Koreckis Daņils

Operatīvā ikdiena

Daņils Koreckis

OPERATĪVĀ IKDIENA

Izpildīt spriedumu Stāsts

Pirmā nodala

Spriedumi mēdz būt divējādi. Tie, kurus desmitiem dienā štancē «lietu» paisuma apdullinātie lautas tiesneši, sabiedrības uzmanību faktiski nepiesaista. Saprotams, nolaistajos gaiteņos drūzmējas radinieki un ziņkārīgi kaimiņi, lielākoties pensionāri, pāris vecenīšu no apkārtējām mājām, kuras paradušas padarīt monotono dzīvi krāšņāku ar bezmaksas izrādēm, kas nav vis šādi tādi kumēdiņi…

Dažkārt redakcijas plāns attriec uz šejieni vietējās avīzes korespondentu, kurš iebāzīs rubrikā «No tiesas zāles» pamācošu rakstiņu — kādas simts rindiņas par noziegumu un tam sekojošo sodu. Taču diezin vai tas kādu sevišķi satrauks: pienāks divas trīs vēstules: sak', ari mani apzaga, vai ari tie huligāni galīgi kaunu pazaudējuši, bet dod šiem tik maz — lūk, ari visas atsauksmes.

Protams, šajā lietā visvairāk ieinteresētais ir pats tiesājamais. Ja atnācis uz brīvām kājām, pēc pavēstes, tad nervozi smēķē vienu cigareti pēc otras un, sasprindzinājis bungādiņas, nervozi trinas gar finiera durvīm: ja tikai čirkst spalvaskāti vai klab rakstāmmašīna, var cerēt uz sprieduma atlikšanu, nosacītu sodu vai tamlīdzīgu «ķīmiju», bet, ja pēkšņi ietarkšķas telefons, — tad ir ziepes, var izsaukt konvoju, un tad pēdējie vārdi būs: «Apcietināt tiesas zālē!» liii gan varbūt tiesnesis vai piesēdētājs vienkārši zvana uz mājām, kā tur ir, vai viss kārtībā. Un, ja ari "ZVana uz rajona nodaļu, vēl var cerēt: reizēm šiem nav cilvēku, citreiz mašīna čupā, gadās, ka benzīns izbeidzies… Pasēdēs tiesneši aiz slēgtām durvīm, nosplausies un pārrakstīs rezolutīvo daļu «Drošības līdzeklis — paraksts par dzīvesvietas nemainīšanu».

Kā lai nenervozē, ja tā izdarās ar tavu likteni — ērglis vai raksts. Ja esi atvests uz tiesu ar autoķurķi, tad vismaz skaidri zināms — laukā vairs netiksi. Ne jau tāpēc, ka nedrīkstētu, — tagad var visu, bet tāpēc, ka prokurors ar tiesnesi jau darījuši, ko spējuši, un, ja būtu bijusi kaut vismazākā iespēja, viņi nebūtu ķēpājušies ar arestu. Tā ka sēdi mierīgs un gaidi, jau zinot, cik apmēram iegriezīs.

Apgabala vai, teiksim, Augstākās tiesas spriedums jau ir pavisam cita lieta, tur ar sīkumiem nekrāmējas, ēkas pieklājīgākas, konvojs pavisam cits — nevis parastie miliči, bet sardzes kareivji no iekšējā karaspēka. Bet ne jau tas ir galvenais — šeit var tikt izteikti vārdi, no kuriem pat rūdītam zekam apskriesies dūša: «Nāvessods.» Un zālē valdīs klusums, aiz muguras aizlauztajām rokām uzliks rokudzelžus, tad iemetīs pārkarsušā vai izsaldētā autoķurķī ar bākugunīm un sirēnu, bet apkārt būs dzirdams: «uz nošaušanu», «augstākais», «aizlaida uz Mēnesi»… Te vienaldzīgo nebūs. Runa jau nav par konkrētu notiesāto, ne jau viņa dēļ strīdēsies profesori, ne jau viņu aizstāvēs slaveni rakstnieki, valsts prēmiju laureāti un sabiedriskās organizācijas «Starptautiskā amnestija» aktīvisti. Tas suns aprakts pašā principā: vai valstij ir tiesības laupīt dzīvību savam pilsonim? Vai tas ir ētiski? Vai tas ir humāni? Un galu galā — vai tas ir civilizēti?

Vai viens cilvēks likuma aizsegā var izliet otra asinis? Bet varbūt rakstītie likumi nedrīkstētu pārkāpt cilvēka dabiskās tiesības?

Vai mūža ieslodzījums būtu alternatīva vai vēl nelādzīgāks variants?

Strīdas jau sen, un par labu katrai pozīcijai izteikts milzums pārliecinošu argumentu. Tomēr…

«…ņemot vērā nodarījuma ārkārtējo bīstamību…»

«…piesprieda…»

«…augstāko soda mēru…»

«…nāvessodu!»

Ar rūpīgu nežēlību labi izstrādātie, ar stabilu nodrošinājumu konstruētie pēdējās apsūdzības formulējumi kā giļjotinas asmens nocērt notiesātā tūkstošiem sociālo saikņu, nežēlīgi un uz visiem laikiem šķirot viņu no šis pasaules labajiem un sliktajiem cilvēkiem.

Un, ja šie bargie vārdi, kam piešķirta stingri noteikta forma, parakstu un ģerboņzīmoga spēks, spētu ne tikai noteikt notiesātā juridisko statusu, bet iespaidot arī viņa organisma fizioloģiskos procesus: apturēt sirdi, pārtraukt asinsriti, paralizēt smadzenes, — tad tālāk vairs nebūtu par ko rakstīt. Taču neviens papīrs — ari pats svarīgākais un ar vislielāko autoritāti apveltītais — pats par sevi nespēj radīt nekādas izmaiņas apkārtējā pasaulē, vēl jo vairāk — paveikt darbiņu, kas pa spēkam no divu metru augstuma krītošam, asi uztritam metāla gabalam.

Otra nodaļa

Pa tukšu, labi pārredzamu ielu ar dzelteni mirgojošiem luksoforu signāliem, kas atgādināja zvēru acis, ar instrukcijā noteikto ātrumu — astoņdesmit kilometru stundā — traucās furgons, kura tērauda būdas abas puses greznoja ieslīpi uzraksti «Maize».

Jebkurš VAI inspektors noteikti būtu to apstādinājis un pavaicājis šoferim: kāda velna pēc viņš drāžas kā uz ugunsgrēku… Taču tik vēlā nakts stundā autoinspektori parasti nav sastopami un šādus jautājumus neuzdod. Un, ja ari kāds pēkšņi trāpītos ceļā, viņš dzirdētu instrukcijā paredzēto atbildi, lai gan jāšaubās, vai šī atbilde spētu kliedēt viņa aizdomas, — drīzāk jau pretēji: tikai radītu jaunas.

Treša nodala

Vaļera Popovs pārgāja atpakaļ uz apgabala aparātu tieši tajā laikā, kad Faridovs kārtoja dokumentus aiziešanai pensijā. Šī sakritība lielā mērā izšķīra kapteiņa turpmāko likteni, lai gan Faridovu viņš pazina tikai pēc izskata un, sastapdams gaitenī drūmo kolēģi no dienesta, ar to pat nesveicinājās.

Kamēr Faridovs gulēja hospitālī, notika vēl kas tāds, kam bija lemts parastu kadru maiņu vērst par kaut ko daudz nopietnāku.

Svētdienas vakarā, pakāris savu sievu vannasistabas veļasauklā, pilsonis Kozlovs ar medību pusautomātu «MC- 21-12» atklāja uguni uz mašīnām un garāmgājējiem. No sestā stāva pavērās plašs apšaudes sektors ar daudziem mērķiem, un to, ka bija tikai trīs ievainotie, var uzskatīt par laimīgu nejaušību.

Ielu bloķēja, aizsūtīja pēc snaipera, bet Kozlovs tikām sāka pletēt pa veikalu un dzīvojamo māju logiem. Tad Popovs pa ugunsdzēsēju kāpnēm uzrāpās uz balkona, iekļuva dzīvoklī un, kā pēc tam rakstīja vakara avīzē, «padarīja noziedznieku nekaitīgu». Viņš to «padarīja nekaitīgu» ar šāvienu kreisajos sānos no trīs metru attāluma, tādējādi ievainojot sirdi un izraisot acumirklīgu nāvi.

Stundu vēlāk, kad Popovs ar drebošu roku rakstīja prokuroram paskaidrojumu, kā šādos gadījumos parasts, vēl nezinot vai viņu apbalvos, atbrīvos no dienesta vai nodos tiesai, dežūrdaļā ielūkojās neliela auguma drukns cilvēks ar neuzkrītošu seju — apakšpulkvedis Vikentjevs, kurš ar interesi nopētīja dienas varoni. Nākamajā dienā Vikentjevs rūpīgi izstudēja kapteiņa Popova personisko i lietu. Interesanti, ka piekasīgais kadrinieks, neizdvesis ne skaņas, atdeva šo dokumentu apakšpulkvedim, lai gan Vikentjevs nebija Popova priekšnieks un līdz ar to viņam aitā personisko lietu nebija nekāda sakara.

Vēl dienu vēlāk prokurors atzina, ka ierocis lietots likumīgi. Ņemot vērā, ka Kozlovs bija parasts psihopāts, vadība nolēma Popovu apbalvošanai neizvirzīt, bet premet vinu ar sešdesmit rubļiem.

Vakarā, kad pārvaldes gaiteņi bija tukši un klusi, Vikentjevs iegāja pie ģenerāļa, kurš bija aizsēdējies. Pakāpe un amats neļāva viņam tā vienkārši sperties iekšā pie pārvaldes priekšnieka, tomēr viņš to darīja. Ja pieņemamajā istabā atrastos uzmanīgs novērotājs, viņš pamanītu, ka otršķirīga dienesta priekšnieks atļaujas smagās ģenerāļa kabineta durvis atvērt ar daudz lielāku pašpārliecinātību nekā dažs labs pulkvedis, kurš vada patstāvīgu dienestu.

—    Nāc vien iekšā, Vladimir Mihailovič. — Tuklais sārt- ģīmis ģenerālis atrāvās no papīriem un, vērdamies ienācējā pār masīvo, eleganto briļļu rāmja malu, sniedza viņam no formas frenča piedurknes izpurināto, rūsganiem matiņiem apaugušo plaukstiņu.

Vikentjevs paspieda priekšnieka roku un, negaidīdams uzaicinājumu, apsēdās pie garā pieslienamā galda.

—   Ļesuhina kasāciju noraidījuši, — ģenerālis teica, it kā turpinādams jau iesāktu sarunu par sarunbiedram labi zināmām lietām.

—   Zinu. Vakar iesniedzis lūgumu par apžēlošanu, — tikpat ikdienišķā tonī atsaucās Vikentjevs. — Domāju, ka viņam nekas nespīd.

—  Vai benzīna jautājumu atrisinājāt? Es devu rīkojumu.

Vikentjevs pamāja.

—   Tagad stiepj gumiju ar to pārkrāsošanu. Jau divus litrus spirta esmu atgrūdis — tikai tukši solījumi.

Ģenerālis vērīgi paskatījās padotajā.

—   Tomēr izdaries pēc sava prāta? Solžeņicinam furgons ar uzrakstu «Gaļa», Jevtušenko — «Maize», un tev tas pats! No šablona ne soli!

Apakšpulkvedis novērsās un spītīgi klusēja.

—   Nu, labi jau, labi, tev labāk zināms, — ģenerālis turpināja samierinošā tonī. — Ko tad gribēji?

—   Vajag gatavot cilvēku Faridova vietā. Gribu pamēģināt Popovu.

—       Kas tas tāds? — izbrīnījās ģenerālis. — Ak, tas jau- niņais no kriminālizmeklēšanas… Jā, parakstīju par viņu pavēli, apsviedīgs puisis. Domā viņu? Tik jauns… Lai gan…

Ģenerālis noņēma brilles, pamasēja seju, kā gribēdams noraut veco, krunkaino ādu, tad kļuva domīgs.

—  Var jau būt, var jau būt… — viņš atkārtoja, it kā tikai sev sacīdams, pusminūti klusēja un beidzot izlēma. — Labi, mēģini vien to Popovu!

Pēdējā frāze izskanēja asi, aizmēžot visas šaubas. Tas, ka ģenerālis nedeva nekādas pamācības un norādījumus, liecināja par viņa pilnīgo uzticēšanos Vikentjevam.

Apakšpulkvedis to atskārta un prata novērtēt.

—  Atļausiet iet? — viņš oficiāli noprasīja.

Acis nepacēlis, ģenerālis pamāja. Viņš atkal bija iegrimis darbā.

Ceturtdien pirms pārtraukuma Vikentjevs uzgrieza četrus iekšējā telefona ciparus un nesasveicinājies teica:

—   Saša, pusdienlaikā ienāc pie manis!

Tādā tonī demokrātisks priekšnieks aicina pie sevis padoto. Un, lai gan kriminālizmeklēšanas vecākais opers Sergejevs nebija Vikentjeva padotais, viņš atbildēja īsi: «Sapratu», kā jau parasti mēdz atbildēt priekšniecībai.

Precīzi ceturksni pāri vieniem divmetrigais majors, ģērbies maisveidīgās privātdrēbēs, kas slēpa viņa kultūrista augumu, nogriezās no garā gaiteņa neredzamajā «aklajā zarnā», kas veda uz sētas puses izejas kāpnēm, un bez klauvēšanas atvēra vienīgā kabineta durvis. Tā nebija sliktas audzināšanas izpausme — vienkārši pēdējo septiņu gadu laikā Sergejevs strādāja sevišķi bīstamo noziedznieku aizturēšanas grupā un neprata atvērt durvis citādi.

—  Kas tas Popovs ir par putnu? — bez aplinkiem apvaicājās Vikentjevs, nešķiezdams laiku gariem ievadvārdiem.

—   lāga puisis, — Sergejevs atbildēja bez jebkāda izbrīna. — Drošs, sīksts, tāds, uz kuru var paļauties. i

—   Un vispār? — priekšnieks neatlaidās. — Kādas ir viņa aizraušanās, ar ko draudzējas, dzer vai nedzer…

Visu mūžu Sergejevs bija nodarbojies ar dažnedažādiem cīņas sporta veidiem — sākot ar tradicionālo sambo un boksu un beidzot ar eksotisko karatē un kung-fu. Šie hobiji un regulārās bruņotu bandītu aizturēšanas nevarēja neatstāt

pēdas viņa ārienē. Pat mierīga noskaņojuma mirkļos majora skarbā seja ar galvai pieplacinātajām ausīm, kādreiz lauzto degunu, vairāk vai mazāk manāmām rētām, auksto, saspringto skatienu pret šādām izprašņāšanām nebija diez cik labi noskaņota. Un šajā mirklī tā pārakmeņojās un vērtās baisā kara maskā.

—   Vai es kādreiz būtu sniedzis kompromitējošas ziņas par saviem biedriem? — Sergejevs šķietami mierīgi izgrūda caur zobiem, bet šķita — kolīdz viņš kaut mazliet pavērs sakniebtās lūpas,v parādīsies ilkņi. «Vilkusuns» ir un paliek «vilkusuns». Šādos mirkļos no viņa izstaroja ledaini draudu viļņi, kas kaut kur dziļi, dziļi zemapziņas dzīvnieciskajos slāņos spēja paralizēt pat visnegantāko noziedznieku.

Bet uz akurāto, rūpīgi izgludinātajā, gluži kā uzlietajā formā tērpto apakšpulkvedi Vikentjevu Sergejeva metamorfoze neatstāja ne mazāko iespaidu.

—   Nu ko tu, Saša, tā? — nevērīgi, taču nepiekāpīgi apvaicājās Vikentjevs. — Vai tad es kādreiz esmu par savējiem vācis kompromitējošas ziņas?

Kara maska manāmi atslāba.

—   Mums vajadzīgs cilvēks Faridova vietā, — apakšpulkvedis turpināja. — Tāpēc es gribu kaut ko uzzināt par Popovu.

—  Tad, lūk, kā…

Sergejevs nolaida skatienu uz nobrāztajām četrdesmit septītā izmēra kurpēm.

—  Jauns puika… Vai tad cita neviena nav?

—   Iesaki!

Akurātais Vikentjevs urbās «vilkusunī» ar dzeļošu skatienu, un tas manāmi saduga.

—   Tā, lūk! — apakšpulkvedis nocirta kā ar cirvi. — Vai zini, ar ko viņš draudzējās Centrālā rajona nodaļā?

—     Ar Petrovu un Sviridovu, — majors īgni atbildēja.

—   Pareizi. To zina visi. Bet uz olimpiādi viņš brauca ar Kuprinu un Vasiļjevu. Tiem četriem ari paprasi — kas

' un kā. Ja viss normāli — brīvdienās kopā ar viņu dodies pie dabas krūts un pavēro pats…

Sergejevs, nolaidis galvu, klusēja.

—   Saprati? — Vikentjevs skarbi noprasīja.

Kā tikko atjēdzies no nokdauna, majors palocija galvu.

—   Kas tur ko nesaprast…

Iekšējā pretestība atkāpās, un viņš noskaņojās gaidāmajam uzdevumam.

—   Vai braukt piknikā ar mūsējiem?

—   Kāpēc? — Vikentjevs noraidoši paraustīja plecus. — Brauc ar saviem puišiem, ja gribi, paņem līdzi Napoleonu. Noteikti paņem, — apakšpulkvedis pārlaboja savus vārdus, — viņam skatiens kā rentgens!

—  Tikai tāds miglains rentgens, — Sergejevs noburkšķēja, lai būtu sacījis pēdējo vārdu.

—   Neuztraucies, ko vajadzēs, to ieraudzīs. Vecs zirgs vagu nesabojās. Mēs no viņa varam daudz ko mācīties… Protams, attiecīgi pieskaņojoties mūsdienu apstākļiem.

Vikentjevs vērīgi nopētīja sarunbiedru, ar spēcīgajiem, elastīgajiem pirkstiem klaudzinādams pa galda virsmu.

Sergejevs piecēlās.

—   Vai tev viss skaidrs, Saša?

—   Skaidrs, — majors drūmi atbildēja.

—   I^bi. Tagad ej pusdienās un tad rīkojies!

Vikentjevam patika teikt pēdējo vārdu, viņam patika,

ka tam paklausīja, un viņš prata to panākt, lai gan Sergejevs gāja uz ēdnīcu, izsalkuma, nevis priekšnieka skubināts.

Pie ēdienu letes Sergejevs sastapa Kuprinu un, kaut ari viņi nebija lieli draugi, uzsāka ar viņu sarunu un apsēdās pie viena galdiņa.

Gluži nemanot saruna novirzījās uz kārtības sargāšanu olimpiādē, un Kuprins labprāt pastāstīja, kā viņš ar Vasiļ- jevu un Popovu pusotru mēnesi pavadījuši galvaspilsētā.

Vakarā Sergejevs iegriezās Centrālā rajona nodaļā, atrisināja virkni sīku jautājumu un papļāpāja ar veciem paziņām Petrovu un Sviridovu. Lai gan viņi runāja par visu ko, ikreiz saruna nejauši novirzījās uz Popovu, un Sergejevs uzmanīgi, nejaukdamies pa vidu, uzklausīja sarunbied- rus, ko parasti nemēdza darīt.

Vasiļjevu majors nepazina, toties Zeņa Gaļskis bija kopā ar viņu mācījies augstskolā. Kad studiju biedri nejauši sastapās uz ielas pie rajona nodaļas, tad, patiesi nopriecājās un nolēma kopā pavadīt vakaru. Viņi iegriezās pie Gaļska, paēda vakariņas, maķenīt iedzēra un nogrima atmiņās; Vasiļjevs sīki pastāstīja, kā kopā ar lieliskiem puišiem Kuprinu un Popovu strādājis olimpiādē, un izteica nožēlu, ka Gaļskis joprojām nepazīst tik foršus puikas.

Laukumiņā pie tirgus darbojās kabatzagļi, uzpirksteņu spēlmaņi, lētās prostitūtas un blēži, kas bija specializējušies atbraukušo laucinieku aplaupīšanā. Šī publika vai nu pazina operus pēc sejas, vai ari sazīmēja tos pēc īsā matu griezuma, diezgan korektā apģērba, bet galvenokārt pēc viņu manierēm, pašpārliecinātās gaitas un vērīgajiem skatieniem.

—   Menti! Laižamies! — dažs paslēpās aiz kioska, kāds nozuda aiz stūra, cits aizgriezās un lūrēja caur izplestiem pirkstiem, ne jau tāpēc, ka ļoti baidītos, drīzāk aiz ieraduma — juzdami, ka šobrīd operi nav sevišķi bīstami.

—   Eu, kas tas tāds, kopā ar Sergejevu? Laikam jaunais… Ari gatavais velns!

Popovs, lai gan sniedzās savam pavadonim tik tikko līdz plecam, spēra elastīgu soli, raidīdams uz visām pusēm asus skatienus, kustējās strauji, un bija manāms, ka kautiņā viņš nebūtu nekāda Dieva dāvana.

Šķērsojuši tirgus laukumu, viņi nonāca krastmalā, pastāvēja pie vijumiem rotātajām, divās vietās salauztajām čuguna margām un tieši astoņpadsmitos trīsdesmit piegāja pie ceturtās piestātnes.

Uz melnā čuguna stabiņa, kas nesatricināms stāvēja šeit jau deviņdesmit gadu, sēdēja smaidīgs večuks ar izbalējušām, zaļganām acīm, lielu, sarkanām dzīsliņām caurvitu degunu un sirmu matu vainadziņu, kas ieskāva gludu, rozīgi spīdošu plikumu. Rokās viņš turēja vecmodīgu vaskadrānas somu un salmenīcu.

—   Sveiciens makšķerniekiem! — viņš jautri uzsauca, uzstūķēja galvā salmenīcu un diezgan jestri pielēca no saulē sasilušā staba, vispirms paspieda roku Sergejevam, tad Popovam. — Bet kur pārējie? Vai tiešām aizķērušies?

Nems un vēl saskābs šņabis! » »

Tas bija IeM veterāns, atvaļinatais pulkvedis Romovs, ko bija iesaukuši par Napoleonu, nē, ne jau viņa āriene vai manieres bija tam par iemeslu, bet gan kāds amizants atgadījums — četrdesmit septītajā gadā viņš gandrīz bija noindējies, Tautas komisariāta bufetē nobaudīdams kūciņu. Laikam saindēšanās tiešām bija pamatīga, ja jau tā iespiedusies atmiņā. Bez tam tai bija varens blakus- efekts — kaislīgais pīpmanis Romovs vairs nespēja pieskarties tabakai. «Būtu tak šo lietu patentējis un ārstējis no smēķēšanas, kļūtu miljonārs,» paķircinājās Vikentjevs, kad Napoleons atkal sāka stāstīt par brūnganajām drupačām nokaisīto kūciņu, kuru bija ēdis ar lielu piespiešanos, varētu teikt — aiz negausības. Taču novirzīt stāstītāju no šī temata izdevās reti kad un tikai vienā veidā — vajadzēja pavaicāt: «Vai tad tajos laikos bufetē bija nopērkamas kūciņas?»

Tad Napoleons kļuva pikts: «Viss tur bija — gan ikri, gan krabji, gan šņabis, gan konjaciņš… Ja gribi — iemet pusdienlaikā simt piecdesmit vai apslaki jaunu pakāpi, vai, ja atbraucis kāds no perifērijas, — lūdzu! Bet neviens nepietempās! Un kas par disciplīnu — ar pašreizējo ne salīdzināt…»

—   Bet kā tad bija ar sociālistiskās likumības pārkāpumiem? — Vikentjevs piemiedza ar aci, un Romova labvēlīgi nostalģiskais noskaņojums pagaisa kā nebijis.

—   Nebija nekādu pārkāpumu, — viņš kliedza, piesarkdams koši sarkans, nikni kratīdams pirkstu, — jums tagad ir simtreiz vairāk pārkāpumu! Pat uz ielas nevar rādīties!

Patiesību sakot, pēdējos gados, kad avižu un žurnālu slejās uzbangoja baigās patiesības viļņi, Napoleons centās izvairīties no asajām tēmām un šādās runās neielaidās. Tikai pāris reižu nenoturējās: iebrāzās ar avīzi rokā, cirta to galdā un izšāva varenu necenzētu vārdu tirādi.

—  Te nu ir tā jūsu likumība, palasiet vien! Ieveduši elevatorā elites graudus ar visiem smecerniekiem, un visa raža sunim zem astes! Vai tad tā nav kaitniecība?! Bet direktoram rājiens par nolaidību! — Viņš atmeta ar roku un, lamādamies visnešpetnākajiem vārdiem, ko parasti nemēdza darīt, izmetās no kabineta, skaļi aizcirzdams durvis.

Bet, kad ziemā uzkrita pamatīgs sniegs, apstājās transports, mājām iebruka jumti, trūka vadi, pārstāja darboties katlumājas, plīsa caurules un vairāki mikrorajoni palika bez ūdens, gaismas un siltuma, Romovs kļuva gluži traks.

—   Par ko Staļinu lamājat! Kad četrdesmit pirmajā vācieši bija pie pašas Maskavas, ārā četrdesmit grādu sals, bombardēšanas, taču pilsēta dzīvoja normālu dzīvi! Bet tagad uzsalst līdz divdesmit, un viss jau galīgi dēli! Bet ja atkal būs četrdesmit? Tad bez visiem vāciešiem un artilērijas apšaudes cilvēki nosals un būs pagalam! Maizes ceptuves vairs nestrādās, un nosprāgsiet badā! Atradušies saimnieki, ka tavu māti!

Kad Napoleons sodījās, viņš drebēja pie visām miesām un pārklājās sarkaniem plankumiem, zobu protēze mutē lēkāja vien un siekalas škida uz visām pusēm. Šķita, ka vinu tūlīt ķers trieka. Taču šajā vecuma nespēka vājinātajā niknumā jautās kas tāds, kas neļāva tā vienkārši pasmīkņāt: sak', ko ālējies, vecā mušmire! Daudzi kolēģi atminējās IeTK centrālā aparāta nodaļas priekšnieka Ivana Alek- sejeviča Romova fotogrāfiju apliecībā ar sen beigušos termiņu: stāvā mundiera apkaklītē iespīlētais kakls, smagais skatiens, spēcīgais žoklis ar buldoga sakodienu. Toreiz viņš nebija tāds smaidīgs večukiņš kā pirms desmit gadiem pensijā aizgājušais Napoleons, kurš katru dienu iegriezās pārvaldē.

- Tieši šāda laba, jautra vectētiņa, kaislīga makšķernieka un kārtīga iemetēja veidolā jauno kadru skolotājs Ivans Aleksejevičs Romovs nostājās Vaļeras Popova priekšā, centīgi slēpdams savus hemoroīdus un reimatismu, un tāpēc neparko neatzīdamies, ka ar lielām pūlēm piespiedis sevi piecelties no patīkami siltā piestātnes čuguna stabiņa, un ar šausmām domā par gaidāmo nakšņošanu uz aukstas zemes.

—   Lai tad tas viņējais ari saskābst, bet mēs varam mierīgi ķerties klāt savam. — Romovs sakratīja somu: iekšā iešķindējās pudeles.

—   Nevajadzēja, vecais, teicām, ka paši visu sagatavosim, — Sergejevs noburkšķēja un atskatījās. — Re, kur arī viņi.

