pārtraukumā ielaida pie āžiem, konvoja seržants, mani ieraugot, gandrīz beidza! «Ļauj,» saka, «kaut drusciņ pabakstīties, es tev tūlīt bēgšanu sarīkošu!» Bet es šim pretī: «Vari bakstīt savus zaldātiņus, āzi, kaut uz pilnu klapi!»

Visas saprata, ka Marķīze bezkaunīgi melo. Ja sastrīdēsies ar konvoju, tad vāks. Nevedīs tevi uz tualeti, apmīzīsies, nekādas «labākās lupatas» nelīdzēs. Un ne tādu kloķi vien var ielikt. Piemēram, noliks autoķurķi saulē un noturēs lieku stundiņu… Vai to pašu salā… Vai atņems cigaretes. Reizītes trīs atsūkāsi, cita runa, cigarešu paciņa kabatā, pīpē cik gribi…

Zaldāti aizcietušies, nikni pec suņa, tie savu dabūs it visur: autoķurķī, uz tiesu vedot, ir tad pamanās savus metamos caur restēm izbāzt, bet etapā vagonķurķī… Toties pēc tam, kad atved uz zonu, tad sieviešu prieciņus var aizmirst. Te gan priekšnieks, gan vietnieki, gan grupu vadītājas un audzinātājas — sievietes vien tāpat kā viss pārējais personāls. Paliek tikai tetovētie ķēvji ar koka pipeļiem. Puļķis paliek puļķis, tas parasti tiek «ādām». «Ģimenēs» ar lielu mīlestību šuj mazus garenus maisiņus, kurus piestampā ar siltu biezputru, — un iet tā lieta! Tikai kura katra putra tur vis neder — vislabākā ir griķu vai grūbu, tās tur formu. Bet prosas vai mannas… No tām nav nekādas jēgas!

—   Kāpēc es viņu nositu? — Kislova turpināja savu atklāsmi. — Viņš mani krāpa! Aiz muguras sagājās ar vienu planc- ku. Tas man bija par daudz…

Ari tie bija klaji meli. Viņa bija safleitējusi, ka pazīstami čaļi varot no Vācijas atdzīt labu mašīnu. Paziņa bija atnesis naudu, nolicis sainīti uz galda, bet Marķīze pasniegusi šim šampūnu, sak, aizej izmazgā galvu, tev mati netīri… Viņš paklausīja. Droši vien domāja, ka šī viņam pēc tam atdosies. Saziepējās, bet tad, kaut kādas nojautas mudināts, atvēra acis, bet spogulī rēgojās Marķīzes savaikstītais ģīmis un cirtienam pacelts gaļas cirvis… Krakš! Un krūtis pušu. Šis izbailēs viņu atgrūda un izmetās no dzīvokļa, paguva vēl pakampt sainīti… Bet uz ielas pakrita un pēc dažām stundām slimnīcā nomira. Taču liecināt vēl paguva…

Svetka noņēma palagus.

Marķīze viņai aicinoši pamāja.

—    Nāciet, meitenes, paklausieties manu dzīvesstāstu…

—   Tūlīt, Ļuda, mēs jau nākam, — atbildēja Svetka.

Blakus divstāvenē Dzelonis par vairākām konservu kārbām tetovēja kādu «muški». Trīs visparastākās adatas bija sasietas ar vienkāršu baltu diegu, Dzelonis iemērca asās smailes tušā un iedūra ādā, atstādama uz tās kārtējo punktiņu. Punktiņiem vajadzēja pārvērsties par ābolu ar kātiņu, lapiņu un šādu parakstu: «Petja, 1993. gada 1. janvārī» — datums, kad nezināmais Petja bija laupījis «mušķei» jaunavības rotu. Līdzās novietotais ābola paraugzīmējums izskatījās līdzenāks un glītāks nekā uz jaunkundzes gurna uztetovētais.

Parasta lieta: lai uztaisītu labu tetovējumu, nepieciešama liela pieredze un spēcīga vīrieša roka. Sieviešu zonās bildītes iznāk daudz primitīvākas un prastākas. Bet mazgadīgajām no tādas pieredzes vispār nav ne smakas… Tādēļ viņas parasti tetovē tekstus vai dažnedažādus divdomīgus saīsinājumus, piemēram, «Gulbīte». Kāds gan šai vietai sakars ar putniem? Saprotams, nekāds. Patiesībā tas nozīmē: «Gribi uzlēkt labai bābai, īstenā tev es.» Vai banālais ciskas uzraksts: «Tikai vīram». Un bultiņa, lai nevienam nerastos šaubas, par ko ir runa. Uzrakstu pretrunīgā nozīme nevienu nemulsina: kreisā ciska var uzaicināt visus gribētājus: «Laipni lūdzam», bet labā brīdināt: «Nepiederošiem ieeja aizliegta».

Svetkai vēl brīvībā kāds čalis bija uztetovējis uz dibena mušiņu, tomēr ar to viņai bija gana. Zonā gan tā ir tāda kā prestiža lieta, kas palīdz celt autoritāti, bet atgriezīsies mājās, un tur pavisam cita attieksme: noģērbsies — un uzreiz skaidrs, ka esi sēdējusi. Nodzīt pa labam, ar narkozi, sanāk baigi dārgi, tad nu skuķi maisa mangānu ar sēru, slapina ar ūdeni un liek kompreses uz vajadzīgās vietas — kur tās noēd ādas virsslāni. Tā divās trijās reizēs vari atbrīvoties no saviem ornamentiem, taču rētas tik un tā paliek uz visu mūžu. Tādēļ viņa raudzīja atrunāt arī Zojku, bet šī, muļķīte, bija cieši izlēmusi uz gurna uztetovēt dzeloņstiepļu apvītu rozi, kas nozīmēja, ka sešpadsmit gadi viņai apritējuši zonā.

Svetkas un Zojkas «ģimenīte» izrādījās saskanīga, un gada laikā viņas ne reizi nesaķildojās. Kad Svetkai tuvojās nosacītā pirmstermiņa atbrīvošana, abas «pusītes» iešņāpa pirkstos, samaisīja asinis, uzpilināja tās uz papīrīša, uz kura bija rakstīts mūžīgas savstarpējas uzticības zvērests, tad sadedzināja to un pelnus izkaisīja zonas vējos. Tagad viņas, pēc zonas priekšstatiem, bija kļuvušas tādas kā radinieces. Un ne sitamas nedrīkstēja nodot viena otru.

* * *

Šķībā paziņa Karatists tiešām izrādījās dūšīgs puisis — ap metru deviņdesmit augumā un tā ap simtu svarā.

—    Sergejs, — viņš stādījās priekšā, spiezdams Alekša roku. Šķībais labvēlīgi noraudzījās šai norisē. Viņš zināja, ka tas ir loti nozīmīgs brīdis, kas daudz ko izšķirs kopējā lietā. Ari Alekss bija atskārtis, ka tukšu salmu kulšana beigusies un nu viņš nonācis pie līnijas, aiz kuras atpakaļceļa vairs nebūs. Piepeši zuda vēlēšanās spert pēdējo — izšķirošo soli.

—    Pa gramiņam? — Šķībais lika priekšā.

Iepazīšanās notika sporta kompleksa «Progress» masāžas centrā. Agrāk tas atradās mazā skabūzītī, pirtspriekšā, taču nesen parka pusē bija uzcelta piebūve, un nu Šķībā saimniecība bija ievērojami paplašinājusies; plaša priekštelpa, kabinets, uzgaidāmā istaba, ģērbtuve…

Piebūvē varēja ieiet no parka puses vai ari no galvenās ēkas, bet otrās durvis masieris bija aizslēdzis un izmantoja tās vienīgi tad, kad gribēja nokļūt pirtī. Nez no kurienes bija uzradušās labas mēbeles, dārgi aizkari un nepieciešamais aprīkojums.

—   Nu gan tu esi iedzīvojies! — Alekss aplaida riņķī sajūsminātu skatu. — Kā tev tas izdevās?

—   Atradās sponsori, — masieris pavēstīja, taču tālākos skaidrojumos neielaidās.

Uz augstā un šaurā masāžas galda saimnieks izklāja avīzi, izlika uz tās divas puslitrenes, skārdeņu bunti, vārītus kartupeļus un sudrabaino, kaltēto raudu saišķi.

—   Kas tas par šņabi? — Alekss vērīgi nopētīja pudeles.

—    Nebaidies, šis ir īsts, — Šķībais mierināja. — Es to vienmēr pērku vienā vietā — pie Saškas. Viņš man ļergu nesmērētu.

—    Etiķetes liekas normālas… Arī korķi turas stingri…

Alekss saskaloja pudeles saturu un ātri apgrieza to otrādi.

Nelielajā virpulītī, kas bija sagriezies pudeles dibenā, lēni uzpeldēja mazi gaisa burbulīši.

—   Nu redzi! — Šķībais izraudzījās prāvāku raudu, ierasti nolauza tai galvu un sāka izmanīgi lobīt sudrabotās zvīņas. — Ja tā būtu ļerga, spirts slikti jauktos ar ūdeni un burbuļi būtu kā minerālītī…

—    Lai iet, nosmēķēsim… — Alekss attaisīja pudeli un salēja šņabi glāzēs.

Sergejs pavīpsnāja.

—   Atcerējos vienu gadījumu. Reiz divi veči, jau krietni pāri pussimtam, viens no viņiem atvaļināts apakšpulkvedis, paņēmuši vienu pudelīti, atnākuši mājās, sataisījuši zacenīti… Bet maizes nav. Apakšpulkvedis kūlies uz veikalu, bet saimniekam rores kalst, nevar apvaldīties, iemet pusglāzi un nomirst! Otrs atgriežas, bet pušelnieks beigts! Baigi noveicās, citādi ari būtu zem zemes…

—   Pasakas… — Alekss neapmierināti noburkšķēja. Viņš bija aizdomīgs, un tam nepatika čugunlējēji.

—    Nē, Seijoga nekad nefleitē, — Šķībais nostājās viņa pusē. — Viņš «ātrajos» rukā par feldšeri; ja ko saka, tad kā uz acs!

—    Bet kā tu zini, kur es strādāju? — Karatists bija izbrīnīts, — mums tādas runas nav bijis…

Šķībais iesmējās.

—    Redzēju tevi uzdevumu augstumos! Pieripinājāt pie vienas mājas, dakteris pa priekšu, bet tu ar koferīti no pakaļas, sapūties kā tītars…

—    Ko tad nepienāci klāt?

—    Braucu garām mašīnā. Un vai nu kāda jēga darba laikā maisīties pa kājām…

Notīrījis kaltēto zivi un vairākus kartupeļus, Šķībais nepacietīgi saberzēja rokas.

—    Nu tad līkop uz iepazīšanos!

Viņam patika grozīties pašā notikumu virpulī, kaut ko organizēt, kārtot visādas lietas, kādu pamācīt… Alekss uzskatīja, ka vienaudžu vidū viņš nav diez cik autoritatīvs, tādēļ vairāk turas pie jaunatnes, bet viņš, Alekss, ļauj tam justies vajadzīgam un nozīmīgam.

Viņi iedzēra šņabi, bet Šķībais vēl uzmeta pa virsu alu, tad iestūķēja mutē brūngano, gar maliņām caurspīdīgo zivs gabaliņu, nokoda pusi kartupeļa un, svētlaimīgi novaikstījies, ņēmās gremot.

Sergejs tiesāja zivi pa savai modei: saņēmis to aiz astes, pārplēsa gareniski pušu, norāva garās muguras spuras, tad nokasīja zvīņas. Šī maniere ļāva viņā atpazīt dzimušu tiho- donskieti. Alekss bija mērenās joslas iedzīvotājs, kurš uz dzīvi pie Donas bija pārcēlies nesen, tāpēc zivis tīrīt neprata un ari par to garšu sevišķi nejūsmoja. Šobrīd viņš uzkoda šņabim kartupeļus un bez sevišķas jūsmas vēroja, kā draugi dzer alu un sukā iekšā kaltēto zivi.

—   Paklau, Sergej, ir runāšana, — ātri zelēdams, nomurmināja Šķībais.

—   Tu labāk pasaki man, cik tu uz šitā galda sievišķus esi izvicojis? — tas uzjautāja.

—    Ooo… — Šķībais izvalbīja acis. — Bet par to vēlāk. Sievišķi būs ari šoreiz, Svetka atvedīs divas draudzenes. Bet vispirms par lietu.

—    Nē, vispirms iedzersim, — Sergejs viņu palaboja.

Pēc otrās porcijas Aleksam kļuva jautri, bailes no pēdējā —

izšķirošā soļa pagaisa.

—   Nu, cik sievišķus tad tu uz šitā galdiņa esi izvillojis? — Sergejs nelikās mierā.

—    Gandrīz vai visas, kuras esmu masējis, — Šķībais pieticīgā tonī atzinās. — Taču tagad tomēr parunāsim par ko citu. Ir viena tāda lieta…

—   Kas tā par lietu? — Atlēts bija apēdis zivs muguriņu un nu ņēmās rūpīgi skrubināt tievās asakas.

—    Gribam pasūtīt vienu tipu, — Šķībais paskaidroja.

—   Nemaz vairs neļauj Aleksam dzīvot, taisās dot vilka pasi. Bet vai tu varēsi sameklēt īstos cilvēkus?

Sergejs paņēma nākamo zivi un ar troksni pārplēsa pušu.

—   Cilvēki atradīsies. Bijusi tikai nauda… Bet kas viņš ir par putnu?

—   Pastāsti, Aleks, — greizais Vovčiks uzmundrinoši pasmaidīja.

—     Nikolajs Ivanovičs Žoltijs. Žoltijs ir viņa uzvārds. Supermārketa būdeļu kurators un šo to firē arī Centrāltirgū. Piegriezis man skābekli, draņķis tāds, kauč vai nosprāgsti…

Karatists nevērīgi atmeta ar roku, tas nozīmēja, ka tā

nav vina darīšana. »

—    Bet cik tu vari maksāt?

—    Cik tad vajag? Šitās ceniņas es nepārzinu… Sergejs brīdi apdomājās, bet viņa stiprie pirksti nerima tīrīt zivi.

—   Visādas. Tas atkarīgs no cilvēka. Jo lielāks, jo dārgāks. Tāpat kā šitās zivteles… Varbūt tūkstoš zaļo, varbūt simttūkstoš. Bet varbūt miljons rubļu…

—   Nu tad uzzini. Trīs tūkstošus varēšu samaksāt, vairāk man pašreiz nav. Kad uzņemšu apgriezienus, varēšu piemest vēl…

—   Tādas lietas uz krīta neiet, — Sergejs nopietni teica.

—    Bet uzzināt var, kauč vai rīt pat.

Viņi pabeidza tukšot otro pudeli. Vairākas reizes kāds klauvēja pie slēgtajām durvīm, taču Šķībais neatvēra. Ar noslēpumainu seju viņš izņēma no galda atvilktnes divas tumši brūnas krellītes.

—     Dzintara. — Viņš izteiksmīgi piemiedza Aleksam.

—   Var iedzīt ari abas. Sergejs palīdzēs, viņš taču mums ir feldšeris.

Iereibušais Alekss sākumā nesaprata, par ko ir runa. Beidzot viņam pielēca.

—    Nē… Divas negribu. Pietiks ar šito…

Viņš norādīja uz mazāko ovālo krellīti. Šķībais pielika tai metāla lineālu.

—  Vienpadsmit reiz astoņi milimetri. Bet otrā vienpadsmit reiz vienpadsmit. Dzen lielo — tev pašam nekādas starpības, bet sievišķiem daudz patīkamāk. Jau pēc pirmās reizes nevarēsi no viņām atkauties…

—    Ko jūs tur funktierējat? — Sergejs tiesāja jau trešo zivi, piedzerdams pārpalikušo alu.

—   Tūlīt redzēsi…

Šķībais izbrīvēja galda stūri, nolika tur grāmatu «Masāžas pamati», pārklāja to ar plēves maisiņu, saberza pulverī vairākas streptocīda tabletes, nez no kurienes izvilka mazu spirta pudelīti un skrūvgriezi ar noasinātu galu. Prasmīgi, acīm redzami ar sevi lepodamies, viņš nošvirkstināja sērkociņu. Dzeltenā liesmiņa nedroši apskāva robaino, ar vīli saskrāpēto un āmuru sadauzīto asumu, brīdi to palaizīja un saplaka, atstādama uz baltā metāla kvēpu kārtiņu.

—    Ar šito apgrauzto skrūvgriezi? Vai tad skalpeļa vai žiletes nav?

—   Muļķi, tas ir speciāli! Gluds griezums ilgi dzīst, bet robains aizvilksies jau pēc trim dienām!

Šķībais samērcēja spirtā vates gabaliņu, tad ar to notīrīja skrūvgrieža galu un abas krellītes.

—    Nu, kuru izvēlējies?

—   Velns tevi rāvis, liec lielo, — Alekss noteica ar šķību smaidiņu. — Bet vai tas nav sāpīgi?

—   Sīkums, — uzmundrināja vecākais biedrs. — Velc tik bikses nost un liec savu pežu metru uz bībeles.

Visa «sputņika» palaišana neprasīja vairāk par trim minūtēm. Alekss atbalstījās pret galda malu, tad, uzlicis savu vīrieša lepnumu uz plēves v apklātās grāmatas, saviebās kā īsts moceklis un novērsās. Šķībais atstiepa ādiņu, pameklēja vietu, kur mazāk asinsvadu, piegrūda skrūvgriezi un tad blieza ar dūri pa kātu. Asums pārcirta ādu un iedūrās grāmatā. Plēvi slacīja asinis. Alekss iebļāvās.

—   Viss, viss…

Sakoncentrējies Šķībais ar veiklu kustību iegrūda asiņojošajā brūcē vispirms vienu, tad otru krellīti. Joprojām novērstu skatienu pacients žēli īdēja.

—   Viss, viss…

Ar spirtā samērcēto vates pikucīti Šķībais notīrīja brūci, tam atkal sekoja jaunizceptā Kazanovas kliedziens.

—   Viss, viss…

Tad viņš pietuvināja izoperētajam orgānam sasprindzinātu plaukstu un izdarīja ar to vairākas riņķveida kustības uz labo un kreiso pusi, it kā grasītos glāstīt bīstami piebriedušo, taču pagaidām bezspēcīgo miesu. Asiņošana pierima.

—   Nu gan tu laid! — Sergejs bija sajūsmināts. — Kā tev tas izdodas?

—  Viss, viss… — it kā būdams transā, atkārtoja Šķībais; šķita, ka viņš nemaz nebija dzirdējis jautājumu.

Biezā kārtā apkaisījis brūci ar saberzto streptocīdu, viņš pārsēja orgānu ar marles saiti un tikai pēc tam atguva parasto izskatu.

—    Darīts! — Plakanajā sejā staroja priecīgs smaids.

—   Trīs dieniņas apstrāvošu, un viss! Pēc nedēļas noņemsi provi ar Svētku, tikai prātīgi, citādi pušums būs vaļā. Bet manis ārstētie parasti dzīst labi…

Šķīb ais bija kļuvis ļoti jautrs un dzīvīgs. Parpalikušo spirtu viņš ielēja glāzē, pielēja klāt krāna ūdeni, pasniedza silto un duļķaino šķidrumu Aleksam.

—    Še tev pēcoperācijas narkoze. Zonā tāda vien tika dota. Bet tu vēl piedevām dabūji arī pirms operācijas. Proti novērtēt!

Alekss ar joni izmeta pretigo dziru, kurai pēc tam alkatīgi uzkoda kartupeli.

—   Bet tu teici, ka nesāpēšot! — viņš pārmeta draugam un nopētīja galdu, acīmredzot kaut ko meklēdams un nevarēdams atrast.

—    Paklau, bet kur ir otra bumbiņa?

—  Abas pie vietas… Labāk likt vienā paņēmienā, — Šķībais lietpratīgi atbildēja.

—   Traks esi! — Alekss aiz sašutuma gandrīz aizrijās.

—    Vai es tev prasīju taisīt man kukurūzas vāli?!

—    Ko tu bļausties? Es tikai gribēju kā labāk. — Šķībais jutās aizvainots. — Ja negribi, varu izņemt, pats pēc tam nožēlosi…

—   Kā tad tu to izņemsi? — Alekss noprasīja raudulīgā balsī.

—    Pavisam vienkārši. Izspiedīšu laukā — un darīts!

—   Varbūt tev tas ir tik vienkārši… Ko tad nu vairs tur ložņāt…

—   Pareizi, — Sergejs bija vienisprātis ar Šķībā pacientu.

—   Tikai baciļus ievazāsiet.

Šķībais nokopa operācijas instrumentus.

—    Ko tu uztraucies! Ja vajadzēs, ar žiletīti pārgriezīsi, un laukā būs. Tad nu gan liela muiža! Kad puikas iekrīt par «kūšu seifiem», tad mudīgi iztīrās…

—    Kāpēc? — painteresējās Sergejs.

—   Tāpēc, ka tā ir uzkrītoša pazīme, — Šķībais apmierināti skaidroja. — Sievišķis stāstīs, ka tev metamajā kaut kas bijis iešūts, žēlosies, ka tu viņu gandrīz uz pusēm esi pārplēsis. Tevi vedīs pie daktera, bet tas neko neatradīs!

—    Kā neatradīs? Bet brūce?

—   Viņa taču nebūs vaimanājusi par brūci, bet gan par lodīti! Brūce ir pavisam kas cits… Vai mazums kā tā radusies. Gribēji nodzīt kūsu un sagriezies… Advokātam padoms atradīsies.

Pie ārdurvīm klauvēja, bez šaubām, pēc iepriekš norunāta šifra: sitiens, pauze, trīs sitieni, pauze, divi sitieni.

—   Svetka ar saviem sievišķiem. — Šķībais devās uz durvju pusi.

—   Pagaidi, ļauj vismaz bikses uzvilkt, — Alekss sarosījās.

—    Priekš kam, tik un tā būs jāvelk nost…

—    Kur nu, es šodien izlaižu!

Biedrā neklausīdamies, Šķībais noklikšķināja slēdzeni.

—    Ko tik ilgi čammājaties? — atskanēja Svetkas balss.

—   Skat, kā iekārtojies, kaut tūlīt ver bordeli vaļā! Vai ir ko ieņukāt? Citādi mums jau kurkšķ vēderi…

Viņas bija trīs. Divas ierastās: mūžīgajās džinsenēs un krosenēs nevīžīgi tērptā Svetka, viņas sirdsdraudzene Zojka novazātā, nepieklājīgi īsā kleitā, kas līdz augšai atkailināja brangās ciskas, kuras bija iestilpātas izbalējušās zeķbiksēs, — parastais jautras laika pakavēšanas sieviešu kolektīvs.

Trešā daiļava izrādījās svešiniece, viņa nepavisam neiederējās šai kompānijā un acīm redzami pārstāvēja pavisam citu līmeni: slaika, ar labu frizūru un prasmīgi uzliktu meik- apu, pūkainais dzeltenais džemperis izcēla stāvās krūtis, bet piegulošās leopardkrāsas bikses apspīlēja kalsnos apaļumus un garās, muskuļotās kājas, kas bija ieautas tādās pašās leopardkrāsas kurpēs. Svešiniece atšķīrās no savām biedrenēm, tāpat kā skaistumkaraliene atšķiras no pirmajā piegājienā atsijātajām pretendentēm. Viņa neiecietīgi vērās apkārt un melanholiski žļembāja košļeni.

—    Ko blenžat? — Svetka sabozās. — Tā ir Violeta. Arī viņai gribas ēst, mēs saskrējāmies ar viņu pie «Safīra».

—    Čau, zēni! — Svešiniece graciozi pamāja un vērīgi nopētīja visus klātesošos. Alekss mudīgi aizrāva bikšpriekšu un saviebās no sāpēm. Viņa tikko manāmi pavīpsnāja.

Jā, šī bija no Centra vecenēm. Un nebija noslēpums, ka viņa zina savu vērtību. Luksusmaukas Šķībā ūķī vēl nebija rādījušās: pirmkārt jau viņš bija paskops rēķinātājs, kurš uzskatīja, ka visiem sievišķiem kājstarpes ir vienādas, tādēļ nav vērts tērēties par to, ko var dabūt gandrīz par pliku velti. Pie tam šādiem putniņiem patika pavisam citas vietas… Ar Violetas ierašanos gan Šķībais pats, gan viņa draugi atskārta, ka jaunais masāžas kabinets nebūt nav tā glaunākā vieta zemes virsū.

—    Nāciet vien iekšā, meitenes, — Šķībais skubināja.

—   Tūlīt sarunāšu pirti un kaut ko pasūtīšu bārā… Bet tu, Svetiņ, nāc man līdzi!

Viņš šķita atdzīvojies un zaudējis ierasto miegainību. Arī Sergejs kļuva mundrāks, izrieza spēcīgās krūtis un iztaisnoja varenos plecus. Tikai Alekss jutās kā pēdīgais muļķis.

—    Tu, Vovčik, nu gan esi viens draņķis! Atradis īsto bridi…

Vīna draugi no sirds nosmējās. Smieklos locīdamies, Šķībais atvēra iekšējās durvis, taču, iegājis sporta kompleksā, acumirklī kļuva nopietns.

—    No kurienes vina uzradās? — viņš nobēra, satvēris

Svetku aiz pleca.

—    Kā — no kurienes? Es viņu simt gadus pazīstu!

—  Tomēr agrāk šurp nevedi! — Melnās acis hipnotizēja meiteni. — Bet šoreiz atvedi. Vai viņa pati uzprasījās?

—   Novāc savu pleznu, sāp taču! — Svetka ar joni izrāvās.

—   Ļenka saslimusi, Vaļuška aizbraukusi pie mātes, mēs ar Zojku gājām un domājām, ko varētu uzaicināt. Te skatāmies — pie «Safīra» šī planierē. Kas un kā, no kurienes uz kurieni, nāc tik līdzi! No sākuma viņa nemaz negribēja, bet kad uzdzirda par tevi… «A, tas ekstrasenss,» saka, «taisnība, ka viņš varot nodzīt grūtniecību?» Un nāca līdzi…

—   Ak tā, — Šķībais atviegloti nopūtās.

—     Ko tu viņai piekasies? Normāls skuķis! Strādā pie Tomkas Fedotovas!

—   Sen?

—    Kur tas laiks! Ko tu ņemies?

Šķībais klusēja, smagu skatienu urbdamies Svetkas izbrīnīti ieplestajās pelēkajās acis.

—   Neko… — viņš nomurmināja un nomierinājās. — Man nepatīk visādas dīvainības. No kurienes tāda caca man piepeši uzkritusi uz galvas? Jādomā, viņa vienā vakarā savus trīssimt zaļos sakāš…

—   Tev tak saka, ka grib dabūt nost vēderu!

Šķībais kļuva domīgs.

—    Nu tā ir cita lieta. Ejam pasūtīt cāļus…

Svetka pavīpsnāja:

—   Tik un tā tu viņai neko nenodzīsi, tukša muldēšana, nekas vairāk. Cik abortus neesmu taisījusi!

—     Kā kuro reizi sanāk, — Šķībais nosmīnēja. Viņam atkal uzlabojās garastāvoklis, un tas atkal bija vecais labais Vovčiks. Kad Svetka to atskārta, viņa nevarēja noturēties, nepajautājusi:

—    No kā tu baidies? Tevi menti ar suņiem meklē, vai?

—   Aizveries! — viņš atcirta un uzmeta Svetkai tādu skatienu, ka viņa iekoda mēlē.

Pēc stundas prieki pirtī sasniedza savu apogeju. Plašā, ar koku apdarinātā un tepiķiem izklātā istaba smaržoja pēc ēdiena, alkohola un tabakas. Meitenes iegūlušās ērtajos, mīkstajos krēslos. Viņas bija notiesājušas grilētos cālīšus, saldajā iebaudījušas banānus un apelsīnus, iemalkojušas konjaku un šampanieti, tagad ar patiku smēķēja garas melnas cigaretes. Kavalieri bija godam izpildījuši savu programmas daļu, un nu pienākusi viņu kārta.

—  Varbūt uzspēlēsim pudelīti, — Šķībais ierosināja. Viņš maksāja gandrīz par visu, ari pirti bija sarunājis, tādēļ uzskatīja, ka ir tiesīgs noteikt toni. — Griezīsim, un pie kura apstāsies, tas kaut ko novilks.

—   Priekš kam visu sarežģīt? — Violeta nosmīkņāja. — Es pati izģērbšos. Te uz galda. Derētu tikai uzlikt mūziciņu.

Pieskrējusi pie televizora, viņa nospieda vairākas podziņas, nometa kurpes un viegli uzlēca uz galda.

—  Viens! — Viņa norāva svīteri, saņurcīja to un pasvieda krāšņo kamolu Šķībajam.

—    Divi! — Melnais mežģīņu krūšturis sekoja svīterim. Violeta sāka dejot, spicās krūtis ar rozā galiņiem elastīgi lēkāja dejas taktī.

Uz ekrāna rēgojās vietējās programmas galviņa, un melodija galīgi nepiederējās striptīzam, taču meitene nošvīkstināja rāvējslēdzi, un nesaskaņai neviens vairs nepiegrieza vērību.

—    Triīīs… — Viņa novilka, slidinādama leopardkrāsas audumu arvien zemāk un zemāk, atklādama klātesošo skatieniem garo kāju gludo ādu.

—     Uzmanību, — oficiāli stingrā balsī noteica diktors, kurš pa to starpu bija parādījies ekrānā. — Šodien kādā no Tihodonskas centra pagalmiem notikusi divkārša slepkavība…

Violeta sastinga, paliekusies uz priekšu. Leopardkrāsas audums palika karājoties pie potītēm.

—  Turpini, turpini, — Šķībais nepacietīgi iesaucās. — Tagad katru dienu kādu novāc. Tāpēc jau nevajag sabojāt visus priekus!

Violeta novilka bikses un pameta tās Šķībajam, tad pagriezās, lai visi varētu viņu kārtīgi aplūkot. Viņa palika stāvam melnās mežģīņu biksītēs: priekšā niecīgs trijstūrītis, bet aizmugurē gluži nekā, tādēļ ka tievā mežģīņu sloksnīte pazuda starp apaļumiem. Uz kreisā greznojās krāsains tetovējums: pavērta jutekliska mutīte ar līdzeniem, baltiem zobiņiem, starp kuriem izbāzta draiska mēlīte.

Svetka un Zojka manāmi saskāba: viņām bija prastāka veļa, kuru tās novilka nemanāmi, kaut kur kaktiņā. Ari augumi viņām bija pavisam citādi, bet viņu tetovējumi nebija tapuši vis supermodernā tetovēšanas salonā, bet gan skuķu kolonijā vai kaut kādā bosiku ūķī. Un tie izskatījās kā ķēpājumi uz sētas salīdzinājumā ar gleznu no mākslas galerijas.

—   Nevajadzēja to govi ņemt līdzi, — Zojka nīgri nošņāca.

—    Paskat, kā iztaisās!

—   Četriīī, — nodziedāja Violeta un ķērās pie biksītēm.

—   Nogalināto personības noskaidrotas, — turpināja diktors. Violeta mazliet saminstinājās, uzmanīgi raudzīdamās Šķībā sejā.

—   Tie ir mūsu pilsētas iedzīvotāji: divdesmittrīsgadīgais Aleksandrs Samsonovs un viņa vienaudzis Sergejs Koroļovs. Abi bez pastāvīgas nodarbošanās…

Šķībajam atkārās žoklis, apaļā, ieplacinātā seja norasoja sviedru lāsēm, itin kā simtiem mazu adatiņu būtu sabakstījušas ādas maisu ar ūdeni.

—   Turpini, Viola, turpini! — Sergejs alka tālāko skatu.

—  Turpini, — viņam piebalsoja līdz šim atturīgais Alekss.

—   Četriīī, — viņa novilka biksītes un pasvieda gaisīgo mežģīņu kamoliņu Sergejam.

—   Gatavs! — Pacēlusi rokas, meitene paklanījās. Viņas kūsis bija epilēts kroņa formā.

—   Visus, kam kaut kas zināms par minētā nozieguma apstākļiem, lūdzam paziņot pa telefoniem…

—   Kas tev kaiš, Vovči'k? — Alekss pamanīja drauga pārvēršanos. — Vai tu viņus pazini?

Šķībais nobraucīja seju, ielēja pusglāzi konjaka un izdzēra to vienā paņēmienā.

—   Nē. Kur tu to rāvi? — viņš aizsmakušā balsī atbildēja.

—    Ejam sviedrēties!

Alekša skatiens pauda neizpratni. Pēc idejas tagad vajadzēja notikt pavisam kam citam.

Piepeši šķita, ka Šķībais atjēdzas.

—    Bet kāpēc jūs vēl esat apģērbtas? — viņš iekliedzās un sagrāba Zojku aiz rokām. — Tūlīt iemetīšu baseinā ar visām drēbēm! Tūlīt nāciet bariņā!

Svetka un Zojka iebizoja ģērbtuvē. Šķībais pats sāka steidzīgi izmesties un visbeidzot palika stāvam garās zilās apakšbiksēs ar dzelteniem raibumiņiem. Sergejs, piedrāzies pie galda, alkatīgi sagrāba Violetu un klusēdams vilka viņu uz lāvu. Šķībais novilka apakšbikses, un visi varēja pārliecināties, ka viņš ir gatavs sākt.

—       Pagaidi, pagaidi! — Alekss apsauca atlētu. — Pie mums tā nav pieņemts. Visi kopā. Vispirms jāuzspēlē kāda spēle. «Margrietiņa», «minēšana» vai «devītnieks»…

Tas negribīgi nolika meiteni uz grīdas.

—    Kas tu par spēlētāju! Ar savu apbindēto pipeli…

—   Nekas, es patiesāšu, — atjokoja Alekss. Kā no mātes miesām nācis, Šķībais, Violetu vai acīm apēzdams, atbalstīja savu biedru:

—    Mēs abi paspēlēsimies. Iebāzīsim katrai pa reizītei, lai min veselas. Kuru biežāk uzminēs, tas vinnējis. Bet zaudētājs maksā simt zaļo.

—   Ja tikai Sergejam arī ir bumbiņa, — gurdeni noteica Violeta, uzmanīgi pētīdama Šķībā metamo. — Citādi mēs tevi uzreiz atminēsim.

—     Vajadzēja iešūt, — masieris greizi nosmīnēja. Bija jūtams, ka viņš vēl nav īsti savā ādā. — Ja vēlies, kaut tūlīt, ko?

—    Pareizi, ka tūlīt, — Alekss ļauni priecājās.

Karatists sāka smieties.

—    Mums pietiks ar vienu invalīdu.

Istabā atgriezās Svetka un Zojka. Arī viņu kūši bija izdzīti, taču uz Violetas fona abas izskatījās visai nožēlojami. Zojkai uz gurna rēgojās sarkana rēta, kas bija radusies, nodzenot tetovējumu.

—    Nu ko tad spēlēsim? — mākslotā jautrībā noprasīja Svetka. Viņa labi zināja, ka, nonākot pie galvenā, daudzas atšķirības pagaist.

—   Minētu ar minēšanu! — pasludināja Šķībais. — Simt tūkstošus bankā.

—  Tas nav godīgi, — iebilda Zojka. — Mūs tu jau pazīsti, bet viņu ne. Uzminēsi uzreiz!

—   Toties Sergejs nepazīst nevienu, — Šķībais atbildēja. — Un cik tad nu es jūs pazīstu? Pasūkā savādāk — un tumša bilde!

Šim nolūkam bija sagādāts speciāls palags ar diviem apaļiem caurumiem. Drošības labad atlētam un masierim vēl aizsēja acis, tad viņi izstiepa sev priekšā palagu un izbāza pa caurumiem iespaidīgos daiktus. Alekss sekoja, lai viss noritētu pēc noteikumiem.

Meitenes atradās palaga otrā pusē un pieplaka katram orgānam tieši vienu minūti. Darīja to vēsā mierā, bez kādām emocijām, it kā noliektos pie stacijas strūklaciņām ar dzeramo ūdeni. Alekss uzņēma laiku.

—    Svēta! — Karatists teica Zojkai.

—    Zojka! — viņš teica Svetkai.

—    Violeta! — viņš uzminēja, vēl pirms bija aizritējusi minūte.

Ari Šķībais sajauca Svētku ar Zojku, bet nekļūdīgi uzminēja Violetu.

—  Viņa to dara pavisam citādi, — minētāji pavēstīja Aleksam. — Ne ar vienu nesajauksi!

—    Ko tad viņa tik sevišķu dara! — unisonā protestēja zaudētāju sirdsbalsis. Uzvarētāja pieticīgi smaidīja savu gurdeno smaidu. Tiesnesis sniedza viņai divus simtniekus, bet Violeta tikai pakratīja galvu.

—    Lai tiek meitenēm.

Augstsirdība un dāsnums maķenīt mīkstināja uzvarēto sirdis, un viņas izteica vēlēšanos turpināt sacīksti. Tagad meičas pielieca pārbaudes agregātiem dupšus un, cenzdamās pēc iespējas mazāk palīdzēt ar rokām, spraudās tiem virsū. Ari šis kontakts turpinājās tieši minūti. Atkal uzvarētāja izrādījās Violeta, lai gan šoreiz rezultāts nebija tik pārliecinošs — viņu atpazina, bet varbūt ari uzminēja tikai Sergejs. Balva atkal tika ziedota zaudētājām.

Beidza ar «margrietiņu». Meitenes sastājās ap žurnālu galdiņu, atbalstījās pret to ar rokām, bet Šķībais un Karatists devās pa apli, proporcionāli savām simpātijām veltot attiecīgu uzmanību katrai no dāmām. Alekss, dusmās lādēdams savu vecāko biedru, no dziļā krēsla noraudzījās notiekošajā. Simpātijas acīm redzami piederēja abu iepriekšējo konkursu uzvarētājai, un savu ceļojumu abi pabeidza viņā. Violeta pirmā devās uz dušām, tādējādi rādot priekšzīmi biedrenēm, kuras viņai sekoja.

—    Priekš «margrietiņas» par maz sievišķu, — paziņoja Šķībais. — Zonā es čomojos ar vienu veci, kurš bija cēlis Bratskas HES. Tur, šis saka, dukurējuši pa kādām piecpadsmit vismaz.

—   Ari šeit tas iespējams, — Sergejs vienaldzīgi noteica.

—       Bet «deviņnieku» tur spēlējuši tā, — kad masieris sāka savu stāstāmo, izsist viņu no sliedēm nebija iespējams. — Deviņus sievišķus aplī, katrs dalībnieks ieliek naudu alus kausiņā, bet kausiņu uzliek devītajai uz muguras. Un atiet, katrai pa trim grūdieniem; kurš beidz devītajā, savāc visu banku.

—     Vai sievišķiem ar ko piešķieba? — painteresējās Alekss.

Šķīb ais kļuva domīgs. Viņš mīlēja precizitāti.

—   Tas netika stāstīts. Man liekas, ka ne.

—    Labāk pasaki — kā tev patika Violeta? — iejaucās Sergejs.

—    Pa pirmo! — Šķībais pievēra acis. — Pat izmestā piķa nav žēl! Lai gan…

Pēkšņā doma lika viņam pasmaidīt.

—   Pēc tam taču varēsim tām mērkaķenēm atkal atņemt! Ja jau šīs pašas neprata godam nopelnīt un saņēma, tā teikt, par pliku paldies, taisnībai galu galā jābūt! Starp citu, ja tiekat ķurķī, nekad nespēlējiet kārtis par pliku paldies!

—    Kāpēc? — Sergejs bija nesaprašanā. — Ja jau piķa nav?

—  Tāpēc, ka tā ir tikai tāda nerrošana! — masieris azartiski skaidroja. — Jauniņo paaicina saspēlēt kārtis, un šis kā pie bikts, sak, nav ne naudiņas, ne smēķu, ne tējiņas, ne ņammas… īsi sakot, nav ne draņķa! Bet šo tikai mierina: nekas, uzspēlēsim par pliku paldies. Labi? Labi! Kā gan lai šis, nabags, zinātu, ka likme — paša pakaļa! To viņam lemts uzzināt tikai beigās, kad šis jau būs apspēlēts un viss bars klups pie pačas…

—    Paga, — sportists izrādīja satraukumu. — Kā tad ir pareizi jāatbild? Uz ko tad jāspēlē?

—   Jāsaka: uz neko. Skaidri un saprotami.

—    Nē. — Sergejs pakratīja galvu. — Ja jau tur tā ķer pie vārda, tad tev taisnība nebūs nekad. Tik un tā — kā gribēs, tā izdarīsies.

—   Tā vis nesaki, — Šķībais negribēja piekrist. — Ir «likums». Ir Novērotājs. Kā es te stāvu…

Taču tad viņš sadrūma.

—   Diemžel ari šo likumu pārkāpj. Patvaļai tagad nav ne gala, ne malas. Likums nemaz neatļauj tā kuru katru pakaļot. Tikai, ja pelnīts. Ja trāpās kāds izvarotājs, jo sevišķi bērnu… To izvālēs ar glanci. Bet bez vajadzības nedrīkst. Tādēļ ka katrs izčakarētais ir pirmais mentu palīgs. Kārtīgi cilvēki no tāda novēršas, un ari viņam pie dem nav nekas meklējams, tādēļ, savas bēdas sūdzēdams, viņš aizskries uz operatīvo daļu palēkdamies…

Šķībais dziļi nopūtās.

—   Lai gan… Ne jau tikai «gaiļi» sūdzas. Menti prot piemeklēt pareizās atslēdziņas, citreiz pataisa par kuņas gabaliem ari normālus čaļus. Par piemēru, šodien mēs te sēžam un pļāpājam, visi savējie, neviena sveša, bet varbūt jau rīt tie miskastnieki zinās mūsu runas vārds vārdā!

—   Kā zinās? Kādā veidā? — sportists turpināja tincināt.

—     Pavisam vienkārši. Varbūt kāds papūtīs. Varbūt tu pats esi tas ziņotājs, bet varbūt viņš. — Šķībais norādīja uz Alekšu. — Bet varbūt es. Ko tu par mani vispār zini vai tikpat labi es par tevi? Es labi pazīstu vienīgi sevi pašu…

Atgriezās meičas, un bīstamo virzienu ņēmusī saruna rimās. Šādas runas visai bieži beidzas ar purnu dauzīšanu vai pat ar nažu cīņām. Tādēļ ka noziedzīgajā vidē un tai pietuvinātajās aprindās «pūš» ļoti daudzi. Turklāt labi informatori ir tik kārtīgi konspirējušies, ka nevienam pat prātā neienāk turēt viņus aizdomās. Bosiki to zina, tādēļ tur aizdomās ikvienu. Un bieži maldās.

—     Ejam pie manis, — Šķībais skubināja. Viņš acīm redzami nevarēja beigt tīksmināties par jaunajām telpām. Sporta kompleksā neviena vairs nebija, vienīgi dežurante sēdēja vestibilā pie izejas. Nesastopot savā ceļā neviena cilvēka, kompānija pa glumo garā gaiteņa linoleja grīdu nogāja līdz vēl nekrāsotajām koka durvīm. Šķībais atslēdza tās, un viņi atkal atradās piebūvē.

—   Pa pirmo! — noteica Alekss. — Ej un nāc, kad gribi… Un nerēgojies nevienam acīs!

—   Jā gan! — Saimnieks lepni pamāja. — Te var taisīt tādus ļembastus…

Viņi izdzēra atiikušo šņabi. Meitenes vars nevēlējās, turklāt bija beigušās uzkodas. Puiši aizdarīja mēriņu, paostot zivs ādu.

—   Un kādi pigoriņi vēl tai zonā ir? — noprasīja sportists.

—    Tur tādu ir ka mudž! — Šķībais atbildēja ar tādu pašlepnumu, it kā pats tos visus būtu izdomājis. — Mēle vienmēr jātur aiz zobiem. Par stulbu runāšanu var noraudes. Vai esi ievērojis, kā arestanti uzvedas brīvībā? Nerunīgi, tādi lēnīgi. Lai kaut ko izdabūtu, jāprasa reizes trīs. Vai zini, kādēļ?

—    Kādēļ?

—    Tādēļ, ka visu labi apdomā un apsver, ko teikt un kā… Tukšas runas tur nav cieņā. Nedrīkst maisīties citu sarunās! Tāpēc jau šie jauniņos saskuldurē, lai šie izmuldās šķērsām un izpelnās sukas. Vienreiz pie pārsūtīšanas pats redzēju: divi sēž un trin mēles: «Nu kā to jampampiņu sauca, kas pirmais uzlaidās kosmosā? Andrejs Gagarins?» Bet otrs atbild: «Tak ne jau Andrejs, Sergejs!» Bet blakus viens vīrelis ņem un ievēkšķas: «Nekā, puiši, šo tak sauca par Juriju. Jurijs Gagarins…»

Šķībais pasmaidīja.

—    Bet šie to vien gaida. Pielec nabaga vīrelim klāt kā tādi vilki: «Kas ,tad tu tāds esi? Ko jaucies svešās sarunās? Vai tev kāds ko prasa?» Vīrelis tik bola acis: «Ko, kas? Es jau neko…» Knapi atpirkās ar cigarešu paku… Bet tur tā ir liela manta!

Masieris tēvišķi papliķēja Sergeja plecu.

—   Tad nu atceries: nonāksi zonā — muti ciet.

—   Ak tu, spalvainā mēle! — tas sirsnības uzplūdos nodūdoja.

Pie ārdurvīm sparīgi pieklauvēja.

—   Kas tur dauzās, — Šķībais nopukojās un gāja atvērt. Alekss viņam sekoja.

Uz lievenīša stāvēja divi puiši. Bija tumšs, un sejas nevarēja saskatīt. Tikai cigarešu oglītes izgaismoja masīvos zodus un miklās lūpas, kas tā vien atgādināja rozā tārpus.

—   Kurš te ir tas saimnieks? — uzreiz noprasīja garākais.

—    Es, — atbildēja Šķībais.

—     Bet kas tas tāds? — Viņš ar cigareti norādīja uz Alekšu.

—   Mans draugs.

—    Lai paiet maliņā. Mums ar tevi tāda intīma saruna.

Šķībais pamāja, un Alekss atgriezās piebūvē, taču palika turpat pie durvīm un kāri tvēra katru vārdu.

—   Paklau, bračiņ, te nav nekādas kārtības… Bodīte vaļā, piķis nāk griezdamies, bet «jumta» tev nav un nevienam nemaksā… Tā tas neies. Ja gribi strādāt, dalies.

—   Ar ko? — Šķībais mierīgi pajautāja.

Alekss nobrīnījās par biedra aukstasinību. Pats viņš it labi sajuta no puišiem strāvojošo draudīgumu un paša nervu spriedzi.

—   Ar mums, — tikpat mierīgi atbildēja reketieris.

—    Un kas jūs tādi būtu?

—   Ko tu te dirsies?! — agresīvi iejaucās otrs puisis. — Kad tev liek, tad maksā!

—   Tu, brālīt, te man kaut ko mudrī, — Šķībais apcerīgi noteica. — Uzreiz redzams, ka zonā kāju neesi spēris. Bet es tur rāvos astoņus gadus! Tāpēc jautāju vēlreiz — kam es būtu parādā? Tev? Tad saki savu vārdu un palamu, pasaki, kamējie esat… Citādi nav te ko tirgu taisīt! Ķeriet citus frantiņus!

—   Tev, brālīt balto, taisnība, — atkal ierunājās pirmais puisis. — Par tādu Bokseri būsi dzirdējis? Mēs esam viņējie. Es esmu Lauzējs, bet viņš — Bullītis.

—    Tā jau pavisam cita runa, — teica Šķībais. — Tikai jūs kaut ko putrojat. Man jau viens «jumts» ir.

—   Kas tas par «jumtu»? — atkal iejaucās Bullītis. — Šitā ir Boksera teritorija. Viņš te ir vienīgais «jumiķis»!

—  Tad ar pašu Bokseri arī aprunāšos, — Šķībais pielika sarunai punktu.

Puiši aizgāja, pēc pāris minūtēm tumsā ierūcās aizbraucoša mašīna. Šķībais atgriezās un aizslēdza aiz sevis durvis.

—   Paklau, Vovčik, kas tagad notiks? — pavaicāja Alekss, kurš joprojām nevarēja nomierināties.

—    Nekas, gan jau tiksim skaidrībā, — tas pārliecināti atbildēja, un Alekss lieku reizi pārliecinājās, ka cietuma universitāte ir tā labākā dzīves skola.

—     Kas tur bija atnācis? — Sergejs viņus sagaidīja ar jautājumu. Viņš slinki spaidīja Zojku, bet bija nomanāms, ka ne ar ko interesantu tas nebeigsies.

—    Klienti, — Šķībais vienaldzīgi atbildēja. — Es pierakstīju viņus uz rītdienu.

—    Nu, puiši, laiks izklīst — Violeta piecēlās. — Ir jau vēls.

Šķībais paglaudīja viņas dupsīti.

—    Paklau, Violeta, rīt ejam uz krogu, kādu vien vēlies. Sarunāts?

Meitene pamāja.

—   Atstāj telefoniņu, piezvanīšu, un norunāsim.

—    Man nav telefona.

—    Tad pieraksti manējo. Tas ir sardzenes, gan mani pasauks.

—    Lai notiek.

Violeta pierakstīja sešus ciparus.

—    Piezvani rit, tā ap pieciem.

—    Sarunāts.

Taču Violeta piezvanīja no telefona automāta jau pēc kādām četrdesmit minūtēm, bet pa citu numuru, kurš viņai nebija nekur pierakstīts, taču to viņa atcerējās no galvas.

—   Viņš tos pazīst. Pat cilvēka ģīmi zaudēja, sasvīda kā kaķis un pat parunāt vairs nevarēja. Bet, kad Alekss apvaicājās, neatzinās.

—   Labi, Malvīne, malacis, — teica cilvēks otrā galā. — Vai pasvīst ar dabūji?

—    Kā moris.

Tas nozīmēja, ka viņa izdarījusi visu, kas no viņas ticis prasīts, pēc pilnas programmas, bez jebkādas izlikšanās.

Cilvēks līdzjūtīgi nopūtās.

—    Nu, atpūties, meitenīt. Uz redzēšanos!

Šķībā bažas bija apstiprinājušās par pilniem simt procentiem. Tādēļ ka Violetas, meitenes ar operatīvo pseidonīmu Malvīne, sarunbiedrs bija milicijas apakšpulkvedis Koreņevs, Tihodonskas, bet varbūt pat visa Ziemeļkaukāza reģiona labākais aģentūrists.

Piektā nodaļa LAPSAS KOMBINĀCIJAS

«… Daudz prātīgāk ir no sākta gala iedzīt bailes nekā būt mīļam un labam: cilvēki mazāk bīsies nodarīt pāri tam, kas izrādījis pret tiem tikai siltas jūtas, nekā tam, kas uzdzen tiem šermuļus. Jo mīlestība taču turas vienīgi uz pateicības saitēm, bet, tā kā ļaudis ir muļķi, šīs saites trūkst katrā viņiem izdevīgā gadījumā. Savukārt bijība sakņojas bailēs, kas nepamet tevi nekad.»

Nikolo Makiavelli «Valdnieks»

Malvīne piezvanīja Lapsam, kad pulkstenis jau bija pāri pusnaktij. Viņš bija cerējis, ka šī ziņa pieliks punktu operatīvajam darbam meklēšanas lietā «Ceļmala». Taču pēdējās dienās bija saņemta informācija, kas galīgi samežģīja jau šķietami atklāto lietu.

' Pa dienu kabinetā ienāca visai samulsušais Huzārs, kurš bija atgriezies no kratīšanas Degļa dzīvoklī.

—   Neko neatradām, — viņš pavēstīja, taču neba jau tikai šī neveiksme, bija modinājusi viņā bažas: noziedznieki prot slēpt bīstamos pierādījumus, un nebūt ne katra kratīšana dod vēlamos rezultātus.

—   Kaut kas mums nesaskan, — Huzārs turpināja. — Pārbaudījām viņa gaitas uzbrukumu datumos — trijos gadījumos viņam ir dzelžains alibi! Pēdējā reizē viņš jau no rīta galīgi pietempies aizfurķīts uz atskurbtuvi!

—   Tas nu gan ir numurs! — Lapsa bija izbrīnīts.

Taču ar to pārsteigumi neibeidzās. Dažas stundas vēlāk

līdzīgas ziņas atnesa ari Vološins, kurš nodarbojās ar Samso- novu. Dzīvoklī nekas nebija atrasts, bet uzbrukuma dienās Samsons, kā parasti, pildījis savus miesassarga pienākumus pie kāda no Tihodonskas komersantiem, pavadījis šefu viņa darīšanās; viņu bija redzējuši daudz savstarpēji nesaistītu cilvēku.

Ceturto Pečenkova nosaukto līdzdalībnieku — kaut kādu tur Grigorjevu — vispār neizdevās noskaidrot. Tas, ka viņš netika atrasts ar adrešu biroja starpniecību, vēl bija saprotams — nu, dzīvoja bez pieraksta. To, ka viņa nebija pilsētā, ari varēja viegli izskaidrot — nobijies un aizlaidies. Taču tas, ka viņu nekad nebija redzējuši ne paša Pečenkova paziņas un kaimiņi, ņe tie, kas grozījās ap Degli un Sam- sonu, nudien šķita neiedomājami. Tādu neredzamo cilvēku nav, ja vien viņš nav izdomāts acu aizmālēšanai.

—   Nu ko… Tad iesim atskaitīties priekšniecībai. — Lapsa sadrūma pavisam. Šai situācijā viņš izskatījās pēc pilnīga idiota, ja ne vēl pēc kā sliktāka…

—    Tātad kopaina ir šāda, — Kolorādo Vabole pielika punktu, kad viņam priekšā tika novietoti savāktie materiāli. — Pečenkovs norāda uz Koroļovu un Samsonovu. Bet vini ar lietu nekādi nav saistīti, turklāt viņiem ir alibi. Visticamāk, ka tā vienkārši ir vainas uzvelšana. Ja pieņemam, ka Pečenkovs bijis informēts par Korojova un Samsonova nāvi, tad viss skaidrs: novelt vainu uz miroņiem ir iemīļots šīs sugas vīru paņēmiens. Bet kā, sēžot kamerā, viņš varēja to uzzināt?

Nirkovs, atgāzies krēslā, urdīgi vērās Lapsā. Tas klusēja. Ko tur lai saka? Protams, Vabole varēja zināt, ka Lapsa vedis aizturēto uz slepkavības vietu. Pat ja nezinātu, tad tuvākajā laikā noteikti to uzzinās. Un viņa secinājumi radīs visai loģisku izskaidrojumu: operatīvās nodaļas priekšnieka neprofesionālā rīcība devusi ierosmi turpmākai aizturētā rīcībai un novedusi izmeklēšanu strupceļā. Vai vēl ļaunāk: Koreņevs piespiedis aizturēto sevi nomelnot, lai tādējādi demonstrētu sava darba efektivitāti. Ko šeit var iebilst? Tā tas tiešām izskatās!

Kolorādo Vabole hipnotizēja Koreņevu, it kā gaidīdams, kā nu šis taisnosies. Taču Lapsam bija dzelžains attaisnojums: par Degli Pečenkovs kamerā pateica Mežainim, vēl pirms uzzināja, ka tas ir nogalināts! Taču viņš nevarēja «izgaismot» Mežaini! Viņu vajadzēja no tā visa izpiņķēt laukā, tādēļ ka tieši viņš, Lapsa, bija sūtījis viņu tur, kur to gribēja nogalināt! Un nogalinātu ari, ja viņš pats par sevi neparūpētos!

Pauze vilkās garumā, Nirkovs saprata, ka taisnošanās nesekos.

—   Un šī dubultslepkavība pie paša īslaicīgās aizturēšanas izolatora… — Ģenerālis domīgi turpināja. — Sakritība? Dīvaina sakritība…

Atgriezies savā kabinetā, Lapsa uzzīmēja vienkāršu shēmu: aplīti, kurā ierakstīja Pečenkova uzvārdu, tad no tā novilka divas punktotas bultiņas, kas atdūrās pret aplīšiem ar uzrakstiem «Deglis» un «Masieris Vovčiks». Pēdējais novērojamais jau bija noskaidrots — Vladimirs Ivanovičs Roga- ļevs, trīsdesmit deviņus gadus vecs, septiņdesmit sestajā gadā sodīts par līdzdalību «Spoku» bandā, notiesāts uz astoņiem gadiem, izcietis septiņus ar pusi. Pēc atbrīvošanas nekādās kriminālās būšanās nav iepinies. Tagad vajadzēja noskaidrot, vai viņš bijis saistīts ar Degli un Samsonu. Ja viņš tos nepazīst, tātad Pečenkovs no tiesas nosaucis visus, kas tai brīdī iešāvušies prātā… Tad šo divu slepkavība tiešām ir ārkārtīgi neticama sakritība!

«Stop!» Lapsa pats sevi apsauca. «Kāda, jupis rāvis, sakritība, ja tie «buļļi» uzrunājuši Mežaini ar viņa pseidonīmu? Un vispār — tādas sakritības nemaz nemēdz būt!»

Tomēr viņš satikās ar Malvīni un deva viņai uzdevumu. Kā nākas noinstruēja, pat pateica, cikos vietējā televīzija pārraidīs informāciju par notikušo. Un lūk, rezultāts: Ro- gaļevs pazīst nogalinātos. Tātad Pečenkovs nebūt nav nosaucis viņus uz labu laimi…

Atkal iezvanījās telefons.

—   Nenoskaidrots numurs, — pavēstīja automātiskā numuru noteikšanas sistēma. Sevišķi neizbrīnījies, lapsa pacēla klausuli. Viņam varēja piezvanīt katrā laikā no jebkura telefona. — Labvakar, Filip Mihailovič! Vai nepamodināju? — Vīrieša balss bija viņam pilnīgi sveša. — Došu jums kādu padomiņu. Nebāziet degunu «Zelta loka» darīšanās. Nekas labs nav gaidāms, atminieties «Tihprombanku». Hondačevs pats sev ziepes savārījis un vēl mums gaisu jauc. Trīs tūkstoši nav tāda riska vērti. Labāk turieties pa gabalu.

Svešinieks runāja ļoti mierīgi. Bija jūtams, ka viņš par sevi ir visai pārliecināts.

—   Kas tur runā? — aiz tīras inerces Lapsa uzdeva muļķīgu jautājumu.

—    Uz redzēšanos, Filip Mihailovič!

Otrā galā nolika klausuli.

Ārkārtēji uzbudināts, Lapsa sāka staigāt pa dzīvokli. Viņam bija trīsdesmit astoņi gadi, no kuriem sešpadsmit pavadīti, strādājot operatīvo darbu; protams, viņam bija nācies uzklausīt draudus — gan aci pret aci, gan pa telefonu, gan lasīt tos kļūdainās lapelēs… Taču tas viss bija sen, kad viņš vēl nebija kļuvis par Lapsu, kad autoritātes oreols vēl nespēja atņemt draudētājiem visu patiku pabiedēt ašo mentu…

Pēdējos gados nekas tāds nebija atgadījies un nemaz nevarēja atgadīties: pēc Šamaņa radinieka nogalēšanas, kuru kriminālās Tihodonskas sabiedriskā doma nekļūdīgi saistīja ar viņu, pēc tam kad kādi nezināmi ļaudis bija izrēķinājušies ar «aptaurēto» bandu, kura bija noslepkavojusi viņa draugu, pēc paša Šamaņa pēkšņās nāves tieši tai brīdī, kad tas bija nostājies viņam' ceļā, pat pēdīgo pilsētas narkomānu vidū neatrastos neviena, kurš gribētu šādi izaicināt likteni. Taču vēlīnais zvans liecināja, ka nu šādi ļaudis tomēr uzradušies…

Lapsa piegāja pie loga un piespieda pieri stiklam. Viņš dzīvoja sešpadsmitstāvu blāķa astotajā stāvā Lielajā Prospektā, un lejā pletās pilsētas centra rajons, ko tā ari dēvēja — Centrālais. Gar Lielo Prospektu stiepās paretu vēl degošo laternu virtene, spilgti apgaismotas dārgu veikalu vitrīnas, bāru un kafejnīcu logi radīja svētku sajūtu. Prospektam pieguļošās ielas grima tumsā, tur valdīja ikdiena un bezmērķīgi klimta sadzērušos vai sanarkojušos sīkaļu varzas, kuras, kā to labi zina profesionāļi, ir bīstamas ar savu neparedza- mību un nemotivēto nežēlību, upurus meklēja laupītāji un izvarotāji, savu mazvērtību kompensēja sašņabojušies huligāni, novēlojušies gājēji steidzās mājup, cerēdami izvairīties no šīm nakts briesmām.

Kādu kilometru no «blāķa» atradās Centrālā rajona nodaļa un pilsētas īslaicīgās aizturēšanas izolators, turpat netālu bija pagalms, kurā Koļerovs nolaida no kājas bandītus, kas viņam uzklupa; kaut kur nakts melnumā slapstījās ari pats Mežainis, kuram viņš bija aizliedzis atgriezties mājās; kaut kur mierīgi krāca, rija vai kopojās jūda, kurš bija viņu nodevis; kaut kur šai pašā tumsībā, apspriezdami situāciju, iedzēra un uzkoda ļaudis, no kuriem viņš tikko bija saņēmis brīdinājumu.

Bez šaubām, tie bija ļoti labi informēti cilvēki, tie zināja, cik viņam maksāja Hondačevs, lai gan nauda tika pasniegta zem Četrām acīm, no rokas rokā, un, saprotams, nekādos papīros tas neatspoguļojās. Arī rīkojās viņi nopietni: nesēja granātu pie durvju roktura, nešaudījās pa logiem, tāpat neiz- raudzījās citas — lētas un trokšņainas iebaidīšanas metodes, bet nebija ne mazāko šaubu, ka viņi nekavējoties pie tādām ķersies, kad uzskatīs par nepieciešamu novākt viņu no ceļa… Jau pats zvans bija gana daiļrunīgs. Viņi zina Lapsas operatīvās iespējas un droši vien pieļauj, ka viņš varētu tos izskaitļot, taču tik un tā nebaidās no viņa, nebaidās ari no visas aiz viņa stāvošās milicijas sistēmas…

Tādēļ ka šoreiz runa ir par vienu miljonu dolāru, bet, kad apgrozās šādas summas, cilvēki nebaidās vairs ne velna. Izņemot šāvienu pierē vai automāta kārtu vēderā. Taču, pat baidoties no tiešas fiziskas izrēķināšanās, viņi piemirst par to, kad galvā lielā nauda. Un tagad, tur tā sēžot, iedzerot, uzkožot un spriedelējot, kā uz mentu būs iedarbojies vēlīnais zvans, viņiem pat prātā nenāk, ka durvis var sasprāgt lupatu lēveros, bet ailē parādīties vairāki maskoti stāvi ar uzvilktiem automātiem rokās.

Lapsa juta, ka basās kājas uz rakstainā ozola parketa pagalam nosalušas, un no kabineta iegāja zālē, kur grīda bija izklāta ar mīkstu, tīkami elastīgu paklāju, atvēra bāru, pārcilāja pudeles, izraudzījās mīksta samta maisiņa ieskauto «Karaļkroni», ielēja dzērienu garā, augšgalā nedaudz paplašinātā glāzītē, iemeta tajā piecus ledus gabaliņus, dažas citrona šķēlītes, atslīga ērtā, mīkstā krēslā un sakustināja roku, klausīdamies, kā ledus gabaliņi, klusi džinkstēdami, sitas pret stiklu un klaudz cits pret citu.

Pēdējā laikā, par spīti valdošajam uzskatam, ka «kandža paliek kandža», viskijs nāca modē, un Lapsa, nosmēķējis vairākas šķirnes, ari bija pie tā pieradinājies. Izrādījās, pareizi dzerot, tas ir tīri interesants un tīkams dzēriens. Turklāt Lapsa izdarīja vairākus atklājumus: piemēram, ka plašāk pazīstamajam «Džonijam Volkeram» ir veseli četri veidi, sākot no paša demokrātiskākā, septiņus gadus izturētā «Red label», līdz aristokrātiskajam «Blue label» ar divdesmit piecu gadu izturējumu, kurš maksāja miljons divsimt pudelē. Tomēr vairāk viņam pie sirds gāja ne tik satriecoši dārgie, taču daudz maigākie viskiji «Džeks Kolsons», «Čivas Rigal» un «Karaļkronis».

Aizraušanās ar viskiju nav raksturīga parastam milicijas darbiniekam, kura alga atļauj dzert vienīgi tēvzemes šņabi, tāpat trīsistabu dzīvoklis ar labu interjeru vientuļam apakšpulkvedim nebija ierasta lieta. Un tagad, sūkdams atdzesēto dzintarkrāsas šķidrumu, kas maigi svilināja mēli, Lapsa piepeši sev pavaicāja: par ko gan galu galā viņš sevi uzskatīja?

Tikko saņemtie draudi nebija saistīti ar viņa darbu milicijā: atlika tikai pabēgt maliņā, un nopietnie ļaudis aizmirsīs viņu uz visiem laikiem. Dubultslepkavību izdarījuša aģenta piesegšana ari bija likumpārkāpums un dienesta instrukciju neievērošana. Kad Mežainis ar atkārušos žokli bija pavēstījis par notikušo, viņam bez jebkādas sentimentalitātes vajadzēja to aizturēt un nogādāt Centrālā rajona nodaļā. Tieši šī vēlme noskaidrot ar meklēšanas lietu «Ceļmala» saistītos noziedzniekus ļāva atpazīt viņā vecā kaluma mentu… Bet, ja viņš vienkārši atmestu savu apņemšanos un nodotu cilvēkus, kurus pats bija iepinis šai ķezā, tad viņam nudien vairs nebūtu nekādas vēlēšanās noņemties ar šiem lielceļu laupītājiem…

«Pirmkārt, jāatrod jūda, kas nodevis Mežaini,» Lapsa prātoja, maziem malciņiem baudīdams viskiju. «Vienlaikus labi jāizpēta šis Rogaļevs jeb Šķībais… Un katrā ziņā jāizskaitļo draudīgie zvanītāji…»

Viņš gribēja atgriezties kabinetā un pabeigt aizsākto shēmu, taču uzmācās slinkums. Bez tam viņš zināja, ar ko vajadzēja sākt. Par «Zelta loku» viņš bija runājis tikai ar vienu cilvēku — Ekonomisko noziegumu apkarošanas nodaļas darbinieku, kurš reiz bija atsavinājis Hondačevam dokumentus.

«Centrālā rajona nodaļā vajadzēja painteresēties, kā sokas darbs ar Degli un Samsonu,» Lapsa nodomāja, iztukšo

dams viskija glāzi. Pulkstenis rādīja ceturksni uz četriem. Miegam un personiskajai dzīvei atlika trīs stundas. Taču satrauktajās smadzenēs no noguruma nebija ne miņas.

Cenzdamies nesacelt troksni, viņš atvēra guļamistabas durvis un brītiņu pakavējās uz sliekšņa. No tumsas strāvoja miers un mājīgums. Ne lepnās guļamistabas mēbeles, ne mīkstais paklājs, ne citi nedzīvi komforta atribūti paši par sevi nespēj radīt šādu gaisotni. Vienīgi dzīvs siltums, tikko saklausāma vienmērīga elpa, gandrīz netverams smaržu aromāts…

Lapsa nometa ritasvārkus un, lieliski orientēdamies tumsā, paslīdēja zem vieglās segas. Miera un mājīguma epicentrā atradās jauns, kairs ķermenis, kurš, kā parasti, dusēja uz sāniem viņa pusē. Vēl nezinādams, kas notiks nākamajā mirklī, viņš bezmērķīgi novilka ar roku no augšas uz leju, izjuzdams trauslo plecu, tievo roku, ribu vilnīšus, šauro vidukli, gurna pacēlumu…

Ar to pietika, lai rastos nojauta, kas sekos turpmākajās minūtēs. Viņa rīcība kļuva mērķtiecīgāka. Roka aptaustīja gludos apaļumus, tad lēni pārslīdēja kaunuma kaulam un sataustīja spalvaino trijstūriti ar izskūto apakšgalu, lai netraucētu, demonstrējot peldkostīmus. Priekšnojauta pārauga pārliecībā. Taču pagaidām tā bija tikai viena cilvēka pārliecība, otrs mierīgi gulēja un nekādi nepauda savus nolūkus. Vajadzēja viņu pamodināt vai, ņemot talkā Mor- feju, censties apiet viņas vēlmes. Kriminālkodeksa valodā runājot, tā būtu izvarošana, izmantojot cietušās bezpalīdzības stāvokli.

It kā iegrozoties ērtāk, Lapsa apskāva Meitēnu un apgrieza viņu uz muguras. Meitene kaut ko nomurmināja, taču elpa joprojām bija vienmērīga un mierīga. Tad viņš lēni pavilka nost segu. Mēnessgaismā baloja vaļīgi paplestās tievās, garās kājas. Kreisā izstiepta, labā atmesta sāņus un saliekta tā, ka pēda atdūrās pret kreisās ceļa locītavu. Kā barjera. Lapsa ļoti piesardzīgi laidās zemāk un, aizturējis elpu, ņēmās kāju iztaisnot, it kā tāpat, starp citu, bez kāda nolūka. Pamodīsies vai ne?

Daudzām sievietēm nepatīk, ka viņām traucē gulēt. Ja paspēj, tu esi vinnētājs, lai ari pēc tam nākas uzklausīt veselu lērumu pārmetumu, taču tas ir jau pēc tam, kad lieta darita. Nepaspēsi — tikai sabojāsi garastāvokli un paliksi gribot, kas, pēc dakteru apgalvojuma, ātrāk noved pie impotences. Kā pret šādu modināšanu nelaikā izturas Meitēns, Lapsam lidz šim nebija radusies izdevība noskaidrot. Šis bija pirmais mēģinājums. Gan jau atteikums nesekos, skuķim tā lieta patika.

Un tomēr sirds dauzījās. Viņi mīlējās visu vakaru, un pēc pēdējās reizes viņai pat nebija spēka aiziet nomazgāties, taču tagad, kad viņas griba ir miega savalgota, seksā ienāk kaut kas jauns, kas saasina izjūtas un kāpina alkas. «Bezpalīdzības stāvoklis»… Viens no izvarošanas elementiem… Un, lai cik dīvaini liktos, tas kāpina vēlēšanos! Šoreiz viss ir abpusēji, nekādas izvarošanas nav, tā ir tikai spēle, bet kādēļ gan tā ir tik aizraujoša, ja abu vietā rīkojas tikai viens?

Vai tiešām katrā vīrieti snauž izvarotājs? Lapsam to bieži bija apgalvojuši aiz krāgas nogrābti «zemenīšu» mīļotāji. Šķita, ka tādejādi viņi gribēja mazināt savu vainu: ja jau daba tā iekārtojusi, kur tu liksies, katram var gadīties… Ar tādiem viņš vienmēr izrīkojās vienādi, bez kādas izpratnes, iecietības vai piekāpības, pat tad, kad nebija objektīvas nepieciešamības viņus iedunkāt: tā jau vairs nebija nozieguma atklāšana, drīzāk jau pārliecināšana, audzināšanas process, lai arī tas nebija kriminālmeklēšanas uzdevums. Taču operi ari ir tikai cilvēki…

Reiz to pašu sacīja kāds psihiatrs, kuram gan nebija nepieciešamības taisnoties, viņš atsaucās uz Freidu, nosauca vairākus piemērus no vēsturisku personu dzīves un izklausījās diezgan pārliecinošs, taču, kad viņš aizgāja, Lapsa saskatījās ar kapteini Makarovu, un viņi vienlaikus pakratīja galvu.

— Muļķības…

Izrādījās, ka nav vis muļķības… Viņš beidzot panāca, ko gribēja, — barjera vairs netraucēja, vajadzēja vēl tikai piespiesties un iekārtoties kā parasti, tomēr nē: šoreiz bez prasīšanas. Lapsa pieķēra sevi pie domas, ka viņam tīkami ignorēt otra cilvēka gribu un izrīkoties par abiem, un mērķis jau bija tik tuvu, lai gan šeit katrs centimetrs bija būtisks

šķērslis, bet katra kustība varēja nobiedēt, pamodināt… To viņam negribējās.

Meitēna elpošanas ritms izmainījās, Lapsa sastinga kā Kirševs, izsekojot sievietes melnās zeķbiksēs. Viņa fenomens tika skaidrots dažādi: sak, melnas zeķes padara kājas slaidākas un pievilcīgākas, tas pats psihiatrs ne visai saprotami skaidroja, ka aktivizējas kāds bērnībā iegūts komplekss, kurš saistīts ar melnās zeķēs ieautām sieviešu kājām. Tika izvirzīta arī pati vienkāršākā versija: melnas zeķbikses tolaik bija modē, un tajās staigāja gandrīz visas, pie kam neskaitāmie, modes cienītājām veltītie brīdinājumi radio un televīzijā nekādus panākumus neguva: bīstamo tualetes atribūtu nēsāt tik un tā nepārstāja. Starp citu, Kirševs vairākas reizes uzbruka sievietēm, kas valkāja caurspīdīgas zeķbikses, bet žurnālisti šo faktu noklusēja, jo tas kaitēja maniaka imidžam.

Bet vai nevarētu būt maniaks, kuru uzbudina cietušo bezpalīdzības stāvoklis? Tu esi uz aplama ceļa, Koreņev!

Kad neko vairs nevarēja līdzēt, meitene pamodās. Taču viņa negrasījās neko mainīt.

— Fiļa, tu esi zvērs, piekto reizi! — viņa nočukstēja un

ierasti apskāva viņu rokām un kājām.

* * *

Dubultslepkavības atklāšana bija uzdota Centrālā rajona iekšlietu nodaļas operām Sašam Nazvankinam. Lai arī noticis viņa teritorijā, incidents nebija gluži ikdienišķs, tādēļ tas drīzāk ietilpa pilsētas kriminālmeklēšanas vai RONAP kompetencē, bet tie jau negrasījās uzkārt sev kaklā šo neatklāto lietu. Ja pamirdzētu perspektīvas cerību stariņš, tad gan to nekavējoties pārņemtu un palielītos ar kārtējo uzvaru, un tad zonālo operu neviens vairs neatminētos. Ja no augšas nāktu pavēle pieņemt lietu, iekams tā atklāta, tad gan pār leitnanta Nazvankina galvu birtu pārmetumi par visām patiesajām un iedomātajām kļūdām, kuru dēļ pieredzējušie pēddziņi vairs nevarētu uzdabūt kājās sabojāto lietu.

Nazvankins strādāja kriminālmeklēšanā tikai divus gadus, taču nojauta, ka šis noziegums nemaz nav tik «tumšs» un tam ir tīri labas perspektīvas. Krietni paveicās ar lieciniecēm: Trinkina un Kovaļova, varētu teikt, bija uzskrējušas virsū slepkavam nozieguma izdarīšanas brīdī un lieliski to iegaumējušas. Kovaļova strādāja izmeklēšanas izolatorā un ne tikai sakarīgi izklāstīja pazīmes, bet piedevām vēl izdarīja virkni interesantu secinājumu.

—    Tas ir mūsu putniņš, — sieviete pārliecināti teica. — Skaties, no kuras puses gribi: apģērbs, gaita, manieres… Ieraudzīja, ka skatos, un aizgrieza ģīmi kā rūdīts katordz- nieks… Bet pirms tam viņi visi trīs gāja mums pa priekšu, izskatījās, ka tie divi ved viņu zem rokas… Tikko bija nozuduši vārtrūmē, bet šis jau pēc maza brītiņa atkal laukā, un zemē divi līķi! Aši un tā, ka neceļas… Tur vajadzīgas iemaņas, kurš katrs tā vis nevarētu…

—  Tas tiesa, — Nazvankins piekrita un pakasīja pakausi.

Pēc abu liecinieču stāstītā sastādīja sintētiskos portretus,

tad salīdzināja tos savā starpā — izrādījās ļoti līdzīgi, kas darīja abus visai ticamus. Pazīmes ievietoja personālsastāvam domātajā orientējošajā apkārtrakstā, portretus pavairoja un izdalīja operatīvajiem darbiniekiem, iecirkņu inspektoriem, patruļniekiem, VAI inspektoriem un ārpusresora apsardzes darbiniekiem.

Adika cerēt uz laimīgu gadījumu un veiksmi, lai gan kā viens, tā otrs gadās visai reti, protams, ja tiem iepriekš nesagatavo labvēlīgu augsni. Nazvankins ķērās pie lietiskajiem pierādījumiem.

Nozieguma ierocis bija jauns virtuves nazis ar lāzertri- numu. Vadoties pēc kriminālmeklēšanas ābeces, opers nolēma apstaigāt tuvējos veikalus, kur varētu būt šāda prece pārdodama. Ilgi meklēt nenācās: blakusesošajā unīti tieši tādi naži bija dabūjami. Parādījis iespējamā slepkavas kom- pozicionālo portretu jauniņajai pārdevējai, Nazvankins uzzināja, ka tieši šis cilvēks dažas minūtes pirms slepkavības nopircis tieši tādu nazi.

Rokturī ievērtā aukliņa arī bija jauna, un plaša patēriņa preču nodaļas pārdevēja tāpat pazina savu neseno pircēju. Jaunais leitnants gan nesaprata, kādēļ vajadzīga šī aukliņa, taču kriminālmeklēšanas priekšnieks majors Rožkovs kliedēja viņa neziņu.

—       Lai kautiņa laikā neizslīdētu no rokas, — viņš paskaidroja. — Tātad pieredzējis cilvēks. Un aukstasinīgs arī. Starp citu, ar vienu dūrienu cilvēku tik viegli nenonāvēsi. Bet te — divi dūrieni un divi līki. Nem to vērā…

—   Tas tiesa, — jau otro reizi piekrita opers, taču šoreiz vairs pakausi nekasīja, bet nosēdās pie galda, izklāja sev priekšā rajona karti un ķērās pie grāmatās smeltās Šerloka Holmsa deduktīvās metodes un augstākajā milicijas skolā apgūtās izmeklēšanas versiju izvirzīšanas loģikas.

Aukliņa un nazis nopirkti vienlaikus, turpat uz vietas savienoti un izmantoti slepkavības izdarīšanai dažus desmitus metru no veikala. Ir pietiekami daudz vērā ņemamu apsvērumu, kas liek domāt, ka noziedzniekam ir krimināla pieredze un viņš ne vienu reizi vien bijis brīvības atņemšanas vietās. Turpat blakus atrodas īslaicīgās aizturēšanas izolators, kur ikurāt mēdz koncentrēties šāda publika. Gluži vai pašas no sevis divas versijas ieguva aprises: nezināmais ļaundaris vai nu tikko izlaists no ĪAI, vai arī ieradies pie tā kārtot kādas savas darīšanas. Versijas bija tik ticamas, ka karte un baltā lapa vairs nemaz nebija vajadzīgas.

Nazvankins devās uz LAI un parādīja meklējamā portretu dežūrmaiņai.

—  Jā, tāds mums te bija, — ieskatījies atbildēja saguris dežuranta palīgs. — Vakar viņu atbrīvoja.

—    Brīnišķīgi, — nopriecājās Saša. — Lūdzu, iedodiet man viņa fotogrāfiju un pirkstu nospiedumus…

Darbiņš bija padarīts. Kriminālmeklēšanas galvenais uzdevums izpildīts: noziedznieka personība noskaidrota. Vēl tikai vajadzēja viņu aizturēt. Taču radās pavisam neparedzēti sarežģījumi.

Dežuranta palīgs ilgi rakājās dokumentos, ielūkojās gan galda atvilktnēs, gan seifā un galu galā tikai noplātīja rokas.

—   Ne fotogrāfijas, ne daktilokartes… Ir tikai aizturēšanas protokols: Vasilijs Petrovičs Koļerovs, dzimis trīsdesmit devītajā gadā, tiek turēts aizdomās par atklātu zādzību… Un lēmums par atbrīvošanu: pierādījumu trūkuma dēļ… Gan vienu, gan otru parakstījis apakšpulkvedis Koreņevs no RONAP Runājiet ar viņu pašu. Tas, ka dokumenti nav kārtībā, ir citas maiņas vaina… Petrovs un Timšins šorīt no rīta nomainījās, varbūt viņi varēs jums ko pastāstīt…

Nazvankins izlaida Koļerovu caur adrešu biroju, taču noskaidrojās, ka tāds pilsonis apgabala teritorijā nedzīvo. Tā kā lieta gāja neceļos un bija saistīta ar RONAP apakšpulkvedi, opers aiznesa ievāktās ziņas Rožkovam. Tas iegrima pārdomās. Atšķirībā no zaļā Nazvankina viņš pietiekami ilgi bija vārījies operatīvā darba katliņā, lai viņam rastos nojausma, ko tas viss nozīmē.

—  Pagaidām ķeries klāt citiem virzieniem, — viņš beidzot noteica. — Bet ar šo te es pats tikšu skaidrībā…

Tikt skaidrībā varēja tikai divos veidos. Piezvanīt pašam Koreņevam vai doties pie priekšniecības. Bilde bija skaidra: dubultslepkavību bija izdarījis Lapsas aģents. Zvans apakšpulkvedim būtībā būs brīdinājums… Ja šis Koļerovs būtu kādam sadevis pa ausīm vai kaut ko nozadzis, pabrīdināt un izpiņķēt kolēģi būtu svēta lieta. Bet ar diviem līķiem uz kakla par izpiņķēšanu nevar būt ne runas: Koļerovs jāsēdina iekšā, bet Koreņevs jātriec no milicijas ratā.

Rožkovs visu brīnišķīgi saprata, taču viņi ar Lapsu pazina viens otru daudzus gadus, un, ja labi pacenstos, majors varētu atcerēties vienu otru gadījumu, kad lapsa bija izpestījis ari viņu pašu… Tādēļ viņš izšķīrās par pirmo variantu un uzgrieza numuru, ko zināja no galvas.

—   Vai tu pazīsti tādu Koļerovu? — viņš nesasveicinājies pajautāja.

—    Koļerovu? — Lapsa pārvaicāja pavisam vienaldzīgā tonī. — Jā, viens tāds aizturētais bija. Kā aizdomās turētais atklātā zādzībā. Taču mani viņš ieinteresēja Klibā sakarībā… Izrādījās tukšs numurs kā vienā, tā otrā gadījumā, un vajadzēja laist laukā… Bet kas par lietu?

—   Nē, nekas īpašs. Tā vien rādās, ka viņš netālu no LAI nolaidis divus no kātiem.

—   Paskat, kāds nelietis! — Lapsa bija sašutis. — Bet es domāju, ka viņš to visu metis pie malas.

—   Viņa lietā nav ne daktilokartes, ne fotogrāfijas.

—  Viss bija kā nākas. Droši vien izolatora veči kaut kur nogrūduši. Pats zini, kādi viņi ļurbaki.

—   Zinu gan.

Abi brītiņu klusēja. Klusumu traucēja tikai telefona līnijas čerkstoņa.

—    Nu labi, līdz nākamai reizei.

—    Līdz nākamai.

Abi nolika klausuli un brīdņu nekustīgi sēdēja katrs pie sava telefona.

Rožkovs nosprieda — ja reiz lapsa nebija satraucies un izrādījis vēlēšanos nekavējodes ierasties uz pārrunām, viņš ir jau laikus nodrošinājies. Bet Lapsa prata pienācīgi novērtēt kolēģa brīdinājumu.

Pēcāk Rožkovs izsauca Nazvankinu un atdeva viņam materiālu.

—   Rādās, ka esi uz pareizā ceļa, šķetini tik tālāk. Slepkavības vietas tuvumā apstaigā dzīvokļus, varbūt atradīsi vēl kādus lieciniekus. Un izstudē krimināllietu, kurā iepīts tas tips, pārbaudi viņa sakarus… Tad vēlreiz izpurini izolatora večus, var gadīties, ka viņi vienkārši nozaudējuši fotogrāfiju un daktilokarti. Aprunājies ar Koreņevu, gan arī viņš ko varēs ieteikt…

Rožkovs deva padotajam pilnīgi pareizus norādījumus. Tikai dzīvokļu apgaita, kas šai stadijā teorētiski ir nepieciešama, tomēr neko jaunu nevarēja dot. Vienkārši majors dāvāja savam kolēģim laika rezervi.

Taču Lapsa vienmēr paļāvās tikai pats uz sevi un nekādas dāvanas negaidīja. Tādēļ jau no paša agra rīta viņš ķērās pie visu šīs lietas šķirbu aizdrivēšanas un nelīdzenumu no- gludināšanas, viņš bija vairākās vietās un izdarīja visu, ko uzskatīja par nepieciešamu.

Nahičevānas rajona nodaļas izmeklētājs Apresjans bez lielas lūgšanās piekrita izpildīt lūgumu, kas viņam nekādas lielās grūtības nesagādāja: pārrakstīja atklātā zādzībā aizdomās turamā Gromova nopratināšanas protokolu un piemeta klāt vēl divas frāzes: «Atņemt naudu ierosināja mans gadījuma paziņa, ar kuru kopā dzērām, kurš sevi dēvēja par Vasiliju Koļerovu. Pēc viņa teiktā, viņš ir agrāk tiesāts un labi pazīst zagli ar iesauku Klibais.» Arī pats Gromovs turpmāk nenoliedza šīs frāzes, jo tas viņam ne tikai nelauza kaulus, bet piedevām vēl deva ievērojamu labumu: aizturēšanas laikā atsavinātā anaša pārvērtās nekaitīgā pulverītī un atkrita pretīgais «narkotāju» pants ar iespējamo piespiedu ārstēšanu no narkomānijas.

Piedevām Apresjans ar atpakaļejošu datumu uz Koreņeva vārda uzrakstīja šādu atsevišķo uzdevumu: «Lūdzu veikt pasākumus par līdzdalību atklātā zādzībā aizdomās turētā Vasilija Koļerova meklēšanā un aizturēšanā, kurš, iespējams, cieši saistīts ar kriminālo autoritāti Klibo.» Izmeklētājam nekādi jautājumi neradās: apakšpulkveža Koreņeva operatīvās intereses likās gluži pamatotas.

Tagad Koļerova nesaprotamā ieslodzīšana kamerā, arī Lapsas darbiņš, guva oficiālu apstiprinājumu. Dokumenti par to, ka viņš to darījis jau agrāk, nebija saglabājušies, tādēļ palika tikai viena neskaidrība: nepilnīga aizturētā personiskās lietas noformēšana. Ja Koļerovs ieradies IAI parastajā ceļā, vina lietā obligāti jābūt daktilokartei un fotogrāfijai.

Pēc dažām minūtēm Lapsa traucās uz piepilsētas ciematiņu ar nosaukumu Grušovka, kur dzīvoja staršina Timšins. Tas rakājās dārziņā pie nelielas, taču pamatīgi uzbūvētas mājiņas un, ieraudzījis apakšpulkvedi, izmeta no rokām lāpstu.

—     Kā sviežas, draudziņ? — Lapsa draudzīgi pamāja. — Nāc šurp, ja jau reiz neaicini istabā!

Staršina stīvām kājām steberēja uz viņa pusi. Gluži kā trusītis, kas pret savu gribu lien pitona atplestajā rīklē.

—    Kāp mašīnā, mums jāaprunājas. — Lapsa viesmīlīgi atvēra durvis. Ja kāds šo skatu vērotu no malas, viņš nospriestu, ka pie Pahoma Timšina ieradies sirdsdraugs vai drīzāk rads, jo no kurienes gan lauku vecim tādi solīdi un lepni uzcirtušies draugi?

—    Nu, jūda, — Lapsa ierunājās pavisam citā tonī, kad nodevējs bija aizcirtis durvis. — Ar «pīļu» iegāšanu esi sācis nodarboties? Par parakstu esi aizmirsis? Un kā ar zvērestu? Tur jau sanāks gadiņi seši septiņi…

Timšins nožagojās. Viņš saprata, ka pēc tā, ko bija savārījis, sveikā neizspruks, un vienbrid pat iešāvās prātā doma par bēgšanu, taču viņš nebija radis dzīvot citādi, kā vien savā namiņā ar dārziņu un lopiņiem, tādēļ sagatavojās uzņemt jebkuru likteņa pavērsienu ar vispazemīgāko padevību.

—       Nebijis to divu līķu, — Lapsa turpināja. — Bet nu tev vēl spīd līdzdalība slepkavībā — piecpadsmit gadu, kā smejies…

Viņš ķēra uz muļķa, bet staršina jau nepārzināja juridiskos smaikumus, toties lieliski zināja, kas ir cietums…

—    Bet varbūt iegrozīsies savādāk, — lapsa mierinoši pasmaidīja. — Varbūt Koļerovs piepeši uzzinās, kas viņu nodevis? Tad ta liela muiža! Vai nogalināto drauģeļi izdomās pieprasīt tev paskaidrojumus? Zilās liesmās sprakšķēdama, nosvils tava būdele ar visiem lopiem… Un, domāju, arī tevi pašu izcepinās! Kā tev šķiet — vai bandīši tevi izceps vai spēsi viņus atrunāt?

Pār staršinas krunkaino seju noritēja vairākas lielas asaras. Viņš bija iekūlies nelāgā padarīšanā, un nu pienācis laiks par to atbildēt Viņš nevarēja cerēt uz vareniem aizbildņiem un labi apmaksātiem advokātiem, ne uz ko viņš nevarēja cerēt. Nevienam viņš šai pasaulē nebija vajadzīgs, izņemot viņa suķīti, kurš saņēma barību no viņa sastrādātajām rokām.

—    Es izstāstīšu… Visu izstāstīšu…

—   Ko gan tu jaunu izstāstīsi? — lapsa pavīpsnāja. — Tāpat viss skaidrs. Vienīgi nesaprotu, kā tu viņus atradi…

—   Viņi paši… Es nekad… Vai nu es nezinu, kā ir ar to zīmīšu nēsāšanu…

Nepārtraukdams Lapsa uzklausīja nožēlas pilno stāstu, kādus savos dienesta gados bija uzklausījis tik lielā skaitā, ka nu jau vairs nebrīnījās ne par ko.

—   To zīmīti taču nodevi?

—    Nē… Saplēsu un sadedzināju…

—    Pirms tam izlasīji?

—    Izlasīju…

—   Nu? Tikai nedomā te man pūst pīlītes! — Lapsa draudīgi pievirzījās tuvāk un dedzināja nodevēja duļķainās acis ar savu urdīgo skatienu.

—     «Burvis teica — uzņemies visu, gan izvilksim», — Timšins nocitēja. — Paraksta nebija.

—   Burvis? — Lapsa pārvaicāja un kļuva domīgs. — Labi, tagad brauksim uz pilsētu, ieiesi izolatorā un pateiksi, ka aizmirsi ielikt dokumenus Koļerova personiskajā lietā. Nu, palika uz galda vai atgadījās kas tamlīdzīgs…

—   Varēja aizmirsties skapīti… Tur neviens neskatās…

—    Nu tad izliecies, ka izņem tos no skapīša. — Lapsa parādīja daktilokard un fotogrāfiju.

Fotogrāfija nebija sevišķi kvalitatīva, un duļķainais rūdītā, nenosakāma vecuma cietumnieka attēls pat maķenīt līdzinājās Koļerova kompozicionālajam portretam.

—  Tas ir viens, — Lapsa lietišķi noteica. — Tu Koļerovu nekad neesi redzējis un nekad neesi ar viņu runājis, tas būtu otrs. Tāpat neesi redzējis tos divus, tas būtu trešais!

—   Tātad…

Timšins atviegloti uzelpoja un noslaucīja slapjo seju.

—    Paldies… Liels paldies…

Viņa acīs iemirdzējās neviltotas pateicības uguntiņas.

Kā ceturto nosacījumu Lapsa gribēja pavēlēt viņam nekavējoties iesniegt atlūgumu, taču piepeši pārdomāja. Šis taču nebija nekāds plēsoņa, bet gan parasts, notikumu virpulī ierauts, visu aizmirsts vīriņš, kuram bija lemts kļūt par upuri jebkurā gadījumā… Bet šādi ari turpmāk viņu varētu izmantot savu nolūku īstenošanā — nožēlas pilns grēcinieks ir šai lomai daudz piemērotāks nekā pilnīgs nelietis vai kāds svētulis.

—    Es visu izdarīšu! Bet viņu taču var atrast pēc bildes vai pirkstu nospiedumiem…

Lapsa tikko manāmi nosmīnēja. Grēcinieks, kam ticis piedots, jau tagad raudzīja pakalpot… Fotogrāfijā bija redzams laupītājs, ko vēl padomju gados meklēja Gruzijas kriminālmeklēšana. Nospiedumi daktilokartē piederēja nezināma cilvēka līķim, kura personību tā arī nebija izdevies noskaidrot.

—   Par to, draudziņ, lai tev galva nesāp. Bet kaut kas tev tai ķobītī tomēr šmorējas, malacis!

labs vārds tīkams pat kaķim. Staršinas vaigs kļuva gaišāks. Pašlaik viņš izjuta pret Lapsu neviltotas pateicības jūtas. Bet uz tām jau parasti ari balstās noturīgākās un godīgākās attiecības.

* * *

Ļitvinova kāpņu telpā aizturētais čečens nekādas liecības nesniedza, pat savu vārdu atteicās nosaukt. Cigaretes neņēma, neizrādīja ne mazāko vēlēšanos runāt, tikai glūnēja kā vilks, rokudzelžus, drošs paliek drošs, viņam nenoņēma. Lapsa nosprieda, ka ari trešās pakāpes pratināšana, proti, tā, ar kārtīgu iemizošanu, nedos nekādus rezultātus. Ļitvinovam sākumā bija cits viedoklis, taču galu galā viņš piekrita.

—  Ja vien mums nebūtu par viņu jāatbild… Aizvestu nomaļā vietā un tur ari atstātu… Bet šitā…

Tomēr vienu gājienu nolēma izmēģināt.

—  Turies dūšīgi? — Lapsa labvēlīgi noprasīja. — Nesaki ne vārdu, ne uzvārdu, domā, ka tāpat nezinām, ka tu esi Ruslans Seripovs?

Aizturētā lūpas tikko manāmi nodrebēja.

—    Paklau, vilkaģīmi, neesi nu tāds muļķis, — Ļitvinovs paklusām ņēmās pierunāt. — Tagad tevi vedīs uz cietumu. Tur ir visādas kameras, vienā sēž karavīri, kuri gaida tribunālu. Algotņi, virsdienestnieki, praporščiki… Tādu, kas pie jums karojuši, cik uziet. Gribi nokļūt pie viņiem? To mēs ātri nokārtosim. Ja negribi, pasaki, kur slēpjas tavi drauģeļi…

—    Man vienalga, kur sēdēt, — terorists lepni atbildēja. — Tik un tā ilgi nenāksies to darīt. Mūsējie saņems ķīlniekus un apmainīs pret mani.

—  Tu saki? — Lapsa izlikās izbrīnīts. Viņi bija nostājušies aizturētajam abās pusēs, lai tam visu laiku vajadzētu grozīt galvu, — tas rada neveiklības un neērtības sajūtu. Bet viņam par pratināšanas taktiku bija nospļauties, un viņš nemaz negrozījās, bet blenza taisni uz priekšu.

—    Nu, nez vai tevi mainīs. Bet vai tu atceries, ko jūs darījāt ar mūsu puišiem? Ja nokļūsi pie zaldātiem, stundas laikā pataisīs par kameras gailīti.

Terorists noraustījās tik spēji, ka, likās, rokudzelži nokrakšķēja.

—   Tu pats būsi gailis un tu arī! Bet es ne! Nokodīšu katru, kurš līdīs tuvumā! Visus nokodīšu! Bet, ja nevarēšu, lai tad sit nost! Es no nāves nebaidos, man ir trīs brāļi, tēvoči… Būs kam atriebties! Vienīgi Užahs nedrīkst mirt, viņš ir dzimtas pēdējais vīrs…

Viņš iekoda mēlē, apķerdams, ka izpļāpājies un nosaucis komandiera vārdu. Taču Lapsa acumirklī izmantoja šo aplamību.

—   Ismailovs ir pēdējais? Tad būtu sēdējis mājās. Ko tad viņš te atvilcies? Skaidrs, ka viņu te nošaus!

—     Paši būtu sēdējuši mājās! Ko ienācāt mūsu zemē, izpostījāt pilsētas, apkāvāt nevainīgus cilvēkus! Paši piespiedāt mūs braukt šurp! Užaham pašam ir sena atriebība, bet viņš to atlika, lai varētu norēķinādes ar jums!

—   Kas gan tā par atriebību? — Ļitvinovs izrādīja interesi.

—   Dagestāņi nosita viņa vecāko brāli. Sūda aitu dēļ! Tāds puišelis Džafars Arcatovs ņēma un nošāva… Šī atriebība velkas jau divpadsmit gadus: mūsējie nožmiedz viņējo, vini atkal kādu mūsējo… Užaham vajadzēja to lietu novest līdz galam, bet jūs izjaucāt visus mūsu plānus…

—   Vai tas notika Andi? — Lapsa ātri noprasīja. — Tur tas puišelis nožmiedza viņa radinieku?

—    Kā tu to zini? — Terorists pirmo reizi izslēja galvu un apsvilināja apakšpulkvedi ar naidpilnu skatienu.

—    Kas tad to nezina. Džafars par to visai Tihodonskai izlielījies. Viņam tāda mode…

—    Džafars ir šeit?!

—   Sen jau, — Lapsa pamāja. — Sapulcināja tautiešus un jauca pilsētā gaisu… Bet nesen vietējie sadeva pa mici, pats gan palika dzīvs…

Terorists aizvēra acis un sāka ritmiski šūpoties no vienas puses uz otru, it kā pie sevis kaut ko murminādams.

«Ko viņš dara?» Lapsa ar skatienu pavaicāja Ļitvinovam. Tas pacēla pirkstu, tādējādi likdams netraucēt un mierīgi nogaidīt. Pēc dažām minūtēm čečens atjēdzās no transa un atvēra acis. Ar viņu bija notikušas lielas pārmaiņas: satracinātā vilka vietā, kurš bija gatavs sastapties vai ar pašu nāvi, milicijas virsnieku priekšā sēdēja gribasspēka un mērķtiecības pilns, nopietnai sarunai gatavs cilvēks.

—    Mūsu tautai atriebība ir svēta lieta, — viņš skaidri noteica, pavērdamies Ļitvinovā, tad Lapsā, tad atkal Ļitvi- novā. — Mazu nāciju iznīcināt ir nieks, tā var glābties, vienīgi nevienam nepiedodot pāridarījumus. Tādēļ jau ieradāmies šeit, lai norēķinātos par to karu. Vakar mums nekas neiznāca, aizgāja bojā mans draugs un brālis, es pats sēžu saslēgts rokudzelžos, bet tas nekas: kamēr kaut viens no mūsējiem būs palicis dzīvs, turpinās līt to asinis, kuri gribēja iekarot mūsu zemi.

Terorists nokāsējās, bija redzams, ka viņš nav radis pie tik garām runām.

—  Taču tā nav personiska atriebība: čečeni atriebjas krieviem, pildot savu mūžseno pienākumu, neko vairāk. Personiska atriebība ir pavisam kas cits. Manam draugam un brālim Užaham ir jāatriebjas personiski šim nelietīgajam Džafaram. Un, ja viņš, būdams savas dzimtas pēdējais vīrietis, neizpildīs savu pienākumu, tad apkaunos sevi uz mūžiem! Mums katrā ziņā viņam jāpalīdz. Tagad es esmu uzzinājis ko ļoti svarīgu, kas man katrā ziņā jāpavēsta Užaham. Ja jūs mani atbrīvosiet, es zvērēšu pie Korāna, ka mēs noņemsim atriebības lāstu no SUĀRV. Mēs palīdzēsim Užaham novest galā viņa atriebību un aizbrauksim no pilsētas.

Čečens apklusa. Viņš bija pateicis visu. Tagad viņam tikai atlika gaidīt atbildi.

—   Pie Korāna? — pārvaicāja Ļitvinovs. Viņš bija karojis Afganistānā un labi zināja, ko tas nozīmē.

Terorists pamāja.

—   Bet vai tu vari izlemt tik svarīgus jautājumus? — iejaucās Lapsa. — Kurš gan tev atļāvis noņemt atriebības lāstu?

—    Ja es pateikšu, ka esmu zvērējis pie Korāna, brāļi mani sapratīs un izpildīs manu solījumu. Ja ne, es ielaidīšu sev lodi pierē.

Lapsa pamāja Ļitvinovam, un viņi izgāja gaitenī.

—    Nu, ko teiksi? — Koreņevs vaicāja.

—   Tā būtu izeja… Citādi šie ķersies klāt maniem puišiem… Vai arī sāks slaktēt visus miličus no vietas… Iesi formā — bah!

—    Cik gan šāds zvērests ir vērts?

—   Ja procedūra pareiza, tad tas ir visai nopietns. Kaut gan…

—   Skaidrs…

—  Taču šoreiz jāņem vērā ari atriebība. Viņi pievērsīsies Džafaram — tas nu ir kā bankā. Bet mēs iegūsim laiku. Mēs taču nekādus zvērestus neesam devuši…

—   Pareizi… Tikai ka to izdarīt? Neļausim tak viņam aizbēgt!

Ļitvinovs pamāja. Saprotams, ka ne! Vienīgi ķinītī darbiniekus, kas palaiduši sveikā noziedzniekus, tēvišķi izbar un par sodu pašiem liek labot savu kļūdu, notverot bēgli. Reālajā dzīvē iedod vilka pasi un noņem pensiju tā ka nemetas!

Operi iegrima pārdomās, taču ne uz ilgu laiku.

—   Pagaidi! — lapsa uzsita biedram uz pleca. — Viņam taču ir advokāts! Čekuldajeva kungs no rīta zvanīja un pavēstīja, ka radinieki likuši viņam ķerdes pie aizstāvības! Tas taču bija viņš, kas pateica man vārdu!

—   Ātri gan! Un zinājuši ar, ko nolīgt! — Ļitvinovs nolamājās.

Cekuldajevs bija bandītu advokāts. Viņa pakalpojumi bija dārgi, taču atmaksājās: viņš lauza pašas «dzelžainākās» lietas, panāca pašu nelabojamāko neliešu, kuru biogrāfijās nebija neviena gaiša laukumiņa, atbrīvošanu. Ar sevišķi augstu juridisku kvalifikāciju viņš nevarēja lepoties, bet viņa argumenti nez kādēļ vienmēr varen ietekmēja prokurorus un tiesnešus.

—  Ja Kotovs «aizmirsīs», ka tieši Seripovs izrāvis pistoli, tad viņam vairs nebūs kur piesieties. Ja ari neaizmirsīs… Stroķi jau paspējuši tā nogramstīt, ka mūsu nospiedumus vien atradīs. Bet viņš visu noliegs. Nu, bija kāpņu telpā, nu, bēga. Kas par to? Šāva tas otrs, kuru nogalināja. Abas pistoles pieder viņam. Mūsējais to otru varbūt nemaz nepazīst!

Ļitvinovs pamāja.

—   Jā, Cekuldajevs izpestīs viņu bez kādas bēgšanas… Nu tad tikai kā nākas nozvērināsim mūsu draudziņu… Taču tam nepieciešama sagatavošanās. Un jānorīko cilvēki, kas uzsēdīsies viņam uz astes… īsi sakot, kādas divas stundiņas mums vajadzēs.

Viņi atgriezās kabinetā.

—   Tātad, — Ļitvinovs teica aizturētajam. — Tūlīt es atvedīšu Korānu un tu nozvērēsies, ka jūsu grupa izrēķināsies ar Džafaru un nekavējoties aizvāksies no pilsētas, nevienam citam nekaitējot. Pēc tam mēs atļausim advokātam izkaulēt priekš tevis parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu. Piekriti?

—   Vīrs un vārds, — tas nopietni atbildēja.

Lapsam šķita, ka akmenim līdzīgajā sejā pavīd pārākuma grimase. Varbūt viņš maldījās. Tomēr Šeripovs manāmi atslāba un pat palūdza uzsmēķēt. Draudzība izvērsās tiktāl, ka Lapsa pat noņēma viņam rokudzelžus. Taisnību sakot, tikai pa pusei. Vispirms ar savām «rokassprādzēm» viņa roku pieķēdēja pie radiatoriem un tikai pēc tam atsprādzēja Ļitvinova uzliktos rokudzelžus.

—   Baidies? — čečens pavīpsnāja, purinādams brīvo roku un aizsmēķēdams.

—   Kas tur ko baidīties… Logam priekšā restes, lejā postenis, bez caurlaides nevienu ārā nelaidīs.

—   Kāpēc tad tu tā centies? — Šeripovs nemitējās smaidīt.

Tiešām — kāpēc gan viņš tā centās? Vēl pavisam nesen

viņš nebūtu bijis tik piesardzīgs. Lapsa saviebās. Viņam negāja pie sirds paša bailīgums, kas bija licis čečenam smīkņāt.

—   Negribas smērēt žaketi un ņurcīt kreklu, — viņš mierīgi paskaidroja. — Kas var zināt, kas tev aiz ādas…

—   Allāhs zina.

—    Bet man jau nesaka. — īsinādams laiku, Lapsa sāka rakstīt uzdevumus meklēšanas lietā «Ceļmala» iesaistītajiem. Aizturētais klusēdams smēķēja.

Pēc stundas atgriezās Ļitvinovs. Viņš atveda ne tikai Korānu, bet ari mullu no vietējās mošejas. Ieraudzījis Dieva kalpu, Šeripovs pārvērtās sejā: viena lieta — pārkāpt neticīgajiem doto zvērestu, cita — ja zvērēts īstam Allāha kalpam. Bet nebija kur likties, un viņš izpildīja, ko bija solījis.

—    Džafars mēdz pusdienot «Klusajā Donā», — Lapsa teica tukšam gaisam, kad zvērests bija dots. — Viņam bija liela mīlestiba ar oficianti Ņinku. Viņa dzīvo Nahalovkā, blakus atrodas viņas vecāku māja, pašlaik tā ir tukša…

Aizturētais ārēji neizrādīja nekādu interesi, taču bija nomanāms, ka viņš kāri tver katru vārdu.

—   Pie Zilajiem dīķiem ir vasarnīca ar kolonnām. — lapsa tuvojās durvīm. —Arī tur viņš nereti atpūtās.

Dienas beigās Šeripovu atbrīvoja ar parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu. Čekuldajevam bija īsts svētku noskaņojums.

—       Šodien ar jums bija patīkami pastrādāt, — advokāts svinīgi teica Lapsam. Čekuldajevam bija tā ap piecdesmit, sociālistiskās likumības ērā viņa uzvārds nemirdzēja pie tēvzemes advokatūras debesīm, gluži pretēji — ne vienreiz vien tas figurēja netīros skandālos, kas bija saistīti ar klientu virstarifa apcirpšanu, aizstāvamo mantas iegādāšanos par smiekla naudu un viņu sievu drātēšanu. Jaunajā ērā viņš uzplauka, ieguva ārēju spožumu un k|uva respektabls, ja tā varētu teikt. Brangais rumpis bija ietērpts labi pašūtā uzvalkā, dārgas tonētas brilles smalkā rāmīti maskēja vienkāršo lauka vaigu, pat ievērojamais plikums uz olai līdzīgās galvas pēkšņi pārklājās matiem. Mēļoja, ka tas ir pasakaini dārgas matu pārstādīšanas operācijas rezultāts.

—    Gribētos, lai šāda savstarpēja sapratne turpinātos. Man ir rīkojums sakarā ar Pečenkova aizstāvību…

Ak tu velns! Koreņevs uz bridi pat zaudēja dzirdi, pilnīgās, rožainās lūpas kustējās bez skaņas, it kā advokāts ēstu neredzamu, bet ļoti gardu putru. Ja Pečenkovs bija darbojies kopā ar Degli un Samsonu, nu, varbūt vēl ar kādu tamlīdzīgu tipu, kas pašlaik bēguļoja, tad kurš gan bija nolīdzis viņam šo nekrietneli? Nē, sākotnējā versija, kas lepni bija izklāstīta visos līmeņos, vairs neizturēja nekādu kritiku! Un zīmīte… Vai viņš patiešām būtu no Burvja bandas?

—  jūsu pakalpojumi ir dārgi, bet Pečenkovs nav nekāds bagātnieks… Kas gan viņa vietā samaksāja?

Parasti Lapsa neuzdeva tik tiešus jautājumus. Cekuldajevs iecietīgi pasmaidīja.

—  Tas ir advokāta noslēpums. Katram cilvēkam, arī vissliktākajam, taču ir draugi, labvēļi, galu galā sponsori… Bet Pečenkovs ir jauns, nesamaitāts puisis, patiesi žēl, ka viņš iekūlies tādā nelāgā padarīšanā! Man kopā ar jums gribētos parūpēties par taisnīguma atjaunošanu…

Tikko manāmi, taču izteiksmīgi Cekuldajevs paberzēja īkški pret rādītājpirkstu. Varbūt notrauca kādu gruzīti, bet varbūt deva kādu mājienu.

—   Atjaunosim, skaidrs, ka atjaunosim. — Paņēmis advokātu zem rokas, Lapsa pavadīja viņu līdz durvīm un atvadījās, izjuzdams gandrīz nepārvaramu vēlēšanos dot kārtīgu spērienu pa audumā iestipāto trekno pakaļu. Tāda vēlēšanās viņam radās pietiekami bieži, lai viņš būtu iemācījies saval- dities. Citādi jau daudzas solīdas amatpersonas nēsātu uz saviem bikšdibeniem viņa kurpju nospiedumus.

—   Esmu jūsu parādnieks. — Cekuldajevs pasniedza apzeltītu vizītkarti ar greznu ornamentu. — Zvaniet katrā laikā, vienalga kādā jautājumā.

—  Katrā ziņā. — Lapsa izspieda mākslotu, bet draudzīgu smaidu.

Kad durvis aizvērās, smaids nozuda un vizītkarte kūleņodama ielidoja papīrgrozā.

—    Pretīgais vieplis!

Negatīvās emocijas tā vien prasījās pēc neitralizācijas.

Viņš uzgrieza Meitēna numuru. Klausuli pacēla tētiņš.

—    Labdien. Lūdzu pasauciet Jekaterinu!

—   Tūlīt, — bez jebkādām emocijām atsaucās radītājs. Būtu vismaz painteresējies, kas par vecīti meklē viņa mazgadīgo meitu.

—    Hallo! — Murrājošā balss nevarēja piederēt Meitēnam.

—   Vai Katju, lūdzu, varētu?

—    Filips Mihailovičs? Šeit Elvīra Petrovna.

Hm… Mēs tā kā nebūtu pazīstami…

—   Jā, es.

—   Diemžēl viņas nav. Katjenka ir institūtā, bet pēc tam viņa ies uz skati. Ja vēlaties, varat viņu bez pūlēm sameklēt, viņa nekur apkārt nestaigā: institūts, Modeļu nams, mājas…

Ak tā, bet kur tad viņa pavadīja aizpagājušo nakti?

—    Paldies par padomu. Es noteikti to likšu aiz auss.

—   Nebrīnieties, ka es jūs pazīstu… Katjenka man stāstīja…

Diezin vai. Meitēnam nepatīk daudz pļāpāt, drīzāk otrādi,

savam vecumam viņa ir neparasti noslēgta. Kā izlūks svešā valstī. Viss no viņas jāvelk kā ar stangām. Un turklāt tām jābūt nokaitētām līdz baltkvēlei.

—    Un es redzēju, kā jūs atvedāt viņu mājās…

Tā ir cita lieta, pilnīgi iespējams. Viņš bija piestūrējis «BMW» pie pašas kāpņu telpas, tad apgājis mašīnai apkārt un atvēris Meitēnam durvis; ierasti pašķielēdams uz logiem, viņš pamanīja sāņus pavilktu aizkaru. tad aiz tā būs stāvējusi gādīgā māmuļa. Bet ari viņa neuztraucās par to, ka pieaudzis tēviņš ar spiču vāģi vizina viņas meitu.

—   Velti jūs tā steidzāties aizbraukt. Mēs ar vīru labprāt ar jums iepazītos…

Apsveicami. Tikai diezin vai papucis ir spējīgs izkontrolēt meitas paziņas. Viņš pat savu sievu nekontrolē. Citādi jau neļautu viņai tik mīlīgi pļāpāt pa telefonu ar pilnīgi svešu vīrieti.

—    Ceru, ka mēs drīz tiksimies. Nekautrējieties, nāciet ciemos!

Elvīras Petrovnas balss bija maiga un pieglaimīga.

—   Paldies par uzaicinājumu, — cik iespējams izjusti atbildēja Lapsa. — Es noteikti to izmantošu.

—   Pie tam ar lielāko prieku, — viņš vēl piebilda uz atvadām gluži kā mākslinieks, kas pabeidz gleznu ar meistarīgu triepienu.

Garastāvoklis manāmi uzlabojās. Lapsa iebāza roku papīrgrozā un izvilka advokāta vizītkarti.

—    Sargieties pirmo iespaidu, jo tie ir tie patiesākie un tādēļ arī neapdomīgākie, — viņš skaļi komentēja savas izdarības un nolika vizītkarti uz galda kalendāra paliktnīša

pie daudziem desmitiem līdzīgu.

* * *

Darba diena jau tuvojās beigām, kad Lapsa savā daudz pieredzējušajā volgā devās uz Apgabala iekšlietu pārvaldes ekonomisko noziegumu apkarošanas nodaļu. Nodaļa atradās vecā trīsstāvu savrupmājā, ko savulaik bija cēlis kāds tirgonis; tā bija rūpīgi restaurēta, un to ieskāva grezns čuguna žogs. Tas viss it kā pasvītroja šī dienesta īpašo stāvokli, pret kuru parasti operatīvie darbinieki izrādīja zināmu neiecietību.

OBHSS jau aizgājušajos laikos atšķīrās no citiem operatīvajiem aparātiem. Piemēram, pat šais būšanās neiesvaidīts cilvēks pēc ārējā izskata vien it viegli varēja atšķirt OBHSS inspektoru no viņa kriminālmeklēšanas kolēģa. Un runa jau nav tikai par to, ka pirmajiem bija pieejams deficīts, tādēļ viņi citādi ģērbās, labāk ēda, pilnvērtīgāk atpūtās, lai gan arī tas nebija maznozīmīgi un atstāja zināmu iespaidu. Galvenais bija pilnīgi atšķirīgie darba rezultāti.

Pār kriminālmeklēšanu gāzās nebeidzama iesniegumu lavīna par zādzībām, laupīšanām, izvarošanām, dedzināšanām, savureiz uzpeldēja slīkoni, līķi tika atrasti visneiedomājamākajos caurumos, pagrabos, bēniņos, bedrēs; pa telefonu bez rimas pienāca vēstījumi par šaubīgiem cilvēkiem, narkomāniem kāpņu telpās, nejauši pamanītiem ieročiem… Līdz putām nodzītam zirgam līdzīgais opers nespēja izstrēbt visu šo kriminālo putru un, saprotams, tīri fiziski nespēja atklāt nepārredzamo noziegumu klājumu. Slīkdams nerimstošajā iesniegumu un vēstījumu straumē, viņš grāba tos, kurus bija iespējams ātri atklāt, bet visus pārējos «paslaucīja zem tepiķa» — īsi sakot, nereģistrēja vai labākajā gadījumā nelikumīgi atteicās ierosināt krimināllietu. Par to viņš katrā laikā varēja dabūt pa cepuri un vienā mirklī pārtapt par «civilo» vai ari nokļūt Ņižņetagiļskas bijušo milicijas darbinieku kolonijā.

OBHSS bija pavisam kas cits. Uz turieni neviens nesteidza ziņot par laimīgi izdevušos izlaupīšanu vai lielu kukuli, paretam ieklīda apkrāptie, mērā vai svarā apšmauktie pilsoņi, kuriem nenācās grūti palīdzēt, jo pēc pirmā zvana no OBHSS tirgotāji bija gatavi apmierināt visas iesniedzēja prasības un aplaimot viņu, uz saviem zaudējumiem neraugoties, cerēdami atspēlēties citiem pircējiem, kuri nemēdz skraidīt apkārt ar visādiem iesniegumiem. Tādēļ gaiteņos valdīja godpilns klusums, uzpūtīgi operi solīdi runāja pa telefonu, rakstīja kaut kādus papīrus, pieņēma savos kabinetos aģentus — vienas vienīgas jaunas, piemīlīgas pārdevējas un materiāli atbildīgas personas, turpat ņēma priekšā savu «spec- kontingentu», saņēma no priekšniecības rīkojumus sagādāt izmeklētus produktus vai importa plaša patēriņa preces, pāradresēja tos veikalu direktoriem un noliktavu pārziņiem, jā gan, un mēneša vai kvartāla beigās nodevās kukuļņēmēju, izlaupītāju un spekulantu tvarstīšanai, kuri tā vien čumēja un mudžēja visās mīļotās valsts pilsētās un ciemos.

Kad sociālistiskais īpašums pārstāja eksistēt arī, OBHSS pārdēvēja par ENAN — ekonomisko noziegumu apkarošanas nodaļu, daudz kas mainījās. Varenība gāja mazumā — tagad privātās apsardzes varēja neielaist noliktavās šādus tādus ierēdnīšus, sašaurinājās kompetence — nodokļu policija, muita un robežsargi nokampa sev trekno valsts pārbaužu un kontroles kumosu. Izzuda deficīts un ar to saistītās ietekmēšanas sviras. Iemīļotā spekulācija no izplatīta nozieguma pārvērtās legālā biznesā, izlaupīšanas un kukuļošanas jēdzieni izplūda un pieņēma neskaidras aprises, ar jaunajiem noziegumiem — banku afērām un datoru blēdībām — vēl nebija iemācījušies cīnīties…

Un tomēr šais gaiteņos ar importa plastikāta materiālu apdari Lapsam kļuva skaidrs, ka notikušās pārmaiņas nav spējušas izdzēst galveno atšķirību — milicijas operatīvais sastāvs joprojām dalījās melnajos un baltajos cilvēkos.

Pie trīsdesmit astotā kabineta durvīm viņš atrada to, ko bija meklējis, — monumentālu, metālā atlietu plāksnīti ar uzrakstu «Vecākais operatīvi pilnvarotais Vladimirs Pavlo- vičs Fedotovs». Tieši V. P Fedotovs bija atsavinājis «Zelta loka» dokumentus, tieši Fedotovam Lapsa pa telefonu bija pieprasījis paskaidrojumus, un tieši Fedotovs bija nodevis viņu nezināmajiem šantažētājiem. Lapsa ar joni atrāva durvis.

Pie rakstāmgalda, novilcis žaketi un pakāris to uz krēsla atzveltnes, sēdēja pajauns cilvēks, acīm redzot vēl zem trīsdesmit, ar slieksmi uz apaļumu un labi koptiem matiem. Katrā gadījumā celiņš viņam bija pāršķirts ļoti rūpīgi. No atpogātās apkaklītes rēgojās resna zelta ķēde, uz rokas pieticīgi tikšķēja Šveices pulkstenis «Omega», kurš maksāja savus trīstūkstoš dolārus. Viņš bija iedziļinājies kādā mapītē, kuru, ieraudzījis svešo apmeklētāju, žigli aizcirta.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš vaicāja. Tonis, jādomā, būtu daudz nīgrāks, ja vien nojausma nečukstētu priekšā, ka šāds tāds bez klauvēšanas te vis neienāktu.

—   Sveicināti, Vladimir Pavlovič! — Lapsa izņēma apliecību, atvēra to un pietuvināja augstprātīgajai sejai, brītiņu paturēja un nodeklamēja tur rakstīto.

—     RONAP nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Koreņevs. Vakar es jums zvanīju.

—   Jā, jā…

Rudais Fedotovs acīm redzami jutās ne sevišķi ērti. Organizētās noziedzības apkarošanas pārvalde bieži nogrābj ari negodīgus mentus, jo noziedzība kļūst organizēta ar brīdi, kad tai rodas sakari milicijas aprindās. Korumpētus darbiniekus atlaiž, bet reizēm pat nodod tiesai, kas pārējo simpātijas pret RONAP diezko vis nevairo.

Atļauju neprasījis, Lapsa apsēdās apmeklētājiem paredzētajā krēslā un uzreiz ķērās pie lietas:

—  Vakar es jums zvanīju un vaicāju, kādā sakarā atsavināti «Zelta loka» dokumenti. Bet vakarā nepazīstams cilvēks piezvanīja man uz mājām un ieteica neinteresēties par minēto banku, un piedraudēja ar nepatikšanām. Par manu ieinteresētību zinājāt vienīgi jūs. Un informācijas noplūde varēja notikt vienīgi ar jūsu starpniecību.

Lapsa cerēja iebiedēt Fedotovu, tādēļ jau viņš bija ieradies šeit darba dienas beigās, lai izklāstītu savu pretenziju būtību. Taču tas nenobijās. Vēl vairāk — Lapsam pat šķita, ka enanieša sejā uzplaukst atvieglojums.

—  Un kas jūs interesē? — Fedotovs vienaldzīgi noprasīja un prātīgi darīja, jo nekādus jautājumus lapsa nebija uzdevis. Bet uz neuzdotiem jautājumiem viņš atbildēt negrasījās.

«Tātad tā nav viņa iniciatīva,» Lapsam kļuva skaidrs. «Viņš rīkojas saskaņā ar priekšniecības norādījumiem un uzskata, ka ir pilnīgā drošībā.»

—   Mani interesē tikai viens: cik sen jūs uzturat sakarus ar pilsoni Kalašņikovu, ar iesauku Krusts, zagļu noziedzīgā grupējuma vadītāju?

Tagad gan Fedotovam atkārās žoklis.

—    Kādus sakarus? Es par tādu pat neesmu dzirdējis!

—  Tieši Krusts ir ieinteresēts bankas darba destabilizē- šanā. Un, šķiet, vakardienas zvanītājs būs bijis viņa cilvēks.

—   Es atkārtoju, ka par tamlīdzīgām lietām man nav ne vismazākās nojausmas! — nu jau diezgan stingri atbildēja enanietis. — Nekādu Krustu es nepazīstu.

—    Labi. — Lapsa samiernieciski pamāja. — Par draudiem man būs jāziņo uz Maskavu Personiskās drošības pārvaldei. Un vajadzēs izteikt savas aizdomas par informācijas noplūdes avotu.

Tagad izlutinātajā sejā parādījās nemiers. Ja šis ašais ronapietis uzrakstītu, ka informācijas noplūde notikusi ar tāda Fedotova starpniecību, tad neviens priekšnieks viņa pakaļu vairs nesargātu. Vadošajā posmā no aleksandriem matrosoviem nav ne smakas. Daudz vienkāršāk ir no viņa novērsties un atteikties no saviem norādījumiem, lai mierīgi paliktu iesildītajā vietiņā.

—     Biedri apakšpulkvedi, «Zelta loka» dokumentus es atsavināju pēc nodaļas priekšnieka personiska rīkojuma, — oficiālā tonī noskandēja enanietis. — Arī par jūsu zvanu es, kā pieklājas, ziņoju priekšniekam. Domāju, šajā jautājumā jums labāk griezties pie viņa.

—   Ak tā? Nu skaidrs.

Lapsa piecēlās.

—   Vai viņš ir šeit?

—   Vairs nebūs. Rīt no rīta.

—   Paldies. Starp citu, vai jums nav radiniece, vārdā Tamāra Fedotova?

—    Nē. Kas viņa tāda?

—    Nu labi. Nav svarīgi.

Lapsa pieklājīgi atvadījās, taču roku nesniedza.

Pēc stundas viņš uzzināja, ka nodokļu policijas darbinieks, kurš arī bijis bankā, tāpat rīkojies pēc priekšnieka pavēles. Divu dažādu resoru priekšnieku interese par vienu un to pašu banku varēja būt nejauša sakritība vai — kas daudz dcamāk — bija nākusi komanda no augšas. No tāda, kuram ir tiesības pavēlēt gan ENAN, gan nodokļu policijai. Tātad tuvākajā laikā šis «kāds» uzzinās, ka, neraugoties uz brīdinājumu, ments rausta ar banku saistītos pavedienus.

Taču lapsa neraustīja pavedienus aiz ziņkāres. Beidzis raustīt, viņš aizbrauca uz «Zelta loku» un iegāja pie Honda- čeva. Ciparu skaners ir dārga padarīšana, kas nav pa kabatai ne milicijai, ne Federālajam drošības dienestam, bet baņķieris gan pēc laba konsultanta rekomendācijas varētu iegādāties šādu smalku lietiņu.

—   Nu kā? — vēl nepārkāpis slieksnim, noprasīja Lapsa.

—    Ir?

—   Ir. — Baņķieris pasniedza viņam nelielu papīra lapiņu.

—    Baikovs negribēja ar to noņemties. «Tāds līmenis, šāds līmenis, ātri varot lauzt kaklu!» Nācās viņu piespiest — vai nu strādā, vai lasies!

—   Cik tu viņam maksā?

—   Tūkstoti.

—   Un par tādu naudu viņš grasās nosēdēt sev stīvu pakaļu? — Lapsa nogrozīja galvu. — Ja mans kantoris man beidzot noriebsies, nākšu pie tevis viņa vietā.

Viņš ielūkojās lapiņā, kur baņķiera skaidrajā rokrakstā bija pierakstīti vairāki telefonnumuri un to atšifrētie abonenti.

Kargapolovs, tiesībsargājošo iestāžu kurators apgabala administrācijā. Pastrjakovs, gubernatora vietnieks… Tā jau viņam likās!

—    Filip, droši vien nekas neiznāks, — smagi nopūties, noteica Hondačevs. — Es jau ari rokas klēpī neturu, sazinos ar ko vien varu, ķepurojos kā vien māku, bet jēgas nekādas. Ja reiz tādi vīri ķērušies man klāt, tad vairs nav kur dēties. Baņķieru vidū mani jau sauc par dzīvo mironi…

—    Pagaidi vien, varbūt tomēr kaut kas iznāks, — ne visai pārliecināti atbildēja Lapsa. Es to skudru pūzni jau sabakstīju, tagad šie sāks rosīties…

Tā arī notika. Nākamajā rītā Kargapolovs saņemto informāciju darīja zināmu Pāvelam Sergejevičam Pastrjakovam.

—   Ir tāds Koreņevs, RONAP apakšpulkvedis, — Kargapolovs goddevīgi pavēstīja, tuvodamies milzīgajam rakstāmgaldam, uz kura neredzēja gandrīz neviena papīriņa. — Tas ir viņš, kas piesedz «Zelta loku». Viņi tādus gājienus sauc par «jumtu».

—   Bet tas taču ir nelikumīgi, — rezignēti atbildēja gubernatora vietnieks; viņš bija pievēris acis un tikko manāmi glaudīja labos sānus. Ar viņa aknām dzert bija stingri noliegts, bet viņa amatā nedzert nevarēja. Vēl tālajos stagnācijas laikos kāds no Maskavas ieradies augstu stāvošs biedrs pirti nicīgi saviebās par viņa mēģinājumu atturēties:

—   Ja jau esat tik slims, ka pat nevarat dzert, kā tad jūs varat vadīt?

Pēc dzirdētā Pāvels Sergejevičs vienā paņēmienā izmeta konjaka glāzi un ar ieskrējienu metās baseinā, bet pēc tam sēdēja uz lāvas pašā augšā, tādējādi aizstāvēdams savas vadošā darbinieka tiesības. Tiesības viņš gan aizstāvēja. Bet pēc tam nedēļu gulēja, pieslēgts pie sistēmas, un rija super- deficīto «Esential Forte».

—       Saprotams, ka nelikumīgi! — bjušais komitejnieks sašutis apstiprināja. — Es liku viņam piezvanīt un pabridināt, lai nebāž savu degunu šai lietā…

—    Pilnīgi pareizi. Lai dara savu darbu. Paskat, cik bandītu un huligānu saradies, pat pa ielu vairs nevar mierīgi paiet!

—    Taču viņš nepaklausīja! Sāka piekasīties cilvēkiem no nodokļu policijas un ENAN, kuri pirms tam pārbaudīja to Hondačevu! Piedraudēja rakstīt uz Maskavu!

—    Ko viņš gan iedomājas? — Pastrjakovs atvēra acis. — Kā viņš kaut ko tādu var atļauties?

—  Tad es savācu par šo apakšpulkvedi visus iespējamos datus. — Dūšīgais sārtvaidzis nolika uz galda caurspīdīgu mapīti ar rūpīgi iešūtām lappusēm, bet Pāvels Sergejevičs, neslēpdams riebumu, atgrūda to ar vienu pirkstu. Iedziļināties sīkumos bija zem viņa goda. Kargapolovs saprata, ka pieļāvis kļūdu, un ņēmās izklāstīt lappušu saturu.

—   Viņu apsūdzēja slepkavībā, viņš sēdēja cietumā, taču pēcāk tika reabilitēts. Kad Voroncovs grasījās piesist «Zelta loku», viņam tas gandrīz izdevās, iekams Hondačevs nebija nolīdzis Koreņevu. Viss uzreiz mainījās: daudzi Voroncova ļaudis mainīja savu pozīciju, bet viņš pats pēkšņi nomira. To jau varētu uzskatīt par sakritību, taču Hondačevs vēl pirms viņa nāves zināja, ka nekādu problēmu vairs nebūs.

—   Tavuprāt, viņš to nogalinājis?

Kargapolovs paraustīja plecus.

—    Ļoti dīvains notikums. Skaidri un gaiši jau neviens neko nesaka… Vēl vairāk — vispār baidās izteikt jelkādus minējumus. Tā ir vienmēr, kad lieta nav tīra… Un vispār… Pilsētā no viņa baidās!

—    Kas baidās?

Blāvo zivs acu skatiens ieurbās Kargapolova virsdegunē.

Pastrjakovam bija vesels lērums neatliekamu un tiešām svarīgu lietu. Jau otro nedēļu pilsētas komunālie dienesti nevarēja pieslēgt siltumtrasei un gāzesvadam jaunceļamo Pāvela Sergejeviča māju. Nieka septiņsimt metru dēļ! Bija iztecējis «Lionas kredīta» kredītkartes termiņš, un pagarināt vajadzēja pašam personiski, jo franču baņķieriem viņš nebija nekas vairāk kā parasts noguldītājs. Un labi vien bija — jo stingrāka kārtība, jo lielāka pārliecība, ka tava naudiņa nekur neizčibēs, taču vajadzēja pasteigties, tātad nāksies pārcelt vizīti brāļu pilsētā Lionā. Ari Maskavā vajadzēja ieskriet, jo draudzīgas attiecības ar augstu stāvošiem cilvēkiem bez uzsildīšanas ātri kļūst vēsas, turklāt šie cilvēki pēdējā laikā sākuši maisīties kā kārtis kavā — tikko esi ar vienu saostījies, tā skaties — jau jāmeklē pieeja citam. Par laimi, viņi necimperlējas — ja zini taksi, tad nekādas problēmas nerodas. Turklāt baumo, ka viņa saimnieka biedra Likova gubernatora krēsls tā kā saļodzījies, un tas noteikti jānoskaidro, pie tam laikus, nevis tad, kad vilciens jau būs aizgājis. Ari Likova znotiņš jau līdz kaklam, pieprasa izpestīt kaut kādu tur Kirševu. Galīgi mēra sajūtu zaudējuši: šim piespriests nāvessods, bet man par viņu galva jālauza. Kaut gan — kāda starpība! Galvenais — izdibināt saimnieka tālāko likteni. Ja viņš paliks sēžam savā vietā, tad nāksies Andrjuškam arī turpmāk izkalpoties…

Ar tādu rūpju nastu nekādi negribējās noņemties ar sīkumiem, un spēka arī vairs nebija. Turklāt stipri sāpēja aknas, tā vien gribējās sarīties pretsāpju līdzekļus un likties gultā. Bet šodien no Anglijas atgriezās Likovs; ja vien varētu būt drošs, ka baumas ir pamatotas, varētu tēlot slimu un neiet viņu sagaidīt, taču, tā kā tādas pārliecības nav, jābrauc vien būs.

—    Baidās, — neveikli paraustījis plecus, atkārtoja Kargapolovs. — Es pavaicāju Čebanjanam un vēl diviem trim cilvēkiem… Saka, ka tādam labāk klāt neķerties…

—   Kas tas par Čebanjanu? — Pastrjakovs vairs neslēpa īgnumu.

Bijušais komitejnieks klusēja. Viņš saprata, ka pieļāvis kārtējo kļūdu. Kompetences līmeņus nedrīkst jaukt vienā katlā. Šeit jāievēro stingra sugbordinācija. Zemākstāvošiem var likt mācīties tikai no augstākstāvošiem, bet otrādi nekad.

—   Sergej Nikolajevič, — gubernatora vietnieks ierunājās stingri oficiālā toni. — Es jūs nesaprotu. Man, piemēram, nav bail no tā jūsu… Kā viņu tur? Tiesātā miliča. Un man nav skaidrs, kādēļ jūs tik gari un plaši izklāstījāt man viņa apšaubāmās lietas. Kas viņš tāds ir? Viņš pat nav atsevišķas apakšvienības vadītājs! Kāpēc mums būtu ar viņu jānoņemas? Dodiet ziņu Ivanam Vasiļjevičam Kramskojam — tā ir viņa eparhija, lai pats tiek galā. Un dariet zināmu ģenerālim manu viedokli — tādiem cilvēkiem orgānos nav vietas!

Pāvels Sergejevičs ieturēja pauzi, lai sacītais labi nogulsnētos padotā prātiņā.

—   Vai sapratāt?

—  Tieši tā! — tas noskandēja pēc veca virsnieka ieraduma. Neba jau tādēļ, ka militārā maniere būtu viņā tik dziļi ieēdusies, vienkārši viņš bija pamanījis, ka civilajiem priekšniekiem tā gaužām iet pie sirds, pie kam — jo vairāk tie bija attālināti no nežēlīgās un grūtās militārās realitātes un mazāk tai piemēroti paši.

• Pastrjakovam šāda atbilde bija patikusi. Viņš atmaiga.

—   Bet kas ir ar to… Par kuru iestājas Andrjuška Horoši- lovs?

Kargapolovs nodūra skatienu.

—    Seit, Pāvel Sergejevič, izredžu nav gandrīz nekādu. Tas taču ir tas Kirševs, kas uzbruka sievietēm. Melnajās zeķbiksēs, atceraties? Astoņas slepkavības un trīs mēģinājumi. Ar izvarošanu… Piesprieda nošaušanu… Tagad vairs to neizpilda, tātad sēdēs divdesmit gadus. Ko tur var padarīt?

—  Andrjuša lūdz palīdzēt. Saka, ka viņš neesot vainīgs… It kā esot uzņēmies svešu vainu, jo ticis sists…

A-

Pastrjakovs novērsās. Sī saruna viņam bija ārkārtīgi netīkama. Taču, ja Likovs kādreiz iedomāsies bāzt degunu šai lietā, lai zina, ka viņa uzticamais vietnieks un draugs centās, nebīdamies savureiz izvārtīties mēslos.

—    Kā palīdzēt… Atzīt par traku? Tad viņu aizvedīs uz stingrā režīma trakomāju un piešpricēs ar visādiem nikniem preparātiem. Un šā vai tā būs savi desmit gadiņi jānosēž… Tikai — vai nu tur tik ilgi nodzīvosi… Nudien nezinu…

—   Labi! — Pastrjakovs pielika sarunai punktu. — Kram- skojam tas būtu jāzina. Kad runāsi ar viņu par to milici, uzdod arī šo jautājumu.

Sārtums Kargapolova vaigos ieguva neveselīgu nokrāsu, uz pieres izspiedās sviedri.

—    Atvainojiet, Pāvel Sergejevič, bet es nevaru par šo lietu runāt ar ģenerāli. Nav mans līmenis. Es pat nedrīkstu par to ieminēties. Tomēr tāda lieta…

Pielēcis kājās, viņš sāka staigāt pa kabinetu. Pastrjakovs vēl nekad nebija redzējis savu izdarīgo, dūšīgo spēkoni tik satrauktu. Un nekad nebija saņēmis no viņa tik kategorisku atteikumu. Viņam nebija iemesla uzskatīt Kargapolovu par sliņķi, viņš bija daudzkārt vispusīgi pārbaudīts. īsts cilvēks — instruments. Ko liksi, to darīs. Redzams, ka šis tiešām bija īpašs gadījums… Pie tam viņš nav vadītājs…

—   Labi, Sergej Nikolajevič, nomierinieties. Es pats aprunāšos ar Ivanu Vasiļjeviču. Varat būt brīvs.

Izgājis pieņemamajā istabā, Kargapolovs iezvēlās krēslā kā nopļauts. Kaut kur dziļi, dziļi viņa būtībā vēl mita pretizlūkošanas virsnieka kripatiņa, kura pašlaik kliedza pilnā rīklē.

«Galīgi nojūgušies! Vairs nejēdz, ko dara! Maniaku atbrīvot sataisījušies… Un man tas būtu jāsaka Iekšlietu pārvaldes priekšniekam! Sak, tīrie sīkumi, to savu Koreņevu sviediet no milicijas laukā, bet uz nāvi notiesāto Kirševu laidiet brīvībā, tas ir paša Pāvela Sergejeviča Pastrjakova lūgums! Nu pederasti! Ar savām aptaukotajām smadzenēm galīgi mēra sajūtu zaudējuši!»

—    Sergej Nikolajevič, vai jums nelabi? Varbūt izsaukt ārstu? — Palīdzēt gatava, pār viņu bija noliekusies gubernatora vietnieka sekretāre Sofija Pavlovna.

—   Sirds streiko. — Balss izklausījās aizsmakusi un vārga.

—   Es jums tūlīt iedošu validoliņu… Vai labāk uzreiz nitroglicerīnu?

—    Paldies, pietiks ar validolu…

Piparmētru saltums zem mēles atgrieza viņu pie dzīvības.

—   Tūlīt pateikšu Pāvelam Sergejevičam, lai aizved jūs mājās ar mašīnu…

—   Nekādā gadījumā! — Kargapolovs izbīlī pielēca kājās. — Jau pārgāja, un pašlaik man ir daudz darba!

Sofija Pavlovna neizpratnē piešķieba galvu, viņa bija gribējusi, kā labāk, taču gandrīz visu sabojājusi.

Savas jūtas un izjūtas jāpatur sevī, citādi vienā acumirklī vari izlidot no komandas — nepatikas izrādīšana un brīvdomība šeit nav cieņā. Bet izlidodams zaudēsi visas iespējas, un ko tad? Ne čekista mentalitātes, ne vienkārša godīguma paliekas nepalīdzēs sasniegt to dzīves līmeni, pie kāda esi pieradis, un diezin vai ar tām spēsi nodrošināt ģimeni…

—    Es jūs lūdzu, neko nesakiet Pāvelam Sergejevičam. Lūdzu, Sofija Pavlovna!

—    Labi, labi, — sieviete pamāja. Diezin vai viņai bija kāda nojausma, kas vispār notiek.

Kargapolovs devās uz savu kabinetu. Pamazām viņš nomierinājās. Galu galā kaut ko tik kliedzošu, kas izraisītu niecīgās bijušā Kargapolova daļiņas vētrainus protestus, jau neliek darīt katru dienu. Var jau paciesties. Šobrīd viņš pat lepojās ar dusmu izvirdumu. Jādomā, ka Pastrjakovam neviena — pat visdraņķīgākā cūcība neizraisa šādas jūtas.

Taču viņš maldījās. Arī Pāvels Sergejevičs nejutās savā ādā.

«Nu gan nodzīvojušies! Nekādas — ne partijiskas, ne cilvēciskas sirdsapziņas vairs nav palicis! Kur tas redzēts — pestīt no cietuma pēdīgo bendesmaisu! Agrāk par tādām radinieka izdarībām — partijas biļeti uz galda un no amata ar sūdainu ķoku… Bet tagad? Kurš mani sapratīs? Kram- skojs? Vakar es viņam sadevu par slepkavību Centrālajā rajonā, bet šodien lūgšu apžēlot slepkavnieku! Jo, redziet, tā vēlas gubernators! Pat ne pats gubernators, bet gan viņa znotiņš… Viņi taču ir viena ģimene, tātad visi par vienu! Ieperinājis kaut kādu plikadīdu, izprecinājis viņam savu meitu, bet man tā putra jāizstrebj! Kā lai skatos cilvēkiem acīs? Kādu piemēru mēs rādām?»

Taču galu galā nomierinājās ari Pāvels Sergejevičs. Ir lietas, kurām viņš kā kārtīgs cilvēks nevar piekrist. Bet, ja piespiež, — kur liksies? Pastāv taču disciplīna, pastāv subor- dinācija un galu galā — arī kooperativitāte. Ja apgabala vadītāji viens otru vairs neatbalstīs, tad būs slikti. Tā ka pietiks viņam iecirsties, un Likovs nekavējoties izmetīs viņu no komandas un iemeslu atradīs kā nākas, neizgrozīsies. Turklāt, kamēr ir vara, strīdēties nav grūti, bet, kad to atņem, ierauj asti kājstarpē un laidies pupās. Citādi atņems itin visu un piedevām vēl iespundēs cietumā! Vai tad piemēru mazums… Galu galā viss atkarīgs no gubernatora, nevis no vietnieka. Viņš ir Sistēmas cilvēks — un nekādi nevar pret to sacelties. Tātad viņš ne pie kā ari nav vainojams!

Nolaidis tvaiku un sevi nomierinājis, Pastrjakovs ķērās pie neatiiekamajām darīšanām. Pievirzījis tuvāk telefonu, viņš uzgrieza pilsētas mēra telefonu. Divu nedēļu laikā nevar ievilkt štrunta siltumtrasi — gatavā nejēdzība!

Sestā nodaļa SKARBIE BANDĪTU KARAPŪĻI

Par «Boingiem» saukāja pļāpu draudze, Un nicīgi viebās to svētuļu mūļi. Bet mēs tak bosiku jaunā audze Un skarbie bandītu karapūļi. Kā «Boingus» krauj mūs līdz malām: Ar rijamo, «piķi», ķēdēm no zelta, Ar dampjiem un staigulēm, ko dalām, Lai jautrība mums līdz debesīs celta. Ķēde ķēdi, rinda rindu slēdz, Bijā lai visi dzelzsbarus baisos… Tomēr «Boingi» aizdegties mēdz, Ilgi tiem netraukties gaisos…

Aleksandrs Sidorovs «Boingu» maršs

Jermolaja bērēm Ziemelis atvēlēja trīs tūkstošus zaļo. Viņš neteica, kam tieši tie domāti, vienkārši iedeva naudu, it Kā tā būtu Šakāļa brigādes daļa. Bet Šakālis nolēma sarīkot krāšņas bandītu bēres, lai visi redzētu, cik augstā vērtē viņa brigādē ir draudzība un kritušo godināšana. Bokseris un Dzinējs, kuriem tāpat bija savi upuri, rīkojās citādi: mirušos apbedīja kā jau parasti, bet dzīvos sapulcināja atpūtas bāzes saunā, sapirkās ēdmaņas un šņabi, saveda skuķus un trīs dienas rāva vaļā, lai tā būda rūc.

Paziņu piemērs negrozīja Šakāļa nodomus, varbūt tādē , ka viņam patika gangsteru filmas, kurās kritušā draugi melnās frakās un stērķelētos kreklos drūmā nopietnībā izpilda pēdējo rituālu, un lai visiem kļūtu skaidrs, ka priekšā stāv nežēlīga atriebība.

Pulētam riekstkoka zārkam naudas nepiedka, toties tika noīrēts īsts kadilaka katafalks — uz mata kā ķinītī «Reiz Amerikā». Tiesa, ar to visa līdzība arī izbeidzās: glaunais katafalks ripināja pa priekšu, bet tam sekoja divi veci, kā no lūžņu čupas izvilkti «bemberi», tad Čīča un Atrauga uz moča Dez numuriem un visbeidzot nojāts, dzeltens bēru autobuss, stāvgrūdām pilns ar piedzērušiem radagabaliem un kaimiņiem no Ribņinskas rajona. Nevienas frakas, kauč vai pieklājīga uzvalka: tikai skrandas un nabadzība, radu lauķu ģīmji un draugu debilie viepļi, kas uzskatāmi apstiprināja tēzi par dzēruma ieņemšanas kaitīgumu.

Pats Šakālis apvilka džinsus, knapu, vēl skolas laiku žaketi, ne sevišķi novalkātu rūtainu kreklu un no kaimiņa palienetu platu kaklasaiti. Majas Šis ieterps viņam patika, taču tagad uz kopējā nožēlojamības fona viņš jutās kā klauns ar muļķīgu marles apsēju uz ievainotā vaiga. Viņa iecere bija izgāzusies, rituāls neizdevās un ari nevarēja izdoties: pat ja būtu nopirkts šķirsts par desmit tonnām zaļo un aiz kadilaka brauktu vesela strīpa visglaunāko vāģu, — jo kur tad lai izrauj cilvēkus ar Čikāgas gangsteru vīrišķīgajām sejām? Un kur lai nogrūž noplukušos lauku radus? Šakālis jau sāka nožēlot savu nepraktiskumu un īgņojās, ka prātīgāk būtu bijis rīkoties tāpat kā Bokserim un Dzinējam.

Procesija iegāja pa kapsētas vārtiem. Pa kreisi pie centrālās alejas bija sadzīts vesels lērums spīdošu ārzemju vāģu: Ziemelis izvadīja pēdējā gaitā Cilpu. Jermolajam prestiža rajonā vieta neatradās, nācās doties ar katru dienu pieaugošās miroņu pilsētas dziļumos.

Par spīti dziesmai, kuru jaunie bandīti ar labpatiku auroja katrā dzeršanā, neviens šos «kājniekus» neapbēra ar džun- guru un lepniem vāģiem. Kad tu esi tikko atnācis, tu neesi nekas: ierindas «bullis», «zaldātiņš», «torpēda». Tevi vēro un novērtē. Ja izrādīsies lietaskoks — kautiņā nenoraustī- sies, kārtīgi vicosies, nolaidīsi no kātiem pretinieku «bulli» —, tad tevi pamanīs, ievēros un atbalstīs… Atdos kāda veco vai parāda vietā atņemto ķerru, palutinās ar naudiņu. Un turpini censties, tagad tu esi visiem acīs, un arī uzdevumi kļūs nopietnāki. Un riskantāki.

Ja veiksies, paliksi dzīvs un nofraktēsi pāris svarīgu lietu, tad mašīnu jau nomainīs pret labāku, arī aldziņa kļūs lielāka, skādes — vēl tiksi pie daļas kādā no «pajumtes» kantoriem. Bet, ja uzkalposies līdz brigadierim, tad cita runa — ir mobilais telefons, ir jauns «mersis», ir balsstiesības saietos, ir dzīvoklis. Neieskriesi ugunī, nenoķersi «eļļaino» vai dūci ribās, jau pēc pāris gadiem varēsi būvēt savu māju, tas tagad nācis modē. Tikai līdz tādam līmenim nodzīvo retais. Rau, kā Jermolajs, jau pašā sākumā kastē iekšā…

Kad atbrauca galā un ņēmās izkraut kadilaku, tālu aizmugurē atskanēja dobjš būkšķis, tad vēl viens, tad pavisam neiederīgi plaukšķi, it kā kāds šaudītos ar daudzstobru automātu. Visi apcirtās, lai gan aiz kokiem nekas nebija saredzams, tad šāvieni atskanēja pavisam blakus — viena kārta, otra, trešā… Apmātais Šakālis noskatījās, kā Čīča un Atrauga noveļas no moča, pašķīda viena «bembera» logs, un blakus stāvošais puisis nostiepās garšļaukus, tad līdzās raibajai piedzērušo radu saimei no zemes gaisā uzšāvās ugunsstabs, ausis pārcirta tāds kā pērkona grāviens, kliedzieni, spiedzieni un raudas. Izbiedētie ļaudis pajuka kur kurais, dažs, vairīdamies no lodēm, krita gar zemi, bet nu jau viss bija cauri.

— Rekur vini, maitas! — iebrēcās Ausainis, rādīdams ar pirkstu uz kaut ko nenoteiktu. — Divi, laižas prom! laižas! Turiet viņus!

Taču neviens nedzinās tiem pakaļ, arī pats Ausainis neizkustējās no vietas. Kad Šakālis beidzot atguvās no stupora, uzbrucēji jau bija gabalā.

* * *

Šaudīšanās kapsētā uzjundīja pilsētā lielu sašutuma vilni. Kaut kas tāds šeit vēl nebija atgadījies. Bēru laikā parasti iestājas pamiers, un pie atriebības ķeras tikai, kad pagājis sērulaiks. Notikušais bija rupjš jo rupjš morāles pārkāpums. No Šakāļa puses bija trīs kritušie, bet Ziemelis zaudēja divus, nemaz nerunājot par daudzajiem ievainotajiem. Katram idiotam bija skaidrs, ka tā ir Džafara atriebība. Kriminālā

Tihodonska bija sašutusi. Zagļi, «sportisti», neorganizētie «aptaurētie» vienojās kopējam mērķim, lai, liekot lietā visas savas iespējas, atrastu dagestānieti.

Dzelzceļa staciju un pasažieru ostu, autoostas un lidostu bloķēja patruļas, kas sastāvēja no spēcīgiem zeļļiem ar drūmām, nīgrām sejām — gatavie neatminamo laiku družiņņiki, trūka vienīgi sarkano apsēju, kādu nēsāšana brālībā tiek uzskatīta par sūda būšanu. Ar dzedru pieklājību viņi pārbaudīja kaukāziešu dokumentus, dažus no šiem cilvēkiem viņi aizveda iztērpināt, citus atkal nogādāja milicijā, kurai principā šādas pilsoņu aktivitātes vajadzētu tikai atbalstīt. Tādas pašas patruļas stāvēja līdzās VAI posteņiem uz trasēm, kas veda laukā no pilsētas, vairojot inspektoru rindas un dažkārt pat dublējot tos mašīnu pārbaudēs.

Kaut kas līdzīgs jau bija noticis pēc Tahira nošaušanas. Lai nesaasinātu situāciju, milicija saņēma rīkojumu neierobežot tiesību sargāšanas pašdarbniekus. Bez tam zādzības un citi noziegumi vietās, kur patrulēja brīvprātīgie, krietni gāja mazumā.

Sistemātiski tika pārbaudīti restorāni, naktsbāri, kazino un citas izpriecu vietas, pie kam atšķirībā no stacijām un ostām šeit kaukāziešiem nebija vēlams nonākt pašdarbnieku patruļu rokās. Brālības informatori izošņāja viesnīcas, naktsmītnes, zaņķus un «maliņas». Agri vai vēlu Tihodonskas noziedznieku pasaulei bija jānonāk Džafaram uz pēdām, jo viņam vienkārši nebija kur nolīst.

Arī milicija meklēja Džafaru, taču tās izredzes bija ievērojami mazākas, tādēļ ka tai jau tāpat bija darba līdz kaklam, bet brālībai šis bija vienīgais uzdevums. Lapsa un Ļitvinovs kā parasti izmantoja nestandarta metodes. Viņi pieprasīja audienci pie Krusta un nekavējoties tika pieņemti. Lai izvairītos no baumām un šīs sarunas pārprašanas, Krusts uz šo «ceijeri» uzaicināja arī Ziemeli.

Tikšanās noritēja «Satiksmes» birojā, taču miliči ierosināja pārcelties no omulīgā, ādas mēbelēm un iespējamiem mikrofoniem piebāztā kabineta uz ugunsdzēsēju kāpņu laukumiņu. Piedāvājums tika uzņemts ar pilnīgu sapratni, un augstās sarunu dalības puses devās uz flīzītēm izlikto

pleķīti starp stāviem, uz kura, lai cik dīvaini tas liktos, nemētājās neviens izsmēķis.

Šeit valdīja klusums un smaržoja pēc svaigiem kaļķiem. Lapsa savā ierastajā ietērpā un Ļitvinovs džinsos un mākslīgās ādas jakā pārstāvēja vienu pusi, bet Krusts un Ziemelis atturīgos uzvalkos un kaklasaitēs — otru.

—   Jums gan te tīrs, — Ļitvinovs aplaida riņķī skatienu.

—   Mūsējie gan jau būtu piemētājuši ar izsmēķiem un piedevām vēl kaut ko uz sienas uzrakstījuši…

—    Vēl nav paspējuši, — paskaidroja Ziemelis. — Tik tikko izbalsināja…

—  Tātad kadru kultūras problēmas mums ir kopējas, — pavīpsnāja SUARV komandieris.

—   Jūs meklējat Džafaru, — Lapsa pārliecināti noteica.

—   Bet mēs meklējam čečenu teroristus. Iespējams, ka Hu- seinam par viņiem ir kas zināms. Ja nejauši uzožat viņu pēdas, dariet to zināmu. Ja mēs uzzināsim, kur ir Džafars, ari paziņosim…

Sīkumos viņš neiedziļinājās.

Krusts brītiņu apdomājās. Sadarbošanās ar mentiem ir cūcīga padarīšana, kāda nodošana viņu rokās — īsta stučī- šana. Zagļu «likums» to viennozīmīgi aizliedza. Tagad Krustam vajadzēja atbildēt apmēram tā: «Vai es, priekšniek, būtu tev kāds roklaiža? Vai es par ko tādu būtu parakstījies? Bet, tā kā tāda lieta nav notikusi, darīsim vien katrs savu darbiņu — tu kā mentam, es kā zaglim pieklājas…»

Pirms dažiem gadiem viņš tā arī būtu pasacījis. Bet kopš tā laika daudz ūdeņu bija aiztecējis. lapsa un Ļitvinovs nebija nekādi parastie menti, bet gan spicie zēni — kur ar likumu netiks klāt, piežmiegs arī bez tā… Paskat, kā Lamzaku apstrādāja… Bet sadarbošanās… Kāda tā, pie velna, sadarbošanās! Šoreiz intereses bija kopējas, ir Džafars, ir čečeni visi vienā maisā bāžami — pagāni, tādus nodot nemaz nebūtu tik sūdīgi… Bet ar šiem abiem ķīvēties nebija nekādas jēgas.

Krusts paraudzījās pāriniekā. Ziemelis tikko manāmi pamāja.

—    Labs i, — pahans negribīgi piekrita. Viņam tomēr nācās sevi pārvarēt.

—     Un vēl. — Lapsa panāca sev vēlamo pa kripatiņai vien… — Ja Džafaru dabūs rokā bez mūsu palīdzības… Nogrābs uz ielas vai kādā rajonā. Vai mazums kas… īsi sakot, lai piežmiegtu viņu par šaudīšanos slimnīcā, vajadzīgas oficiālas liecības…

—    Priekšnieki mīļie, vai jūs gribat mūs par saviem brīvprātīgajiem kārtības sargiem pataisīt, vai? — Krusts atcirta, lai gan pēc iespējas apvaldīja toni. — Varbūt vēl ņemsiet un ievēlēsiet par tautas piesēdētājiem? Priekš šitā suņa mums spriedumi nav vajadzīgi, mēs jau viņu esam notiesājuši! Lai tikai ieiet kopējā kamerā!

—   Kā tad viņš bez liecībām tur nonāks? — jezuīta nopietnībā noprasīja Lapsa. — Vai jūs kārtību nezināt? Noķersim un izlaidīsim! Un velns viņu zina, ko tāds vēl sastrādās!

—    Es arī zinu, — iejaucās Ļitvinovs. — Tāpat kā viņi!

Viņš pamāja uz «likumnieku» pusi.

—   Visu, ko vien sadomās! Piemetīs jūsu mājas pilnas ar granātām! Par sievām un bērniem nospļausies! Vai paņems par ķīlnieku tavu dēlu, Ivan!

Ziemeļa seja pārakmeņojās. Dēlam nesen bija apritējuši trīspadsmit gadi, un viņš mācījās angļu skolā, jo Ziemelis taisījās sūtīt viņu uz Oksfordu.

—  Es jau nesaku, ka jums pašiem jānāk par lieciniekiem! — Lapsav atkal atguva iniciatīvu. — Nosūtiet roklaižas vai ši- tos… Šakāli, Ausaino un citas pabiras… Vairāk mums neko nevajag — divi trīs izvēkšķēsies, un gana…

—   Un viņš būs kamerā! — Ļitvinovs ierunājās kārdinātāja balsī. — Kopējā.

—    Citādi nekā, — Lapsa apstiprināja.

«Likumnieki» drūmi saskatījās. Viņi juta, ka manīgie

menti piespieduši viņus pie sienas. Izskatījās, ka nāksies vien piekrist. Un, ja par vienu solīti jau esi atkāpies, tad nākamais vairs tik grūti nevedas.

—    Norunāts, — Krusts izmeta tikai šo vienu vārdu un pagriezies devās uz savu kabinetu. Ziemelis viņam sekoja. Viņu muguras izstaroja vēsu nelabvēlību. Zagļi nevar būt uz vienu roku ar mentiem. Bet, ja viņus uz to piespiež, tas jau nenozīmē, ka tiem menti jāmīl.

—       Čečeni un dagestānieši ēd tikai jēra gaļu, — Lapsa

klusi uzrunāja aizejošos. — Mūsu teroristiem tās vajadzētu varen daudz…

Viņi neatskatijās, bet tāpat bija skaidrs, ka sacītais saklausīts.

Protams, pilnībā uzticēties zagļiem operi negrasījās. Tas bija tikai viens pavedieniņš zirnekļa tīklā, kurš tika austs pār pilsētu. Okšķeriem ir daudz savu metožu un paņēmienu.

Atgriezies RONAP, Lapsa apstaigāja darbinieku kabinetus. Atrodams bija vienīgi Popovs. Un viņš tad arī saņēma papilduzdevumu.

—   Noskaidro Džafara mobilā numuru. Varbūt tas noformēts uz cita vārda, taču tik un tā pamēģini, pārāk lielai konspirācijai šeit nevajadzētu būt, būs piereģistrējis uz Sultāna vai Roberta vārda…

Tik tiešām, vienīgi izejot kārtējā «darbiņā,» noziedznieks uzvelk masku, cimdus, ierīvē zoles ar acetonu. Pārējā laikā viņš dzīvo kā ikviens cilvēks, nebūt neslapstīdamies. Un parasti viņu «nojūdz» tieši šajā ikdienišķajā ampluā un tikai pēc tam «piešuj» viņam krimināllietu. Kad Džafars pirka mobilo telefonu, viņš, protams, nezināja, ka nāksies bēguļot un ka viņu meklēs tieši ar šā telefona palīdzību.

—   Noorganizē noklausīšanos un sarunā, lai nopeilē, — Lapsa nobeidza. — Bet es noorientēšu «Safīra» sievišķus,

viņš uz šiem ir kārs pēc traka…

* * *

Lai gan Šķībajam un Bokserim netrūka kopēju paziņu, tas nekādas draudzīgās attiecības neradīja, taču ļāva pa īsāko ceļu atrisināt sasāpējušo jautājumu. Viņa grupējuma štābs atradās netālu no sporta kompleksa — grilbārā «Smagsvars», ap to mūžīgi stāvēja «BMW», «merši» un lepni dažādu marku džipi. Svešinieki šeit iekšā nenāca, tāpat Šķībo noskatīja ar kaulainu aci, taču neko neteica: viņš izturējās visai pašpārliecināti, turklāt nesenais incidents ar karavīriem bija atvēsinājis «sportistu» kaislīgo temperamentu.

Tas notika tā: divi spečuki no iekšējā karaspēka, kuri īsti nepārzināja bandītu punktu dislokāciju un kuriem ietekmju sfēru sadalījums bija pie vienas vietas, nolēma atzīmēt atgriešanos no kara darbības zonas un iemaldījās «Smagsvarā». Tiklīdz šie bija sākuši dzert šņabīti un uzkost kārdinoši apceptu vistiņu, resnais administrators Toļēns, pagātnē brīvās cīņas smagsvarnieks, ievēroja svešiniekus un nolēma ieviest kārtību, izmetot šos abus laukā. Svešinieki pasūtīja smagsvaru uz turieni, kur arī klājas pasūtīt cilvēku, kas rauga izjaukt tik jauku maltīti.

Toļiks pasauca palīgus, vēl kādus piecus purnus, bet viens no speciem parādīja apliecību, taču tam nebija nekādas jēgas, un sākās kautiņš. Punkta saimniekiem bija skaitlisks pārsvars, taču viņi nebija ņēmuši vērā to, ka darīšana ir ar kara lauka virsniekiem, kuri izgājuši cauri vairākiem lokālajiem kariem un ieročus liek lietā tikpat ātri kā «sportisti» dūres.

Atskanēja šāvieni, Toļēns dabūja lodi gurnā, bet šveicaram, kultūristam, sacaurumoja roku. Beigu beigās kara prokurors atzina, ka ieroči lietoti likuma ietvaros, bet pēc mēneša šie paši karavīri atkal iegriezās grilbārā iedzert kafiju. Pastāvīgos kundes par šādu nekaunību pārņēma īstas elles dusmas un viņi grasījās saplosīt nekauņas mazos gabaliņos ar visām viņu pistolēm, taču kāds paskatījās pa logu un ieraudzīja rīkļurāvējus sarkanās beretēs; daži no viņiem ar ķieģeļiem rokās klaiņoja ap lepnajām mašīnām, bet pārējie nogaidoši skatījās uz ārdurvīm. Nu «sportistu» noskaņojums sagriezās kājām gaisā, un incidents beidzās ar grandiozām samierināšanās dzīrēm, saprotams, uz iestādījuma rēķina.

Pustumšajā telpā sēdēja kādi desmit apmeklētāji. Šķībais vērsās pie satrauktā Toļēna, kurš jau atkal bija uz strīpas, un apvaicājās par Bokseri. Pēc dažām minūtēm no dibenistabas iznāca skūts izsitējs ar saplacinātu degunu un sapluinī- tām ausīm.

Viņi apsveicinājās un nosēdās pie nomaļa galdiņa «uzsist klaču», saspringto klusumu bārā atkal nomainīja parastā dzertuves murdoņa.

— Mani puiši jau par tevi pastāstīja, — Bokseris izgrūda caur zobiem, nopētīdams apmeklētāju ar savām dzedrajām, mazajām ačtelēm, kas ļauni vīdēja no rētām izkropļoto uzacu apakšas. — Tad tu esi tas masieris! Mājeli uzslēji, kundes savāci, naudiņu šķipelē, bet ar bračkām dalīties negribi…

Šāds pavērsiens Šķībo nepatīkami pārsteidza.

—   Ko tu, Bokser, muldies? Tu mani par frajeru uzskati, vai? To, ka astoņus gadus zonā esmu nonīcis, laikam gan būsi aizmirsis?

—    Par frajeru? — sarunbiedrs atkārtoja. — Par ko tad tevi vajadzētu uzskatīt? Agrāk tu biji sakarīgs čalis, atsēdēji kā pieklājas. Tikai tas nodka jau pirms laba laiciņa. Bet pēc tam sāki dzīvot pēc sava prāta. Turējies maliņā. Es zinu, ka tev gan darbiņi piedāvāti, gan savs kumosiņš. Bet tu vienā- diņ atteicies. Un kas tad tu tagad būtu? Par ko tad tevi uzskatīt?

Šķībajam neatradās ko iebilst, un viņš klusēja. Ar to viņš acumirklī zaudēja vairākus punktus: klusē tas, kuram nav taisnība. Bokseris nosmīnēja vien.

—   Tu pats nezini, kas esi! Bet gribi, lai citi to zinātu… Vispirms tiec skaidrībā ar sevi. Ja esi bandīts — dzīvo saskaņā ar priekšrakstiem. Ja komersants — maksā ragā! Vai nu — vai, viss pārējais ir mēsli. Tikai pie priekšrakstiem tu jau sen nepieturies. Tātad maksā tik savu tiesu «jumtam»!

Boksera loģika bija nevainojama. Jebkurā «saietā» vai «matu skaldīšanā» atzīs, ka viņam taisnība. Atspēkot viņa loģiku un taisnību varēja tikai un vienīgi ar spēku. Savulaik masieris bija iejaukts vienā lietā ar ļoti nopietniem cilvēkiem. Ja vien viņi būtu palikuši dzīvi — zonā vai brīvē, tam nebija nekādas nozīmes —, viņš mierīgi visus šitos varētu pasūtīt uz poda. Taču tos cilvēkus noknieba jau pirms daudziem gadiem.

—  Man jau ir «jumts»! — Šķībais pacēla galvu un skatījās Bokserim tieši acīs. Uz brītiņu to pārņēma visai nepatīkama sajūta, it kā sarunbiedrs zinātu kaut ko ļoti svarīgu. Jo tāpat neviens neatļautos tik nekaunīgi lūrēt. Taču viņš pārvarēja neveiklības sajūtu. Tagad jau katrs mācēja ķert uz muļķa.

—  Jā, puikas man jau teica. — Bokseris pamāja. — Tikai šajā teritorijā visi «jumti» ir manējie! Interesanti zināt — kāds tad ir tas tavējais?

Šķībais neapzināti atskatījās.

—    Par tādu Burvi esi dzirdējis?

Šoreiz atbildi parādā palika Bokseris, savukārt zaudēdams dažus punktus «matu skaldīšanas» iznākumā.

—    Dzirdējis esmu, bet ne redzējis.

Tā bija patiesība. Pilsētā uzradusies kāda pamatīgi konspirējusies grupa, kura turējās savrup ir no «sportistiem», ir no zagļiem un neielaidās ne ar vienu nekādās darīšanās. Neraugoties uz konspirāciju, grupai bija visai asiņaina reputācija.

—   Vai tad gribi ieraudzīt? — Nekaunīgais skatiens urbās Bokseri kā notēmēts stobrs. Ledains aukstums sagrāba viņa dvēseli. Acu priekšā iznira Vasjkas un Zemeļas līķi ar izšautajām acīm un izārdītajiem pakaušiem, jā gan, viņš bija dzirdējis par nogalinātajiem pie Dārzu ielas maiņas punkta… Un tagad, raudzīdamies masierī, ar kuru bija notikušas netveramas, tomēr ievērojamas pārmaiņas, viņš saprata: nē, te neviens uz muļķa neķēra, viņš tiešām varēja atvest baiso Burvi uz «ceijeri», tikai nevarēja zināt, ar ko tas viss beigtos… Baumoja, ka viņš izmantojot Lamzaka metodi: slaktējot visus no vietas un pievācot visu, kas vien kādam izslīdējis no rokām. Tā bija ļoti efektīga metode.

—    Nē, bračka, es tev ticu.

Tagad Bokseris smaidīja atklāti un draudzīgi. Šķībais bija gaidījis šādu smaidu jau no paša sākuma.

—   Iekodīsim? Un ierausim pa simtiņam, ja reiz liktenis mūs savedis…

—    Lai iet, — Šķībais piekrita.

Bokseris pamāja, un pēc mirkļa uz tukšā galda uzradās «Smagsvara» firmas ēdiens — ar zaļumiem garnēti zeltaini apcepti cāļi un plakanā «Smirnova» blašķīte. .

—    Par draudzību! — uzsauca Bokseris.

Kad blašķe bija tukša, viņš pasūtīja nākamo un uzticēšanās pilns noliecās pie Šķībā, lai apvaicātos:

—   Vai viņš ir kāds no vecajiem vai no mūsējiem?

—    Kas? — masieris nesaprata.

—    Nu tas Burvis…

Šķībais kļuva domīgs.

—   Viņš ir no pašiem jaunākajiem. Tādu vēl nav bijis. Un vispār — labi, tikai tas ir noslēpums, viņš bija kopā ar mums tai lietā… Kā sestais. Droši vien būsi dzirdējis?

Bokseris pievēra acis un pamāja. Mielasts turpinājās.

Tik tiešām, Burvja grupējums bija pamatīgi konspirēts. Drošības garantēšanai vadonis izdomāja, kā viņam šķita, pilnīgi oriģinālu iekšējo struktūru, kas neveiksmju gadījumos nekaitēja pārējai bandai. Taču patiesībā nekā jauna tur nebija: šāda struktūra bija raksturīga gan eseru kaujiniekiem, gan itāļu mafijai, gan aziātu triādēm, gan visas pasaules teroristu organizācijām.

Sistēma nudien izrādījās dzīvīga. Galvenais triecienspēks bija kaujinieku piecnieki ar komandieri priekšgalā; komandieri sazinājās ar koordinatoru, kuram vienīgajam bija pieeja vadonim. Katrs kaujinieks par savu naudu iegādājās peidžeru. Sakaru sistēma darbojās tikai vienā virzienā — no augšas uz leju. Ekstremālas nepieciešamības gadījumā grupas komandieris pārraidīja vēsti uz koordinatora peidžeru, kurš tādā pašā ceļā varēja dot signālu vadonim. Pēc trauksmes signāla piecpadsmit minūšu laikā bija jāsapulcējas.

Koordinatora un vadoņa peidžeri bija reģistrēti uz svešu personu vārda, kurām par notiekošo nebija ne vismazākās nojausmas. Ja piecnieka komandieris gāja bojā, nonāca cietumā vai pazuda, grupas locekļiem bija jāgaida, kamēr, nosaucot paroli, ar viņiem sazināsies viens no abiem vadītājiem.

Jauno kaujinieku vervēšana bija daudzpakāpju process, kuru īstenoja pats Burvis personīgi, viņš varēja ņemt vērā koordinatora vai piecnieka komandiera rekomendācijas. Kandidāts tika vispusīgi pārbaudīts, viņam bija jāiztur pārbaudes laiks, pēc kura viņu ieskaitīja stažieros, lai gan viņam pašam par to nebija ne jausmas. Stažieri veidoja patstāvīgu grupu un domāja, ka tā ir viņu pašu brigāde. Grupā nebija vairāk par pieciem cilvēkiem, lai veiksmīgie stažieri pēc tam varētu veidot jaunu piecnieku. Parasti gan tā nenotika, pārbaudi izturēja divi vai trīs, pārējos pielasīja klāt. Turklāt viena piecnieka locekļus nekad nepārcēla uz citu.

Valdīja īsta armijas disciplīna, pārkāpumi, no kuriem visrupjākais skaitījās konspirācijas neievērošana, tika bargi sodīti. Divi pieredzējuši Klibā «buļļi» veiksmīgi bija izturējuši visus pārbaudījumus un kļuvuši par pirmā piecnieka locekļiem, bet drīz vien, dzerot ar vecajiem čomakiem, maķenīt palaida muti un tika bargi sodīti par biedinājumu pārējiem. Atkāpjoties no parastajiem noteikumiem, šis fakts tika darīts zināms citu piecnieku locekļiem un tādējādi nospēlēja ievērojamu audzinošu lomu.

Pašlaik organizācijā bija četri piecnieki: divi pilnībā nokomplektēti, trešajā atbrīvojusies Zemeļas vieta, ceturtajā — nesen arestētā Pečenkas vieta. Tas nebija sevišķi daudz, tomēr pietiekami, lai apgrieztu kājām gaisā visu Tihodon- sku. Papildināšana diez cik viegli nevedās. Pļāputašas paši bija izsvītrojuši sevi no organizācijas rindām, Deglis un Sam- sons gan veiksmīgi izturēja stažēšanos, bet kāds tos varen veikli nošņāpa piedirstā centra pagalmiņā. Par to tika runāts koordinatora un burvja kārtējā tikšanās reizē. Viņi sēdēja krastmalā pie pārceltuves, it kā gaidīdami kuteri uz Kreiso krastu, kas vilināja ar savām neskaitāmajām šašliku bodītēm, restorāniņiem, atpūtas bāzēm, kuras gandrīz bija izskaudušas agrāk izdaudzināto turienes dabu. Abi vīrieši nepiesaistīja garāmgājēju uzmanību, viņi sarunājās pusbalsī, un teikto neviens nedzirdēja.

—   Kā viņi varēja uzrauties uz naža? — vadonis aizkaitināti noprasīja. — Uz kurieni tu viņus sūtīji?

—    Iešķiebt Mišām zīmīti, un viss, — koordinators taisnojās. — Viņi paņēma papīreli un aizgāja, bet pēc tam pa televizoru teica…

—   Zinu, ko tur teica! — Burvis neapmierināti nopurpināja. — Kā izskatās pie viņiem mājās?

—    Menti vandās bez apstājas. Gan no rajona nodaļas, gan no RONAP un sazin kādi vēl. Arī pie Miškas tas pats. Izprašņā visos sīkumos: kas nācis ciemos, ar ko draudzējušies un kurš, kur, kad bijis…

—    Slikti. Tātad to lietu izbeigt negrib, rakņājas arvien dziļāk un dziļāk… Ja nu Miška izpļurkstas…

—    Nedomāju vis…

Koordinators bija vienīgais cilvēks, kurš pazina Burvi sejā. Viņš saprata, cik viss ir nopietni, ja pār grupu savilkušies atmaskošanas draudi. Tādēļ viņš iespējami pārliecinātā balsī atkārtoja:

—    Nē, Miška neizpļurkstēsies. Nekad mūžā.

Burvim tas patika.

—   Nu labi, paskatīsimies. Tomēr mums vajag pieņemties svarā. Bosicība jau noraugās uz mums ar cienību, tā viens cilvēks man teica… Pat naudiņu mums nav noskauduši!

Uz sola maliņas piesēdās netīrs klaidonis, acīm redzot no veļas auklas nočieptā vecmodīgā makintošā. Burvis pagrieza galvu uz viņa pusi un skatījās tieši virsū. Tas strauji pielēca kājās un steidzīgi devās prom, vairākas reizes bailīgi atskatīdamies.

—   Va velns! — koordinators bija sajūsmā. — Kā tev tas izdodas?

—   Burvestības, — vadonis vienaldzīgi atteica. — Gribi, pateikšu par ko tu domā?

—    Nevajag! — koordinators satrūkās. — Vai mazums domu pa galvu jaucas… Nevaru visas uzmanīt!

Un novirzīja sarunu no kutelīgā temata.

—   Vajadzīgi jauni cilvēki, tad arī svars būs lielāks.

—   Man ir divi stažieri… Drīz varēs sevi parādīt, un pēcāk lemsim. Un vispār gana esam slēpušies! Pienācis laiks pacelt balsi tā, lai visi lecīgie dirsieni astes ierautu…

Patērzējuši vēl kādas desmit minūtes, Burvis un koordinators piecēlās un devās katrs uz savu pusi un drīz vien iejuka pavasarīgajā drūzmā.

* * *

Dežūra beidzās astoņos, bet izsaukumi nebija saņemti jau kopš pusnakts, brigāde paguva četras stundas nosnausties, kas, pateicoties pieradumam, bija gandrīz pietiekami, lai pilnībā atgūtu spēkus. Mierīgā situācija ļāva salikt visu pa plauktiņiem, vēl pirms bija aizritējušas noteiktās stundas. Tagad daudzi maksāja jau bez prasīšanas: piecītis vai desmitnieks par izsaukumu, divi ceineri par «labu», proti, īsi sakot, par saudzīgu apiešanos.

Turīgākie sameta vairāk: simtiņu vai pusotra, savureiz pat divus. Nabagi, saprotams, apelēja pie savām apdrošināšanas polisēm un bezmaksas medicīniskās aprūpes, kuru ari dabūja, jo brigāde, lai arī neteica skaļi, tomēr labi zināja, ka ārstēties par velti, tas nozīmē — par velti ārstēties.

Vispirms sadalīja naudu: lielāko daļu ārstam, mazliet mazāk feldšerim, vēl mazāk šoferim. Žāvētās desas luņķīti sadalīja brālīgi — trīs vienādās daļās, tāpat ari speķa gabalu, zivis eļļā atdeva šoferītim, ievārījuma burku atstāja kopējām tējas reizēm. Šņabis šai maiņā nebija nopelnīts, un tradicionālajai ceļakājai iemeta glauno konjaku, ko bija iedāvājusi profesora sieva, kuras vīriņam bija noņēmuši nieru graizes.