Ar triju minūšu nokavēšanos piestātnē iebrauca Eda Timohina kuteris. Uz klāja, miera stājā izstiepies, stāvēja Gaļskis, krāsainās īsbiksēs, kas sniedzās viņam līdz ceļgaliem, un salutēja ar aizkostu desas luņķi. Viņa baltās, tievās kājas atgādināja divus makaronus.

—  Visi uz klāja! — viņš ākstīdamies iesaucās un valdonīgi pamāja ar desu.

Sergejevs un Popovs nolēca pirmie, tad iekrāva Ro- movu, kurš izlikās, ka spēj iekāpt pats, bet pārējie viņam tikai drusku piepalīdz.

Kuteri skalojās nedaudz ūdens, un visi noāva kājas. Ivans Aleksejevičs novilka aizvēsturiskās sandales un krekšķēdams nostīvēja rūtainās zeķes, pie kurām karājās zekturi.

—   Paskat, ko dod nopelniem bagātajiem čekistiem, — Sergejevs piemiedza kolēģiem. — Lai būtu, kur piekabināt pistoles.

—   Pie velna visas pistoles, — Romovs aizelsies atteica. — Ciest tās nevaru.

—   Kā tad tā? — Sergejevs painteresējās, vilkdams nost kreklu.

Popovs pamanīja uz viņa iedegušo krūšu kunkuļainajiem muskuļiem garu, baltu rētu, kuru šķērsoja šuvju pēdas.

—  Gandrīz dabūju tribunālu, — atbildēja Romovs, gādīgi vīstīdams zeķes un sandales avīzē. — Četrdesmit pirmā gada oktobri iedeva pistoli — «TT», ieeļļotu, tikko no noliktavas, uzvilku gaili un tēmēju kā muļķis kājā, tad drusciņ pavirzīju sānis, nospiedu, ba-bah! Kā tur gadījās patrona — velns viņu zina! Un sēžu viss cauri slapjš — no rīta kaujas operācija, ej nu taisnojies tribunālam par pašsakropļošanos… Kas šiem par daļu, ka smeršietis… — Romovs nervozi nokrekšķējās.

—   Pietiks šausmu, Aleksejič. — Gaļskis atstiepa no šaurās kajītes ģitāru un piemiedza Popovam.

Ziemeļu nakti liegts konvojam miegs. Kur zvaigznes kā ikona spīd Pār taku starp zonām, Kur dzīvot un gulēt mums…

Viņš tīšām dziedāja aizgūtnēm, ar noziedznieku intonā- cijām.

—   Fu, tu viens! — Romovs sadusmojās. — Šitās cūcības man jau tik tālu…

Viņš papliķēja sev pa pakausi.

—   Vai tad nav labu dziesmu?

—   Kādu lai nospēlē, vecais? — Gaļskis mundri atsaucās. — Koncerts pēc klausītāju vēlmēm!

—   Kādu? — Romovs draiski saviebās, apdomājās. — Rauj vaļā šito: «Pa kalniem un pa lejām soļo divīzija…»

Gaļskis nostrinkšķināja neskaidru akordu.

—   Es jau visu nemaz nezinu…

—   Ek, jaunatne, nemaz vairs nemāk izklaidēties, — Ivans Aleksejevičs vīlies noteica. — Bet vai Vaļera prot spēlēt ģitāru?

—   Drusku, — Popovs atbildēja. — Ja labs garīgais.

—  Garīgais nekur nepazudīs, — apsolīja Timohins, kurš līdz šim bija klusējis, un mazliet pagrieza stūri. — Piecas pudeles paķērām līdzi.

—   Oho, — Ivans Aleksejevičs bija aizkustināts. — Man ari ir. Kāpēc tādu lērumu? — Un nesakarīgi kā bērns piebilda: — Lai gan nav nācies dzirdēt, ka kāds būtu lējis laukā…

- *' Rietošā saule vēl karsēja diezgan stipri, Popovs atpogāja kreklu, Romovs rīkojās tāpat. Viņa šļauganais, baltais ķermenis kontrastēja ar Sergejeva atlētisko stāvu, taču Serge- jevam bija viena naba, bet Ivanam Aleksejevičam veselas trīs. Popovs uzreiz neatskārta, ka tie ir veci ložu ievainojumi.

Nākdami no sāniem, viļņi maķenīt šūpoja kuteri. Vaļera Popovs atgāzās pret sola cieto atzveltni, aizvēra acis un atslābinājās. Gaļskis klusi, tikai sev, strinkšķināja stīgas, Romovs un Sergejevs sarunājās.

—   Kā tad iet tavam puisēnam? — Napoleons apvaicājās ar neviltotu interesi.

—   Normāli. Mācās, spēlē volejbolu. Garš… Man arī savulaik patika uzsist bumbu. Ar tām cīņām sāku noņemties drusku vēlāk…

—   Bet vai puiku ari negribi pamācīt? Gan jau noderēs.

—  Ja pats gribēs… Es neko neuzspiedīšu. Grib kļūt par ceļotāju. Kādi nu tagad vairs ceļojumi… Varbūt par ģeologu. Sos nu nav par ko apskaust. Nu, bet ja tā izlems…

—   Cik viņam gadu? Divpadsmit? Tikpat, cik manam mazdēlam. -to nu gan es nevaru saprast… Ķersta pa šķūņiem kaķus un kar… Kaimiņi lamājas, sūdzas skolā. Tēst jau es viņu notēsu… No kurienes tāda nežēlība? — Ivans Aleksejevičs bija sašutis. — Gan labas grāmatiņas priekšā lasīju, gan pareizas dziesmiņas, gan vedu uz «Čapajevu»…

—   Redzu zemi! — Gaļslus svinīgi paziņoja. Popovs atvēra acis. Kuteris tuvojās izstieptai zemes strēlei pa labi no fārvatera.

—   Rādās, ka tā būs neapdzīvota sala, — Timohins noteica aizkapa balsī.

—  Ar visiem dārgumiem? — nokiķināja Ivans Aleksejevičs. Viņa bažas bija pagaisušas, ļoties Sergejevs kļuva domīgs.

—   Starp citu, Zeņa, — gigants sarauca pieri. — Vai atceries, kā mēs te aprakām šņabja pudeli un vairs nevarējām atrast?

—   Bija tāda lieta, — Gaļskis apstiprināja. — Bet cerēt, ka to jau nav atraduši un izrakuši citi, man liekas, būtu pēdējā muļķība.

Kuteris ietriecās nelielas, apmēram simt reiz trīssimt metru lielas salas smilšainajā krastā, kuras vidiene bija apaugusi krūmiem un nelieliem kociņiem.

—   Uz priekšu! — baigā balsī nokliedza Sergejevs, kam jau bija apnicis sēdēt, un, viegli pārsviedies pāri bortam, metās uz biežņu, neaizmirsis par pieliekšanos, kritieniem

uz vēdera, lēcieniem sānus un citām kara viltibinam. * » >

—   Nu gan laiž! — zvaigāja Ivans Aleksejevičs. — Laikam nav kur spēku likt…

Viņš uzmanīgi iebrida ūdenī, steigšus devās uz smilšaino krastu, pamatīgi nokratīja kājas un ātri apāvās.

Popovs, Gaļskis un Timohins ņēmās izkraut kuteri.

Pēc stundas tīkls bija uzvilkts un teltis uzslietas, ugunskurs iekurts, Napoleons, labpatikā čāpstinādams, nosmēķēja Timohina sarūpētā plauža un zandartu pārīša viru, pārējie tiesāja desmaizes un nepacietīgi sekoja viņa izdarībām.

—  Tūlīt, zēni, es jau pieliku tomātiņus, vēl pāris minūšu, un būs gatava. — Romovs apmaisīja savu virumu.

—      Lai nebūtu tik garlaicīga gaidīšana, var ari drusku iemest… Rauj vaļā, Zeņečka.

—   Kāpēc tad jādzer tukšā dūšā, — Popovs iebilda.

—   Pagaidīsim.

Ar šo frāzi viņš uzreiz nopelnīja vairākas balles, jo bija parādījis zināmu apdomīgumu, patstāvību un spēju nepakļauties citu ietekmei.

—   Viss! — Romovs paziņoja, pielicis pie lūpām kārtējo karoti. — Dodiet savus šķīvjus. Nu ari pēdējais laiks saliet… Un, starp citu, dārgie kungi, — viņš apķērās,

—   kāpēc mēs vispār esam te sapulcējušies?

Ivans Aleksejevičs izlikās patiesi ieinteresēts, lai gan tikai viņš un Sergejevs zināja piknika patieso iemeslu.

Ari Gaļskis un Timohins domāja, ka zina īsto ieganstu: Sergejevs grib apskatīties, kas par vīru ir jaunais darbinieks. Kā viņš izturēsies neformālā situācijā, vai pratīs iedzert, kā uzvedīsies pēc iedzeršanas… Alkohols atlaiž bremzes: melis, lielībnieks, muldoņa, kašķa meklētājs noteikti sevi nodos. Tāda pārbaude ir daudzkārt drošāka nekā kadru aparātu papīra filtri. Tāpēc to izmanto, kad - no tā, cik lielā mērā var paļauties uz kolēģi, atkarīga paša dzīvība. Kādreiz viņam to pastāstīs, un viņš izlamāsies bez sevišķa niknuma. Taču tamlīdzīgas lietas parasti dara, pirms jauniņais pieņemts! Bet Popovs jau ir pilntiesīgs sevišķi bīstamo noziegumu atklāšanas nodaļas darbinieks… Acīmredzot Sergejevs nolēmis katram gadījumam papētīt viņu vēl rūpīgāk…

Un tikai pats Vaļera Popovs domāja, ka pikniks veltīts viņa nesenajai prēmēšanai, tāpēc Napoleona jautājums viņu samulsināja, gribējās atbildēt ar kādu asprātību, bet nekas piemērots nenāca prātā.

Sergejevs atbildēja viņa vietā:

—   Iemesls, biedri pulkvedi, ir nopietns. Vaļera pie mums strādā pavisam nesen, taču jau izpelnījies atzinību. Tāpēc lieku priekšā iedzert par mūsu jauno draugu un novēlēt viņam tikpat veiksmīgu dienestu ari turpmāk.

Majors runāja svinīgi. Gaļskis un Timohins nosprieda, ka savos minējumos nav kļūdījušies. Tāpat nodomāja arī pats Popovs.

Viņi iedzēra un ņēmās strēbt karsto, negaidīti aromātisko virumu.

—   Nu, malacis, vecais, — Gaļskis paslavēja ar pilnu muti. — Uz ātru roku, un zivis jau ari nebija nemaz tik svaigas. Gaditos kāda kārpiņā vai sterletiņš.

Klusētājs Timohins atkorķēja otro šņabja pudeli un no jauna ielēja pa pusglāzei.

—   Par vecāko IeM darbinieku, mūsu veco čomu Ivanu Aleksejeviču, — Sergejevs uzsauca tostu. — Lai Dievs dod mums visiem tā dzert šņabi vina vecumā!

—   Paldies, Sašeņka, — glaimots, tomēr ar manāmu samulsumu teica Romovs un, draudzīgi smaidīdams, sabučojās ar visiem pēc kārtas, bet pēc tam izmeta savas glāzes saturu kā tīru ūdeni. Viņš nudien varēja izdzert veselu litru baltā, manāmi nenoreibdams, tikai deguns kļuva sarkans un plikais pauris nosvīda gluži slapjš.

Bet Sergejevs bija atturībnieks, taču, lai izvairītos no pārmetumiem un uzmācīgas uzstājības, it ņipri cilāja glāzi, tikai bija vareni ievingrinājies šķidrumu slepenā apmainīšanā.

—   Bet pasaki man vienu, Vaļeročka, — Ivans Aleksejevičs mīļi nodūdoja. — Par ko tev izteica to atzinibu?

—   Nu ko tur, — Popovs atgaiņājās. — Bruņuvestē uzrāpos sestajā stāvā.

«Steidzas vecis,» Sergejevs nodomāja. «Ar šo jautājumu vajadzēja drusku paciesties…»

Pie ugunskura iestājās klusums. Strauji satumsa, un kaut kas iešalcās.

—  Tagad vismaz ir šādas mantiņas, tomēr kaut kāda drošība. Bet mums? Tikai ķivere galvā, — Romovs skumji ierunājās. — Zināt, ko es nupat atcerējos? Šis ugunskurs un mežs… Ari toreiz mēs tāpat sēdējām pie ugunskura, ēdām, smēķējām, sildījāmies, sals zem četrdesmit. Pēkšņi — trah! trah!

Romovs divreiz atmeta ar roku.

—   Mēs ķeram automātus, tie mums bija jau no paša sākuma, un tas tik bija vareni, kā laidām vaļā no astoņiem stobriem! — Un atkal klusums, viņš bija viens pats…

—   Fašists? — Gaļskis nenocieties pārtrauca.

—   Dezertieris, maita…

Ugunskura atblāzma apgaismoja Napoleona pieri, degunu un vaigus, acis izskatījās kā melni bezdibeņi.

—  Tā jezga nevilkās pat minūti, bet viens mūsējais — uzvārdu neatceros, labs puisītis, ar brillēm, laikam students… Guļ beigts! E-e-eh!

Ivans Aleksejevičs nogrozīja galvu.

—   Divas lodes cauri šinelītim krūtīs — tādi mazi caurumiņi… Bet tam tur tikai divas patronas pavisam ari bija… te nu tās… Vai tad šinelītis pasargās. Bet ugunsku- riņš tāds pats kā tagad, varbūt maķenīt lielāks… Ziniet ko, zēni, iedzersim, lai nebūtu kara…

Dobji ieskanējās glāzes. Sergejevs nemanot saspieda Napoleona roku, sak, ne jau uz tevi mēs atbraucām paskatīties… Tas apvainoti atbrīvojās.

—  Tagad, zēni, es visu skaidri atcerējos — visas toreizējās domas un uztraukumus. Bet, interesanti, ko tu, Vaļeročka, domāji tai sestajā stāvā?

«Nu, vecais velns,» Sergejevs ar apbrīnu nodomāja. «Nu - gan apmeta līkumiņu… Aktieris!»

—   Kad rāpos, baidījos nokrist, — tas nolādētais dzelzs gabals vilka uz leju, — Popovs izklaidīgi atbildēja. — Baidījos, ka viņš paskatīsies un pletēs no augšas: ķiveres man nebija… Baidījos, ka neaizsniegšu balkonu un ka durvis būs ciet… Kad iegāju, nomierinājos: ar kreiso roku aizsedzu seju un lavījos uz turieni, kur skanēja šāvieni. Ielūkojos virtuvē, viņš pagriezās, laikam juta, acis bija ārprātīgas, atņirdzās, grieza savu stobru man virsū, bet es jau biju sagatavojies, ka bliezu — gatavs!

—   Vai tiešām beigts uz vietas? — Romovs brīnījās.

Popovs klusēdams pamāja.

—   Droši vien prokurors tevi nomocīja, — Ivans Aleksejevičs izteica līdzjūtību. — Tās nolādētās papīra dvēseles! Noteikti tincināja: kāpēc nešāvi kājā vai rokā?

—  Tincināja, — Popovs apstiprināja. — Tikai tur bija pavisam cita domāšana nekā kabinetā.

—  Ja tu būtu viņam sašķaidījis plecu, arī tad viņš vairs pretī nespārdītos, — iejaucās Sergejevs. — Baidījies, ka netrāpīsi?

Popovs vilcinājās.

—  Ja runā atklāti, kad gāju pa gaiteni, ieskaUjos vannas- istabā, bet tur karājās viņa sieva… Un man iekšā viss pamira… Nebūtu ieraudzījis, ņemtu dzīvu…

—  Jā-ā-ā, — Ivans Aleksejevičs neizprotami novilka. — Vai prokuroram to stāstīji?

Popovs noraidoši pakratīja galvu.

—  Un pareizi darīji. Nevajag tiem papīra žurkām izkratīt sirdi…

Ivans Aleksejevičs negaidīti sarosījās.

—  Nu ko, mani kungi, iedzersim par cilvēkiem, kas nebaidās pieņemt drosmīgus lēmumus. Tādu, kam patīk siekaloties gaišā kabinetā, netrūkst, bet kas tiks galā ar bandītiem tumšās šķērsielās? Tagad pat mūsējie sākuši baidīties — citi no bandītiem, citi no prokurora. Kur tas redzēts?!

Romovs bija uzvilkts līdz pēdējam.

—  Ja tikai slēpsies aiz vairoga un ar zobenu necirtīsi, vai tad būs kārtība? Tagad visādi gudrinieki raksta, ka nošaušana jāatceļ, bet kas tad būs? Nu tad laidīsim Ļesu- hinu vaļā, lai uztaisa vēl pāris līķu! Tikai kam tāds humānisms vajadzīgs? Cilvēkiem vai zvēriem?

—  Tie jau šauj pār strīpu, — šovakar pirmo reizi ierunājās Timohins, kurš līdz šim bija tikai dzēris un uzkodis.

—     Mēs vēl nevaram atļauties atcelt nāvessodu.

—   Es tikai brīnos, — Romovs bēra vārdus, un viņa galva manāmi drebēja. — To taču raksta gudri cilvēki, zinātnieki. Viņi tur dzīvo kā pa mākoņiem. Vai tiešām tie nezina, kas notiek uz zemes? Vai tu, Vaļera, laistu vaļā Ļesuhinu?

Popovs nočirkstināja zobus.

—  To maitu es savām rokām nožņaugtu!

—   Es tāpat domāju. — Romovs nomierinājās tikpat ātri, kā iekarsis.

—  Paklau, Vaļera, — Sergejevs teica ar parupju familia- ritāti. — Vai pēc tam tev slikti sapņi nerādījās?

Jautājums bija netaktisks, un Sergejevs centās kliedēt radušos neveiklību.

—   Man noteikti veselu mēnesi murgi rādītos, — viņš samāksloti piebilda.

—  Tas tāpēc, Saša, — tādā pašā tonī atbildēja Popovs,

—    ka tu esi smalks, viegli ievainojams cilvēks ar maigu dvēseli.

Visi sāka smieties. Ivans Aleksejevičs šūpojās, satvēris vēderu, Gaļskis un Timohins valstījās smiltīs.

—   Nu gan viņš tev, Sašiņ, iedzēla, — Romovs ar pūlēm izdabūja. — Man gandrīz žoklis izsprāga no eņģēm! Malacis, puika! Viegli ievainojams, ar tādu purnu!

Ari Sergejevs smaidīja, un kara maska pārvērtās labsirdīgā sejā.

—  Viens nulle, Vaļera! Taču es parādā nepalikšu…

Ugunskurs pamazām izplēnēja. Gaļskis piedāvāja izpeldēties, taču gribētāji neatradās. Timohins uzaicināja pacīnīties jebkuru no klātesošajiem, izņemot Sergejevu un Ivanu Aleksejeviču, lielīdamies, ka savulaik izpildījis kandidāta normu džudo. Gaļskis atcerējās, ka prot lieliski šaut, un izteica nožēlu, ka neviens nav iedomājies paķert līdzi pistoli. Vārdu sakot, tika spēlēts parastais teātris,

" taču Popovs nesāka lielīties, bramanību un agresivitāti neizrādīja, piedzērušo biedru idiotiskos piedāvājumus neatbalstīja. Viņi brīnījās, ka Sergejevs un Ivans Aleksejevičs

neiesaistās šajā spēlītē, un galu galā nosprieda, ka vecākie biedri tiešām atbraukuši pamakšķerēt. Ari tā nereti gadījās.

—   Iesim paskatīties tiklu, — Timohins ierosināja, un viņi ar Sergejevu nozuda tumsā. Popovs piemeta ugunskurā pāris zaru.

—   Laiks iet gulēt. — Ivans Aleksejevičs gari nožāvājās, aizspiežot muti ar roku. — Saša apsolīja paņemt piepūšamo matraci, laikam jau aizmirsis…

Balss izklausījās norūpējusies.

—  Aleksejič, bet kāpēc viņš uz jums šāva? — Gaļskis negaidīti ievaicājās. — Nu, tas dezertieris?

—   Kas to lai zina, — Romovs nožāvājās vēlreiz. — Varbūt bija kāds vācu spiegs vai diversants…

—  Ar divām patronām? — Gaļskis nerimās.

Ivans Aleksejevičs apvainoti saviebās.

—   Nu kāda velna pēc, Žeņečka, to visu atcerēties. Man uzreiz samaitājās garastāvoklis. Labāk nospēlē kādu lirisku dziesmiņu, jautru, bet varbūt skumju…

—   Kā vēlaties — par skumju šķiršanos:

Lidostās, ostās, stacijās Jūs mīļajiem atvadas mājāt, Gan tad, kad tos pavadījāt, Gan — paši kad projām gājāt…

Šoreiz viņš dziedāja liriski izjustā baritonā, Ivans Aleksejevičs, atbalstījis galvu rokās, klausījās ar mierpilnas uzmanības izteiksmi sejā.

Pēkšņi akordu ritms strauji mainījās.

Mūs aizveda vienkāršos vagonos Uz dzimtenes kaktu, kur lāči mīt. Ix>giem bij restes, un sarkanos pagonos Bij konvojs pielikts mūs pavadīt…

Gaļska balss atkal kļuva bramanīgi nebēdnīga.

—   Izbeidz, Jevgeņij! — Romovs pārmetoši teica. — Es gribēju paklausīties labu dziesmu, bet tu atkal rauj vaļā

kaut kādus draņķus! Nu kas tev tajos zonas savārstījumos liekas tik pievilcīgs? Tie taču nav cilvēki, bet kaut kādi elles izdzimumi, viņi māk tikai melot: gan vārdos, gan dziesmās. Es savā mūžā tādus esmu atskatījies diezgan! Žmiedz cits citu, ar mežonīgām izdarībām ceļ savu autoritāti! Negrib atbildēt uz jautājumiem, ņem un aizšuj sev muti ar rupju diegu! Uz darbu jau nu neies — nosēžas uz lāviņas un pienaglo kuli! Grib tikt slimnīcā — sarijas adatas, dakšiņas vai domino kauliņus. Atceros, kā viens iznāk no ierindas un saka priekšniekam: «Tev jau pogas nemaz nespīd, kā pieklājas. Skaties, kā vajag spodrināt!» Paplēš savu bezroci un rāda, ka tieši pie ādas piešuvis mundiera pogas, divās rindās. Zvēri!

Ivans Aleksejevičs nikni nospļāvās.

—  Tikai satracināji mani. Labāk iedzersim, lai sirds top mīkstāka.

Popovs vairs negribēja dzert, bet kautrējās atsacīties. Ari Gaļskis mēģināja atrunāties, taču Ivans Aleksejevičs palika pie sava un vērīgi noraudzījās, lai glāzēs nekas nepaliktu.

Popovs atlaidās uz muguras un cauri asajai vilnas segai sajuta smilšu vēsumu. Lēni kustējās zvaigznes, nesteidzīgi mainīdamās vietām. Šķita, ka sala viegli šūpojas mierīgajos nakts viļņos. Galvā klusi zvanīja.

—   Klau, Vaļeriks apsolīja nospēlēt mums kādu labu dziesmiņu, — likās, kaut kur tālumā atskanēja Ivana Alek- sejeviča balss, un Gaļskis nolika ģitāru viņam uz vēdera. — Dari vecītim to prieciņu!

Popovs atkal uzslējās sēdus. Ivans Aleksejevičs mīlīgi smaidīja, rādīdams baltos plastmasas zobus.

—   Ko lai nospēlē? — Vaļera pajautāja simpātiskajam večukam.

—  Zini ko, Vaļeročka, — Ivans Aleksejevičs izbolīja acis, it kā atmiņā šķirodams labākās dziesmas un nevārē- dams izvēlēties vispiemērotāko. — Nospēlē šito: «Pa kalniem un pa lejām soļo divīzija…»

" — Nē, labāk es nospēlēšu par kādu citu pārgājienu…

Popovs aizskāra stīgas.

Svešo debesu mākoņi sargāt mūs negribēs,

Mēs lidojam slepus, bet mūs uzmeklēs

Svešie tēmēkļi, acis naidā piemiegtās…

Nokaitēs līdz asarām tuvo «spāri» gaidas satrauktās!

Viņš dziedāja lēni, pakāpeniski kāpinot tempu.

Lejā karavāna — kauja izvēršas,

Raķete, otra, ložmetējs ietarkšķas…

Lai gan neesam dokumentus redzējuši viņējos,

Zinām: sveši — velti meklēt te savējos!

Sergejevs un Timohins atgriezās pie ugunskura, nometa zemē slapjus maisus, Eda satrauktais skatiens ieurbās Popova apgarotajā sejā.

Svešās zemes un svešais ūdens, Svešās slimības, tikai sāpes mūsu, Svešā politika, viņu naidīgais islams, Nelietība, nodevība, meli un viltus… Ko šai pasaulē svešajā darām? Vai tiešām atdodam parādus karam? Tikko dzīves ceļā pirmos soļus likuši, Pa kuru laiku pie tādiem parādiem tikuši?!

Trauksme dziedātāja balsī pieauga, un viņš jau gandrīz kliedza.

Deguns un ausis nogrieztas bija, Kliedzienu Afganistānas putekļi vija. Nē, mūs nežēlos, jo māca Korāns varenais: Ir musulmanim neticīgais suns vispēdīgais. Tomēr «neticīgie» pašai nāvei sejā smies, Kolonnas uz Hostu un Herātu ies, Zem ticīgā čalmas slēpjas skatiens iznīcinošs, Mugurā iešaus, vari būt drošs…

— Tā ari bija, šāva, nolādētie kuņas! — Timohins nolamājās.

Bet varbūt velti sūtīja mūs Dzēst vekseļus, ko nevarat apmaksāt jūs, Velns lai jūs rauj, ja nezināt vārdus šos: Ja nevari samaksāt, nelien parādos!

Popovs šķita izsmēlis savus spēkus un pēdējās rindiņas nodziedāja tikai ar grūtībām, kā nāvīgi noguris cilvēks.

Ne jau mēs Tarakī uz Kremli saucām,

Ne jau mēs Aminam ar durkļiem virsū traucām,

Ne jau mēs Babraku Karmalu aizstāvēt braucām —

Sveši avansi, sveši parādi…

Sveši parādi!

Pēdējais akords izkusa nakts gaisā.

—        Brālīt balto, vai tad tu ari tur biji? — Timohins zaudēja parasto nesatricināmību, nosēdās Vaļeram blakus un apņēma viņa plecus.

—       Tur neesmu bijis. Taškentas hospitālī strādāju par medbrāli…

—   Bet dziesma? Vai pats sacerēji?

Ivanam Aleksejevičam gandrīz izkrita liekie zobi, viņš bija sastindzis, gaidīdams atbildi.

Pēc maza brītiņa Popovs pakratīja galvu.

—   Dzirdēju zēnus dziedam…

Romovs nopūtās.

—        Uzraksti vārdus, — Timohins palūdza un gribēja vēl kaut ko sacīt, bet Ivans Aleksejevičs viņu pārtrauca:

—   Vai tev, Vaļeročka, ir ari medicīniskā izglītība?

—        Nevarētu teikt, ka izglītība… Skolā mācījos klasē ar medicīnas novirzienu un vēl divus gadus mācījos institūtā… Pēc armijas vairs neturpināju…

Timohinam noraustījās vaigs.

—   Labi, major, ķersimies klāt tām zivīm…

Tāpat viņam bija raustījies vaigs toreiz, pirms diviem gadiem, ierindas skatē, šo atgadījumu zināja visi pārvaldes darbinieki. Ģenerālis pats izdarīja pārbaudi un, būdams sliktā omā, dāsni dalīja aizvainojošas piezīmes. Viņš strauji apstājās līdzās Timohinam.

—   Kas tie par bleķiem?! — viņš iekliedzas un ar pirkstu iebakstīja leitnanta krūtīs.

—   Biedri ģenerāl, tie nav nekādi bleķi, bet gan Afganistānas Republikas militārie apbalvojumi! — ledainā balsī atbildēja nobālušais Eds.

—  Kāpēc tie piesprausti ierindas skatē? — ģenerālis bija tā satracināts, ka nevarēja vairs rimties.

—  Tāpēc, ka nopelnīju tos ar savām asinīm! — Eds atcirta. — Jums, biedri ģenerāl, gan vajadzētu zināt, ka saskaņā ar formas nēsāšanas noteikumiem uz ierindas skati tiek piesprausti visi apbalvojumi. Protams, izņemot nopirktos un izdiedelētos!

Viņam jau sāka raustīties vaigs, un ierinda pieklusa — ar ģenerāli neviens vēl nebija tā runājis.

—  Tūlīt novākt! — ģenerālis pavēlēja, aiz dusmām piesarkdams.

—  Tikai kopā ar mundieri! — Vaigs sāka raustīties vēl spēcīgāk, un, urbdamies priekšniekā ar negantu skatienu, Eds jau ķērās pie pogām.

Ģenerālis klusēdams pagriezās un devās tālāk gar ierindu, neizteikdams vairs nevienu piezīmi. Bet Eds tik un tā grasījās novilkt mundieri un nomest to laukuma vidū, taču pirksti uztraukumā drebēja un nespēja tikt galā ar cieši piešūtajām pogām, bet zēni sagrāba viņu aiz rokām un atturēja no pārsteidzīgās rīcības.

Incidents palika bez sekām, tikai toreiz, kad tika apspriesta Timohina kandidatūra, apakšpulkvedis Vikentjevs noteica, ka viņš ir neaprēķināms.

Arī šoreiz Eds sadusmojās uz veco mušmiri, ka neļauj pārrunāt abiem kara brāļiem tik tuvās lietas un maisās pa vidu ar savām muļķībām.

—   Pensionāriem laiks doties uz čučumuižu, rau, kur Saša jau sagatavojis gan matraci, gan guļammaisu, gan naktspodu, — viņš noburkšķēja. — Bet mēs vēl parunāsimies.

—  Tev taisnība, Edička, večiem veču padarīšanas, — Ivans Aleksejevičs samierinājies noteica. — Sašeņka nav vis aizmirsis, ko solījis, rāpšos vien migā…

Krekšķinādams un elsdams Romovs ielīda teltī.

—  Jaunajiem jāmācās no večiem, — Sergejevs izstaipījās. — Tu, Žeņa, notīri zivis, bet es rit no rīta vārīšu zupu.

Majors sekoja Napoleonam, kādu laiku abi vēl sačukstējās, tad iestājās klusums.

Zivis tīrīja trijatā, Eds devās gulēt uz kuteri, bet Popovs un Gaļskis iekārtojās uz brezenta līdzās teltij.

Brīvdiena pagāja ātri. Šņabis bija beidzies, tāpēc viņi piekopa veselīgu dzīvesveidu: peldējās, sauļojās, Ivana Aleksejeviča azartisko klaigu pavadīti, dzenāja bumbu. Kad viņi devās mājup, izrādījās, ka Romovam apsvilis deguns.

—  Tagad lobīsies āda, bet vecene teiks, ka tas ir no pļēgurošanas, — viņš norūpējies vervelēja.

Ceturta nodaļa

Pirmdienā Sergejevs un Ivans Aleksejevičs atskaitījas Vikentjevam. Taisnību sakot, runāja tikai majors, bet Napoleons, ar krūtīm uzgūlies galdam, uzmanīgi klausījās, vērdamies te vienā, te otrā, it kā ar skatienu katru vārdu pavadīdams.

—   Kopumā ir tikai labas atsauksmes. Visi ir vienisprātis: normāls puisis, — nobeidza Sergejevs.

Ivans Aleksejevičs enerģiski māja ar galvu.

—   Nudien labs puisītis. Nopietns un saprātīgs. Man viņš patīk.

Sergejevs bija runājis drūmi, it kā negribīgi, toties Romovs nobeidza frāzi ar mīlīgu smaidu.

—   Bet vai viņš mums derēs? — domīgi apvaicājās apakšpulkvedis.

—   Kālab ne! — Ivans Aleksejevičs aizrijās un iekāsējās. — Viņam pat ir medicīniskā izglītība, štrunts par diplomu, strādājis hospitālī…

—   Ko tad viņš te ārstēs? — drūmi noprasīja Sergejevs.

—  Tik un tā! Es domāju, ka labāka neatrast! — Romova balsī ieskanējās metāliska nots, viņš pats to manīja un māksloti ieķiķinājās. — Nu skatieties paši, jūsu darīšana… Es tikai domāju…

Ivans Aleksejevičs daudznozīmīgi izvalbīja acis un savilka lūpas taurītē, līdzīgos gadījumos viņš mēdza piebilst: «Mani kungi,» taču šoreiz noturējās.

—   Ne jau aiz bailēm viņš to draņķi nošāva! Ieraudzīja, ko tas pastrādājis ar savu sievu — un notiesāja! — Romovs daudznozīmīgi pacēla pirkstu. — Teica, ka Ļesuhinu ar pliku roku nožmiegtu! Nu ko?

Romovs pašūpoja pirkstu.

—   Tātad nebaidās pieņemt nopietnus lēmumus, negaida lielāku un gudrāku onkuli! Ko tad vairāk vajag?

—   Labi! — Vikentjevs cirta ar plaukstu pa galdu. — Paklausīsim veco. Es ar viņu aprunāšos.

Kad Popovs atgriezās no pusdienām, mazs, plecīgs apakšpulkvedis labi pašūtā mundierī aizšķērsoja viņam ceļu.

—   Sveicināti, Valērij Fjodorovič, — viņš teica, uzsmaidīdams kā labam draugam, un pastiepa smagu, raupju roku. — Esmu par jums diezgan dzirdējis, būtu tā kā laiks iepazīties. Vladimirs Mihailovičs Vikentjevs.

Apakšpulkveža dzidrās, zilās acis izstaroja labvēlību.

—   Vai drīkstu aizkavēt jūs uz pāris minūtēm? Vajag aprunāties…

Paklausīdams jaunā paziņas žestam, Vaļera sekoja viņam mazā, vienkārši iekārtotā kabinetā. Rakstāmgalds, noplucis seifs un pāris neērtu krēslu bija visa šejienes mantība. Stūri stāvēja divputlu svaru bumba, kuras rokturis bija noberzts līdz spīdumam, un Popovs nu jau pavisam citām acīm pavērās apakšpulkveža druknajā stāvā. Tas pasmaidīja.

—   Sēdies un jūties kā mājās.

Popovam bija teikuši, ka jaunam pārvaldes darbiniekam vēlams aktīvi iesaistīties sabiedriskajā dzīvē, konkrētāk, piedalīties sienasavīzes «Dzeržinskietis» veidošanā. Un viņš nosprieda, ka Vikentjevs ir šīs sienasavīzes redaktors vai kāds cits sabiedriskais darbonis.

Sarunas sākums šo minējumu neapgāza. Apakšpulkvedis runāja par vispārīgām tēmām, apvaicājās, kā viņš jūtas jaunajā darbavietā, vai draudzējas ar kolēģiem, iztaujāja par brīvā laika pavadīšanu. Turklāt Popovu neatstāja nojauta, ka jautājumi ir tīri formāli un atbildes uz tiem Vi- kentjevam jau zināmas.

—   Labi, yalērij, bet tagad parunāsim par nopietnākām lietām. — Šī frāze cirtin pārcirta visu līdzšinējo tukšo runāšanu. Netverama pārmaiņa, kuras būtību Valērijs nemaz nevarētu izskaidrot, uzreiz lika viņam noprast, ka Vikentjevs nav nekāds redaktors un sabiedriskās aktivitātes viņu neinteresē ne mazākajā mērā.

—  Tu esi drosmīgs un izlēmīgs cilvēks, mēs to redzam un gribam tev piedāvāt svarīgu darbu. — Vikentjevs noraudzījās viņā vērtējoši. — Kā tev ar nerviem?

—   Nevaru sūdzēties, — Popovs bija neizpratnē. — Un tad?

—   Esmu izpētijis tavu medicīnisko kartiņu un pat aprunājies ar ārstu: teicams psihiskais un fiziskais stāvoklis.

Popovs neatbildēja uz šo repliku.

—   Darbiņš ir diezgan nervozs, sevišķi, kamēr pierod, bet cilvēki to dara, un domāju, ka arī tu tiksi ar to galā.

Vikentjevs apklusa un raudzījās sarunbiedrā. Tas klusēdams gaidīja turpinājumu. Apakšpulkveža lūpās pavīdēja smaids. Viņam patika kandidāta miers.

—   Par nervu slodzi paredzēta piemaksa, desmit dienas pie atvaļinājuma un katru gadu ceļazime uz sanatoriju.

Vikentjevs atkal kļuva pilnīgi nopietns.

—  Taču ne jau tas ir galvenais. Šā darba uzdevums ir attīrīt mūsu sabiedrību no sevišķi bīstamiem noziedzniekiem,. zvēriem, kas apdraud katru cilvēku.

—  Neko nesaprotu, — Popovs neizturēja. — Vai jūs runājat par aizturēšanas grupu? Tikai kādas tur var būt piemaksas un ceļazīmes?

—   Ko jūs domājat par Ļesuhinu? — Vikentjevs atbildēja ar pretjautājumu.

—  Ko tur daudz domāt? Tiktu manos nagos — nošautu kā suni!

—  Viņam arī ir piespriests nāvessods. Kasācijas sūdzība noraidīta, ari apžēlošana nespīd, — Vikentjevs mierīgi turpināja, neatraudams skatienu no sarunbiedra sejas. — Tātad kādam vajadzēs izpildīt spriedumu.

—   Un? — Popovs mehāniski apvaicājās, lai gan jau bija sapratis, uz ko apakšpulkvedis tēmē, taču, ikdienišķā toņa maldināts, vēl nespēja noticēt sava minējuma pareizībai.

—  Tieši tā, — Vikentjevs pamāja. — Piedāvāju tev piedalīties šajā svarīgajā darbā.

—   Kaut kas traks! — Popovs apjucis nomurmināja. — Nopietni? Es būšu… bende?

Viņš ar pūlēm izrunāja vārdu, aiz kura slēpās baisais veidols.

Vikentjevs saviebās.

—  Tas ir viens mietpilsoņu vārdiņš. Tāpat kā «ments». Vai tad mēs sevi un savus biedrus saucam par mentiem? Ir sprieduma izpildītājs. Starp citu, viņam darāma pati atbildīgākā darba daļa. Un jāatzīst — ari pati nepatīkamākā. Saprotams, ka iesācēju neviens ne no šā, ne no tā tur neieliks. Ielaist noziedzniekā lodi, kuru tas godam nopelnījis, ir diezgan ķēpīga un piņķerīga lieta. Tur tāpat nepieciešams visu organizēt, tehniski nodrošināt, saskaņot. Ar to nodarbojas speciāla operatīvā grupa, kurā piedāvāju iesaistīties ari tev.

Popovs samulsis klusēja.

—  Un kas man jādara? — viņš klusi pajautāja, aplaizīdams sausās lūpas.

—  Jāapsargā! — Vikentjevs pacietīgi skaidroja. — lai noziedznieks neaizbēgtu, neuzbruktu prokuroram, neieskrietu ar galvu radiatoros…

—   Bet kāpēc tas nevarētu skriet radiatoros?

—  Tāpēc, ka visam jānotiek pēc likuma!

Popovs klusēdams raudzījās grīdā. Vikentjevs redzēja, ka viņš nav ne nobijies, ne kritis panikā. Normāla cilvēka normāla reakcija uz piedāvājumu, kas neiekļaujas normālos un pierastos rāmjos.

—  Tu taču tikko teici, ka nošautu to izdzimteni Ļesu- hinu uz līdzenas vietas! — Vikentjevs uzmundrināja un, apgājis apkārt galdam, uzlika roku Vajeram uz pleca.

—  To es tā, karstumā! — Popovs nopūtās. — Bet vai atteikties var?

—   Protams! — Vikentjevs stingri noteica. — Pavadā jau neviens tevi nevilks! Tikai…

Viņš atkal apgāja apkārt galdam un apsēdās savā vietā.

—  Tu esi pieaudzis puisis, nopietns un ar atbildības izjūtu. Un tev ir izteikts nopietns piedāvājums. Skaidrs, ka kāds to gatavojis, izstrādājis, saskaņojis. Arī es, cerams, pēc muļķīša neizskatos! Padomā labi, vai vērts atteikties!

Popovs pavērās apakšpulkveža kā akmenī cirstajā sejā un novērsās.

—  Tik un tā kādam vajadzēs to darīt, un, ja tu, kas esi tam piemērots pēc visiem punktiem, izvairīsies, tas nozīmē, ka to vajadzēs uzticēt kādam mazāk piemērotam cilvēkam. Vai tā būs labāk?

Popovs lieliski saprata, ka atteikties nedrīkst. Viņš nemācēja izskaidrot, no kurienes šī atskārta, varbūt apakšpulkvedis Vikentjevs izstaroja īpašus bioviļņus, taču juta, ka atsakoties zaudēs autoritāti biedru acīs un arī pats pārstās sevi cienīt kā gļēvs plānā galdiņa urbējs.

—  Vai ari mūsu zēni ir tai grupā? — viņš norija kamolu. — Nu, Gaļskis, Timohins un Sergejevs?

Vikentjeva seja atkal atdzīvojās.

—   Kad pienāks laiks, uzzināsi. Tagad varu pateikt tikai to, ka strādāsi kopā ar saviem draugiem.

Vikentjevs pasmaidīja.

—   Nav ko baidīties! Vai piekriti?

Mazliet pavilcinājies, Popovs pamāja.

—   Lieliski. Tūlīt uzrakstīsi ziņojumu, es nodiktēšu… Un nevienam ne vārda!

—   Ari sievai? — Popovs apvaicājās.

Vikentjevs uz brīdi novērsās.

—  Sieva, protams, ir īpašs gadījums. Jāstrādā būs naktīs, nenoslēpsi… lai gan var jau kaut ko sagudrot… — Vikentjevs apdomājās. — Vai zini? Pagaidām viņai neko nesaki, bet pēc pirmās operācijas pats izlemsi. Ja gribēsi — pateiksi.

Popovam šķita, ka apakšpulkveža balss skan samāksloti.

Atgriezies savā kabinetā, Popovs ilgi nevarēja attapties. Mehāniski uzgriezis vairākus tālruņa numurus, sastādījis pieprasījumu galvenajam informācijas centram, viņš izsauca gaitenī Gaļski.v

—   Paklau, Žeņa. Kas tas Vikentjevs tāds ir?

—   Tas apakšpulkvedis zaļajā formā? — Gaļskis pārvaicāja. — Statistikas nodaļas priekšnieks labosanas darbu pārvaldē. Es viņu visai labi nepazīstu. Bet kāpēc tu tā jautā?

—  Tāpat vien… — Popovs izvairījās 110 atbildes. — Piesējās, izprašņāja — kas un kā…

—  Tā viņš mēdz darīt, — Žeņa pamāja. — Sabiedrisks un labsirdīgs vīriņš.

—   A-ā-ā, — novilka Popovs un novirzīja sarunu uz citu tēmu. Diez cik labsirdīgs Vikentjevs nebija licies, un viņš saprata, ka Gaļskis diezin vai spēs apmierināt viņa ziņkāri, jo ari pats ne velna nezināja.

Šo pašu jautajumu viņš uzdeva Sergejevam, kad tas pēc darba atstāja IeP ēku.

—   Interesants vīrs. Ar gribasspēku, man tādi patīk. Katru rītu, vai sniegs, vai lietus, skrien desmit kilometrus. Un divpudu bumbu no rokām neizlaiž, plaukstas vienās tulznās. Uzpumpējies pēc traka, pakavu iztaisnos, armatūras stieni ap kaklu aptīs. Vārdu sakot, īsts veseris! Knapi varu viņa roku noliekt, tikai tāpēc, ka man garāka… — Sergejevs apstājās.

—  Gribi, ieiesim pelmeņu bodītē, — viņš negaidīti ierosināja. — Tepat netālu ir viena kooperatīvā. Mēli var norīt! Un tēja pa pirmo…

Popovs nebija grasījies kaut kur sēdēt, arī majors vel pirms brīža bija steidzies kādās savās darīšanās. Laikam jau pelmeņi tiešām bija gardi…

—  Viņi tikai nesen atvēruši, te, kur bijuši, kur ne, ievelkas divi un saka, maksāsiet stabu mēnesī, citādi būs ziepes, — Sergejevs stāstīja, kamēr viņi pa stāvo ieliņu tuvojās stacijai. — Atnāca, uzrakstīja iesniegumu, mēs tad arī paņēmām tos tipiņus ciet ar visiem pierādījumiem.

Viņi piegāja pie gaumīga koka lievenīša, pie kura tuipat uz trotuāra stāvēja pēdējā modeļa volga ar tonētiem stikliem un platām riepām.

—  Saimnieks ir uz vietas, — majors secināja un, uzkāpis pa pakāpieniem, atvēra lakotās nekrāsota koka durvis.

Plašajā zālē visi galdiņi izrādījās aizņemti, pie letes, uz kuras stāvēja milzīgs patvāris, drūzmējās nerunīga rinda.

Popovs nosprieda, ka nav jēgas šeit nosist laiku, taču tai pašā mirklī no telpas dziļumiem iznira garš, kalsns puisis baltā halātā un, draudzīgi smaidīdams, pienāca pie Sergej eva.

—  Sveicināti, Aleksandr Ivanovič, sen neesat te redzēts, kā lai neapvainojas…

Pēc dažām minūtēm viņi jau sēdēja mazā kabinetā zem lampas ar koši dzeltenu abažūru, bet saimnieks ar nemainīgi draudzīgo smaidu izlika uz citronkrāsas galdauta piederumus un bez mitas tērgāja, galvenokārt vērsdamies pie Popova.

—   Mīļi aicināti: nāciet, mielojieties, kaut vai par velti, vai kā sirds vēlas… Man izdevīgi, ja tie draņķi zina, ka te bieži iegriežas milicija. Tad viņi te nelien un ari rekets met līkumu. Ari volgu varu uzdāvināt! Ne jau majoram vai jums, ne kādam konkrēti, lai nepadomātu, Dievs pa- sarg, ka kukuļoju! Nē — oficiāli, kriminālmeklēšanai darba vajadzībām, un tālāk dariet, kā gribat… Bet neielaižas…

—   labi, Ašot, pietiks stāstīt pasakas, — Sergejevs viņu pārtrauca. — Arī Vaļera pie tevis par velti neēdīs, viņam vēders tādu iebarošanu neņem pretī. Bet savu vāģi tu gan esi vareni uzķīlējis, malacis.

Ašota smaids izmainījās, ieguva lepnīgi pašapmierinātu nokrāsu.

—   Vēl iztaisīšu jumtā lūciņu, jau sagādāju… Starp citu, Aleksandr Ivanovič, ja ievajagas mašīnu, ņemiet manējo un vizinieties, cik sirds kāro.

—   Bet ja sasitīšu?

—  Sitiet veseli, nopirkšu jaunu. Paldies Dievam, valsts nopelnīt neliedz, milicija sargā no reketieriem. Dzīvot var!

—   Es ari tāpat domāju, — Sergejevs pamāja. — Pelmeņus un tēju par trīs četrdesmit septiņi, «komandieru» piedevas nevajag.

Ašots pamāja un nozuda. Oficiante atnesa fajansa bļodu ar pelmeņiem un karstu māla tējkannu, akurāti nolika uz galdauta taisni noplēsto rēķina lapiņu, pedantiski līdz pēdējai kapeikai izdeva sīknaudu un novēlēja labu apetīti.

—   Kooperatīvās ēdināšanas dzīres! — Popovs pavīpsnāja, likdams uz šķīvjiem karstos pelmeņus. — Idille!

—  Aha, — Sergejevs ar pūlēm norija karsto kumosu. — Tikai, uz mums nepaļaudamies, Ašots algo savu apsardzi un maksā tai to pašu stabu mēnesī, ko pieprasīja reketieri. Bet kāpēc tu tā interesējies par Vikentjevu?

Popovs brīdi vilcinājās. Sēžot pie viena galda, daudz grūtāk izvairīties no tieša jautājuma vai izgrozīties ar tukšu muldēšanu nekā paviršas sarunas laikā uz ielas. Viņu pārņēma nepatīkama atskārta, ka Sergejevs negaidīti mainījis savus plānus un uzaicinājis viņu pavakariņot tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kāpēc viņš tā interesējas par Vikentjevu. Tātad Sergejevs jau visu zina un tagad ņemsies tincināt kolēģi.

—  Viņš man pienāca klāt gaitenī, iepazināmies, izprašņāja par dzīvi, darbu… Dīvaini. Kāpēc tāda interese par manu necilo personu?

Sergejevs noslaucīja lūpas papīra salvetē.

—  Vikentjevam patīk pārdrošnieki. Pats jau arī… Bijis kolonijas priekšnieks, saukuši par Dzelzs Dūri. «Otrica- lovkā» neļāva nevienam ne iepīkstēties, kur nu vēl noteikt toni… Beigu beigās šie sadumpojās, sagrāba ķīlniekus…

Sergejevs atkal uzlika sev pelmeņus.

—   Un kas notika tālāk?

—   Kā parasti. Vadība čakarējās, baidījās izlemt, bet šie tik sturmē soda izolatoru, jau lien aizliegtajā teritorijā… Tad nu Vikentjevs uzņēmās atbildību, zvēla ar dzelzs dūri — seši beigti, piecpadsmit ievainoti. Ieviesa kārtību, atbrīvoja ķīlniekus un palika bez darba. Tā, lūk, brālīt! Vai viņš tev neko nepiedāvāja?

Popovs atkal vilcinājās.

—   Bet ko viņš varēja piedāvāt?

—   Nezinu, — Sergejevs skatījās viņam tieši acīs. — Taču, lai kas tas ari būtu, ar atteikšanos nesteidzies. To viņš necieš.

—   Šodien nevar tikt ar tevi gudrs, — ne visai pārliecinoši noteica Popovs. — Bet pelmeņi nudien labi, tur tev taisnība.

Sergejeva stingrais skatiens atmaiga, un viņš viegli pasmaidīja.

—   Malacis, Vaļera. Bet tagad dzersim tēju. Ari tā te ir laba.

Piektā nodala

Popovs domīgs devās mājup. Viņš milicijā dienēja jau pietiekami ilgi, lai būtu pārliecināts, ka labi pazīst tās «virtuvi». Bet negaidīti viņu ierāva nepazīstamā, tumšā un biedējošā IeM darbības slānī, kurš tika rūpīgi slēpts no ziņkārīgiem skatieniem, to pārzināja tikai nedaudzas personas, kas piepeši varēja izrādīties labi pazīstami cilvēki.

Devis savu piekrišanu, viņš turpināja šaubīties. Diemžēl apgalvodams, ka viņš piemērots šim darbam «pēc visiem punktiem», Vikentjevs bija maldījies.

Bērnībā Vaļera bija slimīgs un jūtīgs puisēns, viņš pārāk ņēma pie sirds apvainojumus un nepatikšanas, bieži raudāja, slēpās kādā nomaļā vietā, pārdzīvodams dienas notikumus, un vakaros ilgi nevarēja aizmigt. Vecāki veda viņu pie psihoneirologa, taču tas, nekādas psihiskas slimības nekonstatējis, noteica: «Viegli uzbudināms, viņa vecumā tas nav nekāds retums, paaugsies, pāries. Vajag izvairīties no uztraukumiem, ievērot režīmu, pirms gulētiešanas vēlams norivēties ar aukstu dvieli.»

Ārsta rekomendācijas tika rūpīgi izpildītas, taču ievērojamas izmaiņas nenotika. Pirmajā klasē lielie puikas atņēma viņam portfeli, un tas bija liels «uztraukums», apziņu ietina melna dūmaka, kad viņš atjēdzās, portfelis atkal bija viņam rokā, bet pāridarītāji laidās lapās, turklāt viens no viņiem spieda pie pārsistās galvas mutautu. Vaļera neizpratnē nopētīja savus ķieģeļu putekļiem notrieptos pirkstus un devās mājup. Šo notikumu viņš nepārdzīvoja un, tiklīdz apgūlās, aizmiga.

Pēc šā atgadījuma pārliekais jūtīgums pazuda kā nebijis. Mācoties piektajā klasē, viņš ievērojami pieņēmās spēkā, sāka nodarboties ar vieglatlētiku, peldēšanu, bet vēlāk ar cīņas sporta veidiem. Cītīgi veidotais «spicā zēna» tēls nevienā neizraisīja ne mazākās šaubas. Izņemot… pašu. Viņš nepārtraukti analizēja savas domas, vēlmes un izdarības: vai es nenolaidu greizi, vai es nenoraustījos, vai es neizdarīju cūcību…

Strādājot hospitālī, viņš mocījās pašpārmetumos, ka noslēpies aiz to sakropļoto puišu mugurām, kurus vairākas reizes nedēļā atveda transporta lidmašīnas ar sarkaniem krustiem uz šausmu un sāpju pilnajām vēderainajām fizelāžām. Vairākas reizes viņš rakstīja ziņojumus «lūdzu nosūtīt», bet tie tikai izraisīja priekšniecības nīgru neizpratni. Reiz zampoļits izsauca viņu uz pārrunām un, saprotoši vērdamies acīs, teica:

«Kāda velna pēc tev tās bļembas? Ko tu par saviem nopelniem nopirksi? Vai ceri uz kaut kādiem labumiem?» Majors bezcerīgi atmeta ar roku. «Lodi galvā gan vari dabūt. Neķēmojies, puisīt! Sēdi siltā vietiņā — dienests iet uz priekšu, nav ko tirināties. Kur nu vēl labāk. Saprati? Es tev silti iesaku…»

Resnais, aizdusas mocītais medicīnas dienesta majors, kurš ar riebumu vadīja savas dienas līdz izdienai, atturot dumju puišeli no nejēdzīga riska, bija patiess savās tēvišķajās jūtās. «Sapratu,» teica Popovs un ziņojumus vairs nerakstīja.

Pēc pusotra gada, izsniedzot demobilizācijas dokumentus, zampoļits pavīpsnāja un piemiedza ar aci kā savējam. Popovam sametās slikti un bija briesmīgs kauns, viņš pat nosarka.

Medicīnu viņš vairs nestudēja, bet iestājās darbā patruļdienestā. Pirmais skolotājs bija kaulainais seržants Kļin- covs ar izvirzīto apakšžokli — ekipāžas vecākais. Divus gadus viņi mētājās pa pilsētu ar patruļas automašīnu nr. 13. Viņi pirmie ieradās karstajos punktos, izdzenājot piedzērušos kaušļus, atņemot bīstamus dzelžus nepieskaitāmiem, uz visu gataviem huligāniem, stūķējot nojātajā uazā spītīgus aizturētos, apsargājot asiņainu notikumu vietas, līdz atbrauca operaUvās grupas. Sevišķi Vaļeram patika «meklēšana pa karstām pēdām», kad, zinot noziedznieku pazīmes, jāprot paredzēt to bēgšanas virzienu, jāpanāk un, apspiežot pretestību, jāaiztur šie nelieši.