Visu nokārtoja ikurāt līdz astoņiem. Pa stacijas vārdem Sergejs izgāja lieliskā garastāvoklī. Saulīte maigi sildīja, liegs vējiņš pa vaļā atsisto krekla apkakli glāstīja spēkavīra krūtis. Nekādas neatliekamas lietas šodien nebija iecerētas, vajadzēja dkai papļāpāt ar puišiem, kuriem bija pa spēkam izpildīt Šķībā pasūtījumu. Viņu tas viss sevišķi nekratīja: ja uzņemsies — labi, viņš nodos piķi, kaut ko piešķiebs arī sev; ja neuzņemsies, atvainojiet, tā arī puišiem pateiks. Puiši uz goda, ar tibiņārn atpūsties prot, gan jau viņš ari piešausies, tomēr pirmā reize, vēlāk varēs dot vaļā tādus uguņus!

Tikšanās notika ap pusdienlaiku mazā kafūzītī uz Lielā prospekta un Dārzu ielas stūra. Kafūzīti sauca «Deimoss» — «Šausmas». Muļķa saimnieks, kuram tā iepaticies smukais ārzemju vārdiņš, laikam jau tā jēgu nesaprata. Trīs gadus nomācījies Medicīnas institūtā, Šergejs zināja, ka tulkojumā tam apmeklētājus nevajadzētu vis pievilināt, bet gan atbaidīt, jo kurš gan ies uz kafejnīcu meklēt tur kulināras vai citādas šausmas. Par laimi, vairākums līdzcilvēku tāpat nezināja, ko nozīmē «deimoss».

Viņš pasūtīja simtiņu šņabja, kuram klāt pienācās obligātā siermaize. Izmetis vienā paņēmienā, viņš slinki uzkoda sie- reni un pavērās apkārt. Trīs nekur nelietojamas skuķes bija uzklupušas sārteniem, ar pūdercukuru apkaisītiem virtu- liem. Jau pa gabalu smakoja pēc piedegušiem taukiem. Pie ioga kāds pieklājīgi tērpies pārītis niekojās ar šampanieti un kūciņām. Drūms vecis lopiski rija siteni, atkaru ausis lēkāja augšup un lejup vienā taktī ar žokļu klaudzēšanu. Tikko ienākušie jaunie puiši sev kaut ko pasūtīja. Oficiante naski kricelēja mazā blociņā. Viņai bija gludas kājas, atšauts dibentiņš, slaiks viduklis un barga seja.

«Tādai varētu iestumt,» Sergejs slinki nodomāja. «Vai uzspēlēt ar viņu «minēšanu»…»

Tieši divpadsmitos ieslīdēja divi sportiski puiši, viņa vienaudži, tā ap divdesmit pieci, taču ar neizdibināmām «svarīgām» sejām un bargiem skatieniem, kas darīja viņus daudz vecākus. Neapstājušies viņi uzreiz pienāca pie galdiņa.

— Vai tu esi tas Karatists? — ne īsti noprasīja, ne īsti konstatēja apaļģīmis spēkonis melnā ādas jakā un, atbildi nenogaidījs, ar kāju pievirzīja krēslu un nosēdās pretim. Otrs ar tādu pašu miesasbūvi un baltu rētu uz zoda uzmanīgi pārraudzīja zāli un nosēdās uz krēsla Sergejam blakus, tā ka nu viņš atradās ne visai labvēlīgo skatienu krustugunīs.

«Redzams, ka īstie…» viņš nodomāja.

Nostāsti, kā nekaunīgi blēži bija uzdevušies par killeriem, zināmās aprindās klīda bez sava gala. Savāc piķi, nobiedē upuri un aizsūta to uz citu pilsētu. Vai nofotografē garšļaukus zemē, asiņu peļķē, un pēc tam uzrāda kā padarīta darbiņa apliecinājumu. Bet pēcāk, kad «pasūtītais» uzrodas sveiks un vesels, no viņiem vairs nav ne smakas. Tiesa, tādus gājienus var izstrādāt tikai ar ļempaušiem, nopietns cilvēks par tādiem jokiem olas norautu.

Taču Sergejs patiesībā arī bija ļempausis. Pats smagākais noziegums, ko viņš bija pastrādājis, — pārdevis promedola ampulas masierim Vovkam. Un vēl šādus tādus sīkumus: bija palīdzējis izsist ne visai lielus parādus, par samaksu braucis uz «ceijeriem», tēlojis «jumtu» iesācējiem bodnieci- ņiem, iekams uzradās īsti «jumti». Lai gan Šķībajam viņš bija sastāstījis trakas lietas: citu piedzīvoto vienā putrā ar paša no pirksta izzīsto. Bet ar šiem puišiem viņu bija savedis bijušais komunālā dzīvokļa kaimiņš Petja Hičkoks, bosiks caur un cauri…

—      Pa simtiņam, lai nav sausa mute? — noprasīja Karatists, lai kliedētu nepatīkamo klusēšanu.

Apaļģīmis noraidoši pakratīja galvu.

—    Ķeries pie lietas. Pjotrs teica, ka tev mums kas sakāms. Stāsti, ko vajag.

—  Ir viens «pasūtījums»… — Izrādījās, ka tas viss nemaz nav tik vienkārši, kā viņam sākumā bija licies. Viena lieta — par «pasūtījumu» papļāpāt, pavisam kas cits — to patiešām izdarīt. Sergejs nejutās savā ādā.

Ja nu viņi tagad uzprasa: «Kas tas par pasūtījumu?» Ko lai atbild? «Vai jūs nevarētu nolaist no kājas vienu vecīti?»

Taču mēle neklausīja, lai visā nopietnībā kaut ko tādu pateiktu…

Taču atbildes reakcija uz neitrālo, bet tai pašā laikā visai izteiksmīgo vārdiņu «pasūtījums» viņu apmierināja: puiši klausījās ar izpratni, un šķita, ka viņu sejas pat kļūst labvēlīgākas, un gaisotne atslāba…

—   Viens ķēms manam draugam piegriezis skābekli, — Sergejs apmierināti turpināja.

—  Tā nav mūsu darīšana, — apaļģīmis atgaiņājās. Acīmredzot viņš te bija galvenais. — Cik maksājat?

—   Trīs tonnas «zaļo»…

Puisis vējjakā pamāja.

—    Bet kas viņš tāds ir?

—    Mans draugs?

—   Pie dirsas mums tavs draugs! Kā sauc to, kuru viņš pasūta?

—    Paga, paga…

Parakājies kabatās, Sergejs sameklēja papīra gabaliņu un atiocīja to.

—   Lūk, Žoltijs Nikolajs Ivanovičs. Dzīvo Marksistu ielā numur pieci.

Killeri saskatījās.

—   Kas, kas?! — Sergejs neievēroja draudīgo intonāciju. Viņš vienkārši nebija to piefiksējis, jo koncentrējās uz pavisam ko citu: viņš gribēja pēc iespējas labāk un saprotamāk izklāstit, kas no sarunbiedriem tiek prasīts.

—  Viņam tāds uzvārds, — Sergejs paskaidroja. — Žoltijs. Bet vārdā Nikolajs Ivanovičs.

—    Dzirdi, ko viņš tur vervelē?! — noprasīja rētainais. Viņa pārinieks klusēdams pētīja Karatistu gluži kā jaunais naturālists vaboli, taisīdamies to kaut kur piedurt ar kniepadatu. Atmosfēra atkal kļuva naidīga. Sergejs neapzināti sa- bozās.

—   Bet vai tu pats zini, kas ir Žoltijs? — noprasīja apaļgal- vis. Viņa acis samiedzās, bet mute savilkās šaurā līnijā.

—   Nē, — Sergejs apjucis atsaucās. — Kaut kāds tirdzinieks. Man vispār par to visu nav ne mazākās nojausmas…

—    Ko tu, pamuļķi, dirsies? — nikni atcirta tas ar rētu.

— Tu mūs atsauci šurp? Tu te sēdi? Tu pasūti? Atbildi, puvekli!

Sergejs nebija radis pie šādām uzrunām. Principā viņš šos abus varēja notēst vienā mierā, varbūt pat vēl kādu tamlīdzīgu pārīti piedevām. Taču viņš nevarēja tos nogalināt, bet šie viņu gan, un šobrīd tas bija sevišķi jaušams. Un tas, ka viņi varēja, tad ari piešķīra viņiem šo pārliecību un ļāva runāt šādā tonī.

—    Nu, es…

—    Pats nezini, ko pasūti?!

—    Nē… Bet kas tur pavisam? Es jau teicu, paziņa palūdza…

—   Tu te nejauc gaisu! Tikko vēl bija draugs, bet tagad jau paziņa!

Izbiedētais Sergejs atminējās, ko Šķībais teica par vārda svaru aiz restēm. Un šie puiši zonas paražas acīmredzot pārzināja it labi.

—   Viņu mēs neesam pat redzējuši un tagad te triecam ar tevi! Gribi, pateikšu, kas tur pavisam?

Sergejs pamāja kā nohipnotizēts.

—  Ja Žoltijs padzirdētu par šo sarunu, viņš mūs abus ar drauģeli nolaistu papeldēt kanalizācijā, lūk, kas!

Apaļgalvis apstiprinoši pamāja.

—   Skaidrs, ka nolaidīs podā, tikai vispirms vēl sakapās sīkos gabaliņos. Saprotams, ja mēs nepasteigsimies un ne- nodosim tevi pirmie. Bet, ja nodosim, tad par visu atbildēsi tu. Un mums ar to vairs nebūs nekāda sakara…

Puiši piecēlās.

—    Braucam!

—    Uz k-k-kurieni?

—   Ir nu gan bremze! — vecākais nevarēja vien nobrīnīties. — Vēl nav pielēcis? Tūlīt aizvedīsim tevi pie Žoltija. Lai tiek skaidrībā…

—    Pagaidiet taču, nu ko jūs…

Tas ar rētu nostājās viņam aiz muguras.

—   Velcies, pamuļķi, ja negribi nazi mugurā!

Pa muguru tecēja auksti sviedri. Kā pa sapņiem Sergejs izgāja laukā un, izpildīdams kārtējo pavēli, atkrita melna «BMW» priekšējā sēdeklī. Puisis ar rētu visu laiku turējās cieši aizmugurē. Nogaidījis, kamēr šefs nosēžas pie stūres, viņš veikli ieslīdēja aizmugurējā sēdeklī. Ierēcās pieclitrīgais dzinējs, nospolējot iekaucās riepas, mašīna strauji rāvās uz priekšu, vienā mirklī uzņemdama pilsētā nepieļaujamu ātrumu.

«Ir nu gan draņķi! Šitā iegāzt, maitasgabali! Man jāizstrebj viņu putra!» galvā pulsēja rūgtas domas. «Tagad viņu dēļ es nonākšu kanalizācijā! Nu, kuņas… Kāda velna pēc man viņu dēļ būtu jāmirst?»

—   Zēni, pagaidiet, kāds man ar to visu sakars? Es jums parādīšu tos pipukus, un ņemiet priekšā viņus…

—   Paskat, kāds sūdsmaka… Sākumā bija draugi, tad paziņas, bet tagad jau pipuki! — aizmugurē sēdošais nosmīkņāja. — Mēs esam mazi cilvēciņi, lai Žoltijs pats ar jums tiek galā.

—   Nevajag braukt pie Žoltija. labāk paši visu nokārtosim… Pēc tam aiziesim katrs uz savu pusi, un miers. Es neesmu jūs redzējis, bet jūs mani…

—    Baigi gudrais! — apaļgalvis nolamājās. — Bet ja tu kādam izpļurkstēsies? Vai tie tavi… Lai mūs ar nažiem pabaksta?

—   Kurš tad ies muldēt? Kāda velna pēc mums nepatikšanas?

—   Velns viņu sazin, kāpēc jūs tās tik cītīgi meklējāt. Ja būtu gudrāki, tad zinātu, kuru var pasūtīt un kuru nevar… Tad varbūt arī paliktu pie dzīvības!

Melnais meteors traucās cauri blīvajai transporta plūsmai, nekaunīgi līda citiem priekšā, bez brīdināšanas mainīja joslas un negaidot apdzina. Visapkārt kauca bremzes un pūta signāltaures. Likumpakļāvīgo pilsoņu mašīnas deva ceļu bandītiem.

Viņi brāzās uz Dienvidu mikrorajonu, pa kreisi pletās patukšais Jaunatnes parks, pa labi stiepās sarūsējušais, jau daudzus gadus slēgto Sestrinckas kapu žogs. Piepeši apaļgalvis strauji samazināja ātrumu, nospieda bremzi, parāva stūri un taisnā lenkī ielidoja pa atvērtajiem vārtiem. Ne pārāk platā alejiņa lnja gandrīz tukša, tikai divas trūcīgi tērpušās večiņas atlēca malā, glābdamās no vājprātīgo auto.

Pēc minūtes «BMW» apstājās strupceļā pie vecas, apdrupušas ķieģeļu sienas. Abās pusēs uz pamestajiem kapiem rēgojās šķībi, mūžveci krusd, sienas pakājē bija izveidojusies miskaste. Sergeja baiļu sastindzināto skatu piesaistīja divas uz atkritumu kaudzes uzsviestas suņu sprāgoņas

—    Kāpēc… Mēs… Uz šejieni… — viņš tikko izmocīja.

—   Priekš kam mums tevi vizināt, — apaļgalvis gurdeni nopūtās. — Tagad mēs tevi sasiesim un iespundēsim, rau, tai namiņā…

Viņš pameta ar roku sāņus. Tur rēgojās sašķiebusies kapliča, tikpat veca kā siena.

—   Ja Žoltijs gribēs, atbrauks papļāpāt. Ja negribēs, mēs naktī pieripināsim un tevi, muļķi, piebeigsim… — Tas tika pateikts tik vienaldzīgi un ikdienišķi, bet tādēļ jau skanēja

sevišķi baisi. Rīkle sarāvās čokurā. >

—   Es samaksāšu… — nosēca nemākulīgais «pasutītajs».

—   Labāk šķirsimies pa draugam, bez Žoltija… Nevajag mani spundēt kapličā…

Bija notikušas kādas netveramas pārmaiņas. Apaļgalvis pagriezās pret pārinieku.

—    Nu ko, Ļoha? Ko darīs?

—    Labi, ļauj man viņam visu pienācīgi paskaidrot. — Ļoha pavirzījās uz kreiso pusi, lai Sergejs varētu viņu redzēt.

—    Domā, ka vari pasūtīt jebkuru, kas tik ienāk prātā? Seku! — Puisis ar rētu savilka pigu. — Pasūtīt var tikai tāds, kuram pašam spēka diezgan. Tāds, kurš ir ašāks par pasūtāmo. Vai izņēmuma kārtā — līdzvērtīgs. Bet tad jārīkojas ļoti piesardzīgi, jāaicina speci no citas pilsētas, citādi ies vaļā baigais kariņš! Bet ko jūs, ķēmrauši, sadomājāt? Iegāzāt gan sevi, gan mūs! Vai apjēdz, ar ko mēs riskējam, ja viss nāks gaismā?

—   Es nevienam neteikšu ne vārdiņa! — Sergejs dievojās. "Viņš juta, ka viss jau iet uz labo pusi.

—   Nu labi, tu neteiksi. Bet ja tavi drauģeļi izdomās taisīt jaunu pasūtījumu? Žoltijs piemetis šiem pie olām španungu, un šie arī par mums izpļurkstēsies!

—   Viņi netaisīs jaunu…

—    Pārliecināts?

—    Simt punkti!

—   Nu labi… Redzams, ka viņš nav slikts puisis, — Ļoha vērsās pie pārinieka. — Varbūt noticēsim viņam?

—   Lai iet, ticēsim. — Arī apaļgalvis kļuva mīkstsirdīgs.

Sergejs uzelpoja.

—   Rīt atnesīsi desmit tonnas zaļo, un šķirsimies pa draugam. Labiņš?

Sergejs automātiski pamāja. Lai gan tagad viņš piekristu jebkuram piedāvājumam, lai tikai izkultos no šīs baigās vietas un lai viņam vairs nedraudētu ātra un nenovēršama bojāeja.

—   Tai pašā kafūzītī, tai pašā laikā. Sarunāts?

Sergejs atkal pamāja.

—  Tikai skaties, nedomā taisīt jokus! — Apaļgalvis atkal kļuva nopietns, un Sergeju no jauna apdvesa baiļu dzestrums.

—   Nē, ko jūs! — Tagad viņš tik sirsnīgi purināja galvu, ka likās — tā tūlīt noskrūvēsies.

Motors ierēcās no jauna. Neveikli, vairākos piegājienos apgriezies mazajā laukumiņā, automobilis aizbrauca. Pagājušas tikai dažas minūtes, bet viss bija tik apbrīnojami pārvērties. Spoži spīdēja pusdienas saule, koki un ceriņkrūmi zaļoja, putekļos jautri draiskojās zvirbuļi. Kad viņi brauca šurp, pie ķieģeļu sienas nekā tāda nebija, tikai pelēcība, bezizeja un bailes.

Izbraucis no kapsētas, «BMW» atkal traucās pa maģistrāli. Kaut ko atcerējies, apaļgalvis atņirdzās smaidā.

—   Paklau, Ļoha, parādīsim Karatistam pigorus. Mēs taču tagad esam viņa čomaki. Lai papriecājas!

Tuvākajiem mēnešiem vai pat gadiem Sergejam pigoru pietika, viņam bija tikai viena vienīga vēlēšanās — atrasties cik vien iespējams tālu no saviem jaunajiem «čomakiem», bet prieku viņam sagādātu tikai viens — ja apaļgalvis un viņa pārinieks nobrauktu taisni ellē. Bet viņa viedoklis te nevienu neinteresēja.

«BMW» pagriezās pret stāvo nogāzi, kas apjoza kapsētu.

—    Skaties!

Apaļgalvis izslēdza ātrumu un noņēma kāju no gāzes pedāļa. Mašīna ātri zaudēja inerci, it kā no asfalta būtu izaugušas neredzamas rokas un turētu ciet riteņus. Beidzot tā apstājās un, lai gan pēc visiem fizikas likumiem tai vajadzētu noripot atpakaļ pa stāvumu, palika kā iemieta, it kā būtu nolikta uz bremzēm.

—   Nu, forši, Karatist? — Ļoha ieķiķinājās. — Re, miroņi mūs nelaiž prom!

Apaļgalvis ieslēdza ātrumu un piedeva gāzi. Pigori bija beigušies. Tie izsēdināja viņu pie kapiem, turpat uz vecā, gandrīz neizbraucamā ceļa.

—    Rīt divpadsmitos! — Ļoha atvadoties cieši pieteica, un viņa acis nozibsnīja neslēpti draudīgi.

Serjoga jutās tā, it kā vairākas reizes būtu dabūjis pa galvu. Viņš neko lāgā neapjēdza un gāja, kurp acis rāda. Desmit tūkstoši dolāru viņam bija pilnīgi nereāla summa. Tāpat kā Šķībajam un viņa drauģelim. Tātad murgs vēl nebūt nebija beidzies, tikai mazliet atkāpies, lai atgrieztos daudz ļaunākā variantā. Viņš paraudzījās pulkstenī. Pēc nepilnas diennakts.

* * *

Tihodonska slīga vakara krēslā; ja ticam oficiālajam skaidrojumam, tad pie tā vainojami parādi par elektroenerģiju. Tauta, kam patiesībā arī bija domāts šis skaidrojums, tam neticēja. Klīda visai ticamas baumas, ka gaismu atslēdz tīšām, lai nomāktu sabiedrības protestus pret atomelektrostacijas palaišanu. Viens otrs piekrita šai versijai, bet vairākums uzskatīja, ka varasiestādēm nav nepieciešamības pēc šādiem sarežģījumiem: visos laikos tās bija darījušas, kas ienācis prātā, nospļaujoties par jebkuriem protestiem.

Lauzējs un Bullītis oficiālus izskaidrojumus nemeklēja un ar tiem saistītās baumas neapsprieda, tādēļ ka viņus tumšās ielas pilnīgi apmierināja.

—   Nu ko, pietiks šodien? — sātīgi atraugājies, noprasīja Bullītis. Viņi tikko bija pavakariņojuši kādā «pajumtes» kafūzītī un ievākuši kārtējo iemaksu.

—  Viss. — Lauzējs bija ar viņu vienisprātis. Viņš skaitījās gudrāks, tādēļ izpildīja pāra vecākā lomu. Bullītis ar to bija mierā: apdomāt, salīdzināt, analizēt un izdarīt secinājumus viņam diezko nevedās, toties viņš lieliski prata vicināt rokas un kājas, kaut vai desmit minūtes no vietas.

Viņi devās uz mašīnu. Labajā pusē vīdēja sporta kompleksa «Progress» ēka.

—    Paklau, kas ir ar to sūdu, kurš brauca uz auguma? Nu, ar to masieri? — Bullītis trekni nospļāvās. — Tā arī neslaucās!

—   Nezinu. Kāda mums tur daļa? Bokseris mūs pie viņa vairs nav sūtījis…

—   Kas par to? Vai tad mēs ar koku dzenami? Tāpat viss skaidrs!

Lauzējs kļuva domīgs.

—   Ja viņš būtu ar Bokseri kaut ko sarunājis, tad mums to pateiktu, — vecākais loģiski nosprieda. — Tā kā Bokseris neko nav teicis, tad neko nav sarunājuši. Būs šim vien jāmaksā.

—    Kā ta! — Bullītis nopriecājās. — Bet, ja bosiņš par viņu piemirsis, mēs pagaidām varam naudiņu pievākt sev! Un par čammāšanos vēl uzlikt sodu… Man piķi vajag kā ēst! Vasarā kāzas, Lidka gaudo, ka jātaisa remonts. Un vēl šis tas… Vāģim diskus nomainīju, pēc tam kārtīs Ausainim pakāsu septiņus kumšķus… īsi sakot, diez kas nav…

—   Bet vai tu zini, kas pienākas par nagu palaišanu? — pārinieks stingri noprasīja, un tonis viņam bija bargs, it kā nebijis to kopā izdzerto šņabja vāšu, simtiem izjāto sievišķu un sakāsto piķa maisu.

—   Sakāstais jāatdod! Bet pēc tam es paiešu maliņā, varēsi piesist sev soda naudiņu. Tikai man par to nav ne jausmas.

Apmetuši līkumu galvenajai ēkai, viņi devās uz jauno piebūvi.

Šķībais šai laikā sarunājās ar pārbiedēto Karatistu.

—   Vai tu apjēdz, kādos sūdos tu mani esi ievilcis! Vajag zināt, kuru var pasūtīt un kuru nevar! Viņi tais kapos mani bezmaz vai nožmiedza! — Sergejs gandrīz kliedza. — Pielika pie galvas stroķus un teica: «Atvadies no dzīves!»

Viņš mazliet sabiezināja krāsas, lai pēc iespējas ciešāk piesaistītu sev pasūtītājus.

—   Bet pēc tam saka: «Ej pie saviem draugiem un lai rīt atnestu naudu. Citādi visus noraksim!»

Šķībais drūmi klausījās viņa stāstītajā, taču bailes apaļajā, līdzīgi deserta traukam ieliektajā sejā Karatists nemanīja.

—    Vai tu pateici, kā mūs sauc? — masieris noprasīja trešo reizi.

—   Teicu jau, ka ne! Goda vārds, ne! Goda vārds!

—   Kā tad viņi mūs atradīs? Ja tu, piemēram, aizlaidīsies?

—   Kur aizlaidīšos?! Vai tu saprod, ar ko esi sapinies? Es ar viņiem iepazinos ar nopietna čaļa starpniecību; ja kas, viņš manis dēļ atrausies! Kāda mukšana, tur pašiem vien būs jāatskaitās…

—   Par smukām acīm atdot desmit tūkstošus? — Šķībais nosmīkņāja. — Bet rit viņi paprasīs vēl desmit!

—   Nu aprunāties, nokārtot… Piesist «ceijeri», kā parasti…

—    «Ceijeri», saki? — Šķībais atkal nosmīkņāja. — Tas ir sīkums… Kāda velna pēc tad tu mums esi vajadzīgs?

Masieris pienāca cieši klāt un pārliecās pār sašļukušo Sergeju. Tagad viņš bija galvastiesu lielāks. Varbūt tāpēc, ka Karatists sēdēja uz ķeblīša, bet varbūt tāpēc, ka viņš bija galīgi satriekts.

—    Palūk, kas sanāk! — Šķībais pacēla roku ar izplestajiem raupjajiem pirkstiem un sāka pa vienam tos noliekt. — Sapūderēji man smadzenes, kāds tu esi svarīgs vīrs, kādus ašus čaļus pazīsti un kādas lietiņas ar viņiem bīdi. Teici, ka «pasūtījumus» jau vairākas reizes esi nokārtojis un vienmēr bez problēmām. Lielījies, ka visi tevi cienot. Piedāvāji, ja nepieciešams, nofīrēt jebkuru lietu.

Pirksti beidzās, tagad veidojot milzīgu dūri, kuru masieris domīgi pagrozīja acu priekšā.

—   Vai tā nebija?

Karatists nolaida galvu un klusēja.

—      Bija! — Dūre šāvās augšup un krita lejup, it kā dzī- dama neredzamu naglu. — Bet kas galu galā iznāca? Tevi palūdza, tu uzņēmies, bet tagad atskrien kā pakaļā izrauts un bļausties, ka vajag noskaitīt desmit tūkstošus zaļo, citādi mūs visus apslaktēs! Vēl piedāvā mums braukt uz «ceijeri» un vienoties ar kaut kādiem «aptaurētajiem»! Kurš tad te kuru ir iegāzis?!

Kāds bez ceremonēšanās sāka rībināt durvis. Šķībais, inerces vadīts, vēl dažas sekundes ar skatienu turpināja iznīcināt Karatistu, kurš nebija uzdrošinājies pacelt acis, tad atlaida dūri un devās atvērt durvis.

Tumšais parks tramīgi čabināja koku zarus. Uz lievenīša stāvēja divi puiši. Kvēloja cigarešu oglītes, viegli dvakoja pēc dzēruma.

—    Pazini? — apvaicājās augumā garākais.

Ko gan tumsā varēja pazīt, bet Šķībais nojauta, kas stāv viņa priekšā.

—  Vai jums Bokseris neko nav teicis? — viņš aizkaitināti noprasīja.

—   Teica gan, — iejaucās otrais. — Lai tik maksājot kā pienākas. Un par čammāšanos vēl piemetot soda naudiņu…

Sabojātais garastāvoklis par varēm lauzās uz āru, līdz atrada izeju.

—   Tad pagaidiet, rau, pie tās strūklaciņas, — viņš mierīgā balsī noteica. — Tūlīt atbrauks mans «jumts» un varēsiet papļāpāt.

—   Vai ilgi būs jāgaida?

—   Ne pārāk. Kādu pusstundiņu, ne vairāk.

Bullītisun Lauzējs, neapmierināti burkšķēdami, aizkātoja

pa aleju. Šķībais noskatījās viņiem pakaļ, tad atgriezās kabinetā. Karatists viņu sagaidīja ar nopērta suņa tramīgo skatienu.

—    Man steidzami jāpiezvana. Piekāp rīt ap desmitiem, tad ari izlemsim.

—    Ko tad? — tas cerīgi apvaicājās. Viņš manāmi alka mierinājuma.

Šķībais mierinoši pamāja.

—    Viss būs kārtībā. Paaicināšu vecus čomus, viņi tos tavus pipukus pārliecinās.

Iepriecinātais Sergejs nozuda. Šķībais devās pie sardzenes piezvanīt.

* * *

Kartupeļus pirka slikti, bet šobrīd tas Alekšu pārāk neuztrauca. Vairāk viņam rūpēja Žoltijs. Ja viss noritēs gludi, tad ari kartupeļu bēdas atkritis pašas no sevis. Bet, ja noies greizi, var rasties daudz nopietnākas problēmas.

Sēžot savā «štāba» būdelē, viņš nokāvās ar drūmām pārdomām par dzīvi. Alekss bija dzimis Voroņežas apgabalā, Durajevkā. Lai gan sādžu tā oficiāli nedēvēja jau kopš piecdesmit pirmā gada, kad tai deva kolhoza «Rītausma» trešās nodaļas vārdu, visā apgabalā to turpināja saukt pa vecam. Jo ar nosaukuma maiņu nekas uz labo pusi negāja. Joprojām zēla nemitīga plītēšana un nagu palaišana, nepietika lopbarības, govis un cūkas sprāga simtiem, katru gadu nesaudzīgie laika apstākļi pazudināja plānoto bagātīgo ražu: te visu vasaru lija lietus, te atkal uzbruka sausums, te vējš pūta no nepareizās puses…

Pārmaiņas valsts politiskajā klimatā atplūda līdz šejienei rāmu vilnīšu izskatā: pirmajā «atkusnī» izkusa regulārās bargās izbraukuma tiesas pret kolhoza mantas izlaupītājiem, kad iekritušu ļaundari par spaini sasalušu kartupeļu sodīja ar desmit, piecpadsmit gadiem par biedinājumu vēl nepieķertajiem, kurus piespiedu kārtā sadzina izsalušajā klubā ar cauro jumtu, lolojot cerības par pilnīgu labošanos un pāraudzināšanu. Kampaņas pret amerikāņu imperiālismu, brīvību alkstošās kubiešu tautas atbalstam, pret asiņaino diktatoru Pinočetu šeit norisinājās ar vētrainiem mītiņiem, kuros prezidija vietu ieņēma rajona pārstāvji, ar paceltu roku mežu vienbalsīgi pieņemot gala rezolūcijas.

Sevišķi smagi šeit tika pārdzīvoti krusta kari pret žūpību, jo visa pieaugusī iedzīvotāju daļa neatkarīgi no dzimuma šeit izdarīja likumpārkāpumu, kuru dēvēja par «nelikumīgu stipru alkoholisko dzērienu izgatavošanu mājas apstākļos».

Pēdējais kavalērijas trieciens kandžas dzīšanai tika dots astoņdesmit piektajā, to Alekss jau bija piedzīvojis. Viņš pat ņēma tajā dalību, skaidrodams vecmāmuļai Poļinai, ka pēc jaunā likuma kandžas aparāts un viss gatavais galapro- dukts jāpiereģistrē milicijā. Kaitnieciskā, taču varas priekšā lišķīgā Poļina iekrāva ķerrā ar spirālveida caurulīti apvīto katlu un piena kannu, kurā skalojās trīs ceturtdaļas duļķainā šķidruma, un aizvilka visu pie iecirkņa inspektora, kurš par tādiem gājieniem bija gaužām sašauts un reģistrācijas vietā konfiscēja visus šos dārgumus.

Vecmāmuļa dzenāja Aļošku ar lupatu, draudēja aizdedzināt māju un saķildojās ar visiem radiem. Tajos laikos milicijas kopsavilkums nonāca vienīgās partijas rajona komitejā, un viltīgie ideologi, propagandisti nolēma pasniegt unikālo gadījumu kā veselīgu tautas reakcijas piemēru uz vadošo un virzošo spēku lēmumiem.

Par apzinīgo vecmāmuļu Poļinu nodrukāja rajona, vēlāk ari apgabala avīzē, bet visbeidzot atbrauca korespondenti no «Pravdas» un «Izvestijas». Viņas portretus vienīgajā pieklājīgajā kārtā — mirstamajā kleitā un lakatiņā — ieraudzīja visa valsts, bet kustīgajās bildēs Poļinu parādīja apgabala televīzijā, raidījumā «Tauta un partija ir vienotas». Viņas vietā galvenokārt runāja rajona komitejas sekretārs, kurš tad arī bija tas varonis pareizas tautas audzināšanas jomā, bet arī veča diezgan ņipri kratīja galvu un pat pateica kaut ko ideoloģiski izturētu un patriotisku.

Beigu beigās Poļinu apbalvoja ar medaļu «Par darba varonību» un piešķīra personālo pensiju — simt divdesmit rublēnus bijušo sešdesmit vietā. Viskaitnieciskākā Durajev- kas kandžas dzinēja ļoti priecājās par šādu pavērsienu, jo tagad iecirkņa inspektors meta viņas mājai lielu līkumu un jauno kandžas daiktu varēja darbināt uz pilnu klapi. Bet Alekss saņēma pirmo un ļod svarīgo mācību, kura, starp citu, nav nekas jauns, jo paruna «nebīsties grēcības savas, bīsties sliktas slavas» Krievijā ir visai plaši pazīstama.

Tēvs bija mūžam nošmulējies mehanizators, māte — pēc kūtsmēsliem smakojoša lopkope, un ņemt piemēru no vecākiem Alekss negrasījās. Kad pienāca dienesta laiks, viņš prasījās lidotājos, bet pēc atlases komisijas nonāca celtniecības bataljonā, kur nolauza nolikto laiku, ne reizes nepaturējis rokā automātu, toties pilnībā izbaudīja visus pašas briesmīgākās «ģedovščinas» jaukumus, kad pirmajā dienesta gadā par mēslu pataisa tevi, toties otrajā jau to dari tu pats.

Tur viņš saostījās ar bosicīgo Ļoņku Jarcevu no Tihodonskas un pēc dembeļa aizbrauca pie viņa. Tas iepazīstināja Alekšu ar visvisādiem cilvēkiem un apsolīja palīdzēt iespraukties lielās naudas taisīšanā; drīzumā Ļoņku dzērumā nodūra, un tālāk nācās lauzties pašam. Šķita, ka dzīve pamazām nokārtojas, bet te šefs nolēma viņu notiesāt, un ar tādu spēkiem mēroties nācās grūti… Un tagad viņš atkal stāvēja pie robežas, aiz kuras atradās viņa Tihodonskas dzīves sākumpunkts.

Par viņa krišanu jau zināms visiem, ne Petjka, ne Igors vairs nerādījās viņa «štāba» būdā, neprasīja padomus un negaidīja rīkojumus, tātad šī vairs nebija nekāda «štāba» būda, un viņšy tiem vairs nebija pavēlnieks. Ne veld Igoriņš bija dūdojis Žoltijam austiņā, drīz vien viņu nozīmēs šeit par galveno…

—   Lasies prom, idiot! — ieķērcās Svetka. — Piedāvā to savai sievai, netīrais čušņak! Vēl neesmu aizmirsusi tavu plātīšanos!

—   Ko ta mans ir stāstījis? — pēc dobjās pieskaņas Alekss pazina Tomaza balsi.

—   To, kā jūs tur pie sevis drāzāt visus krievu sievišķus no vietas, bet, ja kaut kas uzkrita uz pimpja, neārstējāties līdz kūrorta sezonas beigām! Lai netērētu naudiņu un lieku reizi nedurstītu pakalu!

—    Ku tas laiks! Tagad tādas kūrortsezonas nema vais nav! Un es ne a ko nav slimojis. Nebaidies, es i tīrs…

—   Vācies!

Alekss palūrēja no noliktavas.

—    Kas par lietu?

—  Viņš man prasa atsūkāt! — Svetka bija sašutusi. — Atradis putekļsūcēju!

Tomazs no ielas skatījās būdā un nemitējās smaidīt.

—   Ko ta es sliktu pateica? Alekss aizies, arī tevi Nikolajs neturēs. Nāc tik pie manis. Bet saproti pati…

—   Tu mani vēl prom nevadi, — Alekss nikni noteica. — Varbūt es nekad neaiziešu! Bet varbūt tavs Nikolajs pats atsūkās!

Tomazs izvalbīja acis un pašūpoja galvu, likdams noprast, ka ir ļoti sašutis par šādu rupjību. Tad pagriezās un devās uz savu tirgotavu.

«Pederasts,» nodomāja Alekss.

Atmiņā uzpeldēja veca anekdote — «gruzīns pederasts», bet jautrāk nekļuva. Garastāvoklis vēl vairāk samaitājās. It kā virsū drāztos vilciens, kuru redzi, bet aizmukt nevari. Tā mēdz būt nelāgos sapņos.

Varbūt braukt atpakaļ uz Durajevku? Te neviens vairs nezina, kur viņš dzimis, bet ar Ļoņkas nāvi visi pavedieni, kas saistīja viņu ar pagātni, bija aprauti. Tur viņu neviens neatradīs… Bet ko lai tādā pakaļcaurumā sadara? Viņš purns pāris gadiem vienreiz uz turieni bija aizbraucis un pārliecinājās, ka būtībā nekas nav mainījies. Tēvs ar māti tikpat nošņurkuši, vienā gabalā žēlojas, ka naudu nemaz vairs nemaksā un nav vairs ari gandrīz nekā ko zagt…

Alekss ieradās kā tāds varens pilsētas dūzis: vāģis, štātes, ap kaklu ķēde, uz pirksta zīmogs, kabatā «zaļie», Svetka pie sāniem… Tur tas bija graujoši. Uz turienes sievišķu fona Svetka izskatījās kā kinozvaigzne. Bijušie čomi muti vien atpleta, nosprieda, ka viņš sasniedzis virsotnes. Bet ķēde un zīmogs bija palienēti… Nē, uz turieni tikai bezizejas gadījumā… Bet viņš nojauta, ka tuvākajā laikā dzīve metis strauju kūleni. Un jau tagad varēja atteikties no vecajām ieražām.

—    Met mieru, — viņš teica Svetkai. — Taisi bodi ciet!

—   Vēl taču agrs, — viņa bija izbrīnīta.

—   Tik un tā andele neiet.

—    Bet ja nu atbrauc Nikolajs Ivanovičs?

—   Sūds ar vinu! Kas viņš man tāds ir?

Paraustījusi plecus, Svetka novāca no letes svarus, nolaida slēģus un piekāra varenu atslēgu, kurai bija saprotama, taču simboliska nozīme.

—    Ejam pie Iļjas!

—    Bet nauda? — Svetka bija pārsteigta.

—   Tu taču ietirgoji.

—   Bet tā jau nav mūsu… — Sastapusi viņa nikno skatienu, viņa apklusa.

Pie Iļjas dienas beigās sapulcējās tie, kam tirgošana bija gājusi no rokas, tie, kuriem kas apspriežams, tie, kas gribēja par kaut ko vienoties, tie, kas gribēja sastapt vajadzīgus cilvēkus. Sanāca visu rangu autoritātes, tirgus ēnu saimnieki. Dažkārt ielūkojās arī pats Ziemelis, kurš turēja tirgu jau vairākus gadus, kopš Šamaņa nāves. Taču viņš nemēdza sēdēt verandā vai kopējā zālē, bet nozuda kaut kur ēkas dziļumos, kur atradās īpaši kabineti, kuros Alekss kāju nebija spēris.

Viņi ar Svētku apsēdās pie viena no trim brīvajiem galdiņiem verandas stūri, pasūtīja gaļu, šņabi un dārzeņus, taisnību sakot, neko citu te arī nepārdeva.

—    Ko iesāksim? — Alekss piepeši pavaicāja, kad alkohols bija kliedējis viņa spriedzi.

—    Kādā ziņā? — Svetka bija sasārtusi un likās ļoti pievilcīga. Kaut arī ēdot nelietoja nazi, bet, uzdūrusi gaļas gabalu uz dakšiņas, koda no gala un pēc karstās, putekļainās tirgus dienas nebija paspējusi nomazgāties, iespaids nemazinājās. Alekss par tādiem sīkumiem nelikās zinis.

—    Ja šefs mani patrenks, iesi strādāt pie viņa vai pie Tomaza?

Viņa vērīgi noskatīja kārtējo gaļas gabalu, it kā pētīdama, kur labāk nokost. Tad tikai paraustīja plecus.

—   Tad jau redzēs. Kaut kā taču jādzīvo…

—   Bet ja mēs aizietu kopā? — Tas izklausījās pēc bildinājuma. Svetka nolika uz šķīvja dakšiņu ar visu uzdurto gaļas gabalu.

—   Vai tu runā nopietni?

—    Kas tad ir?

Joki paliek joki, bet pilsētā viņam nebija neviena tuvāka cilvēka par Svētku. Patiesībā ari visā plašajā pasaulē ne. Tam, ka viņa drātējusies ar veselu lērumu pirms viņa, pat viņa klātbūtnē, nebija nekādas nozīmes. Ir brīdis «līdz», un ir brīdis «pēc». «Līdz» jājas visas, plēves pušu jau kur tas laiks. Kāzās jaunā sieva sēž plīvurā, acis kautrīgi nolaidusi, un tieci nu gudrs, cik grupnieku viņai aiz muguras un cik reižu tā ārstējusies vietējā veneriskajā dispanserā…

Bet Svetka visu laiku bijusi acu priekšā, un viņš vismaz zina to, ka Svetka neko nav saķērusi un kartītes dispanserā viņai nav. Tā ka visu pagājušo var atmest kā nebūtisku. Ja viņa kaut ko tādu atļautos jau «pēc», tad pavisam cita lieta: tad var dauzīt, kamēr krīt, plaucēt ar verdošu ūdeni vai pat pakutināt ar nazi…

—    Protams, nopietni! — viņš pārliecināti noteica.

Viņa atkal paraustīja plecus.

—    Lai iet…

—  Tad iedzeram par to! — Padobji noskanēja līdz pusei ar degvīnu pielietās glāzes. Viņi bija saderinājušies. Līgavainis un līgava par gaidāmo laimīgo dzīvi tukšoja glāzes līdz dibenam. Alekss skaļi izpūta dvašu.

—   Ja būs nepieciešams, aizbrauksim uz laukiem un nogaidīsim. Tur tirdzniecības vietu maz, iesākumam var atvērt bodīti, bet pēc tam izvērsties…

—    Ko ta laukos var sadarīt… — Svetka saviebās. Un tad, kaut ko atminējusies, piepeši pavaicāja: — Bet kas notiks ar Šķībo?

—   Viņu mēs līdzi neņemsim. Arī teikt viņam neko nevajag!

—   Bet… — Svetka saminstinājās, meklēdama īstos vārdus. Sevišķi kautrīga viņa nebija, taču, topot par līgavu, runāt par dažām lietām neērti ir pat pašai no aizspriedumiem brīvākajai dāmai.

—    Ar grupniekiem ari ir cauri. Vienīgi, ja es atļaušu. Tikai draugiem… Kaut gan — šaubos. Tie jāmet pie malas.

—   Labi, — Svetka pamāja. — Šķībais ir baigais metuks! Kāpēc viņš mums ar Zojku atņēma piķi? Ja jau tā fida nepaņēma, kāda viņam starpība. Es jau nožēloju, ka viņu atvedu, tēlo baigo kinozvaigzni! Bet vai zini, kur viņa sāka? Autoostā! Mēs ar Zojku vēl nekad neesam tā nolaidušās…

Ar saviem sīkajiem, bet asajiem zobiņiem Svetka nokoda kārtējo gaļas kumosu, turpinot runāt ar pilnu muti.

—   Bet šis man uzklupa kā traks. Ko esmu atvedusi un no kurienes viņa ir, cik labi es viņu pazīstu un tādā garā… Izprašņāja, iztērpināja, it kā no kaut kā baidītos…

—    No kā tad?

—   Likās, ka no mentiem… Es apvaicājos par mentiem, bet viņš kļuva vēl negantāks…

—   Ja? — Alekss kļuva domīgs. Dažkārt paziņas izturēšanās viņam šķita dīvaina. Pamazām šīs dīvainības sistematizējās un pārauga visai reālās aizdomās.

—  Apēdam, kas ēdams, izdzeram, kas dzerams, un ejam mājās, — viņš pasludināja. Tik ļoti viņam gribējās pārliecināties par savu minējumu pareizību.

—    Vai tad tev tur ir jau sadzijis? — Svetka noprasīja īpatnējā intonācijā, jo bija šo nepacietību sapratusi pēc sava prāta.

—   Vispār jā…

Beiguši vakariņot, viņi piecēlās no galda. Tai bridi kafejnīcā ienāca trīs vīri. Viens, platiem pleciem, glīts, ar boksera degunu, žaketē un ar kaklasaiti, gāja visiem pa priekšu, divi pārējie sporta jakās un džinsos — mazliet iepakaļus. Iedzērušo apmeklētāju saceltā murdoņa uz brīdi pieklusa; kad kompānija bija pagājusi garām, telpai pārvēlās klusu, bet cieņas pilnu paskaidrojumu vilnis.

—   Tas ir Ziemelis, — Alekss, arī visai goddevīgi, pavēstīja Svetkai. — Esi dzirdējusi?

Viņa pamāja. Alekss nopūtās. Lūk, kāds, kurš nebaidās ne no viena. Būt ar viņu draugos vai vismaz pie viņa strādāt. Tad nebūtu no kā raustīties…

Kad viņi pārradās mājās, Svetka iespruka vannasistabā, Alekss viņai sekoja.

—    Pagaidi, ļauj nomazgāties, — meitene izteiksmīgi pasmaidīja un steidza atbrīvoties no drēbēm. — Bet varbūt kopā…

Taču Alekss, neko neatbildējis, nometās ceļos un pabāza roku zem vannas. Pagramstijies un pagrabinājies viņš izvilka garo, smago saini. Atsēja auklu, attina avīzi, zem kuras izrādījās ar auklu cieši pārsiets maiss. Ar mezgliem bija ko noņemties, tomēr beidzot viņš attina rupjo audeklu. Tur nebija nekādu kardāna vārpstu. Uz maisa drēbes gulēja divas šautenes ar nogrieztām laidēm un saīsinātiem stobriem. Atsevišķā sainīti slēpās divas izjauktas pistoles. No iegarena maišeļa izripoja blāvi spīdošas patronas. Asi un draudīgi iesmaržojās pēc ieroču eļļas.

—    Kas tas ir? — Svetka uzdeva stulbu jautājumu.

Alekss paskatījās uz pilnīgi kailo meiteni un neko neatbildēja.

* * *

Piecos no rīta parkā aiz sporta kompleksa «Progress» trīsdesmit divus gadus vecā pilsone Ignatova pastaigājās ar saVu bulteijeru, vārdā Dons. Piepeši suns metās krūmos un draudīgi ierūcās. Sekodama sunim, saimniece ieraudzīja kāju, kas rēgojās no soliņa apakšas. Vadoties pēc ierastajiem apkārtējās realitātes stereotipiem, viņa nosprieda, ka tur gulšņā kāds dzērājs, bet, pacēlusi soliņu, ieraudzīja divus vīriešus ar asiņainān sejām, kuri neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

Nogājusi vairākus kvartālus līdz tuvākajam telefona automātam, Ignatjeva uzgrieza visiem zināmo numuru. Drīz vien ieradās operatīvā grupa, lai apskatītu abu svešinieku līķus. Viņi bija nogalinād ar šāvieniem acīs. Vienam no tiem azotē atrada bieza papīra gabaliņu, kas atgādināja vizītkarti. Uz tā bija glīti uzdrukāts viens vienīgs vārds — «Burvis». Baumas, kas jau labu laiku satrauca pilsētu, bija guvušas taustāmu apstiprinājumu.

Jaunā ziņa vēl nebija paspējusi izplatīties pilsētā, bet parastie un mobilie telefoni acumirklī darīja to zināmu ieinteresētajām personām. Bokseris varen norūpējies jau astoņos no rīta devās uz savu štābu — grilbāru «Smagsvars», lai laikus reaģētu uz tālāko notikumu gaitu. Viņš saprata, ka Lauzēja un Bullīša nāve ir saistīta ar neseno Šķībā vizīti. Acīmredzot čaļi pēc pašu iniciatīvas bija «uzbraukuši» masierim otru reizi, bet Burvis licis saprast, ka tamlīdzīgus pigoriņus necietīs. Taču ari viņš pats bija nonācis kutelīgā situācijā, jo Burvis taču nevarēja zināt, ka viņš šādu pavēli nav devis uņ ziķeri rīkojušies uz savu galvu… Tātad vajadzēja satikt Šķībo un viņam visu paskaidrot…

Viņa sidrabotais trīssimt divdesmitais mersedess kā parasti bezrūpīgi apstājās uz trotuāra, taču ne cieši pie ieejas, jo traucēja tur stāvošā smagā akmens urna, ap kuru mētājās sasistas pudeles lauskas. Zilonis izslēdza dzinēju un raudzīja attīrīt ceļu: izspārdīja lauskas un vilka malā urnu ar tādu sparu, ka uz kakla izspiedās vēnas.

«Sīkaļas galīgi kaunu pazaudējuši,» Bokseris nikni nodomāja, rausdamies ārā no mašīnas. «Jāpasaka čaļiem, lai pāris metukus nogrābj un iedunckā tā, ka pulss stājas…»

Gluži kā nolasījis viņa domas, ap stūri parādījās jauns puisis ar pudeli rokā un ļodzīgā gaitā nāca viņam pretim. Viņus šķīra kādi desmit metri, bet līdz durvīm Bokserim bija ejami vēl kādi soļi astoņi.

«Tūlīt es viņam sadošu sutu,» Bokseris nolēma un palēnināja gaitu, bet tad sajuta bažas, kas acumirklī pārauga izbailēs. Sākumā viņš neatskārta iemeslu: jūtas apsteidza apziņu, bet jau nākamajā mirklī viņš saprata, kas par lietu.

Puisim nebija no viņa bail! Zvērīgā āriene un varenā mie- sasbūve vārgulīgajam puņķutapam neuzdzina drebuļus! Un neba jau tāpēc, ka tas būtu piesūcies kā zeķe, to viņš ne visai meistarīgi tēloja, bet rokās viņam bija plāna auduma cimdi, kas «darbiņos» ir labāki par mediķu gumijas pirkstaiņiem, jo vēdinās un tajos nesvīst rokas…

Kunasbērns Zilonis nedrīkst blenzt mākoņos, jo viņš pir- mam kartam ir miesassargs, kam aiz jostas ir stroķis un kam jau sen vajadzētu sajust briesmas un nolaist no kātiem šito abortatlieku! Pats Bokseris parasti staigāja tukšām rokām un tādēļ šobrīd neko nevarēja padarīt… Neapturami aizskrēja laiks, lai gan sekundes izstiepās garas kā ķinītī, bet tās bija pēdējās…

Abortatlieka saspringti smaidīja, viņš jau vairs nemei- muroja, ap stūri palūrēja arī otrs, acīmredzot, lai vajadzības gadījumā piepalīdzētu un darbiņš tiktu nodarīts ar glanci…

—    Ziloni, nu ir sūdi, bliez virsū!!! — kāds apdullinoši ieaurojās. Abortatiieka svieda pudeli, tā lidoja ar ieliekto dibenu pa priekšu gluži kā prettanku granāta, pie kakliņa raustījās dzeltenīgi bāla uguntiņa.

—    Dod virsū, Ziloni, nekasies, kuņa!!! — kāds izmisīgi turpināja aurot.

Abortatlieka lēni izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli, ne steidzīgi pacēla to, neapstādamies nomērķēja, stroķis uzradās arī otra rokās. Bokseris piepeši atskārta, ka mute viņam vaļā līdz ausīm un viņš pats ir tas bļāvējs, kuram nav žēl savu balssaišu. Šī realitātes atjausma lika viņam atjēgties; viņš aši, gluži kā ringā, pietupās, apcirtās un metās bēgt.

Palēninājuma efekts izzuda: uz mersedesa jumta sprāga pudele, degošais šķidrums tecēja pa priekšējo stiklu un motora pārsegu un aizdedzināja kreklu Zilonim, kurš beidzot bija izslējies, tā ka viņam nekas cits neatlika, kā milzīgajām plaukstām pliķēt pa degošajām vietām.

—    Šauj, šauj! — ķērca Bokseris, un, gluži kā pēc viņa pavēles, aizmugurē izšāva: vienreiz, otrreiz, trešoreiz.

«No diviem stobriem,» Bokseris nekļūdīgi secināja, un tai pašā mirklī drausmīgs sitiens notrieca viņu gar zemi.

Pirmais slepkavnieks pieskrēja klāt, ar rāvienu apsvieda nejūtīgo ķermeni uz muguras un iebāza asiņainā krekla kabatiņā vizītkartei līdzīgu kartona gabaliņu, tad piegrūda Boksera acij pistoles stobru un nospieda gaili, taču šāviena nebija. Viņš atkārtoja mēģinājumu, taču ar tikpat vājām sekmēm.

Otrs puisis iespēra Zilonim, taču tas ar savai miesasbūvei neiedomājamu veiklību aizspruka aiz degošās mašīnas un atklāja pretuguni. Bah! Bah! Bah!

Viņa prednieks raudzīja noķert uz grauda aiz liesmu mēlēm paslēpušos stāvu un slikto redzamību kompensēja ar jo kuplu ložu skaitu. Bah! Bah! Bah! Bah!

Šāvienu troksnis piedārdināja ielas, dobji atbalsojās veco tirgoņu namu fasādēs, lika drebēt pavirši iestiklotām logu rūtām. Lodes mīksti ieurbās gliemežvākiem pilnajā upmalas zemē, palikdamas tur uz visiem laikiem, atstādamas dziļas skrambas, švirkstēja pa trotuāru, rikošetēja un svilpdamas lidoja uz visām pusēm. Tihodonskas vēsā rīta stunda vienā mirklī pārvērtās karstā Beirūtas pusdienlaikā. Gājēji tvērās vārtrūmēs, kāpņu telpās, citi krita turpat uz putekļainā asfalta un, saķēruši galvu, cerēja, ka viss beigsies labi. Kārns pensionārs gaišā salmu platmalē bija notupies uz telefona būdiņas grīdas un taustījās ap ciparu disku, cenzdamies uzgriezt nulle divi.

Nopētījis ieklemmējušos pistoli, pirmais slepkavnieks atklāja, ka aizslēgs nav pilnībā aizvēries, jo acīm redzot patrona bija iedzīta šķībi.

—    Laižamies! — uzsauca pārinieks.

Taču acu izšaušana bija obligāts akcijas nosacījums, kura neizpildīšanas gadījumā galva varēja ripot ari pašiem.

Viņš parāva aizslēgu, notēmēja… Grauds lēkāja, viņš pieķēra arī ar kreiso roku. Bah! Asfalts pašķīda vien.

—    Laižamies, citādi vāks!

Kāpdamies atpakaļ, viņš turpināja šaut, bet lodes plīkšķēja ap Boksera galvu.

—   Tinamies!!

Sausi nožļerkstēdams, aizslēgs nostājās aizmugurējā stāvoklī. Patronas bija cauri.

Daudzo liecinieku degungalā slepkavnieki ieskrēja caurstaigājamā pagalmā un nozuda. Skaidrs, ka neviens nemēģināja tos aizkavēt. Lādēdamies un citādi izteikdami savu sašutumu, ļaudis lida arā no vārtrūmēm, slējās kājās, nopurināja gružus… Vieni turpināja savas gaitas, bet vairākums, alkatīgas ziņkāres dzīti, ciešā lokā sastājās ap notikuma vietu.

Bokseris nekustējās, no viņa plūda asiņu tērcītes. Vārgas liesmas laizīja mersedesa motora pārsegu. Bieza kvēpu kārta klāja vēl pirms brītiņa ideāli tīro priekšējo stiklu. Aiz mašīnas bāls kā nāve, acis pievēris, sēdēja Zilonis, satvēris sašauto augšdelmu. Viņš šūpojās gluži kā tāds čūsku dīdītājs, izdvesdams garu, drebelīgu kliedzienu.

Pēc desmit minūtēm piebrauca izgrabējis ārpusresora apsardzes «uaziņš». Čīkstēdamas atvērās durvis. Samiegojies seržants, neizkāpis no kabīnes, iebļāva rācijā:

—   Apstiprinām. Divi līķi un degoša mašīna.

Nez vai viņš pats varētu paskaidrot, kādēļ noturējis par līķi ari vaimanājošo Ziloni. Saņēmis instrukcijas, seržants beidzot izkāpa un sāka monotoni gaiņāt pūli.

—    Pilsoņi, izklīstiet, vai jūs miroņus neesat redzējuši? Parasta lieta… Izklīstiet, citādi vāģis uzies gaisā un līķu būs ka biezs… Izklīstiet vien, vakarā pa televizora visu parādīs…

Drīz vien ieradās izmeklēšanas grupa, atrā palīdzība, milicijas un prokuratūras priekšniecība. Ziloni aizveda uz slimnīcu, bet grupa ņēmās apskatīt līķi. Jaunais prokuratūras izmeklētājs ar liesu, nervozu seju izvilka no krekla kabatas vizītkarti…

—   «Burvis», — viņš nolasīja skaļi un izbrīnījās: — Šonakt jau otro reizi…

Tai mirklī «līķis» atvēra acis.

—    Burvis… bija iepīts… «Spoku» lietā, — Bokseris izmocīja. — Kā sestais…

Acis zem rētainajām uzacīm noraustījās un kļuva stiklainas. Un viņš apklusa — nu jau uz visiem laikiem.

Septītā nodaļa LIKVIDĀCIJAS

Ja vilks aprijis tavu naidnieku, tas vēl nenozīmē, ka viņš kļuvis par tavu draugu.

Paruna

Lai zvērests kur zvērests, bet darbs paliek darbs. Rusla- nam Šeripovam «piesēja» garu «asti». Citiem vārdiem: veica pastiprinātu ārējo novērošanu. Protams, Lapsa necerēja, ka viņš taisnā ceļā dosies uz savu midzeni, būtu muļķīgi uzskatīt rūdītu teroristu par tādu naivuli.

Tomēr kriminālmeklēšanā, tāpat kā jebkurā citā jomā, nedrīkst noniecināt nevienu iespēju, lai cik sīka tā liktos. Cilvēka dzīvi veido kļūdu virtene: lielas un mazas, nopietnas un ne visai nopietnas kļūmes, tādas, kurām ir traģiskas sekas, un tādas, kurām seku nav vispār. Sadursmē liktenīga var izrādīties kļūda, kuru kāda no pusēm pieļauj noteiktā brīdī.

Otrkārt, terorists ir radis karot atklātā apvidū un sagrautos ciematos, uzbrukt krievu kolonnām un aizklājiem, viņš prot izbēgt vajātājiem pa šaurām kalnu taciņām, nedēļām slēpties mitrās klinšu plaisās vai alās. Bet viņam nav ne mazākās nojausmas par ārējās novērošanas taktiku lielā pilsētā, miera apstākļos, tādēļ iespējamība, ka viņš pieļaus kļūdu vai pat vairākas, ir visai ticama.

Pirmos trīs kvartālus Šeripovs nokātoja «autopilotā», ap- razdams ar atgūto brīvību un atgriezdamies normālā stāvoklī. Viņš līdz pēdējam mirklim bija šaubījies, ka viņu atbrīvos. Cilvēkam, kurš notverts ar ieroci rokās, mēģinot izdarīt slepkavību, nepiedod nekad. Tas ir kalnu likums. Žēlsirdība ir vājuma izpausme, bet vājais lemts bojāejai. Krievi nebija sapratuši šo diženo gudrību, tādēļ arī zaudēja karu.

Atjēdzies un apzinājies, ka viņš nudien ir brīvs, Šeripovs vairākas reizes atskatījās, tad veikli metās ap stūri un negaidīti atgriezās, vienu divas reizes mainīja virzienu, pastāvēja pie spoguļvitrīnas. Šo pārbaudīšanās metožu primitivi- tāte apstiprināja, ka izsekošanas metodes viņam zināmas vienīgi no videofilmām un viņš domā, ka sekotāji var atrasties vienīgi aizmugurē un diletantam ir pa spēkam tos atpazīt. Par to, ka «acs» var novērot viņu arī no priekšpuses, sāniem, augšas vai apakšas, viņam, protams, neradās ne mazākās aizdomas. Turklāt viņš neiedomājās, ka diezin vai varētu atšifrēt sekotāju ari tad, ja ieskrietu tam tieši krūtīs.

Taču rupjai vienkāršībai ir arī savas priekšrocības, jo visi operatīvie plāni ir orientēti uz visizsmalcinātāko un viltīgāko aprēķinu. Saskārušies ar primitīvismu, kas nav nedz viltības, nedz saprāta svaidīts, tie parasti pajūk kā spaļi. Šeripovam vienlaikus sekoja trīs ārējās novērošanas brigādes, un viņam nebija nekādu izredžu atbrīvoties no «astes». Gadījumā, ja viņš rīkotos tradicionāli…

Apmēram stundu noklaiņojis pa centrālajām ielām, Šeripovs devās lejup un caur Bogatjanovku nonāca krastmalā. Šeit novērošana vienkāršojās līdz visparastākajai pavadīšanas līnijveida shēmai: raugoties no veselā saprāta pozīcijām, «objektam» vienkārši nebija kur sprukt Taču viņš pats nevadījās pēc sekotāju «veselā saprāta». Nosoļojis pa granīta plāksnēm kādu kilometru, Šeripovs piepeši metās pāri čuguna margām un izgaisa.

Uzspļāvis konspirācijai, viens no novērotājiem atmeta maskēto veidolu un metās pie margām. Puisis un meitene, kuri tobrīd uz režģotā soliņa nodevās kvēliem apskāvieniem, gaužām apstulba: vispirms kāds jukušais ielēca ūdenī, bet pēc tam nevarīga večiņa, invalīde, izlēkusi no pašgaitas ratiņiem, jestri aizrikšoja līdz upei un pārliecās margām. Kur bijusi, kur ne, piepeši uzradās nodzīta volga, vienlaikus ar to piebrauca sanitārais busiņš un «Urāls» ar blakusvāģi.

Par spīti gaidītajam, izrādījās, ka «objekts» vis neplunčā- jas ledainajā ūdenī, bet gan ir ielēcis braucienam gatavā motorlaivā un, gandrīz to apgāzdams, līdz nāvei pārbaidījis tās īpašnieku. Pāris enerģisku vārdu un ne mazāk enerģisku kustību saimnieku gan nenomierināja, taču lika tam acumirklī iedarbināt dzinēju. Atstādama aiz sevis viemērigu baltu vērpeti, laiva traucās prom no krasta.

Tā ieturēja pārdomātu kursu: upes ostas virzienā, kuras sēta aizsedza krastmalu un padarīja izsekošanu neiespējamu. Deviņi novērotāji, kas bija izkliedējušies, lai nepiesaistītu lieku uzmanību, ar skatieniem pavadīja izzūdošo «objektu» un klusi izteica savas domas sakarā ar notikušo apkaklēs paslēptajos mikrofonos. Jutīgās membrānas pastiprināja skaņu un ļoti emocionāli pavēstīja dispečeram visu triju brigāžu veikumu, bet galvenais — viedokļus par turpmākās novērošanas perspektīvām. Tā kā šie viedokļi bija visai vienveidīgi un kategoriski, dispečers sazinājās ar uzdevuma iniciatoru un, izlaizdams necenzētos vārdiņus, darīja zināmu galveno:

—   Objekts izlaists no acīm krastmalā, upes ostas rajonā. Sagrābis motorlaivu un aizlaidies ar to. Novērošanu uz ūdens turpināt nespējam.

—    Sapratu, — Lapsa atsaucās bez emocijām un nolika klausuli. Šāds notikumu pavērsiens viņu nepārsteidza, jo viņš bija gatavs tam, ka terorists izspruks. Katram gadījumam viņš izlika slēptu posteni pie Huseinova mājas, taču ari no tā negaidīja sevišķi daudz. Šiem zēniem, jādomā, konspirācija bija uz goda, un Šeripovs droši vien zināja, kurp viņam jādodas…

Tā bija patiesība. Pēc pāris stundām bēglis jau sēdēja kārtējā diversantu grupas konspiratīvajā dzīvoklī un izklāstīja savas dēkas. Viņu uzklausīja uzmanīgi, nepārtraucot un neuzdodot jautājumus. Vienīgi, kad tika pieminēts Džafars, Užahs uz mirkli zaudēja ierasto savaldību un plēsonīgi atņirdza zobus.

Kad stāsts bija galā, virtuves dežurants atnesa aukstu jērgaļu, kurai Šeripovs alkatīgi uzklupa, dodot saviem likteņa biedriem iespēju viņu izvaicāt.

—   Vai Abu nomira uzreiz? — noprasīja Užahs.

Kumoss iesprūda rīklē. Tas izklausījās pēc pārmetuma.

—   Uzreiz… Lode mugurā, zem lāpstiņas. Bet man stobru pie kakla, es to gandrīz pārkodu… Re…

Šeripovs ar pirkstu pastiepa lūpu, rādīdams aplauztos zobus. Bet Užahu tas mīkstsirdīgāku nedarīja, viņš joprojām palika auksts.

—    Kā tu zvērēji? .

—    Kā pieklājas, — acis nepacēlis, atbildēja Šeripovs. — Mullam, pie Korāna. Šie zina, kā tas darāms…

—    Tātad pieredzējuši… — vadonis nikni izgrūda caur zobiem. — Tu zvērēji, bet mēs ne! Kad tikšu galā ar Džafaru, mēs savu lietu novedīsim līdz galam… Vari nepiedalīties, ja jau reiz esi nozvērējies!

—   Kur jūs, tur es! — Šeripovs cieši noteica. Un atsāka gremot. Viņam neradās ne mazākā vainas apziņa.

—    Nu labi, — vadonis mierinoši pamāja.

* * *

Pēkšņi visos Tihodonskas tirgos, izņemot Centrāltirgu, pazuda jērgaļa. Bet arī tur to pārdeva tikai vienā rindā, gaļas paviljona visattālākajā stūri. Tuvumā visu laiku grozījās divi puiši no Ziemeļa svītas. Ja kāds nopirka deviņus desmit kilogramus, viņam sekoja līdz izejai un tad nodeva manīgu sīkaļu rokās, kuru rīcībā bija trīs motocikli un viens mopēds. Pēc neilga laika puišeļi atgriezās ar jērgaļas cienītāja adresi.

Pirmajā ēdienā tihodonskieši bija iecienījuši liellopa gaļu, bet otrajā tika gatavota cūkgaļa. No liellopu gaļas vāra treknas viras un sātīgu boršču. No cūkgaļas savukārt cep sulīgu karbonādi vai arī, marinējot etiķī, kefīrā, ar sīpoliem vai tomātiem, sacep lieliskus šašlikus.

Maigajai jērgaļai, kas visai ātri atdziest, ir specifiska piegarša. Lai no tās atbrīvotos, gaļu vēlams stundiņu pusotru paturēt aukstā ūdenī. Varbūt tādēļ, ka visām saimniecēm tas nav zināms, varbūt aiz ieraduma gatavot laikus un pirms maltītes ēdienu tikai uzsildīt, kas ar jērgaļu neiet krastā, jo tā jāceļ galdā, kā no uguns nākusi, tihodonskiešu uzturā tai atvēlēta nenozīmīga vieta. Vienīgi gardēži, kas prot novērtēt īstu Kaukāza šašliku, pērk muguras gabaliņu vai cisku, rēķinot pusotra kilograma uz katru ēdāju, bet īsts šašliks ir svētku ēdiens, un to nemaz nav tik daudz. Arī tās nedaudzās mulsulmaņu minoritātes, kas nav spējušas asimilēties pie Donas un nav nosmādējušas nacionālo virtuvi, regulāri iegādājas jērgaļu, taču saprātīgos daudzumos.

No Kaukāza atbraukušie vīri, kas raduši mieloties vienīgi ar jērgaļu, jādomā, patērē to katru dienu un lielā vairumā.

Tādēļ pircējs, kas bieži pērk daudz jērgaļas, vienā mierā varēja novest pie šis grupas.

Nedēļas laikā bija apzināti četri aizdomīgi pircēji. Visi krievi; viens trijos piegājienos nopirka divpadsmit kilogramus, otrs divos piegājienos — desmit, trešais un ceturtais iepirkās tikai pa vienai reizei, toties paņēma pa divdesmit kilogramiem katrs.

—    Priekš kam viņiem tāds lērums? — itin kā aiz gara laika «svīta» apvaicājās pārdevējiem. Atbildes skanēja līdzīgi. Ar vienu reizi pirka kāzām un dzimšanas dienai; tas, kurš pirka divas reizes, nebija no runīgajiem, bet tas, kurš iepirkās visbiežāk, paskaidroja, ka viņu apciemojuši radinieki, un pat esot palūdzis pārdevēju divus auniņus nedēļā piegādāt tieši uz mājām.

—    Ar visām galvām, — viņš uzsvēra. — Katrā ziņā ar visām galvām!

Pārdevējs bija atteicies, jo pats iepirka gaļas kombinātā jau sadalītus kautķermeņus un neredzēja jēgas sarežģīt labi iestrādāto realizācijas procesu. Taču pasūtījums pats par sevi bija vinu ieinteresējis.

Lieta tāda, ka Tihodonskā aunu galvas nepārdod. Cita lieta liellopu un cūku galvas — no tām vāra galertu, viru tirsugas suņiem. Pēc aunu galvām nav pieprasījuma, šai pusē tādas neēd, toties Kaukāzā tās skaitās īsta delikatese.

Pārbaudot šīs četras adreses, noskaidrojās, ka trīs no tām nekādas aizdomas nemodina: parastas mājiņas privātajā sektorā, vienā tiešām svinēja kāzas, otrā atzīmēja jubileju, viesi izklīda pa mājām, svešiniekus kaimiņi nebija manījuši. Ceturtajai mājai slēģi netika atvērti, un radās iespaids, ka tā ir pamesta, bet tieši tajā dūšīgs puisis divas reizes ienesa pa pieciem kilogramiem jērgaļas. Palaikam aiz augstās sētas bija manāma rosība, naktī nāca un gāja svešinieki, kuri savas mašīnas atstāja kvartāla galā.

—    Jā, — noteica Ziemelis. — Tumša adresite. Vajag papētīt. Tikai… Ari šī otra man nepatīk…

—    Kā tā? — izbrīnījās Rembo. Tas bija viņš, kurš komandēja tirgus «svītu» un atbildēja par meklēšanas iznākumu. — Tur viss ir normāli. Dzīvo vecītis ar večiņu un desmitgadīgu puišeli…

—   Bet kurš gan nedēļas laikā nosukāja divpadsmit kilogramus gaļas? Trijatā? Piedevām vēl tās aunu galvas prasīja? Un kur tad viņa ciemiņi?

Rembo domīgi pakasīja skūto pakausi.

—   Tokenīt… Tad ko darīt, piestaigāt un iemest aci?

Ziemelis nogrozīja galvu.

—   Tā jau var palikt bez bolenēm… Nē, labāk izdarīsim šitā…

Dienu vēlāk gaļas rinda uzradas jauns pardevejs. Tas vien jau bija savādi, jo šamajā vietā kadru mainība nepastāvēja kā tāda, gluži kā savulaik politbirojā. Tupus rāpus, bet biežāk jau rāpus ielīduši Centrāltirgus gaļas paviljona daudzu gadu gaitā treknu pakaļu iesildītajās vietiņās, cilvēki palika tur gadiem vai pat gadu desmitiem, bieži vien atstājot tās mantiniekiem.

Otra dīvainība slēpās apstāklī, ka jauniņais bija dagestā- nis, laikam gan vienīgais Kaukāza pārstāvis pēdējā laikā jauno seju ieguvušajā tirgū. Sākumā viņš gan bozās un bailīgi lūrēja uz visām pusēm, bet neviens viņu neaiztika, pat «svīta», kas še iemiesoja likumsardzi, uzmundrinoši uzsmaidīja un piemiedza ar aci.

Jauniņo sauca par Narsullu. Neliela auguma, kārns, taču stiegrains un spēcīgs, viņa vecums nebija nosakāms: vienā mierā varēja dot gan trīsdesmit piecus, gan četrdesmit piecus gadus. Jauneklīgās ūsiņas izskatījās maķenīt vieglprātīgi un vērta viņu jaunāku, bet, kad viņš noņēma ādas žoķeni, iespīdējās plikums, kas aizņēma trešdaļgalvas, lai savukārt atkal paceltu vecuma latiņu.

Narsulla atsvaidzināja gaļas rindas kopskatu: viņš pakāra uz spožajiem āķiem ne vien atsevišķus gaļas gabalus, bet ari veselus kautķermeņus un uz akmens letes sarindoja galvas ar duļķainām, sērīgām acīm, kas zinātājiem bija jo sevišķa delikatese.

—   Tā tirgojas pie mums Mahačkalā, — viņš labprāt pavēstīja visiem, kam nebija slinkums klausīties. — Es tikai nesen pārvācos. Tagad dzīvoju Tanajas rajonā, kur man vesela otara. Tomēr ilgojos pēc dzimtās puses. Tāpēc daru, kā paradis…

Galvas nevienu neinteresēja, tāpat kautķermeņus viņam galu galā nācās sadalīt kā ierasts, tomēr katru ritu viņš no jauna noformēja savu leti pa Mahačkalas tirgus modei.

Pēc dažām dienām gaļas rindā atkal uzradās pastāvīgais pircējs, tas pats, kuram vajadzēja barot radiniekus. Neievērojams pusmūža vīrelis ar nodzertu ģīmi un izbalējušiem, lāsainiem matiem.

Viņš iepriecināts nopirka veselu kautķermeni un pāris galvu piedevām.

—   Paklau, draugs, iztaisīsim tādu gājienu, — viņš sirsnības pārpilns vērsās pie Narsullas. — Piegādāsi man divus rumpīšus nedēļā. Ar visām galvām. Uz manām mājām, es tev iedošu adresi. Iet tā lieta?

—   Kā nu neies! — pārdevējs atplauka. — Skaidrs, ka tā labāk nekā te stāvēt… Labi man, labi tev!

Lāsainais iedeva adresi, kura jau tāpat bija zināma Ziemeļa vīriem.

—  Ja reiz pērc galvas, tad zini, ko nozīmē labs ēdiens, — Narsulla paslavēja jauno paziņu. — Bet es protu tās pienācīgi pagatavot… Tāpat šuļumu, hašu, žiž-galē, lagmanu… Pirmā sieva man bija čečeniete, tā ka lieliski pārzinu ari šamējo virtuvi. Ja vajag, varu uzklāt kārtīgu dzīru galdu, dārgi jau neprasītu…

Viņi šķīrās kā labi draugi.

Bet divas dienas vēlāk Narsulla no rīta apciemoja jauno paziņu. Viņš mitinājās rajonā, ko vecie tihodonskieši dēvēja par Kalna Tihodonsku. Mazas, noplukušas mājeles, kas savulaik bija lepni simbolizējušas privātīpašumu un nedzirdēto salikteni «privātmāja», bija cieši pieplakušas cita citai stāvajā nogāzē, turpat līdz pašai kraujai, kas gandrīz vertikāla vērās uz dzelzceļa stacijas pusi. Moskviča pikapiņš apstājās pie necilas celtnes ar laika gaitā nolupušu, kādreiz emaljētu numura plāksni, uz kuras vēl varēja sazīmēt ciparu. Narsulla uzpīpināja, un lāsainais vīrelis itin drīz, tērpies nospeķotā rūtainā kreklā, sagumzītās, nekad nemazgātās biksēs un gumijas zābakos ar apgrieztiem stulmiem apāvies, iznāca viņu sagaidīt.

Viņi ienesa auna kautķermeni pagalmā un ielika cinkotā silē.

—     Gribi, lai to sagriežu? — piedāvājās Narsulla.

Saimnieks nedroši atskatījās, it kā kādam padomu prasīt gribēdams. Taču stāvajā pagalmā neviena neredzēja. Tikai nostāk, gandrīz pie pašas kraujas, līdzās vecai, šķībai mājelei stāvēja divi pīpmaņi. Viņi gan bija novērsušies, taču vērīgi sekoja notiekošajam.

—    Nē, nevajag.

Lāsainais norēķinājās, un Narsulla aizbrauca. Nu saimnieks pamāja smēķētājiem, un de nesteidzīgi kāpa pie viņa augšā. Rembo, kurš ar binokli vēroja notiekošo, redzēja, kā viņi stiepa auneli uz veco mājeli un kā viņiem pretim iznāca vēl viens, lai sāktu sadalīt guvumu.

—    Māja atrodas pie pašas kraujas, maķenīt tālāk ir vēl viena, — vakarā Rembo atskaitījās Ziemelim. — Tur šie ari dzīvo. Mēs saskaitījām sešus, bet varbūt ir vēl kāds.

—   Čečeni? — noprasīja Ziemelis, domīgi zīžļādams savu papirosu.

—    Kas vinu zina… Bet tā rādās. Krievi nav noteikti.

Ziemelis visu atstāstīja Krustam.

—    Tur mums nav ko līst, — tas nolēma. — Piezvani Lapsam, lai menti paši ķēpājas ar melnajiem. Bet to otru tumšo adresīti tomēr pārbaudi… Tā vien rādās, ka tur būs nolīdis Džafars.

Vēlu vakarā Rembo brigāde tuvojās solīdajai mājai ar aizvērtajiem slēģiem un izkārtojās gar ielu, palikdami nemanīti necaurredzamajā tumsā. Gaidīt nenācās ilgi. Kvartāla galā apstājās automašīna, noklaudzēja durvis, un divas ēnas tuvojās noslēpumainajai mājai. Norunātais klauvējiens — un vārtiņi atvērās. Tikai šoreiz gaidītajiem viesiem piepulcējās neaicinātie.

—   Klusu, kuņas! — Rembo, Dēlis un Kents iebruka mazajā neapgaismotajā pagalmiņā, piespiezdami pie sētas abus viesus un vārtu vērēju. Aukstie stobri sāpīgi piespiedās izbiedētajām sejām. Aiz viņiem iedrāzās vēl četri kaušļi.

—   Turiet viņus! — Rembo nokomandēja. — Dēlis un Kents, aiz manis!

Cenzdamies nesacelt troksni, viņi iegāja mājā. Šeit dega gaisma, skanēja klusa mūzika, smaržoja pēc ceptas gaļas. Aiz augstajām durvīm dzirdēja sarunājamies vairākus cilvēkus. Turēdams ieroci gatavībā, Rembo lavījās pie durvīm. Tai mirklī pagalmā atskanēja bļāviens:

—    Menti, ņemam vagu!

Aiz durvīm nogāzās kas smags. Rembo metās uz priekšu un ar joni atsita vaļā neaizslēgtās durvis tā, ka tās noblāk- šķēja pret sienu. Kaut kas te nebija kārtībā.

—    Klusu, palikt uz vietas un ķepiņas gaisā!

Kunde ar skābu ģīmi, turēdams rokās pumpīšbisi, at- spruka stūrī, Zivs un Dzenis apstulbuši spiedās' pie sienas.

—    Rembo, tu dulls?!

—   Tu?! — Rembo nolaida stroķi. — Tevis taču nebija pilsētā!

Kunde atkrita dīvānā. Viņam drebēja rokas.

—   Es tak slapstos no mentiem! Izlaidu pļāpas, ka esmu tālēs zilajās!

Rembo pamāja Kentam.

—   Atri dieb uz pagalmu, citādi vēl nolaidīs cits citu no kātiem!

—   Bet ko tu te iegāzies?! — iebļāvās Kunde. — Kas par lietu?

Rembo nobāza pistoli zem jakas.

—    Pārāk daudz jērgaļas štopē!

—   Nu un tad? Man tā garšo! Un puiši arī nāk ciemos…

—    Lieta tāda, ka pilsētā sērga un visi jērgaļas rijēji karantīnā!

Kundes skatienā jaudās neizpratne.

—    Sērga, karantīna… Kas tad tev tur par daļu? Ments esi, vai?

—    Nē, Ziemelis privatizējis sanitāro inspekciju. Tagad ari mēs cīnāmies par tīrību. Un apkarojam epidēmijas…

Kundēm bija tāds ģīmis, ka Rembo nenovaldījās un iesmējās. Sekodams viņa paraugam, ieķiķinājās arī Dēlis.

—   Sanitārā inspekcija! Nu gan tu lej… Tā jau var apčurāties!

Skatīdamies viņos, arī Kunde histēriski iesmējās. Pārdzīvotā spriedze meklēja izeju un rada to mežonīgos smieklos. Viņiem pievienojās arī Zivs un Dzenis. No āra ienāca pārējie. Kāsim bija sasists deguns, kuru tas turēja ciet. Tas izraisīja jaunas smieklu lēkmes.

—   Bet es domāju — dirsā, mend klāt! — izmocīja Kunde, slaucīdams asaras.

—  Vai tad tā var uzklupt! Tāpēc jau es auroju, ka mend! — apvainoti nošņāca Kāsis. — Bet šis uzreiz man pa purnu!

Šo atgadījumu Rembo izteiksmīgi, lomās atstāstīja Ziemelim. Tas savukārt Krustam, taču bez jelkādas jautrības, drīzāk nobažījies un apbēdināts.

—   Jā… — tik vien atbildēja pahans.

—   Jā… — Ziemelis atkārtoja.

Viņi sajuta viens pret otru nepatiku.

Viss bija skaidrs tāpat bez vārdiem, un garastāvoklis sabojājās abiem. Iznāca, ka viņi bezmaz nodevuši savējos. Ja Krusts būtu ari šo adresi pavēlējis paziņot Lapsam, tad ap šo laiku viņi jau kļūtu simtprocentīgi kuņas bērni un sūdzmaņi!

—    Būs man, vecim, mācība… — Beidzot Krusts smagi nopūtās. — No mentiem jāturas pa gabalu, kā to pieprasa «likums»… Citādi, pašam nemanot, nonāksi viņu pakalpiņos.

Ziemelis pamāja. Nerakstītā vienošanās ar Lapsu bija lauzta.

Otru jērgaļas cienītāju adresi pārbaudīja rītausmā. Divas SUARV nodaļas pielavījās abām mājiņām, kas stāvēja kraujas malā. Vienkāršāk un prātīgāk būtu tās apmētāt ar granātām un sacaurumot automātu kārtām. Tā arī tika veiktas līdzīgas operācijas kara darbības zonās. Taču mierlaiku Tihodonskā tā rīkoties nedrīkstēja. Jāievēro likumība un pilsoņu konstitucionālās tiesības. Tiesa, tas varēja maksāt kareivju dzīvības. To kareivju, kas, pieplakuši zemei, gadīja sava komandiera pavēli. Paraudzījies pulkstenī, Ļitvinovs pateica tikai vienu vienīgu vārdu:

—    Ejam!

Nobrikšķēja nieka durvis, plīsa stikli, un baismie stāvi raibajās formās ar melnām maskām uz sejas iebruka mājiņās. Sardzē šeit neviens nestāvēja, un gulētāji bija gaužām pārsteigti.

—   Gulēt! Rokas aiz galvas! — Pilnīgākai sapratnei pavēles dublējās ar «nomierinošiem» laižu sitieniem un apkalto zābaku spērieniem.

SUARV allaž šādi «nomierina», tādēļ jau tiem ari gandrīz nekad nemēģina pretoties. Taču šoreiz iznāca citādi. Kad pieredzējis kaujinieks guļ ar pistoli zem spilvena, viņš ļoti ātri pamanās likt to lietā.

—    Bah! Bah! — nogranda vienā mājiņā.

—    Bah! — šoreiz otrā.

Atbildot notarkšķēja pāris kārtu. Pa logiem izmetās vairāki stāvi civildrānās un laidās uz kraujas pusi.

—   Stāt! — uzbļāva Ļitvinovs, kurš tobrīd stāvēja vistuvāk, paceldams savu «stečkinu». Taču, kā jau bija gaidāms, uzsauciens neatrada dzirdīgas ausis.

Mazliet pietupies un satvēris pistoli abām rokām, viņš, pavadīdams vienu no bēgļiem, mazliet pavirzīja stobru un, noķēris mērķi uz grauda, atklāja uguni.

—    Bah! Bah! Bah! Bah! Bah!

Pistole elastīgi rausdjās, sulīgi spļaudīdama čaulītes. Divpadsmit patronu aptvere ļāva netaupīt patronas un šaut neierastā manierē, kāda redzama vienīgi amerikāņu filmās, kad šāvienu koriģēšana notiek, vadoties pēc iepriekšējiem trāpījumiem un rikošetiem.

—    Bah! Bah! Bah! Bah!

Skrējējs noplātīja rokas un ar slaidu loku nostiepās gar zemi. Trāpīts! To nebūtu iespējams notēlot.

—     Pārbaudiet viņu! — nepagriezies vēl nokliedza Ļitvinovs, mezdamies pakaļ otrajam.

Tas noskrēja līdz kraujai un metās lejup milzīgiem zvēra lēcieniem. Normāls cilvēks tā nepaskrietu. Visprātīgākais būtu nomesties uz viena ceļa un viņu nošaut — gluži kā skrienošo mērķi šautuvē. Taču pārlieks līķu skaits aizturēšanas laikā ārkārtīgi aizkaitina priekšniecību. «Vai tu joprojām esi karā? Diezgan karots! Tavs uzdevums nav iznīcināt pretiniekus, bet gan aizturēt noziedzniekus! Skaidrs?!»

Tieši tā, skaidrs!

Ļitvinovs metās pakaļ. Skriedams viņš iebāza pistoli kombinezonam iešūtajā krūšu makstī un aizpogāja klapi. Citādi krītot stroķis vēl izlēks no rokas un aizripos velns vinu zina kur un tu stāvēsi bēgļa priekšā neapbruņots. Sis žests, tāpat kā visi pārējie, bija neapzināts un tika darīts bez garas domāšanas un loģiskas pamatošanas. Ja cilvēkam trūkst lielas kara pieredzes un viņš neprot domāt ar ķermeni, viņš nekad to neizdarītu un katrā ziņā pazaudētu ieroci.

Bēdzējs gan bija viņam kādus četrdesmit metrus priekšā, taču izvēlējās aplamu virzienu: priekšā būvēja tiltu un krauja pārvērtās par desmitmetrigu vertikālu gluda betona sienu; pa to norāpties nebija ko domāt, bet lēkšanai tā bija par augstu pat šādam ukrim…

— Stāt! Šaušu! Stāt! — uzkliedza Ļitvinovs, kaut gan nemaz negrasījās to darīt Tāpat vien, kārtības labad uzsauca. Varbūt nobīsies un pieļaus kādu kļūdu.

Bēglis nepagriezies izšāva pār plecu, tik tiešām pielaiz- dams kļūdu, jo zaudēja līdzsvaru, nokrita un sāka ripot lejup, izmisīgi pūlēdamies kaut kam pieķerties. Pistole, kā jau bija sagaidāms, izkrita, un, ja viņam nebija līdzi otras, tad tā lietiņa kļuva gaužām vienkārša. Pieķēries nobirušam krūmam, bēglis pārtrauca kritienu un uzslējās kājās. Tagad skriešana vairs tik gludi negāja un viņš tikko manāmi piekliboja. Uzdevums kļuva vēl vieglāks.

Lūk, bēglis apstājās pie betonētās malas, paraudzījās lejup un pagriezās. Ļitvinovam šķita, ka viņš saklausījis zobu griešanu. Balansēdams uz četrdesmit centimetru platās betona maliņas, bēglis virzījās uz nepabeigtā tilta skeletu, kas rēgojās tālē.

Piesardzīgi, sasprindzinājis ceļos ieliektās kājas, Ļitvinovs pa birstošajām smiltīm arī nokāpa līdz nesošās sienas augšmalai. Tālu lejā bija redzams mazītiņš, rotaļlietiņai līdzīgs buldozers un tāds pats dzīvojamais vagoniņš. Pa līdzeno betonu iešana bija daudz vieglāka nekā pa irdeno nogāzi, bet šķita, ka bezdibenis kreisajā pusē pievelk kā magnēts.

Neraugoties uz to, ka Ļitvinovs neskaitāmas reizes bija pārvarējis speciālu šķēršļu joslu ar šauru dēlīti astoņus metrus virs zemes, bija laidies pa trosi no helikoptera, kurš sastindzis četrdesmit metru augstumā, lēcis ar izpletni, — tik un tā viņš jutās neomulīgi. Tā vien gribējās pietupties, izvilkt pistoli un izbeigt bezjēdzīgo un bīstamo vajāšanu. Turklāt viņam nebija ne jausmas, kā šādos apstākļos, ne- noveļoties zemē, sagrābt vajājamo. Taču viņš turpināja virzīties uz priekšu, neatturami tuvodamies bēglim.