Meklēšanas azarts, riskantās sadursmes, uzvaras prieks ļāva sajust savu briedumu un pamazām nomazgāt kaunu par tiem diviem gadiem, ko viņš bija nosēdējis siltā vietiņā aiz citu mugurām Taškentas hospitālī. Vienīgais, kas nomāca miliča Popova pasaules uztveri, bija vardarbības pārpilnā ikdiena. To vardarbību, kas bija vērsta pret likumu, viņš uztvēra viennozīmīgi, taču kārtības sargātāju nežēlība izraisīja divējādas jūtas. Viņš saprata, ka ar labiem vārdiem un mīļu lūgšanos diezin vai izdotos piespiest huligānu Grigorjevu nomest cirvi un sēsties aizrestotajā «suņu būdā», tāpēc viņš attaisnoja seržanta Kļincova spērienu kājstarpē kā nepieciešamu vardarbību.

Bet, kad pa ceļam uz mašīnu tumšā kāpņutelpā Kļin- covs ar varenajām dūrēm sāka apstrādāt aizturētā krūtis un vēderu, piedevām vēl divreiz triecot viņa galvu pret sienu, Vaļeram sametās kauns un uzmācās bailes, viņš centās pārinieku apvaldīt, un tas izraisīja tā nīgru neizpratni: «Ja tas maita kārtīgi nedabūs pa ādu, tad nākamreiz nudien kādu sacirtis gabalos!»

lai gan šajos vārdos bija daļa taisnības, Popovs sajuta nepatiku pret veiklo, savu darbu protošo un bezbailīgo Kļincovu.

Kādā citā reizē viņi saņēma ciet jau agrāk tiesāto Fazānu, kurš pēc dejām bija ievilcis jaunceltnē jaunu meitēnu un, draudēdams ar bārdasnazi, mēģināja to izvarot. Meitene kliedza, un kāds garāmgājējs uzgrieza «02», patruļas automašīna ieradās laikā, un Fazāns, iešņāpis cietušajai sejā, laidās lapās. Taču iebēga strupceļā, un viņi to notvēra pie aklas sienas aiz atkritumu tvertnēm.

Viņš bija paguvis aizmest bārdasnazi un jutās kā karalis.

—   Ko jūs ākstāties! Pierādījumu jums taču nav, — nekaunīgi smaidīdams, Fazāns pa noziedznieku modei izgrūda caur zobiem. — Viens liecinieks nav nekas, un viņa nemaz neuzdrošināsies vēkšķēt, saudzēs acis. Neviens prokurors mani neiesēdinās…

Jau uzkrājis zināmu pieredzi, Popovs saprata, ka, visticamāk, viņam ir taisnība.

—   Bet kam man vajadzīgs prokurors? — Klincovs apvaicājās un izdarīja strauju kustību. Atskanēja dobjš būkšķis, un Fazāns, sāpīgi ievaidējies, saliecās deviņos līkumos. Seržants vēl pāris reižu novicinājās, un Fazāns nokrita uz ceļiem, tad, dobji ieurkšķējies, novēlās uz sāniem. — Es tikšu ar tevi galā bez visādiem tur prokuroriem un tiesām…

Ekipāžas vecākais atgādināja futbolistu, kurš sit soda sitienus: pāris soļu atkāpies, ieskrējās un īsi, trāpīgi spēra, atkal atkāpās un no jauna metās uz priekšu… Un, lai gan Vaļeras dvēsele sacēlās protestam, viņš saprata, ka Klincovs šajā situācijā izvēlējies visiedarbīgāko līdzekli cīņai pret ļaunumu.

—   Nu, sūda pika, vai tev vēl vajadzīgs prokurors? — seržants beidzot aprima.

Fazāns klusēja.

—  Tā ari bija visa pierādīšana! — Klincovs noņēma cepuri un noslaucīja piedurknē pieri. — Skaties, Vaļera, te nu viņš guļ… Laikam jau sašutušie garāmgājēji nebūs varējuši novaldīties… Bet varbūt tā skuķa draugi — viņš taču tai pamatīgi uzaris vaigu… Izskatās, ka vairāk pie sievietēm nelīdīs, — šie viņam pautus izšķaidījuši. Labāk izsauksim «ātros», lai dakteri ar vinu nonemas.

Kad atbrauca «ātrie» un samaņu zaudējušo Fazānu aizveda, Klincovs uzsita kolēģim uz pleca:

—   Nudien neviens prokurors nebūtu viņu arestējis — sūdu būšana. Bet ari pie cilvēkiem tādu nevar laist. Kā tu domā?

Popovs pamāja, piekrizdams, ka ar bārdasnazi bruņoto

Fazānu tiešām nevar laist pie cilvēkiem. Pārinieks saprata šo mājienu kā visa notikušā pilnīgu atbalstīšanu. Taču diezin vai Vaļera bija pilnīgi vienisprātis, ka aizturētais jāpārvērš kotletē. lai gan Fazāns tiešām bija dabūjis, ko pelnījis.

Nepatika pret Kļincovu, kas bija radusies pēc atgadījuma ar Grigorjevu, tā kā pagaisa, taču kaut kas traucēja pilnīgu satuvināšanos, lai gan seržants acīmredzami mēģināja ar viņu sadraudzēties.

—   Mēs esam vienā ekipāžā, tāpēc mums jābūt kā brāļiem, — viņš klārēja, urbdamies Vaļerā ar savām apaļajām, dziļi iegrimušajām divstobrenes acīm. — Ja būsim uz vienu roku — mums nebūs bīstami ne tie, — viņš pamāja uz tumšo ielu, — ne ari tie tur!

Klincovs ar pirkstu daudznozīmīgi iebakstīja uaza dzelzs griestos.

—  Viņi jau tur stingri turas kopā, mūsu priekšnieki, prokurori un tiesneši. Viņi jau cits citu apcelt neļaus! Un mums jāturas tāpat. — Klincovs saāķēja spēcīgos pirkstus nāvīgā tvērienā. — Tad ne uz naža uzspraudīs, ne kamerā iebāzīs!

Pamazām Popovs saprata, kas viņam kolēģi nepatīk: vardarbība Kļincovam nebija līdzeklis ļaunuma salaušanai, bet pašmērķis. Veiklās, trenētās dūres ar vienādu niknumu uzklupa gan laupītājam, kurš bija izvilcis nazi, gan nekaitīgam dzērājam, kurš vilcinājās sēsties «suņubūdā».

Un vēl Klincovs izvairījās no meklēšanas «pa karstām pēdām», jo neprata domāt kā noziedznieks un, kas aizkaitināja visvairāk, nemaz negribēja mācīties to darīt, uzskatīdams par labāku izvairīties no sarežģīta darba vai arī izdarīdams to pa roku galam, lai tikai būtu par ko atskaitīties. Visvairāk viņam patika pierullēt pie restorāna īsi pēc slēgšanas un «tikt skaidrībā» ar iereibušajiem. Popovs saprata, ka tādos brīžos seržants tīksminās pats par sevi: stipru, varenu un valdonīgu, no kura raustās vīrieši, kuru lūdzas sievietes, un kurš var izlemt, kā tam patīk: atlaist vai aizturēt, nolasīt morāli vai aizvest uz atskurbtuvi, nolamāt vai «samizot» uaza tumšajā vēderā.

Sirds dziļumos gruzdošā nepatika pret Kļincovu pieņēmās spēkā, un Vaļera pat neuzskatīja par vajadzīgu slēpt savu attieksmi pret pārinieku, viņš sāka to apvaldīt, neļaujot ņirgāties par cilvēkiem. Bet tas notikušo pārmaiņu saprata pēc sava prāta. Ap to laiku Popovs bija neklātienē pabeidzis Juridiskās fakultātes pirmo kursu, bet Kļincovam aiz muguras bija tikai septiņas klases ar mūžīgajiem divniekiem, nepārtrauktajiem skolotāju pārmetumiem un dzīves nomāktās mātes mūžīgajām lamām. Mazvērtības kompleksu viņš pārvarēja, pazemojot tos, kas nonāca viņa varā, bet nu Popovs jaucās pa vidu, tātad viss skaidrs: tas izlē- cējs un plānā galdiņa urbējs grib viņam uzkundzēties, plātīties ar savu izglītību, pierādīt savu pārākumu, dabūt vecākā seržanta strīpiņas un ielīst viņa vietā par ekipāžas vecāko. «Nu, kuņa!» Kļincovs pie sevis pukojās. «Nekas! Paskatīsimies…»

Kad patruļas automašīna nr. 13 ieradās laupīšanas vietā, cietušais, uz asfalta čokurā raudamies, jau zaudēja samaņu.

—  Trīs… Ar nažiem… Uz turieni…

Ar pūlēm atrāvis vienu roku no vēdera, viņš norādīja uz tuvāko vārtrūmi. Roka spīdēja vien no tumšajām asinīm.

—  Jauns japāņu pulkstenis, astoņsimt rubļu, — ievainotais nogārdza un saguma.

Popovs metās uz priekšu, izbrāzās cauri šauram caurstaigājamam pagalmam un izskrēja klajumā, kur slējās kantainas, kastēm līdzīgas skārda garāžas. Viņš bija gatavs ilgai skraidīšanai pa nāvīgi bīstamo dzelzs labirintu un, kad no trim pusēm viņam uzklupa manīgas ēnas, pat nepaguva nobīties. Bailes uzmācās tikai nākamajā sekundē, kad viņš saprata, ka Kļincovs atpalicis, kas nekad agrāk vēl nebija gadījies, un viņš ir viens aci pret aci ar trim asiņu un plēsoņu veiksmes apreibinātiem radījumiem.

Pateicoties laimīgai nejaušībai vai intuīcijai, viņš jau iepriekš bija izvilcis pistoli, lai gan parasti to nemēdza darīt, un mehāniski divas reizes nospieda mēlīti. Apžilbināja liesma, no negaidītajiem grandieniem nakts klusumā sāka zvanīt ausis.

—   Zemē, maitas, visus apšaušu!

Tai pašā mirklī Vaļera spēra tuvākajam uzbrucējam kājstarpē, tas pārlocījās uz pusēm, un kaut kāds dzelzsgabals nošķinda pret granti. Līdzdalībnieki laikam bija nosprieduši, ka biedrs nogalināts, viens, aiz pārsteiguma atsēdies, tā ari palika, saķēris galvu, bet otrs paklausīgi nokrita uz vēdera.

Pēc pāris minūtēm uzradās Klincovs.

—  Vesels? — seržants nemierīgi noprasīja un, pārliecinājies, ka Popovam nav ne vainas, nikni trieca guļošajam papēdi deniņos.

Šajā mirklī Vaļeram viss kļuva skaidrs. Niknums iesitās galvā, un viņš steidzīgi noglabāja pistoli makstī.

—   Sargā, kuņa! — izmetis iemīļotāko Kļincova lamuvārdu, viņš devās uz mašīnu.

—   Kas tev ir?! Es izmežģīju kāju! — seržants nokliedza viņam pakaļ.

«Ātrie» jau bija pievākuši ievainoto, Popovs pa rāciju izsauca otru mašīnu. Niknums aprima. Galu galā Kļincovs bija tas, kurš pamācīja, ka, stājoties dežūrā, jāpārkāpj instrukcija un jāielaiž patrona stobrā: «Labāk dabūt rakstisko rājienu nekā kādu dzelzsgabalu vēderā!» Ari Kļincova iemīļotais spēriens bija pašā reizē. Tāpat mežonīgais bļāviens… Varēja pat teikt, ka šodien pārinieks pret savu gribu izglābis viņam dzīvību… Bet strādāt ar viņu kopā vairāk nevarēja.

Popova lūgums pārcelt viņu uz citu ekipāžu negaidot izraisīja priekšniecības interesi.

—   Kādus sūdus viņš tur taisa? — prašņāja zampoļits, cieši pievērdams sava kabineta durvis. — Nebaidies, stāsti, kā ir. Mums jau par Kļincovu ienākušas sūdzības, tikai nav pierādījumu…

Principā Vaļera būtu varējis pastāstīt, kas Kļincovs ir par lopu… Taču tā būtu tīrā ziņu pienešana…

—   Man viņš riebjas, — Popovs nevērīgi paskaidroja. — Svīst pēc suņa…

—  Kas tas par iemeslu, — zampoļits sadusmojās, sapratis, ka padotais vazā viņu aiz deguna. — Tā mēs tikai sagrūdīsim visas ekipāžas vienā putrā…

Popovs klusēja.

—   labi, ej. Mēs paskatīsimies, — zampoļits nenoteikti izmeta.

Viņi nostrādāja kopā vēl pāris nedēļu, pēc tam jautājums atrisinājās pats no sevis. Kļincovs piesējās iereibušam vīrietim, kurš paskaidroja, ka atgriežas mājās no banketa, dzīvo tepat netālu un vispār viegls reibums nav iemesls kontaktiem ar miliciju. Vārdu sakot, «uzstādīja noteikumus» un «iztaisījās pārgudrs». Ne vienu, ne otru Kļincovs nevarēja ciest, tāpēc vilka «prātvēderu» uz mašīnu, piesolīdams, ka atskurbtuvē viņam «iztīrīs smadzenes». Vīrietis ķepurojās pretī un apelēja pie Popova sirdsapziņas, kurš ar pūlēm valdīja dusmas, juzdams, ka nupat, nupat viņa mērs būs pilns.

Pretošanās satracināja Kļincovu, un viņš ierasti atvēzējās, taču Vaļera pārtvēra roku un krāva pa seržanta izvirzīto žokli, kurš, pēc Lombrozo teorijas, liecināja par viņa noslieci uz vardarbīgiem noziegumiem. Kļincovs noturējās kājās, sagrāba Vaļeru aiz rīkles, un abi novēlās treknajos rudens dubļos. Tad ari piebrauca vada komandieris, kurš pārbaudīja norīkojumu.

Dienesta izmeklēšanas gaitā Popovs nekādus paskaidrojumus nesniedza. Starp citu, ari to viņam savulaik bija ieteicis Kļincovs, kurš savukārt pilnīgi noliedza kaušanos, viņi ar pārinieku esot paklupuši, aizturot piedzērušu huligānu. Zampoļits draudēja abus izmest no darba, Popovs aizsvilās un pats uzrakstīja atlūgumu. Bet tad negaidīti ar iesniegumu ieradās tas pats «piedzērušais huligāns».

Popova savaldība bija patikusi daudziem, tai skaitā kriminālmeklēšanas nodaļas priekšniekam Bobrovam, kurš jau agrāk bija ievērojis, ka Vaļera izceļas pārējo vada miliču vidū ar prasmi meklēt «pa karstām pēdām». Pēc sarunas ar Bobrovu Vaļera paņēma atpakaļ lūgumu par atbrīvošanu no darba un uzrakstīja citu — lūgumu pārcelt uz kriminālmeklēšanu. Pēc pusgada viņam piešķīra virsnieka pakāpi. Ari Kļincovs turpināja dienēt, izsprucis sveikā ar rājienu, — patruļdienestā joprojām trūka darbinieku. Viņš tika pie cita pārinieka — jauna spēkoņa ar nežēlīgu skatienu, viņi lieliski sastrādājās, vairākkārt uzvarēdami sociālistiskajās sacensībās un izpelnīdamies goda vimpeli «Labākā patruļdienesta ekipāža».

Vaļeru seržants vairs nesveicināja. Reiz ierindas skatē, nesenā padotā leitnanta zvaigznīšu aizkaitināts, viņš nikni nospļāvās: «Divus gadus ar viņu noķēpājos, taču tā ari neko nevarēju iemācīt! Un paskat tik — virsnieks! Laikam jau ir kāda spalvaina ķepa, kas pabīda…»

Šajā frāzē nebija ne kripatiņas patiesības, pat apgalvojumā, ka ekipāžas vecākais nav savam milicim neko iemācījis. Divi gadi, ko tas bija pavadījis patruļas automašīnā nr. 13 maršrutā kopā ar Kļincovu, bija pamatīgi mainījuši Vaļeru Popovu, liekot pamatus spējām, kuras vēlāk saskatīja duļķainais, taču nekļūdīgais Ivana Aleksejeviča Romova «rentgens».

Viņš aprada ar vardarbību visās tās izpausmēs. Gan no vienas, gan no otras puses. Tiesa, kriminālmeklēšanā tas viss bija citādi. Aizturēto pagātne bija par iemeslu tam, ka ar tiem neviens ilgi neceremonējās, viņi to saprata un zem pistoles stobra uzvedās diezgan mierīgi, pārāk nepārpūlot operatīvo darbinieku nervus.

Turklāt atšķirībā no patruļdienesta miličiem, kas bija stāvokļa noteicēji īsajā ceļā no aizturēšanas vietas līdz rajona nodaļas durvīm, operatīvajiem darbiniekiem bija laika diezgan un vēl ari savi kabineti. Bet galvenais — ar parastu lodīšu pildspalvu kriminālmeklēšanas darbinieks varēja sagādāt aizturētajam daudz lielākas nepatikšanas nekā Klincovs ar savām pudu smagajām dūrēm. Tāpēc kriminālmeklēšanā nevienu tāpat vien nesita. Ja nu vienīgi aplauza ragus lecīgam noziedzniekam, kuram nebija pietiekami daudz pieredzes, lai zinātu, kur var un kur nevar plātīties. Vai ari ņēma priekšā noziedznieku, kurš nekaunīgi visu noliedza, lai ātri izrautu atzīšanos «no pakauša līdz olām». Tomēr Bobrova nodaļā to sevišķi nepiekopa.

«Var skaldīt ar dūrēm, bet var ari ar pierādījumiem,» priekšnieks mēdza atgādināt katrā atbilstošā gadījumā. «Ne jau ar . dūri tiesai rādīsi. Atteiksies no atzīšanās — atmetīs atpakaļ papildu izmeklēšanai. Bet šajos laikos pat var iznākt mainīties ar vinu lomām: šis brīvībā, bet jūs kamerā. Iegaumējiet to lati..

Un iegaumēja ari: ar dūrēm nepierādīja. Tikpat ka nemaz.

Pa šiem sešiem gadiem Vaļera bija pāris reižu iebelzis kabatzaglim, kurš gribēja laisties lapās, bija nokautējis laupītāju, kurš pratināšanas laikā uzbruka Sviridovam, un nenovaldījies iecirtis pāris pļauku čigānietei, kura sakoda Petrovam roku. Viņš uzskatīja, ka visos šajos gadījumos rīkojies pareizi.

Par žūpu no Dārzu ielas māca šaubas. Tas bija tenterē- jis automašīnu straumē, bezjēdzīgi plātīdamies rokām un kaut ko klaigādams. Viņi brauca uz notikuma vietu, tāpēc nebija laika kavēties, Vaļera nolaida stiklu, lai ar pāris vārdiem apvaldītu alkoholiķi, bet tajā mirklī tas parādīja nepieklājīgu žestu. Mašīna piebrauca cieši klāt, Popovs strauji atgrūda durvis, un atskanēja skaļš būkšķis. Braucošās mašīnas ātrums, atgrūsto durvju trieciena pastiprināts, atsvieda dzērāju pret trotuāru, viņš paklupa pret apmali un saķēra galvu.

«Pārcentos!» Popovs ar nožēlu nodomāja. «Tādu pļauku viņš nebija pelnījis…»

—   Kāpēc tu viņu tā? — painteresējās Sviridovs.

—   Ko tad viņš mums tur rāda! — Vaļera noburkšķēja, īgņodamies uz sevi.

Sviridovs sāka smieties.

—   Neko viņš mums nerādīja, tikai sakārtoja žaketi. Bet nudien līdzīgi sanāca!

Garastāvoklis Popovam bija galīgi čupā. Atgriezies rajona nodaļā, viņš apzvanīja slimnīcas: vai nav ievests dzērājs no Dārzu ielas? Atbildes bija noraidošas. Ap sirdi kļuva vieglāk — tātad viņš nebija to sakropļojis. Bet tūliņ iešāvās prātā, ka viņš droši vien ar smadzeņu satricinājumu gulšņā mājās vai kādā caurumā… Kurš bija kļūdījies — viņš vai Sviridovs? Ja dzērājs to tiešām bija pelnījis, tad viss kārtībā. Bet ja nu ne?

Vairākus mēnešus Popova domas grozījās ap šo epizodi, lai gan nevienam no viņa kolēģiem pat prātā nebūtu ienācis, ka var noslogot smadzenes ar šādiem niekiem. Un, saprotams, neviens nebūtu ticējis, ka atmiņas par ga- rāmbraucot notriektu alkoholiķi trīs gadus vēlāk varēs sabojāt Vaļeram garastāvokli.

Kozlova nošaušana deva jaunu vielu pārdomām. Rāpties sestajā stāvā Vaļera piekrita tīri impulsīvi, pakļaujoties senajam ieradumam cīnīties ar savu nu jau uzvarēto mazvērtības kompleksu. Viņš vēl nezināja, kā rīkosies tur — augšā, jo vispirms vajadzēja pieveikt piecpadsmit metru augstās ugunsdzēsēju kāpnes, no kurām katrs metrs varēja būt ari pēdējais. Galvenais — vajadzēja palikt dzīvam.

Iekļuvis istabā, viņš atviegloti uzelpoja un nolēma, ka noziedznieks jāsaņem dzīvs. Tad vēsais aprēķins atkal pagaisa, viņš lavījās pa tumšo gaiteni, un smadzenēs kā ķīlis bija iestrēgusi muļķīga doma, ka bruņuveste var iežvadzēties un viņu nodot…

Par vannasistabā notikušo lejā, protams, neviens nezināja; zagdamies gar pavērtajām durvīm, pa kuru spraugu krita gaismas kūlis, Popovs pieplaka sienai un, uz balto flīzīšu fona ieraudzījis cilvēka stāvu, strauji pavērsa pret to pistoles stobru. Ieraudzītais skats visos sīkumos bija iespiedies atmiņā: sakostā mēle, aukla, kas dziļi iegriezusies kaklā, kailā roka un krūts, kas izvēlusies no saplēstā halāta. Tikai šajā mirklī dzima niknums, kas pamodināja apziņu no sastinguma. Ar vēsu aprēķinu viņš spēra katru turpmāko soli.

Kozlovs nepagriezies sajuta viņa klātbūtni, atņirdzis zobus, cirtās apkārt, taču kustības bija gausas kā palēninātā filmā, Vaļera apsteidza slepkavu par pāris izšķirošajām sekundēm. Viņš paguva izšaut divas, varbūt pat trīs reizes, mierīgi varēja tēmēt plecā, gurnā vai kājā, un atliktu laiks izšaut vēlreiz, ja viņš netrāpītu.

Popovs pavērsa stobru pret kreisās rokas padusi, kreisā roka bija sažņaugusi lielkalibra bises pastobru. Spēcīgā un strupā PM lode atsvieda Kozlovu pret gāzes plīti, pus- automāts, ar laidi atsities pret grīdu, pats no sevis izšāva, skrošu lādiņš, par laimi, trāpīja logā un ar svilpienu rikošetā atsitās pret sienas izcilni.

Kājas saļodzījās, Popovs smagi atslīga uz ķeblīša, nenovērsdams skatienu no nogalinātā. Ausīs zvanīja, un nāca vēmiens, vairāk par visu gribējās nomest bruņuvesti un atkrist savā gultā, lai aizmirstu notikušo. Tobrīd viņš nožēloja, ka nebija šāvis gurnā.

Tiesa, pēc dažām minūtēm, kad puiši, kas bija ielauzušies pa durvīm, veda Vaļeru laukā no dzīvokļa un viņš atkal ielūkojās vannasistabā, šī nožēla pazuda kā nebijusi. Vēlāk tā uzradās no jauna un pagaisa vēl neskaitāmas reizes — atkarībā no argumentiem, kuri uzpeldēja Popova strīdā pašam ar sevi.

«…Slepkava Kozlovs bija pelnījis nāvi. Bet ne jau tev bija tiesības viņu sodīt, pēc instrukcijas aizturamajam jānodara pēc iespējas mazāks kaitējums.»

Instrukcijas vieglāk uzrakstīt nekā izpildīt.

Katram ir savs darbs, bet tu izvēlējies sodīšanu.

Kurš tādā brīdī varētu pateikt, kāds ir pēc iespējas mazākais kaitējums?

Tu pats to lieliski zināji, un tev bija izvēles iespēja.

«Slepkava Kozlovs bija pelnījis nāvi…»

Kā gredzenā salīmētā magnetofona lentē ierakstītas, domas nevarēja vien beigt šo dialogu, un vajadzēja saņemties, lai apslāpētu sevī šo nejēdzīgo ķildu.

Ja apakšpulkvedis Vikentjevs būtu zinājis par Vaļeras Popova bezgalīgajām refleksijām, par slieksmi uz paškritiku, tad viņš vis neuzskatītu viņu par piemērotu «pēc visiem punktiem». Un, ja apakšpulkvedis Vikentjevs un Ivans Aleksejevičs Romovs vēl zinātu par «pārlieko jūtīgumu», par cīņu ar mazvērtības kompleksu un mēģinājumu komponēt dziesmas, viņi bez vārda runas noraidītu kapteiņa Popova kandidatūru. Taču neviens, izņemot pašu Vaļeru, nevarēja visu to zināt. Un uzausa diena, kad ģenerālis parakstīja pilnīgi slepeno pavēli:

«…Majora Faridova, kurš veselības stāvokļa dēļ atbrīvots no dienesta iekšlietu sistēmā, vietā ar numuru četri speciālās grupas «Fināls» sastāvā iekļaut kapteini Popovu.

Speciālās grupas vadītājam apakšpulkvedim Vikentje- vam nodrošināt kapteiņa Popova instruktāžu un sagatavošanu…»

Sestā nodaļa

Speciālajā operatīvajā grupā «Fināls» bija seši darbinieki, katram piešķirts savs numurs, kas atbilda viņa pienākumiem. Šeit pastaveja noteikta sistēma: jo mazaks numurs, jo svarīgāks izpildāmais darbs. Grupas vadītājs apakšpulkvedis Vikentjevs bija apzīmēts ar otro numuru, jo pirmais numurs piederēja cilvēkam, bez kura grupas pastāvēšanai nebūtu jēgas. Pirmais, otrais, trešais un ceturtais numurs veidoja speciālās grupas iekšējo loku jeb kodolu. Piektais un sestais numurs palika ārējā lokā, nodrošinot sekmīgu kodola darbību, un tie abi nebija informēti par grupu visos sīkumos.

Iekšējā loka centrālās figūras bija prokurors un ārsts, taču viņi neietilpa grupas sastāvā, nepakļāvās Vikentjevam, un tiem nebija numuru.

«Fināls» apkalpoja valsts dienvidus. Analoģiskas grupas bija gan centrā, gan ziemeļos, tāpat austrumos un rietumos. Ļoti reti — reizi trijos, piecos gados — grupu vadītājus sapulcēja pieredzes apmaiņai. Pāris reižu bija mēģinājuši izsaukt uz centru visu grupu kodolu, taču nekas prātīgs nesanāca: neviens negribēja braukt, un pat dienesta disciplina šoreiz izrādījās bezspēcīga. Sazināšanās tā ari palika netieša — pa speciālo pastu izsūtīto «Fināla» grupu darbības apskati, kuros galvenokārt bija runa par sarežģījumiem, ar ko nācās saskarties, un dažādām ķibelēm. Apskati bija īsi un iznāca neregulāri.

Vaļera Popovs to visu uzzināja no instrukcijas, ko Vikentjevs iedeva viņam izlasīt savā kabinetā. Darba apskatu sējumā, kuru nedrīkstēja iznest no kabineta, bija uzskaitītas cietuma administrācijas un konvoja apakšvienību kļūdas, norādīti nolikuma un instrukciju «robi», rupjas pretrunas starp likumu un tā praktisko izpildi, un, galvenais, milzums viltības, izdomas un nežēlības, uz ko bija spējīgi sabiedrības norakstītie cilvēki, atrodoties uz pēdējās robežas, turēdamies pie dzīvības salmiņa.

«…pārkāpjot noteikumus, bija ievietoti vienā kamerā bez pietiekamas uzraudzības, kā rezultātā varēja izrakties no apsargājamā perimetra un izkļūt brīvībā…»

«…paziņojums par apžēlošanas lūguma noraidīšanu tika saņemts 9.06. 14:40, spriedums tika izpildīts 13.06. 02:30, bet Augstākās tiesas priekšsēdētāja telegramma par sprieduma izpildes apturēšanu sakarā ar protestu iesniegšanu tika saņemta 13.06. 07:10. Likumu, pavēļu un instrukciju pārkāpumi iestādes ST-15 administrācijas un speciālās grupas «Fināls» vadītāja rīcībā nav konstatēti. Nosūtīta atbilde par sprieduma izpildes apturēšanas neiespējamību…»

«…neievērojot instrukciju, nebija apauts galošās un, saplēsis kurpi, izņēma tērauda supinatoru, kuru uzasināja pret grīdu un izmantoja, uzbrūkot kontrolierim bridi, kad tika nodots speciālās grupas locekļiem. Uzbrukumā kontrolierim nodarīti smagi miesas bojājumi…»

«…tad, pārģērbies nogalinātajam novilktajā formā, izmantojot dienesta atslēgu komplektu, nokļuva 5. posteni, kur izvaroja un nogalināja kontrolieri Stukalovu, pēc tam mēģināja iekļūt ieroču glabātavā…»

Popovs, ne vienu reizi vien pabijis izmeklēšanas izolatoros un cietumos, domāja, ka pietiekami labi pazīst nejaušam skatienam slēpto dzīvi aiz augstajiem žogiem ar dzeloņdrātīm, žvadzošajiem elektromagnētiskajiem aizbīdņiem, ārējā perimetra durvīm, restēm starp blokiem un posteņiem, ar metālu apsistajām kameru ozolkoka durvīm. Šajā dzelteno elektrisko spuldžu, blāvi krāsoto sienu, saspiesto cilvēku ķermeņu pasaulītē dzīve bija ne mazāk piesātināta un saspringta kā lielajā brīvajā pasaulē. Drizāk gan otrādi, tāpēc ka viss, kas šeit notika, tiešā un pārnestā nozīmē skāra arī to, kas katram cilvēkam ir nozīmīgākais, — viņa personisko ādu.

Par režīma pārkāpšanu draudēja auksts karceris un samazināta pārtikas deva — reāla iespēja saslimt ar tuberkulozi, cietuma «likumu» neievērošanai varēja sekot piekaušana, sakropļošana vai izvarošana. Operatīvās daļas pārtverta zīmīte piemeta pāris lieku gadu, bet neuzmanīgi izteiktas frāzes rezultāts varēja būt nosmacēšana ar spilvenu vai rīkles pārgriešana ar uztritu karoti.

Būdams pieredzējis kriminālizmeklēšanas darbinieks, Popovs pazina zvērīgās zeķu dzīves likumus un tikumus, taču, lasīdams apskatus, jutās kā pastāvīgs zvērudārza apmeklētājs, kurš, nejauši iekūlies pa dienesta ieeju, redz visus barošanas, veterinārās aprūpes, antiepidemioloģiskās profilakses, brāķēšanas procedūru un trakumsērgas saslimšanas gadījumu noskaidrošanas sīkumus…

Popovs uzskatīja, ka viņu grūti pārsteigt, taču tagad brīnījās par savu nezināšanu un par nelāgo atgadījumu, kas bija norisinājušies aiz biezajām akmens sienām, baiso skurbumu, par ieslodzīto necilvēcīgajām izdarībām, par biežo kontrolējošā sastāva nolaidību, nevīžību un kļūdām. Viņš pamanīja, ka apskatos nav pieminētas speciālo grupu darbinieku kļūdas, un apvaicājās par to Vikentjevam.

Vaļera domāja, ka apakšpulkvedis sāks stāstīt par speciālo grupu iekšējā loka numuru ārkārtīgi labo sagatavotību un zināšanām, taču atbilde bija daudz prozaiskāka.

—  Bet kas tad mūsu kļūdas konstatēs? — mazliet apdomājies, Vikentjevs ikdienišķi noteica. — Kas tad par mums sūdzēsies? Un vispār…

Akurātais apakšpulkvedis apklusa, it kā pārdomādams, runāt tālāk vai ne.

—   Mūsu darbalauks sākas tur, kur likumi vairs nedarbojas. Aiz pēdējās robežas… Nesaproti?

Vikentjevs atvēra galda atvilktni, parakājās papīros un sniedza Popovam zilos vākos iesietu grāmatiņu.

—  Vai esi lasījis? Kriminālprocesa kodekss. Piektā sadaļa — «Sprieduma izpilde». Taču par ārkārtas soda mēru tur nav ne vārda! Nē, tu paskaties!

Popovs mehāniski paņēma grāmatiņu un pāršķirstīja piekto sadaļu.

—  Vai pārliecinājies? — Vikentjevs apvaicājās, it kā Popovs pirmo reizi redzētu Kriminālprocesa kodeksu. — Un Konstitūcijā… Kādas tiesības un pienākumi ir uz nāvi notiesātam pilsonim? Vai Konstitūcijā ir tāds pants?

Vaļera tikai pakratīja galvu.

—   Nu redzi! Bet kur tad tas viss ir?

—   Nezinu.

—       Bet es zinu. Nekur! — Vikentjevs paņēma Krimināl- uzpildes stacijas darbinieces, ceļmalas restorāna oficianta, tālbraucēja šofera un viņa pārinieka, kā ari puikas, kas bija ceļmalā ganijis kazu, atmiņā, bija nepilnīga, bez tam trūka ari skaidrības par svarīgām detaļām — sejām, uzplečiem, automašīnas marku un krāsu. To, starp citu, minēja šaubīdamies: « Šķiet, sarkana.»

Nejaušība palīdzēja noskaidrot detaļas. Vietā, kur bija noslepkavota ģimene, atrada luktura lauskas. Bet dažas dienas vēlāk kādā no apkārtnes mežiņiem uzgāja cietušo automašīnu ar izsistu lukturi un samīcītu radiatoru. Redzams, ka noziedznieki ar tik izteiktām avārijas pazīmēm baidījās iebraukt pilsētā.

«Tātad tie nav mūsējie,» secināja Popovs. «Citādi spētu izdomāt ticamas pasaciņas.»

Sergejevs tikai pavīpsnāja.

«Ja ar smadzenēm — centīsies nepievērst uzmanību. Viens pavediens, otrs… Vistiņa pa graudiņam vien sa- knābā…»

Pie mašīnas atstāja slēpni: četri operatīvie darbinieki pa pāriem mainījās ik dienas. Popovs dežurēja kopā ar Gaļski. Viņi iekārtojās aiz bieziem krūmiem, paklājuši apakšā salmus. Tērpušies aizsargkrāsas kombinezonos, viņu rācija strādāja uztveršanas režīmā, līdzi bija paņemts infrasarkano staru binoklis, automāti un sviestmaizes. Dienā gulēja uz maiņām, naktis pavadīja saspringumā. Puskilometru tālāk vēl viens slēptās novērošanas postenis uzmanīja ceļu. Laiks vilkās gausi, uzmācās odi un mazās asinssūcējas mušiņas, ķermeņi kļuva nejūtīgi no ilgās ne- kustēšanās. Nesen bija lijis, un zeme dvesa mitrumu, sagulētie salmi te maz ko līdzēja.

Kad kļuva gaišs, viņi sarunājās, lai gan situācija tam nebija sevišķi piemērota.

—   Laikam būšu apaukstējies, — Gaļskis sūdzējās. — Kamēr guļu uz vēdera, nav nekādas vainas, bet, tikko drusku pagrozos, dur kā ar adatām… Varbūt vajadzēja paklāt brezentu…

—   Dūnu pēli, — Popovs noburkšķēja.

—   Nervozē? — Gaļskis saviebies paberzēja sānus. — Pa labam jau rokās nedosies…

—  Kāpēc ar tādiem izdzimteņiem vajag pa labam? Saņemsim pa sliktam…

—   Nu ir labāk, — Gaļskis atviegloti nopūtās. — Malacis, Vaļera… Ar tevi ir droši. Mēs ar Edu gatavojāmies dežurēt kopā, taču Ļedņaks pārspēlēja. Un labi vien ir. Es, ja runā atklāti, nemaz nezinu, vai spētu šaut uz cilvēkiem…

—   Uz kādiem «cilvēkiem»? — Popovs aizkaitināti izmeta, viņam nepatika pārinieka vārdi, lai gan viņš nesaprata — kāpēc. — Zvēri!

—  Tā jau ir, — Gaļskis piekrita. — Tikai iznāk tā, ka tieši man jāatņem viņiem cilvēka vārds… Bet kas tad es tāds esmu? Ne Dievs, ne tiesnesis… Kāpēc man ir tiesības pieņemt tādus lēmumus? Ja to dara tiesa, tā ir pavisam cita lieta… Tad gan… Mūsu uzdevums — pildīt likumus, lēmumus, rīkojumus…

—  Skaidrs, — Popovs stingri pavērās pāriniekā. — Vikentjevs lika mani novērtēt? Kārtējā kontrole, ko?

Gaļskis neizpratnē klusēja.

—   Kāds Vikentjevam ar to sakars? — viņš apvaicājās pēc pauzes, un Popovs saprata, ka neizpratne ir neviltota. — Kāda kontrole?

—  To es tāpat vien, lai jauktu galvu. Tu te filozofē, bet es nekādi netieku gudrs, uz ko tu mērķē.

—  Tiešām… Ko es te… Tiklīdz pārgāja sāpes — atiet… Es pagulēšu, labi?…

Gaļskis iemauca roku automāta siksnā un palika delnas pagalvī. Popovs turpināja novērot apkārtni. īgnums pamazām noplaka, lai gan viņš nemaz nezināja tā cēloni.

Trešajā dienā slēpni noņēma: priekšniecība nosprieda, ka tā ir tīrā laika nosišana.

Mašīnu aizveda pie ekspertiem, un tie uz bampera atrada žiguļu krāsu «korrida».

—  Laikam tie kuņas aizšķērsojuši ceļu, bet puisis sapratis un viņus taranējis, gribēdams izrauties, — Sergejevs komentēja. — Tehniskās apkopes stacija bez VAI izziņas klāt neķertos, tātad tikai pie privātajiem servisniekiem. Lai gan mūsējais tādu izziņu uztaisītu pats. Vajag pārbaudīt ari stacijas… Ja kas, Vaļera, ņemsim ciet kopā! — Sergejevs kaut kā savādi sašķieba lūpas.

Diemžēl ne valsts, ne privātajās darbnīcās avarējis, sarkanā «korridas» tonī krāsots žigulis nebija atrodams. Pie kadriniekiem Popovs ievāca ziņas par miličiem, kas jau bija atlaisti vai kam draudēja atlaišana no darba, pārbaudīja, kuriem no viņiem ir automašīnas. Taču ari šeit nonāca strupceļā.

Katru dienu pienāca telegrammas sakarā ar izsūtītajiem apkārtrakstiem: «Rezcovs A. I. un Koļesņikova N. G. ar automašīnu GAZ-24, valsts numurs V76—28TD 11.08. ieradās Krimā un atpūtās pansionātā «Dienvidi»…

Popovs nosvītroja ierakstu. Šis fakts varēja ieinteresēt tikai pilsoni Rezcovu V. I., kura ari bija paziņojusi par vīra pazušanu kopā ar automašīnu.

«…Pilsonis Košeļevs pie radiniekiem un draugiem nav parādījies, automašīna VAZ-2106 ar valsts numuru Jll— 13TD nav atrasta…»

«…nolaižot ūdeni apūdeņošanas kanālā, atrasta automašīna «VAZ-2106» bez numura zīmēm. Bagāžniekā atradās nezināma vīrieša līķis ar šāviena brūci galvā…»

«…automašīna VAZ-2103 ar valsts numuru Jll—13TD prasību apstāties neizpildīja un, palielinājusi ātrumu, aizbrauca. Sakarā ar transporta trūkumu, vajāšana nebija iespējama. Automašīnā atradās vadītājs un divi pasažieri, kuru pazīmes neizdevās fiksēt. Arēju avārijas pazīmju automašīnai nebija…»

«…smilšu karjerā netālu no automaģistrāles 478. kilometra atrasti vīrieša un sievietes līki ar šāvienu brūcēm…»

«…uz Jūsu pieprasījumu nr. 413 paziņojam, ka 3.07. mūsu pilsētas iedzīvotājs Plotkins S. K. ar automašīnu GAZ-24 ar valsts numuru Z 00-77 NK izbrauca uz Tiho- donsku pie sava brāļa Plotkina I. K., taču līdz šim brīdim tur nav redzēts, pils. Plotkina S. K. un viņa automašīnas atrašanās vieta nav zināma…»

Viens fakts atkrita, taču tā vietā nāca jauns — Rezcova vietā izmeklēšanas shēmā ierakstīja Plotkinu. Līdzās aplīšiem «Košeļevs» un «Timošins, Ternova» parādījās jautājuma zīmes, kuras pēc pārbaudes pazuda: nu jau bija pavisam sešas noskaidrotas epizodes.

Trešo žiguli «korridas» krāsā ar valsts numuru «Jll— 13TD izsludināja meklēšanā, bet, ņemot vērā, ka apgabalā tādu mašīnu bija kādi pieci tūkstoši, varēja jau paredzēt, cik tā būs sekmīga.

Priekšniecība sankcionēja paziņojumu televīzijā, pēc kura pār sevišķi smagu noziegumu atklāšanas nodaļu sagruva vēstuļu un telefona zvanu lavīna, kur galvenokārt bija pausts sašutums par kriminālmeklēšanas nevarību. Taču netrūka ari paziņojumu par aizdomīgām mašīnām un «šaubīgiem» cilvēkiem. Vairumu vēstuļu nācās nosūtīt uz rajoniem, jo nodaļas darbinieki fiziski nespēja izskatīt visu korespondenci. Sergejevs atlasīja dažus vēstījumus, kas viņā izraisīja interesi. Tai skaitā paziņojumu par bijušo VAI inspektoru, seržantu, kurš tagad laboja automašīnas un kuram bija trešais «korridas» krāsā, ar kuru viņš bieži braukāja apkārt naktīs.

Popovs saspringa kā medību suns, kas saodis pēdas. Tiesa, izrādījās, ka aizdomās turētajam nebija nekāda sakara ar VAI, viņš visu mūžu bija nostrādājis par ugunsdzēsēju, ari mašīnas tonis bija cits — nevis «korrida», bet gan «saulriets». Bet tik un tā trīs dienas nodaļa strādāja visai saspringti, «ķemmēdama» visu šī vīra dzīvi: viņa paziņas, paradumus, uzvedību. Gan viņš pats, gan viņa ģimenes locekļi, gan paziņas, māja un visi ceļi, pa kuriem tajā varēja iekļūt un izkļūt no tās, tika fotografēti visos iespējamos rakursos… Viss darbs bija vējā — paziņojums, kā atklājās, bija nepatiess. Laikam anonīmais ziņotājs vienkārši gribēja iegriezt atvaļinātajam ugunsdzēsējam. Ari citi signāli izrādījās «čiks».

Vasara gāja uz beigām. Trīsdesmitajā augustā majors Titovs no inspekcijas nodaļas devās komandējumā un autoostā izteica, piezīmi kādam milicijas seržantam, kurš neievēroja formas valkāšanas noteikumus. Tas nekavējoties bija atstājis autoostas ēku, lai gan pirms tam ar privāto bija runājis par braucienu uz Stepņansku.

Stundu vēlāk Titovs, braukdams autobusā, maģistrāles divdesmitajā kilometrā ieraudzīja seržantu stāvam ceļmalā.

Stepņanska atradās pavisam citā virzienā, turklāt seržants stāvēja pie automašīnas VAZ-2103 «korridas» krāsā. Titovs pierakstīja numuru un, dienu vēlāk atgriezies pārvaldē, uzrakstīja par notikušo ziņojumu.

To nosūtīja Popovam, kurš bija spiests lasīt simtiem nekur nederīgu papīru un, saņemdams kārtējo, mēdza kaut ko nesaprotami izgrūst caur zobiem, taču šoreiz viņš pateica to skaļi un skaidri, turklāt divas reizes. Pirmo reizi — kādam bez noteikta adresāta, kad ieraudzīja trešā numuru — «Z 00—77 NK», kurš atradās meklēšanā un bija noņemts pazudušā Plotkina divdesmit ceturtajai volgai. Otro reizi veltīja savu sakāmo Titovam, kad notikušā datumu salīdzināja ar šodienas.

—   Būtu uzreiz piezvanījis, tad mēs viņu savāktu, — Vaļera ļāvās sašutumam, kolēģu saprasts un atbalstīts. — Bet viņš čakarējās ar savu plānoto pārbaudi, tā viņam bija svarīgāka!

Kad, mazliet nomierinājies, viņš maigākā formā izteica savas pretenzijas pašam Titovam, tas tikai paraustīja plecus.

—   Katram savs darbs, man nebija iemesla pamest savējo pusratā, — majors mierīgi paskaidroja. — Kā tad es varēju zināt, ka tie ir noziedznieki? Vienkārši milicijas darbinieka dīvainā izturēšanās. Vispirms tās sandales, tad aizbrauca pavisam citā virzienā. Un kāpēc viņam bija vajadzīgs «privātais», ja pašam ir sava mašīna?

—   Sandales? — Popovs pārvaicāja. — Vai tas bija tas formas pārkāpums?

Titovs pamāja.

—   Vai varat iedomāties — dzeltenas sandales un zilas zeķes!

Popovs ar pūlēm novaldījās, vēlreiz nepateicis tos pašus vārdus.

Pārkāpumi mēdz būt dažādi — atpogāta krekla apkaklīte, neaizpogāta žakete, nav cepures, nepareizi apavi vai zeķes. Taču īsts milicijas darbinieks nekad neuzvilks pie formastērpa sandales. Tā ir «bāka», signāls — «es neesmu savējais». Tāds viltus seržants tikai jāgrābj ciet un…

Popovs nopētīja akurāto, pedantisko štābnieku.

…Bet majoru Titovu tagad apglabātu ar pienācīgu godu un militāriem apbalvojumiem. Jāgrābj ciet bija Sergejevam, Popovam vai kādam citam no kriminālmeklēšanas. Tiešām, katram ir savs darbs. Tikai alga visiem vienāda.

—   Vai pazīmes iegaumējāt? — Vaļera nopūties apvaicājās, pievirzidams sev tuvāk papīra lapu.

Titovs tomēr bija malacis — vārdiskais portrets izdevās sīks un saprotams. Platas, kopā saaugušas uzacis, dziļi iegrimušas acis, īss, smails deguns ar plakanu virsdeguni, apaļa seja…

«Izgatavot fotorobotu, un izsūtīt pa rajona nodaļām, autoinspekcijai, izdalīt starppilsētu autobusu šoferiem,» prātoja Popovs, atgriezdamies no inspekcijas nodaļas savā stāvā. «Parādīt lieciniekiem, arī televīzijā… Varbūt tomēr ne — tikai iztramdīsim… Iespējams tā pat būtu labāk — pierautos. Vajadzēs izlemt, apspriesties…»

Nogrimis pārdomās, Vaļera kāpņu laukumiņā nepamanīja cilvēku un būtu paskrējis garām, taču tas aizšķērsoja viņam ceļu, un kapteinis atdūrās kā pret čuguna stabu. Viņa priekšā stāvēja Vikentjevs.

—   Šodien astoņpadsmitos instruktāža, rīt izpildīšana, — apakšpulkvedis teica, nesasveicinājies… — Pavēles nodotas, Ļedņaks zina. Pulcēšanās pie manis. Jautājumi pēc tam.

Vikentjevs asi pagriezās uz kreiso pusi un aizgāja pa gaiteni. Nepaguvis atjēgties, Popovs apjucis noraudzījās platajā, zaļā audumā iespīlētajā mugurā.

Vikentjeva paziņojums izsita Vaļeru no sliedēm. Mednieka azarts, kas bija viņu pārņēmis pirms dažām minūtēm, pagaisa kā nebijis. Dziļās pārdomās nogrimis, viņš aizgāja līdz kabinetam, klusēdams apsēdās pie galda, izraisīdams izbrīnu gaidīšanas nomocītajā Gaļskī.

—   Nu, vai nav nekādu pazīmju? — viņš uztraucās.

Popovs pasniedza Titova paskaidrojumu, ko Žeņa ar

skubu pārlasīja.

—   Vareni! Bet ko tu tāds drūms?

—  Tāpat vien, — Popovs atgaiņājās. — Atdod, lai izveido fotorobotu.

Gaļskis pamāja un, daudznozīmīgi piemiedzis ar aci, izbrāzās no kabineta. Vaļera paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa pieci. Viss, kas bija saistīts ar speciālās grupas «Fināls» darbību, vēl pirms piecām minūtēm likās tik tāls, neskaidrs un nereāls, ka dažkārt uzplaiksnīja doma: gan pārrunas ar Vikentjevu, gan viņam izteiktais piedāvājums, gan uzrakstītais ziņojums, gan pilnīgi slepenā pavēle, ar kuru viņu iepazīstināja tikai tad, kad viņš bija parakstījies, gan informatīvie biļeteni, kuros aprakstītais šķita nelāgs murgs, — likās, ka tas viss ir kaut kāda mistika, labi pārdomāts, riebīgs joks, tāds kā psiholoģiskās sagatavotības tests. Viņš saprata, ka šī muļķīgā doma ir psihes aizsargreakcijas sekas attiecībā uz informāciju par lietām, kas ir pretrunā ar cilvēka dabu, taču vismaz palīdzēja norobežoties no tā, kas kādreiz, labāk pēc iespējas vēlāk, kļūs par realitāti. Un tagad šī saskriešanās ar Vikentjevu kāpņu laukumiņā acumirklī visu izmainīja: biedējošā neziņa ieguva pavisam skaidras aprises.

Popovs ņēmās sastādīt apkārtrakstu topošajam viltusser- žanta fotorobotam. Nebija iespējams koncentrēties, darbs vedās gausi. Vienreiz iztraucēja nodaļas priekšnieks Ļed- ņaks — garš, slimīgi kalsns, lielām izvalbītām acīm. Klusi ienācis, viņš nostājās pie durvīm un nogaidīja, kamēr Popovs pacels galvu.

—   Uz divām dienām tevi ņem uz Labošanas darbu pārvaldi, visu steidzamo nodod Galskim.

«Kapec uz divām dienām?» Popovs prātoja, taču neko nejautāja. Viņš mēģināja izlasīt priekšnieka sejā, kas viņam zināms par gaidāmo darbu LDP un kāda ir viņa attieksme, taču Ļedņaka seja nepauda itin neko, viņš tikai noraudzījās ar vieglu nožēlu. Varbūt Vaļeram tikai tā šķita.

Saņēmis sevi rokās, viņš parakstīja apkārtrakstu: atmiņā grozījās Ļesuhina uzvārds. Vairākas reizes viņš nejauši gandrīz apzīmēja ar to pagaidām nezināmo «seržantu».

Atgriezās satrauktais Gaļskis.

—   Galīgi ar viņiem salamājos, apsolija līdz ritam uztaisīt, — kā parasti, plātīdamies rokām un mirkšķinādams acis, viņš pavēstīja. — Vai paņemsi? Es apbraukāšu rajonu nodaļas… j

—   Man ir komandējums, — raudzīdamies sāņus, teica Popovs. — Tu paliksi un strādāsi par abiem. Ņem papīrus un komandē!

—   Kāds komandējums? — Gaļskis brīnījās. — Tik pēkšņi? Vai kas noticis?

—  Trešajā kolonijā kritiska operatīvā situācija. Mani pārsviež pastiprināšanai.

—   Ir gan gudrinieki! Vai mums sava darba trūkst! — Gaļskis bija sašutis. — Arī Sergejevu kaut kur sūta, tikai uz vienu dienu. Vai jūs brauksiet kopā?

—   Nezinu, — Popovs gurdi atbildēja, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka tā nav nejauša sakritība.

—   Paklau, bet kāpēc tu tāds saskābis? — Gaļskis bez aplinkiem noprasīja. — Vai kaut kas bīstams? Slēpni tu biji kā gurķītis, man pat skaudība uzmācās… Vai nelaba priekšnojauta? Gribi, aizbraukšu tavā vietā? Kas tur — pasaki Ļedņakam, un apmainīsimies.

Popovam sametās kauns.

—   Liecies mierā, Žeņķa! — viņš uzsita biedram uz pleca. — Man ir savas rūpes. Ar darbu tam nav nekāda sakara!

—   Lejā karavāna — kauja izvēršas, raķete, otra, tad ložmetējs, — viņš klusi nodziedāja, ar veiklu kustību paņemdams no galda dokumentus un iemezdams tos seifā. Vaļera Popovs atkal bija formā.

—   Pavisam cita lieta, — Gaļskis apmierināti noteica.

Iezvanījās iekšējais telefons, Popovs pacēla klausuli.

—   Ejam, jau bez piecām, — viņš izdzirda Sergejeva balsi.

—   Kurp?

—   Konspirators! Pie Vikentjeva. Kavēšanos viņš ciest nevar. Gaidīšu koridorā.

Viņi satikās pie pagrieziena uz gaiteņa strupceļu, kur atradās apakšpulkveža kabinets.

—   Nerausties, — Sergejevs paspieda Popova roku. — Viss būs normāli.

—  Kas tad tur, — Popovs nevērīgi attrauca. — Es vēl nekad neesmu ģībis vai bēdzis.

Viņš pūlējās atcerēties, kāds izskatās Ļesuhins, taču nespēja.

Septītā nodaļa

Tieši astoņpadsmitos Sergejevs atvēra Vikentjeva kabineta durvis. Popovs domāja, ka ieraudzīs tur operatīvās grupas locekļus, taču, izņemot pašu apakšpulkvedi, mazajā telpā neviena nebija.

—   Bet kur tad pārējie? — viņam izspruka pret paša gribu. v

—   Šeit ir visi, kas jāinstruē, — atteica Vikentjevs. — Un visi, kam instruktāža vajadzīga.

Kopš saskriešanās kāpņu laukumiņā Popovu neatstāja pārliecība, ka Vikentjevā kaut kas pārvērties. Tagad viņš zināja — kas. Apakšpulkvedis bija kļuvis sauss un vēss, nevienas liekas kustības, vārda vai žesta. Pārakmeņojusies seja, stingrs, nomācošs skatiens, skarbs, valdonīgs tonis. Bija jūtams, ka viņu pārņēmis iekšējs saspringums, ko valda dzelžaina griba.

—   Nu, ko stāvat kā stabi? Sēdieties! — Vikentjevs juta situācijas saspringtību un mazliet atslāba, pat atļāvās kaut ko līdzīgu smaidam. — Nervozējat? Kā parasti.

Popovs nosēdās uz krēsla maliņas. Sergejevs iekārtojās pamatīgāk — atgāzās, sakrustoja rokas uz krūtīm un izstiepa kājas gandrīz pa visu kabinetu.

—   Rīt izpildīšana, — Vikentjeva seja atkal pārakmeņo- jās. — Tā ir sarežģīta divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, kapteinis Popovs vēl nav guvis nekādu pieredzi. Otrkārt, objekts ir ļoti bīstams.