Vai viņš maz bija tas, kuru viņi cerēja aizturēt? Kas viņu zina… Čečenu teroristu vietā viņi mierīgi varēja uzrauties un sazin kādām kriminālajām sīkajām, uz jebkuru no ban- delēm, kuru tagad bija saviesies ka biezs. Nekas, tūliņ noskaidrosim…

Bēglis apstājās pie topošā pārvada, paraudzījās apkārt, nogrozīja galvu. Ceļš beidzās. Arī paša tilta vēl nebija. Tur rēgojās tikai betona sijas, uz kurām vajadzēja noguldīt pārseguma plāksnes. Katra sija pusotra metra platumā, vienu no otras tās šķīra kādi desmit metri. Sijas stiepās tālumā divu balstu garumā, šķērsoja dzelzceļa sliedes un piecdesmit metru no kraujas izbeidzās. Tālāk atlika vienīgi lidot.

Nav zināms, uz ko bēglis cerēja, uzrāpdamies uz grubuļainā betona un ātrā solī dodamies pa ceļu uz nekurieni. Ļitvinovs sekoja viņa paraugam. Pēc nesošās sienas naža asmenim līdzīgās muguras betona sija šķita plats lielceļš. Ļitvinovs metās skriet, strauji samazinot atstatumu.

— Stāvi, šaušu! — Šoreiz viņš neblefoja — «stečkins» jau atkal pārliecināti iegūla pie ieroča radušajā plaukstā.

Sapratis, ka viņam nav kur sprukt, bēglis apstājās un sāka rakāties pa kabatām. Kas viņam tur varētu būt? Vai tiešām kāda granāta? Taču tas izrādījās tikai milzu salokāmais nazis. Pret pistoli ar tādu nebija ko iesākt, ko tā saimnieks laikam neapjēdza. Mazliet pietupies ar plati izliktajām kājām, viņš pastiepa uz priekšu spīdošo asmeni un acīmredzot sagatavojās cīņai.

Ļitvinovs pirmo reizi ieskatījās vajātajam sejā. Ja līdz šim brīdim vinā vēl mājoja šaubas par cilvēkiem, ko grasījās aizturēt StJARV, tad tagad tās pagaisa. Viņa priekšā stāvēja Sultāns Madrojevs ar iesauku Nežēlīgais.

Savulaik pie Nožai-Jurtas tāpat aci pret aci stāvēja Tihodonskas SUĀRV vienība un komandiera Madrojeva «bataljons». Tas jau bija iemantojis slavu ar to, ka izcepinājis divus kontraktvīrus dzīvus un nocirtis galvu kādam jūras kājniekam. Bet Ļitvinovs bija sasitis lupatu lēveros Hamzata bandu un viņu pašu nošāvis. Nežēlīgais izsauca Ļitvinovu uz pārrunām un uzstādīja noteikumu: par katru šāvienu no nodaļas puses viņš nogalinās vienu kareivi. Savukārt Ļitvinovs paskaidroja, ka Tihodonskas SUARV pieturas asinsatriebības principam ar visām no tā izrietošajām sekām, pie kam par vienu nogalinātu vai ievainotu kareivi ar savām asinīm samaksās trīs čečeni. Tas bandītu atvēsināja.

Jā, viņi labi pazina viens otru… Arī šoreiz likteņa rats bija metis kārtējo brīnumaino kūleni un savedis kopā divus negantākos ienaidniekus īstai divkaujai.

Lēca saule, izraudama no tumsas betona balsta plaisas un grubuļus, pūta dzestrs vējiņš, notālēm bija dzirdams šurp braucoša sastāva troksnis. Klasisks kino grāvēja noslēgums, kur diviem nāvīgiem ienaidniekiem beidzot jānoskaidro, kurš no viņiem stiprāks, tātad kuram tiesības turpināt dzīvi šai Dieva pasaulītē. Pie kam parasti pozitīvais varonis izlīdzina iespējas: teatrāli aizlidina pa gaisu aptveri un izmet no stobra pēdējo patronu vai vienkārši atbrīvojas no paša ieroča, lai nekādā gadījumā nevarētu izmantot tādu vai citādu pārākumu un kārtējo reizi varētu nosoļot pa dzīvības un nāves robežu. Skaidrs, ka īstenībā neviens šādas aplamības nedara. Ja priekšrocības ir, tad tās katrā ziņā pienācīgi jāizmanto. Šoreiz liktenim bija labpaticis dāvāt tās Ļitvinovam.

—  Nomet nazi, — viņš savā ierastajā tonī klusi un mierīgi teica. — Met zemē, citādi nokniebšu!

Šis miers nevarēja maldināt nevienu, kas pazina majoru. Taču Madrojevs spēra soli uz priekšu, taisni virsū pistolei. Viņus šķīra trīs metri. Tieši pa vidu rēgojās šuve.

—   Pārkāpsi šo līniju, šaušu, — joprojām mierīgi brīdināja Ļitvinovs. — Met ģelzi prom un piesēdi.

—   Ar pistoli tu esi varonis, — Nežēlīgais nikni izgrūda. — Ja esi vīrs, tad met to prom. Bet es aizmetīšu nazi. Tad paskatīsimies!

Majors pasmaidīja ar vienu lūpas kaktiņu.

—    Bet vai tu pats mestu?

—   Skaidrs, ka mestu! — terorists nobēra ar kvēli, kura patiesībā nav ne plika graša vērta.

Majora smaids kļuva platāks. Vairs viņš neteica neko. «Stečkina» stobrs bija notēmēts aizturamajam vēderā. Aizmugurē bija saklausāmi palīgā atsteigušos biedru soļi, no sāniem tuvojās prečinieka dārdoņa.

—   A-ā-ā-ā-ā!

Atņirdzis zobus un pastiepis uz priekšu asmeni, Madrojevs metās uz priekšu. Kad viņš uzkāpa šuvei, «stečkins» izšāva. Vilciena dārdoņa nosmacēja šāviena troksni, bet šāviena enerģija jau no tā mazumā negāja. Pustonnīgais trieciens pārlocīja teroristu uz pusēm un aizmeta viņu sāņus, kur beidzās betona sija. Rokas atmetis, viņš noplanēja lejā, tieši zem braucošā vilciena.

Saplacinātais elektrolokomotīves purns kā milzu tenis- rakete aizsita nejūtīgo ķermeni kā labi uztvertu bumbiņu. Atstājis uz zilā krāsojuma sarkanu nelīdzenu traipu, tas aizlidoja pa gaisu krietnus desmit metrus un noplīkšķēja uz gulšņiem. Dārdošais sastāvs viņu atkal panāca, aizķēra un aizrāva līdzi.

Ļitvinovs noglabāja ieroci krūšu kabatā un aizpogāja klapi.

—    Kā tur ir? — viņš nepagriezies vaicaja.

—   Trīs mēs nojūdzām, — elsdams pūzdams attrauca Rivkovs. — Divi, nē, trīs pagalam. Bet triju nav…

—    Kuru?

—    Užaha, Kinžala un tā tur… Šeripova.

Ļitvinovs pamāja.

—   Izsauciet grupu, ziņojiet priekšniecībai… Bet es taisīšos uz mājām. Kājās vairs neturos…

* * *

— Atceros, uz abgabala komiteju atsūtīja vēstuli: klaidoņa suņus šaujot visu acu priekšā, arī bērni skatās. Kur tas der! — Pastrjakovs izslēja pirkstu, tādējādi uzsvērdams rakstītā ārkārtējo svarīgumu. — Pirmais sadeva visiem tādus piparus, ka mēnesi pa slimnīcām gulšņāja!

—   Mēs jau sen vairs suņus nešaujam, Pāvel Sergejevič. Komunālie tāpat — nav naudiņas, arī citu rūpju gana… Paskat, cik sunu saviesies, vairs uz ielas nevar iziet!

Iekšlietu pārvaldes priekšnieks ģenerālmajors Kramskojs nesaprata, uz ko gubernatora vietnieks tēmē. Bet par suņiem milicija neatbildēja, tādēļ viņš droši uzturēja sarunu.

—  Ne jau suņos tā vaina. Bet gan ētikā, profesionālismā un pieklājībā! — Pastrjakovs pacēla balsi. — Lūk, man viena vēstule: «Mēs ar sievu gājām uz staciju un kļuvām par baismīgas ainas lieciniekiem — uz jaunceļamā tilta kaut kādi cilvēki raibās formās nošāva cilvēku un viņš nokrita zem braucoša vilciena…»

Pāvels Sergejevičs pakratīja no abām pusēm glīti aprakstīto lapiņu.

—   Ja agrāk tā sadeva pa cepuri nieka suņu dēļ, ko tad lai ar jums iesāk tagad? Iznāk, ka jūs jau atklāti slepkavojat cilvēkus!

Kramskojs savā krēslā sadīdījās.

—   Mēs nosūtījām jums īpašu paziņojumu… Par čečenu teroristu grupas sagrāvi. Viens no viņiem izrādīja bruņotu pretošanos un tika nogalināts. Prokuratūra atzina šo faktu par likumīgu.

—    Tu man te aiz prokuratūras neslēpies! — Šķita, ka taisnošanās bija saērcinājusi Pastrjakovu vēl vairāk. — Ko lai saka cilvēkiem? Ka viss ir kārtībā? Milicija arī turpmāk šaus noziedzniekus kur pagadās?

Ģenerālis klusēja. Gubernatora vietnieks muldēja galīgas aplamības, turklāt viņš spriedelēja par lietām, no kurām neko nejēdza. Tā vien gribējās pasūtīt viņu ar bezkaunīgo burtiņu «d» un aiziet, bet vēl labāk — vispār pie viņa nerādīties, lai nāk pats, ja vajag! Tā kā būtu pienākuši jauni laiki: nomesti partijas žņaugi, Iekšlietu pārvalde vairs nav apgabala komitejas strukturālā apakšvienība, bet gan patstāvīga institūcija, kura tieši pakļauta Maskavai, taču…

Taču — kas to deva! Ierēdņi neļauj kļūt patstāvīgiem, nelaiž vaļā, par varēm velk apakšā — ja ne ar labu, tad ar ļaunu… Papīros raksta tāpat vien pa vecam: «Tihodonskas apgabala administrācijas Iekšlietu pārvalde»… It kā sevi mierinātu. Nav jau arī grūd viņus saprast — izlaidīsi Kramskoju no nagiem, bet jau rīt viņš ar pavēsti izsauks pilsoni P S. Pastrjakovu pie sevis un noprasīs: «Kā gan jūs, dārgais, par savu aldziņu — diviem miljoniem vecajos rubļos — pamanījāties uzcelt savrupmāju divu miljardu vērtībā?» Un neba jau viņam vienam būs jājautā tādas lietas: skat, cik savrupmāju sacēluši, tur jau cilvēkam būs mēle jānodeldē… Jā, var gan saprast vietējos ierēdņus, ai, kā var!

Tikai kā lai saprot tos maskaviešus? Ja gubernators, kaut vai šis pats Pastrjakovs, aizlaistu uz centru papīreli: «Sak, šitais maitas gabals Kramskojs slikti strādā, neprot sadarboties ar Federācijas subjekta vadību, tādēļ lūdzam viņam dot kārtīgu spērienu pa mīkstumiem!» — un skaidrs, ka iedos arī. Tātad nevienam nav vajadzīga stingrā milicijas vertikāle, nav vajadzīgs neatkarīgais ģenerālis Kramskojs — ne vietējai vadībai, ne maskaviešiem. Tādēļ jāsēž klusi kā pelītei un jāizliekas pazemīgam biedra Pāvela Sergejeviča Pastrjakova priekšā. Bet ne jau velti viņš te kuļ tukšus salmus, tā ir tikai gatavošanās, spraušana uz iesma, un, kad vairs nebūs kur sprukt, uzdos attiecīgo jautājumu… Izpildi nu, ģenerāļa kungs, reabilitējies, izrādi lojalitāti!

—    Vai tev gadījumā nav tāds virsnieks, — Pastrjakovs ieskatījās iepriekš sagatavotā lapiņā. — Koreņevs. Vai Kargapolovs par viņu teica?

—   Teica. Es devu rīkojumu visu noskaidrot…

—   Ratā vajag triekt, nevis vēl kaut ko skaidrot! — Pastrjakovs vārījās. — Te viņu tiesā, te viņš sēž cietumā, te atkal piesedz komercbankas… Bet tu tikai visu laiku noskaidro!

Kramskojs patrinās. Darba rezultāti Koreņevam bija visai augsti, bet runāt par to acīmredzot nebija īstā reize. Iznāks, ka viņš uzmetas par aizstāvi, lai gan no viņa prasa pavisam ko citu… Tomēr ģenerālis bija izlēmis.

—   Par to, kas notika toreiz, viņu attaisnoja. Tātad nekā nebija. Bet par to banku es jau palūdzu noskaidrot.

Kramskojs noklepojās un, novērsis skatienu, turpināja:

—   Viņš ir labs operatīvais darbinieks, tikai pārlieku paštaisns gan. Un nesaudzīgs. Bieži šauj pār strīpu. Bet noziegumus atklāj, slepkavas aiztur, organizētās noziedznieku grupas izskaitļo…

—   Bet vai vadības viedoklis un rekomendācijas tevi nemaz vairs neinteresē?

Gubernatora vietnieka tonis nevēstīja neko labu, un ģenerālis saprata, ka šoreiz pats pāršāvis pār strīpu. Viņš bija tikai mazs zobratiņš milzīgajā pārslēgumkārbā pavēļu novadīšanai no pašas augšas līdz izpildītājiem. Un, ja viņš nepildīs savus pienākumus, viņu vienkārši nomainīs. Zobratiņu domas un jūtas nevienu neinteresē.

—    Es pats personīgi visu kontrolēšu.

—       Tas ir labi, — Pastrjakovs labvēlīgi noteica un pa

smaidīja. Kramskojs saprata, ka nu Pastrjakovs ķersies pie galvenā.

Tiešām, piecēlies no sava krēsla un apgājis apkārt milzīgajam pulētajam galdam, Pāvels Sergejevičs nosēdās viņam iepretī, likdams saprast, ka nu sekos konfidenciāla saruna.

—    Lai gan partiju ir izdzenājuši, tomēr mēs esam formējušies kā komunisti. Vai nav tiesa?

—   Tā gan. — Ģenerālis saspringd pamāja.

—   Toreiz bija labi: dka saņemta pavēle — aizver acis un izpildi! Neapspried, nešaubies, neprašņā — dari, un cauri! Vai ne tā?

—   Tā gan, — Kramskojs atkārtoja. Preambula viņu ļoti satrauca. Spriežot pēc tās, viņu sagaidīja kaut kas ārkārtīgi netīkams un diez vai likumīgs.

—     Šādā veidā tad ari dka pārbaudīti kadri. Uzticamu vadītāju nekad neapcēla. Sataisīja darbā ziepes, sagājās ar mīļāko, apzagās — glāba tik un tā, izvilka no ķezas, atrada citu labu vietiņu…

Kramskojs neapzināti smagi nopūtās.

—   Ari tevi gaida brieduma un izturētības pārbaude.

Gubernatora vietnieka blāvo acu skatiens urbās ģenerālī,

raudzīdams ieskatīties dvēselē.

—    Ir tāds notiesātais Kirševs. Viņu vajag atbrīvot. Nezinu, kā tu to izdarīsi, domā pats, tā ir tava eparhija…

—    Kirševs?! — Kramskojs salēcās.

—   Kirševs. Mēs visi to zinām. Tik un tā atbrīvot vajadzēs.

Ģenerālis saduga, it kā viņam būtu izrauts mugurkauls.

Nelikumīgas pavēles, drīzāk jau rīkojumi un norādījumi, Sistēmā nebija nekas jauns. Un ne jau tikai IeM, bet arī partijas institūcijās, ministrijās un iestādēs, kolhozos un sovhozos.

Uzņemt kādu partijā, apejot ierasto kārtību. Darīts. Izsniegt' desmit kilogramus cūkgaļas, piecpadsmit vistas, auneli un divas kastes šņabja atskaišu un vēlēšanu konferences nodrošināšanai, kausos. Nosūtīt divus projektēšanas institūtus uz kartupeļu talku. Tiks izdarīts. Izlaist kuģi jūrā bez muitas pārbaudes. Tieši tā. Palaist rūpnīcu bez attīrīšanas iekārtām. Izpildīts. Izbeigt krimināllietu. Kāda runa! Atšķaidīt pārāk pesticīdotu pienu līdz normas robežai un laist pārdošanā. Izdarīsim. Draudzīgas vizītes laikā iespundēt visus plukatas īslaicīgās aizturēšanas kamerā. Gatavs.

Nelikumīgās pavēles tika dotas mudski un atkarībā no nelikumības pakāpes darītas zināmas šaurākam vai plašākam, bet dažkārt arī ārkārtīgi šauram personu lokam. Tomēr tām bija akūts raksturs un tās neietekmēja vienas vai otras iestādes klimatu. Kad viss aizbrauca pie velna un valsts attīstība ieguva izteikti kriminālu raksturu, nelikumīgie rīkojumi no izņēmuma kļuva par likumsakarību.

Par jebkura līmeņa izpildes un vadības mašīnas pievad- siksnām kļuva nevis likumi un instrukcijas, bet gan zināmām personām izdevīgi ieskati, kas bija vienlīdz tālu no likumiem un taisnīguma. Tā kā notikušā rezultāti nebija noslēpjami, apritē tika laista attaisnojoša versija par «labu» likumu trūkumu, ar kuru rašanos viss pats no sevis nostāšoties savā vietā. Bet, iekams tādu nebija, visi, sākot no ierindas izpildītāja un beidzot ar vadītāju, spēlēja spēlīti bez noteikumiem.

Opers vai izmeklētājs, rajona nodaļas priekšnieks, prokurors, tiesnesis pieņēma lēmumus krimināllietās, nevis balstoties uz nepilnīgajiem likumiem vai stiepjamās «iekšējās pārliecības», bet gan saskaņā ar priekšnieka dotajiem rīkojumiem. Izskatot šo materiālu — atteikties, izskatot šo — ierosināt, to arestēt, to atbrīvot, to nosūtīt uz tiesu, tam izbeigt lietu, tam iedot nosacīti, bet šitam reāli…

Šajā situācijā agri vai vēlu varēja tikt dots jebkāds norādījums. To skaitā tāds, kādu nule bija saņēmis Kramskojs. Tur nebija ko brīnīties. Tādus rīkojumus šādiem tādiem nenobriedušiem un pseidoprincipiāliem siekalzaķiem, kas varētu noturēt augsto uzmanības apliecinājumu par aicinājumu piedalīties nozieguma izdarīšanā, vis nedotu. To dotu tikai un vienīgi tādam, kuru uzskata par savējo caur un cauri, tādam, kurš spētu novērtēt uzticēšanās līmeni un apliecināt sevi, pierādot, ka viņa griba, dvēsele un sirdsapziņa pilnībā pieder priekšniecībai.

Citādi — kāda velna pēc tad viņš vajadzīgs šai amatā? Atradīsim citu, saprotošāku… Tādēļ jau šie «pseidoprincipiālie siekalzaķi» nav spējīgi ilgi sēdēt augstos krēslos, sistēma viņus izspiež un nomet caļmalā kā jau daždien izlietotu cilvēkma- teriālu. Bet pats briesmīgākais pašam priekšniekam — nonākt sacūkoto karjeru un lauzto likteņu mēslainē, kur var sastapties ar tiem, kurus pašrocīgi esi turp nosūtījis… Tādēļ atteikties no šāda rīkojuma nevar. Pat apšaubīt to nedrikst Atliek vienīgi nospļauties caur zobiem un uzreiz aiziet, aizcērtot aiz sevis durvis, vai ari izpildīt. Precīzi un laikus.

Atgriezies pārvaldē, ģenerālis negāja uz savu kabinetu, bet gan nogriezās strupceļā gaiteņa galā un iegāja kabinetā, kas atradās līdzās rezerves kāpnēm.

Kabineta platība nebija lielāka par astoņiem kvadrātmetriem. Rakstāmgalds ar diviem skapīšiem, kroņa skapis ar matētiem stikliem, nolupis seifs, pāris neērtu krēslu, stūrī divpudu bumba ar līdz spīdumam noberztu rokturi. Pie galda sēdēja neliela, drukna auguma, apakšpulkvedis rūpīgi pašūtā un izgludinātā mundierī. Tas bija ilggadējais speciālās grupas «Fināls» vadītājs, Vladimirs Mihailovičs Vikentjevs.

—  Sveicināti, biedri ģenerāl, — mazliet izbrīnījies, noteica apakšpulkvedis, apsveicinoties ar ienācēju piecēlies kājās. Pārvaldes priekšnieks reti staigā pa padoto kabinetiem.

—    Sēdies, sēdies, Mihailovič, — ģenerālis noteica neoficiālā tonī, arī pats atsēzdamies uz cietā krēsla. Mazliet vilcinoties, Vikentjevs tomēr nosēdās savā vietā. Iznāca, ka viņš uzņem pārvaldes priekšnieku, lai gan vienmēr bijis tikai otrādi.

—   Galva griežas, Mihailič, — Kramskojs pažēlojās. — Tādu kloķi mums ielikuši, ka vairs nezinu, ko iesākt…

Vikentjevs raudzījās ģenerālī ar savām dzidri zilajām acīm un klusēja, gaidīdams turpinājumu. Turējās apakšpulkvedis lieliski, ari izlēmības viņam netrūka: pagājušajos laikos, kad viņš vadīja koloniju un bija apspiedis tajā izcēlušos dumpi, vinu iesauca par Dzelzs Dūri. laiki mainījās, bet iesauka palika.

—   īsi sakot, pienākusi pavēle atbrīvot Kirševu. Vai atceries tādu?

—    Protams, — apakšpulkvedis pamāja, parādīdams nevainojami pāršķirtu celiņu. — «Melnās zeķbikses». Man tā vien rokas niezēja laist to draņķi manās dzirnās. Kā tad vinu var atbrīvot?

—   Tā. Ņemt un izlaist. Nekaunīgā veidā.

Pirms daudziem gadiem Kramskojs bija sācis kā ierindas opers un lieliski pārvaldīja apstrādājamā kontingenta terminoloģiju. Smalku runu pēdējās desmitgadēs viņš tā ari nebija apguvis, starp citu, tas no viņa arī netika prasīts.

—    Kurš gan laidīs viņu ārā no speciālā bloka? Bez rīkojuma par apžēlošanu, bez jauna sprieduma vai prokurora lēmuma par etapēšanu?

Vikentjevs pagaidām neiedziļinājās problēmas morāli ētiskajā pusē, viņu interesēja vienīgi tehnika.

—    Izlaidīs tikai vienā gadījumā. — Kramskojs spēcīgi saberzēja deniņus. Viņš raudzījās sāņus un nejutās savā ādā. — Ja viņu paraus «Fināls»…

Nudien, dokumentu par nāvinieka nodošanu speciālajai grupai paraksta Kramskojs, Stepņanskas cietuma speciālā bloka dežurantam to nodod Vikentjevs. Viņš arī saņem notiesāto, sēdina speciālajā autoķurķī un ved uz izpildīšanas punktu.

Apakšpulkvedī modās zināma atskārsme, lai gan par galveno viņš pat neiedrošinājās domāt.

—    Un tālāk?

—   Pēc tam nodosi viņu sagaidītājiem, sastādīsi aktu par izpildīšanu, un viss…

—   Sagaidītāji atkrīt! — Vikentjevs pēc inerces kategoriski noteica, it kā viņi jau apspriestu apstiprinātas operācijas detaļas un viņa svarīgākais uzdevums kā parasti būtu viņa darbinieku drošība. — Ja būs zināms vešanas laiks, grupu pa ceļam var apsist, un miers! Tā viņiem drošāk. Visi gali ūdenī!

Kramskojs pamāja. Neraugoties uz līmeni, no kura nāca šī pavēle, tādu rezultātu nevarēja izslēgt. Tādēļ ka Vikentjevs strādās pavisam citā līmenī, ar citiem cilvēkiem. Viena lieta ir gubernatora vietnieka kabinets, pavisam cita — tukša un tumša piepilsētas šoseja.

—  Tā jau gan. Tātad vienkārši spēriens pa pakaļu, un lai tinas!

—  Atkal meklēt melnās zeķbikses? — Bija pienācis laiks problēmas morālai izvērtēšanai.

—    Vladimir Mihailovič! — ģenerālis stingri noteica. It kā apsauktu par neiederīgu ironiju.

Taču Vikentjevs turpināja lēkt uz ecēšām.

—    Ak jā, atvainojiet. Tagad taču vasara un zeķbikses neviena nevalkā. Nāksies viņam, nabadziņam, gaidīt rudeni…

—    Mihailič, beidz dirsties… To es pats arī varu. Mani uzrāva uz sākumiem, un man nekas cits neatliek kā uzraut ari tevi…

Kramskojs saliecās, atbalstījis elkoņus pret ceļiem, un pētīja krietni nobružāto linoleju. Tagad Vikentjeva priekšā sēdēja nevis Iekšlietu pārvaldes priekšnieks un ģenerālis, bet gan nogyris, stūrī iedzīts vīrs.

—   Nekad nebūtu domājis, ka kādreiz vajadzēs laist brīvībā slepkavas, bet pats redzi, kādi laiki pienākuši…

—    Laiki vienmēr ir vienādi, — sabozies un lēni vārdus veldams, atbildēja Vikentjevs. — Kas jūs var piespiest?

Viņš uz brīdi apklusa un turpināja nu jau pavisam citā tonī:

—   Vai mani? Kas mani piespiedīs? — Nu urdīgās acis izaicinoši urbās pārvaldes priekšniekā. — Piecelšos, pasūtīšu visus dirst un aiziešu! Pensijā. Un ko tad?

Apakšpulkveža balsī skaidri bija saklausāms izaicinājums, kuru viņš neuzskatīja par vajadzīgu slēpt.

Tik dešām, atstājot savu amatu, apakšpulkvedis zaudēja daudz mazāk nekā ģenerālis. Nesalīdzināmi mazāk. Un pašlaik Vikentjevs bija gatavs šim solim. Jo citādi viņam nāksies bradāt pa sūdiem līdz ceļiem. Nē, līdz kaklam. Viltoti dokumenti, izpildīšanas imitēšana, paši negaidītākie un nejaukākie pavērsieni — tas viss viņam uz kakla. Pierīsies kakas līdz ūkai. Bet kas pred? Ģenerālis Kramskojs paturēs savu amatu un visu ar to saistīto varu, ietekmi, iespējas, cieņu, autoritāti. Diezin vai apakšpulkvedis varēja uzskatīt šādu maiņu par līdzvērtīgu.

—  Cik ilgi tu mani jau pazīsti? — nokāris galvu, pavaicāja Kramskojs. — Manuprāt, divdesmit piecus gadus…

—   Divdesmit septiņus, — izlaboja apakšpulkvedis. Spriežot pēc nevērīgā toņa un vienaldzīgā skatiena, viņš jau bija pieņēmis lēmumu.

—    Pa šiem gadiem gan man, gan tev daudzas reizes nācies rīkoties citādāk nekā gribētos, vai ne?

—   Tā gan.

—   Man pakļauti piectūkstoš cilvēki, milzīgais pārvaldes aparāts, simtiem lišķu. Taču šoreiz tie nevar izdarīt to, kas tiek prasīts. To vari vienīgi tu. Un es tevi lūdzu…

Velns un elle! Kramskojs saviem padotajiem ir Dievs, cars un karavadonis. Turklāt bez jelkāda humora un pārspīlējumiem. Vienvaldības princips — kur liksies… Viņš pieņem darbā un atlaiž, paaugstina un pazemina amatā, piešķir pakāpes, dod dzīvokļus, iesaka apbalvošanai, nodod tiesai, visu darbinieku dzīve ir viņa rokās! Un, kad visvarenais ģenerālis griežas pie sava padotā ar pieticīgu lūgumu un. vēl apelē pie cilvēciskām jūtām, atteikt nav iespējams. Vismaz Vikentjevs to nespēja.

Apakšpulkveža vienaldzība pagaisa. Viņu atkal ieinteresēja jautājuma tehniskā puse.

—    Tātad fiktīvs rīkojums, viltots akts… Kapu var arī neimitēt, neviens nepārbaudīs. Bet kā būs ar papīriem?

—   Cik reižu «Finālu» ir pārbaudījuši? — pajautāja Kramskojs. Viņš jau bija sapratis, ka Vikentjevs piekrīt, un balsī atkal ieskanējās ģenerāļa cienīgs tonis.

—   Divas… Septiņdesmit devītajā un deviņdesmit pirmajā. Bet toreiz Romovs rakstīja ziņojumu, it kā Sergejevs ar Popovu taisījušies izpestīt uz nāvi notiesāto. Bija tāds iecirkņa inspektors, Luņins vārdā.

—   Jā, es atceros… Tikai tagad vairs nav kam rakstīt un nav kam pārbaudīt. PSRS IeM Speciālās komisijas jau sen vairs nav. Bez tam nāvessodu taisās atcelt pavisam, tad visi dokumenti nonāks ugunī!

Klusumā bija dzirdama vienīgi Vikentjeva smagā elpa.

—   Visu grupu, saprotams, nepulcēsim… Braukšu tikai es, Popovs un Šitovs, — apakšpulkvedis skaļi apcerēja detaļas. — Šitovu neinformēsim. Bet Popovu…

Viņš šaubīdamies nogrozīja galvu.

—   Aizbrauc un aprunājies ar viņu. Tikai prātīgi. Ko viņš no manis gribēs, to arī dabūs. Un ari tev atradīšu pulkveža amatiņu sodu izpildes sistēmā.

—   Runa jau nav par amatiem. Runa ir par dvēseli. Man kaut kā tas viss līdz kaklam…

Cilvēks, kurš vadīja nāvessodu izpildīšanas procesu, pirmo reizi dzīvē atminējās par dvēseli.

* * *

«Sputņiku» iemēģināšana beidzās veiksmīgi. Lai gan Alekss baidījās darboties ar pilnu sparu, Svetka klaigāja un stenēja, bet viņš pats jutās kā īsts seksa gigants, un tas modināja viņā līdz šim neiepazītas, jaunas un asas izjūtas. Pēc tam viņš tramīgi aplūkoja mazliet sāpošo instrumentu, taču viss bija kārtībā, šuvēm ne vainas.

—    Pie iebraukšanas vairāk par sešdesmit kilometriem nedrīkst uzdzīt, toties vēlāk vālē, cik sirds kāro, — viņš divdomīgi noteica. — Tā ka nākamreiz es tevi apstrādāšu vēl brangāk!

—   Ah, ah…

Svetka vēl nebija atguvusi valodu. Viņa bez spēka bija saļimusi šķērsām gultai un atguvās tikai pēc vairākām minūtēm.

—  Uh, vareni… ar divām bumbiņām cita lieta… Nevis kā Šķībajam!

Alekss sadrūma.

—    Labāk aizmirsti par to!

Piepeši pie durvīm zvanīja. «Kas gan varētu uzkulties vienos naktī?» Alekss īgni nodomāja. Izrādījās, ka uzkūlies tikko pieminētais Šķībais.

—   Vajag aprunāties, — kāpdams pār slieksni, noburkšķēja masieris. Viņš izskatījās sadrūmis un nobažījies. Arī Aleksam bija kas sakāms. Kas gan tas par nelāgu joku — nekaitīgu dzelžu vietā ienest viņa mājā šaujamos ar apgrieztiem stobriem un vēl pistoles piedevām?!

—   Lai iet, aprunāsimies. — Viņš ieveda biedru virtuvē, pats nosēdās uz masīvā ķebļa un klusēdams gaidīja. Ja jau tāda lieta, lai viņš sāk pirmais.

—    Nu gan iepiņķējāmies! — Šķībais uzreiz pavēstīja, atslīgdams cietajā un ļodzīgajā krēslā. — Smalki gan tu esi mūs iegāzis…

—   Es?! — Alekss bija sašutis. — Ko tad es tādu izdarīju?

—    Neko! Tavs Žoltijs, izrādās, ir liels dūzis! Pasūtījumu nepieņēma, gribēja mūs izdot viņam, lai tiek skaidrībā! Vai tu maz apjēdz, kas tā būtu par skaidrošanu? Pavisam negribīgi piekrita par desmit tūkstošiem «zaļo» to lietiņu nobremzēt un šķirties pa draugam.

Aiz sašutuma Alekss tik tikko nenovēlās no sēžamā.

—   Pagaidi, pagaidi… Kurš tad kuru iegāzis? Tu taču pats piedāvājies! «Ar svešām rokām, pašam nekādas darīšanas, tikai maksā ragā!» Kurš gan to teica?

—    Labi, es teicu. Bet es taču nezināju, ka tas nav kaut kāds parasts vīriņš! Bet tev gan vajadzēja zināt un pabrīdi- nāt! Tad būtu cita lieta!

—    Bet kā tad es varēju to zināt? Tu taču esi mums tas gudrais! Tad arī vajadzēja visu izdarīt kā nākas!

Palagā satinusies, virtuvē ienāca Svetka.

—    Ko jūs te bļaustāties?

—   Nav tava darīšana! — Alekss izgāza dusmas uz viņu. — Ej apģērbies, staigā kā tāda plancka!

Paraustījusi plecus, meitene iegāja vannasistabā. Sāka tecēt ūdens. Alekss uzreiz atcerējās, kas paslēpts avīžu sainī zem vannas.

—    Es tev uzticējos… «Pašu čaļi, viens par otru stāvam un krītam…» Vai tu tā neteici?

—    Ko tu grabi kā tāda leijerkaste! Teici, teici… Es jau ari nenoliedzu…

—    Bet kādus štruntus tu kardānu vietā pie manis esi nobāzis?!

Šķībais caururba Alekšu ar draudīgu skatienu.

—    Kāpēc gramstījies?!

—    Izlija ūdens, sainis samirka, domāju — ņemšu un izžāvēšu, lai nesarūsē…

Draudīgais skatiens atkusa.

—    Neba velti es tās atnesu. Vajadzīgas lietiņas. Tagad ikurāt noderēs.

—    Kā noderēs?!

Šķībais piecēlās, smagiem soļiem izgāja gaitenī, palūrēja, ko dara Svetka, un, cieši aizvēris durvis, atgriezās.

—   Tātad lieta tāda, Žoltijs šobrīd tev nav pa zobam. Un kāda velna pēc tev viņš vajadzīgs. Tā piedirstā tirgus vietā es tev sameklēju citu darbiņu. Tur tu iedzīvosies naudiņā — un ne tikai…

—    Bet dzīvoklis? Viņš draudēja izmest no dzīvokļa!

—    Pupu mizas. Neko viņš tev nepadarīs. Tici man — itin neko. Bet, ja mēģinās, — pašu nobungās ka nemetas, lai kas viņš būtu, galvu lieku ķīlā…

No Šķībā strāvoja tāda pārliecība un tāds miers, ka Alekss acumirklī viņam noticēja un nomierinājās.

—   Taču vispirms jātiek laukā no šīs ķezas. Tie apdauzītie slepkavnieki… Velns viņu zina, kas tādiem padomā! Varbūt patiešām gribēja nosūdzēt Žoltijam, bet varbūt vienkārši piešņāca to ļempausi Karatistu… Starp citu, baigi ticams. Ja jau būtu veduši uz kapiem, lai nožmiegtu, tad būtu arī nožmieguši. Bet šie rāda viņam pigoriņus…

—    Kādus pigoriņus?

—     Kādreiz pastāstīšu… — Šķībais atgaiņā. — Tātad Žoltijs vai tie aptaurētie ķēmi var mūs izskaitļot tikai un vienīgi ar Karatista palīdzību. Tātad…

Šķībais izteiksmīgi apklusa, taču viņa sejas izteiksme bija nepārprotama.

—    Kas «tātad»? — Alekss pārvaicāja.

—    Tas pats! Viņš pie visa vainīgs! Tas bija viņš, kurš uzmeklēja tos ērmus! Viņš izgāzās kā veca sēta! Un piedevām iegāza mūs! Tāpat piekrita noskaitīt tos desmit tūkstošus «zaļo»! Vai tev tik daudz ir?

Alekss noliedzoši pakratīja galvu.

—   Man arī nav. Turklāt, ja arī sasparotos un iedotu, viņi tik un tā slauktu atkal. Tas ir kā bankā: ja kaut kur viegli nokampuši, noteikti piestaigās atkal!

—    Bet ko tad lai dara? — Alekss lēnīgi noprasīja. Viņš jau bija visu sapratis, taču joprojām cerēja, ka nepareizi. Vai tad draugs tik atklāti piedāvātu kaut ko tādu!

—   Karatists jānoraksta. Nu, jānobungā. Nebaidies, svarīgāko es pats izdarīšu. Tu tikai pasēdēsi pie stūres… Vai dampis iet?

Alekss pamāja.

—    Es taču nekad… Es neprotu…

—       Tev nekas nav jāprot. Galvenais — parādīt savu gara spēku. Pie viena ari izturēsi pārbaudi. Nu, tai lietā, kur naudas būs kā spaļu…

Alekss norija lipīgas siekalas.

—    Bet vai tu varēsi?

Šķībais pamāja.

—   Tas nav grūti. Vai zini, cik Slaviks nogrieza man degungalā… Jā, arī es pats, ja runā godīgi…

Piepeši viņš aprāva savus vaļsirdības uzplūdus.

—   Baigi gribas rīt. Pasaki Svetkai, lai kaut ko uztaisa… Es vairs uz mājām neiešu. Pārnakšņošu pie tevis. Labi?

—    Labi. Tikai…

—    Kas? — Masieris bija pārsteigts.

—   Mēs ar Svētku izlēmām pa nopietnam. Tā ka tu vairs ap viņu neknaksties. Gulēsi uz grīdas…

Šķībais iesvilpās un jautri pasmaidīja.

—    Nu gan jūs laižat! Bet, ja jau tā, tad labi.

Kamēr Svetka rosījās pa virtuvi, Šķībais, aizvilcis aizka- riņu, izlika uz vāļās savu arsenālu. Atlasījis pistoles detaļas un kaut ko murminādams zem deguna, viņš veikli uzmauca stobram atsperi, ielika un nostiprināja aizslēga fiksatoru, uzvilka un aizklikšķināja aizslēgu… Pa vienai iebīdīja platajā aptverē astoņas patronas, ar asu kustību iegrūda aptveri rokturī, pārvilka aizslēgu un uzmanīgi nolaida gaili uz drošinātāja skaviņas.

—   Gatavs! — Viņš pacēla roku un notēmēja uz televizoru.

—   No kurienes tev tā? — apvaicājās Alekss. Kaujai sagatavota ieroča izskats viņu satrauca un uzbudināja.

—   Vēl no viņiem laikiem, — atbildēja Šķībais, un Aleksam šķita, ka viņa balsī ieskanas skumja nots, gluži kā večiem, kad tie atminas laimīgo jaunību.

—    Iedod man ari…

—   Nem! — Šķībais pasniedza pistoli ar rokturi uz priekšu.

—     Kādas markas tā ir? — Alekss pasvarstīja ieroci plaukstā, tad notēmēja uz logu.

—    «TT». Baigi jaudīga mantiņa. Sit cauri divām tērauda loksnēm, es pamēģināju. Bet dažkārt pat trijām. Vai pamācīt?

Alekss pamāja. Šķībais parādīja, kā izņemt un ielikt atpakaļ aptveri, kā ievadīt patronu stobrā, kā uzvilkt un nospiest gaili. Aleksam tas viss ļoti gāja pie sirds, un viņš vairākkārt izmēģināja pašaut gaisā roku un nospiest gaili brīdī, kad grauds savienojās ar loga rāmja škērskoku.

—   Šito rit nesmērēsim, — Šķībais piepeši ieminējās. Un paskaidroja: — Pēc tam vajadzēs mest prom, lai «netīro» stobru neturētu pie sevis. Žēl, laba manta… Labak pamēģināsim ar apzāģēto stroķi. Apsēdies te…

Nosēdinājis biedru uz vāļās, masieris ar roku izmērīja attālumu.

—    Tā, aizmugurējais sēdeklis ir pusotra metra plats… Viņš sēdēs, kur tagad tu, bet es te. Stroķis somā, bet soma uz ceļiem. Viens! Nē, nekas nebūs… labāk nosēdīšos drusku tālāk… Viens! Ka tevi jupis, nekas nesanāk…

Atstatums starp Šķībo un Alekšu, kurš tēloja upuri, bija pārāk mazs, lai izgrozītu roku ar visu šaujamo.

—   Varbūt nosēdināt viņu blakus tev? — masieris skaļi domāja. — Bet es palikšu aizmugurē… Tā būs ērtāk, tikai visi sūdi lidos uz priekšu! Tu aiz bailēm piekrausi bikses, bet, kas vēl ļaunāk, pēc tam nevarēsi iztīrīt mašīnu… Bet varbūt pats sēdīsies aizmugurē? Tu esi devāks, un roka tev īsāka…

—    Nē, kā, ko tu… es nevaru!

—    Pareizi… Tu taču esi šoferis, kas pa spēkam pat teļam… Turies tikai stingri pie stūres, šoferīt… Izdomāju!

Šķībais apmierināti saberzēja rokas.

—    Mēs apstāsimies, un tu izkāpsi pirmais. Aiziet! Pagriezies un kāp laukā!

Alekss pagriezās un izkāpa no vāļās uz priekšpusi. Tai pašā mirklī pakausī viņam iedūrās šaujamā stobrs un klusi noklikšķēja belznis.

—   Lieliski! Tieši tas, kas vajadzīgs! — priecājās masieris. — Izmēģināsim vēl vienu gājienu, un tad viss… Vai flaķenes ir?

—    Priekš kam?

—     Priekš tam, ka šautenes patronā ir baigais lādiņš! Velk vairākus kilometrus. Šim visu galvu izspārdīs! Bet man var noraut roku! Plintei nav laides, karāsies rokā vien. Tāpēc drusku pulvera jānober…

Alekss atnesa plakanknaibles. Izrādījās, ka izvilkt lodi nav nieka lieta: plakanknaibles slīdēja, atstādamas uz gludās virsmas dziļas skrambas. Beidzot Šķībajam tomēr izdevās iekusdnāt un izvilkt lodi gluži kā bojātu zobu. Lādiņu viņš izbēra uz avīzes skrandas. Melno, sīko cilindriņu kaudzīte elektriskajā gaismā nevainīgi spīdēja.

—   Tā, lūk! — Daļa pulvera nonāca atpakaļ čaulītē, bet pārējais izbira atejā.

Iespraudis lodi atpakaļ, Šķībais ar knaiblēm aizspieda čaulītes kakliņu un pabakstīja ar pirkstu.

—    Nekāda vaina!

Un sazvērnieciski piemiedza ar aci.

—    Nu, rijamais gatavs?

Virtuvē sātīgi smaržoja pēc cepta: Svetka bija sacepusi kartupeļus ar olām. Aizvēsturiskā čuguna panna daudzsološi čurkstēja, taču Alekss nespēja norit ne kumosa. Toties Šķībais ēda kā vilks un vēl uzdzēra pa virsu pusglāzes šņabja.

—    Šodien bija smaga diena. — Viņš sātīgi atraugājās.

—    Vai ziņas neskatījāties?

—    Nē, — atbildēja Alekss. — Tur nav ko redzēt…

—   Nu, rīt paskatīsimies! — Masieris atkal pamirkšķināja.

—    Ejam gulēt!

—   Tu uz grīdas! — saimnieks atgādināja. Un, izvēlējies piemērotu brīdi, pačukstēja Svetkai: — Vai atceries, ko mēs nolēmām? Nekādas menģēšanās ar Šķībo!

—   Zināms, ka atceros! — viņa apvainoti attrauca. — Par ko tu mani turi?

Bet, kad pēc piecām minūtēm Alekss iznāca no vannasistabas, viņš ieraudzīja pazīstamo ainu: Svetka tupus klusi smilkstēja, bet Šķībais no aizmugures ar straujām, spēcīgām kustībām rāva vinu uz sava dinka. Tiesa, tas nenotika uz vāļās kā parasti, bet gan uz grīdas, tā ka viņa uzstādītais noteikums bija ievērots ikurāt ar dievu uz pusēm.

Uz vāļās stāvēja pielādētā pistole un apzāģētā šautene. Viena pirksta kustība, un cilvēks pārtop līķī. Taču ne Šķībais, ne Svetka to nebija pelnījuši. Sadot sievišķim pa kaklu — tā ir cita lieta…

Piegājis cieši klāt, Alekss brītiņu vēroja «seansu», bet pēc tam iekarsis kā parasti pievirzījās no priekšas un arī iesaistījās spēlē. Grupnieks noritēja pēc labi iemēģināta scenārija. Tikai, kad viss bija galā, viņš cirta Svetkai kārtīgu pļauku.

—    Nu, kuce, bez maukošanās nekādi!

—   Atradis grēkakazu, — viņa apvainojās. — Vovka nolika, un stāvēju! Kas tad es par lēmēju, tieciet paši skaidrībā!

Sava jēga viņas teiktajam bija, bet kasīties ar Šķībo negribējās, viņiem bija svarīgākas lietas darāmas. Turklāt, ja nevajadzēs braukt prom no Tihodonskas, tad kāda velna pēc viņa tam vispār vajadzīga! lai savu reizīti atsūkā, un lieta darīta. Vairāk no viņas neko arī nevarēja prasīt.

Galu galā visi trīs, tāpat kā allaž, sagula uz vāļās kopā.

* * *

Rīta ziņās pavēstīja par slepkavībām un Burvja vizītkartēm, kas bija atstātas pie līķiem. Šķībais vērīgi klausījās, un šķita, ka paziņojums uzlaboja viņa garastāvokli.

—  Tagad gan noraustīsies un nezinās kur dēties, — viņš apmierināti noteica. — Citādi visādi tur pabiras galīgi vairs nekaunas! Par kārtību galīgi aizmirsuši, bet kārtībai jābūt… Gan Burvis jums kārtību parādīs!

—   Kāda tur kārtība! Slaktēt visus no vietas un bāzt kabatā vizītkartes — vai tad tā kāda kārtība? — Alekss viņam nepiekrita.

—   Tur jau tā lieta, ka ir. — Masieris viltīgi novaikstijās. — Pieņemsim, ka tavam Žoltijam piezvana pats Burvis un pasaka, lai viņš liek tevi mierā… Kā domā — vai šis paklausītu?

—    Droši vien. Bail tak būs!

—   Tā ari ir kārtība, kad visi klausa vienam!

Alekss neuzticīgi sašķobīja lūpas.

—    Vai Ziemeli pazīsti? Viņš valda pār visu tirgu. Vai tiešām viņš paklausīs kaut kādam tur Burvim?

Šķībais mīklaini pasmaidīja.

—    Pagaidi. Vēl nav vakars…

Vajadzēja posties, un pļāpāšana apsīka pati no sevis.

—       Nu, uzbliezīsim ar veco pagali! — Masieris pats sevi pirms ceļa uzmundrināja, likdams somā apzāģēto šauteni. Turpat viņš iebāza ari «TT».

—    Somu noliksi uz grīdas pie kreisajām pakaļdurvīm. Bet pistoli paturi sev aiz jostas vai azotē. Lai gan… Kamēr neesi pieradis, labāk nevajag… Pasien zem sēdekļa auklu un iebāz tur. Bet ne pārāk dziļi, lai varētu ātri izraut…

—    Bet varbūt neņemt? Priekš kam man tā?

Aleksā cīnījās interese un bailes. Bet, par izbrīnu pašam, spēki izrādījās līdzīgi. Pistole pat saistīja vairāk.

—   Uz «šepti» ejot, šaujamais vienmēr jāņem līdzi. Radinies. Bet, kad likšu, šauj! Bez kasīšanās un jautājumiem. Citādi pašam ielaidīšu «eļļaino» paurī.

—    Sapratu. — Alekss pamāja.

—   Gaidi mani pēc stundas parka viņā galā. Bet pēc tam dari, ko teikšu. Un nedirsies! Saprati?

Alekss klusēdams pamāja.

Šķībais klusi pielavījās pie durvīm un strauji atrāva tās vaļā — gaitenī neviena nebija. Virtuvē tecēja ūdens un šķindēja trauki.

—    Es eju…

Darbā viņš ieradās ap pusdesmitiem, Karatists džinsos un apspīlētā zilā krekliņā jau slaistījās pie parādes durvīm. Pēc varoņa viņš neizskatījās.

—    Vai dzirdēji? Naktī atkal trīs noknallēti… Tas pats kuru katru brīdi var notikt arī ar mani…

Tai brīdī viņi tieši gāja garām sardzenei. Ņinas tante izdzirdēja un atrāvās no adīkļa.

—    Kas ar tevi, Serjoža, var notikt? Galīgi neesi cilvēka ģīmī!

Karatists gribēja pasprukt garām, bet Šķībais apstājās un uzsāka sarunu.

—     Mūsu Seijožam piedraudējuši. Sola nogalēt. Tāpēc jau šis tā nobijies. Visu laiku te vienu nobeidz, te otru.

—     Nemaz nerunājiet! — Ņinas tante sasita plaukstas. — Agrāk tādi trakumi nenotika! Un par ko tad tevi tramda?

Bet Šķībais devās tālāk.

—    Kāpēc tu viņai pateici? — vaicāja Sergejs. — Viņa taču visiem izpļāpās!

—    Labi vien ir. Jo vairāk zinātāju, jo labāk. Ne jau tu taisies kādu mušīt, bet gan tevi pašu. Kas tev ko baidīties? Un, ja tie āžtēviņi padzirdēs, ka visi jau zina, varbūt noraustīsies…

Garajā gaitenī Sergejs, Šķībajam piepalīdzot, izstāstīja par slepkavības draudiem vēl diviem paziņām. Pēc tam Vov- čiks uz ātru roku iztaisīja viņam nomierinošu masāžu un, pieliecies pie pašas auss, pačukstēja:

—    Tagad iesi ārā un ne ar vienu vairs nepļāpāsi, pa Sālskalnu nokāpsi līdz krastmalai, apsēdīsies uz soliņa un sagaidīsi mani. Saprati?

Viņš prata runāt ļoti saprotami un pārliecinoši.

—   Sapratu, — ari Karatists nez kādēļ atbildēja čukstus.

Alekss stāvvietā paņēma savu aizvēsturisko «kapeiku» — pirmo žigulīti, ar kuru pēdējā laikā nemaz vairs neizbrauca, lai lieki netērētos par benzīnu. Somu nolika, kur Šķībais bija vēlējis, pistoli aizbāza aiz jostas un piesedza ar kreklu. Pēc savas iniciatīvas noklāja aizmugurējo sēdekli ar pārgrieztu polietilēna maisu. Tieši noteiktajā laikā viņš piebrauca noteiktajā vietā. Vovčiks droši vien iznāks pa savām durvīm, kā viesulis iztrauksies cauri parkam un, neviena nepamanīts, iesēdīsies mašīnā. Gluži kā ašā ķinītī.

Notiekošais patika Aleksam arvien vairāk. Tā vis nebija dārzeņu tirgošana, par kuru nepārtraukti bija jāuzklausa šefa pārmetumi. Pistole vēsināja vēderu un dāvāja pašpārliecinātību. Tagad viņš nekā nebaidījās. Galu galā dzīve meta jaunu cilpu un solīja varen ašas pārmaiņas. Aiz kokiem pavīdēja Šķībais.

Karatists gaidīja, kur vēlēts. Viņš virzījās uz priekšējām durvīm, bet Alekss pakratīja galvu.

—   Tur atslēga čupā. Kāp pakaļā.

—     Kur mēs brauksim? — ar pūlēm ielocījies* salonā, viņš uzreiz pajautāja. — Līdz «ceijerim» vēl vesela stunda. Ko mēs sadarīsim?

—    Netirinies, — Šķībais mierīgi noteica. — Labāk apsveicinies ar Alekšu.

—   Sveiks, bračkiņ! — tas paklausīgi noteica. Alekss saprata, ka viņš izpildīs ari citus Šķībā norādījumus.

—    Taviem čomakiem «ceijeris» jau pārbīdīts. Tagad brauksim uz Kreiso krastu un tiksimies ar autoritātēm, viņi mums arī visu saliks pa plauktiņiem… Viss būs štokos. Grozi kā gribi, mēs šiem neko neesam parādā. Taisni otrādi — var vēl piedzīt no šiem par «uzbraucienu».

—   Jupis viņus… Ka tik atstātos.

Karatists uzreiz nomierinājās un ērtāk iegrozījās sēdeklī.

—    Ko tik glums… Kaut kāda plēve…

—   Gribu šito vāģi pārdot, uzliku, lai pārvalki nesmērējas.

Karatists labsirdīgi iesmējās:

—   Ir nu gan tev glauni pārvalki…

Šķiet, viņš neko nenojauta.

Mašīna izbrauca uz tilta. I^ejā pletās ņirbošais ūdens spogulis, pa straumi nesteidzīgi peldēja liels kuteris, pasažieru ostas piestātnē stāvēja balti divklājnieki un trīsklājnieki.* Priekšā savus pielūdzējus gaidīja atpūtas un izpriecu zona: pludmales, kafejnīcas, bāri, aluskrogi, saldējuma tirgotāji, restorāni, saunas, biljarda zāles, atpūtas bāzes, laivu nomas, zirgu nomas un dučiem citu lielāku un mazāku izpriecu visām gaumēm un katram maciņam. Protams, izņemot pagalam plānos.

Tilts beidzās, un mašīna nogriezās uz Kreisā krasta šosejas. Parasti šeit dežurēja autoinspektori, taču Alekšu tas neuztrauca: aizmugurē sēdēja Šķībais, un viņš jau nu zināja, kas darāms, un vajadzības gadījumā pamācīs ar viņu. Šobrīd viņš bija gatavs izpildīt jebkuru biedra pavēli, un, ja tas uzsauktu: «Bliez!» — Alekss nedomājot izrautu pistoli un sāktu apšaudi. Šāds noskaņojums viņā pašā radīja izbrīnu: gluži kā krietni ieķēris vai uzpīpējis zālīti…

Dažus kilometrus tālāk restorānu un kafejnīcu rinda izbeidzās, bet atpūtas bāzes vēl nebija redzamas.

—    Griez iekšā, — Šķībais teica. Pa labi nošķīrās labs lauku ceļš, un Alekss nogriezās pa to. Pirmajā brīdī vieta likās nomaļa, lai gan šur tur caur plaukstošo lapotni pavīdēja pa kādai šķietami tukšai mašīnai.

—   Pārošanās laiks, — Karatists skaudīgi noteica, un nevarētu sacīt, ka viņš pārāk kļūdītos.

Kratīdamās dangās, «kapeika» tuvojās ezeram un ņēmās to apbraukt. Savulaik šeit atradās smilšu karjers, pēcāk ne

skaitāmie avoti krāteri applūdināja. Iznāca ļod dziļš ezers ar visai aukstu ūdeni.

—   Tepat…

Alekss atkal pagrieza stūri pa labi un, piebraucis gandrīz pie paša krasta, apstājās. Sirds viņam sāka apdullinoši sisties, gandrīz vai izlēkdama no krūtīm. Kaut viss ātrāk beigtos!

—   Mēs esam atbraukuši pirmie! — brīnījās Karatists.

—   Nekas, — Šķībais atbildēja, un balss viņam kļuva saspringta. — Izkāpsim.

Alekss abām rokām iekrampējās stūrē.

—    Ko mēs laukā darīsim… Labāk pasēdēsim tepat. Pasaki, ko viņiem teikt… Bet kas tev tur tai somā?

—   Makšķere. — Šķībais krekšķinādams vilka vaļā ravēj- slēdzi. — Tas, lai nedurtos acīs…

—    Kā tā… Vai tad arī viņiem visiem būs makšķeres?

—    Saprotams! Vai tad tiešām tik grūti saprast, ka tāpat vien nevar rēgoties visiem acu priekšā! Bet, kas jārunā, es tev pateikšu, kad vajadzēs, lai Alekss nedzird. Kam viņam lieku reizi piešmucēt smadzenes… Kāp ārā!

—   Dīvaini…

Karatists atvēra durvis. Alekss ieķērās stūrē tik stingri, it kā gaidītu frontālu sadursmi. Šķībais nekādi nevarēja sagramstīt laides strupulr Karatists izcēla no kabīnes kājas un noliecās uz priekšu. Šķībais beidzot bija satvēris šaujamo un izstiepa to rokā. Sekundes simtdaļu viņš vilcinājās: Karatists jau bija piecēlies, un pakauša vietā iepretim stobram rēgojās viņa brangais kakls. Šķībais nospieda gaili. Šaujamais izgrūda plaukšķi, bet Karatists nokrita ceļos un mežonīgi iekliedzās.

—   Zūmē nost! — Šķībais pavēlēja, raustīdams nepadevīgo aizslēgu. Alekss izlēca ārā un, ar roku čamdīdamies gar vēderu, metās apkārt mašīnai, taču pistoli neatrada: tā bija nošļūkusi pa bikšu staru un tagad karājās kaut kur pie potītes.

Karatists pielēca kājās un, ceļa zem kājām neredzēdams, traucās prom kā aizšauts alnis. Bija dzirdama kāju dipoņa un lūstošu zaru troksnis. Šķībais ar pūlēm izrausās laukā, beidzot pārvilka aizslēgu un notēmēja. Zilais krekls zibēja krūmos nu jau kādu trīsdesmit metru attālumā. Otrais šāviens salīdzinājumā ar pirmo izklausījās pēc lielgabalu zalves. Taču Karatists turpināja skriet.

—   Atri viņam pakaļ! Viņu nedrīkst palaist!

Taču «TT» bija pamatīgi iestrēgusi bikšu starā, Alekss nespēja izvilkt to ari no apakšas, bet skriet ar tādu svara bumbu pie kājas bija grūti.

—   Ātri viņam pakaļ, citādi nošaušu! — Šķībais pavērsa pret viņu savu šaujamo. Masiera seja izskatījās baismīga.

—    Ko tu, Vovčik, nevajag, es tūlīt…

Trīcošām rokām Alekss atsprādzēja jostu, nolaida bikses un beidzot dabūja rokā pistoli. Nošļukušās bikses ar kreiso roku pieturēdams, viņš turpināja vajāšanu. Zilais krekls vairs nebija redzams, tomēr viņš tikai skrēja uz labu laimi, ieturēdams sākotnējo virzienu. Gribējās atbrīvot labo roku, lai sapogātos, taču — kur lai grūž ieroci? Viņš raudzīja sakampt to zobos, taču pistole bija pabieza un slīdēja ārā. Piepeši viņš uzdūrās mazam purviņam, kuram nācās mest līkumu; par spīti tam, kājas līdz ceļiem iegrima netīrā, pretīgi smirdošā zampā.

Pēkšņi brikšņi kļuva retāki un beidzās: šeit Kreisā krasta mežu pārcirta stāvs dzelzceļa uzbērums. Kādus simt metrus tālāk klupdams krizdams pa to ķepurojās Karatists.

Alekss notēmēja. Roka drebēja, grauds lēkāja un nekādi negribēja saplūst ar zilo stāvu. Viņš atbalstīja ieroci ar kreiso roku, taču tas maz ko līdzēja, piedevām vēl nokrita bikses, taču viņš par to nelikās zinis. Acīmredzot attālums bija pārāk liels, bet Ālekss tomēr nolēma šaut, lai būtu tīra sirdsapziņa un nebūtu jākaunas Šķībā priekšā.

Triju šāvienu dārdoņa sagrāva mierīgo klusumu un atbalsojās pret uzbērumu. Karatistu tie tikai paskubināja. Zilais stāvs četrrāpus uzķepurojās līdz augšai un nozuda aiz uzbēruma. Alekss nopūtās. Viņš bija izdarījis visu, kas no viņa tika prasīts. Precīzāk — visu, ko varēja. Nolicis pistoli zemē, viņš beidzot aizpogāja bikses un devās atpakaļ. Par spīti visām redzētajām filmām, «TT» negribēja turēties aiz jostas — ne uz vēdera, ne aiz muguras, bet gan visu laiku grasījās noslīdēt. Galu galā Alekss satvēra to rokā.

Viņš slikti orientējās un apmaldījās nebeidzamajos krūmājos starp vienādajiem bērzu stumbriem. Kārtējo reizi pašķirdams zarus, viņš uzdūrās kaut kāda ārzemju vāģa spīdīgajiem sāniem. Durvis stāvēja vaļā, bet aiz tām pilnīgi kaila meitene iekārtojās pakaļējā sēdeklī, bet dūšīgs tēvainis ar pusmastā nolaistām biksēm mierīgi nogaidīja, kamēr vina ieņems vajadzīgo pozu. Viņš strauji paskatījās trokšņa virzienā, un Alekss nožēloja, ka nebija meds šai pļaviņai likumu. Taču brašuļa sejas izteiksme tai pašā mirklī izmainījās. To manāmi izķēmoja bailes.

—     Bračkiņ, es jau neko, kas man par daļu, — viņš steidzīgi nobēra un parāvās atpakaļ.

Bet Alekša saspringtajās smadzenēs tai pašā mirklī kaut kas ieklemmējās.

—   Kas par «neko», pabira! — Neveikli pielēcis klāt, viņš iespēra tēvainim pa gurnu. — Ko tu savu lūzni te pa kājām esi nolicis, cilvēki garām nevar tikt?!

—  Tūlīt, bračkiņ, aizvākšu, neuztraucies… Tikai neuztraucies… Viss kārtībā… Es turu muti… Tavās darīšanās degunu nebāžu, tūlīt braucu prom, ja kas — mentiem neko nesaku…

Smadzenes atsāka strādāt, un Alekss laidās lapās. Tikai tagad viņš apjēdza, ka šaudīšanās atpūtas zonā nevarēja palikt nepamanīta un droši vien uz šejieni jau traucas desmitiem mašīnu, visi ceļi tiek nosprostoti, teju, teju sāksies apkaimes ķemmēšana… Viņu sagrāba panika.

Kad viņš beidzot aizkūlās līdz savai «kapeikai», Šķībais, mierīgi nometies ceļos, pētīja zemi.

—   Nu, kā? — viņš pavaicāja, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Netrāpīju, — atbildēja Alekss. — Jātinas no šejienes prom! Ja nu uzkuļas menti!

Šķībais piecēlās.

—   Un kas par to? Savu plinti iemetu ūdenī, vismaz trīsdesmit metru no krasta, sūdu atradīs. Savu stroķi ietin kaut kādā lupatā un iebāz dobumā. Redzi līko ozolu — vieta labi ielāgojama. Pēcāk savāksim. Tikai noslauki katram gadījumam spalu…

Alekss darīja, kā pārinieks lika.

—    Bet ko tu tur zemē meklēji?

—    Skatījos, vai nav asinis. Kad viņš saķēra kaklu, pa pirkstu starpām pilēja. Es gan tāpat jutu, ka trāpīju… Par maz pulvera atstāju, tāpēc tā iznāca… Varbūt karstumā vēl kādu kilometru nobizos un tad atstieps kājas…

—    Nedomāju vis.

—   Labi, braucam. Jātiek līdz telefonam, vajag piezvanīt. Nekur viņš nepaliks!

Šķībais pasmīnēja un noskatīja Alekšu no galvas līdz kājām.

—   Malacis! Gandrīz visu izdarīji pareizi. Tikai ar stroķi salaidi dēlī, taču tas aiz pieredzes trūkuma. Es tev parādīšu, kā tas nēsājams. Noskalojies tepat ezerā, un brauksim. Ir nu gan tev paskats!

Pēc pusstundas viņi atgriezās pilsētā. Pie pirmā telefon- automāta Šķībais lika apstāties. Paraudzījies apkārt un ar roku aizsedzis disku, viņš uzgrieza Koordinatora numuru. Tas bija mājās. Veicās: dažus vēstījumus nav ieteicams nodot ar peidžeru dispečeru starpniecību.

—   Sapulcini visus Kreisajā krastā, aiz dzelzceļa uzbēruma, atpūtas bāzu rajonā. Tur slapstās viens puisis, augumā ap divi metri, džinsos uz zilā kreklā. Iesauka Karatists. Viņu būs viegli sazīmēt: ievainots kaklā. Nulles variants. Kurš nokārtos, saņems taukšķi «zaļo».

—    Skaidrs, — uzcītīgi atbildēja Koordinators.

Nulles variants nozīmēja likvidāciju. Šķībais atgriezās mašīnā. Viņi brauca tālāk. Nekāda milicijas patruļu rosība nebija novērojama.

—   Bet tu baidījies, — Šķībais mierinoši noteica. — Vai zini, cik tagad nobliež? Viņi brauc tikai tad, kad jau konkrēts iesniegums rokā: nogalinātie, ievainotie…

Bet, jau kāpdams laukā no mašīnas, noprasīja:

—    Nu kā? Patika tēlot bandītu?

—   Jā, — Alekss bez domāšanas atbildēja. Un viņš nemānījās.

Viņš jau bija pilnīgi nomierinājies. Bandītu dzīve izrādījās jautra, interesanta un nemaz nebija tik bīstama.

* *

Burvja vārds iedvesa pilsētai šausmas. Avīžrakstos par trim mīklainajām slepkavībām informācijas trūkums tika kompensēts ar minējumiem, aizdomām, baumām un no pirksta izzīstām blēņām. Parādījās intervijas ar anonīmiem avotiem, kuri pavēstīja asinis stindzinošus sīkumus par bandu un tās vadoni. Tenkotāji pierakstīja viņiem tos smagākos un skaļākos pēdējā laikā izdarītos noziegumus, kuri bija palikuši neatklāti. Zilonis krita histērijā un paģērēja apsardzi; ar šaujamajiem līst slimnīcā bosiki milicijas dēļ neiedrošinājās, bet, bīdamies Burvja, atteicās sargāt draugu plikām rokām. Beigu beigās ievainoto «sportistu» uzņēmās apsargāt SUARV, kas nebaidījas neviena.

Par Burvi runāja Bogatjanovkas komunālajos dzīvokļos, Centrāltirgus dārzeņu, gaļas un zivju rindās, tāpat pārējos tirgos, sačukstējās sagrabējušajos municipalitātes trolejbusos un komfortablajos privātajos autobusos, pļāpāja lielvei- kalā, skvēros un omulīgajos Lielā prospekta pagalmiņos, Kreisā krasta šašliku bodītēs, skolās un institūtos.

Daudz par to tika runāts bandītu un zagļu pasaulē, lai gan pusbalsī, bailīgi atskatoties, tikai ar labākajiem paziņām, jo visi labi zināja, ka lieks, neuzmanīgs vai nelaikā pateikts vārdiņš var maksāt mēli vai pat galvu. Vienā ziņā gan bija vienisprātis: te darbojās kāds no «jaunajiem», tāds, kurš nekaunībā, rupjībā un nežēlībā pārspēj pat bēdīgi slaveno Lamzaku. Autoritātes jutās nelāgi: ja kāds grib iekarot Olimpu, viņš sāk ar debesu iemītnieku apšaušanu. Katrs autoritātes līķis nozīmē, pirmkārt, attīrītu vietu, otrkārt, solīti tuvāk slavai. Ikviens saprata: virknīte: «Lauzējs — Bullītis — Bokseris» nav veidojusies nejauši, brigāde kaut kur šķērsojusi Burvja ceļu. Bet Bokseris kalpoja par brīdinājumu citiem brigadieriem — ar «ierindniekiem» viņš neaprobežosies…

Satrauktā bosicība zaudēja savu ierasto nesatricināmību.

—   Acis šauj ārā, paskat, kādi vilki…

—    Pats pamēģini trāpīt acī. Nav nieka lieta… Redzams, viņējie ir snaiperi…

—    Snaiperi! Ko ta Bokserim acī netrāpīja!

—    Un viņam no tā vieglāk kļuva, vai?

Klibais, likdams aiz auss Vasjkas un Zemeļas bēdīgo likteni, gaužām nobažījās un nebūt nevēlējās pagarināt puišeļu un brigadieru virknīti. Līdzīgi citiem vecajiem vilkiem, viņš pieņēma radikālu lēmumu un vairs neizgāja no mājas, kuru apjoza ar dubultu apsardzes ķēdi. Tāpat rīkojās Krusts. Ziemelis četrās sienās nesēdēja, taču sāka zem žaketes nēsāt bruņuvesti, piemirsdams, ka agrāk par šādu nedrošu drošības līdzekli bija tikai pasmējies.

Lai ari «sportisti» bija pasludinājuši pilnīgu patstāvību un neatkarību no zagļiem, daudzus paradumus viņi no tiem tomēr pārmantoja — kad pilsētā uzplaiksnīja šaušanas epidēmijas, viņi ne tikai pārstāja vandīties apkārt, bet pat pārcēlās uz dziļiem daudzstāvu pagrabiem, jo labāk par «večiem» apzinājās granātmetēja «muša» un plastikāta sprāgstvielas iespējas. Par laimi, pilsētā valdīja senas tradīcijas, un tās atmiņā bija iespiedušās tikai divas šādas epidēmijas. Turklāt neba katrs varēja atļauties slēpties no dzīves rosības, tādēļ ka dzīve iet uz priekšu, bet tu vari palikt sēžot turpat: atņems ir objektus, ir teritoriju… Uzradīsies no jauna, bet nevienam vairs nebūsi vajadzīgs, tikai traucēsi — drošākie un manīgākie no paša ļaudīm jau turēs stūri savās rokās, bet tev tikai viena izeja: cilpa kaklā… Tādēļ gan Plācenis, gan Šakālis, gan Dzinējs, tāpat Rembo un Treneris, arī visas citas vidējā līmeņa autoritātes turpināja ierasto dzīvi, kārtoja savas darīšanas, taču dzīvoja vienās bailēs, kas gandēja visu labsajūtu.

Tihodonskai nekad nebija trūcis kriminālās slavas, pat labklājīgajos padomju laikos tā cītīgi aizstāvēja pilsētas — Burlaktēviņa tēlu. Divdesmitajos gados tur, uz visiem laikiem ieejot pilsētas vēsturē, krietnu troksni sacēla Vaņka Mediķis, piecdesmitajos gados cik skaļi parādījās, tikpat ātri aizmirsās «Lēkājošās ēnas», septiņdesmitajos visu valsti satricināja «Spoki» un «Sicīlieši» — uzlecošās bandītu ēras pirmie vēstneši.

Tomēr vislielākās jukas un paniku pa šiem gadiem sacēla Burvis. Tas tika skaidrots ar veselu virkni faktoru, no kuriem ikviens piesaistīja uzmanību, nomāca pretestību, iedvesa bailes un visam notiekošajam piešķīra sensācijas oreolu. Asinis stindzinoša nežēlība, uzkrītoša izrādīšanās, noteiktu rituālu ievērošana un noziedznieka vizītkartes — lūk, kas izcēla Burvi viņa slaveno kolēģu vidū.

Vaņka Mediķis eleganti aplaupīja bankas un vienreiz meistarīgi izbēga no vajātājiem, kaisīdams naudas paciņas no trakā ātrumā traucoša ormaņa. «Ēnas» negaidīti izlēca no tumsas, jau tāpat bālās narkomānu sejas viņi vēl piedevām nopūderēja un darbojās ļoti intensīvi: nedēļas laikā nogalināja un sakropļoja piecus cilvēkus, pirmos trīs uzbrukumus izdarīja divdesmit minūšu laikā. Tagad ar kaut ko tādu nevienu vairs nepārsteigsi, bet piecdesmit trešajā gadā par viņiem runāja visa pilsēta. «Spoki» un «Sicilieši» pirmie lika lietā automātus. «Siciliešiem» trūka jelkādas fantāzijas, viņi strādāja vienveidīgi un rupji: ievajadzējās mašīnas — šoferim cilpu kaklā un dūci zem lāpstiņas; apturēja auto- inspektori — «kalašņikova» stobru pa logu ārā un pletēja tik virsū. īsi sakot, parasti bandīteļi bez ambīcijām, kas sacēla troksni, mēnesi padzīvoja un iekrita.

Pavisam cita lieta — «Spoki»… Savus uzbrukumus tie vismaz raudzīja pasniegt romantiski iesaiņotus, tēlodami baigos robiņus hudus: «Sī ir laupīšana, visiem gulties! Nebaidieties, mēs aptīrām tikai valsti!» Reiz, atņēmuši kasierei somu, viņi atrada tajā simt trīsdesmit rubļu vairāk, nekā bija ierakstīts maksājumu pilnvarā, un iedomājās, ka tā ir cietušās personīgā nauda. Turpat bija arī aplaupītās pase. Pēc pieraksta viņi uzzināja adresi un pasi ar naudu iemeta pastkastītē. Redz, kādi mēs esam!

«Spoki» darbojās ilgi, apmēram piecus gadus, viņi bija ļoti uzmanīgi un piesardzīgi, notikuma vietā tie vienmēr atstāja novērotāju, kurš ar hronometru uzņēma milicijas ierašanās un darbošanās laiku. Viņiem patika, ka ļaudis dēvēja tos par «Spokiem», patika iedzīt masveida bailes… Viņi apbruņojās ar paštaisītiem automātiem, izgatavoja atbaidošas maskas, kas atgādināja kukluksklana kapuces, un vizītkartes ar vienu vienīgu vārdu «Spoki». Taču baigo atribūtiku likt lietā nepaguva: nadzīgs seržants apšāva tos kārtējā uzbrukuma laikā.

Lapsa pacēla visus vecos «Spoku» materiālus: krimināllietu no arhīva, meklēšanas lietu, notiesātā Rogaļeva personisko lietu. Bandā ietilpa pieci cilvēki. Divpadsmit bruņoti uzbrukumi, astoņas slepkavības, trīs apšaudes ar inkasatoriem, viena ar miličiem. Rogaļevs tolaik bija nepilngadīgs. Sākumā viņam uzvēla atbildību par piedalīšanos četros uzbrukumos un divās pašrocīgi izdarītās slepkavībās. Bet pēcāk izdzīvojušo līdzdalībnieku liecības mainījās: visu, ko varēja, uzkrāva Petukajevam un Zimencam, kuri bija nogalināti. Pusaudzim atlika līdzdalība un uzbrukums kasierim.

Rogaļevs dabūja astoņus gadus. Tajā laikā viņam apritēja astoņpadsmit, tādēļ viņu uzreiz iesēdināja pieaugušo kolonijā pastiprinātajā režīmā. Kompanjoni Ščokovs un Samo- hvals jau agrāk bija izcietuši sodu, tādēļ nokļuva stingrajā režīmā. Taču savu puišeli neaizmirsa, atsūtīja zīmīti un aizlika vārdiņu… Nopietnu arestantu aizbildniecība plus autoritatīvais bandītisma pants krietni palīdzēja Rogaļevam un pasargāja viņu līdz termiņa beigām.

Visus trīs turpināja izstrādāt zonās, jo lietā palika vesela virkne neskaidrību. Pazuda daļa ieroču — divas kavalērijas karabīnes un divas «TT» pistoles. Neatrasts palika arī noslēpumainais sestais dalībnieks — bandas smadzeņu centrs un ieroču glabātājs.

Ščokovs un Samohvals dabūja trīspadsmit gadus, taču ari Rogaļeva termiņš nebija no mazajiem. Tādos gadījumos parasti labprāt stāsta par savu slavas vainagoto pagātni un fantazē par tēmu «ja nu es būtu rīkojies savādāk…». Bet šie trīs uzvedās-citādi: ne ar vienu nerunāja, pagājušo nepieminēja. Tikai, kad Samohvalu nobrauca ar autoiekrāvēju un Ščokovs palika viens, viņam «piebrauca» pieredzējis zonas aģents un viņi sāka «kopā ieturēt maltītes», tas nozīmē: sarunāties, turēties kopā, cietuma izpratnē — draudzēties. Pēc krietna laika, labi sabarots ar speķi un sadzirdīts ar čefīru, Ščokovs zaudēja modrību un konfidenciālā, draudzīgā sarunā pateica vienīgi dažas atsevišķas frāzes: «Sestais bija tukšbānis un pūdelis… Žoriks piešuva mentiem bārdu. Viņš ari Slavkam visu sadomāja… Eļļas daudz, tomēr izvilka mūs ar Žeņķu no briljantzaļā. Plikadīdas labo atceras. Pat ja tagad ar šamiļu vizinās, tik un tā bosicībā nebūs beidzamais. Pašpuiku zemē man ir trekns paraksts!»

Pēc tam saruna iebrauca citās sliedēs un pie šī temata vairs neatgriezās. Pēc kāda laika izstrādi pārtrauca, bet gadu pirms atbrīvošanas Ščokovs nomira ar tuberkulozi. Tagad viņam neko vairs nevarēja pavaicāt, turklāt, spriežot pēc rakstura, ne uz kādiem jautājumiem viņš tāpat nebūtu atbildējis.

Lapsa pārlasīja noziedznieka sacīto. Viņš zināja žargonu un saprata jēgu: nekāda sestā bandīta nebija, nezināmais Žoriks bija to izdomājis un panācis, ka arī milicija tam notic. Šis pats Žoriks daudz ko sadomājis ari Vjačeslavam Zimen- cam, «Spoku» barvedim. Dīvaini… Tāpat izpestīja Ščokovu un Samohvalu no nošaušanas, par ko Ščokovs jūtas viņam pateicīgs un apņemas atbalstīt, izmantojot savu autoritāti noziedznieku pasaulē. Ko nozīmē «vizināties ar šamiļu» — Lapsa nesaprata. Tāpat nebija skaidrs, no kurienes uzradies izmeklēšanai nezināmais Žoriks. Spriežot pēc viņa nebūt ne mazsvarīgās lomas, viņš tikpat labi varētu būt tas noslēpumainais sestais, kura esamību Ščokovs noliedza.

Savukārt Rogaļevs vienreiz izpļāpājās pavisam ko citu: «Sestais bija Karūsa, bet mēs viņu nenodevām, tāpēc ka viņam galva uz pleciem. Bet stobrus noslīcinājām upē… laivā izvedām fārvaterā un nogremdējām. Lai pameklē…»

Lapsa pārlapoja operatīvo materiālu sējumus. Kaut arī apkopoti dažādās kolonijās, tie bija līdzīgi cits citam kā dvīņi. Jau no sākta gala sadzeltējis lēts papīrs, gluži kā ar ūdeni atšķaidīta tinte, ķeburainie, ne sevišķi izglītoto operu — vecākā leitnanta Mihailova un kapteiņa Starodubņikova — rokraksti. Tā kā pa šiem gadiem viņu uzvārdi nebija kļuvuši pazīstami, tie nebija pakāpušies pa kaijeras kāpnēm un sasnieguši profesionālās virsotnes. Nekā pārsteidzoša: tikai retais no apakšas tiek augstos amatos… Varbūt izlidojuši no orgāniem par kādu grēciņu, varbūt nodzērušies, bet varbūt tāpat vien nosēdējuši savā operatīvajā daļā līdz pensijai un sen jau aizmirsuši šo vienu epizodi savā monotonajā dienesta biogrāfijā.

Lapsa iztēlojās, kā viņi vērīgi uzklausījuši vēl neievērojamākos, pie tam rūpīgi konspirētos ziņnešus Lauvu un Modraci (iesaukas vienmēr skan skaisti un cildeni, jo tās izvēlas paši aģenti), cik centīgi, taču bez sevišķiem panākumiem viņu kroplo, ar jēlībām un žargonu piesātināto runu pārtulkojuši normālā valodā, kā devuši jaunus uzdevumus: «Turpināt uzturēt draudzīgas attiecības ar izstrādājamo, iegūt jaunas ziņas par viņa noziedzīgo darbību, noskaidrot sestā bandas locekļa personību un noslēpto ieroču atrašanās vietu.»

Drīzāk jau tas viss bija sarakstīts tikai šī uzdevuma pārbaudītājiem un iniciatoriem, lai pēc tam varētu atkrati- des: «Daudzkārtējie ziņotāju mēģinājumi noskaidrot jūs interesējošos faktus pozitīvus rezultātus nav devuši.» Jo, gadījumā, ja Lauva un Modracis atkal raudzītu uzvedināt uz šim runām, pilnīgi iespējams, ka tiem nogrieztu mēli. Ir jānoķer tas vienīgais mirklis, kad nopietns arestants zaudē piesardzību, čefīra vai hankas apdullināts, vai arī viņam uzbrūk skumju lēkme un vēlēšanās izkratīt sirdi par'lietām, uz kurām ļoti aizplīvurotā veidā to mudina bēdubrālis. Ko pateiks, to pateiks. Tincināt par sīkumiem, kaut ko precizēt un apspriest pēc zeķu noteikumiem ir ne tikai «sūdu būšana» — tā jau ir droša «klukstes», «pīles», «tītara», «ku- ņas», «stukača» pazīme ar visām šai visnicināmākajai ieslodzīto kategorijai izrietošajām sekām.

Gan labošanas darbu kolonijas operiem, gan viņu ziņotājiem bija skaidrs: ne Ščokovs, ne Rogaļevs vairs neko neteiks, uzdevumu izpildīt nav izdevies. Un uzdevuma iniciators — apgabala kriminālmeklēšanas opers — samierinājies ar negatīvo atbildi. Lai gan tā nemaz nebija tik negatīva… Lūk, ari izziņa pielikta: «Pārbaudot operatīvās kartotēkas, persona ar iesauku Karūsa nav noskaidrota.» Tas nozīmē, ka kriminālmeklēšana savu uzdevumu bija izpildījusi par visiem simt procentiem!

Lapsa bija pārliecināts, ka pirms divdesmit gadiem apgabala kriminālmeklēšanā šos dokumentus uzņēma ar urā. Galu galā banda satriekta, divi nogalināti aizturēšanas brīdi, trīs notiesāti uz ilgiem gadiem, kriminālmeklēšana veikusi pasākumus pilnīgai lietas apstākļu noskaidrošanai, un, kopumā ņemot, tas ari izdevies. Jo, ja nenem vērā pretrunas Sčokova un Rogaļeva teiktajā, bet gan saliek kopā atsevišķas abu vēstījumu daļas, tad iznāk, ka, no vienas puses, sestā dalībnieka it kā nav bijis, bet, no otras, — pazudušie ieroči noslīcināti upē un tādēļ ari nav atrodami! Ar tīru sirdsapziņu var izbeigt meklēšanas lietu. Kas arī izdarīts katras ne sevišķi biezās mapītes pēdējā lappusē.

Lapsa pavīpsnāja. Precīza Ščokova un Rogaļeva sacītā tulkošana nebija viņa kolēģu pienākums. Taču viņam šobrīd tas nozīmēja daudz. No galda atvilktnes Lapsa izņēma papīra lapu. Tas bija dārgs somu papīrs A4 formātā, domāts lāzerprinteriem, — žilbinoši balts un blīvs — 80 g/m2 . Tas atšķīrās no tā papirusa, uz kura rakstīja vecākais leitnants Mihai- lovs un kapteinis Starodubņikovs, tāpat kā pats lāzerprinteris no izgrabējušas «Maskavas» vai «Ufas», ar kādām tajos laikos tika apgādātas visas iekšlietu iestādes, jo apgāde notika centralizēti, bet tas, ko tagad dēvē par «sponsorēšanu», tika uzlūkots par smagu dienesta noziegumu. Ari Honda- čeva dāvātā «Pārķēra» pildspalva atšķīrās no kapteiņa un vecākā leitnanta rakstāmdaiktiem, tāpat kā viņu pasaules uzskats atšķīrās no apakšpulkveža Koreņeva pasaules uzskata.

Taču ar šiko un dārgo pildspalvu uz kvalitatīvā importa papīra Lapsa uzrakstīja to pašu, ko bija rakstījuši viņi.

«Sestais bija tukšbānis un pūdelis… Žoriks piešuva mentiem bārdu. Viņš arī Slavkam visu sadomāja… Eļļas daudz, tomēr izvilka mūs ar Žeņķu no briļjantzaļā. Plikadīdas labo atceras. Pat ja tagad ar šamiļu vizinās, tik un tā bosicībā nebūs beidzamais. Pašpuiku zemē man ir trekns paraksts!»

«Sestais bija Karūsa, bet mēs viņu nenodevām, tāpēc ka viņam galva uz pleciem. Bet stobrus noslīcinājām upē. Laivā izvedām fārvaterā un nogremdējām. lai pameklē.»

Kaut ari piegludinātas, tomēr juceklīgas un ne visai saprotamas frāzes, ko pirms divdesmit gadiem sacījuši notiesāti bandīti, no kuriem viens jau vairs nebija starp dzīvajiem, atdzima. Visticamāk, ka dzīvo vidū vairs nebija ari Lauvas un Modrača — tādi cilvēki ilgi nedzīvo, aizmirstībā nogrimuši Mihailovs un Starodubņikovs, taču viņu pirms diviem gadu desmitiem paveiktais darbs šodien palīdzēja Lapsam Burvja meklēšanā.

Iezvanījās pilsētas tālrunis.

—   Čau, Filip! — Ausī ielija maiga sievietes balss. Tieši kuras, atlika minēt.

—   Čau! — mundri atsaucās Lapsa. Viņš nekad neuzdeva jautājumus un uzturēja sarunu, it kā būtu nešaubīgi pazinis sarunbiedru. Parasti pēc dažām minūtēm viss noskaidrojās.

—   Čekuldajevs iesniedzis prasību par drošības līdzekļa maiņu Pečenkinam. Vai tu ar viņu nodarbojies?

—    Jā, Irīnīt. — Tagad viņš pazina savu seno paziņu, pilsētas prokurora sekretāri. Pat vairāk nekā paziņu. Viņš par to «vairāk» jau bija paguvis aizmirst, bet viņa, cik noprotams no zvana, — ne.

—   Tad tas tevi varētu interesēt. Vai ne?

—    Protams, zaķīt. Skaidra lieta. Ar ko viņš to motivē?

—   Kā parasti: pierādījumu trūkums, veselības stāvoklis, pastāvīga dzīvesvieta, slima māte…

—    Skaidrs.

—   Visticamāk, ka viņu izlaidīs pret parakstu.

—    Kā tu zini?

—    Čekuldajevs pats teica. «Rīt apmierinās prasību, derētu atzīmēt, aiziesim uz restorānu…»

—   Vai viņš tevi copē?

—    Mēģina. Nav jau pirmā reize.

—    Varbūt vienkārši muldās? Viņam to gribētos, bet tas jau nenozīmē…

—   Kā likums, nozīmē gan. Var jau būt, ka muldās. Nezinu.

—   Paldies. Ņemšu vērā. Mēs esam mazi cilvēciņi — kā šie nolems, tā arī būs pareizi.

Pēdējā frāze bija domāta iespējamiem noklausītājiem: lai zina, ka apakšpulkvedim visa šī rosīšanās līdz kaklam.

—   Nu, nu? — Irina labi pazina Lapsu, tādēļ jau arī nenoticēja. — Ko tu vispār dari?

Lapsa klausulē smagi nopūtās.

—    Kā parasti. Kantoris, teritorija, izolators.

—    Neviena brīva brītiņa?

—   Visumā tā tas ir.

—    Bet kas tā par meiteni, ko tu sagaidīji pie Modeļu nama? Tava meita?

—    Audžumeita. Atvaino, zaķīt, pie manis atnākuši, es pārzvanīšu.

Lapsa rūpīgi nolika klausuli vietā. Irinas sacītais satrauca daudz vairāk, nekā viņš bija licis manīt. Pie Burvja ved divi pavedieni: Pečenkovs un Rogaļevs. Jārausta abi. Izrādījās, ka viņam atvēlēta tikai viena diennakts.

Viņš atšķīra notiesātā Rogaļeva personisko lietu. Uz vāka uzlīmēta pabalējusi fotogrāfija: plata seja, apaļas ūpja acis, it kā izbrīnā uz augšu savilktas uzacis. Un bija par ko pabrīnīties: normāls puika, medicīnas skolas audzēknis, nevienas saķeršanās ar miliciju — un piepeši, pēc tā laika uzskatiem, bīstamākās bandas loceklis. Konvertā vēl pāris fotogrāfiju: pretskatā, profdā un pilnā augumā. Vesels, spēcīgs un vēl stalts — ložu ievainojumi mugurkaula apvidū dažkārt aktivizējas tikai pēc vairākiem gadiem.