Frāzes bija kā ar cirvi nocirstas.

—   Vai Ļesuhins? — Sergejevs nicinoši apvaicājās.

Vikentjevs stingri viņā noskatījās, un uzreiz kļuva

skaidrs, ka majora izrunāšanās un vaļīgā poza nav pieļaujamas. Sergejevs patrinās, apsēdās taisni un pievilka kājas.

«Nudien, Dzelzs Dūre,» Popovs nodomāja.

—   Ļesuhinam atteikums vēl nav pienācis, — Vikentjevs turpināja. — Rīt mūs gaidīs Kadijevs.

Kabinetā iestājās klusums. Popovs nesaprata, kas par lietu.

—  Tiešām! — Sergejevs apjucis papliķēja sev pa skaustu. — Kā gan mēs viņu aizmirsām?

—  Tā bēgšana visu izjauca. Mēnesi meklēja, tad vēl mēnesi ārstēja. Pienāca apžēlošanas lūguma noraidījums, bet izpildīt nedrīkst — viņš atkal atrodas izmeklēšanā. Tā ari izspruka mums no ķetnām. — Šķita, ka Vikentjevs zaudējis pašpaļāvību, un bija redzams, ka viņš nav ne no akmens, ne no dzelzs, bet parasts vīrietis, gados nebūt vairs ne jauns, dzīves dauzīts, vārdu sakot, drūms cilvēks, kurš nav radis kļūdīties un taisnoties. — Bet pirms nedēļas stājās spēkā pēdējais spriedums — brīvības atņemšana uz trim gadiem par bēgšanu. Šis sods tiek ieskaitīts pamatsodā.

—   Kāda velna pēc tad vajadzēja čakarēties? — apvaicājās Popovs. — Izmeklēšana, tiesa, kasācija… Lai nāvinie- kam piespriestu vēl trīs gadus… Ākstīšanās…

—   Bet vai ārstēšana nebija ākstīšanās? — iejaucās Sergejevs. — Tajā kuilī bija sašautas piecas lodes — būtu sprādzis nost! Bet nē — operēja, pārlēja asinis, tērēja deficītas zāles… Jājautā — kāda velna pēc?

Vikentjevs saviebās.

—  Vienas pavisam nesvarīgas lietiņas dēļ, — viņš noteica pieglaimīgā balsī, mīļi pasmaidīdams. — Saucas likums! Vai esat par tādu dzirdējuši, zēni?

Tai pašā mirklī viņš paliecās uz priekšu un pavisam citā tonī piebilda:

—  Bet pie visas tās jezgas vainīgs ir tikai tas, kuram tur, uz vietas, nepietika prātiņa iešaut vēl sesto lodi…

Pamanījis Sergejeva šķībo smīnu, apakšpulkvedis pamācoši pacēla pirkstu.

—  Starp citu, ari likuma ietvaros, varbūt drusku tuvāk robežai… Taču uz vietas robežas vienmēr ir plašākas nekā kabinetā!

—  Pasakiet to prokuroram, — turpinādams smīnēt, teica Sergejevs.

—   Nu labi, pie lietas! — Vikentjevs ar plaukstu plāja pa galda virsmu. — Kadijevs ir populārs cilvēks, bet tik un tā izlasiet…

Viņš pasniedza kartona mapi ar spriedumu un totogrāfi- jām. Speciālās grupas locekļi vienmēr iepazinās ar lietas materiāliem, lai apzināti, saskaņā ar savu pārliecību izdarītu gaidāmo darbu. Lai gan Sergejevs un Popovs pietiekami labi pārzināja Kadijeva noziedzīgo biogrāfiju, viņi ņēmās skrupulozi studēt dokumentus, kuriem vajadzēja viņus attiecīgi noskaņot.

Kadijevu pazina visās valsts iekšlietu iestādēs, kopā ar izcilākajiem noziedzniekiem viņš uz visiem laikiem iegāja kriminālmeklēšanas vēsturē ar iesauku Pitons. Atšķirībā no citām šī skumjā panteona figūrām viņš neizcēlās ar oriģinālu izdomu, viltību vai pasakainiem ienākumiem. Tas, ko viņš darīja, būtībā bija riebīgi un primitīvi, pa spēkam katram pēdējam klaidonim. Pavisam cita lieta, kā viņš visu sarīkoja… Kadijeva fenomenu raksturoja slimīgi izvir- tušu fantāziju un organisma bioloģisko vajadzību sajaukums, kas, pretrunā ar visiem dabas likumiem bija drīzāk zvērisks nekā cilvēcisks.

Drausmīgs fiziskais spēks, nejutība pret sāpēm, seksuālā psihopātija ar sadistisku nokrāsu, kas tomēr nepadarīja viņu nepieskaitāmu. Katru noziegumu viņš dēvēja par «kāzām». Vispirms ilgi un rūpīgi izraudzījās «līgavu». Kura katra šai lomai nebija piemērota — pretendentei kaut kādā veidā vajadzēja izcelties no kopējās masas. Vietējā teātra aktrise, modeļu nama manekene, skaistumkonkursa uzvarētāja, stjuarte… Vai vienkārši simpātiska laikabiedre, kuras attēlam gadījies iekļūt avīzes slejās.

Fotogrāfija bija obligāti nepieciešama «saderināšanās» rituālam. Pitons izgrieza tās no žurnāliem, noņēma no goda plāksnēm, kādas aktrises portretu nozaga teātra foajē. Ja fotogrāfija nebija nekur sadabūjama, viņš pacietīgi izsekoja upuri, un nemanot nofotografēja to. Speciāli šim nolūkam viņš nopirka fotobisi ar spēcīgu objektīvu un izgatavoja speciālu ierīci slēptai fotografēšanai, biezā grāmatā iemontēja platformāta «Horizontu».

«Saderināšanās» noritēja ar ziediem, konfektēm un šampanieti. Kadijevs melnā uzvalkā ar kaklasaiti un ziedu pogcaurumā pacēla kristāla glāzi un pieskandināja otrai, kas stāvēja blakus «līgavas» portretam. Pagaidījis, kamēr noklikšķ uz statīva nostiprinātā fotoaparāta automātiskais slēdzis, viņš simboliski pielika glāzi pie lūpām un izlēja šampanieti izlietnē. Kadijevs nedzēra, nesmēķēja un visu mūžu bija cītīgi sportojis. Viņam bija pirmā pakāpe smagat- lētikā, kā ari meistarkandidāta tituls boksā un džudo, viņš labi prata karatē. Biezā albumā bija vesela kaudze fotogrāfiju, kas atspoguļoja viņa panākumus sportā. Otrā, mazliet plānākā, salīmētas viņa «līgavu» un «saderināšanās» rituālu fotogrāfijas.

Kadijevs bija celtnieks. Viņu raksturoja labi, sevišķi akcentējot aizraušanos ar sportu un fotografēšanu. Draugu viņam nebija, puiši no brigādes skaidroja to ar viņa noslēgtību un nesabiedriskumu. Daži baidījās no spēcīgā takelāžnieka: sak, viņā jaušams kaut kas mežonīgs, ļauns un bīstams… Bet fakti? Nē, nekā konkrēta…

Pēc «saderināšanās» Pitons gatavojās «kāzām». Pa šo laiku viņš sīki izstudēja «līgavas» dzīvesveidu, viņas maršrutus, paradumus, vietas, kur tā apgrozījās. Ja viņa dzīvoja viena, izdomāja, kā iekļūt mājā, ja ne — izvēlējās piemērotu šķūni, bēniņus vai pagrabu, atmūķēja slēdzenes, ieeļļoja eņģes, pierīkoja aizbīdņus, iekārtoja «jaunlaulāto ligzdiņu».

Noteiktajā dienā uzvilka neuzkrītošu sporta apģērbu, paņēma dārgo japāņu «Nikon» ar iemontētu zibspuldzi, pamatīgi iesmaržojās ar odekolonu. Viņš rīkojās vienmēr vienādi: zibenīgs uzbrukums, kas pilnīgi paralizēja upura gribu, un izvarošana, upuri lēni nožņaudzot. Ja viss noritēja, kā iecerēts, viņš nofotografēja «kāzu» iznākumu un apmierināts atgriezās mājās, kur dienasgrāmatā rUpīgi aprakstīja notikušo. Ja kaut kas nenotika pēc viņa prāta, Pitons kļuva nikns un uzbruka pirmajai sievietei, kas trāpījās pa rokai. Šādos gadījumos viņš nefotografēja, taču dienasgrāmatā skrupulozi fiksēja savas izjūtas un pārdzīvojumus.

Maniaks plosījās gandrīz trīs gadus. Aiz viņa palika astoņpadsmit līķi dažādās valsts pilsētās. Attālums nespēja Pitonu kavēt: paņēmis atvaļinājumu, viņš varēja lidot uz «kāzām» tūkstošiem kilometru tālu. Valsti klīda biedējošas valodas, sadista nodarītais tika krietni pārspīlēts, baumas palielināja nožņaugto skaitu lidz vairākiem simtiem. Dažām tenkām bija reāls pamats. Pitons tiešām bija «saderinājies» ar slavenu dziedātāju un izsekojis vinu, taču savu nodomu īstenot nevarēja: dziedātāja nekad nepalika vienatnē un drīz vien aizbrauca uz viesizrādēm ārzemēs. Pa to laiku apjūsmotāju tūkstoši «apbedīja» un apraudāja savu elku.

Baumas izplatījās ar apbrīnojamu ātrumu. Panikas vilnis pārņēma pilsētas, rajonus, pat veselas republikas.

Paziņojumu par Pitona aizturēšanu nodrukāja gan centrālās, gan vietējās avīzes, sīkumus pavēstīja radio un televīzija. Viņu tiesāja Krasnogorskā, kur tas bija izdarījis divus pēdējos noziegumus. Process noritēja aiz slēgtām durvīm, trakojošs pūlis apsēda apgabala tiesas ēku, pieprasīdams piespriest slepkavam augstāko soda mēru. To pašu paģērēja arī simtiem kolektīvo vēstuļu un telegrammu.

Par šādu iznākumu šaubījās tikai viens cilvēks — pats Pitons. Viņš izturējās nekaunīgi, savu vainu neatzina, nicīgi noklausījās ekspertu liecības un greizi smaidīja. Kad tiesa apskatīja «saderināšanās» un «kāzu» fotogrāfijas un tiesas priekšsēdi Gerasimovu — stingru četrdesmitgadīgu sievieti, kura bija slavena ar savu bezkaislību un oficiā- lumu, — kratīja nelabuma drebuļi, Kadijevs pašapmierināti ķiķināja un aplaizījās.

Pēc sprieduma nolasīšanas Kadijevs baisi atņirdzās un nošņirkstināja zobus.

—  Dirsā jums «augstākais soda mērs»! Jums vēl nav lodes priekš manis!

Uz notiesātā lūpām parādījās putas, ķermenis locījās, konvoja kareivji pūlējās izvest viņu no zāles, taču nespēja izkustināt no vietas.

—   Bet tu, kuņa, vēl neatvadies no manis, — Kadijevs uzkliedza Gerasimovai. — Es tevi… tāpat kā visas pārējās! Bet fotogrāfijas izmētāšu pa tiesu.

Kareivjiem palīgā atsteidzās papildspēki, Kadijevu izvilka pa durvīm, kur viņš turpināja trakot un nokoda seržantam mazo pirkstiņu, pēc tam «nokrita pa kāpnēm», gūdams pamatīgus miesas bojājumus. Spriežot pēc sasitumu un lūzumu daudzuma, viņš bija nokritis vismaz sešas reizes. Sīkumos neviens netika iedziļinājies, jo uzzināja, ka tiesnesi Gerasimovu tieši no kabineta bija aizvedusi ātrā palīdzība. Diagnoze — hipertoniskā krīze. Arī seržantu nācās hospitalizēt.

Pitons pagulēja slimnīcā kādas trīs nedēļas — viņam viss dzija kā sunim. Runāja, ka nāvinieku kamerā no rīta un vakaros viņš izdarot tūkstoš pietupienu, katru dienu divas stundas onanē un četras stundas izpilda karatē paņēmienus. Taču tas nevienu vairs neinteresēja, ņemot vērā loģisko iznākumu, ko lēnām tuvināja tiesu kancelejas čammāšanās. Notiesātais Kadijevs bija dzīvo pasaulei norakstīts, un par viņu pamazām aizmirsa.

Taču viņš par sevi atgādināja, tā uzvārds atkal parādījās operatīvajos kopsavilkumos un šifrēto sakaru kanālos, atkal viņa dēļ rajonu nodaļās izsludināja trauksmi, atkal no arhīva tika ņemtas un pavairotas viņa fotogrāfijas un vārdiskais portrets, kas drīz vien rotāja stendus «Viņus meklē milicija». Uz nāvi notiesātais Kadijevs bija izbēdzis.

Viņu pa etapu sūtīja uz speciālās grupas «Fināls» dislokācijas vietu. Cietuma vagons ieradās noteiktajā vietā pēc saraksta un izvirda no savām sviedru, čuru un izkārnījumu piesmirdušajām iekšām apzelētu cilvēku miesu uz izkraušanas laukuma piespļaudītā asfalta. Autoķurķu vēl nebija, apcietinātos nosēdināja zemē, konvojs sastājās viņiem apkārt, un priekšnieks aizlauztā balsī nokliedza tradicionālos draudus par ieroču lietošanu.

Uz nāvi notiesātais, kā jau tas pieņemts, bija saslēgts rokudzelžos, atsevišķi no pārējiem apsargājamajiem. Tā viņš tur tupēja, mazliet iesāņus, tuvāk sliedēm, izstiepis uz priekšu savažotās rokas un stingu skatienu vērdamies personiskā konvojnieka taukaini spīdošajos zābakos. Kad žvadzēdams un dārdēdams garām drāzās prečinieks, Pitons noraustījās, un rokas izrādījās brīvas (kā viņam tas bija izdevies, neviens netika gudrs, vēlāk izziņas materiālos tika apstiprināta neticama doma par pārrautu rokudzelžu gredzenu), un viņš metās šajā žvadzošajā dārdoņā, starp melnajiem riteņiem, kas, griezdamies mežonīgā ātrumā, pulēja jau tā spīdīgo sliedi.

Konvojnieks, pieredzējis otrā dienesta gada seržants, reaģēja acumirklī: nožvadzināja aizslēgu un nokrita uz vēdera, lai varētu labāk trāpīt. Kadijevs vēlreiz izspruka cauri riteņu rindai un nu jau bija sastāva otrā pusē; pielē- cis kājās, viņš cik jaudas metās skriet uz preču pagalma izeju. Seržants izšāva kārtu, ritenis griezdamies atvairīja lodes, kas svilpdamas rikošetēja, apsargājamie bez pavēles uzlēca kājās un lamādamies metās aiz izjodzītā žoģeļa, sākās jezga, priekšnieks šāva gaisā.

Tikai pēc desmit minūtēm ieslodzītos izdevās savaldīt, noguldīt visus ar sejām pret zemi, pārskaitīt, nu priekšnieks beidzot tika pie telefona. Līdz tam laikam no Kadijeva vairs nebija ne smakas.

Sacēla kājās visu pilsētas miliciju, lidostas, stacijas un automaģistrāles tika pamatīgi bloķētas, speciālas grupas pa kvadrātam vien izķemmēja apkaimi. Tam nebija nekādu rezultātu, un mūžīgi tas tāpat nevarēja turpināties. Pēc divdesmit dienām milicija aprima, nolēmusi, ka bēglis paguvis iesprukt vilcienā un izbraukt no pilsētas vēl pirms lielās trauksmes izsludināšanas.

Patiesībā notika kas cits: Kadijevs, paļaudamies primitīvai, taču drošai viltībai, bija gulšņājis sausā pagrabā, pārlikdams no zaļiem kartupeļiem un sālītiem gurķiem, un, kad briesmas bija garām, brauca uz Krasnogorsku, kur grasījās izpildīt Gerasimovai izkliegtos draudus.

Visticamāk, ka tas viņam ari būtu izdevies, taču vietējās kriminālmeklēšanas priekšnieks bija ņēmis uz nāvi notiesātā pēdējos draudus nopietni un lika tiesneses māju periodiski kontrolēt.

Kadijevu notvēra, kad viņš pierīkoja aizbīdni viņas kāpņutelpas pagraba durvju iekšpusē. Viņš bija bruņots ar nazi un, saprotams, padoties negrasījās, savukārt aizturēšanas grupa netaisījās ar viņu auklēties. Rezultātā Pitons gulēja nevis «jaunlaulāto ligzdiņā», bet gan uz operāciju galda. Ķirurgs bija izbrīnīts par unikālo organismu: «Piecas lodes, f)et gandrīz normāls spiediens.»

—   Dzīvīgs, nelietis! — Sergejevs atrāvās no papīriem. — Kā tādus vispār zeme tur? Kas tik nav redzēts, bet šitas… Vaļeram nu gan paveicies…

—   Kā tad viņš varēja pārraut rokudzelžus? — apvaicājās

Popovs, atstājis majora pēdējo frāzi bez ievērības. — Tas gredzens taču ir kustīgs, kā tu viņu tā saņemsi…

—  Tīrā mīkla, — Sergejevs atbildēja. — Ne man, ne Vladimiram Mihailovičam tāds triks neizdevās — speciāli mēģinājām.

—   Bet kā tad viņš varēja?

—  Kā, kā… Vari viņam pajautāt. Varbūt viņš ir desmitreiz stiprāks, bet varbūt…

—   Kas? — Popovs nesaprata.

—   Iespējams, rokudzelži nebija kārtīgi aiztaisīti. Varbūt aiz nevērības, bet varbūt gluži pretēji, — majors pacietīgi skaidroja. — Dzīvē visādi gadās. «Rokassprādzes» taču neatrada, ekspertīzi netaisīja, tātad šo noslēpumu Pitons paņems sev līdzi kapā.

—   Varbūt patiešām pajautāt?

—  Pajautā, Vaļera, protams, pajautā. Tevi jau droši vien interesē ari viņa izdarības kamerā? Būs jautājumu un atbilžu vakars.

—  Lai ar «rokassprādzēm» vairs nekas nesaietu dēlī, mums ir viena tāda mantiņa. — Vikentjevs atvēra seifu, parakājās tajā un nolika uz galda smagu avīžpapīra saini.

—     Papēti, Vaļera, tev ar to vēl būs jāstrādā…

Apakšpulkvedis rūpīgi attina avīzi. Tas bija biezas

tērauda plāksnes atgriezums ar masīvām cemmēm, kas līdzinājās šķūņu piekaramo atslēgu lokiem, katrā galā.

—   Sito nevar ne salauzt, ne pārraut.

Vikentjevs aizcirta cemmes, tad parādīja, kā tās atveramas ar mazu sešstūrainu atslēdziņu.

—  Tagad pamēģini pats.

—  Tā taču ir sieksta… Kādi seši kilogrami būs? — Vaļera atvēra atslēgas, tad aizvēra, tad atkal atvēra.

—   Rupjš metinājums… Paštaisīts, vai?…

—  Tu domā, ka tādas piegādās centralizēti? Paši izgrozāmies, kā varēdami! — Sergejevs nolamājās. — Ko visu plikadīdas neizdomā, lai plikumu apsegtu…

—   Paklau, Saša, bet kāpēc tu teici, ka man paveicies? — Popovs pēkšņi atminējās. — Kur tad slēpjas tā veiksme?

Sergejevs un Vikentjevs saskatījās. — Gan sapratīsi! — majora vietā atbildēja speciālās operatīvās grupas vadītājs.

Astotā nodala

Pa naksnīgo ielu garām mirgojošiem nakts luksoforiem, kas zaigoja kā dzeltenas zvēru acis, ar ātrumu astoņdesmit kilometri stundā traucās maizes furgons. Vēlīnie gājēji pavadīja to ar skatieniem, jautra kompānija, kas pa braucamo daļu no restorāna «Intūrists» virzījās uz taksometru pieturu, pabēga uz trotuāra.

— Naktī jau var braukt piedzērušies! — sašuta korpulents vīrietis ar vidusmēra priekšnieciņa ārieni. —Vajadzēs pierakstīt numuru.

Taču tam nebūtu nekādas jēgas. Mašīna nebija reģistrēta ne maizes izstrādājumu pārvaldē, ne tirdzniecības nodaļā. Bez tam to vadīja seržants Fedja Sivcevs, kurš bija pilnīgi skaidrā: ikdienā viņš bija parasts milicijas šoferis, bet tagad speciālās grupas «Fināls» piektais numurs. Viņš bija ģērbies privātās drēbēs — šis apģērbs bija viegls un ērts, zem jakas pie jostas karājās maksts ar pistoli.

Viņam blakus sēdēja otrais numurs — apakšpulkvedis Vikentjevs, viņš nebija tērpies savā parastajā zaļajā iekšējā dienesta formā, bet gan pelēkajā milicijas. Uz ceļgaliem viņam gulēja īsais automāts «AKS-74U» ar pielokāmu laidi un paplašinātu stobru — speciāla armijas ieroča modifikācija, kas piemērota tuvcīņai.

Būdā, kas nebija taisīta no koka un bleķa, bet gan sametināta no izturīga tērauda loksnēm, sēdēja kapteinis Popovs un majors Sergejevs, abi vieglās, ērtās drēbēs, bez visādām tur kaklasaitēm, aukliņām un cilpiņām. Pie kreisajiem sāniem labi redzamas viņiem karājās makstis ar pistoļu maketiem. īstie «PM» atradās labajā kabatā ar stobrā ielaistu patronu, turklāt šoreiz tas nebija instrukcijas pārkāpums.

Četras mazās kameras furgona stūros bija tukšas. Vienai no tām drizumā vajadzēja uzņemt pasažieri.

Furgons ar uzrakstu «Maize» izripoja no pilsētas un automaģistrāles plašumos saskaņā ar instrukciju palielināja ātrumu līdz deviņdesmit. Parasta maizes mašīna noteikti būtu sākusi gaudot, grabēt un čīkstēt, draudēdama kuru katru bridi izjukt. Speciālā «Fināla» automašīna ripoja labi, bez jūtamas piepūles, un tas bija grupas vadītāja Vikentjeva nopelns, kurš nebija žēlojis spirtu automehāniķiem un pats personiski iedziļinājies visos tehniskajos sīkumos.

Šobrīd Vikentjevs saspringti vēroja ceļu, un viņa seja vairāk nekā jebkad atgādināja akmens masku. Piektajam numuram nemanot, viņš atpogāja maksti, jo šaut ar automātu uz labo pusi nav parocīgi, un ari kabīnes šaurība neļāva spēji apgriezties. Šoreiz uzbrukuma briesmas speciālajai mašīnai bija tīri teorētiskas, taču Vikentjevs gatavojās tām kā gluži pašsaprotamam notikumam, kas varēja atgadīties jebkurā trīsdesmit kilometru garajā šosejas posmā līdz Stepņanskai.

Stepņanskā atradās vecs, vēl pirms revolūcijas celts cietums. Uz to pārveda nāviniekus no visas dienvidu zonas. Pastāvēja uzskats, ka nāvessodus izpilda tur. Tie bija maldi, taču zinoši cilvēki necentās tos kliedēt. Ne velti Popovs bija tik pārsteigts, šodien uzzinot par gaidāmo darba kārtību.

Popovs nudien bija pārsteigts. Tik neparasta bija instruktāža par drošības pasākumu ievērošanu, tāpat arī ekipējums: ieroču maketi objekta uzmanības novēršanai uzbrukuma gadījumā, aizsargbrilles, kā arī citi stiķi un viltības. Bet vispārsteidzošākais bija Stepņanskas cietuma mīta sagraušana.

«Kāpēc?» viņš pavaicāja Vikentjevam. «Vai tad vienkāršāk nebūtu aizbraukt un izpildīt, nevis vadāt notiesāto šurpu, turpu… Nebūtu tik bīstami…»

Vikentjevs nebija noskaņots uz garām runām, tāpēc tikai sausi attrauca: «Vispirms izej visu ciklu pilnībā, tad jautā, kas nav saprotams. Bet, visticamāk, pats sapratīsi.»

Būdā bija smacīgi, blāvās spuldzītes dzeltenā gaisma, kas ar pūlēm lauzās cauri matētajam plafonam, šo izjūtu tikai pastiprināja. Sergejevs monotonā balsī pārstāstīja dažādas ķibeles no «Fināla» prakses apskatiem. Piemērus viņš izraudzījās par apstiprinājumu savām tēzēm: jebkura dzīva radība, pat zaķis, ja to iedzen stūri, ir bīstams medniekam. Un pats bīstamākais medījums ir cilvēks. Tātad…

—   …Ar zobiem izvilka no ķeblīša un noasināja pret sienu. Iznāca kaut kas līdzīgs mazam stiletam.

Popovs ar pūlēm atvēra ventilācijas lūkas vāku. Tērauda kastē ieplūda dzestrais nakts gaiss. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja.

—   …zini, ventilācijas lūkā ir smalku drātīšu siets? Uzmanīgi atpiņķerēja un uztaisīja cilpu. Nu abi bija bruņoti. Tad viens apmeta cilpu, izvilka valgu caur padusēm, izskatījās, ka viņš ir pakāries, pats pat mēli izbāza, bet otrs ņēmās dauzīt durvis. Ideja tāda — sargs ieraudzīs un skries glābt to, kas karājas… Labi, ka trāpījās pieredzējis večuks, sacēla trauksmi, un viena cilvēka vietā kamerā iegāja četri ar gumijas stekiem…

Popovs nosprieda, ka šķērmi viņam sameties no Ser- gejeva runām.

—   Pasaki, Saša, kāpēc uz specmašīnas rakstīts «Maize», nevis «Piens» vai, piemēram, «Gaļa», vai «Mēbeles»? — viņš pārtrauca majoru.

—  To jau pārkrāsojuši ne vienreiz vien. Bija «Avārijas dienests», citreiz «Tehniskā palīdzība», tad atkal «laboratorija». Taču vislabāk tomēr «Maize». To taču izvadā jau naktī, līdz ar to mazāk jautājumu. Tā ari palika, lai gan ģenerālim nepatīk.

—   Kāpēc?

—   Kas to lai zina. Vikentjevs strīdējās, strīdējās, bet savu panāca.

—   Pārliecināja ģenerāli!

—  Laikam gan! Zini, kas viņam par gribasspēku. Dzelzs Dūre! Un zeķi katram vis iesaukas nedod.

Tagad Sergejevs sāka stāstīt par Vikentjevu. Popovam no tā vieglāk nekļuva. Viņam joprojām trūka gaisa un uzmācās nelabums. Varbūt tas tāpēc, ka būdai nav logu? Sakratīja? Taču viņš zināja, ka tas nav tāpēc. Vaina slēpās gaidāmajā. Kaut nu neizblamētos… Sergejevs bija stāstījis par tiesnesi, kurš vēlējās redzēt, kā izpilda viņa spriedumu — nabags bija noģībis un pēc tam veselu mēnesi ārstējis nervus. Kopš tā laika viņš vairs nāvessodus nepiespriežot…

Furgons iebrauca Stepņanskā, samazinājis ātrumu, līkumoja pa šaurajām ieliņām, kratīdamies pa bedrēm un dangām, līdz beidzot apstājās pie augstas sētas ar milzīgiem, zaļi krāsotiem metāla vārtiem.

Vikentjevs nospieda pogu, un kulbā vairākas reizes no- midžinājās blāvā spuldzīte — tas nozīmēja, ka apstāšanās ir plānota. Ja norunātā signāla nebūtu, trešajam un ceturtajam numuram vajadzētu izvilkt ieročus, atvērt nomaskētās šaujamlūkas furgona sānos un būt gataviem uzbrukuma atvairīšanai.