Kratīšanā pie Rogaļeva atrada izgriezumu no žurnāla «Tehnika molodjoži» no sērijas «Ieroču vēsture». Uz krāsainās lapas bija attēlots vācu automāts «MP-40», kas pazīstams ari ar nosaukumu «šmaisers». Ārējais izskats, šķērsgriezums, detaļu un mehānismu darbības shēma… «Spoku» pašdarinātie automāti pēc konstrukcijas atgādināja «MP-40». Rogaļevu pratināja par šo sakritību, taču viņš apgalvoja, ka no ieročiem neko nesaprot un izgriezums viņam vienkārši pieklīdis.

Kolonijā viņš visumā tika raksturots pozitīvi: tīrīgs, pieklājīgs pret administrāciju, strādājis teritorijas uzkopšanā, pēc tam par feldšera palīgu medpunktā. Sabiedrisks, kontaktējies ar plašu ieslodzīto loku, sniedzis medicīnisko palīdzību ar tautas līdzekļiem, baudījis cieņu. Iespējams, apguvis hipnozes elementus… Interesanti!

Pēc atbrīvošanas stājies darbā par sargu laivu stacijā, bijis administratīvajā uzraudzībā, visus ierobežojumus ievērojis, pēc gada uzraudzība atcelta, vēl pēc gada atsvabināts no operatīvi profilaktiskās kontroles: tādējādi pilsonis Roga- ļevs ticis atzīts par pilnīgi labojušos un pāraudzinātu. Kad milicijas žņaugi atslāba, bet «Spoku» lieta aizmirsās, viņš pabeidza masieru kursus un sāka strādāt «Progresā».

Atkal normāla dzīve: ne dzeršanu, ne ālēšanos, ne šaubīgu sakaru, plaša klientūra, visi apmierināti, nekādu pretenziju no milicijas puses. Un lūk, par spīti pilnīgai ārējai labklājībai kā zibens no skaidrām debesīm: tieši viņu, tagad jau likumpakļāvīgu pilsoni, nosauc nozieguma vietā notvertais bandīts Pečenkovs, kurš acīmredzot ir saistīts ar Burvja bandu. Un sākas viss no gala!

Astotā nodala

MEDNIEKU MEDĪBAS

Pistole var ievajadzēties tikai reizi dzīvē, bet, lai tad to pienācīgi liktu lietā, tā jānēsā visu mūžu.

Autora atziņa

Džafars, protams, negāja vakariņot uz «Kluso Donu», neapciemoja Ņinku, nenakšņoja viņas vecāku tukšajā mājā un pat nemitinājās vasarnīcā ar kolonnām pie Zilajiem dīķiem. Viņš bija pārāk pieredzējis, viltīgs un piesardzīgs, lai šādi rīkotos. Turklāt viņš nebrauca līgt prostitūtas pie «Safīra». Vecs vilks lamatām met līkumu, neaiztiek saindētu ēsmu, prot pārraut dzinēju ķēdi un pat lec pāri karodziņiem.

Viņš atrada nevienam nezināmu patvērumu — otrās pakāpes tante pa mātes līniju (bet dagestāņu tautām nav tādas attālas radniecības) dzīvoja Tihodonskā jau divdesmit gadus un bija kļuvusi šeit par savējo. Viņi bija redzējušies tikai vienu reizi pirms daudziem gadiem, kad Džafars bija iznācis no cietuma. Taču tam nebija nozīmes, krietni būvētajā, lai ari mūsdienu izpratnē ne sevišķi bagātajā namā viņu uzņēma kā ilgi gaidītu viesi. Grūti pateikt, vai šīs jūtas bija patiesas, droši vien ne, jo kaukāziešu izpratnē Džafars nebija paraugdēls vai dzimtas lepnums, drīzāk jau otrādi. Taču arī pati Misidu tante, apprecoties ar armēni, bija pārkāpusi kalnu likumu. Varbūt šis apstāklis, bet varbūt arī ilgas pēc dzimtās puses lika viņai samierināties ar dzimtas melno avi, par kura svaru pilsētas noziedznieku pasaulē, starp citu, viņai nebija ne jausmas.

Džafars šeit mitinājās viens, ne ar vienu no saviem kaujiniekiem nesazinājās un ilgu laiku vispār neizgāja no mājas. Tikai pēc divām nedēļām viņš piezvanīja Ramazanam, trešajai uzticības personai pēc Sultāna un Roberta.

— Salam! Kā iet? — Runāt vajadzēja krieviski, jo Rama- zans bija kumiks, un dzimtajās valodās viņi viens otru nesaprata.

RONAP tehniskajā pārvaldē automātiski ieslēdzās magnetofons.

—    Tas esi tu?… — Sarunbiedrs noturējās, nenosaucis Džafaru vārdā. Cilvēkiem, kas nav speciāli sagatavoti, ir ļoti savdabīgs priekšstats par konspirāciju. — Tādas lietas… Mūsējos patrieca no pilsētas, gandrīz neviens nav palicis. Puiši izklīda kur kurais… Bet tevi visur meklē, runā, ka pat galvasnauda izsolīta…

—   Iemīž acī! — Džafars rupji attrauca, lai gan pa muguru noskrēja saltas tirpas. Bet bailes izrādīt nedrīkst nevienam. — Kā klājas Robertam un Sultānam?

Dežūroperators ātri uzgrieza mobilo sakaru apkalpes nodaļas numuru.

—   Roberts atkopies, ar Sultānu ir ļaunāk. Bet ārsti saka, ka viss būs normāli. Kur tu pats esi?

—   Gribi dabūt galvasnaudu? — Džafars ļauni noņirdza, un Ramazans sabozās, it kā būtu šo ņirgšanu skatījis savām acīm.

—     Kāpēc apvaino? Mēs jau tā norāvāmies. To pēdējo joku nevajadzēja taisīt… Šie tagad galīgi satrakojušies!

—    Gribi mani mācīt?

—   Ne jau tikai es, visi tā domā. Visi puikas. Ari tautieši ir ļoti neapmierināti. Viņiem visa tirgošanās paputējusi, tāpat citas lietas. Lieli zaudējumi!

—   Kurš tieši nav apmierināts?! — Džafars ierūcās. — Pasaki vien!

—   Pa telefonu daudz nevajag runāt. Satiksimies, pastāstīšu.

—   Muļķis! Es zvanu no klausules, nevis pa vadiem! Ko tur var noklausīties!

Ramazans neatbildēja.

—   Visa kopiena neapmierināta. Cilvēki gāja pie mullas. Ari viņš teica, ka tev nav taisnība.

—    Saruna notiek caur ceturto retranslatoru Nahičevā- nā, — beidzot atbildēja tehniskās apkalpes nodaļas dispečers. — Signāls diezgan spēcīgs, telefons ir kaut kur kilometra rādiusā.

—   Bet kā tu pats domā? — Džafars nošņirkstināja zobus.

—   Tu man esi kā brālis… Tikai…

—   Kalnu šakālis tev brālis, nevis es! — Džafars nospieda podziņu un atvienojās.

—   Pelengācijai nepieciešama sakaru atkārtošana, — teica dispečers. — Un pietiekami ilgs seanss. Ar pirmo reizi varbūt neizdosies…

—    Skaidrs, paldies.

Pēc divdesmit minūtēm sarunas izdruka nogūla uz Lapsas galda. Tai bija piesprausta ari Nahičevānas rajona shēma. Melns punkts norādīja ceturtā retranslatora atrašanās vietu, aplis — zonu, no kurienes zvanīts.

lapsa rūpīgi izstudēja shēmu. Aplī atradās veca čuguna rūpnīciņa, daļa parka, milzīgs klajums un daži dzīvojamie kvartāli. Principā varēja zvanīt no jebkurienes, taču diezin vai Džafars slēpās lietuves ceha pagrabā vai arī bija izracis klajumā zemnīcu.

Viņš atsauca Popovu.

—   Sazinies ar rajona nodaļu, lai iecirkņu inspektori ķeras klāt šim rajonam. — Viņš norādīja ar labi asi nospicētu zīmuli. — Privātais sektors, māju nav pārāk daudz, viņiem jau tāpat būtu jāzina, pie kā viņš varētu apmesties.

Popovs pamāja un ieskatījās izdrukā.

—    Un pavērot Ramazanu?

—   Jā. Bet ja Džafars zvanīs vēlreiz un izdosies nopeilēt…

—    Skaidrs, ka tas visu vienkāršos.

Taču abi saprata, ka otra seansa šai pašā rajonā var arī nebūt.

Palicis viens, lapsa ilgi sēdēja, iegrimis pārdomās, ne- kusdgi vērdamies savā priekšā. Viens zvans Krustam — un viss… Vīna asinssuņi, nebaidīdamies likuma un šai rajonā dzīvojošo cifvēku interešu, izķemmēs šo iecirkni ar tik smalku utuķemmi, ka Džafars neizspruks. Bet… Šī ideja viņam nepatika. Ne jau tikai zagļi uzskata par sūdu būšanu sadarboties ar mentiem. īstam mentam būtu kauna lieta palīdzēt zagļiem. Viena lieta — izmantot viņus savās interesēs, pavisam cita — strādāt ar viņiem roku rokā… Pārāk netīras bija šīs rokas…

Tiesa, viņi savas saistības izpildīja, un SUARV varēja sagraut čečenu kaujinieku nodaļu. Bet tas vēl nebūt nenozīmē, ka Lapsam jāatbild ar to pašu. Šeit nevajadzētu būt pārāk iejūtīgam, jo citādi iznāks, ka tu vairs neizmanto viņus, bet gan viņi — tevi pašu. Pasaules prakse ir tāda, ka taktiska piekāpšanās bandīdem un teroristiem tiek atcelta pirmajā izdevīgajā gadījumā. Tikai Krievijas premjerministrs varēja apsolīt neaizskaramību bandītiem ar asinīm slacītām rokām, kas bija nospieduši ceļos veselu pilsētu, un turēt doto vārdu. Labāk būtu izpildījis solījumus regulāri maksāt algas un celt savas tautas dzīves līmeni…

Un tomēr… Visa noziedzīgā Tihodonska zina, ka Lapsas sacītais noteikti tiks īstenots dzīvē. Tieši uz šo apstākli balstās daudzi darījumi, kas dod iespēju atklāt noziegumus. Kas gan viņu attur šoreiz? Cilvēki! Ja Džafars slēptos čugun- lietuves noliktavā vai klajumā, viņš, nedomādams ne mirkli, nodotu viņu zagļiem. Nu labi, varbūt ne pats, lai nenolaistos līdz viņu līmenim, — uzticētu tam pašam Mežainim vai kādam citam… Taču, ļaudams izvirtušajai varzai bez aizspriedumiem vandīties pa dzīvojamām mājām, viņš mestos ar to uz vienu roku un nostātos pret nevainīgiem cilvēkiem, kas mitinās šais pašās mājās! Nē, zēni, atvainojiet! Lai arī šoreiz es būtu pūtis jums miglu acīs!

Lapsa akurāti noglabāja shēmu un izdruku seifā. Sirdsapziņa viņu nemocīja.

Ap to laiku Džafars taisījās pastaigāt pa pilsētu. Viņam bija apnicis sēdēt četrās sienās, turklāt izskatījās, ka viņš sāk zaudēt kontroli pār situāciju, autoritāti, tāpat visu savu varu. Bija jāglābj, kas saglābjams. Taču nebija neviena no tiem instrumentiem, ar kuru palīdzību viņš mēdza to darīt: ne automāta, ne granātas, pat pistoli viņš bija atstājis slimnīcā! To vajadzēja pievākt…

— Reketam vairs galīgi nav kauna, — sūdzējās Misidu tante. — Agrāk maksājām pa trīsdesmit, tagad jau prasa piecdesmit!

Nahičevānas tirgū viņa pārdeva rokdarbus — pūkainus lakatus, paklājiņus, vilnas zeķes, biezus adītus vīriešu džemperus, smalki izstrādātas sieviešu jaciņas.

«Suņi,» Džafars nikni nodomāja. «Piezīžas ar kapeikām! Vajadzēs nogrābt pie rīkles un pa vienam nomušķīt… Nekas, gan es jums, salašņas, vēl tikšu klāt!»

—    Pie mums Mahačkalā tādas lietas nekad nenotika… Tur cita kārtība un cienīšana…

—   Saprotams, — Džafars piekrita, lai gan labi atcerējās laiku, kad pats lika maksāt meslus tieši Mahačkalas tirgotājiem. — Vai es varu uzlikt Ašota cepuri?

Tantes vīrs bija tālbraucējs šoferis un pašlaik atradās kārtējā reisā.

—    Liec vien.

Viņa nejautāja, kur un kāpēc viņš iet pēc tik ilgas nošķirtības. Kaukāzā vīrietim nav pieņemts uzdot šādus jautājumus. Viņam ir savas darīšanas, un viņš pats zina, kā tās kārtojamas.

Džafars nostājās pie spoguļa, pagrozījās. Uz acīm uzmauktā cepure slēpa vislabāk atpazīstamos vaibstus: sasuku, pieri, uzacis… Ja vēl piesegtu acis un nodzītu smailās ūsas… Bet ūsas viņš negribēja aiztikt. Tas būtu kauns un zaudēts ģīmis. Katrs varēs sacīt, ka Džafars tik ļoti noraustījies, ka pat izmainījis ārieni. Bet gļēvulis nevar atjaunot taisnīgumu, viņam atliek tikai glābt savu ādu.

Džafars paņēma mobilo telefonu.

Viņa iziešanu ēterā ar nepacietību gaidīja RONAP tehniskās pārvaldes automātika.

Viņš kļuva domīgs. Kam lai zvana? Un ko lai teic? Sak, man spēka vēl gana, vēl viss nav zaudēts? Pa telefonu tas neizklausīsies pārliecinoši, drīzāk jau kā taisnošanās. Cita lieta, ja uzradīsies viņš pats ar stroķi aiz jostas! Jā, zvanīšana visu tikai samaitās.

Viņš jau gribēja bāzt «motorolu» kabatā, kad tante ieinteresēta pastiepa roku.

—    Kāds maziņš telefoniņš… Vai drīkst paskatīties? — Misidu roka bija izkaltusi, melna un krunkaina.

«Bet viņa taču nemaz nav tik veca,» Džafars piepeši iedomājās. «Drusku virs četrdesmit… «Klusajā Donā» uzdzīvo ari vecāki sievišķi! Uzpošas, gora pakaļu un ķer večus. Bet mūsu sievietes vīst agri… Kad sagrāošu savos nagos šo pilsēteli, viņa man tirgosies bez mesliem. Nē, visām mūsu sievietēm atļaušu tirgoties bez nodevām, bet Misidu atdošu piecas tirgotavas, lai tik komandē…»

Džafars, kuram bija sveša jebkāda sentimentalitāte vai vēlēšanās darīt labu, pats izbrīnījās par domu, kas tik nejauši bija iešāvusies prātā. Laikam jau iedarbojās dīkā sēdēšana, mājas miers un dzimtā valoda, kurā pūlējās runāt Misidu un kuru viņš tikpat kā nesaprata. Skaidrs, ka tantuks nevarēs pavilkt piecas bodeles, pat vienu nepavilks — tur jābūt prasīgam, jāskatās pārdevējiem uz nagiem, citādi šie acis no pieres izzags… Ja visas Dagestānas sievietes atbrīvotu no mesliem — kas galu galā iznāktu? Vispirms jau lieli zaudējumi… Turklāt arī visas pārējās sagribēs to pašu: osetī- nenes, ingušienes, čečenietes… Sāks tēlot kumikietes un lačietes… Nē, tas viss ir nieki. Lai maksā, kā maksājušas, bet Misidu gan vajag atsvabināt! Tas būtu pareizi un arī viegli izdarāms.

—   Skaists! Bet Ašots nekādi nevīžo ievilkt mājās telefonu, saka, neesot kabeļu. — Sastrādātās rokas grozīja glīto klausulīti gluži kā spēļmantiņu. — Bet vai līdz Mahačkalai tas ņem?

—   Ņem, ņem. — Džafars pasmaidīja. — Arī līdz Amerikai ņem.

Viņam naivās tantes kļuva žēl. Lai ari nedzīvo kalnos, bet palikusi tāda pati tumsone kā viņas māte un mātes māte. Kalnu sievietes prot vienīgi saimniekot, vairāk tām nekas nav vajadzīgs.

—    Vai es drīkstu piezvanīt māsai? Es zinu, ka tas ir dārgs prieks, bet mēs ar Napisatu simt gadus neesam runājušas. Es tev naudu atdošu…

—   Kādu naudu! Zvani un runā, cik ilgi vēlies! — Džafaram patika justies varenam un dāsnam.

Misidu diktēja numuru, viņš spieda pīkstošās podziņas, mobilo sakaru tehniskās apkaipes centrā pamodās pelengā- cijas aparatūra. Precīzai nopeilēšanai nepieciešamas desmit minūtes. Viena pēc otras sailgojušās māsas nekādā gadījumā nenorunātu mazāk.

—   Kā tu zini, ka dārgi? — Džafars labsirdīgi painteresējās, gaidīdams savienojumu. — Kas tev to teica?

—    Mūsu vecākajam reketam ari bija… Pašu nogalēja, bija tāds Bokseris… Un zīmīti atstāja: «Burvis visus apsitis!»

Džafars nospieda atvienojuma podziņu.

—   Zini, tante, vakarā piezvanīsi. Man jāskrien.

Ja ari Misidu noskuma, tad ārēji to neizrādīja.

— Esi uzmanīgs. Sapņoju, ka tevi suns sakoda…

Taču Džafars viņā neklausījās. Kā izrādījās, aiz viņa patvēruma ķieģeļu sienām griezās vesels notikumu virpulis. Un viņam pēc iespējas drīzāk gribējās ar galvu pa priekšu mesties ierastajā vētrainajā dzīvē.

Izsekošanas aparatūra atkal iegrima snaudā. Liktenim pagaidām labpatika saudzēt Džafaru.

Nahičevānas rajona nodaļā RONAP uzdevumu uzņēma bez entuziasma. Vienīgi padomju filmās, kas vēlamo pataisa par esošo, miliči to vien dara kā meklē ieganstu pastrādāt un izbaudīt dienesta grūtības: Jaungada naktī pasēdēt slēpnī, tieši no svētku galda aizbraukt komandējumā, pāris nakšu negulēt…

Patiesībā jebkuram jau tā līdz kaklam ikdienas darbs, par kuru tramda un kas tiek ņemts vērā, izvērtējot tavus darba rezultātus. Bet kaut kāda tur papildslodze ir tikai nevajadzīgas galvassāpes, kuras, starp citu, atskaitēs netiek ņemtas vērā. Tūrklāt mūsu laikos vajag padomāt ari par sevi: sagādāt pārtiku, lētākus būvmateriālus, par tūlītēju samaksu padežurēt bārā vai diskotēkā…

Tādēļ, lai arī pierakstījuši Džafara pazīmes, iecirkņu inspektori nebūt negrasījās nekavējoties skriet un ķemmēt rajonu. Pie izdevības tīras sirdsapziņas labad varēja apvaicāties kādai no uzticības personām: vai nav redzēts tāds un tāds? Nē? Nu labi. Var ari nemaz nejautāt. Pārlieka centība pie laba nenoved. Kāda jēga pirms laika izcelties? Ja RONAP nopietni ķersies klāt, tad jau šie izsludinās speciālu reidu un nāksies rukāt — gribi vai negribi!

Vienīgi majors Oganesjans pret uzdevumu attiecās citādi. Viņam bija četrdesmit pieci gadi, milicijas un armijas stāžs divdesmit septiņi, bet, tā kā pie augstajām pakāpēm viņš nebija ticis, viņu gaidīja parasta izdienas pensija. Vienā iecirknī viņš bija nostrādājis piecpadsmit gadus — mūsdienām pietiekami reta parādība. Vēl dīvaināk, ka viņš nebija ieķīlājis savus uzplečus zelta teļam kā krietna daļa viņa kolēģu. Savulaik viņš iestājās milicijā pārliecības dēļ, un, lai gan kopš tiem laikiem šī pārliecība bija krietni dilusi, taču par ne- krietneli, kukuļņēmēju un izspiedēju viņš nekļuva, cilvēku saliekšana ragā ari viņam negāja pie sirds un bez domāšanas pildīt priekšniecības rīkojumus viņš nebija iemācījies. Varbūt tādēļ ari neiznāca uzkalpoties līdz Iekšlietu pārvaldes, rajona nodaļas priekšnieka, priekšnieka vietnieka vai nodaļas priekšnieka amatam — viņš pakāpās tikai vienu pakāpienu, kļūdams par vecāko iecirkņa inspektoru.

Saprotams, ka darbs ar cilvēkiem prasa savu daļu goddevības un cieņas, ko neklājas ignorēt, tādēļ kā pateicības apliecinājumu pieņemt vistu, zosi, sivēnu, kādu šņabja pudeli uz svētkiem Oganesjans atļāvās. Turklāt viņam, tāpat kā viņa sievai, bija kupla radu saime, gandrīz visi nodarbojās ar komerciju un trūkumu necieta, bet armēņiem pieņemts citam citu atbalsdt, pie tam viņu mentalitātē radinieks — varas pārstāvis — tiek augstu vērtēts.

Vārdu sakot, viņš nedienēja kukuļu dēļ un ne tādēļ, lai savā iecirknī ievāktu meslus, bet gan lai saņemtu algu un baudītu cieņu, lieliski atrodot kopēju valodu ar tautiešiem, kas visai blīvi apdzīvoja viņa apkalpojamo teritoriju, godīgi pildīdams savus funkcionālos pienākumus, ko priekšniecība nemēdza pārāk ievērot, it kā tik nevainojami dienestu pildītu visi darbinieki.

Izgājis no rajona noda as, Oganesjans devās uz savu iecirkni, pa ceļam apdomādams iegūto informāciju. Nekādas augstās skolas — institūtus, universitātes, akadēmijas — viņš nebija beidzis, taču turpmākās rīcības shēmas izveidošanai pietika ari ar milicijas skolas vidējo izglītību.

Nahičevāna bija daudznacionāls rajons, sākotnēji to armēņu apmetne, kurus Jekaterina izveda no Krimas, lai vājinātu tatāru hana valsti. Vēlāk apmetne pārauga pilsētā, kuru no Tihodonskas šķīra divas verstis tīrumu, kas tolaik kalpoja kā robeža, bet vēlāk tīrumus apbūvēja un apdzīvotās vietas saplūda. Saprotams, ka notika asimilācija, bet īpatsvaru joprojām veidoja armēņi. Internacionālajā Tihodonskā bargie «tīro asiņu» likumi praktiski nedarbojās, jauktās laulības te nebija nekāds retums un antagonisms pret citām nācijām neeksistēja. Un tomēr bija grūti iedomāties, ka kāda no armēņu ģimenēm iemitinājusi pie sevis svešu avārieti!

RONAP meklētais Džafars varēja atrast patvērumu vienīgi ģimenē ar dagestāniešu saknēm. Šis ne sevišķi izglītotā un nacionālās politikas jautājumos neiesvaiditā vecākā iecirkņa inspektora secinājums tika likts pamatā gaidāmajai meklēšanai.

Oganesjans apstaigāja iecirkni, aprunājās ar vīriešiem un sievietēm, kuru vidū viņš jutās savējais, un pēc stundas jau bija ievācis informāciju par šejienes iedzīvotāju, dagestāniešu, saknēm. Tādas ģimenes izrādījās tikai trīs, un, pateicoties liktenim, kuram atkal labpatika parūpēties par Džafaru, pie Misidu tantes, kuru kaimiņi pazina ar rusificētu vārdu — Marina, viņš ieradās, kad Džafars jau bija aizgājis.

—   Neviens pie manis nav braucis, — Misidu-Marina atbildēja, pieturēdamās Kaukāza sieviešu ieražai nekad nerunāt neko lieku. Vīriešiem ir savas darīšanas, lai paši tiek galā. Turklāt ar varasvīriem vispār nav ieteicams būt vaļsirdīgiem… Šī gudrība bija asinīs vēl kopš tiem laikiem, kad kalnu ciematiņa iedzīvotāji uzbruka kaimiņiem, lai laupītu viņu lopus, un ieradās uradņiks ar kareivjiem. Un tā sevi attaisnoja.

—   Kā tad tā, — Oganesjans eksplodēja. — Kaimiņi teica, ka redzējuši jaunu avārieti!

Šo ne parak viltīgo gājienu viņš jau bija izmēģinājis ari divās iepriekšējās vietās, taču bez panākumiem. Ari Mari- na-Misidu viltīgi saviebās.

—   Vai tad šim uz pieres rakstīts, ka avārietis? Varbūt osetīns, varbūt armēnis… Pie Ašota nāk daudzi. Bet no mūsu puses sen neviens nav manīts. Visu laiku taisos ciemos pie māsas uz Mahačkalu, taču nekad nav laika…

Sieviete izturējās dabiski, runāja raiti, un ari viņas sacītais izklausījās ticami. Kādēļ gan viņai neticēt? Vienīgi tādēļ, ka dzimusi Dagestānā?

Vecākais iecirkņa inspektors atvadījās un aizgāja. Viņa iespējas bija izsmeltas. Jau pa otram lāgam liktenis atvairīja likuma roku no Džafara. Bet kam jānotiek, tas notiekas, un nu Džafaram labvēlīgā likteņa ceļā nostājās nejaušība un zaļais milicijas leitnants Jarkins.

Traumatoloģiskajā institūtā būvēja dārzeņu novietni. Au- tokrāns pa vienai cēla augšā dzelzsbetona plāksnes un rūpīgi novietoja tās smagās mašīnas kravas kastē. Divi strādnieki spilgti oranžās jakās un tādas pašas krāsas ķiverēs, kurām vajadzēja pasargāt viņu galvas gadījumā, ja puston- nīgā krava piepeši kristu, veikli iekantēja kārtējo plāksni, un procedūra sākās no gala.

—   Pask, Vasilij! — Viens no takelāžniekiem izstiepa roku. Raupjais pirksts norādīja uz kādu plākšņu šķirbu, kurā mierīgi gulēja blāvi spīdoša pistole.

—    Kaut kas traks! Gluži kā ķinītī!

Vasilijs paņēma pistoli un caur kabīnes logu notēmēja uz krāna vadītāju.

—   Tūlīt šaus nost par to, ka lēni strādā! — viņš smējās pilnā kaklā, demonstrēdams dzīvesprieku un to, ka viņam nav īpaši daudz zobu.

—   Liec nost, metuk… Atceries, kad te gāja vaļā šaušanās! Atstāsi nospiedumus, un iesēdinās tevi!

—    Nudien, — Vasilijs sadrūva. Viņš rūpīgi noslaucīja pistoli gar biksēm un nolika vietā. — Labi, tad saucam «mis- kastniekus»…

Ieroča izcelsme šaubas neradīja. «Beretu» aizveda uz ekspertu — kriminālistu pārvaldi, lai izdarītu eksperimentālus šāvienus; drīz vien eksperti atzina, ka tieši ar šo ieroci nogalināts Jermolajs, Cilpa un divi cilvēki krastmalā. Pistoli paņēma Lapsa. Viņš zināja, ka ar «beretu» savulaik patika plātīties Džafaram. Tagad tikai atiika viņu noķert un «piesiet» viņam «netīro» stobru. Pirmais un vēl jo vairāk otrais uzdevums nebija no vieglajiem. Atiika gaidīt, kad viņš izies ēterā.

Par zonālo operu Traumatoloģiskajā institūtā strādāja divdesmittrīsgadīgais leitnants Jarkins. Viņa stāžs ieņemamajā amatā un milicijā vispār bija trīs mēneši, tādēļ viņš bija neirastēnisku ideju un godkārīgu mērķu pārpilns.

—   Taisīsim slēpni? — kā par dabīgu un pašsaprotamu lietu runādams, viņš noprasīja kriminālmeklēšanas priekšniekam.

—    Kam par godu? — tas bija neizpratnē.

—   Tam, kurš atstāja savu mašīnīti. Viņš taču nāks tai pakaļ!

Jarkinam bija taisnība. Tieši tā viņu mācīja «augstākaja». Taču, raugoties no reālās dzīves viedokļa, tās bija pilnīgas muļķības.

—   Kad atnāks? Divas nedēļas nav nācis. Varbūt uzradī- sies pēc mēneša, varbūt pēc diviem. Bet varbūt nekad. Vai tu taisies mūžīgi sēdēt slēpnī? Līdz pat pensijai?

Majors gurdi atmeta ar roku.

—   Ej strādā ar saviem materiāliem. Bet, ja tev par maz, piesviedīšu vēl kādu strēķīti!

Džafaram labvēlīgais liktenis kārtējo reizi raudzīja atvairīt likuma bargo roku. Taču dienests Jarkinam vēl nebija paguvis noriebties, viņš bija jauns, spēkpilns un neprecējies. Tādēļ, neraugoties uz saņemto rīkojumu, izlēma rīkoties pēc sava prāta. Uzvilcis oranžo vesti un ķiveri, leitnants iejuka strādnieku barā, kuri lika jaunās dārzeņu novietnes pamatus. Viņi to ņēma nopietni un izpildīja visus viņa norādījumus, neba paši būdami bez ziņkāres. Pēc viņa pavēles plāksnes atkal nolika vietā, varbūt ari ne tik precīzi, bet nez vai tas krita acīs.

—   Paklau, čomiņ, vai stroķis tev ar ir? — painteresējās Vasilijs. Un, saņēmis apstiprinošu atbildi, turpināja: — Bet es tur sarūpēju armatūras dzelžus; ja kas, mēs to draņķi nosukāsim!

Laikam gan pirmo reizi Jarkins sajuta tādu vienotību ar tautu, ka pat kļuva lepns uz savu profesiju un vēlējās šo pašu tautu aizsargāt, kalpojot tai ticības un taisnīguma vārdā. Parasti šādas jūtas visai drīz pierimst, bet daži milicijas darbinieki tās vispār nekad nav izjutuši, jau no paša sākuma pārvērzdamies neatsaucīgos un nicināmos «miskastniekos», no kuriem vienkāršs cilvēks var sagaidīt vienīgi nepatikšanas. Viņus var attaisnot vienīgi tādējādi, ka katra cilvēka sajūtas ir reakcija uz apkārtējo attieksmi, bet ne visiem darbiniekiem gadās izjust tādu sapratni un atbalstu kā mūsu jaunajam leitnantam.

Plākšņu grēdas apkaime bija labi pārraugāma, atlika vienīgi gaidīt. Cik ilgi un kas no tā visa galu galā iznāks, jaunais opers nenojauta.

Taču azartspēlēs iesācējiem veicas, ja vien viņus ne- šmauc. Bet noziedznieku meklēšana ir īsta un ārkārtīgi satraucoša azartspēle.

—       Pask! — Pistoles atradēja raupjais pirksts norādīja virzienu, bet tad konspiratīvi turpināja kustību un ierasti ienira degunā. — Palūk, kas par ķēmu, varbūt īstais?

Nudien plāksnēm tuvojās visai dīvains stāvs tumšās acenēs un pār acīm uzmauktā cepurē. Ne viens, ne otrs tualetes priekšmets nebija piemērots pašreizējiem klimatiskajiem apstākļiem. Arī gaita šim cilvēkam bija dīvaini neveikla, ķermenis saspringts, rokas savādi piespiestas sāniem.

Vasilijs iesmējās, arī Jarkins pirmajā brīdī bija gatavs noraidīt šādu pieņēmumu, bet, atcerējies lekciju par visdažādākajām viltībām un ļaundaru maskēšanos, saglabāja nopietnību.

—    Nelūriet uz turieni, kāpiet lejā…

Viņi salēca būvbedrē. Uzrāpies uz malas, leitnants sāka novērot dīvaino svešinieku. Tas pagāja garām plāksnēm, paraudzījās apkārt, atgriezās un sāka ielūkoties visās spraugās pēc kārtas.

«Viņš!» Jarkinam sametās karsti.

—   Ēs eju! — viņš nopūtās un tūliņ saprata, ka būtu varējis to arī neteikt, — kolēģu līdzās nebija, tikai skatītāji, strādnieciņi, kuriem pašiem savas darīšanas un pavisam citas rūpes. Izlecot no būvbedres, viņš jutās nošķirts no visas pārējās pasaules. Tā mēdz gadīties izpletņlēcējiem. Galvu daudz nelauzīdams, leitnants metās uz priekšu.

Jarkins cerēja, ka patiesībā tā nav sevišķi bīstama noziedznieka aizturēšana, bet gan pārpratums, apstākļu sakritība, kļūda, kas tūlīt noskaidrosies. Varbūt tas ir kāda slimnieka radinieks: kādreiz sēdējuši uz plāksnēm un viņš pazaudējis šķiltavas vai brilles… Nevar būt, ka viņš tā pēkšņi aci pret aci sastapies ar bandītu! Kaut kad vēlāk — jā, tad gan viņš nebaidītos, tad viņš būtu labāk sagatavojies un līdzās stāvētu pieredzējuši biedri…

Skrējēja soļi iztraucēja svešinieku, tad viņš atskatījās, un cerības, ka viss nokārtosies, pajuka kā spaļi: pat pēc nemaskētās sejas apakšdaļas Jarkins pazina Džafaru — zvēru, kas spētu savu ienaidnieku zobiem saplosīt.

—   Stāt, — viņš teica kā bija mācīts, tikai bez vajadzīgās uzstājības un bravūras, ari balss skanēja klusi un neizlēmīgi. Pretīgā balss…

Sirds dziļumos vēl mita cerība, ka tas tomēr nav Džafars, vienkārši kads viņam līdzīgs kaukāzietis, viņi taču ir gaužām vienādi. Visu izšķirs viņa reakcija nākamajā acumirklī.

Cilvēks norāva brilles un ar savu drausmīgo skatienu ieurbās leitnanta acīs.

—   Tinies, miskastniek, ja gribi dzīvot!

Ilūzijas izgaisa. Viņa priekšā stāvēja bandīts un viņam draudēja. Viņam — milicijas darbiniekam, vēl vairāk — kriminālmeklēšanas operām! To pilsoņu acu priekšā, kas noraudzījās notiekošajā!

Kaut kādas pilnīgi nebijušas sajūtas izrieza Jarkina krūtis un iztaisnoja muguru.

—    Stāt! Stāt, es teicu! — Šoreiz balsī bija gan spars, gan nez no kurienes uzradusies dzelžaina pieskaņa. Leitnants pabāza roku zem krekla un, paknosījies ap maksts stīvo aizdari, izvilka pistoli.

—    Rokas aiz galvas! Uz ceļiem! Nu!

Džafars metās viņam virsū kā satracināts vilks. Jarkins paguva pārbīdīt drošinātāju un, nolaidis stobru, nospieda gaili. Pēc instrukcijas bija aizliegts nēsāt ieroci ar patronu stobrā, bet viens, pasniedzējs bija viņiem rekomendējis to neievērot. «Labāk atrakstīties nekā gulēt bedrē,» viņš saprotami paskaidroja. Šobrīd Jarkins atminējās savu pasniedzēju ar labu vārdu.

Nogranda šāviens. Lode triecās zemē uzbrucējam zem kājām, aizķerdama viņa kurpes zoles maliņu. Džfars nokrita, cepure aizripoja sāņus.

—    Gulties! Gulties, es teicu! — kliedza leitnants.

Nepievērsdams klaigāšanai uzmanību, Džafars cēlās kājās, bet jaunais milicis jau bija izsmēlis visus savas izlēmības krājumus. Par šāvienu nāksies atskaitīties, bet viņš atradās te par spīti priekšnieka rīkojumam… Un ko darīt tālāk? Nevarēja taču šaut tieši virsū… Tagad nebija iemesla, bet, kad tas radīsies, būs jau par vēlu…

—     Gulties, ka tev saka! — Armatūras dzelzis iebelza bandītam pa muguru un izplāja viņu zemē. Džafars iedūrās ar degunu zālienā un vairs nemēģināja piecelties.

«Nomierinošs sitiens,» Jarkins atminējās cīņas nodarbības; «nomierināt» iesaka ar spērienu kājstarpē, pavēderē vai pa saules pinumu… Bet ne jau ar dzelzsgabalu.

—    Tādu valodu viņš saprot, — spēlēdamies ar stieni, apmierināti noteica Vasilijs. Un noprasīja: — Varbūt vēlreiz iegriezt? Katram gadījumam?

—    Pietiks, — Jarkins gurdi noteica. Šobrīd viņš nebija priecīgs, ka ķēries pie šīs lietas.

Kad Džafaru nogādāja uz RONAP, lapsa gribēja uzmeklēt Ziemeli. Birojā viņa nebija, taču pa mobilo tas atbildēja.

—   Džafars ir pie mums, — teica apakšpulkvedis. — Viņu savāca Ziemeļu rajona nodaļa. Vai atminies mūsu norunu? Lai kāds atnāk un atpazīšanu…

—    Nē, komandier. Neko neatceros. Kāda mentam un zaglim var būt noruna? Tu kaut ko jauc…

Vai plīsdams aiz dusmām, Lapsa nolika klausuli. Bezkauņas… Spēks, nauda un aizmugure ir, tad domā, ka varēs lekties. Nekas, zeme ir apaļa…

Koreņevs brīdi apdomājās. Visbīstamākais noziedznieks, kura fotogrāfijas blenž no visiem stendiem «Viņus meklē milicija», formāli skaitās tīrs kā jaundzimis bērns. Biezajiem operatīvās informācijas sējumiem tagad nebija nekādas nozīmes. Nepieciešami oficiāli, Kriminālprocesa kodeksā paredzēti pierādījumi: liecinieku, cietušo liecības, ekspertu atzinumi… Viss kā pirms četrdesmit gadiem. Bet tolaik džafaru bija maz — valsts bija ar tiem nežēlīgi izrēķinājusies un iedzīvotāji šai lietā tai labprāt palīdzējuši. Tagad džafaru ir daudz, valsts, šķiet, pret tiem izturas neitrāli, menti ņem tos priekšā, riskēdami ar savu ādu un piedāvādami šai riskā dalīties ari pilsoņiem. Taču tie no šāda vilinoša piedāvājuma nez kādēļ atsakās. Tā arī šoreiz — neviens nesteidz atmaskot vinu neskaitāmajos noziegumos, nenes iesniegumus un neliecina.

Mēmā lieciniece «bereta» bija uzņēmusies vainu kā minimums četrās slepkavībās, bet pirkstu nospiedumu uz tās nebija, un Džafars, saprotams, paziņos, ka nekad mūžā nav to redzējis…

Lapsas apķērīgais prāts apsmadzeņoja vairakus desmitus kombināciju, sašķiroja tās, nederīgās atmeta, bet piemērotās uzkrāja, lai no tām izraudzītos labākās…

Pec pusstundas Roma Rikovs ieveda Džafaru apakšpulkveža Koreņeva kabinetā. Aizturētais izturējās mierīgi, kā cilvēks, kas nokļuvis šeit aiz pārpratuma un ir pārliecināts, ka drīzumā viss noskaidrosies. Pārkāpis slieksni, Džafars apstājās un neizpratnē raudzījās uz visām pusēm.

Lapsa sēdēja pie galda, kas bija atbrīvots no papīriem, viņa priekšā nolikts kāds ar avīzi apklāts plakans priekšmets. Stūri pie seifa stāvēja Vaļera Popovs ar fotoaparātu rokās.

—    Goda plāksnē liksiet, vai? — Džafars noņirdza.

—     Nē, nofotografēsim atpazīšanai, — Lapsa nevērīgi izmeta, aizņemts ar rakņāšanos galda atvilktnē. Viss viņa izskats pauda, cik aizturētais viņam vienaldzīgs, viņš tikai izpilda nepieciešamu formalitāti, kuru vēlas pabeigt pēc iespējas ātrāk, lai drīzāk varētu atgriezties pie svarīgākām lietām.

—   Bet kas tad būs tas atpazinējs? — Džafars nekaunīgi sašķobīja lūpas. — Un ko tad es tādu būtu izdarījis?

—   Tev uz kakla ir astoņas slepkavības. Droši vien nokniebs, neraugoties uz moratoriju. Ir speciāls dekrēts — kuram vairāk par trim līķiem, to pie sienas!

—   Uz muļķa ķer, priekšniek? Slepkavības, līķi… Kas par niekiem? Pastāsti to savai vecenei…

Lapsa pārtrauca rakņāties atvilktnēs un vērīgi paskatījās aizturētajā. Taču uz viņu šis skatiens sevišķu iespaidu neatstāja.

—   Tūlīt tevi atpazīs, — Lapsa atkārtoja. — Prokurors iedos sankciju, un tu dosies savā pēdējā gaitā. Bet, kad smērēs acīs briljantzaļo, tad padižosies… Vienu gan tev pateikšu: tur neviens vairs nedižojas. Raud, vaimanā un ķēza biksēs…

Popovs neapzināti pamāja. Viņš bija redzējis to savām acīm.

Un šī pamāšana nez kādēļ iespaidoja Džafaru: varbūt no nāvessodu aculiecinieka strāvoja kaut kas tāds, kas lika viņam sajust uz nāvi notiesātā trulās, dzīvnieciskās bailes.

—   Par ko tad mani šaut? — Viņš atkal sasparojās. — Kas gan mani atpazīs?

—   Šakālis atpazīs, — Lapsa pārliecināti teica. — Ausainis atpazīs. Tas ir tā Jermolaja draugs, kuru tu nolaidi no kātiem slimnīcā. Ziemelis atpazīs, tu viņa acu priekšā nogalināji Cilpu…

Džafars atslāba. Ments nekaunīgi pūta miglu acīs. Bosi- cībai iešana lieciniekos skaitās sūdu būšana. Nekad nekas tāds nav noticis un nenotiks. Nu, labi, to Šakāli viņi varēja piežmiegt, bet lai stabulētu pats Ziemelis… Pupu mizas.

—    Vai pazīsti?

Ar strauju kustību Lapsa norāva avīzi. Zem tās atradās «bereta». Džafars bija pircis to Maskavā par trim tūkstošiem «zaļo» — trīsreiz dārgāk, nekā maksā «TT» vai «maka- rovene». Toties tādas kuram katram vis nav. Stilīga mašī- nīte! Jaudīga, ar daudzām patronām, un cik parocīga… Pirksti paši savilkās, it kā satvertu rokturi. Žēl, ka menti pievākuši…

—    Pazīsti?

—     Ko? Savu mūžu tādu berdungu neesmu redzējis! — Neesi redzējis, saki? — Lapsa ņirdzīgi noprasīja. — Nu paņem, patēmē… Bet mēs tevi noknipsēsim un parādīsim Ziemelim. Ar visu protokolu. Viņš teica, ka slimnīcā tu esot šaudījies tieši ar šito!

—     Ziemelis teica? — Džafars atgaiņājās. — Nepūt, priekšniek, miglu acīs!

«Beretas» blāvais spīdums pievilka viņu kā magnēts.

—   Paņem notēmē, bet es tev parādīšu protokolu. Rausties?

Paraustījis plecus, Džafars paņēma pistoli. Sajūtot pazīstamā ieroča svaru, pa muguru noskrēja tirpas. Bijušas lodes… Viens, divi, trīs! Noblieztu šitos trīs jefiņus vienā sekundē… Un izskrietu gaitenī… Kas tik gadītos ceļā — pif, paf! Dežurants pie durvīm — plaukš! Un ļaukā… Kas tik gadītos… nē, tur jau neviens vairs nelīstu… Žogam pāri, vārtrūmē iekšā, stroķi aiz biksēm, vienā vāģī, tad nākamajā… Brīvība!!!

«Bereta» iedvesa spēku un varenību, pamodās traka iedoma: bet ja nu šie pēkšņi aizmirsuši izlādēt? Tas nav iespējams, bet ja nu tomēr? Gadās, ka pat menti nošauj greizi, bieži gadās!

Viņš parāva atpakaļ aizslēgu, bet tas ar sausu klikšķi palika aizmugurējā stāvoklī. Brīnums nenotika.

Džafars skaļi norija siekalas un nometa pistoli atpakaļ uz galda.

—    Vai es jums kāds klauns? Labāk fotografējiet viens otru! — Aiz sirdēstiem viņš nospļāvās. Un saspringa. Kaut kas nebija kārtībā. Konvojnieks pat neiekrāva viņam pa kaklu. Ments pie seifa pat netaisījās pagriezt aparātu uz viņa pusi, viņš tikai saskatījās ar Lapsu, un šajos skatienos bija lasāmas slēptas gaviles.

Lapsa izņēma roku no atvilktnes un rūpīgi apsedza «beretu» ar otrādi izgrieztu polietilēna maisiņu. Pēc mirkļa pistole jau atradās caurspīdīgajā iesaiņojumā.

Vēl mirklis — un lietiskais pierādījums nozuda galda atvilktnē. Džafars visu saprata.

—    R-r-r-r! — Dobji rūkdams, viņš metās pāri galdam, lai ieķertos nolāpītā «miskastnieka» rīklē, pārplēstu to, iekostos miega artērijā, un galvu nost…

Bet Rivkovs ar elkoni trieca viņam starp lāpstiņām, gluži kā konvojnieks, kāpjot autoķurķī, uzmundrina ar savu nesaudzīgo laidi. Aizrāvās elpa, galva pasitās atpakaļ, lēciens apsīka. Uz bridi zaudējis samaņu, Džafars ar krūtīm uzvēlās uz galda virsas. Lapsas dzelžainie pirksti iekrampējās viņam matos un asi parāva galvu augšup.

—   Es domāju, ka tu esi gudrāks! — Opera acis atradās pavisam tuvu. Un tajās skaidri bija lasāms pārākums.

—   Es tevi… Es tevi… — Sāpes mugurā neļāva parunāt. Džafars saprata, ka te lekties viņam neļaus, bet padoties negrasījās. Kas klusē, tas baidās. Kas baidās, tas ir zaudējis.

—    Es tevi apēdīšu!!!

—    Aizrīsies.

Lapsa atlaida pirkstus, un aizturētā galva dobji no- būkšķēja pret koku.

—   Vai nevajadzētu viņu paaudzināt? — apvaicājās Rivkovs. — Profilaktiskas pārrunas vai neliels sparings? Pavisam neliels…

Bezspēkā izstiepies uz galda, Džafars turpināja spītīgi rūkt.

Lapsa noraidoši pakratīja galvu.

—    Uz kameru. Pagaidām uz aizdomu pamata, bet rit dabūsim ekspertu atzinumu, «piešūsim» viņam stobru un nodosim izmeklēšanai. Lai uzrāda apsūdzību. Un pie sienas…

Viņš to vienkārši psihiski spīdzināja. Mūsu humānajā valstī Džafaram nošaušana nedraudēja. Un viņš to labi zināja.

—   Paklausies, major! — viņš dedzīgi nočukstēja. — Es ar tevi izrēķināšos! Man ne no kā nav bail, saprati — ne no kā! Neviens mani nost nekniebs, nav vairs tie laiki… Pasēdēšu un iznākšu! Iznākšu, tu saprati?!

Bandīta balss aiz niknuma un naida drebēja.

—   Un es tevi atradīšu! Pēc pieciem gadiem vai pēc desmit! Atradīšu! Un ar mazu bārdas nazīti sagriezīšu gabalos, tu saprati? Gabalos!

Džafars pasmaidīja, atbalstījās pret galdu un izslējās.

—    Ko teiksi, major?

Lapsa paraustīja plecus.

—  Ak, kā es tev nepatiku! Bet kādēļ? Es taču tev vēl neko sliktu neesmu izdarījis. Pagaidām… Turklāt es jau sen esmu apakšpulkvedis.

—   Man vienalga, kas tu esi, kaut vai ģenerālis! Sagriezīšu gabalos! Galvu lieku ķīlā, ne ēdīšu, ne gulēšu! Zvēru pie Allāha!

—    Tā jau nu gan nevajag! — Lapsa bija apbēdināts. — Kāpēc dot tādus zvērestus? Arī bez manis tev ienaidnieku netrūkst Vai Užahu Ismailovu neesi aizmirsis?

Jautājums bija tikpat negaidīts, cik nopietns. Aizturētais apklusa. Pavisam apklusa. Ne tikai vairs nedraudēja, pat zobus griezt un rūkt mitējās.

—   Viņš ir šeit un tevi meklē, — Lapsa turpināja. — Bet mēs meklējam viņu. Ja nenošausim, tad aizturēsim, nekur šis nepaliks. Un tad varēšu ietupināt viņu kamerā pie tevis. Gribi? Jums abiem būs jautri!

—   Sēdini ar ko gribi! — atbildēja Džafars, taču bez sevišķas pārliecības.

—  Tātad tev iebildumu nav? — Lapsa pārvaicāja. — Zēni, ielāgojiet, jūs būsiet liecinieki.

Popovs un Rivkovs ļauni nosmaidīja.

—    Arī mūsu bosicībai ar tevi ir savi rēķini, — Lapsa turpināja. — Par kapiem. To nu gan tu aplam darīji, necilvēciski. Viņi gaida, kad tu nonāksi kopējā kamerā. Tas mums neko nemaksā. Kaut tūlīt aizvedīsim.

Džafars klusēja.

—    Gribi kopējā kamerā? Tev taču ne no kā nav bail… Tikai savu zvērestu attiecībā uz mani tu vairs nebūsi spējīgs izpildīt… Vai ne, čomiņ?

Lapsa it kā runāja mierīgi, bet caur šo mieru bija jau- žams salts niknums, kuru viņš pagaidām vēl apvaldīja.

—   Nu, bet vai tu mani saprati?! Vai tu mani vairs negribi griezt gabalos?! Kopējā kamerā tev būs citu darīšanu diezgan…

Džafars klusēja. Un līdz ar to atzina savu bezspēcību. Starp citu, nekas cits viņam arī neatlika. Lapsa bija pielicis viņam pie kakla tādus sākumus, ka nebija kur dēties.

—    Redz, cik jauki. — Lapsa pielika punktu. — Vai atvainoties negribi?

Tas bija par daudz. Džafara acis atkal meta zibšņus. Taču Lapsu tas atstāja vienaldzīgu.

—   Aizved to mērkaķi! — viņš vienaldzīgi teica Rivkovam. — Pa ceļam vari pārreiz nomest gar zemi. Taču ne vairāk…

Suārvieša stingrā roka deva dunku Džafaram mugurā.

—    Kusties!

—    Bet attiecībā uz visiem taviem jociņiem… — Lapsa piepeši uzlēca kājās un, apskrējis apkārt galdam, piegāja bandītam cieši klāt. — Bārdas naži, gabaliņi…

Diviem pirkstiem opers sakampa neskūto kaklu, paāķēja tos zem žokļa un parāva uz augšu, tā ka Džafars nostājās uz pirkstgaliem.

—  Ar tādiem vārdiņiem labāk nemētājies… Tāpēc ka pats itin viegli vari palikt bez rokām… Saprati, tu, saldētais sūds!!

Pēdējo frāzi Lapsa noķērca tā, ka nabadziņš rāvās sānis, taču no āķa norauties nejaudāja un vienīgi iegārdzās.

Koreņevs novāca roku. Berzēdams kaklu un raudzīdamies sāņus, Džafars izgāja no kabineta. Tagad tas bija pavisam'cits cilvēks. Apakšpulkvedis prata izvest profilaktiskas pārrunas, un viņam piemita labas pārliecināšanas spējas.

Seržantam Moločkovam bez pilnīgi nemilicijiskā uzvārda bija ari milicim galīgi nepiemērota āriene. Jauneklīga, gandrīz bērnišķīga seja, naivas, zilas acis, puspuiša augums… Viņam bija divdesmit septiņi, bet, kad viņš no skolas sagaidīja dēlu, šķita, ka vidusskolnieks ved mājās savu jaunāko brāļuku. Forma, protams, tamlīdzīgus maldus kliedēja, bet Moločkovam nepatika to valkāt, tādēļ ka viņš sevi neuzskatīja par likuma sargu un patiesībā jau tāds ari nebija.

Viņš bija signālierīču un sakaru speciālists un strādāja par tehniķi ārpusresora apsardzē, nonēmās ar visiem iespējamiem aparātiem, bezvadu sakaru līdzekļiem un apgaismes ierīcēm. Dzīvu noziedznieku viņš bija redzējis tikai vienreiz mūžā, un tas nebija saistīts ar viņa dienesta pienākumu pildīšanu: kaimiņi bija noķēruši zagli, sodījuši to sitieniem un spērieniem, sasējuši un nosēdinājuši uz betona grīdas gaidīt otru — oficiālo izrēķināšanās sēriju. Viņam pat nebija piestiprinātas pistoles, kas glabātos dežūrdaļas seifā, un ikgadējās šaušanas ieskaitēs viņš lietoja «kopieroci».

Atrašanās uz ielas formas tērpā uzliek noteiktus pienākumus, paģēr nepārtrauktu modrību un gatavību tam, ko birokrātiskā valodā dēvē par oficiālu dienesta rīcību. Paskaidrot iebraucējam, kā nokļūt autoostā, palīdzēt bērnam, kas nomaldījies, paziņot kur vajag par gāzes noplūdi, izsaukt VAI uz avārijas vietu, palīdzēt vecenītei pāriet ielu, nosūtīt nemaņā esošu dzērāju uz atskurbtuvi, palīdzēt dzemdētājai, nogādāt slimnīcā piepeši sasirgušu cilvēku, saukt pie kārtības iekarsušu huligānu, glābt slīkstošu (degošu) pusaudzi, novērst noziegumu, aizturēt noziedznieku, pareizi un atbilstoši likuma prasībām reaģēt uz pilsoņu paziņojumiem, būt par augstas kultūras, labsirdības, taisnīguma un profesionālisma iemiesojumu…

Un tas ne tuvu nav izsmeļošs to darbību uzskaitījums, kuras jāīsteno katram milicijas darbiniekam kā darbā, tā brīvajā laikā neatkarīgi no darba vietas, ieņemamā amata, saistības ar attiecīgo teritoriju, paša iecerēm, pašsajūtas, ģimenes problēmām un citiem tikpat mazsvarīgiem personiskiem apstākļiem. Pašsaprotama lieta, ka reālajā dzīvē neviens «uniformētais» milicis utopiskās instrukciju prasibas nepilda, tādēļ ka tādā gadījumā būtu jābūt ideālam pilsonim, vispusīgam universālim, pilnīgam altruistam, pašaizliedzīgam entuziastam, turklāt bezgalīgi kompetentam un absolūti brīvam. Taču, pat ja tāds nevainojams milicis piepeši uzrastos, viņš uz visiem laikiem iestrēgtu ielās pa ceļam no mājām uz darbu, līdz ausīm ieracies nebeidzamajās notrulinātās un līdz kliņķim novestās, ar uzmanību vai kāda gatavību palīdzēt nelutinātās sabiedrības problēmās.

Tādēļ Moločkovs parasti staigāja privātās drēbēs, neizceļoties pārējo cilvēku vidū. Taču jaunais rajona nodaļas priekšnieks sāka ieviest vēl Vissavienības līmenī izgāzušos noziedzības ierobežošanas un likumpārkāpumu profilakses ideju, paaugstinot «uniformēto» milicijas darbinieku blīvumu uz vienu dvēseli un radot brīdinošu efektu — «milicija ir visur». Šī ideja ir vienkārša un lēta kā miliča puszābaks: ja ielās uzradīsies daudz miliču, tad noziedznieku pasaule sāks bailēs drebēt un ielīdīs savā piesmirdušajā pagrīdē. Bet, tā kā naudas štatu palielināšanai budžetā nav, tad jāpiespiež visi darbinieki staigāt formās, tad ari bez papildu finansējuma milicijas klātbūtnes efekts būs sasniegts.

Bet miliča puszābakus principā nav iespējams valkāt: tie kropļo kājas un divu dienu laikā valkātāju izsit no ierindas. Tādēļ nākas tērēties par dārgākām, taču valkājamām civil- kurpēm vai arī, bāžot iekšā vati un nolīmējot papēžus ar leikoplastu, paciest sāpes un klibot tikām, kamēr kropļošanas process nebūs pabeigts un uzberztās tulznas nebūs pieradinājušas menta kājas pie kroņa apaviem.

Tāpat ir arī ar obligātās formas valkāšanas ideju. Ja milicijas priekšnieki padomātu par personālsastāva apbruņoša- nu ar pastāvīgā nēsāšanā nodotiem ieročiem, stāvētu un kristu par katru seržantu, leitnantu un kapteini, kas tos likumīgi pielietojis, tad noziedzība tiešām ierautu asti. Taču tāda pieeja prasa māku pieņemt drosmīgus lēmumus un par tiem atbildēt, uzņemties atbildību par «nepopulārām» sekām, kas izraisa apdullinošu sašauto bandītu radu un draugu brēkšanu, petīcijas no «cilvēktiesību aizstāvjiem», kuru aktivitātes ļoti bieži tiek apmaksātas no zagļu kopka- ses. Bet galvenais — jābūt pārliecinātam par paša vadītās

iestādes kadriem… Lieki piebilst, ka bez šādas pārliecības ieņemt priekšnieku krēslus ir amorāli un netikumīgi.

Bikses ar sarkanām svītrām, žakete, uzpleči un formas cepure priekšniecību apdraud krietni mazāk nekā ieroči padoto rokās, un tai daudz izdevīgāk novelt visu risku uz citu pleciem, liekot parādīt drosmi un vīrišķību tiem pašiem nabaga seržantiem, leitnantiem un kapteiņiem, kuri snāj pa savu apkalpojamo teritoriju. Līdz pēdējai iespējai krimi- nalizētajā valsti šāds risks izrādījās pārāk liels un drīz vien uzskatāmi parādījās personālsastāva zaudējumu kopsavilkumā, kas arī piespieda pārtraukt eksperimentu un atļaut no darba brīvajā laikā valkāt privātdrēbes.

Taču Moločkova jaunais priekšnieks un divsimt piecdesmit rajona nodaļas darbinieku vai nu neko nezināja par neveiksmīgo mēģinājumu (tas gan neizklausās pārāk ticami, taču aiz nezināšanas parasti atgadās tās kliedzošākās nelaimes, tādēļ iespējams pieļaut arī šādu iespēju), vai arī cerēja, ka izdosies to veiksmīgi atkārtot sava rajona robežās, bet varbūt, vienkārši neprotot uzlabot operatīvo situāciju, nolēma, ka par centību jau nelamās pat tad, ja rezultāts izrādīsies pilnīgi ačgārns.

Tādēļ seržants Moločkovs no darba atgriezās formā, formā gāja uz veikalu pēc maizes, makaroniem un piena, formā šķērsoja ielas un līdz ar to pievērsa pie zagta kravas mikroautobusa stūres sēdošā Užaha Ismailova uzmanību.

— Ei, Alī, rekur viens priekš tevis! — viņš izgrūda caur zobiem, piestūrēdams «rafinu» milicim cieši klāt Kravas kastē sēdēja Kinžals un Ruslans Šeripovs. SUARV uzbrukuma priekšvakarā visi trīs bija aizbraukuši pārbaudīt mājiņu ar kolonnām pie Zilajiem dīķiem. Šeripovs gribēja turp doties viens, taču arī Užahs izteica vēlēšanos meklēt slepkavu, bet Kinžalu paķēra līdzi kompānijas pēc. Viņu vienības sagrāve un pašu brīnumainā izglābšanās dalīja Užahu domīgu: izglābties taču vajadzēja Ruslanam vienīgajam, bet viņš bijis mentu rokās un zvērējis tiem pie Korāna… Skaļi viņš savas domas neizteica, taču arī Kinžals un pats Šeripovs domāja par to pašu. Viņu vidū radās saspringta neuzticības gaisotne. Viltīgā nodevība tā vien prasījās pēc atriebšanas…

Jāatriebjas arī par nogalinātajiem un arestētajiem biedriem, turklāt, ja nodevība vēl bija jāatklāj un jāpierāda, tad ar šo atriebību nedrīkstēja vilcināties.

—    Šodien pat nomušķīsim trīs «miskastniekus», — nolēma Užahs. — Katrs pa vienam. Bet pēc tam dabūsim granātas un izsvēpēsim viņu midzeni.

Seržantam Moločkovam bija lemts kļūt par pirmo gaidāmā terora upuri.

Kravas mikroautobuss nobremzēja viņam līdzās, atsprāga būdas durvis.

—    Biedri milici, kā izbraukt uz Krasnogorsku? — goddevīgi noprasīja Alī, notēlodams vientiesīgu smaidu, kurš Ļitvinovam, Rivkovam vai Lapsam nekavējoties liktu tvert pēc pistoles.

Taču nepieredzējušais centrālās apsardzes pults tehniķis labprāt ņēmās skaidrot.

—  Vispirms taisni, pēc tam pa labi, kad ieraudzīsiet tiltu, brauciet tik upei pāri…

—  Kāpiet iekšā un parādiet, — Alī lūdzoši pamāja — Mums taču pa ceļam?

—  Vispār man drīz jānogriežas… Nu labi, dažus kvartālus pabrauksimies… — Pieliecies viņš nolika somu ar produktiem uz netīrās metāla grīdas, pats ierāpās būdā un aizcirta durvis. Užahs piedeva gāzi. Nodzītais «rafiņš» piegrabēja un pieklabēja ausis ar savu slikti noregulēto dzinēju un izļurkāto apšuvumu.

īsi atvēzējies, Alī gāza ar āmuru seržantam pa galvu. Tas, neizdvesis ne skaņas, saļima uz grīdas. Kinžals uzvēlās virsū, apmeta ap kaklu auklu un spēcīgi pievilka. Pēc minūtes viss bija galā. Līķi iegrūda aizmugurē, apklāja ar lupatām un piepresēja ar rezerves riteni. Klusā šķērsieliņā apstājās, uzkoda maizi un piedzēra pienu, ko seržants bija pircis savai ģimenei. Nevārītie makaroni negāja pie sirds un tika nomesti aizmugurē uz tā paša rezerves riteņa.

—    Bet tagad tos divus… Koreņevu un Ļitvinovu… Viņi nogalināja Abu, man izsita zobus un piespieda zvērēt… Viņi tur ir lieli dūži!

Šeripovs, atspēkojot vēl neizteiktās aizdomas, nevarēja taisnoties bez aplinkiem — tas visu tikai vēl vairāk pasliktinātu, taču, izrādot šādu aktivitāti, viņš cerēja reabilitēt sevi biedru acīs.

— Lai iet, — palikdams bezkaislīgs, noteica Užahs.

* * *

— Nē, tagad bosikiem viņu «likumi» vairs nav cieņā. Patiesību sakot, tādas lietas darās, ka bail sametas! Ierodas zonā «gailis» un neatzīstas! Vari iedomāties?! Cilvēki taču pīpē ar viņu no vienas paciņas, ēd no vienas bļodiņas, tad jau iznāk, ka viņi visi kļūst par apķengātajiem! Iedomājies: viens «gailis» sacūko visu grupu!

Gena Sokolovs bija patiesi sašutis un pārdzīvoja par zeltiem, kas cietuši savas nezināšanas dēļ, it kā viņš pats piederētu bosiku klanam. Patiesībā viņš bija pretējā pusē — mentos, lai gan, stingri ņemot, nebija milicis, bet gan filo- logs, avīzes «Ar Tīru Sirdsapziņu» redaktors, ari milicijas dienesta pakāpes viņam nebija, skaitījās iekšējā dienesta majors, zeķi tādos sīkumos neiedziļinājās. Ments paliek ments. Pašsaprotams antagonisms un — kā jau visi antagonismi — abpusējs. Taču Gena Sokolovs bija šī likuma izņēmums, jau daudzus gadus viņš pētīja arestantu pasauli — paražas, tradīcijas, žargonu — un tīri nemanāmi pats tai visā iedzīvojās, iemīlēja bosikus un iemācījās izprast viņu specifiskos jūtu uzplūdus un dīvainos pārdzīvojumus, kuri viņiem pašiem, starp citu, nešķita ne specifiski, ne dīvaini. Ietekme bija abpusēja — «tā pasaule» savukārt izmainīja pētnieka manieres, valodu un pat izskatu.

Kad Gena noņēma masīvās raga brilles, viņš no zinātņu kandidāta, vairāku «bosiku mūzikas» vārdnīcu un pagaidām nepabeigtās noziedznieku pasaules enciklopēdijas autora pārvērtās vienā no «klaidoņiem», klusā, mierīgā un apdomīgā zonas darbarūķī, nevis kādā lecīgajā vai baklažānā, bet gan «feņu» un «likumus» zinošā grāmatu vīrā. Uz ielas viņam nāca klāt bijušie sēdētāji un uzsāka sarunas, kuras viņš bez grūtībām uzturēja savā paklusajā balsī un nesteidzīgajā pieredzējuša zonas iemītnieka manierē, kurš zina vārda cenu, un, pirms, to pasaka, krietni apdomā. Dažkārt viņi kopā izdzēra pāris kausiņu alus, turklāt Genu vadīja ne vien pētnieka interese, bet ari tīri cilvēciska līdzjūtība pret šo cilvēku izkropļotajiem likteņiem.

Viņa nopietnie pēdjumi īpašu uzmanību nepiesaistīja un rezonansi sabiedrībā neradīja, bet, kad viņš bez sevišķi tālejošiem mērķiem ar pseidonīmu publicēja grāmatiņu ar klasiskās poēzijas tulkojumiem bosiku valodā, negaidīti nāca slava. Par grāmatu rakstīja vietējās un centrālās avīzes, televīzija uzaicināja «Fimu Zigancu» uz vairākiem augsta prestiža raidījumiem, savās labākajās jūtās ievainoti dzejnieki un literatūras kritiķi cildenā sašutumā uzklupa ciniķim, kurš bija uzdrīkstējies noķengāt diženus dzejniekus.

Kā gan citādi! «Keipt vai neķeipt — reku āķis, no kura paliek dumjš kā pāķis! Vai liktenim ļaut sevi izģingāt? Vai labāk pašu noštaukāt…» Šādā interpretācijā Hamleta monologu katrs prātvēders vis nesagremotu.

—   Es taču to darīju joka pēc, — taisnojās Gena. — Protams, lai parādītu, ka «mūzika» — tas nav tikai vārdu sakopojums, bet gan vesela valoda, citādi taču nekāds tulkojums nebūtu iespējams… Bet galvenokārt, lai cilvēki varētu pasmieties. Bet izrādījās,v ka tas guva daudz lielāku ievērību nekā nopietnie darbi. Žēl…

Kad operatīvie darbinieki pārtvēra sevišķi izcili uzrakstītas zīmītes, nesa tās Gēnam, un nebija tāda gadījuma, kad «doķis» vai «pasūtījuma vēstule» paliktu neatšifrēta. Šoreiz Lapsa cēla viņam priekšā lapiņu ar izrakstiem no vecajiem operatīvajiem materiāliem.

—   Vārdnīcās par «šamiļu» neko neatradu, — teica Koreņevs, uz ko Sokolovs atbildēja ar sašutuma pilnu roku vēcināšanu.

—   Vai jūs zināt, kas tās par vārdnīcām? Tās jau nav ne plika graša vērtas! Kad sākās tā atklātība, no NKVD brošūriņām noņēma slepenības grifu, un tā radās pirmās vārdnīcas — divdesmit septītā gada, trīsdesmit otrā… Bet pēc tam visi metās tās pārrakstīt! Tomēr septiņdesmit gadi pagājuši, vesels mūžs, valoda stipri mainījusies, vieni vāndi vispār pazuduši, citi mainījušies, nākuši klāt jauni… Bet šie tik driķelē pēc tām vecajām grāmatelēm! «Ažuvecis — zaglis, kas apmāca jaunatni…» Tagad zagļi par tādu vārdu nazi ribās iegrūdis!

—   Nu un ko teiksi par šito papīriņu? — Lapsa delikāti ievirzīja speciālistu vēlamajās sliedēs.

Gena paņēma rokās kārtējo lapiņu un uzmanīgi izlasīja.

—   Pirmais ir labs «feņas» pratējs, — viņš nolasīja Ščo- kova sacīto. — Jūtams, ka vecais kalums. Vizināties ar ša- miļu — tas ir kaut kas nelāgs… Tūlīt parakšos…

Viņš sāka pārcilāt stiklotajā skapī stāvošos dažādos laikos izdotos krievu valodas vārdnīcu sējumus.

—   Žorika sakarībā… Vai tur bija rakstīts ar lielo burtu?

Lapsa raudzīja atcerēties.

—    Nevarēja saprast… Aiz punkta.

—    Tas nav nekāds vārds. Arī nekāds sīkais huligāns, kā to skaidro vārdnīcās. Tas ir jauns zaglis, gados jaunākais līdzdalībnieks. Vēl saka — gavriks. Vecos laikos tādus sauca par puspuišiem.

Klusumā čaukstēja lapas. Sokolovs šķirstīja vārdnīcas ar tādu pašu azartu, ar kādu Lapsa dzina pēdas, sevišķi, ja medījums jau tuvu. Katram savas medības…

—   Re, kur ir! — Sokolovs uzvaroši pavēstīja. — «Šamiļa» sibīriešu dialektā nozīmē — slota! Vizināties ar slotu — uzkopt zonu. Pēc zeķu ieskatiem — sūdabrāļu padarīšana… Tāds, kurš vizinās ar slotu, godā vairs nekad nebūs, tā arī paliks uz arestantu pasaules zemākajiem pakāpieniem. Bet jūsu autors ir pārliecināts, ka, neraugoties uz to, viņš tam palīdzēs pacelties, tādēļ ka viņa vārdam šai pasaulē ir liels svars.

—   To es sapratu.

—    Bet otrs autors žargonu nepārvalda, tas redzams uzreiz. Turklāt… Viņš runā par kādu gudru līdzdalībnieku. Tik gudru, ka viņi to nav nodevuši. Bet iesauka šim Karūsa!

—   Nu un kas? — Lapsa izbrīnījās. — Vai mazums kādas palamas! Mani, piemēram, saukā par Lapsu!

—    Kā — kas? Lapsa ir pavisam cita lieta… Bet Karūsa ir slikta palama. Par karūsām sauc dzērājus, bezcerīgus aunapieres, kārtības sargus, miličus. Gudru un cienījamu cilvēku tā nesauktu nekad!

Lapsam šķita, ka smadzenēs kaut kas noklikšķ. Rogaļevs strādāja teritorijas uzkopšanā — vizinājās ar šamiļu! Viņš bija pats jaunākais līdzdalībnieks, žoriks! Tātad viņš bija tas, kas sagudroja plānus «Spoku» barvedim, par viņu taisījās «parakstīties» Ščokovs, viņš izdomāja ari mistisko sesto! Tikai neveiksmīgi izraudzījās tam iesauku! Rogaļevs bija bandas smadzeņu centrs un ieroču glabātājs…Viņš bija izauklējis līdz mūsdienām daudzas «Spoku» iezīmes, kuras bija pamanāmas Burvja bandas rokrakstā! Rogaļevs bija saistīts ar Burvi! Vai ari…

Lapsa uzbudināts pielēca kājās.

Vai Rogaļevs pats nav Burvis?!!

— Paldies, Gena, trauks no manis!

Steidzīgi atvadījies no Sokolova, viņš izskrēja laukā, ielēca volgā, ātri iegrūda aizdedzes atslēgu. Apziņā cits aiz cita virknējās jauni fakti, kas apstiprināja viņa versiju.

Burvja vizītkartes ir tieši pārmantotas no «Spokiem»… Pečenkovs, izdomādams neesošo ceturto līdzdalībnieku, mats matā atkārtoja Rogaļeva toreizējo gājienu! Burvim un «Spokiem» ir viens un tas pats noziedzīgais rokraksts!

Motors ierēcās, un Lapsa spēcīgi nospieda gāzes pedāli.

* * *

Notikumi Kislovodskas—Maskavas vilcienā guva plašu ievērību un pat tika aprakstīti centrālajos laikrakstos. Turklāt kādā no publikācijām Trofimovs un Babočkins bija pataisīti par varoņiem, kas drosmīgi savaldījuši satrakojušos huligānus, bet citā par vandaļiem, kas dzērumā sākuši šaut uz pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem. Un, lai gan patiesība, kā parasti, bija meklējama kaut kur pa vidu, krimināllieta turpināja metodiski malt seržantus gandrīz pirms četrdesmit gadiem tapušo formalitāšu un kroņa procedūru birokrātiskajos dzirnakmeņos.

Babočkinu tiesvedības mašīna izspļāva atpakaļ: faktiski viņš bija izturējies pasīvi un, izņemot sasistos šķīvjus, viņam neko nevarēja piesiet. Protams, pietiktu ari ar šķīvjiem, bet šai gadījumā tie līdzsvarojās ar salauztajām ribām, bet ie- sprāgušais sprands pat pārsniedza restorānvagonam nodarītos postījumus. Seržantu atbrīvoja no apcietinājuma, taču lika parakstīties par dzīvesvietas nemainīšanu: neraugoties uz vainu mīkstinošajiem apstākļiem, apsūdzēto sols viņam spīdēja tik un tā.

Trofimovs turpināja cepināties izolatorā — uz visiem lūgumiem mainit drošības līdzekli tika atsacīts, acīmredzot vecākā seržanta personība radīja paaugstinātus draudus sabiedrībai. Par spīti visam, Trofimovs turpināja cīnīties: par vainīgu sevi neatzina, sūtīja uz visām institūcijām sūdzības, meklēja palīdzību miliču arodbiedrībā. Taču neviens nepalīdzēja: pēc masveida izrēķināšanās ar neskaitāmajiem priekšniekiem, kuriem bija kaut kāds sakars ar speckonvoja komandējumu, seržanti kļuva tādi kā mēra slimnieki, viņus momentā atvaļināja no iekšlietu iestādēm un aizmirsa par viņu eksistenci. Par palīdzēšanu tāda skandāla vaininiekiem nevarēja būt ne runas.

No bezmaksas advokāta Trofimovs atteicās, jo tas uzreiz paskaidroja, ka par «pliku paldies» strādā vienīgi muļķi un, ja viņš pat piedalīsies sēdē, tad tikai tādēļ, lai pievilktu ķeksīti, un ne uz kādu palīdzību tur neesot ko cerēt. Sieva neapciemoja ne reizi, un to jau ari varēja saprast: kur tad lai ņem naudu… Agrāk viņa strādāja sanatorijā par vanno- tāju, pēcāk par apkopēju, beigās tikpat kā vairs nebija atpūtnieku un viņu atlaida pavisam. Pēc viņa atbrīvošanas no darba Vaļuša pavisam palika bez līdzekļiem: agonējošajā kūrortpilsētā brīvu darba vietu nebija. Tā ka nekādu paciņu, tikšanos vai aizstāvju. Atlika paļauties vienīgi uz sevi.

—    Lai pasargātu no uzbrukuma, kas apdraud pilsoņu dzīvību vai veselību…

—   Nepareizi. Kas bīstams pilsoņu dzīvībai vai veselībai. Tālāk.

—   Lai novērstu uzbrukumu, kas bīstams milicijas darbinieka dzīvībai vai veselībai…

—    Nepareizi. Kad tiek apdraudēta viņa dzīvība vai veselība. Tālāk.

—     Lai aizturētu bīstamu noziedznieku, aizturamajam mēģinot pārkāpt distanci un iegūt ieroci, bēgot no ieslodzījuma…

—    Stop, stop! Viss aplam! Lai aizturētu personu, kura izdarījusi smagu noziegumu pret cilvēka dzīvību, veselību un īpašumu, kura mēģina bēgt. Tā būs pareizi! Bet distances pārkāpšana vispār ir nākamajā pantā…

Ivans Ivanovičs grozīja rokās apbružātu pildspalvu un lasīja likumu «Par miliciju». Vispirms viņš ierakstīja protokolā Trofimova atbildi, bet pēc tam komentēja to saskaņā ar likuma burtu.

—   Kāda starpība… Vai tad vārdiem ir kāda nozīme! Viņš man klupa virsū, gribēja atņemt pistoli… Bet ar savu liek- šķeri mierīgi varēja pārskaldīt galvu!

—   Tas, ko «varēja», mūs neinteresē. Mūs interesē tas, kas nodka.

Izmeklētājs visumā nebija slikts puisis: attrenca bezmaksas advokātu, atnesa cigaretes, atļāva uzrakstīt Valkai vēstuli, pat apstiprināja pilnvaru un piezvanīja uz finansu nodaļu, lai naudu, kura pēc aprēķina pienācās vecākajam seržantam Trofimovam, izmaksātu viņa likumīgajai dzīvesbiedrei. Viņš neizspēlēja nekādus ļaunus jokus, nepresēja apsūdzēto, nedraudēja iemest viņu kopkamerā un nemēģināja izspiest atzīšanos.

Vienkārši viņš nesaprata jūtas, kas bija vadījušas seržantu toreiz vilcienā, neaptvēra tās nakts zibenīgā ātrumā noritējušā kautiņa apstākļus un apsvērumus, kas bija likuši Trofimovam nospiest gaili. Varbūt viņš nevarēja to saprast, bet varbūt vienkārši negribēja. Galu galā viņa pienākums nebija ielīst katra apsūdzētā ādā, palūk, cik viņam to daudz…

—    Es šāvu, atvairīdams uzbrukumu. Jo tika pārkāpta distance. Lūk, divi iemesli. Es tos nosaucu. Likuma piecpadsmitais pants.

—   Skaidrs. Kā teiksi, tā rakstīšu. Še, paraksties! — Izmeklētājs pagrieza veidlapu, lai Trofimovs varētu izlasīt rakstīto. — Viss pareizi?

—    Pareizi.

—   Nu redzi… Es taču uz tevi ļaunu prātu neturu… Vienkārši ir viens nogalinātais, viens ievainotais, ir krimināllieta. Bet es esmu izmeklētājs. Un man jāizmeklē. Tu stāsti, es pierakstu, bet pēc tam pārbaudu. Visu beigās izlems tiesa.

Izmeklētājs sāka likt papīrus melnā mapē ar rāvējslēdzēju. Šodien viņa sejas āda nebija tik nolobījusies kā parasti.

—   Paklau, Ivan Ivanovič… Žeļeznovodskā ir avotiņš, to dēvē par Skaistuma avotu; ja mēnesi tajā pamazgā muti, tad paliek glīta kā zīdainim.

—   Ko? A… Nē. Tas droši vien ir nolādētais diabēts. Mantoju to no mātes. Tur nekāds ūdens nelīdzēs, mazgā vai dzer cik lien…

—   Vai mana Valka neko nav rakstījusi, varbūt ir zvanījusi?

—    Ne-e… Ja atbrauktu, es tev pat satikšanos atļautu. Manā klātbūtnē, saprotams. Nu labi, uz redzi. Ja sadzejo kādu sūdzību — dod tik šurp. Citādi būs par vēlu, taisos lietu drīzumā nosūtīt uz tiesu.

Ivans Ivanovičs piegāja pie izļodzītajām, salkanā krāsā nokrāsotajām durvīm. Promejot atskatījās, vai nav kaut ko aizmirsis kabinetā. Pratināšanām paredzētā istaba izskatījās gluži kā garena penāļa iekšpuse. Netīri pelēkas sienas, aizrestots logs pie pašiem griestiem, galds ar pieskrūvētiem ķebļiem abās pusēs. Uz viena no tiem sēdēja nomocīts cilvēks saburzītās, nonēsātās drēbēs. Bijušais milicijas darbinieks, bet tagad tukša vieta. Vairāk kabinetā neviena nebija.

—    Pasēdi, es pateikšu, lai atnāk tev pakaļ.

Durvis aizvērās. Parasta lieta: cietumsargu pietrūkst, bet esošajiem ir slinkums lieku reizi pastaigāt, tādēļ vilcinās, lai uz korpusu varētu vest divus uzreiz. Nākas sēdēt un gaidīt. Lai gan cietumā jau tāpat visu laiku jāsēž. Un jāgaida… Pratināšana, panta maiņa, paciņa, tiesa. Bet vairāk par visu gaidi atbrīvošanu. Ir taču laimīgie, kas tiek ārā pret parakstu, drošības naudu… Bet tie ir ašie. Prastos nodzen līdz pēdējam.

Septiņdesmit sestajā mentu kamerā sēdēja slavens advokāts un prokurora vietnieks, katram bija sava skaļā kukuļu lieta, par viņiem runāja radio, atmaskoja avīzēs, bet kas par to? Kad troksnis noklusa, gan viens, gan otrs izspruka ārā pret drošības naudu. Palika seržants, kurš laupīšanas nolūkā bija nožņaudzis taksometra šoferi, leitnants, kurš dzērumā ar savu mašīnu bija nobraucis laulātu pāri, izziņas inspektors kukuļņēmējs, staršina, kas bija tirgojies ar ieročiem, divi no apsardzes, kas bija izvarojuši pa rokai gadījušās sievietes, un dūšīgais atskurbtuves praporščiks, kurš bija līdz nāvei piekāvis kādu klientu. Atbrīvošana viņiem nedraudēja, atlika vienīgi minēt, cik kuram iedos.

Trofimovs šais sarunās neiesaistās, viņš sevi par vainīgu neuzskata un cer uz attaisnojošu spriedumu. Tādēļ sēž kaktiņā un pat ar neauglīgām fantāzijām nespēj nosist laiku. Bet cietumā nevar dzīvot tagadnē, tikai nākotnē vai pagātnē.

Un viņš atceras, cik jauki bija agrāk: pēc darba aizgāja pie Vaļušas, un viņa tam pielaida veselu vannu narzāna, lai biedrs seržants paguļas un atmirkst. Ada uzreiz aplīp ar burbulīšiem un iekšā viss atlaižas, it kā nemaz nebūtu kāvies ar dzērājiem, grūdis aizturētos patruļmašīnas «suņu- būdā», sirdij dauzoties, stāvējis pie durvīm, aiz kurām slēpjas velns viņu zina kas — labākajā gadījumā kāds ar nazi vai cirvi, bet varbūt ar bisi…

Vanna ir milzīga, kādi divi metri, bet kājas var atbalstīt pret resnu koku, ko Vaļuša šķērsām ielikusi; tur jābūt labai acij: kurš augumā garāks, tam tālāk — un atkal otrādi. Viņa nekad nekļūdījās… Tāpat ar temperatūru: sataisīsi par karstu — atpūtnieks brēks kā nelabais, un ir jau arī bīstami, sirds var apstāties; par aukstu — arī slikti, nepatīkami, un atpūtnieks atkal nav mierā. Bet viņa vienmēr trāpīja uz mata, visi viņai pateicās, centās nokļūt tieši pie viņas, dāvināja ziedus, smaržas, konfektes… Vaļuškai darbs patika, viņa mīlēja par to runāt un vēl nesa mājās dāvanas, bet kopuškā visiem skauda: «Atkal Vaļka Trofimova ar puķēm un konfektēm!» Pats gan viņš to nebija dzirdējis, bet sieva tika stāstījusi, piedevām vēl izpušķojusi un attēlojusi, kāda kaimiņienei bijusi seja.

Narzāna vannā ir laba gulēšana, turklāt veselīga: aizdzen nogurumu, muskuļos ieplūst spēks un arī krāniņš vairs nepaliek mierā. Viņš centās pienākt tā pavēlāk, kad visi jau aizgājuši: tad Vaļuša pieslēdza durvis, nometa uzsvārciņu un — pļunkš — plika viņam blakus! Saprotams, kālab… Tikai pusi ūdens vajadzēja izlaist ārā — abi maziņi, noslīkt tādiem nieks.

Pēc tam gāja uz parku pastaigāties, viņš atļāvās iedzert drusku portvīniņa, Vaļuša atkal saldējumu un kafiju…

— Drīz sanatorija sāks būvēt dzīvojamo māju, — viņa, kā parasti, sāka sapņot. — Es jau sen tur strādāju, bet tu esi milicis, tev pienākas visādi atvieglojumi, atnesīsi izziņu vai vēstuli no priekšniecības… Vai tad mums vienistabas dzīvoklīti neiedos?

Trofimovs zināja, ka no visiem atvieglojumiem un izziņām līdz dzīvoklim ir milzīgi tālu, daudzi, dzīvokļu rindā stāvēdami, jau veci kļuvuši. Bet sanatorija ir cita lieta, turklāt, ja tā vēl būvē savu māju… Vaļuša ir medicīnas darbiniece, bet viņš pats milicis. Sanatorijas darbiniekiem taču tādu atvieglojumu nav, varbūt tomēr ies cauri! Cerība bija, un perspektīvas seržantam patika.

Viņam vienīgi nepatika, ka sieva skatās uz plikiem večiem. Lai arī viņa bija maziņa — simt sešdesmit divi centimetri, taču simpātiska, ar labu augumu. Bet te dienā savas trīsdesmit vannas, un vismaz puse — vīriešiem. Tur nu varēja diezgan saskatīties!

—   Tu nu gan esi dīvainis, Vaņ, — sieva smējās. — Es taču sataisu vannu un aizeju, tikai tad viņš noģērbjas un plunčājas! Bet, kad es ieeju paprasīt, kāds ūdens, tad jau neko vairs nevar redzēt, galva vien rēgojas. Un neba jau es tur ko pētu.

—    Bet kad ūdens jālaiž laukā? — viņš iecirtās. — Tu ieej, bet šim pipuks līdz celim! Pati stāstīji!

—  Jā, nudien, tā tas bija! — Vaļuška sasita plaukstas un saspringtiv ieķiķinājās. — Pēc tam meičām stāstīju, bet šīs neticēja! Šitik te garš un baigi resnais! Es pat satrūkos…

—    Kas tad tev tur ko baidīties, — viņš drūmi noteica. — Lai baidās viņa sieva!

Un it kā starp citu ieprasījās:

—    Bet vai tas vecis pats arī bija garš?

Pašu Vaņu mazā auguma dēļ mocīja kompleksi, un viņš domāja, ka garajiem liels ir ari viss pārējais, tātad ari vīrieša lielākais dārgums. Bet, ja jau reiz tā, Vaļuša saskatīsies, viņai sakārosies, un pametis viņu ar galiem!

—   Nemaz jau tik garš nebija, — atbildēja sieva. — Kā mūsu Mihails, varbūt drusku garāks.

Te nu Trofimovam iekšā viss sagriezās. Mihails bija vannu nodaļas vadītājs un sita Vaļai kanti. Gan viņa pati bija kaut ko stāstījusi, gan citi tenkoja. Maza pilsētiņa, cits citu pazīst. Tādēļ jau Ivans centās katru dienu pavadīt sievu no darba, šad tad ieskrēja arī pa dienu, lai šī jūt kontroli. Bet šaubas turpināja viņu krimst: ja nu viņš kādreiz ir novērsies, bet viņa ar Mihailu tikām pa vannu… Cik reižu viņš nebija uzstājis: izstāsti, kā ir, visu piedošu, tikai lai nebūtu vairs tās melošanas! Bet viņa tikai dievojās, zvērēja, pat lēja asaras. Un viņš nomierinājās. Tā ari dzīvoja. Labi dzīvoja!

Bet tad kūrortnieku kļuva arvien mazāk, korpusus vienu pakaļ otram slēdza, Valku pārcēla uz apkopējām, ne vairs ziedu, ne konfekšu, arī dzīvokļa perspektīva izkusa pati no sevis. Viņa kļuva nervoza, nikna, te ar kaimiņieni izķīvējās, te atkal ar viņu. Bet galu galā viss sabruka pavisam…

Piepeši atvērās durvis un aizgaiņāja Trofimova drūmās pārdomas. Viņš pielēca kājās, domādams, ka atnācis cietumsargs, taču uz sliekšņa stāvēja labi ģērbies cilvēks ar asiem sejas vaibstiem un pašpārliecinātu skatienu. Viņš jau to kaut kur bija redzējis… Nudien! Viņš ar partneri bija rādījis čečenu kaujinieku fotogrāfijas. Izmeklētājs arī viņu pieminēja: apakšpulkvedis, bet uzvārds…

—    Nu, čečenus noķērāt?

Cilvēks jau bija grasījies aizvērt durvis, bet nu viņa skatiens fokusējās uz seržantu.

—    Ops! Tu vēl tupi tepat? Es domāju, būsi izsprucis pret parakstu!

«Koreņevs,» Trofimovs atminējās. Viņam bija laba atmiņa.

—   Nekādi ne, biedri apakšpulkvedi. Trīs reizes rakstīju, gan uz tiesu, gan uz prokuratūru… Visi noraida.