Tieši trīsdesmit minūtes pēc pusnakts saskaņā ar grafiku mašīna iebrauca pa vārtiem Stepņanskas cietumā, ko oficiāli dēvēja par Iestādi KT-15, un apstājās ar baltām plāksnītēm izliktā telpā, kas atgādināja slūžas. Tādu iespaidu radīja smagie vārti ar masīvajiem aizbīdņiem mašīnas priekšā un aizmugurē, kas nekad netika atvērti vienlaikus, lai droši nošķirtu cietuma iekšējo pasauli no brīvās ārpasaules.

Šeit tika izkrauti autoķurķi, notika pārbaude pēc uzvārdiem un personisko lietu nodošana, kratīšana un feldšera apskate. Nepatīkamā, taču abām pusēm ierastā procedūra vilkās pietiekami ilgi, zem augstajiem griestiem skanēja nesaprotama murdoņa, kurn dažkārt pārskanēja niknas lamas, bramanīga častuška, neķītri smiekli vai histēriskas raudas. Reizēm šo jucekli pārcirta valdonīgas pavēles, un murdoņa mazliet pieklusa, bet pēc pēdējās pavēles iestājās pilnīgs miers, nogaidošs klusums: beidzot lēnām vērās iekšējie vārti.

Kad uz cietumu atnāca izmeklētājs, opers, advokāts vai tiesu sēžu sekretārs ar protokolu, viņi sākumā parādīja savas apliecības pa mazu lodziņu, tad, iebāzuši galvu pa piesardzīgi pavērtajiem vārtiņiem, pavēstīja dežuranta palīgam vizītes mērķi, bet tas zvanīja uz specdaļu, pārliecinājās un izrakstīja caurlaidi, kuru izsniedza tikai apmaiņai pret personas apliecību. Tikai pēc tam, uzrādījis caurlaidi pie iekšējiem vārtiem, apmeklētājs nokļuva stingrā režīma Iestādes KT-15 teritorijā.

Vēl piekasīgāk tika pārbaudīti plānotie, bet jo sevišķi speciālie konvoji, kuru mērķis bija izraut no Iestādes tos, ko tai vajadzēja stingri uzraudzīt. Iekšēja apsardze rūpīgi nopētīja bruņoto cilvēku formas, meklēdami iespējamās nepilnības, kas varētu nodot «maskarādi», salīdzināja viņu ārieni ar fotogrāfijām to dokumentos, sevišķi pievērsdami uzmanību dokumenta derīguma termiņiem, pārbaudīja konvoja priekšnieka pilnvaras, parakstus, datumus un zīmogus uz etapēšanas pieprasījumiem.

Pieredzējušais Vaļera Popovs noskaņojās ilgai procedūrai un bija pārsteigts, ka šoreiz iekļūšana izrādījās tik ātra un vienkārša. Speciālo grupu sagaidīja pats apakšpulkvedis Kļenovs, Iestādes KT-15 priekšnieks, kurš labi pazina Vikentjevu un Sergejevu, bija labi informēts par grupas uzdevumiem, kā ari lieliski saprata gaidāmā pasākuma ārkārtējo raksturu un bija ieinteresēts pēc iespējas ātrākā un veiksmīgākā tā norisē.

— Savāciet ātrāk, — teica Kļenovs, paspiezdams visiem roku un nemaz negrasidamies pārbaudīt dokumentus nepazīstamajam Popovam. — Šodien televīzijā nakts pārraide — Eiropas estrāde, varbūt pagūšu… Te būs viņa personiskā lieta. Parakstieties, bet man dodiet parakstīt pieprasījumu…

Tepat ar plāksnītēm izliktajā zālē, līdzās maizes furgonam, uz maza, sienai piebīdīta galdiņa ar nodrāztu virsu Kļenovs asā rokrakstā parakstījās uz ļaunu vēstošās blankas ar sarkano svītru, paskatījies pulkstenī, pierakstīja arī laiku. Popovs uz pieprasījuma paguva saskatīt jocīgo ģenerāļa parakstiņu un ģerboņzīmoga nospiedumu.

Vikentjevs pat nepakustējās, gluži kā svešu, pieklīdušu mantu turēdams brūno, ar treknu sarkanu zīmuli no viena stūra līdz otram pārsvītroto kartona mapi.

—  Kas tev ir? — Kļenovs, izslējies noprasīja. — Paraksties!

—   Pagaidām nav par ko, — drūmi noteica Vikentjevs.

—   Kā tad tā? — Kļenovs iebakstīja ar pirkstu. — Kuram tad ir personiskā lieta?

—   Es jau neparakstos par lietu. — Vikentjeva roka iztaisnojās, pasniegdama mapi atpakaļ.

Kļenovs atgaiņājās.

—   Es gan neesmu tāds burta kalps. Labi, ejam.

Viņš nez kādēļ saraustīja frenci un, smagi nopūties,

devās uz iekšējiem vārtiem. Vikentjevs soļoja nopakaļ, tad, it kā kaut ko atcerējies, atgriezās un atdeva brūno mapi mašīnas kabīnē sēdošajam Sivcevam.

—   lai rokas būtu brīvas, — viņš paskaidroja Sergejevam un uzmundrinoši pamāja Popovam. — Aiziet!

Labi noaudzis seržants atvēra smagos vārtus. Iestādes KT-15 priekšnieks, bet aiz viņa speciālās grupas «Fināls» otrais, trešais un ceturtais numurs iegāja starmešu spilgti apgaismotajā cietuma iekšējā pagalmā.

Viņi gāja pa asfaltētu eju starp metāla režģiem, izgāja pa vairākām no tā paša režģa izgatavotām durvīm, kuras Kļenovs veikli atvēra ar universālo atslēgu, vairākas reizes kaut kur no augšas, no starmešu žilbas, viņiem uzkliedza rupjas balsis ar valdonīgām intonācijām, ari Kļenovs atsaucās tikpat rupji un valdonīgi.

Pagājuši garām režīma korpusa aklajai sienai, viņi izgāja cauri tērauda vārtiņiem, kas bija ierīkoti biezā akmens sienā un atradās iekšējā pagalmā. Šeit nebija starmeša, tikai parastas spuldzes apgaismoja stūrus. Popovam šķita, ka viņš no spilgtas dienasgaismas iekritis tieši akā, tik dziļā, ka dienas vidū var saskatīt zvaigznes.

Viņš pacēla galvu. Akas stūros spīdēja dzelteni punkti. Nudien. Tikai aka bija tāda kā dīvaina. Visās četrās pusēs slējās augstas sienas, taču ne jau tas bija savādi — vai mazums šādu pagalmu! Izbrīnīja kas cits: administratīvā korpusa sienā spīdēja logu stikli, lai gan sašvīkāti ar restēm otrajā un trešajā stāvā — kur atrodas izmeklēšanas un operatīvās daļas kabineti. Bet režīma korpuss ir akls, tikko jaušami melnie «uzpurņu» četrstūri, it kā tā nebūtu dzīvojamā ēka, bet kaut kāda noliktava, morgs vai kapliča.

Bet pats dīvainākais, ka kaut kur aiz sētām, restēm, «uzpurņiem», dzeloņdrātīm un signalizācijas ietaisēm sēž cilvēks, kurš viņiem jānogalina. Un šī slepkavība būs apsvērta, apdomāta un labi izplānota. Tai piekritusi tiesa, to sankcionējuši augstākie varas orgāni, tā siki aprakstīta speciālā instrukcijā.

Tas šķita neiespējami. Varbūt viss notiekošais bija nelāgs sapnis, bet varbūt viņi šeit ir pavisam cita iemesla dēļ… Ja jau tā, kādēļ tad viņš turēja rokās smagos, paštaisītos rokudzelžus, kādēļ maksti bija muļķīgais makets, kāpēc kabatā atradās cīņai sagatavotā «MP»? Un kurš no viņiem būs izpildītājs? Varbūt visi tris: Vikentjevs, Sergejevs un…

Popovs juta, ka nosvīst. Pilnīgi iespējams, ka vienā bridi otrais un trešais numurs izvilks pistoles, grupas vadītājs uzkliegs apmulsušajam ceturtajam un dos pavēli… Ir tādas situācijas, kad atpakaļceļa nav, jāiet tikai taisni uz priekšu, tikai uz priekšu, pārkāpjot šķēršļus, jāskrien, jāpārlec, neatskatoties, neapdomājoties, bet pēc tam… Pēc tam varēji sev piedot, jo paša grēki jau ir viegli piedodami.

— Tagad uzmanīgi, skaties, kur kāp, — Sergejevs klusi pabildināja.

Viņi piegāja neuzkrītošām, zemē iegremdētām durvīm pagalma stūri, kuras piesedza sienas izcilnis, tā ka pa priekšu ejošajam Kļenovam vajadzēja nokāpt vairākus pakāpienus, lai varētu piezvanīt, un tagad viņa galva atradās vienā līmenī ar Vikentjeva vēderu. Bez trokšņa atvērās mazais, trijstūrainais lodziņš, kabatas luktura stars apgaismoja Iestādes priekšnieka seju.

Durvis iegrima sienā. Padzīvojis praporščiks, piespiedies pie sienas, ielaida viņus nelielā, blāvi apgaismotā priekštelpā un aizslēdza durvis, tai pašā acumirkli restes, kas atdalīja priekštelpu, pašas no sevis aizslīdēja sāņus.

Popovs, kurš nebija radis ticēt brīnumiem, pavērās apkārt un pie griestiem pamanīja telekameras pelēko cilindru. «Kā tad tā var pārraidīt tik vājā apgaismojumā?» viņš nodomāja, taču tūlīt apķērās, ka apgaismojums ir normāls, tikai acis joprojām ir apžilbušas no starmešu spilgtajiem stariem. Gaitenis bija izkrāsots ar blāvu eļļas krāsu, kā simtiem līdzīgu gaiteņu, un piesūcies ar ierasti riebīgo fenola, zābaksmēra, tabakas un cilvēku sviedru smaku…

Sardzes istabā pie pults ar telemonitoriem sēdēja saguris kapteinis nobružātā formā, tikpat nobružātu seju. Četri labi baroti praporščiki pa pāriem azartiski sita domino. Ieraudzījis priekšnieku, kapteinis pielēca kājās un atdeva godu, arī praporščiki negribīgi piesvempās un atkal novēlās uz daudzu dežūrmaiņu dibenu nopulētajiem koka soliņiem.

—   Biedri apakšpulkvedi, sevišķajā korpusā tiek turēti seši uz nāvi notiesātie, — no visa spēka, netaupīdams balss saites, ziņoja kapteinis. — Diviem vēl nav izskatītas kasācijas sūdzības, trīs iesnieguši lūgumus par apžēlošanu, vienam apžēlošanas lūgums noraidīts. Pašnāvības mēģinājumu, badastreiku un citu atgadījumu manas dežūras laikā nav bijis!

Pavisam bija deviņi monitori, taču spīdēja tikai seši. Divi rādīja guļošus cilvēkus, pārējie — īpašā korpusa kameru iemītnieku gaidpilno nomodu. Viens ātrā solī staigāja šurpu turpu, otrs, uzgriezis telekamerai muguru, stāvēja kaktā, aizspiedis ar rokām ausis, trešais vaļējām acim gulēja uz muguras, ceturtais sēdēja uz nārām lotosa pozā un ritmiski šūpojās no vienas puses uz otru, gluži kā pakļaujoties grūtsirdīga meldiņa taktij.

—   Redzi, jūt, — Sergejevs pusbalsī teica Popovam.

—  Tie, kam noraidīta kasācijas sūdzība, nekad neguļ izpildīšanas naktī.

Vaļera smaka nost, tāpat kā pirmīt furgonā.

«Nu pie velna! Atteikšos, ja grib, lai atlaiž…»

—   Re, kur mūsējais, — Sergejevs parādīja ar pirkstu.

—     Palieliniet…

Lotosa pozā sēdošā stāvs pēdējā monitorā sāka palielināties. Pamanijis objektiva kustēšanos, Kadijevs noraustījās un parādīja kamerai nepieklājīgu žestu. Uz ekrāna pletās naida izķēmota seja, sašķiebtā mute izverda vārdus, bet samiegto acu izteiksme lika noprast, ka tieši viņš —

Kadijevs — šeit ir stāvokļa noteicējs, kurš labi zina, ko vajag darit ar Kļenovu, Vikentjevu un pārējiem…

Nelabums pārgāja. Popovs juta, kā viņa iekšienē saspringst atspere, kas ne vienu reizi vien jau bija likusi viņam lēkt uz nažiem, bisēm un citiem šaujamverķiem.

—   laiks beigt, — Vikentjevs noteica aizsmakušā balsī un uzlika brilles ar biezajiem stikliem.

Sergejevs izdarīja to pašu. Popovs mirkli vilcinājās, jo traucēja avīzē ievīstītie rokudzelži, tos nācās nolikt uz galda.

—   Iztin, — izmeta otrais numurs.

Vaļera norāva papīru, ar skatienu meklēja miskasti, bet neatradis nolika papira vīkšķi uz galda, līdzās lētu cigarešu izsmēķu piestūķētam, apsvilušam bleķa pelnutraukam. Likdams aizsargbrilles, viņš sakaunējās no praporščikiem, kuri šādu aizsardzības pasākumu acīmredzot uzskatīja par pilnīgi lieku.

Izskatījās, ka viņi paši nebaidās ne velna. Vienādas, bezkaislīgas sejas, neizteiksmīgas acis… «Vai šos speciāli atlasa?» Popovs nodomāja. «Pēc kādiem kritērijiem?»

—  Sagatavoties notiesātā nodošanai! — Kļenovs skaļā balsī nokomandēja.

Praporščiki žigli uzlēca kājās un vienā acumirklī nez no kurienes izrāva melnus gumijas stekus ar rievainiem rokturiem. To viņi darīja ar tādu pašu skubu, ar kādu pirmīt bija grasījušies ķerties pie domino kauliņiem.

—   Lai biedri parakstās, — atgādināja nobružātais kapteinis. — Lai viss būtu kā pieklājas.

Cietuma priekšnieks diplomātiski klusēja, nogaidoši vērdamies Vikentjevā.

—   Pēc tam! — atcirta Vikentjevs. — Kad būsim saņēmuši.

—   Te tev nu bija! — dežurants bija izbrīnīts. — Vēlāk jums paraksti nebūs ne prātā! Paskatieties vien…

Viņš pameta ar galvu monitoru virzienā. Sestais ekrāns lielā mērogā fiksēja Pitona vājprātīgi izbolītās acis un mēmā kliedzienā atplesto muti.

Vikentjevs skumji pavērās ekrānā.

—       Tieši tāpēc, — viņš noburkšķēja. — Kas tā jums par modi: tikko esi pārkāpis slieksni — paraksties, ka esi aizvedis; vēl neesat kameru atslēguši, bet jau jāparakstās, ka esi saņēmis.

Kļenovs pirmais gāja pa blāvi krāsoto gaiteni, aiz viņa, ar saviem stekiem rotaļādamies, atsperīgā soli maršēja praporščiki, aiz tiem — Vikentjevs un Sergejevs, Popovs turējās visiem divus soļus nopakaļ.

Iestādes KT-15 priekšnieks atslēdza asprātīgi konstruēto atslēgu un atvēra pamatīgā sienā iemūrētās durvis, kas bija vēl biezākas un masīvākas nekā iepriekšējās. Ausīs iecirtās dzīvnieciski zvērīga gaudošana, kas braši turējās uz vienas nots: ā-ā-ā-ā-ā-ā-ā! Aiz durvīm gaitenis turpinājās, tikai betona grīda šeit vairs nebija klāta ar linoleju un smagais cietuma gars, kurš dvesa no kamerām gaiteņa labajā pusē, šķita vēl spēcīgāks.

—  A-ā-ā-ā-ā-ā-ā!

Viņi piegāja pie pēdējām durvīm, aiz kurām nerimās dobji kliedzieni.

—   Notiesātā nodošanu sākt! — Kļenovs pavēlēja un ielūkojās actiņā.

Tikko pavērās actiņas lodziņš, gaudošana apklusa.

—  Sēž uz nārām. — Cietuma priekšnieks pameta ar roku, un praporščiki nostājās pa diviem abās durvju pusēs.

Popovs manīja, ka Vikentjevs un Sergejevs saspringst, un juta, ka ari pašam nosvīst mugura.

Nožvadzēja slēdzene.

—   Nāciet, nāciet, kuņas, pamēģiniet tikai! — Pitons ierēcās. — Kunas, kunas, kunas!!

Kļenovs ar rāvienu atvēra durvis.

—     I-ī-ī — ā-āā!

Palēcies Pitons izplanēja gaitenī. Popovs nometa smago, neparocīgo tērauda gabalu un sastinga cīņas pozā, lai gan viņam nebija ne mazākā priekšstata, kā apvaldīt izmisušo nāvinieku. Bet praporščiki to prata lieliski.

Melnie steki nogrieza Pitonam ceļu, strauji apraujot lēcienu, tomēr viņš nokrita uz kājām un vēl izdarīja mērķtiecīgu kustību, taču četri gumijas steki ķērās pie darba.

Praporščiki sita prasmīgi, lai gan sitieniem trūka parastās efektivitātes: belziens pa locītavu šoreiz nespēja paralizēt visu locekli, bet ašs dūriens saules pinumā nesa- lieca muskuļoto stāvu bezpalīdzīgā un nožēlojamā nelaimes čupiņā. Lai gan bija izdevies atvairīt uzbrukumu, tomēr pilnīgi salauzt Pitona pretestību viņi nespēja.

Viens steks aizžņaudza uz nāvi notiesātā rīkli, pra- porščiks manīgi aizlavījās Pitonam aiz muguras un, satvēris steku aiz abiem galiem, pievilka to sev klāt, piegriezdams Kadijevam skābekli. Tas bija drošs, ne vienu reizi vien pārbaudīts paņēmiens, tāpēc pārējie trīs atslāba, nogaidīdami, ka savaldāmais teju, teju aprims un pieklusīs. Taču tā bija kļūda. Pitons satvēra steku un, iekāries tajā, izmeta kājas briesmīgajā karatē sitienā, ko mēdz dēvēt par «divžuburi».

Divi praporščiki aizlidoja katrs uz savu pusi, viena galva ar dobju būkšķi atsitās pret sienu, un viņš lēni nošļūca uz aukstā betona, otrs nokrita augšpēdus un palika guļot, izpletis varenās rokas.

Gumijas galoša, nolidojusi no Kadijeva kājas, gandriz trāpīja Popovam sejā, viņš pieliecās un palaida garām mirkli, kad Pitons ar baso kāju aizsniedza ari trešo pra- porščiku, viņš tikai ieraudzīja, ka nu jau uz grīdas guļ trīs zaļās formās tērpti stāvi.

Viss notika vienā acumirklī. Gluži kā murgainā sapnī Popovs ieraudzīja sevi no malas — ieslodzītu sevišķā korpusa baisajā kazemātā, kur satracināts slepkava, kas jau ar vienu kāju ir kapā, viegli iekaustīja speciāli apmācītu apsardzi — gluži kā vilks, kas rotaļādamies tiek galā ar iedomīgu sētas kranču varzu, kuri cerējuši uzvarēt, izmantojot skaitlisko pārākumu.

Kā palēninātā filmā Pitons noliecās uz priekšu, sagrāba ceturtā praporščika rokas, un tas, lēni atrāvies no zemes, pārmeta gaisā kūleni un novēlās blakus saviem kolēģiem. Kļenovs lēni kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret sienu, un viņa seja pauda nepārprotamu apjukumu, mute atvērās, izkliedzot pazīstamo vārdu, kuru Vaļera nez kāpēc nespēja saprast.

Vikentjevs un Sergejevs uzklupa Pitonam no abām pusēm, otrā numura skatiens un trešā atņirgtie zobi bija baismīgākais, ko viņš līdz šim bija redzējis.

Popovam šķita, ka nu ir beigas: ja ari sāktos tas, ko kliedza Kļenovs, nu beidzot līdz viņa apziņai bija izlauzies šis vārds — «Trauksme», neviens tik un tā nespētu ielauzties mēmajā kazemātā, bet nobružātais kapteinis, protams, nepagūs nokomplektēt jaunu norīkojumu. Satracinātais, no dzīvo ciivēku saraksta izsvītrotais Pitons, kuram vairs nebija ko zaudēt, nožņaugs viņus visus šajā smirdošajā gaitenī… Jābēg!

Popovs jau grasījās bēgt, taču Pitons, pārmetis sev pāri ceturto praporščiku, tuvojās, viņa skūtā galva, atņirgtā mute, deniņi, kreisais sāns izauga līdz milzīgiem apmēriem… Sevišķi skaidri redzeslokā iezīmējās deniņi un kreisie sāni, taču tad notikumi sāka risināties parastajā tempā: praporščiks noblākšķēja pret grīdu, Pitons acumirklī izslējās un grūda pirkstus Sergejevam acīs, tie, at- dūrušies pret aizsargbriļļu stikliem, nedabiski saliecās, Vikentjevs trieca dūri kā lielgabala lodi notiesātā mucai līdzīgajā rumpī un sagrāba viņa roku. Kaut kā savādi — vienlaikus ar roku un kāju — sita Sergejevs.

Atkal bija dzirdamas skaņas: krītošā ķermeņa mīkstais būkšķis, izsisto pirkstu krakšķis, dobjie sitieni, kliedziens «Trauksme!», ko nosmacēja pavēle «Nešaut!». Popovs nevarēja saprast, kam šī pavēle domāta: praporščiki it kā šaut negrasījās, tie nemaz nebūtu spējīgi kaut ko uzsākt, bet Kļenovs, turpinādams klaigāt «Trauksme!», ieķērās Ka- dijevam ausīs, atlieca atpakaļ viņa galvu, lai izrautu viņu no līdzsvara, bet Sergejevs abām rokām centās atlauzt Pitona kreiso roku.

Kadijeva deniņi un kreisie sāni izzuda no redzesloka, tas nez kādēļ radīja viņā vilšanos. Popovs gribēja satvert viņa zodu, lai atlauztu atpakaļ galvu, bet kaut kas traucēja, izrādījās, tā bija pistole, kuras stobrs iedūrās saskrāpētajā kaklā. Kad un kāda velna pēc viņš bija to izvilcis?

—   Palīdzi taču! — Vikentjevs izgrūda caur zobiem, lēnām aizlauzdams aiz muguras Pitona labo roku.

—   Nu, Vaļera! — piepūles smacētā balsī lūdzās Sergejevs, valdīdams uz nāvi notiesātā kreiso roku.

Popovs iegrūda pistoli kabatā, sagrāba Kadijeva resno delmu un izlauza to, labā roka rimās pretoties, un otrais numurs aizgrieza to gandrīz līdz pašam pakausim.

—   Liecies mierā! Rokudzelžus… — jau mierīgākā balsī teica Vikentjevs.

Popovs metās sāņus, paķēra smago dzelzsgabalu un atvēra šķūņa durvju cienīgās skavas.

—   Cirks! — resnā tērauda skava sagrāba plato, spalvaino locītavu.

—  Tagad otru…

Atskanēja vēl viens klikšķis.

—   Viss! — Vikentjevs uzelpoja. — Ir nu gan zilonis! Nekas, šitos nesalauzīs.

Atvērās nāvinieku nodalījuma durvis.

Dežurējošais kapteinis ar pistoli rokā gluži jauneklīgi brāzās iekšā, bet, acumirklī novērtējis situāciju, iebāza pistoli atpakaļ makstī.

—   Kārtībā? Bet es jau sacēlu trauksmi…

Aiz viņa sabozies ienāca padzīvojušais praporščiks, kurš bija stāvējis postenī pie sevišķā korpusa durvīm. Viņa izskats pārvērta farsā kapteiņa pūles izlikties gatavam izšķirošai rīcībai.

—   Atsauciet to trauksmi un pārbaudiet kameras! — pavēlēja Kļenovs, demonstrēdams savu nozīmīgumu situācijas stabilizēšanā.

Pitons aiz muguras aizlauztām rokām sēdēja uz gridas un dobji žagojās.

—   Es jūs ar zobiem saplosīšu, sūda gaiļi! — viņš, žagu kratīts, vervelēja. — Sūdu jūs mani uz mēnesi aizšausiet!

Teiktais izskanēja ar tādu pārliecību, ka Popovam sametās neomulīgi. Nobružātais kapteinis pārāk jūtigs nešķita.

—   Nosprāgsi, kur liksies, — viņš noteica un no visa spēka vilka Pitonam pa pauri. Noskanēja tā, it kā kāds būtu iezvēlis pa ķirbi. — Tādam kā tu jau nevar ļaut pa zemes virsu staigāt. Nespēj zemīte tevi noturēt…

Kapteinis atvēzējās vēlreiz, taču Vikentjevs pārtvēra vina roku.

—   Pietiek! — viņš izmeta, un ar aizliedzošu žestu apvaldīja pirmīt iekaustītos praporščikus, kuri, maķenīt atguvušies, nu gribēja revanšēties.

—   Pietiek, es teicu! Nodošana notikusi!

—  Žēl… Butu palicis vēl vienu nakti, — berzedams žokli, teica pats dūšīgākais un izspļāva asiņainu kunkuli.

—  Baigi jau nobaidīji, tu suņa ķeska! — Pitonam laikam pamatīgi smeldza labie sāni, tomēr viņam izdevās izspiest šķību, nicīgu smaidu. — Sūdu maiss tu esi, nekas vairāk! Es tev tāpat visas iekšas atdauzītu kā šitie nolāpītie vilkusuņi man!

Saliecies ragā, viņš novēlās uz betona.

—  Žēl gan! — dūšīgais atkārtoja un, sastapis Vikentjeva nepiekāpīgo skatienu, pakāpās atpakaļ.

—   Nekas, cik nu šim vairs palicis… — samierinoši nomurmināja vecīgais praporščiks ar bezgalīgas iecietības izteiksmi sejā. — Nu jau tāpat vienalga…

Viņš piebāza ceturtajam praporščikam, kurš bija apdauzīts pret sienu, pie deguna ožamo spirtu, un tas apdullis, galvu kratīdams, pamazām nāca pie samaņas. Tad viņš pacēla gumijas galošu un, piegājis uz sāniem guļošajam Pitonam klāt, uzvilka to viņa kailajā kājā.

—   Nu tagad gan viss kārtībā…

—   Nu ko? — vienaldzīgi apvaicājās Kļenovs, vērdamies kaut kur iesānis.

Vikentjevs sagrāba Pitonu aiz apkakles un uzrāva sēdus. Tas iestenējās vien.

—   Maita, salauzi ribu…

—   Un tu domāji, ka kāds tevi te ar šokolādi cienās? — otrais numurs noprasīja nelabā balsī un grasījās uzraut Pitonu stāvus.

—   Būtu viņam arī kājas saslēguši, lai netirinās, — ieteica vecīgais kontrolieris. — Būs mierīgāks prāts. Liela braukšana…

—   Kāda braukšana? — Pitonam iedzirkstījās acis.

—  Pareizi, — Vikentjevs piekrita. — Dodiet «rokassprādzes»… .. »

Un kopā ar Sergejevu noliecās pie Pitona, pusbalsī izmezdams Popovam:

—   Divdesmit viens.

Iepriekš norunātā valodā, lai nošaujamais nesaprastu, tas nozīmēja «uzmani galvu». Taču Popovam kods bija izskrējis no prāta, un viņš nekustēdamies noraudzījās, kā otrais un trešais numurs mēģina iežņaugt galīgi šim nolūkam nepiemērotajos rokudzelžos nošaujamā spalvainās potītes. Pavēles jēgu Popovs aptvēra tikai tad, kad Pitona galva metās pie Sergejeva rīkles. Tas paguva atrauties, un nāvinieka zobi iecirtās atslēgas kaulā. Majors noelsās vien.