«Nojūgušies!» nodomāja Lapsa. «Seripovam paraksts, Pe- čenkovam paraksts, bet šito te marinē! Bet varbūt viņi bandītus speciāli laiž ārā, bet mentus tupina iekšā? Kas gan tā, ellē, par likumību?!»

—  Tu nesaskābsti, turies! Dzīvē visādi gadās, es arī šeit septiņdesmit sestajā kamerā esmu atpūties…

—   Ja?! — Trofimovs salēcās.

—   Man iegrieza sešus gadus, no tiem astoņus mēnešus es nolauzu speczonā Ņižņijtagilā. Bet, kā redzi, attaisnoja pilnībā, reabilitēja un atjaunoja darbā iekšlietu iestādēs.

Lapsa izņēma paciņu dārgu cigarešu un nolika uz galda.

—    Ņem. Un atceries, tu neko neesi izdarījis; ja par tādām lietām tiesā, tad mani vispār vajadzētu šaut nost! Un ne jau tikai mani, pusi operu… Varbūt ne pusi, te es drusku pāršāvu pār strīpu, bet ceturto daļu noteikti!

Seržanta acīs iemirdzējās cerība. Vairāk par visu to taču spārno kāds uzskatāms piemērs. Ja slimais ierauga cilvēku, kurš atkopies no tādas pašas slimības, tas vien jau dāvā viņam dzīvotgribu.

—   Tikai muļķis biji, ka sadzēries. Būtu skaidrā, vispār nekas nenotiktu! Taču par dzeršanu nemēdz tiesāt. Izmešanu no orgāniem gan tu esi godam nopelnījis. Bet tiesāt nav iemesla. Viņi tīšām sagrūž dzeršanu un šaušanu vienā katlā — lai nodrošinātos… Bet vajag nošķirt: disciplināro pārkāpumu vienā plauktiņā, bet tiesiski attaisnojamu rīcību atkal te — otrā plauktiņā…

—    Kas tad nu tur ies daudz šķirt? Priekš advokāta nav

»

piķa; tas, kurš bez maksas, negrib strādāt, izmeklētājs saka — visu izšķiršot tiesa… Bet es tikai sēžu…

Tagad visa seržanta cerība bija vērsta uz Lapsu; kaut gan tas bija ļoti aizņemts un durvis virināja, tikai meklēdams brīvu kabinetu, tā vienkārši pagriezties un aiziet viņš nespēja.

—    Saki, ka nav kam šķirt…

Koreņevs apsēdās uz izmeklētājam domātā ķeblīša un kļuva domīgs. Viņš uzskatīja, ka bezizejas situācijas nepastāv, un, kā likums, vienmēr atrada izeju.

—   Tūlīt kaut ko izdomāsim…

Jau pirmie izdomas zobratiņu apgriezieni Lapsas attīstītajās smadzenēs rada risinājumu. Viņš izņēma mobilo telefonu un uzspieda operatīvās nodaļas numuru. Atsaucās Vološins.

—   Paklav u, Ļoša, ieej manā kabinetā, atrodi uz kalendāra paliktnīša Čekuldajeva vizītkarti un nodiktē viņa telefonu.

—   Ikurāt grasījos tev zvanīt, — Vološins satraukti atbildēja, — par tevi ļoti interesējas Personiskās drošības dienests. Koļerova sakarībā.

Lapsas pakrūti sažņaudza netīkams aukstums.

—   Viņi bijuši izolatorā un pacēluši visus dokumentus… Pēc tam aizbrauca pie Apresjana, un viņš pateicis, ka tu lūdzi uzrakstīt atsevišķo uzdevumu ar atpakaļejošu datumu, it kā operatīvās interesēs. Vai nav kuņa?!

—    Vai viņš pats piezvanīja?

—    Nē, puiši no Nahičevānas nodaļas. Es tev pēc tam pastāstīšu.

Gadās, ka cilvēku tā piespiež pie sienas, ka viņš padodas, bet pēc tam nožēlo, bet te ir pavisam cita lieta — pats izpļurkstējās, draņķis tāds!

—   Vai vēl kas?

—   Tas viss.

—   Atrodi Čekuldajeva telefonu un pārzvani.

Nospiedis atvienojuma pogu, Lapsa nolika telefonu uz netīra, neķītriem vārdiem un nepieklājīgiem zīmējumiem apskribelētā galda un sastinga bažīgās pārdomās.

No kurienes tas vējš pūš? Kādēļ PDD interesējas par Koļerovu? Kā viņi vispār uzzināja par šo atgadījumu? Visi jautājumi atrisināti, problēma nobīdīta malā, spēku, kas būtu ieinteresēti turpmākā noskaidrošanā, nav! Bet, ja jau reiz ir interese, tad ir arī spēki; kāds visai mērķtiecīgi raka viņam bedri! Kādā sakarībā?

Smadzenes kā dators izsijāja variantus, kuru nemaz nebija tik daudz, un visi atkrita viens pakaļ otram. Izņemot acīm redzamo. «Zelta loks». Tas, kurš var dot pavēles ENAN un nodokļu policijai, vienā mierā spētu uzrīdīt nepaklausīgajam operām arī PDD. Cita izskaidrojuma nebija.

—    Vai jums arī nepatikšanas? — Trofimovs lauza nomācošo klusumu.

Lapsa atjēdzās. Seržants tic viņa visspēcībai un paļaujas uz to. Cilvēkam, kuram tic, nedrīkst būt nepatikšanu. Pat ja jau rit viņš pats varētu nokļūt tai pašā septiņdesmit sestajā kamerā.

—   Kuram gan to nav? — viņš mundri atbildēja. — Tāpēc jau problēmas pastāv, lai tiktu risinātas.

Zvana muzikālie treļļi izjauca uzsākto dialogu. Vološins nodiktēja numuru.

—   Bet vārds un tēvvārds? — pavaicāja lapsa, pierakstīdams noplēšamajā bloknotā.v — Paldies.

Pēc brīža viņš sazvanīja Čekuldajevu. Tas atbildēja ļoti liela un svarīga priekšnieka balsī, kurš piedevām ir arī bezgala aizņemts. Bet, kad Lapsa stādījās priekšā, tonis acumirklī mainījās. Tagad ar viņu runāja parasts lāga vecis, ļoti draudzīgi noskaņots pret apakšpulkvedi Koreņevu un pilnīgi gatavs sniegt jebkura rakstura pakalpojumus.

—       Atminējos jūsu solījumus, Viktor Fomič. Vienam manam paziņam ļoti nepieciešama kvalificēta aizstāvja palīdzība. Taču viņam nemaz nav naudas. Jūs jau mani saprotat?

Koreņevs attālināja klausuli no auss un pamāja. Seržants pārliecās pāri galdam un saspicēja ausis.

—    Kāda nauda, Filip Mihailovič, par ko jūs runājat! — Čekuldajevs izklausījās viegli aizvainots, it kā to vien darītu, kā strādātu par velti. Lapsa nomanīja, ka viņa vārdu un tēvvārdu advokāts zina no galvas.

—   Vai jūsu pazina ir apciednāts? -Jā.

—    Ludzu, pasakiet viņa uzvārdu un pantu.

—  Trofimovs, bet pantu viņam vesela buķete. Viena slepkavība, viens slepkavības mēģinājums, varas pilnvaru pārsniegšana…

—    Vēl ļaunprātīgs huligānisms, — seržants čukstēja priekšā, bet Lapsa atgaiņājās — sīkumi šoreiz nevienu neinteresēja.

—    Saprotams, tā ir izmeklēšanas versija…

—    Protams, protams. — Pēc advokāta toņa bija noprotams, ka izmeklētāja versijas ir tādi nieki, kurus nemaz nav vērts ņemt vērā. — Rīt pat es apmeklēšu jūsu paziņu un mēs kopā apspriedīsim aizstāvības līniju. Es domāju, ka vajadzētu sākt ar drošības līdzekļa maiņu.

—    Viņam jau vairākas reizes atsacīts.

Čekuldajevs neiecietīgi ieķiķinājās.

—   Tagad mēs palūgsim kopā. Bet es jau nu protu pārliecināt cilvēkus.

Jā, bandītu advokāts bija par sevi ļoti augstās domās, un šī pārliecība turējās stiprās pozīcijās.

—    Paldies.

—    Nav pateikšanās vērts. Ceru, ka mēs vēl ne vienu reizi vien auglīgi sadarbosimies.

Ceri vien, neviens tev to nevar liegt.

Trofimovs manāmi atdzīvojās.

—   Pagaidiet, vai tas ir tas Čekuldajevs?! — viņš pēkšņi attapās. — Tas slavenais aizstāvis! Cietumā to vien dzird: Čekulda to, Čekulda šito! Tas bija viņš, kurš izpestīja divus manus kameras biedrus! Viņa takse ir simt dolāru stundā. Vai tiešām viņš ķersies klāt par baltu velti?

—   Tu taču dzirdēji, — atbildēja Lapsa. Šobrīd viņš nespēja dalīties seržanta priekos, jo pārāk nomāca paša rūpes. — Domāju, ka tagad viss ies uz labo pusi…

Viņš ielika telefonu kabatā un piecēlās.

—    Kā iet pa kameru? Varbūt gribi vienvietīgo?

Trofimovs paraustīja plecus.

—   Ta nē. Pagaidām viss daudzmaz normāli.

—   Nu labi!

Lapsa sniedza roku, un cerību spārnotais seržants no visas sirds to paspieda.

Izlīkumojis pa samudžinātajām ejām, pēc pāris minūtēm Lapsa iegāja operatīvās daļas priekšnieka kabinetā. Druknais sirmgalvis apakšpulkvedis Starikovs atrāvās no kaudzes ar slepenības zīmēm marķētu dokumentu un smagi uzslējās no krēsla.

—   Trakonams, — viņš noteica sveiciena vietā. — Viens idiots pakaras, citu izņem pakaļā, bet es tas vainīgais! It kā es šo būtu pisis! Bet sieviešu spārnā jauna cietumniece kļuvusi grūta, atkal komisija: kā gan tas noticis? Tā arī notika! Kā tad tas parasti notiek?

Lapsa saprotoši pamāja. Teorētiski ir daudz iespēju. Starikovs labprāt norakstītu vainu uz izmeklētāju — viņš taču neatbild par to, kas notiek izmeklēšanas kambaros. Pat ja gadās izmeklētāja sieviete — arī tad var rast izskaidrojumu: atvedusi apsūdzētās vīru vai draugu, atstājusi kabinetā vienatnē uz piecpadsmit minūtēm. I>ai tādējādi atalgotu apsūdzēto par labu uzvedību un vaļsirdīgu atzīšanos. Taču tas neizklausās diez cik ticami. Drīzāk jau apaugļošanā vainojams kāds no ērzeļiem kontrolieriem vai arī kāds no operiem, Starikova padotajiem. Bet visdrīzāk vaina meklējama nevis kāda personiskajā miesaskārē, bet gan dienesta interesēs: skuķi iegrūduši kādam no zekiem, kurš piesaistījis operatīvās daļas interesi, jo par sievišķi šie gatavi uz visu. Vai apbalvojuši kādu aģentu. Bet varbūt viņa pati ir aģente un apbalvošana bijusi abpusēja…

—   Nu pie velna šito bardaku, vasarā rakstīšu atlūgumu!

Cik Lapsa atcerējās, Starikovs vienmēr bija žēlojies un

draudējis ar atvaļināšanos. Tikai agrāk aizbildināja to ar izdienas un pensijas vecuma neesamību, tagad, kad ir viens, ir otrs jau kabatā un nekam nevajadzētu viņu šeit saistīt, brīvs putns — laidies, kurp acis rāda, viņš bija pasācis atiikt atvaļināšanos no vienas sezonas uz otru. Patiesībā apakšpulkvedis bija tā ieaudzis specifiskajā nebrīves pasaulē, ka nespēja bez tās vairs dzīvot. Ja trīsdesmit gadus nākas staigāt pa restotām durvīm piebāztu gaiteņu labirintu, gluži kā ar mikroskopu pētīt stāvgrūdām cilvēku miesas piebāztu kameru dzīvi: apsūdzētos, notiesātos, tranzītniekus, slaukt informāciju, vērpt operatīvo kombināciju intrigas, uzmest visiem «kambariem» smalku ziņotāju tīklu, raustīt neredzamus diedziņus, lemt cilvēku likteņus, būt par pusotra, divu tūkstošu dvēseļu viszinošu un visvarenu valdnieku, bet pēc tam kļūt par parastu, nevienam nevajadzīgu pensionāru, skaidrs, ka ilgi vairs nevilksi.

—    Man pie jums darīšanas, Ivan Nikonorovič. — Lai velti netērētu laiku, vajadzēja uzreiz ķerties vērsim pie ragiem.

Starikovs neapmierināti nopūtās. Viņam patika izvaima- nāties līdz galam, taču pēdējā laikā šis process kļuva nepieklājīgi ilgs.

—    Klāj vaļā.

—    Pie jums ir tāds Pečenkovs. Vajag viņam iegrūst zīmīti. — Lapsa pasniedza papīra lapiņu.

—    Depeša, depešiņa, — likdams uz acīm brilles, nodziedāja Starikovs. Viņam patika operatīvais darbs, un šobrīd viņš manāmi atdzīvojās. — Paskatīsimies, ko tu tur esi sadzejojis…

Uz lapiņas, Lapsam diktējot, Vaļera Popovs bija uzrakstījis: «Par savu garo mēli tu tiec notiesāts uz nāvi. Burvis.»

Operatīvās daļas priekšnieks divreiz pārlasīja zīmīti.

—    Vai tiešām tu esi uzodis Burvi? Man pārvaldē jau visas ausis piezvanījuši, sūta vienu uzdevumu pakaļ otram: prasa par Burvi jebkuru informāciju!

—   Nezinu, — atbildēja Lapsa. — Varbūt esmu, bet varbūt tukšs numurs. Bet papīrs jānodod šodien. Visticamāk, ka jau rīt viņu atbrīvos.

—    Saprotu, saprotu. — Ieskatīdamies priekšā noliktajā izmitināšanas žurnālā, Starikovs ņēmās zīmēt noplēšamajā kalendārā kaut kādu shēmu. Viņu ne sevišķi interesēja zīmītes saturs un tās nozīme Lapsas kombinācijā, tāpat neinteresēja gaidāmās Pečenkova atbrīvošanas iemesli: to visu viņš uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Viņam likās svarīgi taktiski pareizi nodot depešu adresātam.

Operatīvās daļas priekšnieks beidza zīmēt, kritiski nopētīja savu veikumu un piezīmēja vēl kādu līniju.

—   Tā būs labāk, — viņš apmierināti noteica un paaicināja Koreņevu tuvāk. — Palūk, kā tas viss izskatīsies: Pečenkovs mums sēž sešdesmit trešajā, bet četrdesmit sesto mēs ikurāt taisāmies dezinficēt, turienes ļaudis izmitinām kur nu kuro… Vienu cilvēku es caur pagaidu kameru nosūtīšu uz sešdesmit trešo, bet tur tieši ienāk etaps no īslaicīgās aizturēšanas izolatora, un tad viņam pa kluso iegrūdis tavu zīmīti. Skaisti, vai ne?

Starikovs plati smaidīja.

—   Ne gailis pakaļ nedziedās. Turklāt, ja viņš jau rit dodas prom, nebūs kam meklēt kaški.

Nekā skaista tik primitīvā kombinācijā Lapsa nesaskatīja, taču priecīgi atsmaidīja un apmierināti palocīja galvu.

—    Vareni. Un vēl… Man gribētos zināt, kad viņš nāks laukā. Rīt sazvanīsimies un precizēsim laiku. Bez manis viņu laukā nelaidiet.

Apakšpulkvedis saprotoši pamirkšķināja.

—     Gribi «piešūt asti»? Gudri, malacis. No sākuma ie- grūdīsi viņam pakaļā šito īlentiņu un tad paskatīsies, uz kurieni šis skries! Vai ne?

Lapsa nenoteikti pamāja, tādējādi nenoliedzot sarun- biedra attapību, taču arī viņa minējumus neapstiprinot, kas sakarā ar konspirāciju bija pašsaprotama lieta.

—    Un vēl kas…

Koreņevs pieliecās pie opera spalvainās auss un ierunājās konfidenciālākā tonī:

—   Mani apcēluši tie no PDD. Man jāpiestrādā pie viena cilvēciņa, lai šim neienāktu prātā mani nodot. Viņš ir tepat pie jums, uzvārds Gromovs.

Operu solidaritāte ir vispārzināma lieta, tāpat viņiem kopēja nepatika pret Personiskās drošības dienestu. Starikovs savā krēslā bezmaz salēcās.

—    Es viņam pautus noraušu! Te komandēju es, nevis

PDD. Tūlīt izsauksim un paskaidrosim, ka nav svarīgi, cik ilgi tu sēdi, bet gan — kā tu sēdi… Domāju, viņš sapratīs.

Arī Lapsa par to nešaubījās.

—   Ja kas, zvaniet, būšu darbā.

* * *

Kad Koreņevs atgriezās RONAP, viņu jau gaidīja.

—    Ieejiet pie ģenerāļa, apakšpulkveža kungs, — teica dežurants, un Lapsas asā intuīcija uzreiz sajuta ko nelāgu.

Pie Kolorādo Vaboles sēdēja divi cilvēki. Vienam bija ap četrdesmit, savulaik viņš strādāja par operu Oktobra rajona nodaļā. Dažas reizes viņi bija sastapušies sakarā ar saistītām lietām, bet tad viņš kaut kur nozuda. Otrs pavisam jauns — tā ap divdesmit septiņi, Lapsa tādu nekad nebija redzējis.

—    Pie jums atnākuši, — Nirkovs oficiāli pavēstīja. Redzams, viņš jutās neērti.

—   Apakšpulkvedis Zimins no Drošības dienesta pārvaldes izmeklēšanas nodaļas, — stādījās priekšā vecākais un, kā pieklājas, uzrādīja apliecību. Liii gan pat muļķim skaidrs — bijis šis kāds sūdbumbulis, tad jau izgāzies pie RONAP priekšnieka nesēdētu un vispār nedktu ielaists ēkā.

—   Bet šis ir vecākais leitnants Hmeļnovs, — apakšpulkvedis norādīja uz kolēģi.

—    Labs uzvārds, — Lapsa paslavēja un tai pašā mirklī sevi par to norāja: operus, izmeklētājus un pārbaudītājus labāk nekaitināt.

—  Apakšpulkvedis Koreņevs, RONAP operatīvās nodaļas priekšnieks, — nostājies miera stājā, viņš stādījās priekšā pēc reglamenta. Vabole neapmierināti pakratīja galvu, redzams, viņš domāja, ka Lapsa māžojas.

—    Dosimies uz jūsu kabinetu, — ne īsti ierosināja, ne īsti pavēlēja Zimins un pagriezās pret Nirkovu. — Biedri ģenerāl…

—  Jā, jā… — Vabole negribīgi piecēlās. Apskates procedūrā jāpiedalās arī pārbaudāmā tiešajam priekšniekam.

Kabinetā Lapsu palūdza atvērt seifu, vecākais darbinieks rakņājās tajā, bet jaunākais ņēma priekšā galda atvilktnes. Operi zina, ka viņus katru mīļu bridi var izkratīt, tādēļ bīstamajās vietās neko «karstu» neglabā. Rajona nodaļā slēpjamos materiālus parasti nobāž aiz radiatoriem vai aiz seifa. Lapsas limenī dokumenti vairs nav jāslēpj, bet, ja gadītos kas svešai acij slēpjams, viņam «Zelta lokā» bija personiskais seifs un droša slēptuve Kreisā krasta mežā.

Un tomēr viņš jutās nelāgi. Visi operi jūtas manīgi un viltīgi, taču, kad tiem nopietni ķeras klāt, katrā ziņā kaut ko uzrok. Neiešūtus aģentu ziņojumus, kādu patronu vai anašas radziņu.

—   Kas tas ir? — bargi noprasīja jaunais, pētīdams kādu lapiņu. lapsam aizrāvās elpa.

—    Parādiet tuvāk, nevar saskatīt…

Uh… Viņš uzelpoja.

—    Meklēšanas pasākumu plāns «Trases» lietā.

—    Kādēļ tas neglabājas seifā?

—   Tas nesatur slepenas ziņas.

—   Tik un tā!

—    Labi, ielikšu seifā.

—   Bet kas tas? — Tagad vecākais vērīgi šķirstīja skolēnu burtnīciņu. ,

—  Tur sarakstīts, cik kurš nodevis. Sakarā ar dzimšanas dienām, papīrnaudu, sīceni.

—    Kādēļ tā atrodas seifā?

—    Naudas dokuments.

—   Tik un tā!

—    labi, izņemšu.

Lapsa paskatījās uz Nirkovu. Tas nemanāmi piedraudēja ar dūri.

Pēc četrdesmit minūtēm rakņāšanās bija galā. Nekas aizliegts vai tāds, kas kompromitētu apakšpulkvedi Koreņevu, netika atrasts. Kolorādo Vabole aizgāja manāmi apmierināts.

Taču beidzies bija tikai pirmais cēliens.

Nu Zimins apsēdās kabineta saimnieka krēslā, Hmeļ- novs — pie mazā galdiņa, bet Lapsu nosēdināja maliņā uz īpaši novietota krēsla. Sākās pratināšana. Jautāja vecākais, jaunākais rakstīja protokolu.

—   Vai pazīstat tādu Koļerovu?

—       Jā, viņš nonāca redzeslokā kā noziedzīgas autoritātes kontaktvīrs, es raudzīju ar viņu strādāt, taču rezultātu nebija.

—    Viņš tiek turēts aizdomās par divkāršu slepkavību. Tikko iznācis no izolatora, nodūra divus gabalus.

—   Nelietis! Nevajadzēja viņu laist ārā. Taču trūka pierādījumu…

Lapsa raudzīja kaut ko atcerēties par bijušo kolēģi, taču veltīgi. Neko neaizmirstamu pēdu dzīšanas jomā Zimins nebija paveicis. Sevišķi agresīvi viņš neuzvedās, vienkārši darīja rutīnas darbu, taču bija jūtams, ka instrukcijas «šito Koreņevu kārtīgi piežmiegt» viņš saņēmis. Bet jaunais lūr tīri nikni, un diezin vai tas ir tādēļ, ka viņš atļāvās pajokot par tā uzvārdu, drīzāk tas tiešām uzskata viņu par sociālās — vai kā viņu tur tagad sauc — likumības grāvēju, kurš apkauno miliča mundieri.

—   Kā jūs viņu atradāt un pamatojoties uz ko ieslodzījāt izolatorā?

—   Viņu savā liecībā pieminēja kāds no apsūdzētajiem, uzvārdu vairs neatminos…

—    Gromovs?

—   Iespējams. Koļerovs esot bijis viņa līdzdalībnieks atklātā zādzībā… Līdzdalībnieku vajadzēja noskaidrot, bet, tā kā viņš it kā pazinis Klibo, izmeklētājs atsevišķo uzdevumu adresēja man, jo mūsu nodaļa nodarbojas ar organizētajām noziedznieku grupām un mums zināmi noziedzīgo autoritāšu sakari. Es viņu atradu un aizturēju. Arī tas ietilpa uzdevumā.

—    Izmeklētājs Apresjans gan stāsta savādāk…

Lapsa paraustīja plecus.

—    Ko jūs par to teiksiet?

—    Es nezinu, ko stāsta viņš, bet atsevišķais uzdevums ar viņa parakstu ir jūsu priekšā.

—  Viņš teica, ka jūs esat lūdzis viņu to uzrakstīt. Turklāt ar atpakaļejošu datumu.

—     Es? — Lapsa bija pārsteigts. — Kādēļ? Vai pašam trūkst darba, lai vēl darītu svešu? Būtu meklējis pats! Un galu galā — vai tad es esmu viņa priekšnieks? Viņš ir izmeklētājs — procesuāla persona! Ko viņš raksta, tas man jāpilda. Vai tad es varu viņam kaut ko pavēlēt? Un vēl kaut

\

ko pretlikumīgu? Ja es piepeši sadomātu vērsdes pie viņa ar tādu stulbu lūgumu, viņš pasūtītu mani vienu māju tālāk, un ar to viss būtu cauri!

—   Ņemiet vērā, ka pašlaik mūsu cilvēki pradna Gromo- vu! — iejaucās Hmeļnovs.

—     Ļoti labi, — Lapsa paslavēja. — Viņš pastāstīs, kā viss patiesībā notika.

Hmeļnovs uzvaroši pasmaidīja.

—   Tieši tā. Kā viss notika patiesībā. Tādēļ ka viņam piemēros arī pantu par narkotiku glabāšanu. Un tagad viņam vairs nebūs nekāda iemesla jūs aizbildināt!

«Malacis puika,» Lapsa nodomāja. «Galva viņam strādā. Tikai vēl zaļš. Vēl nezina, ka nav svarīgi, cik tu sēdi, bet — kā tu sēdi… Un Cerberu nepazīst…»

Bet skaļi teica:

—   Nesaprotu, kādā sakarā jūs minat narkotiku glabāšanu, bet mani aizbildināt viņam tiešām nav iemesla. Lai aizbildina līdzdalībnieku, to tur… Koļerovu!

Zimins iekāsējās, saukdams jauno pie kārtības.

—    Mums ir informācija, ka Koļerovs ir jūsu aģents.

Tada informācija nekur nevarēja būt atrodama. Tikai vērojumi un minējumi.

—    Kas par niekiem! Kālab tad man vajadzētu sēdināt viņu izolatorā? Turklāt to var vienkārši pārbaudīt!

—    «Kabatas aģents», — Zimins paspīdēja ar operatīvā slenga zināšanām. — Jūs dokumentos viņu neuzrādāt.

—   Kā tā var? — Lapsas pārsteigumam nebija gala. — Ja man ir kāds informators, tad es viņu dokumentēju, līdz ar to paaugstinot rādītājus. Kāda jēga slēpt? Tas pats būtu, ja es nevienam neko neteiktu, kad būtu atklājis noziegumu!

Te nu pat Ziminam bija jāpasmaida.

—   Ir informācija, ka arī jūsu morālais veidols tāds aplu- pis…

—   Jā, diez kas nav! — atkal iejaucās jaunais.

Lapsa saausījās. Vai tiešām arī par Meitēnu uzoduši? Kāds brīnums…

—   Nezinu, par ko jūs runājat. Partijā no jauna iestāties es negrasos, bet bandītus mans morālais veidols pilnībā apmierina. Viņiem pašiem vēl nejaukāks.

—   Kāda ir jūsu saikne ar banku «Zelta loks»? — Zimins mainīja tematu.

—    Vienbrīd es tur strādāju drošības dienestā. Pašlaik nekādas. Tāpat vecas draudzības vārdā iegriežos padzert tēju, papļāpāt.

—   Arī uz ENAN gājāt vecas draudzības vārdā?

—    Nē, tur bija cita lieta… Bandīti uzmācās bankai, bet tad piepeši ENAN atsavināja dokumentus. Es dabūju zināt un nolēmu painteresēties, vai tur nav kāda saistība. Paši zināt, cik mūsu vidū nodevēju…

Zimins un Hmeļnovs spīdzināja Lapsu vairāk par stundu. Taču nekādu konkrētu faktu viņu rīcībā nebija, bet uz viņu jautājumiem varēja atbildēt kaut piecos dažādos veidos. Lapsa izvēlējās pašus nekaitīgākos izskaidrojumus. Promejot jaunais izteiksmīgi noteica:

—   Koļerovs izsludināts meklēšanā, viņa fotogrāfijas izdalītas visam personālsastāvam, daktilokarte ir katrā rajona nodaļā. Agri vai vēlu viņu noķers…

«Ķer uz muļķa?» Lapsam gandrīz paspruka, taču viņš savaldījās.

—    Un tad viņš pastāstīs daudz interesanta.

—    Es ceru, — Lapsa pieticīgi atbildēja.

—    Mēs vēl tiksimies. Un ne vienu reizi vien.

—   Ar lielāko prieku…

Drīz pēc viņu aiziešanas Lapsu izsauca Vabole. Viņš bija sadrūmis un norūpējies.

—    Kam tu maisies pa kājām? — viņš tieši noprasīja.

—     Daudziem, — apakšpulkvedis vaļsirdīgi atbildēja. — Pēdējā laikā pat Ziemelis uz mani sapūties.

—   Tu man te muļķi nemētā. Man zvanīja Kramskojs — ar tevi nav apmierināti tie, no pašas augšas. No Administrācijas. Piesedz kriminālas bankas, bāz degunu svešās darīšanās. Kramskojam kāds pačukstējis, ka Hondačevs mums taisīja remontu. Es skaidroju: sak, sponsors, tagad visi tā dara, budžeta finansējuma taču nav. It kā pats nu nezinātu. Tikai šobrīd slikti noskaņots. Kas tas par sponsoru, saka, viņš jums remontu, bet jūs viņam «jumtu» — tādas lietiņas citādi sauc!

Vabole klusēja, ar pirkstiem brītiņu bungodams pa galdu.

—  Visa jezga ir tās bankas dēļ — piemini manus vārdus! Bet viņi tagad rakņājas, lai par tevi kaut ko atrastu. Un atradīs, vari būt pārliecināts. Neviens nav svētais…

lapsa jutās stipri saguris. Galvā dunēja, viņu vienlaikus mocīja izsalkums un nelabums.

—    Tad man rakstāt atlūgumu? — viņš visā nopietnībā noprasīja.

Vabole nopētīja operatīvās nodaļas priekšnieku. Spriežot pēc visa, pašlaik viņš neblefoja un nejokoja. Gan jau postā neaizies. Iekārtosies tai pašā bankā vai arī konsultēs bandītus. lai gan tas nav viņa raksturam.

—   Pagaidām nesteidzies, — viņš beidzot teica. — Tikai esi ļoti akurāts. Tagad tev lūrēs uz nagiem. Ej strādāt!

—    Paldies! — Lapsa stalti pagriezās un izgāja. Nirkovs pavīpsnāja. Koreņeva valodā šis žests nozīmēja to pašu, ko augšup pastiepts amerikāņu kinovaroņa vidējais pirksts. Tikai nevarēja piesieties!

Lapsa vēl nepaguva lāgā atgriezties savā kabinetā, kad aiz viņa iedrāzās Popovs, Vološins un Huzarovs.

—    Nu kā ir, šef? Kas par desām?

—     Grib sēdināt iekšā, — pirmajā karstumā Lapsa atstāstīja sarunu ar Nirkovu. — Rakņājas pēc kā kompromitējoša. Kam man šis vellarats vispār vajadzīgs? Vai nu nevarēšu atrast kādu darbiņu par diviem miljoniem vecajā naudā?

—    Nu tās jau ir galējības, — piemetināja Huzārs.

—   Kādas galējības? Es jau taisījos rakstīt atlūgumu! Esmu noguris, apnicis… Pauris sāp…

—    Bet kas aiz tā visa stāv? — painteresējās Vološins.

—    Velns viņu zina! It kā pats Kramskojs esot zvanījis Vabolei. Teicis, ka Administrācijā nav ar mani mierā. Bet vai ar Oļegu Vasiļjeviču Kalašņikovu ir apmierināti? Un ar Ivanu Ivanoviču Starovu? Vai Huseinovu Husein-ogli? Un ar Burvi? Ar visiem ir apmierināti, tikai ar Koreņevu nav! Varbūt ari man iet bandītos? Tad sāks cienīt…

Iezvanījās iekšējais telefons.

—   Biedri apakšpulkvedi, vai Popovs ir pie jums? — atskanēja dežuranta balss. — Pie viņa atnācis apakšpulkvedis

Vikentjevs no Iekšlietu pārvaldes. Rakstīt caurlaidi vai viņš pats ievedīs?

—    Labi. — Lapsa nolika klausuli.

—   Vaļera, pie tevis apakšpulkvedis Vikentjevs, ej sagaidi.

Uzvārds Lapsam bija pazīstams. Tikai viņš nevarēja atminēties, kādā sakarībā.

Popovs pārvērtās sejā.

—    Kur viņš ir?

—    Es jau teicu, tepat pie caurlaides. Raksti caurlaidi, un es parakstīšu vai ej sagaidi!

Majors steidzīgi izgāja.

—    Bet es, veči, esmu galīgi beigts. Tagad aizbraukšu pagulēties, atjēgšos, bet vakarā atgriezīšos. Tad mēs ar Valku aizskriesim uz slimnīcu pie Ziloņa.

Jau iedams uz mašīnu, Lapsa atcerējās, kādā sakarā bija dzirdējis Vikentjeva uzvārdu. Viņš bija ļoti labi informēts cilvēks un ievāca ziņas pašos tumšākajos un slepenākajos noziedzīgās un ne jau tikai noziedzīgās pasaules kaktos. Viņš bija dzirdējis arī par lietām, kuras neiesvaidītajiem liegts dzirdēt. To skaitā par speciālo grupu «Fināls». Un Vikentjevs it kā šo grupu vadīja. Nekādu dienesta darīšanu ar Popovu viņam nevarēja būt, ari nekādi draugi vini nebija.

Tātad… Tātad? Tātad!

Tas izskaidroja dīvaino naida uzplaiksnījumu, par kuru bija stāstījis Huzārs!

Trakas lietas!

Lapsa sēdās pie stūres un brauca mājās nosnausties. Bet tajā pašā laikā Vaļera Popovs savā kabinetā sarunājās ar solīdo zilacaino apakšpulkvedi.

—   Kas tur sevišķs? — cenzdamies neskatīties acīs, bubināja Vikentjevs. — Tagad tādas lietas notiek, ka tas šķiet tīrie nieki… Piemēram, Soloņiks, profesionāls slepkava, pats bīstamākais nezvērs, cik cilvēku nav apslaktējis, mūsējos vien veselu lērumu, bet nez kā izbēga no cietuma. Vai tu tici, ka viņš pats izbēga?

—    Vai jums visiem galīgi prāts dirsā?! — iebļāvās Popovs. Vikentjevs skaitījās grupas vadītājs, un, kamēr par pirmo numuru strādāja Ivans Aleksejevičs Romovs, tā tas arī bija — aksakals tikai nospieda gaili. Bet pēdējā laikā gaisotne bija mainījusies. Bez izpildītāja visai pārējai grupai, vadītāju ieskaitot, nebija ko darīt, tādēļ komandēja Vaļera, bet Vikentjevs kļuva par tādu kā viņa vietnieku organizatoriskos un saimnieciskos jautājumos. Un bez Popova piekrišanas realizēt ģenerāļa plānu nebija iespējams.

—    Kas gan viņš par Iekšlietu pārvaldes priekšnieku, ja varēja kaut kam tādam piekrist? Viņam taču būtu jārūpējas par kārtību, jānodrošina likumība, bet viņš piedāvā laist brīvībā maniakālu slepkavu! Tomēr vajadzētu zināt mēru, visam ir savas robežas! Lai kāds bardaks līdz šim būtu valdījis, tik tālu tomēr neviens vēl nebija aizdomājies!

—    Bet par ko tad Romovs toreiz ziņojumu rakstīja? — it kā nejauši atminējies, iebilda Vikentjevs. — No vienas puses, galīgas muļķības, bet, no otras, aksakals nekad neko no pirksta neizzīda… Arī tā rakstīšana viņam nemaz nepatika…

Apakšpulkvedis to pajautāja tādēļ, lai «pārbīdītu ceije- rus», apvaldītu biedru un nolaistu tam tvaiku. Taču šķietami nevainīgais jautājums trāpīja tieši desmitniekā. Popovs apklusa.

—   Tā ir pavisam cita lieta… Tas bija mūsējais, ments. Un pareizi darīja, ka nolaida no kātiem tos divus izdzimteņus…

Vikentjevs iesvilpās.

—   Tad tā ir taisnība?

—   Bet vai, tavuprāt, viņam pienācās «augstākais»? Viņu vispār nebija par ko sodīt!

Popovs bēdīgi atmeta ar roku.

—   Laikam jau vecim tāds liktenis. Mēs viņu, satītu brezentā iznesām laukā, gandrīz jau ielikām mašīnā, bet tad uzkūlās tas tips ar savu naganu… Apsargs no «Aparāta», un noturēja mūs par bandītiem…

—   Trakas lietas… — novilka apakšpulkvedis. — Bet es netiku gudrs, kādēļ dakteris toreiz krita histērijā… Mēs taču pieskrējām pārbaudīt, bet viņam lode galvā…

—   Tāds liktenis, — Vaļera atkārtoja.

—    Bet kā tad paliek ar likumību? Jūs toreiz drīkstējāt, bet Kramskojs tagad nedrīkst?

—   Salīdzinājāt… Godīgu kapteini par ieroča pielietošanu un maniakālu izvarotāju, slepkavu…

—    Kramskojs teica: prasi, ko gribi. Bet mani apsolīja iecelt pulkvežos…

Popovs nicīgi saviebās.

—  Ja jau tādas tās lietiņas, tad man nav ko lūgt! Palūgtu, lai viņi paši paliek par cilvēkiem… Citādi jau sāk pārvērsties par sazin ko, vairs neapjēdz, ko dara. No tādiem labāk pa gabalu. Agrāk mēs pēc pavēles notiesātos nošāvām, tagad pēc pavēles tos laidīsim vajā, bet drīz mums varbūt pavēlēs slepkavot nevainīgus cilvēkus? Ja laikus neatjēgsies, tad tā ari notiks!

Vikentjevs neatbildēja. Popova vārdos sava jēga bija: katra nākamā — riebīgākā izdarība izriet no iepriekšējās — mazāk riebīgās. Tomēr Dzelzs Dūre nebija radis piekāpties. Ja reiz viņš bija ko uzņēmies, tad noveda to līdz galam.

—   Padomā labi, izdevība ģenerālim kaut ko lūgt rodas reti. Lūgt un nesaņemt atteikumu.

—    Kāda velna pēc man viņa dāvaniņas! Labāk nebūtu sīkumu dēļ mocījuši kārtīgus cilvēkus. Par piemēru, manu priekšnieku, Koreņevu…

Nejaušās domas uzjundīts, Popovs aprāvās.

—   Man būtu gan ko ģenerālim paprasīt… — viņš noteica, iegrimis domās.

Vikentjevs pacietīgi gaidīja.

Pēc brīža Vaļera formulēja savu sakāmo.

—   Sūds ar visu, līdīšu ari šai ķēpā! Bet tad lai viņi visi atstājas no Koreņeva. Lai Kramskojs dod pavēli! Kā tu domā — vai viņš to darīs?

—    Bez vārda runas, — atbildēja apakšpulkvedis.

* * *

Lapsa nolēma apciemot Ziloni pavēlāk, kad slimnīcā būs mazāk cilvēku un neviens netraucēs sirsnīgi izrunāties. Turklāt vinu iecerētais stiķis naktī iedarbotos daudz labāk un » >

droši vien liktu «bullim» kļūt pilnīgi vaļsirdīgam. Papīra darba, kā vienmēr, bija līdz kaklam; Koreņevs bija galīgi nosēdējies, kad ap desmitiem piezvanīja Ļitvinovam un pēc dažām minūtēm satikās ar viņu pie kantora izejas, bet Užahs jau bija nospriedis, ka «miskastnieki» viņam pasprukuši. Kravas «rafiņš» stāvēja neapgaismotās ielas otrā pusē, kādus simt metrus no RONAP ēkas, Ruslans dežurēja caurstaigājamajā pagalmā iepretim caurlaidei un, ieraudzījis gaidītos, ātri aizlavījās uz mašīnu.

—   Vini!

Virs ieejas pakārtās lampas gaismā bija redzams, ka diviem stāviem pievienojas trešais ar automātu rokās — Ļitvinovs veda maiņu suārvietim, kas apsargāja Ziloni. Užahs nolamājās. Trīs pret trīs — tāds spēku samērs viņam galīgi nepatika. Turklāt Alī vēl pilnībā nebija atlabis no sava ievainojuma, automātu viņiem nebija, bet šie bija krietni bīstamāki nekā tas kucēns, kurš gulēja viņiem būdā.

Automātists apsēdās pie stūres sestajam žigulīdm, kuram nebija milicijas pazīšanas zīmju.

—    Bijis tagad pastobrītis! — Užahs sapņaini nopūtās.

Durvis aizcirtās, un žigulis lēni izkustējās no vietas. Mikroautobuss, ieturēdams zināmu attālumu, zagās tam pakaļ. Ielas bija gandrīz tukšas, un izsekojamos pazaudēt bija praktiski neiespējami.

Rajona slimnīca bija tepat degungalā, un pēc dažām minūtēm, šķērsojis nenokopto būvlaukumu, kas pletās ap nesen pabeigto jauno korpusu, «sestais» apstājās pie ieejas. Miliči uzkāpa trešajā stāvā, kur gaiteņa galā uz soliņa izlaidies gulēja dūšīgs suārvietis maskēšanās tērpā ar automātu uz ceļiem.

—    Sveiks, Sašiņ! — Ļitvinovs draudzīgi pastiepa roku. — Izvadāsi mūs pa mājām, noliksi mašīnu, nodosi ieroci, uzrakstīsi ziņojumu un līdz rītam brīvs.

Kamēr notika maiņas nodošana, Lapsa piegāja pie durvīm un ātri uzvilka SUARV melno kaujas masku ar caurumiem mutes un acu vietā. Tad piesardzīgi iegāja palātā. Līdz jostasvietai kailais Zilonis ar apsaitētu augšdelmu pus- sēdus gulšņāja gultā un skatījās kaut kādu ašu burlakgaba- lu. Bandīti melnās maskās aplaupīja banku. No ekrāna rībēja šāvieni. Skata aizgrābts, viņš sākumā nepievērsa troksnim uzmanību, bet, kad beidzot novērsās no televizora, ieraudzīja baismīgu tēlu ar pistoli rokā. Zilonis nožagojās, viņa žoklis atkārās, varenie muskuļi pārvērtās vārītos raa- karonos, visas domas acumirkli pagaisa no galvas, palika tikai zvanošs tukšums. Ielūkojies sekundi uz priekšu nākotnē, viņš jau jutās miris.

—   Klusu! — Lapsa draudīgi teica un, palēcis uz priekšu, pagrūda stobru «bullim» zem atkārtā žokļa, atbīdot to vietā. — Sveiciens no Boksera!

Baiļu stindzināts, tas iestenējās un atkrita spilvenos. Izvalbītās acis urbās melnajā maskā, kas šķita kā no ekrāna izkāpusi.

—    Vai zini, par ko Bokseri novāca? Ko viņš ar Burvi nevarēja sadalīt?

Šie jautājumi ievainotajam jau bija uzdoti ne vienu reizi vien, bet viņš tikai atbildēja vienu un to pašu: neko nezinu, nav ne mazākās nojausmas… Bet šobrīd «bullis» izskatījās ļoti vaļsirdīgs, tādējādi apstiprinādams Lapsas atziņu, ka galvenais ir individuāla pieeja.

—   Es tur neesmu iejaukts, — Zilonis noķerkstēja. — Arī Bokseris ne… Puiši paši visu salaida dēlī…

—   Kādi puiši?! Atri! — Pistole vēl stiprāk iedūrās rīklē.

—    Lauzējs un Bullītis… Viņi uzklupa «Progresa» masierim, gribēja uzlikt viņam «jumtu»…

—   Un?! — Ierocis atlaidās, tādējādi stimulējot turpmāko atklātību.

—   Bet masieris atnāca pie Boksera… Un teica, ka viņa «jumts» ir Burvis…

—   Tālāk, tālāk! — Pistole mierīgi sakustējās, bet, kad grib nošaut, tad gari nejautā, un šī vienkāršā fakta atskārsme atgrieza «bulli» šaisaulē.

—   Un viss… Parunājās, tika skaidrībā un šķīrās ar labu. Bet kas tur galu galā iznāca, nezinu. Droši vien otrreiz puiši aizspērās pie masiera uz savu roku. Bet Burvis nodomāja, ka tos uzsūtījis Bokseris…

—   Vai to masieri sauc Rogaļevs? — Stobrs maigi glāstīja vareno kaklu, slīdēja augšup lejup kā bārdas nazis, tiec nu gudrs — bārddziņa vai slepkavas.

—    Nezinu. Tāds resns un šķībs… Par Šķībo arī saukā.

—    Kā viņš pazīst Burvi?

—   Nu, ja tas ir viņa «jumts»…

Zilonis saprata, ka neviens viņu nost negalēs, un pamazām atjēdzās.

—    Bokseris viņus nesūtīja, simt punkti! Bet es tur vispār neko neizlemju. Staigāju līdzi, sargāju, un viss…

—    Labi, labi. — Lapsa aizvāca pistoli. — Tad, bračkiņ, mums no tevis nav nekādas jēgas. Dzīvo mierā.

Tā bija psihoterapija, kompensācija par pirmīt iedzītajām bailēm. Lapsa vienmēr centās rīkoties taisnīgi. Lai gan viņa uzskatus par taisnīgumu vairākums līdzpilsoņu neatbalstītu. Nekā savāda — taisnīgums ir ļoti sarežģīta kategorija.

—  Tiešām?! — Zilonis atguva dūšu. — Es neko neesmu ievārījis…

Tālākos jūtu uzplūdus Lapsa vairs neuzklausīja. Galu galā viņš nebija profesionāls psihoterapeits. Iedams ārā, viņš noņēma masku, bet sargs pat nebija pamanījis, ka viņš to vispār uzvilcis. Arī Ļitvinovs, šķiet, neko nebija redzējis, taču nojauta. Bet varbūt pat skaidri zināja. Tādēļ ka tas bija viņš, kurš aizdeva Lapsam savu masku.

—   Pulss normāls, spiediens ari, tikai tie mēles aplikumi, — viņš pavēstīja.' — Taču nekā briesmīga. Braucam!

Apsargs iespējami ērti iekārtojās uz cietā soliņa, bet Lapsa ar Ļitvinovu devās uz kāpnēm. Māsu postenī kāda gara auguma, kalsna sieviete baltā virsvalkā cilāja papīrus. Viņā jaudās kaut kas pazīstams. Pat ļoti pazīstams.

Viņi piegāja tuvāk, un viņš jau to pazina, iekams medmāsa pagrieza galvu. Sveši cilvēki nedrīkst maisīties pa nodaļu nakts laikā.

—   Jūs droši vien esat no milicijas? Pie Fedulova?

Jau tolaik Nataha bija tuvredzīga, bet tagad viņai vēl bija jāskatās pret gaismu.

—    Tieši tā, biedrene medmāsa, apakšpulkvedis Koreņevs!

—   Ai, Filips! — Viņa bija pārsteigta. — Es tevi nemaz nepazinu…

Pārsteigums nebija sevišķi liels, drīzāk jau remdens. It kā viņi nebūtu redzējušies tikai kādu nedēļu, nevis vairākus gadus. Lai gan šāds lēnīgums viņai bija visai raksturīgs.

—   Tu taču strādāji Medicīnas institūtā…

—  Ai, es jau sen esmu šeit. Kādu pusotru gadu. Vai pat divus…

Nataha gandrīz nebija mainījusies. Vismaz viņas redzamā daļa. Baltā cepurīte apslēpa matus, virsvalks piesedza augumu. Tās pašas ieslīpās lapsas acis, šaurais, taisnais deguns, lielā mute ar plānajām lūpām. Vaigi kļuvuši sārtāki. Ari pa kādai krunciņai nācis klāt, bet varbūt tās vienkārši izcēla zilganā gaisma…

—    Kā tad iet? Droši vien viss labi? Es redzēju, ka tu brauci skaistā ārzemju mašīnā…

Nataha joprojām izšķīra dkai divas krāsas: melno un balto. Ja cilvēks sēž glaunā automobilī, tas nozīmē, ka viņam iet labi.

—   Droši vien viss labi. Ja neņem vērā to, ka mani taisās iesēdināt…

—   Atkal? — Nataha neviltoti nošausminājās. Jautājums izskanēja visai komiski: it kā Lapsa regulāri sēdētu cietumā. Taču šis viņas nesakarigums tika kompensēts ar to, ka tieši viņa bija tā, kas palīdzēja notiesātajam Koreņevam izkļūt no speciālās pastiprinātā režīma kolonijas.

—   Braucam, Filip! — Ļitvinovs jau bija pagājies uz priekšu un nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Vai tu steidzies? Varbūt… Iedzersim tēju? — Viņa aplaizījās.

—   Vai gribi?

Jautājums izskanēja divdomīgi. Vai gluži otrādi — tajā nekādas divdomības nebija.

—   Filip, es gaidīšu mašīnā. — SUARV komandieris devās uz kāpnēm.

—    Pagaidi!

Majors atskatījās.

—   Brauc bez manis. Es pēc tam kaut kā pats aizkulšos.

—   Kā zini.

Viņi palika divatā, slimnīcas lampu nedzīvās gaismas apspīdēti. Lapsa piegāja tuvāk un apskāva viņas vidukli. Viņa bija tikpat slaida kā agrāk.

—    Kāds ieraudzīs, — Nataha nočukstēja.

Viņš saoda alkoholu. Tad lūk, kādēļ tie sārtie vaigi!

—    Rautiņš bija?

—    Kas tad? — noprasīja naivais un nevainīgais Dvīnis.

—    Dzeršana. Sargs mums stāstīja.

Brūnās, lāsumainās acis raudzījās griestos.

—    Drusku iedzērām. Māsiņa no ceturtā stāva bija nokārtojusi sesiju. Viņa ir laba meitene…

—   Tev visi ir labi. Bet kurš piestrādāja par labo puisīd?

Tagad viņa pētīja grīdu. Uz jaunā linoleja tiešām jau bija

saradies daudz traipu.

—    Dežūrārsts. Oļegs… Nikolajevičs.

—   Vai tu esi dežurējošā māsa?

—   Jā. — Viņa nožēlas pilna pamāja.

—    Un vai jūs bieži dežurējat kopā?

—   Nu kādēļ bieži… Kad sakrīt…

Bet, kad nesakrīt, var samainīties. Ar pastāvīgu partneri kopā dežurēt ir daudz saistošāk. Lai gan pastāvīgs partneris jau var būt arī katrā maiņā.

Lapsa sapurināja galvu. Kas viņam kaitēja? Pagājuši jau trīs gadi, un viņa tam neko nebija parādā. Kādēļ šī pratināšana? Dīvaini, ka viņa paklausīgi atbildēja un gandrīz vai taisnojās. Starp citu, tas Natahai bija visai raksturīgi. Viņa nekad nestājās apstākļiem ceļā, bet gan peldēja pa straumi, turklāt rodot tam attaisnojumu. Cīnīties pret apstākļiem ir daudz grūtāk nekā ar tiem aizbildināties.

—    Piedod, es ar saviem jautājumiem esmu tevi galīgi nomocījis. Kā tev klājas?

—    Tāpat kā agrāk. Bet drīz sākšu jaunu dzīvi. Gribu aizbraukt kaut kur tālu, tālu. Uz laukiem. Ārstēšu cilvēkus, palīdzēšu viņiem…

Lapsa pavīpsnāja. Vecā dziesma.

—    Palīdzi tepat. Kādēļ kulties tur, kur nav siltas mazmājiņas un bidē?

—    Lai cīnītos ar grūtībām, — sprediķoja otrais Dvīnis. — Un, kad es tās pārvarēšu, būšu labāk iepazinusi sevi. Uzvarējušu vai uzvarētu? Vai ari…

Savulaik Lapsa bija dzirdējis ne mazums vaļsirdīgu vārdu par nākotnes plāniem, kuru racionalitāte neizturēja nekādu kritiku. Natahu glāba vienīgi tas, ka viņa tikai plānoja un nemaz nemēģināja to visu īstenot.

—    Ko mēs stāvam gaitenī? — viņš apvaicājās. — Tu solīji tēju.

—    Ejam.

Nataha gāja mazu gabaliņu pa priekšu, un Lapsa nopētīja viņas kājas. Zemie papēži tās diezko neizskaistināja: ikru iekšpusē muskuļu gandrīz nebija, tādēļ tie šķita mazliet līki. Bet varbūt tādi arī bija. Bet Lapsa Natahas kājas bija redzējis arī tādā rakursā, kad to līkums viņam netraucēja, gluži otrādi, viņš izjuta pret tām simpātijas un tās siltākās jūtas. Kad viņa uzvilka augstpapēdenes un zeķbikses uz plika dibena, tad kājas izskatījās superīgi!

Viņa atgrūda šauras finiera durvis, Lapsa viņai sekoja. Viņi stāvēja šaurā, garā telpā, abās pusēs gar sienām bija plauktiņi ar vati, palagiem, segas pārvalkiem, tieši pretim melnēja logs bez aizkariem; atbalstījies pret palodzi, stāvēja mazs naktsgaldiņš un aizvēsturisks krēsls. Viss.

—    Bet kur tad tēja?

—   Vai tu gribi tēju?

Ieslīpās acis sāka bažīgi šaudelēties, un Lapsa saprata, ka uz šejieni viņus atvedis pirmais Dvīnis.

—   Tūlīt atnesīšu tējkannu…

Lapsa piegāja viņai cieši klāt.

—   Te jau nemaz nav kur to iespraust.

—    Ko?

Viņa klusēdama atpogaja balto virsvalku. Te tev nu bija!

—   Tev nav krūštura?

—    Karsti…

Lapsam gan nelikās, ka būtu pārāk karsts, lai gan iekšējs siltums pamazām sāka pārņemt arī viņa ķermeni. Natahas krūtis bija mainījušās: augšdaļā kļuvušas šļauganākas un nokarājās kā pustukši maišeļi, bet spicie galiņi joprojām vīzdegunīgi raudzījās augšup. Gatavs turpmākiem pārsteigumiem, viņš atpogāja virsvalku līdz apakšai, bet tie izpalika — biksītes kija vietā. Viņš aizbāza roku aiz smalkās gumijas, paglāstīja spalviņas un ļāva tai slīdēt tālāk. Tagad viņam nudien sametās karsti. Neapzināti viņš sniedzās pēc Natahas lūpām, bet viņa aizgrieza galvu. Kā gribi…

—   Vai durvis var aizslēgt?

—   Tikai no ārpuses. Jānospundē ar krēslu…

Lapsa pamēģināja. Tiešām, krēsla atzveltne kā nomērīta sniedzās līdz rokturim, un durvis bija ciet. Ja vien kāds neiedomāsies mesties tajās ar plecu.

—   Tas tavs dakteris. Oļegs… Vai viņš ir greizsirdīgs?

—   "Viņu izsauca uz uzņemšanu…

Lapsa šaubīdamies paraudzījās uz neaizklāto logu.

—   Tur ir klajums. Neko nevar redzēt.

Pirmais Dvīnis bieži nodeva to otru, izpauzdams lietas, ko tas raudzīja slēpt. Vienreiz Nataha parādīja viņam ceļu uz nomaļu ozolu audzi ārpus pilsētas, kurā, kā izrādījās, bija ļoti ērti nodoties seksam. Viņa labi orientējās mudžeklī- gos lauku ceļos, zināja, uz kuru pusi jābrauc un kur jānogriežas. Bet vēlāk nevainīgā Dvīņa pūles pierādīt šo zināšanu nevainīgo nolūku vairs nevarēja vainagoties panākumiem.

—    Kā tu gribi? — Tas jau bija konkrēts pirmā Dvīņa uzdots jautājums.

—   Pa īstam, — tikpat konkrēti atbildēja Lapsa. Natahas biksītes bija no biezas trikotāžas. Viņai nekad nepietika naudas labai veļai. Bet varbūt viņa pie tādas vienkārši nebija radusi.

—   Apsēdies uz galda…

—    Labāk nevajag… Tas knapi turas kopā…

—    Nu tad pagriezies.

Šis rakurss bija dziļi iespiedies atmiņā, un šobrīd dabiskais veidols saplūda ar iztēloto. Uz muguras atmestais virsvalks, šaurā mugura, tievais viduklis, apaļīgie gurni, mazie apaļumi, taisnās, tievās kājas… Noraudzīdamies viņā, Lapsa saminstinājās.

—   Vai kaut kas nav kārtībā?

—   Viss normāli…

Par galdu Natahai izrādījās taisnība, tas līgojās un čīkstēja jau tad, kad viņa pret to tikai atbalstījās.

Klajumā, noslēpies aiz būvgružu kaudzes, Ruslans Šeripovs skatījās uz apgaismoto veļas kambara logu, lai gan neredzēja, kas aiz tā notiek, un nezināja, ka tieši tur atrodas ienaidnieks, kuru viņš gaida. Užahs un Alī bija aizbraukuši pakaļ tiem diviem, bet šis piederēja viņam. Agri vai vēlu viņš iznāks no apgaismotā vestibila un paies viņam garām, jo cita ceļa nebija.

Labajā pusē bija saklausāms kāds troksnis. Tā cēlājs nebija liels, un Ruslans, nemainijis pozu, mierīgi pagriezās. Tepat blakus fosforescēja divi tuvu stāvoši punkti. Kaķis vai suns.

—    Lasies!

Pagramstijies visapkārt, viņš sačamdīja pusķieģeli un laid- a ar to starp spīdošajām acīm. Belziens, īss smilkstiens un riešana. Sākumā apvainota, tad sašutusi un beidzot dusmīga.

—   Vau… Vau! Vau!!

Šeripovs laida ar zemes kankali, pēc tam ar akmeni, tad ar dēļa galu, taču suns nerimās. Tieši otrādi — riešana kļuva arvien uzstājīgāka. No otras klajuma malas viņam piebalsoja vēl pāris suņu.

Līdz Ļitvinova mājām bija jābrauc kādas četrdesmit minūtes, un pie stūres sēdošais Sašiņš ievēroja mašīnu, kas visu laiku vilkās viņiem astē. Tā turējās pa gabalu, tomēr neatpalika.

—    Komandier, paklau, komandieri Tā rādās, ka mums uzradusies aste!

Ļitvinovs, kurš jau bija sācis snaust, acumirklī kļuva modrs.

—    Kur? Tie tur? Pārbaudām… Tikai uzmanīgi, ka neizbiedējam.

Viņi nogriezās pa labi, tad pa kreisi un beigās apstājās pie diennakts kioskiem, Ļitvinovs nopirka cigaretes.

—    Nudien.

—   Jā, jā.

Majors ieslēdza rāciju.

—    Elbrus, Elbrus, es Berkuta-1.

—   Klausos, Berkuta! — Cauri ētera sprakšķiem un šņākoņai izlauzās pilsētas dežuranta palīga balss.

—    Braucu pa Dienvidu prospektu, astē nezināma mašīna, lūdzu pārbaudīt. Kā sapratāt?

—    Kāda mašīna? Kāds numurs?

—    Numurs nav saskatāms. Tā ir tālu, numuru nevar redzēt. Atsūtiet VAI vai patruļu, lai pārbauda.

—    Kādēļ to vajag pārbaudīt? Kāds iemesls? Ko viņi izdarījuši?

—    Neko nav izdarījuši. Braukā mums pakaļ cauri visai pilsētai.

—    Kas par to, ka braukā… Mums nav brīvu ekipāžu. Ļoti saspringta nakts: divas pašnāvības, smagie noziegumi, ari zādzības līdz kaklam… Kā sapratāt?

—    Sapratu. Sakaru beigas.

Dežūrdaļā radists nolika klausuli.

—     Kas tur bija? — apvaicājās dežurants, kurš tobrīd veltīja visus pūliņus kārtējā kopsavilkuma sastādīšanai.

—   Suārviešiem rādās māži. It kā šiem kāda mašīna sekojot. Lūdza pārbaudīt.

—   Vai viņi paši nevar to izdarīt? — Pedantiskais kapteinis atrāvās no žurnāla. — Vai mums ir brīvas patruļas?

—   Trīspadsmitais aizbrauca uzpildīties, bet piecpadsmitais neatbild. Visas pārējās ir aizņemtas.

—    Izsauc piecpadsmito. Ja atkal neatbildēs — sūti trīspadsmito. Cik ilgi var pildīties!

—      Vai tev patika? — pogādama ciet virsvalku, apvaicājās Nataha.

Lapsa ar atbildi vilcinājās.

—    Nekāda vaina. Tikai man nepatīk būt otrajam.

—    Ko tu ar to domā?

—   Tu tikko ņēmi mutē savam Oļegam. Es jau saprotu. Dežūrārsts un dežurējošā māsa. Cīņu biedrene. Bez tam tu jau nezināji, ka es atnākšu.

—   Kur tu to rāvi?! — Otrais Dvīnis bija sašutis. — Mums ir pavisam citādas attiecības…

—   Var jau būt, tikai tur tev viss galīgi slapjš.

—   Tas tevis dēļ…

—    It kā es nezinātu, ka tevis iesildīšanai vajadzīga vismaz pusstunda. Nu labi. Vai nav vienalga? Ko?

Lapsa pasmaidīja un papliķēja Natahu pa rozā vaigu. Redzēdama, ka viņš neņem pie sirds, medmāsa nomierinājās.

—   Vai tu pie mums vēl iegriezīsies?

—   Ja sanāks. Visu labu.

—    Es tevi pavadīšu.

Viņa tiešām pavadīja līdz kāpnēm un tikli pasniedza roku. I>apsa ceremoniāli paspieda vēsos pirkstus un rikšoja lejā. Pusceļā viņš sastapa cienīgu jaunu ārstu ar akurātu bārdiņu.

—    Uz redzēšanos, Oļeg!

—    Uz redzēšanos! — Dakteris neizpratnē atskatījās.

«Viņš taču ir gadus desmit jaunāks par Natahu,» lapsa

nodomāja, taču atcerējās Meitēnu un saprotoši palocīja galvu. «Nekas, meitenīt, neuzticība nemājo miesā, bet sirdī!»

Viņš ieklausījās savā sirdsbalsī. Viņa sirdī Natahai vairs nebija vietas, tagad tur mitinājās tikai Meitēns.

Nokāpjot no glītā uzņemšanas nodaļas lievenīša, viņam uzglūnēja tumšais klajums. Labu labā vieta atklātām zādzībām, laupīšanām un izvarošanām. Pilsētā tādu vietu nebija mazums. To netrūka nevienā šīs valsts pilsētā. Šis tas cits gan pietrūka: mazbērnu novietņu, bērnudārzu, skolu, slimnīcu, vecu ļaužu pansionātu…

Lapsa gāja parastajā ātrajā solī. Kaut kur priekšā nikni rēja suņi. Kāpēc gan? Jo vairāk viņš attālinājās no apgaismotās ēkas, jo skaļākas kļuva rejas. Tājās bija saklausāma šermuļus uzdzenoša rūkšana. Tādas skaņas suņi izdveš, vienīgi uzbrūkot cilvēkam. Lapsa izņēma no iekškabatas pildspalvas lieluma kabatas lukturīti. Spēcīgais halogēna spuldzītes stars pārcirta nakts melnumu. Suņu bars bija uzklupis kādam, kurš tvērās aiz būvgružu kaudzes. Šķiet, ka cilvēks bija nogāzts gar zemi.

«Apcēluši kādu dzērāju! Tūlīt saplosīs kā sūdu…» pielikdams soli, nodomāja Lapsa. Saniknotā rūkšana turpinājās, apstiprinādama viņa aizdomas. Atskanēja cilvēka kliedziens, norībēja šāviens, nozibēja kāda ēna. Iesmilkstējušies suņi pajuka uz visām pusēm. Tas bija negaidīts pavērsiens. Vai tiešām kāds ments? Vai…

Izkoptu žestu Lapsa pašāva roku zem žaketes. Tā uzreiz atrada «PMM» rokturi, īkšķis atpogāja aizdari un nogūla uz drošinātāja.

—    Kas tur ir? — viņš iekliedzās un atvirzīja lukturi sāņus. Uzmanīties nekad nenāk par ļaunu. Arī šoreiz ne, jo mirkli pirms tam, kad stars izrāva no tumsas stāvu ar pistoli rokās, atskanēja otrs šāviens un lode nosvilpa gar kreiso ausi.

—    Met nost! Milicija! Nu!

Lapsam ļoti negribējās šaut uz svešinieku. Pēdējā laikā ieročus bija pielietojis Rivkovs un Ļitvinovs, Kolorādo Vabole drūmi rauca uzacis, taču neko neteica, toties prokurors bija pagalam sašutis:

—   Jūs Teksasā dzīvojat, vai?! Vai pie mums būtu sācies karš? Milicijas uzdevums ir noziedzniekus aizturēt un nodot izmeklēšanai! Bet jums laikam drīz vairs nevajadzēs ne izmeklētāja, ne prokurora, ne tiesas: kuru gribēsiet, to nošausiet, un viss!

Nevarēja saprast, vai viņš izsaka savas domas vai atkārto, ko teicis kāds cits. Un, lai gan galu galā žultainais rešņuks abus faktus atzina par likumīgiem, tādi spaidi nosit patikšanu vēl jebkad rīkoties izlēmīgi. It sevišķi tagad, kad PDD tik mērķtiecīgi rakņājas viņa netīrajā veļā un tikai gaida iemeslu… Varbūt tā ir provokācija? Nē pārāk riskanta, neviens tādu nesankcionētu…

Lapsa ar šaušanu vilcinājās, un svešinieks tikmēr nozuda. Taču, spriežot pēc trokšņa, viņš nebija aizskrējis, bet aizlīdis turpat aiz gružu kaudzes. Pietupies Lapsa nolika lukturīti zemē. Asais stars iezīmēja skaidru celiņu, norādīdams vajadzīgo virzienu. Tādā veidā signālvīrs norāda uz mērķi bumbvedēju eskadriļai. Lapsa izņēma telefonu. Bumbvedēji, ne bumbvedēji, bet kādas piecas patruļmašīnas pēc dažām minūtēm ielenks klajumu. Viņš nospieda podziņu un pārliecinājās, ka Mērfija likumi joprojām spēkā: baterija bija tukša. Telefons neizrādīja dzīvības zīmes. Nācās ķerties pie tēvtēvu paņēmieniem…

Pacēlis stobru gaisā, Lapsa divas reizes nospieda gaili.

—    Bah! Bah!

Vecais, labais milicijas signāls «Lūdzu palīdzību». Radies vēl tajos laikos, kad nebija ne telefonsakaru, ne pārnēsājamo rāciju, saprotams, arī mobilo telefonu ne.

—    Bah! Bah!

Izdzirdot divus šāvienus pēc kartas, katram milicim — jāšus vai kājām, ar naganu vai šauteni bruņotam — jāsteidz palīgā.

—    Bah! Bah!

Pat ja seno signālu aizmirsuši, tik un tā šaudīšanai pilsētā vajadzētu piesaistīt patruļmašīnu ekipāžu uzmanību, satraukt pilsoņus, kuriem ir telefoni… Kaut vai Natahu, viņai taču vajadzēja dzirdēt šāvienus, vai tiešām tai neienāks prātā uzgriezt nulle divi… Tiesa, viņai ir attaisnojošs iemesls, varbūt viņa pašlaik ir ļoti aizņemta… Taču ne jau visi šīs apkaimes iedzīvotāji tieši šajā brīdī drātējas!

—    Bah! Bah!

Ar mežonīgu bļāvienu un tupelēm klabot svešinieks izlēca no savas paslēptuves aiz būvgružu kaudzes un metās Lapsam virsū. Kad tas šķērsoja gaismas staru, apakšpulkvedis ieraudzīja pret sevi pavērstu pistoli. Viņam vairs nebija izvēles.

—    Bah!

Nakts melnumā trāpīt skrejošam cilvēkam nav viegli pat no tāda tuvuma. Taču Lapsam tas izdevās. Pats uzskrēja virsū lodei, kas, ieurbusies zem apakšējās ribas kreisajā pusē, izskrēja ārā zem labās lāpstiņas. Svešinieks sabruka, un pēc kritiena rakstura Lapsa saprata, ka trāpījums viņu pilnībā izsitis no ierindas.

Uzmanīgi spīdinādams ar lukturi un turēdams ieroci gatavībā, viņš piegāja kritušajam klāt. Viņa pistole mētājās zemē, tā bija droša pazīme, ka viņš neizliekas. Paspīdinājis sejā, Lapsa pazina Seripovu. Tātad tā nebija nekāda nejaušība, šīs vēlīnās sastapšanās iznākums bija nolikts jau iepriekš — viens nogalinātais. Beigtam vajadzēja būt viņam pašam. Viņu izglāba suņi. Arī ienaidnieks bija izturējies savādi: kādēļ gan viņš pats skrēja nāvē?

Pēc likuma ievainotajam vajadzēja sniegt neatliekamo medicīnisko palīdzību. Taču Lapsa diezin vai pats spētu to izdarīt Slimnīca tepat blakus, tikai šāvieniem neviens nebija piegriezis vērību… Tomēr šoreiz viņš maldījās.

—    Ko jūs, draņķi, tur darāt! — Resna tante baltā virsvalkā, iespiedusi rokas sānos, stāvēja uz lievenīša. — Es tūlīt izsaukšu miliciju!

—    Labāk sauc šurp ārstus, te ir viens ievainotais! — Lapsa atkliedza. — Un piezvani uz miliciju!

Šeripovs atjēdzās.

—   Aizmirsu par devīto… — viņš nesakarīgi nomurmināja, un Lapsa uzreiz saprata, kas par lietu. Pretinieks bija skaitījis šāvienus! «PMM», milicijas standarta ierocī, ir tikai astoņas patronas. Bet par modernizēto variantu ar pagarināto aptveri viņš vispār nebija iedomājies.

No slimnīcas viņiem tuvojās resnā tante un nevīžīgs vīrelis baltā virsvalkā.

—   Jau brauc milicija, jau brauc… — Nevarēja saprast, vai resnā mierināja vai baidīja.

Sašautais gulēja uz sasalušās zemes, bet Lapsa nenolaida no viņa skatienu. Viņš bija apdullis, negribējās neko domāt un darīt. Taču piepeši čaulu, kas bija apvilkusies smadzenēm, pārcirta asa doma: kā Seripovs nokļuva slimnīcā? Pastāvēja tikai viena iespēja: būs sekojis viņiem no paša kantora! Bet kur tad viņa draugi? Tātad tie aizvilkušies pakaļ Ļitvinovam…

—     Varbūt pacelsim mūsu dežūrvadu? — it kā padomu prasīdams, ieminējās Sašiņš.

Ļitvinovs apdomājās.

—    Kāda jēga… Viņi nepaspēs. Ja tie draudziņi nākuši pēc mūsu dvēselēm, tad griezties atpakaļ viņi mums vairs neļaus. Bet kamēr puiši atbrauks…

Bija vēl viena — visvienkāršākā iespēja: atrauties, aizmukt no vajātājiem. Izmantodami vieglās mašīnas ātrumu un labi pazīstot pilsētu, viņi to varētu izdarīt bez sevišķām pūlēm. Taču tad mīkla paliktu neatminēta. Ja tie bija teroristi, tad tagad viņi vismaz bija redzami, bet nākamreiz tie jau varēja uzbrukt negaidīti…

—    Bet varbūt tās ir tikai mūsu iedomas, — Ļitvinovs piebilda. Ari šāda iespēja pastāvēja.

—   Paši tiksim galā! Vai nu pirmoreiz ar pīpi uz jumta…

Pēc idiotiskās miliču šaudīšanās dienesta izmeklēšanu

prakses, darbiniekam, kas pielietojis ieroci, tas līdz pārbaudes beigām jānodod. Un, lai gan Koloboks bija atzinis Ļit- vinova rīcību par likumīgu, slēdziens vēl nebija parakstīts, un pēc noteikumiem SUARV komandierim tagad vajadzēja būt neapbruņotam. Taču specvienību darbiniekiem atšķirībā no visiem pārējiem piestiprināts nevis viens stobrs, bet gan vairāki. Ļitvinovam bez nodotā «stečkina» bija vēl divi. Un šobrīd paduses makstī karājās plakanā, garā «TT» pistole.

—   Nu tad tā, — majors teica, izvilkdams ieroci. — Pirms TEC mūsu pusē ir garāžas. Vai zini, kur?

—  Jā. Tur ir veseli trīs kooperatīvi. Vesels hektārs, varbūt pat vairāk.

—   Pareizi. Kad izbrauksi pirmajam cauri, būs otri vārti, tiem augšā uzmetināta caurule, lai smagie netiek iekšā. Mēs izskriesim pa apakšu, viņi ne. Bet pa labi ir remonta zona, tā ir visiem kooperatīviem kopēja. Mēs izbrauksim tai cauri un būsim šiem astē. Un viss, amba, viņiem vairs nebūs kur dēties!

Sašiņš pakasīja savulaik lauzto degunu.

—   Viņu būdā jau kādi desmit cilvēki salīstu…

—    Nu un tad? — Komandieris kļuva stingrāks.

—    Nē, nekas.

—   Ja tie ir tie paši čeči, tad vairāk par trim nebūs. Ek, pie vienas vietas! Mums ir automāts; ja vajadzēs, visus noguldīsim, lai cik būtu!

—   Tas tiesa, — Sašiņš nesatricināmi piekrita.

"Viņi traucās pa plato, tukšo prospektu, kuru vāji apgaismoja tikai katra otrā vai trešā laterna. Abās pusēs pletās rūpniecības rajons — gatavā tumsība, kur izretis vēl spīdēja pa kādai nesadauzītai lampiņai. Priekšā tūkstošiem ugunīs laistījās Dienvidu mikrorajona logi. Mikroautobuss samazināja distanci un tagad sekoja kādu piecdesmit metru attālumā, it kā būtu paņemts tauvā.

—   Skaties, ka nepaskrien garām, re, tur pa labi, — Ļitvinovs klusi teica.

—   Zinu, — tikpat klusi atsaucās Sašiņš. It kā viņi baidītos, ka vajātāji neizdzird viņu sarunu.

Piebremzējis Sašiņš strauji parāva stūri un piedeva gāzi, taisnā leņķī izgrieza uz asfaltētās lentes, kas veda uz garāžu pilsētiņu.

—    Laižas! — nolamājās Alī. — Vajadzēja šos nobliezt pie slimnīcas!

«Ratiņš» satraukti traucās pakaļ. Užaha scenārijs bija samaitāts, no negaidītā uzbrukuma vairs nekas neiznāca, taču viņi bija pārņemti no vēlmes iet līdz galam, nerēķinoties ne ar ko, pat ar iespējamo bojāeju. Kā jau istiem islama kareivjiem pieklājas.

«Sestais» traucās uz pirmā kooperatīva vārtiem. Virs tiem dzeltēja viena no retajām šī rajona spuldzītēm, teritorijā prožektors apgaismoja betona boksus un, no profesionāļa viedokļa raugoties, nekaitīgos masīvos aizbīdņus un milzīgās slēdzenes. Kaut kur vajadzēja būt arī sargam, taču laikam nebija gan. Ielidojis pagalmā, Sašiņš vēl piedeva gāzi. Mikroautobuss nesās pakaļ.

Kooperatīvu teritorijas bija izvietotas viena aiz otras, otrā vadība cīnījās ar tranzīta kravas mašīnām, bet aizliedzošā zīme laikam nebija pietiekami efektīva, tādēļ tās ietekme tika pastiprināta ar metru un astoņdesmit centimetrus virs zemes horizontāli uzmetinātu cauruli. «Sestais» bez grūtībām izspruka šķērslim pa apakšu un tūlīt nogriezās pa labi.

—   Ātrāk, aizmuks! — Alī uzbudināti iekliedzās. Ne viņš, ne vadītājs, vajāšanas azarta pārņemti, neievēroja šķērsli, un mikroautobuss ieskrējienā ietriecās ēnā, kas piepeši pārcirta priekšējo stiklu.

Trieciens, brākšķis, plīstošu stiklu šķindoņa, bleķu žva-

dzona… i

—    Stāt!! — uzkliedza Ļitvinovs. Uz tādu veiksmi viņš nebija cerējis. Vien'a lieta — iedzīt svešiniekus stūri, pavisam cita — saņemt tos ciet pilnīgi nevarīgus.

Kad suārvieši ar šaušanai sagatavotiem ieročiem pieskrēja pie «rafiņa», gan Užahs Ismailovs, gan Alī Kinžals gulēja bezsamaņā. Viņu būdā mētājās seržanta Moločkova līķis.

Devītā nodala

BUMERANGA EFEKTS

Darīt labu ir izdevīgāk nekā darīt ļaunu, jo kā viens, tā otrs atgriežas pie darītāja gluži kā bumerangs. Nelaime tā, ka pats bumeranga sviedējs parasti neiedomājas, cik bīstams viņa ierocis.

Austrāliešu paruna

Tenteriski noripojis pa dzelzceļa uzbērumu, neko neapjēgdams un ceļu neredzēdams, Karatists, elpu neatvilcis, skrēja savas piecpadsmit minūtes. No sākuma pa mežu, lauzdamies cauri ķerstīgiem krūmiem un zaru pātagām, pēc tam pa ceļu garām āra kafūzīšiem, kuru apmeklētāji pavadīja skatieniem ārprātīgo, asinīm noplūdušo puisi, visbeidzot, lēkājot pāri žogiem, cauri pagaidām tukšo atpūtas bāzu teritorijām… Kārtējās bāzes mauriņā, zaudējis visus spēkus, viņš nostiepās gar zemi, nevarīgi atmetis rokas, gluži kā vēl vienas — trāpīgākas lodes ķerts.

Sirds nenormāli dauzījās, krūtis svilināja. Pati brūce, šķiet, nesāpēja, tikai kakls bija kļuvis nejūtīgs kā koka klucis, un viņš nevarēja pagrozīt galvu. Bet ļaunākais, ka viņu bija pārņēmušas dzīvnieciskas, nekad agrāk neizjustas šausmas. Viņš vēl nespēja aptvert, ka pirms brīža to gribēja nogalināt un vienīgi laimīga nejaušība izglāba viņu no nāves. Cik tur trūka, un viņš tagad jau būtu līķis, un tās pretīgās cūkas jau raktu viņu zemē vai gremdētu ezerā.

Nu, draņķi! Tik vienkārši ņemt un šaut uz vakarējo draugu! Par ko? Viņš tiem neko nebija izdarījis! Un kas notiks tālāk? Viņi taču mierā neliksies, meklēs, lai nobeigtu!

— Paklau, tautieti, ko tu tur vāļājies? — Viņš izdzirda čerkstošu balsi. — Kur tu tā ar asinīm nojaucies?

Sergejs uzslējās sēdus, pagriezās ar visu rumpi, taču galvu pacelt nejaudāja, tādēļ ieraudzīja vienīgi stipri novalkātās biksēs ietērptas un galošās ieautas basas kājas.

—   Gr… gr… — Rīkle bija salipusi, un vārdi netika laukā.

—    Ko ta, piezvanīt «ātrajiem»? Vai kā?

—   Nē… — viņš izmocīja un uzskatāmības labad pat sāka vicināt rokas. Viņu pazīst visās apakšstacijās, izplatīsies baumas… Turklāt par jebkuru šautu ievainojumu jāziņo milicijai, un viņa dēļ nekādi izņēmumi netiks izdarīti.

—   Ko ta ar tevi darīs? Bērēt vēl tā kā par agru… Vai ari nē?

Karatists atkal atgaiņājās un katram gadījumam parādīja universālo žestu: paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu. Viņš pats nezināja, ko ar to bija domājis, tādēļ ka naudas viņam nebija ne tik cik melns aiz naga, taču instinkts čukstēja, ka nevainīgā un acij tīkamā pirkstu berzēšana neko nekaitēs.

—   Labiņš… Tad iesim un paskatīsimies, kas tev tur darās…

Savilkta, taču spēcīga roka sagrāba viņa elkoni un palīdzēja piecelties. Tikai tagad Karatists aplūkoja savu sarun- biedru — tas izrādījās diezgan krampīgs, acīmredzot iemetis večuks ar nedēļu veciem bārdas rugājiem uz sapam- pušās sejas, izspūrušām sirmām pinkām uz galvas un lielu degunu, kura krāsa daiļrunīgi liecināja par to, ka pašreizējais īpašnieka stāvoklis nav viņam nekas neparasts. Toties acis viņam bija saprātīgas un dzīvespriecīgas, tādēļ izjauca tipisko veca alkoholiķa koptēlu.

Večuks aizveda viņu uz nelielu ķieģeļu namiņu pie paša žoga. Vienīgajā istabā valdīja šausmīgs juceklis — uz grīdas vienā jūklī mētājās vatenis, galdnieka instrumenti, gumijas zābaki, makšķeres, pustukši maisi ar aizsietiem galiem… Uz kantainā, ar mūžvecu vaskadrānu apklātā galda līdzās zāģim un kaltam stāvēja bļoda ar visām mizām vārītu kartupeļu, no avīžu saiņa rēgojās speķa gabals, turpat mētājās arī aivas sakaltušas' maizes doniņas un sīpols, bet pa vidu bija nolikta atkorķēta degvīna pudele ar tējas glāzi uz kak- liņa.

—   Se, ieņem! — Ar skaidri jaušamu nožēlu saimnieks iešpricēja pusglāzi un pasniedza Sergejam.

Šņabis nogāja lejā kā ūdens, toties dedzināšana krūtīs pamazām atlaidās. Satrauktie nervi paģērēja krietnāku dozu, bet ārstēšanas kurss bija galā: večuks iedzēra trīs ceturtdaļas, paskalinājis aplūkoja pudeli pret gaismu un nobēdzināja to uz palodzes.

—    Sēdies, — viņš noburkšķēja, piebīdīdams ķeblīti pie loga. — Es kādreiz strādāju medicīnas skolā par sargu. — Večuks no plakana flakoniņa iešpricēja plaukstās indīgi zaļu šķīdumu. Asi iesmaržojās pēc «Sipra». — Bet pēc kara laukos biju tāds kā feldšeris… Kur rausi īstu feldšeri, bet es ir špricēju, ir no zālēm kaut ko sajēdzu…

Viņš apskatīja kaklu un iesvilpās.

—    Kur tad tu lodi noķēri?

—    Nezinu, gāju pa mežu, un trāpīja…

Sergejs nopriecājās, ka beidzot atgriezusies balss.

—    Tā vienkārši ņēma un trāpīja? — vectēvs skeptiski pārvaicāja. — Gadās… Asinis vairs netek, bet lode, rau, šepat vien zem ādas ir… Tikai kā lai to dabū laukā? Es pamatā ārstēju triperi, bet te jau ķirurģijas vaina… Ja gribi, varu ar nazīti pabakstīt…

—    Nevajag. Labāk tikai pārsieniet.

—   Tūlīt, tūlīt… Apstrādāsim, pārsiesim… Tikai turies…

Brūci apsvilināja jods. Sergejs iestenējās.

—    Cieties, cieties… Tolaik pamatā slimoja ar triperi, si- fons bija liels retums. Ja sievišķi norāva, naktī lavījās pie manis, lai neviens nemana… Es viņai izšpricēju penicilīna kursu un saku: «Jābrauc uz pilsētu pārbaudīties: vai ārstēšana gājusi labumā vai ne…» Večuks diezgan prasmīgi uzlika marles un vates tamponu un ņēmās saitēt kaklu.

—   Bet šīs visas gandrīz lej asaras: dari ko gribi, tikai lai vairs nav nekur jāiet un nevienam jāstāsta… Labi, saku, stiep šurp rit kvartiņu kandžas, speķi un kartupelīšus… Bet, kad esam iedzēruši un uzkoduši, es šai skaidroju: tātad tā, ģērbies nost un liecies slīpi! Noņemšu provi: tagad izdarīsimies, un es divas nedēļas nogaidīšu: ja man nekas neizlēks, tad tu esi vesela… Tevis dēļ, muļķe, riskēju!

Dziednieks apmierināti nosmējās.

—   Tā man nekad netrūka ne sievišķu, ne dzeramā, ne zacenes!

Viņš beidza pārsiešanu.

—  Tev paveicies, ka viegli trāpīts un slīpi iegājis. Par to nu nav grēks iemest. Vai nauda ir?

Parakņājies kabatās, Sergejs pasniedza divus desmitniekus.

—   Tas ir viss. Es tev, vecais, būtu vēl uzmaksājis, tikai vairāk nav. Taču man parāds nav brālis… Es tevi glaunākajā krogā pabarošu, padzirdīšu un vēl skuķus sagādāšu!

Večuks piemiedza ar aci.

—   Vai tādu anekdoti zini? Gruzīns piecērt dāmai, bet šī prasa- «Tu man kurpes nopirksi?» — «Nopirkšu, nopirkšu!» — «Bet vai mēteli nopirksi?» — «Saprotams, ka nopirkšu!» — «Un kažoku ari nopirksi?» — «Nopirkšu, dārgā, visu ko gribēsi nopirkšu.» Ja jau tādas tās lietiņas, šī viņam iedod ari. Pēc tam prasa: «Kad tu man nopirksi kažoku?» — «Kādu kažoku, man nav tādas naudas!» — «Bet mēteli?» — «Arī mētelim man naudas nepietiek!» — «Bet kurpes?» — «Nemaz nav naudas, esmu taču nabaga gruzīns…» — «Kāpēc tad solīji?» — «E-ē-ē, dārgā, kad pimpis ciets, sirds mīksta, bet, kad šis mīksts, tad sirds kā akmens!»

Viņš sāka smieties un novāca no saliekamās gultas matracīša finiera kasti ar tukšām pudelēm.

—    Gulies nost un atpūties, kamēr es aizcirtīšu līdz pagriezienam. Tur Ņinkai ir riktīgā, galvu lieku ķīlā! Ķisena vietā ņem pufaiķi…

Palicis viens, Sergejs izdzēra saimnieka atlicināto šņabi un, pieturēdams galvu ar roku, atlaidās uz netīrā matrača. Bija tāda sajūta, ka kaklā ietriekts nokaitēts dzelzs stienis. Lodi varētu izņemt Aleksejs Fomičs — viņa brigādes ārsts, bijušais ķirurgs… Taču nepieciešami instrumenti un piemērota vieta… Bet gan jau viņš visu sarūpēs… Tikai vajadzēja pie viņa nokļūt… Jāizmazgā asiņainās drēbes, kaut kā jāaizkuļas uz pilsētu… Nevarēja rādīties acīs tiem diviem no «Deimosa» un tām smirdīgajām cūkām, kas bija iepinuši viņu šai netīrajā lietā. Viņi paši bija gatavie killeri, kādēļ tad nevarēja novākt Žoltiju savām rokām? Lai speciāli viņu iegāztu? Vai gribēja sasmērēt ar asinīm un tad izmantot saviem nolūkiem? Domas sajuka, un nevarēja lāgā saprast — griežas galva vai mazā, piedrazotā istabiņa. Viņš pats nemaz nemanīja, kā iegrimst dziļā, slimīgā miegā.

—       Klau, puis! Celies augšā! — Diezgan spēcīga dauzīšana pa muguru izrāva Karatistu no nemaņas, un viņš atdarīja acis.

—    Atjēdzies? — Večuks sēdēja līdzās uz ķeblīša, viņš bija manāmi uzbudināts.

—   Tevi meklē!

—    Kas? — Sergejs saspringa. Ar labiem nolūkiem neviens viņu meklēt nevarēja. Vai nu tie divi, vai ari…

—    Vesela banda atbraukusi ar mašīnām, staigā apkārt un izprašņā — kurš redzējis dūšīgu puisi zilās drēbēs, ievainotu kaklā. Bet tevi redzējuši daudzi. Rādījuši uz šo pusi, un šie gājuši arī. Ķēdē, gluži kā vilku medībās… Zini, tādi, noskūtiem pauriem, ādenēs, īsti bosiki…

—   Zinu…

Karatists ar pūlēm uzrausās sēdus. Reiba galva, ķermeni bija pārņēmis vājums. Kas gan tie tādi varētu būt…

—    Cik viņu ir?

—    Vai es gāju skaitīt? Kādi piecpadsmit… Atbraukuši četrās mašīnās. Vāģi braukā pa ceļu, bet viss bars meklē pa krūmiem…

—   Tālu?

—    Pie tilta. Kamēr atkulsies līdz šejienei… Katra bāze iegriežas. Kāda stundiņa pusotra, divas paies! Aizbēgt pa- gūsi. Es jau tevi noslēptu, bet ja nu kāds ir redzējis!

—   Bet vai tu pats viņiem neko neteici?! — Piepešu aizdomu pārņemts, Sergejs sagrāba veco aiz pleca. Straujā kustība atspēlējās kaklam, un viņš iestenējās.

—   Zobu dodu! — večuks nozvērējās pa bosiku modei. Redzams, ka viņš arī bez tripera ārstēšanas bija šo to piedzīvojis…

Taču Sergeju tas nepārliecināja. Vecais nebija viņam ne brālis, ne švāģeris. Mierīgi varēja izmuldēties kaut vai tai pašai Ņinkai: es viņu redzēju, pagāja garām, viss vienās asinīs, teica, ka mežā sašāvuši… Tāpat vien runāšanas pēc. Sevi jau nenodotu — pagāja garām, un viss!

—   Nu, iemetam uz ceļakāju! — Vecais sniedzās pēc jaunās pudeles. Turpat stāvēja arī trīs vārītas olas. — Es godīgi — uz pusēm.

—    Nav īstā reize. Es iešu…

Karatists piecēlās, taču atkal atslīga gultā. Spēki trenēto ķermeni bija pametuši. Un kur gan viņš liktos? Iziet uz ceļa un nostopēt kādu mašīnu? Nebija naudas, un droši vien uzreiz iekristu… Slapstīties pa mežu?

Viņš paskatījās pulkstenī. Ceturksnis uz sešiem. Drīz sāks krēslot. Bijis viņš vesels, notupētu krūmos līdz tumsai… Taču tagad nekas neizdosies, gribējās tikai gulēt un tīstīties segā, kratīja drebuļi, sāpēja kakls un mugurkauls šķita kā nolēmēts… Varbūt skarts kāds nervs? Ja tā, tas varēja slikti beigties… Steidzīgi vajadzēja nokļūt pie ārsta!

—   Vai šeit tuvamā ir telefons?

—   Jā, direktora namiņā…

Tikai uz kurieni lai zvana? Uz miliciju? Un pastāstīt, kā uzņēmies nogalināt Žoltiju, taču nav pratis pareizi noorganizēt, un tagad grib nogalināt viņu pašu? Menti iemetīs viņu kamerā un pēc tam sāks rakņāties. Un saraks gadiņiem desmit ka nemetas… Varbūt uzgriezt nulle trīs un palūgt, lai atsūta mašīnu? Viņi sniegs nepieciešamo palīdzību un vēl izvedīs laukā… Ja tie tur izlaidīs… Ātrās palīdzības brigādes prot daudz ko, taču cīnīties ar bosicību tās neviens nav mācījis… Bet skūtie jau ielīdīs arī slimnīcā…

Nē, te bija nepieciešama nopietna palīdzība, «paraksts», piesegs. Un nodrošināt to varēja tikai viens cilvēks!

No domas, kas negaidīti bija iešāvusies prātā, Sergejs bezmaz salēcās. Jā, tam cilvēkam ir savi sitēji, un vina paša asinis brēc pēc šī pārpratuma noskaidrošanas… Tā bija izeja un glābiņš!

—   Vai telefongrāmata tev ir?!

Večuks paraustīja plecus.

—    Nezinu, jāpameklē…

Tikko uzplaiksnījusī cerība sāka apdzist. Telefongrāmatā šī numura varēja ari nebūt vai viņa paša nebūs mājās, vai… Vai mazums kas var nojukt!

Taču atradās gan telefongrāmata, gan vajadzīgais numurs, un pēc trešā pīkstiena klausuli pacēla vīrietis ar valdonīgu, pašpārliecinātu balsi.

—  Vai Nikolajs Ivanovičs? — neticēdams savai veiksmei, noprasīja Karatists. — Vai jūs būtu Nikolajs Ivanovičs Žoltijs?

Iestājas maza vilcināšanās.

—   Kas tur runā? — vīrietis aizkaitināti noprasīja. Acīmredzot viņš nebija radis pie tik stulbiem jautājumiem.

—  Jūs mani nepazīstat.. Mani lūdza jūs pasūtīt. Saprotat? Novākt. Es atteicos, un mani mēģināja noslepkavot…

—    Kas par stulbībām! Cik tu, bračiņ, esi izdzēris?

—   Es neesmu dzēris, esmu skaidrā! Mani ievainoja kaklā, bezmaz piebeidza…

Viņš saprata, ka izsakās nesakarīgi un Žoltijs tūlīt noliks klausuli, jo tas viss patiešām izklausījās pēc murgiem. Tādu miglu var pūst katrs, kam vien ienāk prātā. Vajadzēja pateikt kaut ko jēdzīgu, pierādīt, cik viss ir nopietni.

—   Jūs novākt lūdza Alekss! Alekss! Jūs pazīstat Alekšu, viņš tirgo dārzeņus… Vēl viņam ir draugs Šķībais Volodja, Alekss paprasīja viņam, bet viņš man!

Šoreiz viņš trāpīja melnajā.

—    Es sapratu. Kāda situācija pašlaik? — Žoltija balsī bija saklausāma patiesa interese.

—    Jums nekas nedraud. — Karatists iekoda mēlē. Ja jau Žoltijam nekas nedraudēja, kāda velna pēc tad viņam būtu jāpalīdz izkulties no šīs ķezas?

—   Es atteicos, bet viņi grasās sameklēt citus cilvēkus! Es jums visu pastāstīšu!

—    Kur jūs esat?

—   Kreisajā krastā, atpūtas bāzē «Rītausma Viņu bandīti ir šeit un mani meklē. Es esmu ievainots, un man nepieciešama palīdzība!

—   To jūs jau teicāt. Palieciet uz vietas, pēc pusstundas es piebraukšu… Būs divi melni džipi. Kā jūs sauc?

—    Serjoga. Iesauka Karatists.

Klausulē atsaknēja īsi pīkstieni.

Karatistam atgriezās ierastā pašpārliecinātība. Viņš paraudzījās visapkārt. Luksusnumurs neatpalika no greznas viesistabas un nebija pielīdzināms nožēlojamajam sarga mi- teklītim. Sergejs palūkojās laukā. Večuks sēdēja uz kāpnēm.

—    Sarunāji? Nāc laukā, es aizslēgšu…

—    Paklau, veci! — Sergejs atcirta pavisam citādā tonī. — Tūlīt atbrauks mani draugi, un es gaidīšu viņus tepat. Divi melni džipi. Tāds Nikolajs Ivanovičs prasīs pēc Karatista Serjogas, un tu viņu pavadīsi. Ja uzradīsies tie otri, teiksi, ka nevienu neesi redzējis!

—   «Luksā» nedrīkst! — Vecais bija satraucies. — Ja nu uznāk direktors? Ejam, pagaidīsi pie manis.

—   Aizveries, citādi nosvilināsim visu pa tīro!

—   A-ā-ā… Tātad tu esi no tiem? — Saprātīgajās acīs parādījās izpratne. — Es jau no sākuma tā domāju… Bet tad nospriedu, ka pēc tāda neizskaties. Redz, ka kļūdījos…

Atmetis ar roku, večuks devās uz savu sargbūdu. Tieši pēc pusstundas teritorijā iebrauca divi melni džipi.

Uzklausījis Karatista saraustīto stāstu, Žoltijs aizveda puisi uz savu vasarnīcu. Augsta, necaurskatāma sēta slēpa pēc izskata diezgan pieticīgu divstāvu māju, kuras iekšiene bija iekārtota uz to labāko. Viens džips palika aiz vārtiem, otrs iebrauca pagalmā.

—   Nāc man līdzi, ievainotais! — Nikolajs Ivanovičs noteica ar tikko manāmu ironiju.

Kopā ar viņiem mājā iegāja vēl divi cilvēki: tradicionāla bandītiska paskata puisis tā ap divdesmit trīs, ar skūtu galvu, treniņtērpā un īsā ādas jaķelē. Droši vien atdarinādams kādu elku, viņš nešķīrās no melnajām brillēm. Kad viņš kaut ko teica, starp lūpām spīdēja zelta zobs. Otrais izskatījās vienkārši: trisdesmitgadīgs vīrietis, kurš uz ielas ne ar ko neizceltos un drūzmā paliktu neievērots. Rokā viņš turēja nelielu koferīti; kā izrādījās vēlāk, tajā bija ārsta instrumenti.

Veikli manipulēdams ar pinceti, ārsts izņēma lodi, apstrādāja brūci, profesionāli uzlika pārsēju un iespricēja divas potes.

—   Pāris dienu vajadzētu pavērot, — viņš atvadoties teica. — Domāju, ka viss būs labi.

Žoltijs pamāja.

—    Boija, pavadi dakteri!

Skūtais un ārsts aizgāja, bet Žoltijs domīgi svārstīja rokā deviņmilimetru lodi ar asu galu un pat klusi iesvilpās.

—   Tad saki, ka šāva no tuvuma?

—    No kāda metra, varbūt pat mazāk.

—       Interesanti. Tikai tāda lodīte lido savus trīs kilometrus. Bet, ja būtu bliezuši no tuvuma, tad tavs pauris sašķīstu lupatās!

Sergejs neatbildēja.

—    Un vēl kas — ja jau tu atteicies ķerties pie lietas, kādēļ tad tev pateica manu uzvārdu?

Te nu vairs izlocīties nevarēja. Viņš tiem šķita aizdomīgs, un nespēja sevi attaisnot tiktu uzskatīta par vainas atzīšanu.

—   Kā lai es to zinu? Kāpēc nesašķaidīja pauri un kāpēc pateica uzvārdu… Bet kādēļ tad es nācu pie jums?

—   Tur jau ir tas āķis, — Nikolajs Ivanovičs domīgi novilka, un viņa brilles draudīgi iespldējās. — Varbūt gribi iegūt uzticību, bet varbūt kāds uzsūtīja… Tikai velti jūs mani uzskatāt par muļķi! Nekas, drīz pats varēsi pārliecināties…

—    Labāk patirdiet viņus! Tos divus! Ja neatzīsies, es pats viņiem iespļaušu ģīmī!

—   Var jau patirdīt viņus… Bet tikpat labi tevi, lai nebūtu tik daudz jākrāmējas… Lodāmuru dirsā un patirdīt… Tad gan tu no sirds iedziedātos…

Žoltijs, vērīgi raudzīdamies Karatista sejā, saglauda savu sirmo ezīti.

—    Lai gan tur tevi patiešām meklēja vesels pūlis, apstaigāja bāzes, visus izprašņāja… Bet kur tie «sešinieki» rāvuši tik daudz cilvēku? Diezgan dīvaini…

—   Es stāstiju, kā bija, — Karatists gurdeni nosacīja. — Ja es vēlētu jums ļaunu, vai tad būtu zvanījis?

—   Labi, — Nikolajs Ivanovičs beidzot bija izlēmis. — Noticēšu tev. Paciemojies tepat istabā, nevis pagrabā. Bet tavus drauģeļus es atvilkšu šurp, un tu viņu klātbūtnē visu atkārtosi. Vai esi ar mieru?

—   Skaidrs, ka esmu! — Karatists gribēja piekrītoši palocīt galvu, bet apsējs neļāva, un viņš tikai saviebās aiz sāpēm.

* * *

Principā Aleksam tirgū nebija ko meklēt. Turklāt Šķībais bija brīdinājis:

—   Karatistu neatradām! Vai nu kaut kur nolīdis, vai tiešām atmetis pekas. Tagad kāds brītiņš jānogaida, «jānolaižas uz grunts». Adresi tagad labāk nomainīt. Vai mazums kas…

—   Kas par «mazumu»? — Šis jautājums draugu nez kādēļ sakaitināja.

—   Es taču tev stāstīju, ka jāspēlē pēc noteikumiem. Savulaik tas palīdzējis daudz nopietnākiem vīriem. Tāpēc labāk tādus stulbus jautājumus neuzdod!

Viņš paklausīja un pārvācās pie Svetkas uz mazu, māliem apmestu namiņu, kuru tā īrēja no kādas vientuļas večiņas. Viena istaba, mazmazītina virtuvīte, «labierīcības» pagalmā. Taču tupēt šai peles alā kļuva neizsakāmi garlaicīgi. Turklāt kārojās izbaudīt nesen radušos spēka un varenības sajūtu. Otru «tētesņiku» viņš bija paķēris līdzi un tagad grozījās ar to spoguļa priekšā, izraudzīdamies slēptas nēsāšanas paņēmienus un trenēdamies izraut stroķi un nospiest gaili, mērķējot uz iedomātu ienaidnieku.

Šķībais bija parādījis, kā pistole nēsājama aiz jostas: vajadzēja cieši savilkt siksnu, tā, lai, aizbāžot aiz tās ieroci, tas tiktu cieši piespiests pie gurnu kaula, tad tas nemētājās šurpu turpu un nekrita biksēs. Un, ja pa virsu vēl uzvilka īsu, brīvu jākuļ tad vispār neko nevarēja redzēt. Taču ar pistoli aiz jostas staigāt pa šauro kambarīti vai pa piedrazoto pagalmu līdz āra tualetei un atpakaļ Aleksam drīz vien apnika. Ar «TT» palīdzību viņš raudzīja darīt krāšņāku savu dzimumdzīvi, tēlodams bruņotu bandītu, kas izvaro Svētku, — pavērsis pret viņu stobru, lika tai izģērbties, akta laikā lika ieroci viņai pie deniņiem un pārlieku iekarsis pat gribēja iebāzt garo stobru Svetkas ķermeņa maigākajā atverē gluži kā tādā pistoļmakā, taču viņa ieīdējusies zvēla viņam ar papēdi pa pieri, tādējādi pārtraucot tālākos eksperimentus.

Un tad viņš nolēma paieties pa tirgu. Tāpat vien, bez kāda noteikta mērķa. Kā saka, uz citiem paskatīties un sevi parādīt. Katram gadījumam viņš iegāja tirgū no otras puses un dzimtajām tirgotavām netuvojās. Vaļā bija tikai viena — Igoriņa, citu lodziņos melnēja koka aizvirtņi. No tām strāvoja tāda kā pamestība. Nosoļojis pārdesmit metru, viņš nonāca pie Tomaza tirgotavām. Atminējies, ka tas pēdējā laikā uzvedies visai nekaunīgi, Alekss apgāja būdai apkārt un skaļi pieklaudzināja pie dibendurvīm.

—    Nu ko jūs katru stundu, — atskanēja pretīgā balss, un noklikšķēja aizbīdnis. — Es tak saka — kā atnāks, tā pateiks…

Neskūta, sarkanacaina fizionomija ar milzīgu ērgļa degunu palūrēja laukā un bailīgi parāvās atpakaļ.

—   Vai dieniņ! No kurienes tad tu?

Alekss klusēdams iegāja iekšā, aizslēdza durvis un paraudzījās visapkārt. Noliktavā uz kastes otrādi stāvēja sarkans plastmasas spainis. Tomazs ar to parasti mēdza piesegt naudu. Tātad viņš skaitīja ieņēmumus.

Apstiprinādams lo minējumu, saimnieks aizstājās priekšā spainim un, iebāzis roku rūtainā krekla azotē, nikni pakasījās.

—    Kur tu ir pazudis, ka mājā nedzīvo?

—    Kā tu zini, ka nedzīvoju mājās?!

—    Niko nezina. Cilvēki runā. Kāda man tur daļa…

Viņš manāmi nervozēja, pat baidījās. Turklāt baidījās no

viņa, Alekša. Vai tiešām sajuta viņa pašpārliecinātību un spēku?

—    Kam tu solījies pateikt? Un ko pateikt? — Alekss pabāza roku zem vējjakas.

Tomazs saminstinājās, taču tūliņ atsprāga pie sienas un pieplaka tai.

—   Beidz! Kā tad es varēj' zināt, ka tu ir ašais… Es jūs' padarīšanās nelien!

Ārpusē spēcīgi pieklauvēja. Tomaza skatiens izmisīgi šaudelējās no Alekša uz durvīm un atpakaļ. Tas uzreiz visu saprata. Kad dūrē savilktā roka izlīda no jakas apakšas, tai bija deviņpadsmit centimeru garš, blāvi spīdošs rūdīta tērauda pagarinājums.

—   Nu! — Viņš ar stobra norādīja uz durvīm. Gluži kā kino. Un Tomazs, paklausīgi švīkādams kājas, atvilka aizbīdni un izbāza galvu.

—   Nu ko jūs katru stundu… Atnāks, es uzreiz pateiks…

—   Nepļurksti! Šefs šai lietai atmetis piecsimt «zaļo». Kā atnāks, iemāni pie sevis, ieslēdz un skrien pie mums. Bet to naudu sadalīsim uz trim!

Tomaza ķermenis saspringa. Viņam tikai vajadzēja pārlēkt slieksnim… Viena kustība! Alekss izstiepa roku un piegrūda stobru rūtainajam audumam, ikurāt starp lāpstiņām. Tas sašļuka.

—   Tā ari darīsim! Man naudu vajag kā ēst…

—    Re, cik gudrs, it kā mums nevajadzētu!

Kad durvis aizvērās, Alekss pieplaka spraugai. Divi krimināli purni, kuri aizsoļoja, smēķēdami nepārprotami sazāļotus papirosus, bija viņam sveši. Tātad ari viņi nez vai pazītu to sejā. Kad puiši bija aizgājuši, viņš pievērsās To- mazam.

—    Nu, fiksi klāj vaļā! — Tagad pistoles stobrs iedūrās vēderā.

Tomazs bija lielījies, ka reiz pie sevis Gagros dienas laikā izbakstījies ar trim kūrortniecēm. Tas esot viņa personīgais rekords. Šī diena savukārt dāvāja viņam jaunu rekordu — tikai šoreiz bakstīšanās iznāca ar pistolēm.

—    Nikolajs tevi meklē. Saka, ka tu ir nomušķījis viņa draugu. Izlicis sargus — puiši tagad sēž pie Igora. Sola lielu naudu.

Alekss nosmīkņāja vien.

—    Sūdu viņi tev iedos, nevis naudu!

Piesardzīgais Tomazs atturējās komentēt šo apgalvojumu, tikai mazliet palocīja galvu — nevarēja saprast, vai tādējādi izrādīdams piekrišanu vai noliegdams.

—   Bet vai tu tiešām nomušķīji? — Viņš galu galā neizturēja, lai ari zināja, ka svešās (darīšanās iabāk degunu nebāzt.

—    Nu tak! — Alekss pārliecināti atbildēja. — Un arī tevi nomušķīšu, ja sadomāsi skriet pie Igora!

—   Kālab ta man… — Tomazs atgaiņājās, pauzdams pilnīgu neitralitāti. — Mēs ar tevi kopā tik daudz šņabja izdzēruši…

—   Tātad esam draugi? — Alekss precizēja.

—    Kā ta! — pamāja Tomazs.

—   Tad aizdod man drusku naudas! — Iegājis noliktavā, viņš ātri pašāva roku zem spaiņa, izvilka saburzītu banknošu kaudzīti un dažas atlasīja.

—   Te ir divsimt tūkstoši, nebaidies, vecajā naudā! Iet tā lieta?

—    Kāda runa…

Pistole darīja cilvēkus pretimnākošus un dāsnus. Viņš aizbāza «TT» atpakaļ aiz jostas.

—   Arī spaini paņemšu.

—    Kam tev tas…

Neko neatbildējis, Alekss uzcēla spaini plecā un, aizsegdams ar to seju, piesardzīgi paraudzījās laukā. Nemanīdams neko aizdomīgu, viņš izslīdēja no būdas un, slēpdams seju, ienira augļu rindā. Te jau tika pārdotas pirmās, it kā ķimenēm apkaisītās zemenes, vaska bumbiņām līdzīgie, dzeltenīgie saldie ķirši, pilnā sparā tirgoja ievestos mandarīnus, apelsīnus, granātus… Apkārt neskatīdamies, viņš izsoļoja rindai cauri un, nokļuvis pie cauruma žogā, aizmeta spaini un izlīda laukā.

Atrā solī viņš nogāja divus kvartālus, kuros andelējās tāpat kā tirgū, un beidzot, atviegloti nopūties, izgāja no bīstamās zonas. Saprotams, viņš negrasījās paļauties uz Tomaza klusēšanu, tādēļ ielēca tramvajā, lai tādējādi nojauktu pēdas un aizbēgtu iespējami tālāk. Pirmajā mezgla pieturā viņš pārsēdās, tad izdarīja to vēlreiz un droši iejuka pilsētas miljongalvu burzmā. Viņam patika paša gājieni — pārdroši, riskanti, prasmīgi… Gluži kā kino. Tikai šoreiz viņš nebija vis skatītājs, bet gan galvenais varonis. Drosmīgi izdibinājis ienaidnieku plānus, viņš zināja, kas tagad darāms. Uz Du- rajevku! Ar nostāstiem par savām pilsētas bandīta gaitām un stroķi kabatā viņš tur kļūtu par pirmo čali! Un Žoltijs sūdu viņu dabūtu rokā!

Taču piepeši apziņu caururba negaidīta doma: šefs taču nemeklēja viņu tāpat vien, lai norēķinātos par kartupeļiem! Citādi nebūtu tādas steigas, slēpņu, prēmiju, sarunu par slapjo lietu… Tātad viņš padzirdējis par «pasūtījumu»! Vai nu killeri nosūdzējuši, vai arī aizšautais Karatists… Tas visu mainīja! Tātad meklēšana neaprobežosies ar tirgu, bet prēmija — ar piecsimt «zaļajiem». Visu pilsētu apgriezīs kājām gaisā, paņems pie dziesmas Šķībo… Un iznākums var būt pavisam netīkams! Steidzīgi vajadzēja brīdināt Vovčiku… Garīgais bija čupā. Viņš pats sev vairs nešķita ne izmanīgs, ne veiksmīgs. Lai gan cietais priekšmets pie labajiem sāniem nomierināja un deva pārliecību.

Kur meklēt Šķībo, viņš nezināja. Netālu no «Progresa» atradās spēļu automātu zāle, ap kuru bariem grozījās puišeļi ar nekaunīgām sejām un alkatīgām acīm. Alekss nogrāba vienu aiz krāgas. Tam bija kādi divpadsmit gadi. Daudz pieredzējis džinsu kostīmiņš, netīras, noplīsušas krosenes, obligātā košļene. Pie jostas karājās peidžers bez kasetes, visticamāk, atņemts kādam vienaudzim. Jaunā paaudze — tā, kurai vajadzēs atjaunot Krieviju.

—   Vai gribi nocirst kādu «kāpostu»?

Piedāvājums puiku nepārsteidza.

—    Kurš ta negrib…

Alekss izvilka divus piecīšus. Vienu iegrūda alkatīgajā saujā, bet otru iebāza atpakaļ kabatā.

—    Pasauksi vienu draugu, dabūsi.

—   Ir nu gan «kāposts», — puišelis saviebās. — Bet vai tālu jāiet?

—    Tepat blakus. — Alekss smalki noinstruēja puišeli un lika visu atkārtot. Pēc tam palaida vaļā un pagrūda vajadzīgajā virzienā. — Es gaidīšu otrpus ielai, pie dārzeņu veikala. — Bet pats šķērsoja ielu un iegāja kādā kāpņu telpā, uzkāpa trešajā stāvā un, paslēpies aiz atkritumu vada, vēroja notiekošo pa zirnekļu tīkliem aizvilktu logu.

Puišelis iegāja pa parādes durvīm, drīz vien atkal izskrēja ārā, devās uz masāžas kabineta pusi un uz dažām minūtēm pagaisa skatienam. Taču visai drīz atgriezās un gāzelīgā gaitā devās uz dārzeņu veikala pusi. Neizskatījās, ka kāds viņu būtu apturējis un izprašņājis. Pie veikala ieejas puišelis ilgi mīņājās no vienas kājas uz otru un skatījās uz visām pusēm, tad nikni nospļāvās un devās atpakaļ uz spēļu centru. Alekss viņu pusceļā pārtvēra un, noslāpēdams neapmierinātības izvirdumu, uzreiz pasniedza solīto piecīti.

—    Satiku pazīstamu džusīti, vajadzēja pavadīt.

—  A-ā… Nu labi. Tikai tad vēl iedosi smēķi! Laikam tavs drauģelis tev naudu parādā?

—   Aha, — Alekss, daudz nedomādams, pamāja.

Puišelis apmierināti pavīpsnāja.

—   Uz darbu neiet, katru dienu viņu meklējot kaut kādi čaļi. Laikam jau ne tev vienam palicis parādā.

—    Vai gribi vēl divdesmit? Aizbrauksim pie viņa uz mājām.

—   Uz mājām? — Puišelis nicīgi saviebās. — Vai tik tu neesi pediņš? Ir mums tāds Vasjka, rau, viņu arī nesen viens vecis aizveda pie sevis, teicās rādīt kaut kādas markas, bet ņēma un izvandīja visu dirsu!

—   Kas es tev par pēdiņu? — Alekss apvainojās. — Turklāt tu iesi viens pats, pieklauvēsi un pajautāsi saimniecei, bet es uz stūra pagaidīšu!

—    Labi jau labi. Tikai dosi piecdesmit. Lai būtu vērts riskēt!

Alekss bija pie Šķībā pirms kāda pusotra gada. Viņš dzīvoja kopā ar tanti kādā Nahalovkas avārijas mājā. Pamati un nesošās sienas bija saplaisājušas, jumts tecēja, griesti iebrukuši. Vovčiks ļoti pārdzīvoja, ka viņa grāmatas kļūst mitras. To viņam bija daudz — vesels skapis. Kāda trešdaļa saglabājusies no veciem laikiem: nelegāli izdoti detektīvi, uzdrukāti bālā mašīnrakstā un pavirši iesieti kalikona vākos.

Varbūt mitekļa pieticība, varbūt tantes nelāgā daba, bet varbūt abi kopā lika Vovčikam atturēties no viesu aicināšanas. Alekss tur bija iegriezies tikai vienu reizi un arī nejauši, tagad viņš pat nebija pārliecināts, ka spēs uzmeklēt vajadzīgo māju. Taču viņam paveicās.

Noslēpies aiz stūra, viņš noskatījās, kā puišelis klauvējās pie nobružātajām, šķībajām durvīm, kā tante tās atvēra un norēja atbildi uz viņa uzdoto jautājumu. Tad viņš ļāva puišelim paiet garām, noskatījās, vai kāds tam neseko, un tikai tad viņu panāca.

—   Atkal džusīte? — puišelis ņirdzīgi noprasīja. — Laikam jau tu šo gribi nobungāt! Bet tu neesi vienīgais, ari šeit vinu jau meklējuši citi! Tikai viņš jau sen esot pārvācies… jau pirms kāda pusgada…

Informators lietišķi nošņaukājās.

—  Vecene baigi negantā! Saka, ka šis esot nopircis māju, bet viņu līdzi neesot paņēmis. Nosauca šo par atejvietu kranci… — viņš noteica ar manāmu labpatiku. — Dod piecdesmitnieku!

—   Tūlīt. Ieiesim tikai pagrabā pārskaitīt! — Alekss pasniedzās pēc tievā kakla.

Puišelis parāvās sāņus.

—    Kādā pagrabā? Nekur es neiešu!

—   Nu tad bēniņos. Man vienalga. Ka tikai neviens neredz.

—   Ak tu pediņš tāds! Es jau domāju!

Atmucis gabaliņu nostāk, viņš lūkojās pēc akmens, bet Alekss uzpliķēja sev pa sānu, un puišelis acumirklī nozuda. Viņš labi pazina dzīvi visās tās izpausmēs.

Svetkai Alekss neko nestāstīja. Iezvēlies izgulētajā, čīkstošajā gultā, viņš nogrima pārdomās. Notika plaša mēroga meklēšana. Kā viņi varēja uzzināt Šķībā adresi? Neviens no viņa paziņām nezināja, kur viņš dzīvo! Bet varbūt tomēr zināja?

Piepeši Alekss atskārta, ka par draugu zina ļoti maz. Nu, viņš savulaik bija sēdējis. Par kaut kādu līdzdalību. Taču par «kaut kādu līdzdalību» mazgadīgajam nedotu astoņus gadus! Bet kāds pļāpāja, ka viņš esot bijis iepīts «Spoku» lietā… Cik ūdeņu nav aiztecējis, bet to bandu joprojām atceras: redzams, ka pilsētu iztrūcinājuši kā nākas! Varbūt Burvis liks šiem nobālēt — palūk, kādu troksni sacēlis!

Vovčikam patīk stāstīt par zonu, taču par to, kas bijis pirms tam, viņš klusē kā ūdeni mutē ieņēmis. Kāpēc? Un ar ko viņš nodarbojas? Masāžas kabinets — tas ir tikai tā, acu aizmālēšanai, divas trīs stundas dienā… Bet pārējā laikā? Nesen viņam bija uzradies piķis, reiz pat izpļāpājās, ka gribot pirkt mašīnu, bet tagad, lūk, māja… Par utīm, vai? Ar masāžu tik daudz nenopelnīsi, drīzāk rokas līdz kaulam nodeldēsi… Un ieroči… Kam masierim ieroči? Ari šaut no tuvuma cilvēkam pauri šim neko nemaksā, turklāt nevis kādam svešam ļempausim, bet savam čomam, ar ko iepriekšējā vakarā kopā dzēris un skuķus brucinājis… Un kāda ticība saviem spēkiem: ne reketieru izbijās, ne Žoltija… Kad Karatists aizbēga, viņš kādam piezvanīja, pēc tam teica, ka tas neesot noķerts… Tātad sūtīja kādu ķert? Vovčiks

nebija parasts cilvēciņš, eh, nudien nebija…

* * *

Saņēmis Burvja zīmīti, Pečenkovs gandrīz pietaisīja bikses. Viņš zināja, ka tie nav nekādi kaķa draudi: viņu grupējumā nāvessodi tika piespriesti un izpildīti nesalīdzināmi ātrāk nekā tiesu spriedumi. Taču šoreiz gadījies pārpratums, viņš neko nebija pateicis! Viņš taču turēja mēli aiz zobiem, vienīgi samuldēja, uzrādīdams kā līdzdalībniekus stažierus, turklāt Deglim un Samsonam tas vairs neko nekaitēja… Varbūt viņu vainoja abu nāvē? Taču viņam ar to nebija nekāda sakara, un kādēļ tie nodurti tieši pie ĪAI, viņš nezināja… Laikam sakritība! Taču par sakritībām neviens negribēs dzirdēt, viņu vispār neuzklausīs, naktī nožņaugs un pakārs — cietuma ekspertīzes ar rūpīgumu neizceļas — kas karājas, tas pakāries.

Pečenkovam nenācās ilgi mocīties šaubās un bailēs, viņu izsauca operatīvās daļas priekšnieks Starikovs ar iesauku Cerbers. Galvenajam kūmam bija biedējoša reputācija, zeķi no viņa baidījās, un visi zināja, ka nieku dēļ Cerbers nevienu nerausta, priekš tam ir četri operi, ar kuriem izolatora iemītniekiem tad ari parasti iznāca darīšanas.

Par spīti nostāstiem, Cerbers izskatījās labsirdīgs un ieslodzīto uzņēma laipni, gandrīz draudzīgi.

—    Malacis, Miša, ka izkratīji sirdi. — Viņš pasmaidīja. — Pareizi darīji, ka tos kameras metukus neklausīji.

Pečenkovam acis izspiedās.

—   Par ko tu brīnies? Pie jumsy vēl nav smaka sacēlusies, bet es jau zinu, kurš nopirdies! Šie tik muld — vajag turēties braši un ievērot «likumu»… Bet paši klāj vaļā un sūdzas viens par otru tik braši, ka spēj tik pierakstīt! Paskat, cik daudz savācies!

Cerbers ar savu mīksto plaukstu uzplāja pa biezo mapi.

—    Bet tev par pretimnākšanu izmeklēšanai savs labu- miņš atlēcis! Še, lasi un paraksties!

Ar plašu žestu lielkūms nolika viņam priekšā apzīmogotu mašīnraksta lapu.

Vārdu savienojuma «pretimnākšana izmeklēšanai» sastindzināts, Miša sāka lasīt. Viņa priekšā stāvēja lēmums par atbrīvošanu un drošības līdzekļa maiņu ar parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.

—   Nu, vai esi apmierināts? — Starikovs piecēlās, apgāja apkārt galdam un, jūtu pārpilnībā izplūdis smaidā, apkampa apsūdzēto.

—   Ko pārakmeņojies, muļķīt? — viņš maigi noteica. — Paraksties…

Neko neapjēgdams, Pečenkovs paņēma pildspalvu.

—   Priekšnieka kungs, vai drīkst? — Durvīs stāvēja rušķis no saimniecības daļas. — Kapteiņa kungs atsūtīja uzkopt kabinetu…

—    Kā tu uzdrošinājies ienākt bez pieklauvēšanas!? — kļuvis sarkans, iebļāvās Starikovs. — Es tev, nelieti, tūlīt iekšas izdauzīšu! Tu man zobus saujā nēsāsi! Nedēļu karceri! Vācies!

Rušķis nozuda. Taču viņš redzēja, kā Cerbers tēvišķi apskāva Pečenkovu, bet tas savukārt parakstīja kādu papīru. Pēc trim stundām to jau zinās viss cietums neatkarīgi no tā, vai rušķis atgriezīsies savā kamerā vai arī pa taisno nonāks karceri. Bet nākamā dienā arī brīvē uzzinās, ka Pečenkovs izsūdz grēkus Starikovam personīgi. Bet atbrīvošanas fakts apstiprinās to par visiem simt procentiem.

Pečenkovs gribēja notraukt no sava pleca smago roku, taču neiedrošinājās: izsisti zobi un atdauzītas nieres bosicī- bas acīs viņu tik un tā neattaisnos. Bet Cerbers jau pats noņēma roku un atgriezās iepriekšējā vietā.

—   Dzīvo godīgi, — nu jau bez īpaša siltuma viņš vēl uz atvadām piebilda. — Skaties, ka pie mums vairs nenonāc. Ej, tevi aizvedīs noformēties…

Kad Pečenkovs izgāja, visa Starikova labsirdība acumirklī pagaisa. Pacēlis aizvēsturiska telefona klausuli, viņš uzgrieza numuru.

—    Pēc pusstundas būs laukā, — viņš lietišķi pavēstīja. — Es te tādu skaistu kombināciju iztaisīju, tieši kā tu lūdzi.

—    Paldies, — Lapsa pateicās ar mobilā telefona starpniecību. Viņš sēdēja mašīnā līdzās Vaļeram Popovam. Aizmugurē gulšņāja Ļitvinovs. Visi trīs nenovērsa skatienu no zaļajiem cietuma vārtiem, kuros bija jaušami mazo, blīvi piedzīto durtiņu apveidi. Tieši pa šīm durtiņām brīvajā pasaulē atgriezās nedaudzie veiksminieki.

Parasti ieinteresēti ļaudis to zina, un izbraukātajā asfalta pleķīti drūzmējas sagaidītāji: draugi, draudzenes, radi, lai pienācīgi parādītu godu atbrīvotajam moceklim. Sagaidīšanas svinīguma un tai sekojoša banketa ziņā šīs svinības dažkārt var salīdzināt ar kosmosa varoņu godināšanu, kas atgriezušies uz grēcīgās zemes. Lepnu dampju kavalkādes, uz diennakti noīrēts krogs, no tuvienes un tālienes sabraukušas autoritātes, dārgas dāvanas… Pēc filmas «Reiz Amerikā» bosicībai nāca modē aiz restēm smakušo nekavējoties aplaimot ar mīlas priekiem: kamēr limuzīns ar necaurredzami tonētiem stikliem mēroja ceļu no izolatora uz restorānu, svinību vaininieks paguva nomest piespiedu atturēšanās slogu.

Dažkārt atbrīvošanas procedūra izskatās daudz tautiskāka un drīzāk atgādina lauku kāzas: kandža, ermoņikas, puķainas kleitas un papīra ziedi pār mēru krāšļotu meiču matos, danči ar spiedzieniem, apdziedāšana un ķircināšanās ap bijušo gūstekni, kura purns uzskatāmi liecina, ka viņa saknes meklējamas tai pašā labi salaistītajā augsnē, kurā plaukst un zeļ visas kandžinieku un ermoņikmeistaru paražas.

Gadās vēl pieticīgākas: pieci seši cilvēki apkampj atbrīvoto un aizved bez kādiem ārišķīgiem efektiem, trokšņa un putekļiem.

Bet sīkaļas, savējo sagaidot, pazirgojas, palamājas, nospļauda asfaltu un, anašas aromāta pavadīti, tāpat kājām dodas uz kādu midzeni.

Bet nekad nav tā, ka «to, kas atkratījies» neviens negaidītu. Ne jau tādēļ, ka katram arestantam būtu vesels bars draugu un to vidū nebūtu nevajadzīgo. Gluži otrādi — nevajadzīgo un nekam nederīgo ir līdz kaklam. Taču viņus, nabadziņus, mūsu skarbajos čomošanās un bosikošanās laikos neviens neatbrīvo, tie sēž no zvana līdz zvanam.

Saprotams, arī Pečeņku būtu sagaidījuši: ja jau bija, kas rūpējās un apmaksāja Čekuldajeva honorārus, tad jau atrastos arī tādi, kas aiz liktenīgajiem vārtiņiem paspiestu ķepiņu un uzsistu uz pleca. Taču Lapsa ar Starikova palīdzību izlaida baumas, ka viņu sakarā ar nepareizi noformētiem dokumentiem atbrīvos tikai rit no rīta, kad pārliecināsies, ka zīmogs uz lēmuma ir īsts, tikai slikti uzspiests, nevis viltots un no veca papēža izgriezts.

Tā nu Miša Pečenkovs stāvēja uz labus un ļaunus laikus pieredzējušā asfalta pleķīša vientuļš kā koks, taču viņš izturējās visai dīvaini: nevis grozījās uz visām pusēm, meklējot čomakus, bet ierāva galvu plecos un metās ap stūri kā velna plēsts.

Daudz pieredzējusi RONAP volga viņam sekoja, panāca, un Lapsa, nolaidis stiklu, klusi uzrunāja viņu vārdā. Un atkal Pečenkovs uzvedās dīvaini: rāvās sāņus, it kā taisījās bēgt, bet, kad atskatījās un ieraudzīja savus nīstākos ienaidniekus mentus, uzreiz nomierinājās, labprātīgi piegāja klāt un pats bez kādas skubināšanas iesēdās mašīnā.

Volga rāvās uz priekšu pret kustības virzienu un riskanti izmainījās ar kravas mašīnu, kas tikai nikni ierēcās un aiz- traucās tieši pa tramvaja sliedēm, it kā būtu nez kāda drezīna. Popovs stūrēja pa tērauda līnijām, kas bija nodilušas līdz žilbinošam spīdumam, un mašīna brauca līdzeni, nejuzdama ne bedres, ne grubuļus. Pečenkovs sēdēja rāmi un pat neuzdeva dabisko jautājumu — uz kurieni viņu ved. Tā notiek, kad cilvēkam vairs nav kur sprukt un viņš ļauj sevi nest notikumu straumei.

Viņi izjoņoja uz Maģistrālā prospekta un traucās Ziemeļu dzīvojamā masīva virzienā. Savulaik labajā pusē vairāku kilometru garumā stiepās vienīgi aklas militāro rūpnīcu sētas, taču pēdējo gadu tirgus ekonomika bija izgrauzusi tajās neskaitāmus robus: «aizsardzības padarīšana» bija pierāvu- sies un pakāpusies atpakaļ, atbrīvodama teritoriju benzīna uzpildes stacijai, komercizstāžu kompleksam, restorānam un firmu veikalu tīklam.

Rajons pārveidojās — kļuva skaļš, cilvēku pilns, un konspirācijas jautājumos stingrais atvaļinātais PSRS Iekšlietu komisariāta pulkvedis, bijušais specgrupas «Fināls» pirmais numurs Ivans Aleksejevičs Romovs noteikti izvirzītu jautājumu par «izpildes punkta» pārvietošanu uz citu vietu. Taču viņš jaunos laikus vairs nepiedzīvoja, «pirmo» — bendes lomu tagad spēlēja Vaļera Popovs, bet, tā kā šī valsts funkcija pamazām atmira pati no sevis, tad ari jautājums par punkta pārvietošanu zaudēja aktualitāti. Tādēļ viņš pieļāva šīs vietas izmantošanu operatīvos nolūkos, lai gan tā bija sevišķi slepena objekta atklāšana nepiederošām personām.

Un, lai arī šoreiz «nepiederoši» skaitījās līdz kaula smadzenēm savējie — apakšpulkvedis Koreņevs un majors Ļitvinovs —, vēl pirms dažiem gadiem iedoma vien, ka «pun

ktā» nonāks cilvēki, kas neietilpst «Finālā» un piedevām vēl noziedznieks, kuru nebūt nav paredzēts nogādāt viņsaulē, liktos pilnīgi neiespējama. Taču vēl neiespējamāka būtu pavēle atbrīvot uz nāvi notiesātu slepkavu. Salīdzinājumā ar tik rupju likuma piesmiešanu viss pārējais šķita kā bērnu spēlītes, tādēļ Popovs neizjūta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Vienīgi Pečenkas dēļ uzmācās šaubas: ja jau reiz uz turieni esam atveduši, tad varbūt nemaz ārā vairs nelaist? Par vienu draņķi mazāk, un sabiedrībai tikai labums…

—     Maisu! — gandrīz nepakustinājis lūpas, izmeta Popovs, un Ļitvinovs veikli uzmauca atbrīvotajam aizdomās turamajam galvā adītu slēpotāja cepurīti, kādas iecienījuši ari «buļļi», jo nepieciešamības gadījumā tām var norullēt malas, tādējādi aizsedzot seju līdz pašam zodam un noslēpjot to ziņkārīgajiem liecinieku un cietušo skatieniem. Arī šoreiz sOĀRV komandieris uzmauca cepuri līdz zodam, tikai šai nebija izgriezumu acīm.

—   Netirinies un nepalaid nagus! — majors klusi palūdza, un ar to pilnīgi pietika, lai Pečenka, kurš jau grasījās pacelt rokas, atkal rātni noliktu tās uz ceļiem.

Popovs apbrauca uzpildes staciju, apgriezās, nedaudz pa- līkumoja pa šaurajām šķērsieliņām, nobrauca pa prospektu pretējā virzienā, apgriezās vēlreiz un atkal uzņēma pareizo kursu. Ar to pilnīgi pietika, lai aizdomās turamais zaudētu orientāciju. Volga pabrauca garām tirdzniecības kompleksam, greznajam veikalam «Elektrons», restorānam «Trijjūgs» un nogriezās šķērsieliņā, kuras sākumā bija novietota ceļa zīme «strupceļš».

Agrāk pa kreisi vīdēja vienīgi rūpnīcas «Konstruktors» aklā sēta, tagad tā bija zaudējusi dažus desmitus metru, atdodot teritoriju vairākiem veikaliem, kā arī pirts, masāžas un atpūtas centram, kura celtniecībai vajadzēja beigties rudens pusē. Popovs iztēlojās, cik šeit būs mašīnu jebkurā diennakts laikā, un saviebās, it kā viņu mocītu zobu sāpes.

Pa labi, tāpat kā agrāk, stiepās «Aparāta» žogs ar četriem vārtiem ik pa simt metriem. Trīs netika izmantoti kopš neatminamiem laikiem, bet ceturtie vērās regulāri, lai gan pēdējā laikā aizvien retāk. Aiz tiem atradās bijusī Iekšlietu pārvaldes autobāzes remonta zona, kura pēcāk tika pārvērsta par nāvessodu izpildes vietu, kuru paši «finālisti» mīļi sauca par «stūrīti».

Izkāpis no mašīnas, Popovs atslēdza slēdzeni, atvēra vārtus un iebrauca nelielajā pagalmiņā. Lapsa un Ļitvinovs ziņkāri raudzījās apkārt, taču pagalms ne mazākajā mērā neizskatījās specifisks vai draudīgs: parasta remonta zona kā neskaitāmas tai līdzīgas. Pa kreisi trisboksu garāža taisnā leņķī piegūla darbnīcu ķieģeļu ēkai, pa labi slējās metāllūžņu kaudze: sarūsējis kravas mašīnas vraks, masīvs pakaļējais tilts, saplacinātas «ZIL130» durvis un tamlīdzīgi krāmi — savulaik «finālisti» bija sarīkojuši šeit sestdienas talku, sakrāvuši visu vienā kaudzē un taisījušies vest projām, taču rokas izrādījās par īsām.

Atkal izkāpis no mašīnas, Popovs aizslēdza vārtus, tad devās pie garāžas un labu laiciņu noņēmās ar spītīgo trešā boksa slēdzeni. Beidzot tā padevās un skaļi iečīkstējās dzelzs vārtu eņģes — «stūrīša» saimniecība pamazām gāja postā.

—   Kur jūs esat mani ieveduši? — Pečenkovs bailīgi reaģēja uz čīkstoņu, taču neviens viņam neatbildēja.

Notraucis no rokām rūsu, Popovs iedzina volgu trešajā boksā. Parasti ar vārtu virināšanu noņemas piektais un sestais numurs, specgrupas tā saucamā «ārējā loka» darbinieki, kuri tieši nesaskaras ar darbu, kas darāms «Fināla» kodolam — pirmajam, otrajam, trešajam un ceturtajam numuram. Šodien par visu nācās rūpēties pirmajam — pašam galvenajam numuram.

Noslēdzis ari šos vārtus, viņš piegāja pie masīvām dzelzs durvīm, kas bija rūpīgi iemūrētas ķieģeļu sienā. Agrāk to atslēga bija tikai vienam cilvēkam — speciālās grupas «Fināls» vadītājam apakšpulkvedim Vikentjevam. Šobrīd viens dublikāts bija ari pirmajam numuram. Popovs atslēdza ma- sīvo slēdzeni un ar plecu atgrūda smagās durvis — pavērās tumša aile ar lejup vedošiem pakāpieniem. No tumsas vēdīja pēc mitruma un vēl kaut kā…

—   Atiet! — viņš ierasti izmeta un neatskatījies pirmais devās lejup, lai iedegtu gaismu. Pēc šīs pavēles parasti uz nāvi notiesāto izvilka no speciālā autoķurķa un veda viņa pēdējā gaitā.

Šoreiz nebija ne nāvinieka, ne iekšējā, ne ārējā loka dalībnieku, taču komanda tika saprasta.

—   Kāp laukā! — Ļitvinovs diezgan nesmalkjūtīgi izgrūda Pečenku no volgas, Lapsa viņu pārtvēra un sagrāba zem elkoņa. Tumšā durvju aile pielija ar spocīgi dzeltenu gaismu.

—    Šurpu, šurpu, pieliecies…

Kad viņi veda to lejup pa kāpnēm, Pečenkovs raudzīja izrauties.

—    Laidiet vaļā, es negribu, laidiet taču vaļā!

Pratināšanās viņš turējās dūšīgi, taču viena lieta — izturēt «trešo pakāpi» dienesta kabineta oficiālajā gaisotnē, pavisam cita — aizsietām acīm kāpt nezināmā pagrabā, kurš uzsūcis sevī simtiem agrāk nošauto izvarotāju un slepkavu pirmsnāves šausmas.

Pusotra desmita stāvo pakāpienu atdūrās pret betona grīdu. Maza istabiņa ar kailām ķieģeļu sienām, aizvēsturisks kancelejas rakstāmgalds, tāds pats krēsls, divi izļodzīti ķeblīši… Popovs norāva Pečenkas improvizēto acu aizsēju. Tas uztraukti raudzījās apkārt, viebdamies kailās, samezglotā vadā pakārtās spuldzītes blāvajā gaismā.

—    Kur mēs esam? Kāpēc jūs mani šurp…

Pa kreisi, aiz vēl kādu durvju zemās ailes bija saskatāma nākamā istaba, mazāka par šo, tās grīda bija nokaisīta zāģu skaidām. Un, lai gan Pečenkam nebija zināma to nozīme, tieši šī detaļa piesaistīja intuitīvi saasināto uzmanību.

—    Priekš kam šeit skaidas? Skaidas priekš kam? Nē, jūs pasakiet…

—    Cik daudz jautājumu! Izrādās, ka tu esi viens ziņkārīgs puisis. — Lapsa ar saimnieka iznešanos nosēdās pie galda prokurora vietā, kurš parasti paziņoja nāviniekam, ka apžēlošanas lūgums atcelts. Ļitvinovs nosēdās uz ķeblīša, uz kura parasti gaidīja šāvienu ārsts, kurš pēcāk konstatēja nāvi. Popovs katram gadījumam pievēra durvis, kas veda uz kāpnēm.

Iestājās klusums. Pilnīgs klusums. Bieži tādu dēvē par nāves klusumu, turklāt šai vietā nodrāztā metafora skanēja ļoti attaisnojami.

Pečenka nu jau pavisam citām acīm ieskatījās apkārtsēdošo cilvēku sejās. Viņš nezināja to biogrāfijas un nopelnu sarakstus, tāpat nezināja, kur bija iekūlies, taču šobrīd viņš atskārta, ka šie cilvēki un šī vieta lieliski harmonē. No viņiem strāvoja tādi paši neredzami viļņi kā no Gaidana, kad viņi izbrauca darīt savus melnos darbus. Gaidans bija gatavs nogalināt un darīja to, tiklīdz radās tāda izdevība.

—    Ieklausies uzmanīgi, Miša, — Lapsa klusi ierunājās, un Pečenka saspicēja ausis. — Mēs zinām, ka tu strādāji Burvim.

Apakšpulkvedis ieturēja tikko manāmu pauzi, it kā dodot iespēju atspēkot viņa apgalvojumu.

«Kas par tirgu, priekšniek! Kāds Burvis? Nav ko te man kupri līmēt!» — apmēram tādā garā Pečenkovs bija atbildējis iepriekšējās pratināšanās, viebdams sasistās lūpas nicīgā vīpsnā.

Taču šoreiz nekādi atspēkojumi nesekoja. Salīdzinājumā ar līdzšinējo uzvedību tas jau bija solis uz atzīšanos.

—    Mēs zinām, ka Burvis notiesājis tevi uz nāvi.

Šoreiz Miša ne tikai neiebilda, bet pat bēdīgi nolieca

galvu, tādējādi sacīto apstiprinot.

—    Bet vai tu zini, ka viņš pa tukšo muti nevirina?

Tagad Pečenkovs pamāja vēl vaļsirdīgāk.

—    Un kur tad tu domā sprukt?

Aizdomās turamais klusēja.

—  Taču tās ir tavas problēmas. — Lapsa nevērīgi atmeta ar roku, kas liecināja, cik bezgala vienaldzīgas viņam Mišas Pečenkova grūtības.

—   Bet mums ir citi uzdevumi. Nogrābt aiz astes Burvi un visu viņa varzu — un, jo ātrāk, jo labāk! Tādēļ ka jūs taisāt diezgan lielus sūdus, lejat asinis un biedējat cilvēkus!

Koreņevs pacēla balsi un nopētīja Pečenku gluži kā zinātnieks bīstamu kukaini, prātodams, vai tam ir kāda zinātniska vērtība vai labāk to vienkārši nospiest.

—   Tu tēloji spico čali, neatzinies un domāji, ka viss būs labi. Bet tā vis nenotiek. Nu, un kur tu esi tagad?

Negaidītais jautājums izsita Pečenku no sliedēm.

—    Nezinu…

—       Nu lūk! Un neviens cits arī nezina! Izlaida no izolatora, un tu pazudi. Ja neuzradīsies — nodomās, ka tavējie mežiņā apglabājuši…

—   Bet ari mēs protam aprakt, — Popovs teica tukšam gaisam. — Vai atceries, kā pa rāciju lamāji mentus? Tad tu biji dūšīgs! Bat tagad ielūkojies šai istabiņā! — Viņš pagrūda Penčenkovu uz mazo, draudīgo istabiņu, kuras grīda tik izteiksmīgi bija nokaisīta skaidām. Tas iespītējās. Piepeši nāca pilnīga atskārta, kādēļ tur sabērtas skaidas un vispār — kam šī vieta ideāli piemērota.

—   Nē! Nē! Par ko mani šaut? Es neko neesmu darījis, tikai stāvēju blakus…

Lapsa un Ļitvinovs saprotoši saskatījās. Vaļsirdība iesākas ar mazu atzīšanos. Pirmais solītis ir pats grūtākais. Bet tad jau tā lieta kļūst vieglāka.

—     Paklausies, Miša, — Lapsa atkal iesaistījās sarunā. — Tev ir tikai viena izeja. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Ja gribi iziet no šī pagraba — klāj vaļā visu līdz galam! Stāsti visu, ko zini. Sūds ar tevi — noformēšu kā vaļsirdīgu atzīšanos! Un noslēpšu FDD izolatorā, tur būs miera dzīve, gluži kā kūrortā!

Doma par Federālā drošības dienesta izolatoru Pečenkovam iepatikās. Brīvē vai parastajā cietumā viņu gaida nāve, bet tur netiks klāt pat Burvis… Un tomēr — savējo nodošana ir vispēdīgā cūcība!

—    Bet, ja vēlies palikt šeit, — lūdzu. Ievedīsim tur un nošausim. Bez vārda runas.

Popovs atkal nogrāba Pečenku aiz pleca.

—   Uzmanīgi paskaties uz šīm skaidiņām… Vai redzi traipus? Tos katru reizi noskalo, taču pavisam nenoslēpsi, bet svaigām skaidām nav naudas… Tādēļ tavas smadzenes paliks uz tām pašām vecajām!

—  Ari brīvē tu diezin vai iedzīvosies, — sarunā iesaistījās Ļitvinovs, kurš līdz šim bija klusējis. — Laist tevi laukā mums nav nekāda iemesla.

Pečenkovs klusēja. Cilvēks var pretoties presingam, ja viņš zina, ka cieš tuvinieku vai draugu dēļ, kuri viņa izturību novērtēs un atbalstīs. Līdz šim «trešo pakāpi» viņam līdzēja izturēt apziņa, ka viņš pieder varenai brālībai, uz kuras atbalstu varēja cerēt gan cietumā, gan tiesā un, ja vajadzēs, ari zonā. Taču tagad aiz muguras neviens vairs nestāvēja — vakarējie brāļi pārvērtušies niknos un nesaudzīgos ienaidniekos. Tikai viņš nekādi nevarēja saprast — kādēļ?

—    Par ko tad mani nodesāja? — viņš aizsmakušā balsī noprasīja. — Ko tad es jums tādu pateicu?

—     Kā ko? — izbrīnījās Lapsa. — Degli un Samsonu nodevi? Domāji, ja šie beigti, tad ar viņiem neviens vairs nerēķinās? Bet mēs uztaisījām kratīšanu un papētījām sakarus, iekārtojām slēpni, tādas lietiņas uzrakām! Saņēmām vēl divus, un ne vairs no pirksta izzīstus, bet gan īstus, kas tiešām šiverējuši pa trasi!

Improvizācija bija izdevusies. Pečenkam atausa gaisma. Viņš tiešām bija palaidis muti un tādējādi kaitējis organizācijai. Bet taisnošanās, ka tas noticis nejauši, — tukša un bezcerīga laika šķiešana.

Vainas apziņa dara vaļsirdīgāku. Pat ja jūties vainīgs pret vieniem, bet grēkus izsūdzi citiem.

—    Labi, — viņš teica tai pašā aizsmakušajā balsī. — Tikai lai viņi iziet ārā…

Tā bija kompromisa ilūzija. Tikai ilūzija. Katram muļķim skaidrs: ko zina viens ments, uzzinās arī pārējie. Nekāda kompromisa te nebija — tā bija pilnīga padošanās. Taču cilvēkam tīkamāka doma, ka ari viņam kāds piekāpies. Viņš palūdza, un tie divi izgāja. Tikai tad viņš piekāpās un visu izstāstīja. Kad tiek saglabāta vienlīdzības šķietamība, zaudējums nav tik sāpīgs…

Trešajā boksā bija putekļains un sasmacis gaiss. Pie sienas karājās pērnais kalendārs — skaistule melnā triko ar plati izliktām kājām, it kā uz čurāšanu sataisījusies. Šitovs bija izgreznojis telpu saskaņā ar saviem priekšstatiem par daiļo. Stūri mētājās satīti brezenta gabali — trīs reiz trīs metri.

—    Tajos pašos tinat? — Ļitvinovs pamāja uz vīstokļu pusi.

—   Jā. Iesim svaigā gaisā.

Popovs atslēdza čīkstošās durvis, aiz ieraduma aplaida acis pa perimetru un izvilka cigaretes. Agrāk viņš nesmēķēja, taču pēdējo gadu laikā bija ieradinājies.

—   Vai gribi?

Ļitvinovs, visiem par izbrīnu, neatslābināja nervus ar nikotīnu.

—   Aiziešu pārbaudīt žogu…

Tāpat, ieraduma vadīts, Popovs aizsoļoja gar augsto betona sētu, meklēdams plaisas, caurumus, skrambas vai citas iekļūšanas pēdas. Savulaik viņi nepiegrieza pienācīgu vērību izbakstītai salaiduma vietai, un tam bija visai nepatīkamas sekas… Tam, ko viņš darīja tagad, vairs nebija nekādas jēgas. Nesaudzīgā taisnīguma konveijers, kas pēdīgos nekriet- neļus un neliešus no apkārtējiem bīstamā dzīvīguma, par bijāšanu tādiem pašiem kropļiem, bija pataisījis aukstus un nekaitīgus, sāka klemmēt un visbeidzot iestrēga pavisam. Varbūt kādreiz tas atkal izkustēsies no vietas, Popovs bija pārliecināts, ka tas notiks agri vai vēlu, tikai tad mašīnu vajadzēs darbināt jau citā vietā…

«Aparāts» bija ietaisījis milzu parādus un daļu savas teritorijas tas pārdeva lieliem Tihodonskas komersantiem. Izpildīšanas punkts nepiederēja rūpnīcai, bet gan Iekšlietu pārvaldei, taču piecsimt metriņiv zemes izpirktajā hektārā bija vēl ļaunāki kā baltums acī. Šeit tiks būvēts «Renault» tirdzniecības un servisa centrs, šai projektā ieguldīta milzu nauda, un «stūrīša» eksistence nekādi neiekļaujas komerciālajos plānos. Biznesmeņi jau bija vērsušies pie vietējiem varasvīriem ar lūgumu nostumt pamesto remonta bāzi, rajona un pilsētas administrācijas viņu lūgumu apstiprināja. Ari Iekšlietu pārvaldes priekšnieks saņēmis attiecīgus priekšrakstus.

Pirms desmit gadiem ģenerālis būtu ieradies audiencē pie apgabala komitejas pirmā sekretāra un konfidenciāli izstāstītu par vietas patieso pielietojumu. Pēc tam pat visneatlaidīgākie centieni, lai no kā tie izrietētu, atdurtos pret graujošu pretsparu, bez kādas lielas skaidrošanas un atvainošanās. Taču tagad ir citi laiki. Grūti stāties pretim lielai naudai, bet galvenais — nerodas gribētāju. Visticamāk, ka jau tuvākajā laikā superslepenais objekts pārstās eksistēt.

Pabeidzis apskati, Popovs atgriezās pie Ļitvinova. Tas sēdēja uz gara, slikti noēvelēta soliņa, ar muguru atspiedies pret ķieģeļu sienu un pievēris acis. Šķita, ka viņš guļ. Varbūt tā arī bija, tomēr SUARV kareivji zināja: komandieris var atbildēt uz jautājumu, dot pavēli, ja nepieciešams — izšaut. Vai šādu stāvokli varēja nosaukt par miegu — var strīdēties, bet savādāk guļošu suārvieši viņu nebija redzējuši.

Popovs nosēdās līdzās un no jauna aizsmēķēja. Šodien punktā atradās nepiederoši, likt vai nelikt šo vārdu pēdiņās — tas jau ir cits jautājums, taču ne Koreņevam, ne Litvinovam nebija tiesību šeit uzturēties, bet viņam pašam nebija tiesību par šo vietu pat stāstīt, nemaz nerunājot, ka viņš drīkstētu kādu vest šurp. Pēc dažām dienām bija jānotiek kaut kam pilnīgi neticamam, Popovs pat nespēja iztēloties, kā tas viss izskatīsies… Taču tas vēl tikai priekšā, bet tas, kas notika šodien…

Koreņevs un Ļitvinovs — pārbaudīti cilvēki, savi puiši, nospļauties par visām formalitātēm un štrunta papīreļiem! Bet tas trases bandīts… Visa Vaļeras būtne protestēja, ka šis noziedznieks, bīstamais noziedznieks, bijis nāvessodu izpildīšanas vietā, izkļūtu laukā sveiks un vesels! Viņa muldoņai neviens neticēs, turklāt viņš nemūžam neatradīs objektu: norādīs rajonu, un viss… Taču pats fakts! Ja jau viņš izrauts no ierastās dzīves un atvests šurp, ja jau zināms, ka viņš ir aktīvs asiņainās Burvja bandas dalībnieks, ja viņš aizturēts nozieguma vietā un tomēr izpestīts no cietuma, tad taisnīguma princips pieļauj tikai vienu risinājumu… Šeit neviens nav siekalzaķis, arī čaļi darījuši šo nežēlīgo un netīro darbiņu, tā ka problēmu nebūtu… Un ari pēc tam: viņš zina vajadzīgo kvadrātu kapos, zina, kā jārīkojas, lai neviens nebāž snuķi «nezināmā vīrieša» kapā… Ar tehnisko pusi taču viss bija skaidrs, nekādas grūtības nerastos. Taču…

—   Ko darīsim ar Pečenku? — acis neatvēris, apvaicājās Ļitvinovs. Popovam radās netīkama sajūta, ka tas lasa viņa domas.

—   Ko tad ar vinu var darīt? Pakalu viņam bučot, vai? —

Vaļera atkārtoja Ivana Aleksejeviča Romova iemīļoto izteicienu. — Zināms, ko…

Trešajā boksā bija saklausāma kāda rosība, smagi aizcirtās pagraba durvis.

—    Pabeidzi! — Popovs piecēlās, bet Ļitvinovs tikai pavēra acis. Uz sliekšņa iznāca Lapsa ar vairākām glītā rokrakstā aprakstītām lapām rokā.

—    Viss! — Viņš pavēcināja gaisā vaļsirdīgās atzīšanās pierakstu, dzeltenās lapas nočaukstēja vien. Opera sejā no prieka nebija ne vēsts, viņš izskatījās noguris un dzīves pievilts.

—   Atļaujiet atsēsties…

Lapsa smagi atkrita uz soliņa. Viņam kā azartiskam noziegumu atklājējam šāda uzvedība bija visai neraksturīga.

«Apstrādāts no visiem galiem,» nodomāja Popovs, pastiepdams roku pēc dzeltenīgajām lapām.

Atri pārlasījis liecību, viņš iesvilpās.

—   Tā nekas!

Arī Ļitvinovs izlasīja un izbrīnījās. Pečenka bija atzinies visā. Bandas struktūra, konspirācijas noteikumi, sasauk- smes signāli, izdarītie noziegumi. Viņš uzrādīja astoņpadsmit epizodes un paskaidroja, ka par citu piecnieku darbību neko nezina. Taču ari ar to pašu bija vairāk nekā pietiekami!

—   Nu, Filip, taisi tikai ordenim caurumiņu! — Ļitvinovs uzsita draugam uz pleca.

—   Lai iet padirst! — tas nikni atbildēja. — Es vairs neko negribu. Apnicis. Nesaprotu — kam man tas viss vajadzīgs? Par sūda diviem miljoniem, kurus turklāt regulāri ietur? Var likt «jumtus» un tikpat daudz nopelnīt vienā dienā! Turklāt neviens nebojās nervus!

—   liecies mierā! — teica Ļitvinovs, lai gan Lapsas jutoņa stipri līdzinājās viņējai — pēdējā laikā arvien biežāk pašu darītais darbs likās pilnīgi bezperspektīvs un bezjēdzīgs. Ideāli miruši, gods, drosme un varonība vairs nav cenā, pirmajā vietā vienīgi piķis, bet tam priekšā tikai lielais piķis. Bet tevi pašu un tavus čaļus vienkārši izmanto, izmanto kā lielgabalu gaļu! Par smiekla naudu — pusi krāmu bodnieka algas — trenc visos karstajos punktos, nemitīgi liek riskēt ar dzīvību… Taču par to nav ne dzīvokļu, ne prēmiju, ne celtniecības kredītu. Palaikam ordeņi un medaļas, kas pārvērtušās parastos bleķa gabalos, tādēļ ka nedod nekādus atvieglojumus. Taču šīm domām nedrīkst dot vaļu, citādi nonāksi trakomājā vai melanholijas uzplūdos ielaidīsi lodi pauri…

—    Puiši, ir piedāvājums! Pasēžam šodien, kā nākas iemetam un druscit atgūstamies!

Popovs bridi klusēja.

—   Valentīna jau tā lamājas. Saka, ka es nodzeroties…

—    Pavisam nedaudz. Garastāvoklim un jaukai sarunai. Filip, ko tu saki?

—   Ja nu vienīgi garastāvoklim…

—    Lieliski. Bet kur tas tur?

—   Tur, lejā.

—    ???

—    Kur gan lai šis būtu? Teicu, lai sēž un gaida.

—   A-ā-ā… Bet ko ar viņu iesāksim?

—   Ko iesāksim! Ieformēsim izolatorā. Es apsolīju viņam drošībnieku ķurķi, vajadzēs sarunāt…

—    Bet varbūt tā, kas zudis, tas pazudis! Vaļera, kā tu domā?

—    Manuprāt, tas būtu pareizākais.

—   Nē, nē, puiši… Man tas viss jau līdz kaklam. — lapsa ar raksturīgu kustību novilka ar delnu gar ādamābolu. — Gan PDD mani nomocījis, gan izmeklētāji, ari Vabole blenž kā bullis. Es tās spēlītes vairs nespēlēju. Tagad es būšu labs. Labos vairāk mīlē.

—   Tad tev jāpārceļas uz bērnudārzu. Par audzinātāju.

—   Varbūt tā ari darīšu, tikai nevis uz bērnudārzu, bet banku. Laba vietiņa. Varu paņemt arī jūs.

—   Tātad negribi?

—    Ne-e. Turklāt es viņam apsolīju. Pats saproti.

—    Nu labi. — Ļitvinovs atkal atslīga pret sienu un aizvēra acis.

Popovs kaut ko saspringti prātoja.

—   Pagaidi, bet kā tad tu viņu arestēsi? Tiesa taču mainījusi drošības līdzekli! Viņš tagad staigā ar parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu!

—   Tas ir tikai par to vienu epizodi, par kuru mēs viņu aizturējām. Bet tagad nākušas klāt vēl septiņpadsmit! Par tām ari arestēsim! Ej, izved viņu laukā…

Pēc dažām minūtēm ronapiešu volga izbrauca no «izpildīšanas punkta» teritorijas. Pirmo reizi visā specobjekta pastāvēšanas vēsturē to atstāja dzīvs bandīts, kuram paveicies vairāk nekā savulaik milicijas kapteinim Luņinam. Un šai apstāklī Vaļera Popovs saskatīja skaidru netaisnību. Viņam sāka likties, ka visa dzīve sastāv no vienām vienīgām ne- taisnībām.

* * *

— Nu, ko teiksi, draudziņ? — Neraugoties uz mīlīgo uzrunu, Nikolaja Ivanoviča balsī nebija ne miņas no drau- dzīguma. — Tavi čomaki kā zemē ielīduši! Bet tu te ar maniem labumiem barojies. Tad no kura man pieprasīt gandarījumu? Laikam jau no tevis! Vai pastāstīsi, kādas viltības jūs pret Nikolaju Ivanoviču perināt…

Boija ar savām idiotiskajām melnajām brillēm uz acīm draudīgi pārliecās Karatistam pāri. Diezin vai viņš bija stiprāks, Sergejs vienkārši iepeldējis tādos dzīves ūdeņos, kur fiziskais spēks vien neizšķīra cilvēka stāvokli. Šeit tronī celta spēja «izliet asinis». Bet Borjas paskats neļāva šaubīties par to, ka šī spēja viņā gana attīstīta.

—   Pagaidiet, pagaidiet… Var pamēģināt ar tās mērkaķe- nes… Zojkas starpniecību. Viņa ir Svetkas draudzene! Viņa atradīs Svētku, Svetka dzīvo ar Alekšu, bet Alekss zina, kur meklēt Šķībo!

—   Pamēģini, — Žoltijs apmierināti piekrita. — Tikai atceries: ja nekas nesanāks, tu šai istabā vairs neatgriezīsies. Taisnā ceļā uz pagrabu! Borja, vai tu viņam parādīji pagrabu?

Tas noliedzoši sašķieba vienu lupas kaktiņu tādā ka ņirdzīgā grimasē. Vasarnīcas pagrabs bija dziļš, tumšs, mitrs, neba jau ābolu, kompotu un ievārījumu glabāšanai taisīts. Un smaržoja tajā savādāk nekā citu vasarnīcu pagrabos — parastajai trūdu un pelējuma smakai pa vidu jaucās baiss saldens smārdiņš, kāds parasti visai skaidri saožams lopkautuvju pievārtē…

Viņi brauca trijatā: Karatistu iegrūda džipa aizmugurējā sēdekli, viņam blakus piemetās Borja, kurš, pēc visa spriežot, bija Žoltija labā roka, bet gorillam līdzīgs puisis ar garām rokām un izvirzītu žokli nosēdās pie stūres.

Zojka tirgojās kādā būdiņā uz Maģistrālā prospekta, Sergejs reizēm tur iegriezās un pat izjāja viņu turpat uz šaurās, cietās kušetites, kas bija nolikta pie dibensienas it kā nezināmiem, taču patiesībā pašsaprotamiem nolūkiem. Bodīti izdevās atrast bez grūtībām, taču, ja strādās otra maiņa, tad meklējumu pavediens pārtrūks. Par prieku Karatistam un sev par lielu postu, Zojka bija uz vietas.

—   Ej un atved viņu šurp, — Borja izgrūda caur zobiem. Šodien viņš ādas jakai bija pieskaņojis tādas pašas krāsas apspīlētas ādas bikses. Viņš bez rimas lopiski zelēja košļeni. — Tikai nedomā taisīt pigoriņus…

Izgājis ļaužu pilnajā ielā, Karatists izjuta stipru vēlēšanos laisties tuvākajāv pagalmā un uz visiem laikiem aizbēgt no Alekša, Šķībā, Žoltija, Borjas… Viņi visi bija vienā maisā bāžami. Tāpat kā viņš pats, tādēļ tam nebija kur mukt.

—   Čau, — Cenzdamies nepiepūlēt kaklu, viņš noliecās pie lodziņa. — Iznāc uz brītiņu! Pasēdēsim mašīnā, paklausīsimies mūziku, aprunāsimies…

Ieraudzījusi pazīstamu seju, Zojka priecīgi pasmaidīja.

—    Ko tu tāds sabindēts?

—    Gribēja nogalināt, — viņš drūmi atbildēja.

—   Ai! Kas?

—    Iznāc laukā, pastāstīšu.

—   Tūlīt, tikai aizslēgšu ciet. Tikai es ilgi nevaru…

Sergejs pieveda Zojku pie džipa un atvēra aizmugurējās

durvis. Pazibēja melna āda, un tāds kā viesulis ierāva skuķi iekšā. Noskanēja dāsns pliķis.

—   Sēdies priekšā! — Boija uzbļāva, un durvis aizcirtās. Karatists izpildīja pavēli, un džips rāvās uz priekšu. Aizmugurē atskanēja lamas, vaidi un sitienu troksnis. Lai gan tas ilga tikai dažas sekundes, Zojka bija pamatīgi piekauta: lūpas pārsistas, pa degunu tecēja asinis. Negaidītais un nežēlīgais uzbrukums iedzina viņu šokā, tā pat nepretojās, tikai klusi vienā laidā atkārtoja:

—   Par ko? Par ko? Par ko?

—    Ģērbies nost, kuņa, ātri! Ne jau tā, visu nost!

Šī prasība viņai bija pašsaprotama, un viņa naski izmetās līdz ādai un gaidīja turpmākās pavēles, gatava izpildīt jebkuru.

—   Vai duramo redzi?! Vai duramo redzi, es prasu?! — Borja auroja kā tērēts. — Tūlīt pupus nogriezīšu!

—    Nevajag, nevajag… Es tāpat visu izdarīšu…

Džips ar tonētajiem stikliem nesās pa ļaužu pilno ielu. Skaļi dārdēja mūzika. No malas skatoties, nevienam pat prātā neienāca, kas notiek iekšā.

—    Kur ir tā mauka Svetka?! Kur viņa ir, es prasu!

—   Mājās… Zaļajā ielā astoņi. Saimniecības ēka pagalmā…

—    Kas vēl tur ir?! Fiksi! foksi saki!!

—   Vina ar Alekšu un viena večiņa… Vairāk neviena…

—  Tūlīt iesi vinu pasaukt! Saprati? Vai saprati, es prasu?!

—    Sapratu…

—    Ģērbies, kuce! Pēc tam mēs tevi izcepināsim!

Sameklējis telefonu, Borja pateica adresi.

—    Labi, gaidām.

Zaļā iela atradās nomalē, Kotovskas ciematiņā. Viņi piebrauca pie pirmās mājas un apstājās. Pēc dažām minūtēm pielipināja otrs džips ar trim kaušļiem.

—    Ej saukt. Teiksi, ka aplaupīja un tev nepieciešama palīdzība… Ja kas…

Zojkai degungalā rēgojās vēderainais «makara» stobrs.

—    Nokniebšu uz līdzenas vietas, saprati? Uz līdzenas vietas! Vai saprati, prasu?!

Zojka pamāja.

—    Iedodiet kaut ko noslaucīt asinis…

—   Slaukies kleitā! Vai ej tāda pati, tagad tavs purns nevienam nav vajadzīgs!

Džipi klusi pieripoja pie astotā numura. Sašķiebušies mā- jele ar cieši aizvērtajiem slēģiem radīja pamesta mājokļa iespaidu. Sagrabējis žodziņš, aiz vecuma izļodzījušies vārtiņi…

—    Ej vien, Zoja, — pieklājīgi palūdza ādās iestilpātais izdzimtenis, uz tas izklausījās vēl drausmīgāk nekā viņa pirmītējās lamas. — Pasauksi, un viss. Vairs tevi neviens neaiztiks.

—   Tiešām? — sirdij pamirstot, pārjautāja Zojka. Viņas seja bija pagalam satūkusi, lūpas atgādināja plācenīšus, bet deguns — pārgatavojušos, pārsprāgušu bumbieri.

—       Zobu dodu! — Boija ar nagu noklikšķināja zelta kronīti. Ar delnu aizklājusi sasisto seju, meitene iegāja pa vārtiņiem. Pēc dažām minūtēm viņai sekoja trīs «buļļi». Viņi pārvietojās atsperīgi un bez trokšņa, kā vilki, kas seko medījumam. Pagalma dziļumā kāds iekliedzās un atskanēja vairāki dobji sitieni. Drīz vien kaušļi atgriezās. Divi vilka sašļukušo Alekšu, viens zem rokas veda abus skuķus. Zojka gāja mierīgi, bet Svetka raustījās un mēģināja atbrīvoties.

Alekšu un Svētku iestūma otrā džipā, Zojku turpat kur iepriekš. Iela palika tukša un klusa. Ja arī kāds pa logu bija ko redzējis, tad nedomāja iejaukties. Pabeigušas operāciju, bandītu kaujas mašīnas devās uz bāzi.

Nikolaja Ivanoviča vasarnīcas pagalmā atguvusies, Svetka metās virsū Zojkai un ieķērās viņai matos.

—    Ak tu, plancka! Nodevi mani ar visām iekšām! Vai zvērestu esi aizmirsusi? Nebijis manis, tu visu termiņu būtu «franču madeiru» [8] dzērusi!

—     Paskaties, ko viņš ar mani izdarīja, — Zojka ģļēvi atgaiņājās. — Piespieda, gribēja nogriezt krūtis… Laid tak vaļā! — Viņa ar nagiem ieķērās draudzenes sejā un asi novilka. Uz Svetkas vaigiem parādījās sārtas švīkas. Iekliegušies viņa atisprāga atpakaļ.

—    Nu gan es tevi norakšu! — Svetka nikni metās uz priekšu.

—   Izšķiriet viņas! — no lievenīša atskanēja pavēle, izteikta pārliecinātā, mazliet slinkā pavēlnieka balsī. — Un aizvediet uz šķūni.

No sarkaniem ķieģeļiem mūrētais šķūnis atradās gruntsgabala stūri un no ārpuses atgādināja labu, krietni būvētu māju, bet no iekšpuses — vieglo lidmašīnu angāru. Attālākajā kaktā bija samests vecs siens. Meiteņu drēbes acumirklī tika noplēstas, bet pašas iegrūstas sienā. Abas bailīgi lūrēja uz puišiem, kas bija sadrūzmējušies apkārt. Karatists stāvēja līdzās Borjam kā viens no savējiem, bet Alekss pusguļus zvilnēja uz cementa grīdas, ap kaklu viņam gluži kā kakla siksnu apmeta cilpu.

Nikolajs Ivanovičs kādu desmit skūtu «buļļu» svītas pavadībā ienāca pēdējais un pavēlēja aizvērt vārtus. Pie augstajiem griestiem iedegās spēcīgas spuldzes. Viņš bija amizanti tērpies: kovboju zābakos sabāztās džinsenēs, uz krūtīm atpogātā rūtainā kreklā, ap kalu košs kaklauts, galvā īsta «stensona» cepure, mūžīgās brilles ar gaišajiem dzeltenajiem stikliem. Rokās saimnieks turēja divus lielus virtuves nažus un suņu pletni.

—   Ņemiet! — Viņš pasniedza meitenēm nažus. — Gribat, vicojieties līdz galam, gribat — līdz pirmajām asinīm. Sāciet!

Viņas sagrūda kopā. Taču ne Zojka, ne Svetka nebija gatavas tādam pavērsienam. Viņas stāvēja nekustīgi, un nažu smailes nokarājās uz leju. Gaisā nosvilpa pletne — Svetkas bālos apaļumus pārcirta asiņaina švīka. Atkal nošvīkstēja siksna, un tāda pati švīka nostiepās šķērsām Zojkas mugurai. Otru pletni turēja gorillam līdzīgais šoferis. Meičas neizkustējās un nākamajā acumirklī saņēma pa otram sitienam. Secinājumi par to, kas no viņām tiek prasīts, izrietēja paši no sevis.

—  Tātad iegāzi mani, tu, blozga! — Pati sevi uzvilkdama, Svetka pastiepa uz priekšu nazi un tuvojās pretiniecei. — Visu labo esi aizmirsusi, zvērestu ieskaitot!

Pieliekušās un rokas papletušas, meitenes sagriezās niknā dancī, draudīgi izstiepušas uz priekšu asi trītos asmeņus. Viņas izdarīja izklupienus un atkal atkāpās, dūra un izvairījās', palēcās un pietupās. Meiču augumi pārklājās sviedriem. Tvirti lēkāja Svetkas krūtis, brīvi šūpojās mazliet pilnīgākie Zojkas jaukumi. Kad viņas pieliecās, atklājās jauni rakursi un skatītāji uzbudināti murdēja.

—    Darbojieties jautrāk! — Pletne ķēra Svetkas plecus.

Viņa izdarīja strauju izklupienu, Zojka atsprāga atpakaļ

un ātri novicināja nazi no vienas puses uz otru. Asmens apmeta slaidu loku un gandrīz aizķēra Svetkas pauguriņu.

Skatītāji apmierināti uzgavilēja.

—   Bet vai tu pati to zvērestu atceries? — Zojka atjautāja, vērīgi sekodama pretinieces ierocim. — Mani piespieda tāpat kā tagad tevi. Mūs abas piespiež…

—   Pietiek muldēt! — Pletnes siksna aptinās ap Svetkas kājām, un viņa atkal lēca uz priekšu, trāpīdama sāncenses augšdelmā. Sāka tecēt asinis.

—   Malacis! Dur viņu nost! — uzbudināti iesaucās visapkārt. Zojka izmeta nazi un aizspieda brūci.

—    Kauj nost! Šņāp rīklē! Rīklē, rīklē! — auroja Borja, un Karatists nodomāja, ka viņš tiešām ir nenormāls.

Nazis Svetkas rokās apmeta pusloku un nokrita zemē.

Angārā nošalca vilšanās pilna nopūta.

—    Cura tāda! — nikni nokliedza Borja.

Nikolajs Ivanovičs pacēla roku, un troksnis acumirklī norima.

—   Tos abus pie manis, bet sievišķus pie darba, — viņš lietišķi izrīkoja un izgāja. Uzbudināti murdošais bars uzklupa sasvīdušajām, asinīm noplūdušajām meitenēm, sagrāba tās un iemīcīja salmos.

—     Tātad izlēmi no manis atbrīvoties? Domāji, ka tas ir tik vienkārši?

Nikolajs Ivanovičs tuvināja galda lampu Alekša krūtīm. Spuldzes stikla kolbiņa bija rūpīgi sadauzīta, un nokveldētā spirāle gailēja biedējoši dzeltenā krāsā. Kad attālums saruka līdz dažiem milimetriem, starp volframa pavedienu un ādu sprakšķēdamas izsprāga dzirksteles, ķermenis, saņēmis strāvas triecienu, noraustījās.

—   Viņš taču melo, tas draņķis! Melo! — Alekss izmisīgi kliedza, zinādams, ka atzīties nedrīkst nekādā gadījumā, — tā būtu droša nāve. — Viņš zaudēja kārtīs un tagad šādā veidā grib man atspēlēties…

—   Vai atceries, kā dzinies man pakaļ, lops tāds! — Karatistam metās nelabi, un viņš centās skatīties sānus. — Vai to, ka šāvi man mugurā, es ari meloju?

—   Skaidrs, ka melo! Vai tad es kartupeļu dēļ būtu kaut ko tādu sadomājis? Es taču jūs vienmēr esmu cienījis gluži kā tēvu!

—    Kā tēvu, tas ir labi. — Spirāle čurkstēdama ieēdās miklajā ādā. Alekss saliecās lokā. Kaut kas noklikšķēja, un nodzisa griestu lampa.

—   Velns, atkal… Aizej iespied korķus…

Boija teciņiem vien aizskrēja izpildīt šefa rīkojumu. Nikolajs Ivanovičs nolika lampu malā.

—    Bet kur ir tavs drauģelis masieris? Ko tad jūs abi nolīdāt, ja neesat vainīgi?

—    Mēs nemaz neslēpāmies! Neslēpāmies…

Alekša mute kāri kampa gaisu, viņš ar lielām grūtībām turējās pie samaņas.

—   Tas draņķis visu samuldējis! No kurienes mums cilvēki, lai viņu pa visu krastu meklētu? Kas mēs tādi esam? — Viņš juta, ka turpmāko spīdzināšanu vairs neizturēs.

—   Tas tiesa, jūs neesat nekas, — Žoltijs piekrita. — Te nu tiešām viņam kaut kas neštimmē.

Un pagriezās pret Karatistu.

—   Paklau, tu, ja jau viņiem ir tik daudz sitēju, kādēļ tad viņiem vajadzēja lūgt tevi? Paši nobungātu, un miers… Saprotams, ja būtu spējīgi!

Gaisma iedegās no jauna, un Žoltijs pastiepa roku pēc spīdzināšanai pielāgotās galda lampas.

—    Izskatās, ka ari tevi vajadzēs pasvilināt…

—    Pagaidiet! — Karatists sarosījās. — Aizbrauksim uz turieni. Es parādīšu to vietu. Tur būs gan asinis, gan čaulītes! Paši redzēsiet!

—     Braucam! — Alekss priecīgi piebalsoja, cerēdams kaut uz bridi atpūsties no mocībām. — Tur jūs paši visu varēsiet apskatīt!

Žoltijs dažas sekundes apdomājās.

—   Labi, aizbrauksim. Tur visu noskaidrosim. Visu, līdz galam.

Un nevērīgi izmeta Borjam, kurš tikko bija atgriezies:

—    Paķer līdzi lāpstas!

Karatists vietu norādīja neprecīzi, taču kļūdījās tikai par kādiem četrdesmit metriem. Viņš ilgi rāpoja pa zemi, apošņāja katru zāles stiebriņu, taču neko, kas apstiprinātu viņa teikto, neatrada. Bet Afekss visu laiku grozīja galvu, meklēdams ozolu ar savādi izliekto stumbru. Ja nu pistole joprojām atrodas turpat dobumā… Tikai nedrīkstēja raustīties — ja nu atlaiž! Bet, ja raustīsies, būs vēl ļaunāk…

—   Lūk! Lūk, asinis! — kārtējo reizi iekliedzās Karatists, taču tūliņ pieklusinātā balsī novilka: — Nē, nav vis… Tikai izlikās…

Žoltijs savā kovboja kostīmā teatrāli atbalstījās pret koku.

—    Tātad jūs abi melojat. Tad nu tikai izvēlieties: vai gulēsiet abi vienā bedrē vai katrs savā?

Borja un gorillam līdzīgais iezviedzās. Un Alekss ārkārtīgi skaidri apjauta: nē, neatlaidīs vis. Pēc visa redzētā viņi bija kļuvuši bīstami liecinieki. Pat ja atmestu visu citu, ar to pasu jau pilnīgi pietiek, lai viņus apraktu tepat šalcošo koku pavēnī… Visu ķermeni lauzīja, sāpēja locītavas, apsvilinātā āda dega kā pekles ugunīs. Nebija spēka, taču vajadzēja sasparoties vienam izrāvienam…

Kā ledainā ūdenī lecot, Alekss metās skriet Lielākie zari cirtās sejā, sīkie zareļi ķērās kreklā, taču viņš nepiegrieza tam vērību.

—    Ko tu dari! Stāt, kuņa! — ar sekundes nokavēšanos atskanēja aiz muguras. — Būs vēl sliktāk!

Vēl pēc mirkļa viņu sāka vajāt. Smaga kāju dipoņa, zaru krakšķi, negantas lamas turpat aiz muguras dzina viņu uz priekšu gluži kā labs ceļavējš burinieku. Tikai nekļūdīties, tikai nepaskriet garām…

Taču koks tiešām bija labi pamanāms. Piespiedies pie raupjās, pēc putekļiem smaržojošās mizas, viņš iegrūda roku spraugā un uzreiz sataustīja «TT» rokturi. Lupata, kurā viņš bija ievīstījis ieroci, attinās un palika karājoties uz stobra. Apcirties ar visu augumu, viņš uzvilka gaili un tūdaļ nospieda mēlīti. No Borjas, kurš bija minis uz papēžiem, viņu šķīra tikai kādi divi metri. Skūtā ģīmis sašķobījās, taču viņš neko vairs nevarēja padarīt.

—    Bah! — gara liesma izdedzināja lupatā caurumu un, šķita, ieurbās skūtajam krūtīs. Gluži kā aizcirsts koks, viņš nokrita Aleksam pie kājām. Melnās brilles aizkūleņoja pa zāli.

—    Bah! — gorilla, kas nesās tūlīt aiz iepriekšējā, uzskrēja virsū lodei un, ievaimanājies kā zaķis, pieplaka zemei. — Nevajag! Nevajag!

—    Bah! — kliedziens aprāvās.

Neko neapjēgdams, Alekss metās atpakaļ. Viņam nebija nekāda rīcības plāna, nebija ari atriebšanās alku, galvā šaudījās tikai viena doma: «Cik atlicis patronu?»

Nikolajs Ivanovičs stāvēja pie koka kā stāvējis, taču šāvieni un rokaspuišu pirmsnāves kliedzieni neaizgāja viņam līdz smadzenēm: šausmas viņu bija paralizējušas un viņš nespēja pakustēties. Kinogrāvēja varonis katrā ziņā būtu norunājis skaistu monologu un tikai tad izrēķinājies ar ienaidnieku, taču Alekša mēle bija piekaltuši pie aukslējām, bet galvā valdīja pilnīgs haoss. Runāšana nebija prātā. Taču rādītājpirksts kustējās.

— Bah!

«Kovbojs» ar galvu triecās pret koku un gar stumbru noslīdēja zemē. Alekss paraudzījās visapkārt. Karatista nekur nemanīja. Bet kāda velna pēc viņš vajadzīgs!

Izskrējis krastā, Alekss no visa spēka aizlidināja pistoli pa gaisu pēc iespējas tālāk ezerā un, lauzdamies cauri krūmiem, devās pilsētas virzienā. Ašā ķinī viņam vajadzētu savākt pretinieku ieročus un atgriezties izpestīt skuķus. Taču tāds varoņdarbs stāvēja pāri viņa spēkiem. Turklāt šīs jau bija pārdzīvojušas visu, kas tām draudēja. Sievišķi paliek sievišķi… Viņa liktenis bija izlemts — uz Durajevku! Labi, ja varētu paķert līdzi Šķībo — viņš bija tas, kurš iemācīja Aleksam apieties ar ieroci, viņš ieteica noslēpt šeit pistoli, līdz ar to izglāba viņam dzīvību. Taču Vovčiks pats bija rūdīts čalis, tāds jau nu tev nepazudīs. Bet visus viņa noslēpumus Aleksam tā ari nebija lemts izdibināt…

* * *

Kad Vova Rogaļevs iepazinās ar Slavku Ziineņecu, viņu vēl nedēvēja par Šķībo. Labi noaugušais piecpadsmitgadīgais zēns mācījās astotajā klasē, ne ar bosikiem, ne bosici- ņiem nečupojās, tādēļ savas palamas viņam nebija. Ja vien neskaita skolas iesaukas, kuras parasti kā čaumala nolūp pēc izlaiduma balles. Viņš daudz lasīja, mīlēja detektīvgaba- lus, turklāt aizrāvās nevis ar vienveidīgajiem padomju miliču romāniem, kuru darbība noritēja šauros rāmjos, kuros to bija iegrožojusi birokrātiskā valsts cenzūra, bet gan ar ašo rietumu lasāmvielu, kas lauzās cauri biezajām oficiālās ideoloģijas barjerām. Palaikam kāds žurnāls publicēja Čeizu vai Stautu, dažkārt aizliegtajā un regulāri iztrenkātajā grāmatu melnajā tirgū izdevās nopirkt kādu brošētu nelegāla tulkojuma pārpublicējumu mašīnrakstā, bet tas jau bija «patvaļ- izdevums», un ar tādu joki mazi… Vovčiks cītīgi krāja žurnālu izgriezumus, pats tos sašuva un meistaroja vākus. To saturu viņš praktiski iemācījās no galvas…

Viņš kopā ar māti dzīvoja vecā, astoņām ģimenēm paredzētā divstāvu mājā, pašā Plikākalna galā. No šejienes līdz pilsētas centram bija viens pūtiens: desmit minūšu gājiens — un tu jau esi Marksa prospektā. Taču, kad satumsa, Pli- kaiskalns pārvērtās no civilizācijas kontinenta nošķeltā mežonīgā salā: telefonu avārijas mājās nebija, tuvākajam automātam Bogatjanovkas nokalnē regulāri sadauzīja klausuli, un, ja kas atgadījās, vajadzēja skriet uz Sāls nokalnes kopmītni.

Vakaros mājupceļš kļuva garš un bīstams: nevienas laternas, deviņus mēnešus gadā necaurbrienami dubļi, nikni klejojošu suņu bari, bet galvenais — rečportoviešu padibenes: klaidoņi, bezpajumtnieki, pagrabu prostitūtas atrada naktsmītnes desmitiem nojaukšanai atbrīvotajās mājās. Veseli pamesti kvartāli draudīgi noskatījās ar savām melnajām izsisto logu acīm, šur tur iekšpusē plaiksnījās ugunskuri, no vienas puses skanēja aizsmakuši smiekli un miesaskārīga stenēšana, no otras — dzērājdziesmas, no trešās — lamāšanās, sitieni un pudeļu dauzīšana…

Vovka šeit uzauga, bet vēlāk pierada un uztvēra visu kā pašu par sevi saprotamu. Pirms mēneša sadūra kaimiņu, iepriekšējā nedēļā gaišā dienas laikā izvaroja pastnieci, vakar uzbruka viņam pašam, bet viņš atgaiņājās ar speciāli sarūpēto ķēdi. Tātad tāda ir dzīve; viņš ilgi domāja, ka arī pārējie tihodonskieši skraida uz āra tualeti, silda ūdeni uz malkas plīts un nēsā kabatā īlenu, skrūvgriezi vai āmuru.

Vovkas tēvs strādāja par elektriķi rūpnīcā, bet reiz, kad viņš laboja ienākošo, sazemējošo transformatoru, paģirains maiņas vecākais norāva kloķi un ar šo vienu kustību uzreiz nošāva trīs zaķus: padarīja Vovku par bāreni, uz trim gadiem apmetās cietumā un atstāja rūpnīcu bez elektrotehnikas speciālistiem. Priekšniecība pirmajā karstumā sasolīja iedot mātei dzīvokli, bet, kad trakākais bija garām, solījumi tika aizmirsti.

Rogaļevi, tāpat kā visi pārējie Plikākalna iedzīvotāji, gaidīja nojaukšanu. Pēc jurģiem — uz labiekārtotiem dzīvokļiem ar gāzi un karsto ūdeni, tad tik sāksies īstā dzīve, bet pagaidām viņi dzīvoja tādu kā dzīvi melnrakstā. Daudzi līdz «tīrrakstam» tā ari nenodzīvoja, un beidzot nožēlojams dzeltens autobuss aizvizināja viņus no to pagaidu mitekļiem uz vēl šaurākiem, taču nu jau mūžīgiem mājokļiem. Taču arī palicēju sapņi nekādi negribēja iegūt taustāmas aprises: izmitināšanas princips bija nesaprotams un rajona instancēs tika turēts visdziļākajā slepenībā. Mēģinājumi izdibināt, kādēļ vieniem dzīvokļus piešķīra, bet otriem ne, ne pie kā nenoveda. Viens gan bija skaidrs: turība un pārvākšanās izredzes stāvēja visciešākajā sakarā.

Beigu beigās Plikākalnā palika vienīgi pliki un nabagi. Vovkas māte strādāja poliklīnikā par medmāsu un saņēma astoņdesmit septiņus rubļus mēnesī, bez tam viņa gāja spri- cēt uz mājām — pusrublis par dūrienu muskulī, rublītis — intravenozi. Papildu ienākumi ļāva kaut cik savilkt galus, taču nemodināja cerības uz labām pārmaiņām.

Rajons gāja postā, mājas bruka, atkritumus neizveda, pamazām komunālie dienesti pārstāja izbraukt uz avārijām, un, kad māte no darba zvanīja elektrotīklam vai ūdensvadam, viņai ar izbrīnu atbildēja: «Kāda jēga labot, tur taču jau sen neviens nedzīvo!» Katrā graustā uzradās pa petrolejas lampai, tikai viena nelaime — nebija petrolejas: lielpilsētai to nepiegādāja — neesot vajadzīga. Bet padibenes pavisam zaudēja kaunu: naktī seši septiņi purni izgāza durvis^ ielauzās dzīvoklī un darīja, ko gribēja.

Šai laikā no zonas pārradās Slavka Zimeņecs, viņš dzīvoja turpat kaimiņos un bija atsēdējis piecus gadus par krāpšanām un zādzībām. Pie viņa sāka nākt draugi un paziņas, visi vienos tetovējumos, ar īpatnu runu un iznešanos. Viņi stundām sēdēja satupušies aplītī un rokas priekšā salikuši, klusi runājās, kūpināja papirosus un piespļaudīja visu apkārtni.

Lai cik dīvaini tas liktos, tieši Slavka un viņa draugi atpestīja rajonu no bezpajumtniekiem. Vakarpusē viņi salasīja kokus un cauruļgalus, lai dotos sirot pa pamestajām mājām.

— Iesim pamedīt, — piemiedzis ar aci, Zimeņecs teica Vovkam, un viņš netika gudrs, vai tas pa jokam vai nopietni teikts. Saprotams, viņš atteicās, bet pie sevis nobrīnījās, kādēļ gan bosiki ar tādu naidu vajā sev līdzīgos. Pēcāk viņš saprata, ka tie nebūt negrasījās ieviest kārtību. Vienkārši viņus pašus visu mūžu bija trenkājušas oficiālās varasiestādes, un tagad viņi atspēlējās vēl beztiesīgākām un nevajadzīgākām radībām.

Medības allaž noritēja vienādi: Vovka dzirdēja dobjus sitienus, kliedzienus, negantu lamāšanos un beigu beigās kāju dipoņu. Padibenes pajuka uz visām pusēm, bet uzvarētāji nopirka lētu, stipru vermutu un nosēdās svinēt uzvaru. Slavka strinkšķināja ģitāru un dziedāja izmisīgi žēlas zonas dziesmas.

Reiz iznākums rādījās citāds: Zimeņecs atgriezās viens, ar lakatu apsaitējis asiņojošo roku. Vovka piegāja viņam klāt, atraisīja lakatu, ar pirkstiem novilka pār brūci, uzpūta — un apturēja asiņošanu.

—   Va tu velns! — Slavka izbrīnījās. — Kā tev tas izdodas?

—    Nezinu, — atbildēja Rogaļevs jaunākais. Un tā bija tīra patiesība.

Nākamajā dienā drupās atrada divus līķus. Sabrauca bars miliču, operi apstaigāja mājas un visus izprašņāja: kas ko dzirdējis vai redzējis, taču pēc apgaitas rezultātiem atiika secināt, ka šai rajonā visi kā viens ir akli un kurlmēmi. Pēc šī notikuma iecirkņu inspektori vairākkārt taisīja reidus pamestajos kvartālos; varbūt reidu, varbūt slepkavību, bet varbūt abu divu dēļ Plikaiskalns atsvabinājās no puskrimi- nālajiem ļautiņiem. Situācija krietni uzlabojās, un iedzīvotāji nevarēja vien nopriecāties par šo apstākli, uzskatīdami, ka varasvīru rokas beidzot sasniegušas arī šo rajonu. Vispirms milicija ieviesa kārtību, tagad ari izpildkomitejai vajadzēja sākt cilāt dzīvokļu jautājumu…

Vovčiks Rogaļevs zināja, ka kārtību nebija ieviesusi milicija, bet gan gluži pretēji… Arī Slavka zināja, ka viņš to zina. Uzsmaidīja kā savējam, spieda roku, rādīja sadzijušo pušumu, interesējās, ko gan vēl neparastu šis puišelis spēj.

Zimeņecam jau bija apritējuši divdesmit pieci, taču viņi visai ātri satuvinājās: vakaros Slavka stāstīja par zonu, Vovčiks ar interesi klausījās, bet tad lomas mainījās, Rogaļevs atstāstīja savus ašos detektīvus, bet Slavka kāri tvēra katru vārdu. Sevišķi viņu aizkustināja stāsts par uzbrukumu inkasentu mašīnai, kura veda vairākus miljonus dolāru.

—    Kamēr sēdēju, es daudz domāju un sapratu vienu lietu, — viņš lēni noteica. — Zini, kāpēc visi iekrit?

Nepieredzējušais Rogaļevs paraustīja plecus.

—   Tāpēc, ka muļķi! Tos viņu purnus esmu atskatījies, esmu ar viņiem runājis… Pauri tukši! Dabūjuši blīkšķeni, uzbrukuši krājkasei, bet to, ka tur ir signalizācija, nemaz nav zinājuši! Vai iegājuši dzīvoklī, saimniekus piesituši, tūkstoti savākuši, turpat krogā sametušies un iekrituši! Es tev teikšu vienu: ja galva uz pleciem un visu labi apdomā, traki lielas lietas varētu sadarīt! Un nemūžam neviens nenoķertu!

—   Tā jau nu nenoķers… — Vovčiks šaubījās.

—    Nemūžam! — Zimeņecs pārliecināti atkārtoja.

—   Bet par to mašīnu… Ēs jau tur iedomājos — lai varētu dzīvot cilvēcīgi, vajag savākt uzticamu grupu un klapēt inkasentus! No šiem vienā reizē var nokampt vai veselu maisu naudas!

Ar šo sarunu ari aizsākās «Spoku» bandas vēsture. Kad atbrīvojās Samohvals un Ščokovs, iztaisīja pirmo «gājienu»: atbruņoja dzelzceļa tilta sargu, atņemot tam karabīni ar desmit patronām. Pēc tam atņēma pistoles resora apsardzes maiņai. Tad grupai pievienojās Petukajevs. Un sākās… Uzbrukt inkasentiem sākumā baidījās — viņiem bija ieroči, tādēļ vispirms ņēma lielos veikalus.

Vecākie Rogaļevam neuzticējās, taču tieši viņš izdomāja hronometrāžu un, iejucis ziņkārīgo barā notikuma vietā, fiksēja, pēc cik ilga laika ierodas milicija. Parasti šie brauca kādas piecpadsmit, divdesmit minūtes. Tātad uzbrucējiem tika atvēlēta pieklājīga laika rezerve. Vovčiks sagudroja arī jaunu taktiku.

—   Zini, kas ierodas pēc izsaukuma? — viņš teica Zime- ņecam. Parasti viņi sarunājās zem četrām acīm. — Divi seržanti. Pistole ir tikai vienam no viņiem. Bet uz Arodbiedrības bodi abi atbrauca tukšām rokām.

—     Kas par to? — Slavka nesaprata. Viens gan viņam bija skaidrs: pirms mentu atbraukšanas vajadzēja ņemt kājas pār pleciem, citādi vakars! Puišelis bija pasviedis pavisam negaidītu ideju.

—   Tas, ka jūs esat veseli četri! Un visi bruņoti! Ko tad viņi jums padarīs?

Zimeņecs apdomājās.

—   Jā… Tas tiesa…

—   Bet, ja sadabūtu automātus, tad vispār nebūtu ko baidīties. Ari inkasents ar savu «naganu» automātam neko nepadarīs!

—   Nu gan tu pateici! — Zimeņecs bija izbrīnīts. — Kur tad tu rausi automātus?

Nudien, septiņdesmito gadu beigās Padomju Savienībā sadabūt auomātus bija gluži neiespējama lieta.

—    Uztaisīsim paši! Rasējums man ir! Stobrus var nozāģēt karabīnēm, bet pārējo pasūtīt rūpnīcās. Vienu detaļu tur, otru atkal citur. Kurš gan sapratīs, kas tie par ķimpu- liem? Bet, ja saprot, tad vajag sapūst miglu acīs: piezīmēt klāt kādu štruntu, bet pēc tam rūpīgi nozāģēt — un gatavs!

—    Bet kur lai rauj patronas? — Slavkam ideja uzreiz iepatikās, un viņš tai pieķērās.

—  Tāpat uztaisīt! Čaulītes izvirpot, iespraust medību kapsulas, bet lodes izliet!

—    Nu labi, pamēģināsim…

Rogaļeva iecere izdevās. Stobra ietvaru pasūtīja kā laivas motora detaļu, aizslēga korpusu nomaskēja par laistāmās ierīces sastāvdaļu, čaulītes uzdeva par kontaktligzdu skavām…

Tā aizsākās «Spoku» darbības otrais etaps. Bruņojušies automātiem, viņi vairs nebaidījās ne milicijas, ne inkasentu un vairākkārt nokampa krietnu žūksni. Puišeli atzina visi, pat skarbais Ščokovs sāka viņu mīļi saukt par žoriku.

—    Jauns, bet apsviedīgs, — viņš paslavēja pārsteigto Vovčiku. — Mūsu puika, bosiciņš.

Taču arī milicija nesnauda. Katrā rajona nodaļā izveidoja speciālu grupu: trīs vīri bruņuvestēs ar automātiem visu dienu sēdēja mašīnā, gaidīdami izsaukumu. Hronometrāža un novērošana atklāja satraucošu ainu: milicija ieradās jau pēc piecām, septiņām minūtēm, turklāt bruņota līdz zobiem un gatava apšaudei. Ar saviem paštaisītajiem stāties pretim pārbaudītajiem «AKM» nevienam nebija vēlēšanās. Žoriks gribēja uztaisīt bruņuvestes, divas viņi uzmeistaroja, iznāca smagnējas un nedrošas. Vajadzēja meklēt jaunus ceļus…

Rogaļevs gāja uz bankām mainīt saplēstas vai sadilušas banknotes. Turklāt šis iešanas iekrita algas dienās — piektajā un divdesmitajā datumā. Novērojumi bija pārsteidzoši. Uzņēmumu kasieres — jaunas sievietes vai resnas pusmūža tantes mierīgi sastūķēja saimniecības somās trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus (bet žigulis tolaik maksāja sešus, astoņus tūkstošus) un kājām atgriezās savā darbavietā. Dažas pa ceļam ķemmēja veikalus vai devās mājās pusdienot. Dažkārt kasieres pavadīja «apsardze» — neapbruņots vīrelis, kurš pēc kaušļa vis neizskatījās.

«Spoki» sadalījās pāros un gaidīja pie bankas izejas, žo- riks iznāca un nemanāmi norādīja uz upuri. Pēc piecpadsmit minūtēm bezrūpīgajai sievietei somu izrāva bez jebkādiem traucēkļiem, ja vien par tādu neuzskata izmisīgas klaigas. Salīdzinājumā ar veikalu laupīšanu un uzbrukumiem inkasentiem tā bija vienkārša un nekaitīga bērnu spēlīte, kaut gan tā deva ne mazākus, bet dažkārt pat lielākus ienākumus.

Bet drīz vien situācija mainījās: kasierus sāka pārvadāt mašīnās ar bisi bruņota sarga vai brīvprātīga mednieku biedrības locekļa pavadībā, bet, ja runa bija par summām virs desmit tūkstošiem, algu apsargāja milicijas automobilis.

Kārtējo reizi nācās mainīt taktiku. Un, lai gan oficiāli barvedis skaitījās Slavka Zimeņecs, visi gaidīja, ko sagudros žoriks. Un Vovčiks kaunā nepalika. Vina domu gājiens bija vienkāršs, sakarīgs un loģisks. Jo vairāk iestādē darbinieku, jo lielāka algu izmaksai paredzētā summa. Rūpnīcas no iespējamo objektu saraksta tika izslēgtas: pirmkārt, kasieri pavadīja divi trīs bruņoti sargi, otrkārt, milicijas automobilis pavadīja naudu līdz caurlaidei, bet nepiederoši nevarēja tikt tai cauri. Tādēļ viņš izvēlējās milzīgu projektēšanas institūtu, divas reizes novēroja naudas vešanas procedūru un noskaidroja, ka kasieris divu neapbruņotu aktīvistu pavadībā ieiet vestibilā, bet patruļmašīna aizbrauc.

— Bet mēs jau būsim iekšā un tur viņus sagaidīsim! — Rogaļevs noskaitīja kā labi izmācījies teicamnieks. Viņš patiešām medicīnas skolā mācījās teicami. Tikpat teicama bija viņa darbība bandā.

Plāns bija labs, varētu teikt, nevainojams. Taču, tāpat kā jebkurš vislabākais plāns, tas neparedzēja iespējamās nejaušības. Bet tās jau nav paredzamas, tādēļ nemaz nav tādu «simtprocentīgi drošu» noziegumu.

Žoriks jau bija piedalījies uzbrukumos un izgaršojis spēka smēķi, ko deva ierocis un visatļautība, viņam jau bija gadījies šaut, un bremzes, kas attur nepieredzējušu cilvēku no gaiļa nospiešanas vajadzīgajā brīdī, jau bija atlaistas. Viņš piedalījās ari pēdējā lietā, un sākumā viss gāja kā pa taukiem: patruļmašīna aizbrauca, kasieris ar pavadoņiem uzkāpa otrajā stāvā, dūšīgie veči stenēdami stiepa ar naudu piebāzto mugursomu.

Vovčiks bloķēja kāpnes no apakšas, Petukajevs no augšas, Zimeņecs ar Ščokovu sagaidīja procesiju kāpņu laukumiņā un bez sevišķas piepūles atņēma mugursomu. Ieraudzījuši ieročus, arodbiedrības aktīvisti nemēģināja nosargāt sabiedrības naudu, liekot ķīlā savu dzīvību, un nekavējoties atkāpās, turklāt par kasi jau nebija jāatbild viņiem. Bet materiāli atbildīgā persona, resna, briļļaina tante lētā kleitā, raudādama un īdēdama novēlās uz pakāpieniem.

—      Cilvēki mīļie, palīdziet taču! Par ko man tāds lāsts… Es taču mūžam to nesamaksāšu…

Nepievērsdami uzmanību kasieres vaimanām, Slavka ar pārinieku izskrēja uz ielas. Kādus četrdesmit metrus no izejas mašīnā gaidīja Samohvals. Vajadzēja piebraukt pavisam klāt, taču tur nebija vietas kur apgriezties, bet padot atpakaļ viņam neiešāvās prātā. Tā bija maza nevīžība, taču, summējoties ar sekojošajām ķibelēm, tā nospēlēja liktenīgu lomu.

Palaidis puišus garām, žoriks viņiem sekoja. Tad ari sākās nejaušības. Vispirms salaida dēlī Petukajevs. Viņam cik iespējams ilgi vajadzēja noturēt ēkā kasieri un laupīšanas aculieciniekus. Taču, dzirdot briļļainās kliedzienus, saskrēja vai puse institūta, bet viņš, palicis bez atbalsta, vienkārši noraustījās. Un metās pakaļ draugiem. Viņam pa pēdām izgāzās uzbudināti klaigājošais pūlis.

—    Naudu! Atdodiet naudu! — auroja sieviete, iztriep- dama asaras pa krita bālo seju. Viņai garām paskrēja izlēmīgāki konstruktori, inženieri un tehniķi.

—       Ko tu, kuņa, dari! — iebļāvās Vovčiks, izraudams no azotes «naganu» un saprazdams, ka nemanītiem neaizbēgt. — Turi viņus!

Biedra atbalsts uzmundrināja gļēvuli.

—   Atpakaļ! — viņš iebļāvās, pavērsdams pret vajātājiem automātu. Tas atvēsināja potenciālos varoņus, pūlis parāvās atpakaļ, taču uzmanība notiekošajam jau bija pievērsta. Vēl nekas nebija zaudēts, plāns paredzēja šādus sarežģījumus, galvenais tagad — noturēt visus pienācīgā attālumā un aizkļūt līdz mašīnai.

—    Ej, puikas, beidz ampelēties!

Krietni iemetušais vecis plānā nebija ietverts, tādēļ ka jebkura prognoze paredz tikai normālu rīcību, bet iereibuša cilvēka uzvedība ir neadekvāta un neparedzama. Viņš bija nolēmis sarunāt pa labam, tādēļ, panācis Ščokovu un Zi- meņecu, iekrampējās mugursomā.

—   Puiši, metiet mieru, kam jums tas vajadzīgs? Pudelei nepietiek? Es tak iedošu…

Ščokovs notēmēja uz viņu pistoli.

—   Tinies prom, citādi smadzenes izšķaidīšu!

—    Liecies mierā, bračiņ, es tak pats no bosikiem…

—    Bah! — Sausi nosprakšķēja šāviens. Vīrelis atlēca sānis, apgriezās uz vienas kājas un, smagi novēlies, izstiepās uz asfalta.

Trešā nejaušība nebija ļāvusi aizbraukt patruļmašīnai, tā apstājās turpat aiz stūra, norīkojuma vecākais — virsnieks iegāja veikalā, bet šoferis — seržants sēdēja pie stūres un gaidīja. Izdzirdis šāvienu, viņš iedarbināja motoru un pēc pusminūtes jau bija notikuma vietā. Viens pret četriem — ar pistoli pret automātiem. Bet, kā teikts gruzīnu parunā: «Ja sirds no dzelzs — arī koka kinžals labs.»

Par ceturto nejaušību kļuva tas, ka seržants nesen bija demobilizējies no robežsardzes, kur viņu divus gadus dresēja nedomājot šaut uz robežpārkāpējiem. Pārkāpēja palaišana sveikā nozīmēja drošu tribunālu. Nav zināms, vai šim milicim bija dzelzs sirds, taču tēraudcietu disciplinētību un izlēmību robežsardzes zampoļiti viņam bija ieaudzinājuši. Neapstājies viņš atklāja uguni, nogriezdams bandītiem ceļu uz mašīnu.

—    Bah! Bah! Bah!

Kliegdami un brēkdami gājēji pajuka uz visām pusēm. Gurnā ievainotais Petukajevs nokrita uz ceļiem un pacēla automātu.

—   Tra-ta-tah!

Pretējai mājai izbira stikli, izmisīgi iekliedzās kāda sieviete.

—    Bah! Bah! Bah!

Petukajevs izmeta automātu un novēlās uz muguras. Saķēris galvu, Zimeņecs uz mutes nokrita zemē. Sagriezies šķībs, Samohvals ķēra pie sāniem.

Atšķirībā no kājnieku daļām, kur šaušanas mācības notiek divreiz gadā, robežsargus trenē katru dienu. Un tagad tas nesa augļus.

Vovčiks nosvieda revolveri un pieskrēja pie mašīnas, no- bālušais Ščokovs gaidīja viņu, neizkustēdamies no vietas, palaikam likdams neganti ierūkties motoram.

—    Bah! Bah!

Lode ietriecās žorikam mugurā, un viņš novēlās gar zemi, otra izsita mašīnas aizmugurējo un priekšējo stiklu. Plaisu tīkls pasliktināja redzamību, Ščokovs ņēmās sist ārā sabojāto stiklu, taču nepaguva — seržants ar izķēmotu seju pieskrēja klāt no sāniem, atrāva durvis un mežonīgi iebļāvās:

—    Rokas augšā, nogalēšu!

Pistole skatījās Ščokovam sejā, un, lai gan patronas bija beigušās, bet aizslēgs iestrēdzis aizmugurējā stāvoklī, muļķīgi atkailinādams stobru, ne seržants, ne aizturētais to nepamanīja. Nežēlīgais Ščokovs kā pārbiedēts kucēns paklausīgi pacēla ķepiņas… «Spoku» banda beidza eksistēt.

Rogaļevam bija daudz laika, lai analizētu izgāšanās iemeslus un izdarītu secinājumus. Bet tie izrietēja paši no sevis. Vieni un tie paši cilvēki, intensīvi izdarot noziegumus tik nekaunīgā manierē, pakāpeniski pieradinās pie riska un zaudē piesardzību. Plānot uzbrukumu gaišā dienas laikā pašā pilsētas centrā bija tas pats, kas izdarīt pašnāvību. Petukajevs normāli darbojās grupā, bet, palikdams aci pret aci ar pūli, neizturēja. «Nākamreiz jārīkojas apdomīgāk un piesardzīgāk,» viņš nolēma, kaut gan vēl nemaz nezināja, vai tāda «nākamā reize» vispār pienāks.

Ap atbrīvošanas laiku nomira māte, tā ari nesagaidījusi lielo nojaukšanu, un Rogaļevs apmetās tai pašā mājiņā Plikā- kalnā, bet pēc septiņiem gadiem fasāde sagruva, īrniekus nometināja tā dēvētajā «izmitināmajā fondā», kurš bija vēl sliktāks par iepriekšējo mitekli, toties, kā Vovka noprata, tikpat pastāvīgs. Viņš pārvācās pie tantes; vecā hirnera piecieta viņu tikai tādēļ, ka viņš noņēma sāpes locītavās, kaut ari šī kopdzīve bija gandrīz neizturama. Tad nāca jaunie laiki — katrs par sevi, kam nauda — tas kungs. Tapa skaidrs, ka bez «nākamās reizes» neiztikt…

Burvis izrāpās no vannas, apmeta gurniem dvieli un iegāja viesistabā. Skanēja klusa mūzika, Violeta gulēja uz ādas dīvāna, kurš bija pārklāts ar zaļu paladziņu, šūpoja kājas, dzēra šampanieti no milzīgas glāzes un ēda ananasu.

—    Tu mani esi galīgi izvandījis ar saviem stulbajiem «sputņikiem», — viņa pažēlojās, nogriezdama savulaik eksotiskā, bet tagad viņas aprindu dāmai visai ierastā augļa. Burvis gandarīti pasmaidīja un uzplikšķināja pa tvirto diben- tiņu ar kārdinošās mutītes tetovējumu. Violeta uz viņu iedarbojās kā plaši izreklamētais johimbes ekstrakts.

—    Pagriezies, pagriezies…

Burvis bija kļuvis gudrāks. Rūpīgi atlasīja jaunos locekļus, katram rīkoja «kandidāta praksi» ar obligāto eksāmenu noslēgumā. Tādēļ jau viņš iedzina Aleksam galvā šo «pasūtījumu», tādēļ ari iesaistīja Karatistu… Gribēja pārbaudīt divus uzreiz, turklāt šie paši nemaz nenojauta, ka iztur pārbaudījumu… Tāpat neviens no organizācijā iesvaidītajiem neko nenojauta par pieticīgā masiera lomu, lai gan katram lielākā vai mazākā mērā iznāca ar viņu darīšanas.

Pats viņš akcijās nepiedalījās, lai gan dažkārt novēroja tās no malas, veica hronometrāžu un rīkoja «analīzes». Turklāt neklātienē, tā ka organizācijas locekļi nedabūja viņu redzēt, taču viņi zināja, ka vadonis vienmēr var viņus novērot — tādēļ jau viņu dēvēja par Burvi.

Nolikusi ananasu malā, Violeta labprāt pagriezās uz muguras. Viņš ļāva rokai slīdēt pār viņas augumu no augšas līdz apakšai, no kakla līdz potītēm, pakavējās jutīgākajās vietās. Sievišķis bija gatavais zelta gabals, tomēr kaut kas viņā mudināja uzmanīties. Jau no viņas pirmās parādīšanās. Ari pati parādīšanās bija dīvaina…

Lielā plauksta pārslīdēja pār zīdaino vēderu — vienreiz, otrreiz, uzmanīgi apmeta pusloku starp nabu un spalvu kronīti uz pauguriņa.

—    Svetka teica, ka tu esot stāvoklī. Bet tev tur nekā nav!

Un vēl viņš bija kļuvis ļoti piesardzīgs.

Violeta bezbēdīgi pasmaidīja.

—   Šoreiz izkūlos sveikā… Mērcēju kājas, gandrīz izvārīju un nodzinu…

—    Parādi! — Viņš noliecās pie pēdām, taču nekādas apdeguma zīmes nemanīja.

—   Neko tu neesi mērcējusi! Un vispār — man par grūtniecību tu neko neteici! Svetkai pateici, bet man ne! Tu taču tieši tāpēc gribēji iepazīties, vai ne?

Šķībā veidols pārvērtās. Seja kļuva drūma, acis ļaunas un nežēlīgas. Gluži kā Ščokovam. Vai zonas Uzraudzītājam, kad viņš sprieda kārtējo «tiesu».

—     Ko tu piesienies! — Malvīne raudzīja visu pārvērst jokā. — Stāvoklī, stāvoklī… Tu man vīrs esi, vai? Dažreiz nesaka pat vīram…

Viņa pacēla kāju un ar tās pirkstiem gribēja paglāstīt spalvainās krūtis, bet Burvis sāpīgi iesita viņai pa potīti.

—    Menti uzsūtījuši… Izsekojuši, kuņas…

Jautājošā intonācija viņa balsī izzuda, un Malvīne saprata, ka joki beigušies. Svetka teica, ka viņš protot lasīt domas, Lapsa pārliecināja, ka tā nemēdzot būt. Bet tā vien šķiet, ka patiešām prot…

—    Kādi menti, mīļais? Vai tu plānu esi sapīpējies? Vai pārdurstījies? — Violeta pārgāja uz vaļīgo pašpuiku toni, kurš savureiz palīdzēja izkulties no ķezas. Taču šoreiz šis gājiens nenostrādāja.

—   Es jau sākumā sapratu, ka tev nav nekādas intereses pie mums nākt.. Bet tu paliki un ieķēries kā dadzis… Kādēļ? Pat naudu ne reizes neprasīji! Varbūt esi iemīlējusies?

Viņš nejauki pasmaidīja. Malvīne saprata, ka laiks ņemt kājas pār pleciem. Kaut vai plikai ārā pa logu…

—       Mīļumiņ, no kurienes tev var būt nauda? Diņķis pa pirmo, tas jau gan, tā dēļ jau tikai nācu. Bet uz šo māju tu mani tikai šodien atvedi; ja tā ir tava, tad gan tu esi ašumiņš! Tagad var aprunāties arī par naudu. Dod taukšķi mēnesī, un es vairs nestrādāšu!

—    Zini, ko parasti dara ar tādām maukām kā tu? — Šķībais paplēta viņas kājas, iegrūda divus resnos pirkstus miklajā, labi iestrādātajā caurumā un strauji tos salieca. Violeta iekliedzās aiz sāpēm.

—   Vai tu galīgi nojūdzies!

—   Tūlīt es tev tur ieliešu terpentīnu! — Pilnīgās, sarkanās kaunumlūpiņas papletās saldkārās gaidās. — Un tu visu pastāstīsi!

Viņš strauji parāva roku augšup, it kā gribētu uzāķēto meiteni pacelt no dīvāna. Violeta iekliedzās.

—    Aizveries, kuce! — Neizvilcis kreiso roku, ar labo viņš deva tai pamatīgu pļauku. Malvīnei sagriezās galva. Nazis, ar kuru vina bija griezusi ananasu, mētājās turpat līdzās uz galda1 Plastmasas rokturis ērti iegula plaukstā.

—  Tu!… — Ārprātīgās acis izskrēja no orbītām, bet kliedziens acumirklī aprāvās.

Spīdošais tērauds ieurbās spalvainajās krūtīs zem kreisā krūtsgala un ļoti viegli, gluži kā tukšumā iegrima līdz pašam rokturim. Nāvīgi nobālējis, Burvis novēlās no dīvāna un ar blīkšķi nostiepās uz grīdas. Violeta uzlēca kājās un ņēmās ātri ģērbties. Malvīne iedomājās noslaucīt glāzi, pudeli un, pārvarēdama riebumu, notīrīja arī pakļāvīgo naža spalu. Tad vērīgi paskatījās apkārt, iemeta somiņā izkritušo lūpkrāsu un nozuda. Bagātīgi iekārtotajā istabā turpināja skanēt klusa mūzika.

* * *

Piebraucis pie RONAP ēkas, Lapsa uzreiz pamanīja sīko stāvu, kas grozījās pie caurlaides. Tajā jaudās kas pazīstams, bet, tikai piegājis cieši klāt, viņš pazina seržantu Trofimovu.

—  Jau uz brīvām kājām? — noprasīja Lapsa, cenzdamies slēpt pārsteigumu. Viņš negaidīja, ka Cekuldajeva iejaukšanās iedarbosies tik ātri un uzskatāmi.

—       Atnācu pateikt paldies. — Milicis ilgi kratīja Lapsam roku. — Viss uzreiz mainījās… Iedeva parakstu, sakās ari pantu mainīt… Slepkavības vietā dienesta pilnvaru pārsniegšanu…

—   Lieliski, apsveicu! Bet ko tāds norūpējies un bēdīgs?

Trofimovs ar atbildi vilcinājās. Pirmais, ko viņš izdarīja,

iznācis no izolatora, — izsauca uz pārrunām sievu. Vaļuša par vīra atbrīvošanu sevišķi nepriecājās, vismaz viņa izklausījās apjukusi.

—    Man viss ir normāli, — viņa pavēstīja. — Es tagad strādāju pie Mihaliča. Par sekretāri.

Viņam sametās karsti.

—    Man ir paraksts, mājās braukt nedrīkstu, — viņš izmocīja. — Atbrauc, tad satiksimies.

—   Kā tad es atbraukšu! — Vaļuša nomurmināja. — Tikko sāku strādāt, kas tad mani laidīs…

Trofimovs saprata, ka sievai ir jaunas iešanas, jaunas darīšanas, jauna dzīve. Taču savam labdarim viņš visu to nestāstīja.

—   Gribēju aizbraukt mājās, izmeklētājs uz mazu laiciņu atļāva… Tikai nav naudas…

Lapsa izņēma maku un noskaitīja trīs simtniekus.

—    Ņem! Kļūsi bagāts — atdosi.

Viņš uzsita seržantam uz pleca un, pateicības vārdos neklausīdamies, devās uz caurlaidi. Tikko viņš bija iegājis kabinetā, pa iekšējo telefonu piezvanīja Nirkovs.

—    Ienāc pie manis, ir labas ziņas…

Labas ziņas mentiem gadās dzirdēt daudz retāk nekā sliktas, tādēļ jau pēc dažām minūtēm Lapsa sēdēja pie priekšnieka.

—    Kramskojs zvanīja atkal, — Vabole izbrīnīts stāstīja. — Viņš nobremzējis visus tavus pantus, sak, dienesta izmeklēšana pabeigta, pretenziju pret Koreņevu nav, lai strādā mierīgi! It kā es te būtu tas miera jaucējs…

Ģenerālis vērīgi nopētīja Lapsu. Taču atbildi viņa sejā tas izlasīt nevarēja, jo padotais pats neko nesaprata.

—   Viss tik dīvaini… Tad tā, tad atkal šitā… Es piezvanīju uz PDD Ziminam, ari viņš ir pārsteigts. Esot saņēmis pavēli pārbaudi pārtraukt. Tas jūsu Koreņevs, saka, tā nospundē- jies, ka nav kur pieķert… Tīrs un balts kā zīdainis!

—   Tur viņam taisnība, — Lapsa nestrīdējās.

—   Bet kas ar to Burvi? — Kolorādo Vabole saprata, ka no sava viltīgā padotā neko neizvilks.

—    Šodien uzzināšu, kur viņš ir, — atbildēja Lapsa.

—    Labi, vēlāk ziņosi! — Šī frāze nozīmēja sarunas beigas.

Dienas vidu no slimnīcas atgādāja Užahu Ismailovu. Apsaitētā galva, pušums uz virsdegunes un bālais vaigs liecināja, ka viņš vēl nav atguvies pēc avārijas. Taču viņš uzvedās ārkārtīgi nekaunīgi un naidīgi, neatbildēja ne uz vienu jautājumu.

—    Kas tu tāds esi? — viņš noprasīja tādas bezkaunības sastindzinātajam Lapsam. — Tu esi prokurors vai tiesnesis, priekšniek? Tu neesi nekas! Un nevari man neko padarīt! Tāpēc ar tevi man nav ko muti dzesināt!

—   Ak šitā gan? — Lapsa dzedri noprasīja. — Lai tā būtu.

Un, vērsdamies pie konvojniekiem, noteica:

—   Aizvediet uz izolatoru, uz trešo kameru. Es piezvanīšu dežurantam un viņu brīdināšu…

Trešajā kamerā, izolēts no pārējiem ieslodzītajiem, sēdēja Džafars. Nosūtīdams Užahu pie viņa, Lapsa nekādus pārkāpumus nepieļāva. Likums vēlēja turēt atsevišķi vīriešus un sievietes, pieaugušos un nepilngadīgos, agrāk tiesātos un tādus, kas nokļuvuši aiz restēm pirmoreiz. Ievietot vienā kamerā savstarpēji naidīgi noskaņotas personas vai pat nāvīgākos ienaidniekus likums neaizliedz. Varbūt tas ir morāles jautājums, taču ētikas normu ievērošana — lai gan vēlama, taču nebūt ne spiesta lieta. Turklāt priekšstati par to, kas ir pieņemams morālei un kas nav, ar katru gadu kļūst neskaidrāki.

Lapsa tiešām nebija ne prokurors, ne tiesnesis — parasts operatīvais darbinieks, kura pienākumos neietilpst ne sodīt, ne apžēlot, spriest tiesu, notiesāt nosacīti vai atbrīvot pirms termiņa, apsūdzēt vai attaisnot. Arestēto izmitināšanai pa kamerām nav nekā kopīga ar tiesas spriešanu, tas ir vienkāršs tehniski organizatorisks akts.

Dienu vēlāk aizturētais Arcatovs ar žiletes pusīti pārgrieza rīkli aizturētajam Ismailovam. Mazais, noasinātais tērauda gabaliņš pāršņāpa miega artēriju, un visa kamera bija asiņu pilna. Kādā ceļā Arcatovs bija sagādājis griežamo, noskaidrot tā ari neizdevās: pats viņš liecināt atteicās, bet izolatora darbinieki, saprotams, dievojās, ka kratīšana veikta rūpīgi pēc visiem noteikumiem.

Lapsam piezvanīja Čekuldajevs. Viņš nevarēja nociesties, neuzklausījis pateicības vārdus par Trofimovu, un viņš tos dzirdēja.

—   Pasakiet atklāti, Filip Mihailovič, — advokāts ducināja klausulē. — Kāda jums šai lietā interese? Es domāju, jums ir kopējas darīšanas, bet viņš izrādījās parasts pāķis… Tomēr malacis, turējās braši — lai kā es tērpinātu, teica, ka jūs nemaz nepazīstot, tikai nejauši sastapis…

—   Tā arī ir. Esmu redzējis viņu divas reizes. Precīzāk, trīs, taču pēdējo reizi jau pēc atbrīvošanas… Vienkārši nebija neviena, kas par viņu iestātos, tad to izdarīju es…

Advokāts norūpējies klusēja. Beidzot viņam sāka pielēkt notikušā jēga: Lapsa vienkārši bija izstrādinājis viņu par velti pilnīgi sveša cilvēka interesēs. Ja seržants kaut kādā ziņā būtu saistīts ar apakšpulkvedi — brāļu vai švāģeru būšana, krimināla biznesa partneris, tad varētu gaidīt ari kādu pateicīgu pretimnākšanu. Bet tagad sanāca tāds gluži nevērtīgs pakalpojums — no tiem, kas ļoti ātri aizmirstas…

Neveiklā pauze ievilkās.

—   Tad jau arī jums izgadās piestrādāt par aizstāvi? — Čekuldajevs piespiesti iesmējās.

—   Jā, tiesa gan, par velti. Un es dodu priekšroku patiešām nevainīgu cilvēku aizstāvēšanai. — Saruna Lapsu nomāca, un viņš jāu sen būtu nolicis klausuli, taču galu galā pieklājīga aprunāšanās jau nav nekāds pārmērīgais honorārs par advokāta paveikto. Lai ari mazāks par cerēto.

—   Starp citu, esmu saņēmis rīkojumu par Arcatova aizstāvēšanu. Nekādi nesaprotu, kā viņu var turēt apcietinājumā! Nekādu vainas pierādījumu nav, bet tagad viņu pat gribēja nogalināt, viņš tikai aizstāvējās un tagad ļoti pārdzīvo notikušo…

Lapsa atkal atturējās no asiem izteikumiem:

—    Diezin vai viņu izdosies ietērpt avs ādā. Pārāk spurains vilks, aste un ilkņi rēgosies laukā…

—     Lai izlemj tiesa, — Čekuldajevs liekulīgi nopūtās.

— Mēs sēdei sagatavosimies kā nākas… Vai tad izmeklēšanas laikā noteikti jāsēž cietumā!

—    Droši vien… — izvairīgi atbildēja Lapsa.

Galu galā beidzis sarunu, Lapsa piezvanīja uz izmeklēšanas izolatoru.

—    Sveicināti, Ivan Nikonorovič, te Koreņevs.

—   Sveiki, sveiki, — nodūdoja Starikovs. — Ko labu pateiksi? Aicināsi šņabi dzert vai atkal kaut ko prasīsi?

Viņi nekad kopā nebija dzēruši šņabi, vienmēr tikai taisījās to darīt. Taču Cerbers nekad neaizmirsa atgādināt, ka visi operi ir viņa parādnieki. Zināmā mērā tas atbilda patiesībai.

—    Pie jums atvedīs Džafaru Arcatovu…

—    Zinu. To, kurš ar žileti nošņāpa kameras biedru! Es viņu ietupināšu vieniniekā! Tur viņš varēs nokost tikai pats sevi…

—   Nevajag. Arī lielajā kambarī šim pa galvu dancot neļaus.

—    Tad lūk, kā! — Starikovs iztulkoja viņa teikto pēc sava prāta. — Tātad tā ari izdarīsim…

Džafaru ievietoja sešdesmit cilvēkiem paredzētā kamerā. Jau nākamajā naktī viņu atrada karājamies no saplēsta palaga savītā striķī. Sekcijā atklājās nežēlīgas piekaušanas pēdas, ari striķis bija pārāk īss — vai nu nelaiķis bija lēkšus ielēcis cilpā,' vai arī kāds viņam piepalīdzējis… Taču ieslodzītā bojāejai parasti meklē dabiskus cēloņus, un izmeklēšana samierinājās ar pašnāvības versiju. Visi zināja, cik Džafars bijis lecīgs, pats būs līdis kauties, bet, neguvis uzvaru pār skaitiiskā pārsvarā esošajien kameras kaimiņiem, viņš, iespējams, padarījis sev galu. Bet striķa garums… Varbūt nepareizi izmērījuši, bet, iespējams, nokabinot līki, nogriezuši kādu lieku gabalu. Kurš gan pievērš uzmanītu tādiem sīkumiem!

Tihodonskā bija par diviem bīstamiem noziedzniekiem mazāk; Lapsa uzskatīja, ka labi vien ir, un sirdsapziņa viņu nemocīja.

Grupas «Fināls» autoķurķis vairs nebija nomaskēts par maizes furgonu. Laiki mainījušies, ceptuvju saradies ka biezs, centralizēta lielu maizes partiju piegāde pārtraukta, un mašīna ar šādu krāsojumu drīzāk aizdomas radītu, nevis tās kliedētu. Tagad tērauda būdu rotāja uzraksts «Avārijas tehniskā», bet augšā uz mazā laukumiņa uz mūžu mūžiem bija piestiprinātas dažas puscollīgas caurules. Kad furgons uzdzina līdz septiņdesmit, tās tik un tā grabēja. Parasti Vi- kentjevs nepievērsa tam uzmanību, bet šoreiz monotoni vibrējošā skaņa krita viņam uz nerviem.

Speciālā mašīna brauca instrukcijā paredzētajā ātrumā — astoņdesmit kilometrus stundā. Pie stūres sēdēja ilggadējais piektais numurs — seržants Sivcevs, blakus viņam otrais numurs — apakšpulkvedis Vikentjevs, būdā vietas trūkuma dēļ pirmais — majors Popovs. Pagājušos laikos pirmais numurs «objektam» pakaļ nebrauca — pamatslodze gūlās uz otro, trešo un ceturto. 1aču šoreiz furgonā trešā un ceturtā vispār nebija. Ari sestais šodien iztrūka, un saprotams, ka nebūs ne ārsta, ne prokurora. Tādēļ ka pirmo reizi visu «Fināla» grupu vēsturē tika veikta nevis nāvessoda izpildīšanas operācija, bet gan tās imitācija, farss, apkaunojošs teijāteris, par kuru nebija zināms vienīgi seržantam Sivce- vam. Vēl vairāk — tika pastrādāts dienesta noziegums.

Taču viss izskatījās kā parasti, arī automāts «AKS-74 U» stāvēja otrajam numuram pa ķērienam, jo noziegums vienmēr ir bīstamāks nekā pats riskantākais dienesta uzdevums. Katra legāla «Fināla» operācija tika nodrošināta ar īpašu direktīvu Iekšlietu pārvaldes dežurantam. Sīkumi viņam netika izklāstīti, bet, saņemot radioziņojumu ar īpašu paroli, viņam bija jādara viss iespējamais un neiespējamais, lai iz- pifdītu saņemtos rīkojumus, liekot lietā visus rajonu nodaļu, ārpusresoru apsardzes, VAI un pārējo dienestu spēkus. Pašlaik tāda piesega grupai nebija.

Turklāt katra izpildīšana kā jebkura kaujas operācija tika turēta dziļā slepenībā. Laiku, vietu un pārvešanas apstākļus zināja tikai pavisam šaurs personu loks: pirmie četri numuri, Stepņanskas cietuma priekšnieks un Iekšlietu pārvaldes priekšnieks. Piektais un sestais numurs tika informēti pēdējā brīdī, kad neko nevienam vairs nevarēja paziņot, bet prokuroram un ārstam netika izklāstīti tehniskie sīkumi — viņi vēroja tikai pašu izpildīšanas procedūru. Iesvaidītie bija daudzkārt pārbaudīti un pilnīgi uzticami cilvēki, informācijas noplūde izslēgta, turklāt agrāk pret noslēpumiem attiecās pavisam citādi. Šobrīd gan ģenerāļa Kramskoja uzticamība modināja nopietnas šaubas — ja reiz viņš ielaidies pārrunās ar pretējo pusi, citādi to nenosauksi, jo nav jau svarīgi, kādos kabinetos un ar kādiem cilvēkiem viņš apspriedis gaidāmo pasākumu, mierīgi varēja tā, starp citu, pačukstēt «Trīs, uz Stepņanskas trases, laikā no pusnakts līdz vieniem, avārijas furgons…»

Tikai trīs… Pirms kādiem pieciem gadiem bandītiem nebija automātu, granātmetēju un piespiedu apstāšanās «Ezis»… Šobrīd furgona bruņu sienas un Vikentjeva īsais mazkalibra automāts bija tikai tādas butaforijas, nevis līdzekļi pārdomāta un labi organizēta uzbrukuma atvairīšanai…. Starp citu, šādu uzbrukumu varēja gaidīt vienīgi atpakaļceļā.

Stepņanskas cietumā, kas oficiālos dokumentos tika dēvēts «Iestāde KT 15», autoķurķis ieripoja precīzi grafikā paredzētajā laikā — divpadsmitos trīsdesmit. Iestādes priekšnieks pulkvedis Kļonovs pats personīgi sagaidīja mašīnu. Viņš bija Vikentjeva parādnieks: pirms dažiem gadiem īpašā bloka personāls nespēja savaldīt uz nāvi notiesāto, bet otrais un trešais numurs satracināto noziedznieku nolika uz lāpstiņām, tādējādi novēršot visai asiņainu iznākumu. Turklāt Vikentjevs par notikušo neuzrakstīja ziņojumu, tādā veidā izglābdams Kļonova karjeru.

—    Vai atkal tie rati ripo? — noprasīja pulkvedis, pa- spiezdams roku otrajam numuram un pamādams Popovam.

—    Bet teica, ka moratorijs…

—   Runā vienu, dara citu, — Vikentjevs mierīgi atbildēja.

—    Politika. Bet vai tad tādus var nešaut?

—    Tas tiesa. — Izstieptajā, cietuma priekšnieka vecumam pārāk krunkainajā sejā atspoguļojās pilnīga piekrišana šādai jautājuma nostādnei. — Tos mutesbajārus cilvēktiesību aizstāvjus vajadzētu atvest pie mums uz īpašo korpusu, lai pāris dieniņu padežurē un paskatās uz tiem tur…

Vikentjevs pasniedza draudīgo blanku ar sarkano svītru — uz nāvi notiesātā izsniegšanas rīkojumu.

—    Bet apstiprinājumu no Maskavas mēs neesam saņēmuši… — Kļonovs šaubīgi noteica, pētīdams ģenerāļa parakstu un pārvaldes ģerboņzīmogu. — Es pat nobrīnījos, kad uzzināju, ka jūs brauksiet…

—    Tagad jau tos vairs nedublē, — otrais numurs improvizēja. — Mums atsūta un uzskata, ka ar to pietiek.

—    Būtu vismaz paziņojuši… Kārtība mainās katru mēnesi, bet instrukcijas atsūta tikai pēc pusgada…

Kļonovs uz blankas fiksēja laiku un parakstījās.

—   Vai tad jūs esat tikai divi?

—    Šis jau neesot nekāds supermens! Pitonam klāt nestāvot…

Senās kļūdas atgādināšana Kļonovam nosita visu apetīti turpināt diskusiju, taču klusībā viņš nosprieda, ka izlaidība un vienaldzība ielavījusies ari speciālajā grupā un saēdusi pat tādu dzelzsvīru kā apakšpulkvedis Vikentjevs.

Viņi iegāja īpašajā korpusā, no kameras izveda neuzkrītošu cilvēciņu, kurā bija pagrūti sazīmēt visas Tihodonskas murgu — melno zeķbikšu mīļotāju Kirševu. Viņš drebēja un monotoni smilkstēja gluži kā izpērts suns.

—   Rokas! — uzbrēca Kļonovs.Tas paklausīgi aizlika rokas aiz muguras, un Vikentjevs nočirkstināja rokudzelžus. Pēc tam otrais numurs parakstījās par nāvinieka saņemšanu un viņu aizveda uz furgonu. Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm viens, kad grupa devās atceļā.

—   Es to neizdarīju… Viņi mani piespieda… Teica, ja ne- atzīšos — nositīs… Tūlīt es jums izstāstīšu patiesību, tikai uzklausiet…

Tihodonskas murgs raudāja un vaimanāja šādos gadījumos parastās muļķības. Popovs pie tā visa bija pieradis, taču šoreiz kaukšana un nesakarīgā vervelēšana padarīja viņu niknu, un viņš atskārta, kas par vainu. Kad vajadzēja braukt uz īstu izpildīšanu, uz nāvi notiesātajam raudāšanai un muldēšanai bija atvēlētas labi ja četrdesmit minūtes, un ar to varēja samierināties. Bet šoreiz žēli īdošo asiņaino maniaku gaidīja brīvlaišana, un visa miliča būtne protestēja pret notiekošo, tādēļ vaimanas kļuva par ieganstu šī protesta izrādīšanai.

—    Aizveries, citādi nieres atdauzīšu! — viņš uzbrēca, un, lai cik dīvaini tas liktos, draudi iedarbojās, Kirševs pieklusa.

Ari atceļā iztika bez pārsteigumiem, un pēc četrdesmit minūtēm autoķurķis ieripoja nāvessodu izpildīšanas vietā.

—    Eu, kur tad pārējie? — Sivcevs bija pārsteigts.

—    Neuzdod stulbus jautājumus! Neesi jau pie vecāsmātes uz pankūkām atbraucis! — Vikentjevs viņu asi apsauca. — Tūlīt izkrausim un būsi brīvs!

Seržants iekoda mēlē. Otrais numurs nekad nekļuva rupjš, bet šoreiz acīmredzot notika kaut kas neparasts. Bet no nesaprotamā labāk turēties pa gabalu.

Furgonu boksā iekšā nebrauca, Kirševu tāpat izrāva laukā no būdas un iegrūda pa čīkstošajām durvīm. Ari apsējus uz acīm un mutes nelika, tādēļ maniaks grozīja galvu un acīm redzami nesaprata, kādēļ viņš atvests uz šo garāžu. Pirmais un otrais numurs klusēdami stāvēja viņam blakus un nogaidīja, kamēr aizies Sivcevs. Kad vārtiņi aizcirtās, viņi saskatījās. Procedūra, kuras rezultātā notiesātais tika aizraidīts uz viņsauli, bija pietiekami labi iestrādāta, bet, kā tādu laist brīvībā, viņi lāgā nezināja. Gan Popovs, gan Vikentjevs visu mūžu bija darījuši pavisam ko citu: meklējuši noziedzniekus, aizturējuši tos, apsargājuši aiz dzeloņstieplēm sēdošos, bet pašus negantākos pataisījuši aukstus.

—  Tev, izdzimteni, varen paveicies, — noteica Vikentjevs un atsprādzēja rokudzelžus. — Tūlīt mēs tevi atiaidīsim. Izvedīsim no šejienes, iesēdināsim taksī, un tu brauksi pie onkuļa Ļošas. Saprati? Pie onkuļa Ļošas. Viņš zina, ko ar tevi darīt tālāk.

Par onkuli Ļošu otrajam numuram bija pateicis Kramskojs. Kas par viņu bija pastāstījis ģenerālim, to viņš nezināja. Procedūra nomāca apakšpulkvedi, taču tā jau gāja uz beigām.

—   Vai tu saprati, ko es teicu?

Kirševs ļoti ātri sāka klanīt galvu. Ja netiktu pieminēts radinieks, viņš nodomātu, ka tā ir kāda provokācija. Bet tagad viņš saprata, ka noticis brīnums.

Burtiski acumirklī ar notiesāto notika graujošas pārmaiņas. Viņš mitējās drebēt, izslējās un uzpūtās — gluži kā gumijas lelle, to pumpējot. Acīs atgriezās saprāts, un nu jau viņš paraudzījās apkārt ar pavisam citu skatienu.

Te piepeši Popovs pārsteidzoši skaidri atskārta, ka maniaks paliks zem šīs saules, turklāt tepat līdzās… Neviens nevedīs viņu uz ārzemēm — pārāk sīka zivtele, un nebūtu jau tur šim nekāda dzīve. Iedos pasi ar citu uzvārdu, primitīvi izmainīs ārieni, nu, varbūt aizvedīs uz citu pilsētu… Neviens viņu nekontrolēs, tādēļ ka tas ir grūti, ķēpīgi un dārgi, viņu vienkārši palaidīs baltajā pasaulītē gluži kā plēsīgu līdaku dīķī ar karūsām un brekšiem.

Kirševa sejā pavīdēja jauna izteiksme. Viņš savācās gluži kā vilks pirms lēciena, augšlūpa noraustījās, atsegdama sakostus zobus, acis plēsīgi ieurbās kādā priekšmetā, viss viņa veidols izstaroja bīstamu mērķtiecību. Popovs pagriezās plēsoņas skatiena virzienā. Uz nāvi notiesātais raudzījās piektā numura piekārtajā kalendārā, melnajā triko tērptajās sievietes kājās. Pamestajā garāžā stāvēja dzīvei atgrieztais Tihodonskas murgs.

Vaļera turēja roku kabatā, atskanēja raksturīgais klikšķis, un Vikentjevs, kurš tobrīd ari skatījās uz plakātu, strauji pagriezās. Viss notika viņa acu priekšā. Popovs veikli piegrūda stobru nāvinieka noskūtajai galvai, nodārdēja šāviena pērkons, lode izlauza deniņu kaulu un izskrēja pa acs dobumu, līķis novēlās uz betona grīdas. Nošalca šāviena atbalss. Dzelzs Dūre, pārtapis sālsstabā, raudzījās pāriniekā. Tas noglabāja pistoli un iebāza roku žaketes azotē.

— Lūk. Es negrasījos to darīt. Taču tālāk dienēt arī netaisos. Tādēļ ka tālāk jau ir bezdibenis…

Iegrūdis papīra lapu otrajam numuram, Popovs izgāja no boksa. Vārtiņi noklaudzēja vēlreiz. Vikentjevs automātiski ieskatījās papīrā. Tas bija atlūgums. Bet tur uz grīdas gulēja uz nāvi notiesātā līķis, kurš bija nošauts par spīti nāvessoda atcelšanas moratorijam un noteiktajai procedūrai. Stepņanskas cietumā bija palicis Vikentjeva paraksts par to, ka divpadsmitos četrdesmit piecās viņš uz savu atbildību saņēmis notiesāto. Ja viss būtu noticis kā iecerēts, neviens nesūdzētos un dokumenti nogultu arhīvos vai nonāktu krāsnī, bet tagad sacelsies ļembasts un viss nāks gaismā.

Vienīgais, kas varēja glābt otro numuru, bija Kramskoja personīgi parakstīts rīkojums par nāvinieka izdošanu speciālajai grupai «Fināls». Jāceļ ģenerālis augšā…

Smagiem soļiem Vikentjevs devās uz speciālo automašīnu, kurā atradās uz vajadzīgā viļņa nostādītā rācija.

Desmita nodaļa LAPSAS INTUĪCIJA

Intuīcija — atziņa, kas nav iegūta loģiskā ceļā no citām patiesībām un tieši neizriet no mūsu sajūtām.

Filozofiskā vārdnīca

—     Paklau, Filip, bet ko tu visu laiku tincināji skuķes, vai viņas ir pilngadīgas vai nav? Toreiz, kad bijām «Akvārijā» un «Zelta kalnā»?

—    A-ā-ā… Es taču toreiz jums salēju. Bet principā tas jau ir pants — nepilngadīgo iesaistīšana dzeršanā, — Lapsa negribīgi atbildēja.

—     Kāds gan tu likumpakļāvīgs! Bet tas, ko tu darīji pirms piecām minūtēm… Vai tas nav pants? Un kā tad tas skan?

Lapsa iesmējās un noglaudīja Meitēnam galviņu.

—   Agrāk — jā. Bet tagad aizliegts tikai līdz sešpadsmit gadiem. Humanizācija!

—    Ļoti interesanti! Tātad, ja tu ar mani guli, tas nav nekas, bet, ja ielej man šampanieti, tad tevi var ielikt cietumā? Tā?

—   Tā sanāk.

—   Vai tie jūsu likumi nav stulbi?

—   Mūsu, zaķīt, mūsu visu. Mēs tos tikai izpildām. Ja to var saukt par izpildīšanu…

—    Bet es sākumā nodomāju, ka tu esi bandīts. Skuķi tāpat.

—    Un nobijās?

—   Nē. Kas šīm ko baidīties? Bandīts tas pats biznesmenis vien ir. Tikai ašāks. Apskauda, baigais papiņš, devīgs, glauns dampis…

—   Vai filmēties vairs neaicina?

—    Nē. Vai spēj aptvert — kaut kur noplaukuši…

—   Domāju, ka viņi sēž cietumā. Ja tev vēl kaut ko tādu piedāvās — fotografēties žurnāliem, piedalīties modeļu konkursā, dāvinās dārgas mantas —, vispirms pakonsultējies ar mani.

Iestājās pauze. Meitēns izturējās pasvītroti neatkarīgi un necieta jaukšanos savā dzīvē. Tādēļ viņas atbilde bija no svara.

—    Labi, mēģināšu…

Lapsa nopriecājās, lai gan to nekādi neizrādīja.

—   Bet vai tas tiesa, ka kaut kādi bandīti nogalina cilvēkus ar šāvieniem acīs?

—   Nu un kas? — Lapsa saausījās. Viņam nepatika sarunas par «dzīvajām» lietām.

—   Tas, ka es to lasīju vienā grāmatā. Lai slepkavas seja nepaliktu acu zīlītēs. Vai tas tiesa, ka paliek?

—    Nē, muļķības… Un kas vēl tai grāmatā bija?

—   Viens viltīgs noziedznieks izveidoja bandu, kurā viņu pašu neviens nepazina.

—    Ko? — Lapsa pat uzlēca gultā sēdus, bet tai pašā mirklī izlikās, ka gribējis celties. — Kā tad tas iespējams?

—     Ļoti vienkārši. Viņš deva pavēles pa telefonu. Bet viņa padotie bija sadalīti pa pieci, un zemākstāvošie nezināja, kas ir viņu komandieris…

—   Kas tā ir par grāmatu? — Lapsa jautāja ar neviltotu interesi.

—    «Ļaunuma koka augļi», man tā ir līdzi, varu iedot…

—   Iedod, lūdzu. Sen neesmu lasījis nevienu labu un aizraujošu grāmatu…

—    Cik pulkstenis?

—    Deviņi. Man jāiet uz darbu.

—   Šodien taču ir sestdiena!

—    Es strādāju ari sestdienās.

—   Tāpēc tev tik labi maksā un dod tik lepnu vāģi?

—   Nu… Ne gluži.

Meitēns piecēlās, basām kājām piegāja pie loga un palūkojās ārā. Lapsa vērīgi nopētīja slaido augumiņu, un viņa dvēselē dzima kāda jauna, agrāk nepazīta sajūta.

—   Kas tur redzams?

—    Būs jauka diena.

Viņa pagriezās un uzsmaidīja Lapsam. Bez kosmētikas, ar izlaistiem matiem viņa izskatījās tīrais bērns.

—   Vienmēr nēsā līdzi pasi.

—    Kālab?

—    Lai mani neietupinātu. Pēc izskata tev varētu dot kādus četrpadsmit.

Piepeši Lapsam iešāvās prātā nebijusi doma, kas uzreiz iepatikās.

—    Paliec pie manis. Es vakarā pārnākšu, un mēs kaut ko. sagudrosim…

—    Bet mamma?

—   Tu taču vēl esi turnejā. Bet tā var ievilkties.

—    Tas tiesa. Tad es uztaisīšu tev brokastis un vēl pavārtīšos pa gultu…

Lapsa ieradās darbā lieliskā noskaņojumā. Pavirši pārskatot notikumu kopsavilkumu, viņš uzdūrās ļoti neparastam faktam: Stepņanskas cietumā, mēģinot bēgt, bija nogalināts uz nāvi notiesātais Kirševs. Tomēr! Kā gan var mēģināt bēgt — par spīti īpašā bloka desmitiem dzelzs durvju un restoto logu?

Lai ari sestdiena, darbā bija visi, izņemot Popovu. Ticis galā ar papīriem un devis nepieciešamos norādījumus, Lapsa brītiņu pasēdēja, apdomādams, kam ķerties klāt pirmām kārtām. Vajadzēja novest līdz galam to Burvja lietu, taču Malvīne vakar nebija ar viņu sazinājusies. Starp citu… Viņš atšķīra Meitēna doto grāmatu un iegrima lasīšanā. Pēdējo gadu laikā viņš bija lasījis tikai operatīvo informāciju, ziņojumus, noziegumu atklāšanas plānus. Taču šajā daiļdarbā bija atspoguļotas meklēšanas lietas «Burvis» reālijas.

Pečenkova liecības uz mata sakrita ar romāna saturu. Stingri konspiratīva noziedznieku organizācija, kaujas piecnieki, nežēlīga disciplīna, paraugslepkavības ar šāvieniem acīs… Dēmonisks vadonis, kuru neviens nekad nav redzējis. Pavēles pa telefonu, sakaru sistēma, paroles, atbildes, slepena kontrole… Pečenkova paskaidrojumā telefona vietā figurē peidžeri, tas ir mūsdienīgāk un palīdz labāk saglabāt anonimitāti. Pat kad pēddzinim izdevās arestēt vadoni, nekādus viņa vainas pierādījumus nebija iespējams sameklēt. Izlīdzēja gadījums: nejaušs šāviens sasita priekštelpas spoguli, bet starp stiklu un rāmi atradās organizācijas shēma ar dalībnieku uzvārdiem un viņu tālruņa numuriem…

Tai brīdī atskanēja zvans.

—   Tā esmu es, — Malvīne klusi teica. — Mums jāsatiekas. Steidzīgi. Trijstūrī pēc pusstundas.

Par trijstūri viņi dēvēja vietu pilsētas parka apakšējā terasē starp strūklaku, bērnu rotaļu laukumiņu un observatoriju. Ceļā uz turieni Lapsa nez kādēļ atcerējās, kā viņam piezvanīja satrauktais Mežainis ar savu nepatīkamo pārsteigumu. Kādēļ tas iešāvies prātā, viņš pateikt nevarēja.

Malvīne jau sēdēja uz soliņa, tērpusies šaurā, īsā kleitā, kas atsedza kājas visā to krāšņumā. Efektīga meitene šādā ietērpā piesaista uzmanību, kas ir pilnīgi lieki aģenta un kuratora satikšanās reizē. lapsa vairākkārt bija klāstījis viņai konspirācijas noteikumus, taču visas runas bija pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Neko darīt…

Ar vienaldzīgu izskatu viņš nosēdās soliņa otrā galā, izvilka cigaretes un, dūmus iekšā nevilkdams, aizsmēķēja.

—    Pionieru ielā četri, jauna pusotrstāva māja, — teica Malvīne, raudzīdamās uz otru pusi. — Es vakar biju pie viņa līdz vakaram, bet, kad šodien aizgāju, šis jau gulēja beigts…

—   Ko?! — Lapsa kārtējo reizi nobrīnījās par savu intuīciju. Tādu pašu vēsti toreiz atnesa Mežainis. Tikai viņš nemānījās, bet izlika visu kā uz delnas.

—    Beigts… — Malvīne vienaldzīgi atkārtoja.

—    Nogalināts? Kādā veidā?

—    Nezinu. Neesmu jau daktere. Atnācu, ieraudzīju un aizbēgu…

Lapsa gribēja pajautāt, vai tikai viņa pati nav nomušķījusi Burvi, taču atturējās. Kādēļ? Šādos gadījumos — jo mazāk zināms, jo labāk…

—    Ej mājās, es pats tevi uzmeklēšu.

Viņš piecēlās, iemeta cigareti urnā un nesteidzīgi aizso- ļoja pa alejas grantēto celiņu. Cilvēks apsēdās, izsmēķēja cigareti un dodas tālāk savās gaitās…

Pēc divdesmit minūtēm Lapsa bija Pionieru ielā. Mašīnu viņš atstāja piecus kvartālus nostāk, vairākas reizes apgāja mājai apkārt, pavēroja, ieklausījās, beidzot ieslīdēja pa neaizslēgtajiem vārtiņiem. Pakavējies verandā, viņš uzvilka baltus auduma cimdus. Arī mājas ārdurvis izrādījās vaļā. No plašas halles durvis veda uz viesistabu, kamīnzāli, guļamistabu, ēdamistabu un virtuvi. Elegantas vītņu kāpnes aicināja uz otro stāvu. Burvis bija novijis sev jauku ligzdiņu! Bet galvenais — nevienam tā nebija zināma…

Viesistabā skanēja klusa mūzika. Paļaudamies uz intuīciju, Lapsa devās turp. Roka pati izvilka no vaļējās maksts personīgo «PM». Dienesta ierocis bija nodots līdz laikam, kad beigsies Šeripova sašaušanas izmeklēšana. Pēc likuma viņam tagad vajadzēja būt neapbruņotam. Un vispār — pēc likuma viņam nebija te ko vandīties… Tiesa gan, nošaut jau var jebkurā vietā…

Burvis gulēja uz muguras ar nazi sirdī; pat pēc viņa pozas pieredzējusi acs varēja noteikt, ka tas miris jau kopš vakardienas… Ja viņu šeit pieķers, ar tēvišķu bārienu lieta vis nebeigsies. Kaut gan PDD bija licis vinu mierā, Lapsa nezaudēja modrību — viņš nezināja, kādēļ tas noticis, un prātā nāca sazin kas. Bet līdzīgās situācijās viņš allaž iedomājās to sliktāko, un šāda pieeja ne reizi vien bija glābusi viņa ādu.

Saprotams, vajadzēja māju pārmeklēt, bet lielo platību un laika limita dēļ tas bija praktiski neiespējami. Lapsam vajadzēja tikai vienu lietu, un jau šurpceļā viņš bija izdomājis, kur un kā to meklēt.

Milzīgs, taisnstūrains spogulis karājās starp diviem logiem. Satvēris stobru, Lapsa ar rokturi gāza tieši pa vidu.

Pajuka lauskas. Tukšs. Vannasistabas spogulis ari bija liels, tikai apaļš. Lapsa atkal sita savam atspulgam, un tas, sa- šķīdis tūkstoš drumstalās, nobira uz flīzītēm, sabirdams vēl sīkākās druskās. «Spoguli sasist — nelaimi piesaukt» — viņš atminējās tautas ticējumu, taču mierināja sevi ar domu, ka uz šo gadījumu tas nav attiecināms. Turklāt viņš nebija sevišķi māņticīgs.

Halles spogulis izrādījās ovāls un daudz stiprāks — tas saplīsa tikai pēc otrā sitiena. Uz spoguļa plauktiņa stāvēja peidžers, un opers iebāza to kabatā. Ēdamistabā spoguļu nebija, toties kamīnzālē — veseli divi, taču tukši. Guļamistabas spoguli ieskāva masīvs ozolkoka rāmis, un intuīcija pačukstēja Lapsam, ka tieši šeit atrodas tas, ko viņš meklē. Tā ari bija: zem amalgamētā stikla slēpās papīra lapiņa. Opers izvilka to un, daudz nepētīdams, iebāza kabatā. Tad paraudzījās pulkstenī. Viņš bija uzkavējies mājā piecas minūtes. Varēja atļauties vēl tikpat daudz.

Pie loga stāvēja rakstāmgalds. Aši pārskatījis atvilktņu saturu, viņš neatrada neko interesantu. Taču, noliecies un nopētījis katru atvilktni no apakšas, uzdūrās ar leikoplastu pielīmētai aploksnei — šis spiegu romānos daudzkārt aprakstītais paņēmiens bija zināms pat Lapsam, kurš nebija nekāds lielais grāmatu draugs. Aploksnē bija vairāki duči vizītkaršu ar vienu vienīgu vārdu «Burvis». Vienu viņš satvēra kreisajā rokā, pārējās sabēra kabatā. Uz mirkli atgriezies guļamistabā, viņš atlieca pirkstus, un vizītkarte kūleņodama noplanēja uz noslepkavotā krūtīm. Vairāk šai mājā viņam nebija ko darīt.

Izbraucis cauri visai pilsētai, viņš apstājās krastmalā. Tikai šeit viņš pamanīja, ka aizmirsis novilkt cimdus. Labais bija pielipis pie plaukstas. Uz baltā auduma vīdēja asiņu plankumiņš piecrubļu monētas lielumā. Kad viņš beidzot tomēr cimdu nomauca, apžuvusī brūcīte atkal sāka asiņot. Velns! Pārsējis delnu ar kabatlakatu, viņš uzmanīgi izvilka aizspogulijas zīmīti un vērīgi ielūkojās shēmā. Četri kvadrātiņi, katrā pieci uzvārdi ar peidžera numuru un paroli. Spriežot pēc dzēsumiem, personālsastāvs šad un tad tika pakļauts izmaiņām. Lapsa bez pūlēm atrada Pečenkova uzvārdu. Tam līdzās bija pievilkta jautājumzīme.

No kvadrātiņiem uz augšu stiepās četras līnijas, kas savienojās vienā aplīti. Tajā atkal uzvārds, peidžera un tālruņa numuri, parole. No aplīša atkal līnija uz augšu, taču tā apraujas. Šobrīd šī aprautā līnija izskatījās visai simboliski.

Lapsa apdomājās, sistematizēdams domas, kas radās tīri vai pašas no sevis. Agri vai vēlu pilsoņa Rogaļeva — pieticīga sporta kompleksa «Progress» masiera līķis tiks uziets. Burvja vizītkarte un netradicionālais nogalēšanas veids būs laba augsne izmeklēšanas versijām un ļaužu tenkām. To, ka nogalinātais Rogaļevs ir visvarenais Burvis, zina tikai viens cilvēks. Tas pats, kurš šobrīd tur savās rokās Organizācijas shēmu ar līniju uz nekurieni. Un vienīgi viņam zināms, kā vadīt Organizāciju… Faktiski viņš bija ieņēmis Burvja vietu!

Izkāpis no mašīnas, Lapsa acīm uzmeklēja nelielu, taču pietiekami smagu akmeni, iebāza to asiņainajā cimdā, pa virsu uzvilka otru, bridi apdomājās: vai neiebāzt turpat arī Burvja vizītkartes? Taču nolēma to nedarīt. Jebkura ekspertīze apliecinās, ka vizītkartes ir īstas, bet tas var noderēt… Vai mazums kā dzīve iegrozās! Sasējis cimdus ciešā mezglā, Lapsa aizlidināja tos pēc iespējas tālāk no krasta. Bez trokšņa pašķīda aukstais pavasara ūdens.

Viņš atgriezās necilās volgas kabīnē. Sagraut Burvja Organizāciju tagad varēja dažu stundu laikā. Jājautā tikai — kam tas izdevīgi? Un atbilde jau gatava: likumam, sabiedrībai un valstij. Taču realitāte māca, ka šīs abstraktās kategorijas noderīgas vienīgi atklātai demagoģijai. Jebkura līmeņa amatpersonu rīcību un lēmumus diktē tikai un vienīgi viņu personiskās intereses. Bet veiksmīga operācija pirmām kārtām bija ģenerāļu Nirkova un Kramskoja personiskajās interesēs, kuri tādējādi būs parādījuši, ka prot vadīt cīnu ar Tihodonskas organizēto noziedzību. Bet apakšpulkvedis Koreņevs varēja cerēt uz agrāk ieturētās prēmijas vienas algas apmērā atjaunošanu.

Viņam pašam daudz izdevīgāk raustīt satverto pavedienu un, vadot Organizāciju, īstenot savus mērķus. Taču kļūt par Burvi viņš negrasījās: vilku suns, kas visu mūžu sargājis aplokus no vilkiem, nevar sadraudzēties ar pelēkajiem laupītājiem un kopā ar tiem plēst aitas! Ko tad iesākt?

Pirms trim gadiem, kad Lapsam rokās iekrita miljons dolāru, viņam jau nācās lauzīt galvu ar līdzīgu dilemmu. Un viņš godīgi atdeva to valstij, lai gan ļaunprātīgi izmantoja dienesta stāvokli, nodrātēdams uz tā Natahu. Taču kopš tiem laikiem miljons dolāru vairs nebija nekāda neaptveramā summa, vismaz prese vai katru mēnesi ikdienišķi ziņo par izlaupīšanām vairāku simtu miljonu apmēros, un šie ziņojumi tikpat ikdienišķi noslīkst citas informācijas straumē. Tad ko gan kāds bija mācījies no Lapsas pozitīvā piemēra? Daudzi vienkārši uzskata viņu par muļķi…

Tā ari nepieņēmis galīgo lēmumu, Lapsa iedarbināja motoru.

* * *

Vaļera Popovs vēl nebija izgājis medicīnisko komisiju, kad Lapsa jau bija iekārtojis viņu «Zelta lokā» par drošības dienesta priekšnieku Baikova vietā. Majora alga acumirklī četrkāršojās. Hondačevs bija ļoti apmierināts ar savu «konsultantu» un bez vārda runas izpildīja viņa rekomendācijas.

—   Pastāsti —7- kā tu to dabūji gatavu? — baņķieris vairākkārt tincināja Lapsu. — Viņi piekāpās visos punktos: atdeva visus dokumentus, nekādu pretenziju neesot… Gluži otrādi — nesen Pastrjakovs un Likovs mani uzaicināja, lai apspriestos par pilsētas celtniecības kredītiem un sadarbību ar apgabala administrāciju, turklāt ar abpusēji izdevīgiem noteikumiem. Un abi izturējās ārkārtīgi laipni. Tikai kaut kā savādi noskatījās…

—   Kas tur par brīnumu, — atbildēja lapsa. — Vienkārši būs sapratuši, ka viņiem nav taisnība. Cilvēkos taču mājo vairāk labā nekā sliktā. Un katram pienākas nokārtot labestības eksāmenu…

Hondačevs skeptiski pasmaidīja.

—   Atkal negribi neko stāstīt. Tāpat kā toreiz…

—   Man nepatīk tukšas runas. Vārdi jānostiprina ar darbiem. Tikai tad būs rezultāti.

Tā bija skaidra patiesība. Pastrjakovs un Likovs pa pastu saņēma Burvja vizītkartes, pēc kāda laiciņa Pastrjakovam uzsprāga nepabeigtā māja. Raksturīgi, ka Lapsa sprādziena laikā bija darbā, un viņa alibi varēja apstiprināt vismaz desmit cilvēku. Bet gubernatoram pa tiešo līniju piezvanīja kāds svešinieks un, pieklājīgi sasveicinājies, teica:

—  Anatolij Stepanovič, mēs neesam personīgi pazīstami, taču jūs, jādomā, esat par mani dzirdējis. Mani dēvē par Burvi. Un man jums ir neliels lūgumiņš: atbalstiet Honda- čeva banku. Es esmu šai lietā personiski ieinteresēts. Lūdzu!

Saspringtā klusēšana līnijas otrā galā netika pārtraukta ne ar vienu vārdiņu, bet, tā kā pie telefonautomāta nepie- drāzās nevienas varasiestādes speciālo uzdevumu vienība, Lapsa saprata, ka lūgums uzņemts ar sapratni. Un nekļūdījās.

—   Labi, katram savas metodes, — teica baņķieris. — Tavs honorārs — trīsdesmit tūkstoši. Ja par maz, saki…

—    Pietiks, — Lapsa atbildēja.

Trijatā ar jauno drošības dienesta priekšnieku viņi atzīmēja Popova iecelšanu. Maltītes beigās Vaļera paaicināja bijušo priekšnieku malā.

—   Jūs man palīdzējāt, bet es jūs pievīlu…

—    Kādā veidā? — izbrīnījās Lapsa.

—   Tādā… Sīkumus es nevaru izklāstīt… Es vienojos, lai visi no jums atšujas, bet savu darbiņu nenodarīju…

Popova acis drudžaini spīdēja.

—  Tagad jums gāzīsies virsū no jauna. Simt punktu! Bet es nespēju pārdot dvēseli nelabajam! Nespēju!

Bet dažas dienas vēlāk apakšpulkvedi Koreņevu izsauca uz kadru komisiju. Par priekšsēdētāju bija pats Kramskojs, pie labās rokas vietnieks kadru jautājumos — apaļīgais apakšpulkvedis Feduncovs, vēl PDP pārvaldes priekšnieks apakšpulkvedis Okoškins, pie mazā galdiņa sēdēja nodaļu un dienestu vadītāji, to vidū arī Kolorādo Vabole.

—     RONAP operatīvās nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Koreņevs uz kadru komisiju ieradies! — Lapsa stādījās priekšā pēc visiem noteikumiem.

Apsēsties viņam neviens nepiedāvāja, un tā viņš arī palika stāvot mazā galdiņa galā, gluži kā tiesājamais nopratināšanā. Viņam uzdeva dažus pilnīgi liekus jautājumus — tāpat vien, iesildīšanās pēc.

Kādi ir nodaļas darba rezultāti, kādēļ arvien biežāk tiek lietoti ieroči, to skaitā ari viņējais, Koreņeva, kādēļ joprojām nav padarīts nekaitīgs Burvis, kurš terorizē visu pilsētu… Lapsa atbildēja, kā jau līdzīgos gadījumos pieņemts atbildēt, un visi klātesošie zināja, kādas būs šīs atbildes, vēl iekams bija uzdevuši savus jautājumus. Tā pieredzējis matadors novērtē vērsi ar nekaitīgu muletu, lai galu galā īstajā brīdī ietriektu tam skaustā zobenu.

—    Bet ko nozīmē šitas? — beidzot noprasīja Okoškins un nometa uz galda fotogrāfijas. Tās kā vēdeklis izplājās uz pulētās virsmas. Klātesošie acīmredzot tās jau bija pē- tījuši, jo neviens nekādu interesi neizrādīja.

—   Vai drīkst apskatīties? — Lapsa pajautāja. Sirds sāka sisties straujāk. Šim vajadzēja būt tam izšķirošajam, nenokaujamajam trumpim, pret kuru nebūs rodami nekādi argumenti un kurš izšķirs visu viņa turpmāko likteni.

—    Pienāciet paskatieties! Un paskaidrojiet, ja varat.

Lapsa paspēra dažus soļus un paņēma fotogrāfijas. Kā

akmens no sirds novēlās. Tātad attiecības ar Meitēnu bija tās, kas viņu kompromitēja. Viņš un Meitēns pie vasaras kafejnīcas galdiņa. Viņš un Meitēns ieiet viņa kāpņu telpā. Nāk no turienes ārā. Špriežot pēc uzdrukātajiem datumiem un laikiem, viņi pavadījuši kopā nakti. Meitēns, noliecies pie viņa mašīnas loga, skūpsta viņu uz lūpām. Un tā tālāk un tādā garā. Viņš baidījās, ka kaudzītē būs ari intīmākas bildītes, taču nebija vis, laikam nav riskējuši līst viņa dzīvoklī vai uzskatījuši, ka ar tām pašām būs gana. Skaidrs, ka tā bija plānā galdiņa urbšana, — pats Lapsa bez pārliecinošām intīmām ainām eksekūciju nemaz nebūtu sācis. Lai gan, ja nepieciešams tikai formāls iemesls jau pieņemtam lēmumam, tad pietiek jau ar to pašu.

—   Papriecājāties? — noprasīja Kramskojs. Lapsam šķita, ka ģenerāļa balsī saklausāms ļauna prieka tonītis. Dīvaini, viņiem nekad nebija bijuši personiska rakstura konflikti…

—   Kā jums nav kauna?! Sī meitene taču varētu būt jūsu meita! Viņa ir nepilngadīga, tā taču ir izvarošana!

—   Kas par niekiem! — Lapsa izbīdīja žokli, kā to allažiņ darīja pirms kaušanās. — Tā taču mana sieva! Kuram kāda daļa, cik viņai gadu!

Kabinetā iestājās kapa klusums. Bargā sēde izvērtās par farsu un balagānu.

—    Kāda sieva?! — Okoškins mēģināja glābt situāciju. Viņa dienests taču bija sagatavojis šos materiālus, un viņam vajadzēja atbildēt par scenārija izgāšanos. — Vai dokumenti ir?

—   Sieva kā sieva! — tādā pašā tonī attrauca Lapsa un, paspēris vēl dažus soļus uz priekšu, Okoškina un Kramskoja priekšā nolika uz galda laulības apliecību. Abi ielūkojās kartona vāciņos.

—   Aizvakar sarakstījušies, — nervozi iečukstējās PDP priekšnieks. — Vai redzat datumu, biedri ģenerāl? Tikai aizvakar!

—   Kāda tam tagad nozīme! — aizkaitināti atcirta Kram- skojs un sniedza dokumentu Lapsam.

—    Noticis pārpratums, — viņš zīmīgi noteica. — Sēde nav sagatavota biedra Okoškina vainas dēļ. Mēs viņam uz to norādīsim. Bet tagad sveiksim biedru Koreņevu ar stāšanos likumīgā laulībā…

Priekšniekam jāprot ari pienācīgi zaudēt. Kramskojs piecēlās un sniedza Lapsam roku. Taču tā palika karājoties gaisā, tiesa, tikai uz dažām sekundēm. Tieši tik ilgi, lai pauze kļūtu neveikla. Tad Lapsa spēra soli uz priekšu un stingri paspieda ģenerāļa delnu.

—   Paldies, biedri ģenerāl! — viņš noteica, priecīgi smaidīdams. Taču šis smaids nevienu no klātesošajiem nespēja vilt Vienkārši visi saprata, ka ari Koreņevs prot šīs spēlītes.

Gaitenī viņu panāca Nirkovs.

—    Kurš tevi brīdināja? — viņš bez aplinkiem painteresējās. — Es tikai šeit uzzināju, par ko būs runa!

—    Neviens mani nav brīdinājis, — Lapsa labsirdīgi atbildēja.

—    Kādēļ tad tu paņēmi līdzi laulības apliecību? — Kol- orādo Vabole pēc inerces turpināja tincināt, lai gan saprata, cik tas bezjēdzīgi.

Lapsa paraustija plecus.

—   Ne jau tikai apliecību, ari sieva gaida uz ielas kā dzīva. Jūs taču pazīstat manu intuīciju…

Neticīgi pašūpojis galvu, Nirkovs izbeidza prašņāšanu. Taču šoreiz Lapsa runāja taisnību.

Meitēns stāvēja dažus soļus no masīvajām, ar varu apkaltajām pārvaldes durvīm. Trauslais, īsajā zilajā kleitiņā tērptais stāvs, šķita, teju, teju pacelsies debesīs. Un tikai smagās platformenes turēja viņu uz grēcīgās zemes. Dziļi ieelpojis svaigo gaisu, Lapsa devās pie viņas.

Daņils Koreckis NOGALINĀT SLEPKAVU 2

Redaktore I. Ceriņa

[1] suarv — sevišķu uzdevumu ātrās reaģēšanas nodaļa.

[2] h a n k a — nekvalitatīvas narkotikas (tulk.).

[4]Belmondo — psihiski nelīdzsvarots cilvēks.

[6] Ķēvis — aktīva lesbiete (zarg.).

[7] zādzība grupā (zarg.).

[8] «franču madeira» — urīna un izkārnījumu maisījums.

Content

Koreckis Daņils Nogalināt slepkavu- 2

1. nodala NOZIEDZĪBAS LĪKLOČIU

Otrā nodaļa OPERI UN BANDĪTI

3. nodala SLEPKAVĪBAS FENOMENS

Ceturtā nodaļa NOZIEDZĪGO APRINDU TIKUMI

Piektā nodaļa LAPSAS KOMBINĀCIJAS

Sestā nodaļa SKARBIE BANDĪTU KARAPŪĻI

Septītā nodaļa LIKVIDĀCIJAS

Astotā nodala MEDNIEKU MEDĪBAS

Devītā nodala BUMERANGA EFEKTS

Desmita nodaļa LAPSAS INTUĪCIJA