—  Ak tu draņķis! — Popovs centās atraut Pitonu, bet skūtā, nosvīdusi galva izslīdēja viņam no rokām.

—  Tūlīt, Saša! — Vikentjevs iegrābās nāvinieka sejā un spieda. Žokļi lēnām papletās.

Sergejevs pagrūda roku zem krekla.

—  Asinis! Gandrīz pārkoda kaulu. Kā tādu vilku varēja apžēlot! Kur viņiem prāts!

Majors tvēra pie maksts.

—   Pie velna tos rokudzelžus! Vai mēs viņu nēšus nesīsim, vai? Ja vēlreiz raustīsies, nošaušu, un nospļauties par to apžēlošanu! Par tādu draņķi man, augstākais, iedos rājienu!

Otrā numura draudi izklausījās briesmīgi, un šaubīties par to patiesumu varēja vienīgi tas, kurš zināja, ka «PM» makstī atrodas tikai nekaitīgs koka gabals.

—   Pareizi. — Vikentjevs demonstratīvi pasniedza rokudzelžus vecīgajam praporščikam un tikpat demonstratīvi atpogāja maksti. — Ja uzbruks konvojam, mums ir pilnas tiesības to darīt! Piecelties!

—   Ko apžēlojuši? Mani? Jūs, kuņas, esat mani apžēlojuši? — Pitons ņirdza, lai gan viņam loti gribējās noticēt dzirdētajam. — Jūs man visu mūžu tikai sūdus vien esat taisījuši. Nolāpītie asinssūcēji!

Viņš zem deguna lamājās, taču gāja mierīgi, manāmi saliecies un pieklibodams. Kad viņu izveda ar plāksnītēm izliktajā «uzgaidāmajā telpā», kur stāvēja maizes furgons ar atvērtām durvīm, miglainā cerība pieņēmās spēkā.

—  Tomēr vedīsiet? Tātad nefleitējat?

Pitons steidzīgi ierausās iekšā un iespraucās šaurajā kameriņā. Notiesāto vidū maldi par nāvessoda izpildes vietu bija simtprocentīgi. Tie, kam bija nācies sēdēt Step- ņanskas cietumā, kas bija izbaudījuši etapu, pārsūtīšanas, kolonijas un pēc tam tikuši brīvībā, apzvērēja, ka savām ausīm dzirdējuši tos šāvienus.

Noklikšķēja kameras slēdzene, trešais un ceturtais numurs ieņēma savas vietas, visbeidzot Vikentjevs aizcirta speciālā autoķurķa bruņu durvis.

—   Bet tagad dod to žurnālu, — viņš nedaudz piekāpī- gāk teica Kļenovam un, noliecies pār mazo galdiņu, izdarīja nepieciešamo ierakstu par notiesātā saņemšanu. Ieskatījies pulkstenī, pierakstīja laiku: viens četrdesmit piecas. — Redz, cik ilgi nočakarējāmies, — un tai pašā piekāpīgajā tonī piebilda. — To estrādes koncertu tu esi nokavējis. Un es ari būtu labais, ja nulle trīsdesmitās parakstītos, ka Kadijevs jau sēž mašīnā.

—   Varētu domāt, ka tam ir liela nozīme, — Kļenovs gļēvi atcirta.

—  Varētu būt, — parastajā stingrajā tonī noskaldīja Vikentjevs. — Zini, kādā gadījumā!

Iestādes KT-15 priekšnieks klusēja.

—  Ja vienos divdesmit mēs būtu viņu nošāvuši sevišķā korpusa gaitenī!

—   Vai taisies rakstīt ziņojumu?

—  Noteikti. Un mūsu biļetenam ari uzrakstīšu. Tava dežūrmaiņa nav gatava nopietnam darbam.

Vikentjevs aizcirta žurnālu.

—   Labi, paliec sveiks! Mēs jau tā esam aizkavējušies, — viņš devās uz furgonu.

—   Pēc pusgada es dabūtu pulkveža pakāpi, — vērdamies flīzīšu sienā, negribīgi novilka Kļenovs. — Attiecīgi tiek pagarināts ari dienesta laiks. Bet, ja ne, tad jau nākamajā rudenī es būšu pensionārs.

Vikentjevs apstājās.

—   Kad mani nometa no kolonijas priekšnieka amata, man līdz pulkvedim bija palicis mēnesis. Un tie, kas izlēma manu jautājumu, to brīnišķīgi zināja. Bet šajā darbā man trešā zvaigzne vairs nespīd. Izdiena ir, termiņš beidzies, karjeras perspektīvas — nulle. Tātad?

—   Pensija? — Kļenovs vaicāja flīzīšu sienai.

—   Nē, taču tikai viena iemesla dēļ. — Vikentjevs satvēra cietuma priekšnieku aiz pleca un pagrieza pret sevi.

—    Es esmu neaizstājams. Pats zini, ka mūsu grupai grūti sameklēt jaunu cilvēku. Sevišķi vadītāja vietā. Un ja reiz es esmu neaizvietojams — atvaļināšana man nedraud. Vai nav vareni, ko? Tāpēc jau man jādara tas sūda darbs.

Vikentjeva žests ieskāva balto «uzgaidāmo telpu» un maizes furgona stūri, kur kamerā sēdēja Pitons.

—   Un vēl jāiesaista jauni puiši, un jākropļo tiem dvēseles! — šoreiz Vikentjevs norādīja uz citu furgona daļu.

—    Un zini, kas ir vispretīgākais? Visi domā, ka man patīk tā izpildīšana! Man esot tāda daba!

Vikentjevs no jauna devās uz furgonu, atvēra kabīnes durvis un vēlreiz pagriezās atpakaļ.

—   Bet pats briesmīgākais — es nudien esmu pieradis… — Viņš raudzījās Kļenovam tieši acīs. — Un arī viņi pieradīs.

Otrais numurs norādīja ar īkšķi uz aizmuguri. Vadītājs pārprata viņa žestu un iedarbināja motoru.

Vikentjevs aši ielēca kabīnē.

—   Tāpēc mani iežēlināt grūti. — Viņš pieaicināja Kļe- novu un pieliecās viņam klāt. — Bet ziņojumus rakstīt man nepatīk. Un kamēr es sataisīšos, tavu pieprasījumu jau droši vien pagūs aizsūtīt. Un saviem stulbeņiem kārtīgi nosloksnē dirsas. Šodien mēs pastrādājām viņu vietā, bet mums pašiem darba netrūkst. Puišu žēl… Esi dzirdējis, ka Faridovam ir psihiski traucējumi? Tā nu mēs dzīvojam, un vairāk uzkraut mums nevajag. Taisi vārtus vaļā!

Vikentjevs izslējās, uzmeta ašu skatienu Fedjam Sivce- vam: vai tas rūkoņā nav dzirdējis, ko viņš bija teicis gandrīz čukstus un kas vina ausīm nebija domāts. Piektā numura seja bija vienaldzīga.

—   Aiziet! — pavēlēja grupas vadītājs.

Maizes furgons atmuguriski izrāpās no balto flīzīšu kuba un nozuda nakts melnumā.

Devītā nodala

Atkal bedres un grambas lika čīkstēt atsperēm, furgons šūpojās vien, seržanta Sivceva skatiens saspringti urbās izdangātajā ceļā, kurš dzeltenajā, slīpi krītošajā starmešu gaismā šķita vēl sliktāks nekā bija patiesībā. Nospiedis sajūgu un piebremzējis, lai lēnām šķērsotu slikti aizbērtu grāvi, viņš kārtējo reizi atskārta, ka melnā josla šķērsām ceļam — ir tikai asfalta izciļņa ēna.

— Ka tavu māti! — šoferim paspruka, un viņš pašķielēja pa labi: Vikentjevam nepatika nesavaldības izpausmes. Taču šķita, ka apakšpulkvedis neko nav dzirdējis, lai gan pēc viņa izturēšanās bija redzams, ka tas uzmanīgi tver visu apkārt notiekošo.

Laikam šobrīd otrajam numuram seržants nebija prātā — lēnā virzīšanās pa šauro, naksnīgo ieliņu nudien bija bīstama.

Sivcevs nomanīja, ka saņemšana nav noritējusi diez cik gludi: pārāk ilgi bija čakarējušies, atgriezās saņurcīti un uzbudināti, un tas notiesātais arī pamatīgi samurkāts… Ari Kļenovs acīmredzot nebija savā ādā, Vikentjeva sarunu ar viņu šoferis pa ausu galam bija dzirdējis, lai gan nelika to manīt.

Atklāti sakot, Fedjam Sivcevam bija pie vienas vietas, kā noritējusi notiesātā nodošana, tāpat ari tas, ko apakšpulkvedis Vikentjevs bija runājis ar cietuma priekšnieku. Viņu personīgi tas neskāra, kāda tur varēja būt interese. Tagad piektais numurs vairāk bija norūpējies par to darba daļu, ko viņam nāksies padarīt pašam. lai gan viņam nepiemita tāda īpašība kā jūtīgums, tik un tā nebija patīkami. Sevišķi, ja pirmais noķēzās… Visa tā lielā tīrīšana, vēl nojauksies līdz ausīm, par ko lai priecājas, kā gaļas kombinātā… Piemaksa nav tā vērta. Protams, nevar jau teikt, ka nebūtu interesanti: maskēšanās, nakts operācijas, un vēl viņa klātbūtne padarīšanās, par kurām zina tikai retais. Bet par velti jau viņš neietu to darīt. Fedja Sivcevs, kā jau daždien praktiski domājošs cilvēks, nebija ar pliku romantiku paķerams. Bet labums jau atlēca taisni no šis viņa klātbūtnes. Cik seržantu ir rajonu nodaļās? Visi bakstās pa kaktiem, īrē istabas… Bet viņam Vikentjevs jau kur tas laiks kā izsitis vienistabas dzīvokli! Vai, teiksim, cik cilvēku no jaunākā komandējošā sastāva saņem atvaļinājumu ceļazīmes? Bet seržants Sivcevs ir pabijis gan Sočos, gan Tunisā, gan Kislovodskā, tāpat tajā, nu, kā viņu, Palangā… Un ari darbu pārvaldē nevar ne salīdzināt ar tām mocībām rajona nodaļā vai patruļdienestā. Te, skaties, iecels vēl par komandantu… Tā ka, nekāda vaina, viss normāli. Sevišķi, ja pirmais numurs strādā tīri…

Sivcevs izbrauca furgonu uz līdzenas šosejas un, atviegloti uzelpojis, nospieda gāzes pedāli, uzdzīdams līdz reglamentētajiem deviņdesmit.

Ari apakšpulkvedis Vikentjevs atslābinājās, lai gan ārēji tas nebija manāms. Viņš bija dienējis IeM pietiekami ilgi, lai zinātu, kā šeit izprot frāzi «Pasaulē it viss ir pērkams un pārdodams». Zīmītes iznešana brīvībā maksāja divdesmit piecus rubļus, uz pusstundu it kā nejauši sasēdināt čomus vienā kamerā vai ļaut tiem satikties pastaigu laukumiņā — piecdesmit, atstāt izmeklēšanas izolatorā saimniecības darbos — trīssimt, izkārtot nometinājumu — piecsimt. Tā tas bija parastās, ikdienas lietās par sadzīves huligānismu, zādzībām, aizbraukšanām — ikdienas pelēcību, kas no krimināllietu plūsmas ārā nelēca un nepiesaistīja sevišķu priekšniecības, avīžnieku, prokuroru un partijas iestāžu uzmanību.

Skaļajām lietām bija sava takse: šeit no apsargājamā perimetra izsprukusi zīmīte vai īsa saruna ar līdzdalībnieku varēja maksāt simtus, pat tūkstošus — atkarībā no tā, cik «skaļš» bijis noziegums, cik liels par to draudēja sods, un, protams, tika ņemtas vērā ari apsūdzēto materiālās iespējas.

«Šaujampants» strauji uzskrūvēja visas likmes. Čukstus stāstīja par banknotēm piestūķētiem «diplomātiem», kas tika dāvāti par to, lai nāvessods nemaz netiktu piespriests, vai arī, ja tas bija jau noticis, lai to atceltu kasācijas iz- stance, vai ari lai notiesāto galu galā apžēlotu. Baumas paliek baumas: zīmītes iznesot, kontrolieri bija pieķerti vai cik, taču neviens ar naudu piestūķēts koferis vēl ne reizi nebija materializējies kā lietiskais pierādījums krimināllietā par korupciju augstākās tiesu varas ešelonos.

Lai gan mēdza gadīties, ka visu gaidīts spriedums bez redzama iemesla tiešām kļuva mīkstāks, vai ari to negaidīti atcēla augstākstāvoša tiesa, citkārt to pēdējā mirklī aizstāja ar brīvības atņemšanu apžēlošanas kārtībā. Tam par cēloni varēja būt humānisma uzplūdi vai ne ar ko nesamaksājamās cilvēka dzīvības vērtības pēkšņa atskārta, vienkārša birokrātiska piesardzība vai lietas materiālu citāda novērtēšana, bet cilvēki, kurus bija samaitājusi dzīves ēnas pušu pazīšana, atminējās tos pašus efemēros «diplomātus».

Apakšpulkvedis Vikentjevs labi pazina dzīves oderi, tomēr uzskatīja, ka ne jau katrs ir nopērkams. Pat ja principā tāda iespēja pastāv, to ne vienmēr izdodas izmantot. Tātad nav izslēdzams variants, ka uz nāvi notiesātā draugi, nesasnieguši vēlamo rezultātu, centīsies mainīt notikumu virzību sprieduma izpildes stadijā. Uzpirkt visus speciālās grupas «Fināls» locekļus, ieskaitot prokuroru un ārstu, ir pilnīgi neiespējami. Bet, to ko nevar nopirkt, gandrīz vienmēr var atņemt. «Diplomāta» saturs dod iespēju nolīgt rīkļurāvējus, lai tie uzbruktu specmašīnai. Un, lai gan grupa ir stingri konspiratīva, pārvadāšanas diena un laiks zināms pavisam šauram personu lokam, «maizes furgons» droši bruņots un tam ir automātiskā riepu pumpēšanas sistēma, Vikentjevs gaidija uzbrukumu katru mīļu brīdi. Kamēr viņi vizinājās pa Stepņanskas nomales ieliņām, kas bija kā radītas slēpnim, apakšpulkvedim mugura nosvida slapja un notirpa sasprindzinātie kakla muskuļi. Un tikai tad, kad furgons izbrauca uz starppilsētu trases un uzņēma noteikto ātrumu, speciālās operatīvās grupas vadītājs uzelpoja un atkrita sēdeklī.

Saruna ar Kļenovu satrauca sirdi un uzjundīja veco apvainojumu. Viņš vadija «septīto», skaitījās labākais cietuma priekšnieks dienvidu rajonā un uzskatīja, ka šo slavu godam nopelnījis. Tiešām: plāns vienmēr bija izpildīts, lai gan cehos darba vietu bija daudz mazāk nekā limitēto ieslodzījuma vietu, bet tolaik limits pastāvīgi tika pārkāpts. Vikentjevs prata organizēt darbu trīs maiņās. Katrs, kurš pārzina labošanas darbu iestādes specifiku, var iedomāties. ko tas nozīmē. īpašs līgumstrādnieku un konvoja apakšvienību darba režīms, papildu pasākumi pret bēgšanu, speciālu atļauju saņemšana ministrijā, saskaņošana un grozīšanās, galu galā — paša «darbaspēka» pretestība, kam termiņš paies šā vai tā: naktī gulēsi, kā rakstīts iekšējās kārtības noteikumos, vai arī liesi sviedrus saimnieka labā… Pielauza, nokārtoja, saskaņoja, bet apsargājamais kontingents pat neiepīkstējās — gāja strādāt nakts maiņā! No daudzām kolonijām uz 7. LDK brauca pieredzes apmaiņā un aiz brīnumiem rokas vien plātīja.

Bet jājautā, kas te daudz ko brīnīties? Viņam bija kārtība. Viņš pats, nevis pahani, turēja zonu. Kā jau saimniekam pieklājas. Ar katru jaunatnācēju aprunājās pats personīgi, ja etapā bija kāda «autoritāte» — laiku netaupīja, vairākas reizes parunājās zem četrām acīm, paskaidroja: amba, pašefoji brīvībā, uzstājies citās zonās, bet tagad esi atnācis pie Vikentjeva, varbūt būsi par tādu dzirdējis? Ja esi dzirdējis, izdari secinājumus. Ja gribi, uzstājies barakā, ievies tur savus «likumus», lai «sešinieki» mazgā tev zeķes, — tā ir tava darīšana. Bet lai noziegumu grupā nebūtu! Un vēl: lai ar aktīvu nestrīdētos, «pīles» neatklātu un lai klausītu administrācijai. Ja gribi mums palīdzēt — lūdzu, ja vajadzēs, ari mēs tev izlīdzēsim. Bet traucēt — piesargies. Zonā pavēl, apžēlo un soda viens cilvēks — priekšnieks. Ja to aizmirsīsi, vaino pats sevi!

Kārtība zonā bija, lai gan neskaitāmie pārkāpumi, kurus priekšnieki parasti centīgi noklusē, ievērojami maitāja atskaites. Taču visu zonu augstākais dievs — ražošanas plāns — droši sargāja Vikentjevu no priekšniecības nelabvēlības. Bez tam smagu noziegumu un lielu ķezu viņa kolonijā nebija, tāpēc nepatīkamie sīkumi nesagandēja kolonijas dzīvi tiktāl, ka blāvi apgaismotajās naksnīgajās barakās valdītu tā drausmīgā spriedze, kas parasti izvēršas kādā trīskāršā slepkavībā vai masveida bēgšanā.

Kā jau īsts saimnieks, Vikentjevs bija par sevi pārliecināts un arī pret citiem izturējās atbilstoši, ari priekšniecībai nekādus izņēmumus netaisīja. Šajā sakarā ari iznāca saķeršanās ar Labošanas darbu iestāžu pārvaldes priekšnieku Goļikovu, kurš necieta padoto patstāvību, vienmēr prata apvaldīt, «nolikt pie vietas», bet šoreiz neizdevās: raksturs pret raksturu, kā izkapts pret akmeni…

Var jau būt, ka te nekādas saistības nebija, bet kad no «otrās» izlasīja musinātājus uz masu nekārtībām un to aktīvākos dalībniekus, galveno kodolu — vienpadsmit cilvēkus — nosūtīja uz «septīto». No vienas puses — kur gan citur lai viņus sūtītu, tā taču bija apgabala labākā kolonija ar spēcīgu vadītāju, turklāt tuvumā nebija nevienas citas stingrā režīma zonas… Bet no otras puses — varēja jau izkliedēt pa visu valsti, protams, lielāka ķēpa, toties nevajadzētu izaicināt likteni un pārbaudīt 7. LDK — priekšnieka izturību.

Lai kā tur arī būtu, pie Vikentjeva ieradās uzreiz trīs «likumīgie» zagļi, un ari pārējie astoņi nebija nekāda Dieva dāvana — aiz dzeloņdrātīm vairāk nodzīvojuši nekā brīvībā. Jau pēc pirmajām pārrunām kļuva skaidrs — būs nelaime. Viens pats Mans bija ko vērts — viņu jau sen vajadzēja pielikt pie sienas, kad viņam pierādīja septiņas laupīšanas un vienu slepkavību, bet ne — iedeva trīspadsmit gadus, ari kolonijā viņš bija ne mazums ziepju savārījis, tikai nekad neatradās neviens liecinieks vai ari vina branža visu vainu uzvēla «vīreļiem». Viņš tā ari Vikentjevam pateica: «Es, priekšniek, vienmēr esmu zonu turējis, tāpat darīšu ari šeit. Baidīt mani nevajag, pats, ko vien gribi, nobaidīšu. Un uz sirsnīgām pārrunām ar mani menti var necerēt. Sūti uz baraku, gribu atlaisties, etapā nedabūju izgulēties…»

Tā garlaikoti pateica un nožāvājās, draņķis, parādīdams prasti apstrādātus tērauda zobus, kas rēgojās no pelēkajām smaganām. Un sēdēja izgāzies kā kaprīzs pārbaudītājs no ministrijas, kuram mīkstajā kupejā nav lāgā nācis miegs, tāpēc par visu viņam nospļauties, kamēr nebūs izgulējies, nemaz neteiks, kādas ārkārtējas pilnvaras viņam dotas, ja gribēs, izmetīs slikto cietuma priekšnieku no darba.

Vikentjevs klusēdams piecēlās, nesteidzīgi apgāja apkārt galdam, un bez atvēzēšanās iesita. Varenā dūre kā miesnieka veseris zvēla pa noskūto pauri, un Hana kauliņi nograbēja vien uz sen nekrāsotās grīdas. Tikpat nesteidzīgi Vikentjevs atgriezās savā vietā, aizpildīja nepieciešamo veidlapu un nogaidīja, kamēr apdullinātais ķermenis sakustēsies.

—   Baigi sāli, priekšniek, — Hans ar lielām grūtībām apsēdās un, saķēris galvu, šūpojās uz priekšu un atpakaļ. — Baigi sāli, kā pats izstrēbsi?

Šaurās ačeles saspringti spīdēja, iespējams, ka viņš jau bija nožēlojis, ka tā izmuldējies Dzelzs Dūres priekšā, taču atpakaļceļa viņam vairs nebija: likumīgajam zaglim jāatbild par katru pateikto vārdu, viņš nedrikst to ņemt atpakaļ. Citādi autoritāte pārplisīs kā ziepju burbulis.

—  Tava darīšana — pats vien jau strēbsi, — Vikentjevs vienaldzīgi noteica un pabīdīja uz viņa pusi aizpildīto veidlapu. — Izlasi un paraksties: seši mēneši kameru režīmā.

—  Par ko? — Hanam neizdevās saglabāt viņa stāvoklim piedienīgo nesatricināmību. — Es vēl pat barakā neesmu iegājis!

—  Taisījies gulēt dienā? — Vikentjevs atbildēja ar pretjautājumu. — Bandītu likumus ieviest gribēji? Biji rupjš pret priekšnieku? Te tev būs avanss!

—  Par to, ka «gribēju», — kameru režīms? Patvaļa, priekšniek! Ka tik kādam neizietu plāni. — Lūpas nicigi šķobīdams, Hans parakstīja lēmumu un gribēja vēl kaut ko teikt, bet Vikentjevs neļāva:

—  Es zinu, kuram klāsies plāni. Un tu pats ari varbūt nojaut. Bet kamerā padomā — uz kā zonu esi atnācis!

Kad Hanu aizveda, Vikentjevs izsauca operatīvās daļas priekšnieku.

—  Tos no «otrās» — kontrolē īpaši. Viņi ir galīgi izlaidušies, tāpēc katrs pārkāpums jāfiksē dokumentos un jārīkojas. Ja mēs viņiem ragus neaplauzīsim, viņi sāks regulēt klimatu.

Un regulēja ari, sajauca, draņķi, «septītajā» visu gaisu. Sākumā izskaitļoja Iļjevu, kurš bija iefiltrēts viņu grupā, un atejā pakāra tā, lai izskatītos, ka pats sev rokas pielicis. Pārējie ziņotāji ierāva astes kājstarpē un pārstāja piegādāt informāciju, tikai pūta pīlītes, lai atkratītos. Operatīvā daļa uzreiz tapa kurla un akla, bet, kad Hans iznāca no kameras, nakts maiņa vispār atteicās strādāt. Gribēja izlasīt kūdītājus, bet tad sacēlās visa zona. Arī tie, kas negribēja, nevarēja palikt malā: strīdēties ar autoritātēm ir vēl bīstamāk nekā ar administrāciju.

Viss ritēja savu gaitu: nodaļās izsita logus, matračus saplēsa lanckās, skapīšus — skalos, izjauca gultas, apbruņojās ar stieņiem un klimta pa zonu. Izdemolēja med- punktu, sarijās un sašpricēja visu, ko vien varēja, un ņēmās dedzināt operatīvo daļu, šturmēt soda izolatoru un lauzties uz rūpniecisko zonu. Neko sevišķu nepanākuši, uzrāpās uz administratīvā korpusa jumta, bļaustījās, vaikstī- jās, dziedāja…

Tolaik ķīlnieku ņemšana vēl nebija modē, tāpēc prokurors bez baiļu devās uz caurlaidi, lai uzsāktu pārrunas, bet tur viņu — caps! Aiz rokas un velk iekšā, bet viņš, nabadziņš, iespiedzās gluži kā ievainots zaķis… Labi, ka Vikentjevs paguva satvert vinu aiz otras rokas un izvilkt atpakaļ ierastajā pasaulē, atdot brīvību, amatu un varu…

Spēcīgais rāviens, kurš gandrīz bija pārrāvis prokuroru uz pusēm, Vikentjeva liktenī nospēlēja būtisku lomu, bet baumas, ar kurām apauga dumpis «septītajā», pārvērta to par spīdošu ķīlnieku atbrīvošanas operāciju.

Zona plosījās gandrīz veselu diennakti. Goļikovs ik pēc stundas pieprasīja informēt par situāciju, lai varētu pazīmēties priekšniecībai ar savu labo informētību, taču konkrētus rīkojumus nedeva: «Rīkojies pēc apstākļiem, izmanto apsardzes rotas atbalstu, atjauno kontroli pār zonu.» Rotas komandieris sazinājās ar savu priekšniecību, kas pavēlēja lietot ieročus tikai apsargājamā perimetra pārkāpšanas gadījumā. Kareivji aplenca iežogojumu un gaidīja. No administratīvā korpusa jumta uz viņiem lidoja šīfera gabali, vairāki cilvēki tika ievainoti.

Masu nekārtību likvidēšanas štābs novietojās kolonijas darbinieku kopmītnē, kura atradās dažus simtus metru no zonas ārējā, dekoratīvā žoga. Turpat ceturtā stāva plašajā hallē nolika divus galdus, pie viena sēdēja jauneklīgs majors, rotas komandieris, otrs bija domāts kolonijas priekšniekam, taču Vikentjevs neapsēdās pat uz minūti, sadrūmis viņš staigāja šurpu, turpu, stumdīdams kareivjus — raitniekus, ārējās apsardzes praporščikus un savus padotos, kas bija šeit sapulcējušies. Notiekošais galvenokārt bija izaicinājums viņam — Vikentjevam, Saimniekam, Dzelzs Dūrei, un visi zināja, ka šādas lietas viņš nemēdz piedot.

Uz abiem galdiem zvanīja tiešo sakaru telefoni un pīkstēja rācijas. «No augšas» pieprasīja informāciju un deva direktīvas par vēl pilnīgākas un svaigākas informācijas savākšanu.

Tolaik vēl nebija operatīvās reaģēšanas rotu un speciālu teroristu aizturēšanas grupu, un jebkura līmeņa priekšnieks zināja: par nepieņemtu lēmumu viņam nekas liels nebūs vai ari paskaidrojumus pieprasīs tie, kurus viņš apzinīgi informējis un ar kuriem goddevīgi apspriedies, bet tie savukārt informējuši un apspriedušies ar augstākstāvošiem, jo risināmajam jautājumam taču pietiekami «jānobriest», bet vēl labāk, ja tas atrisinātos pats no sevis.

Vikentjevs piegāja pie loga. Koloniju ieskāva divas ķēdes: ārējo veidoja pelēkās milicijas formas, iekšējo — zaļie apsardzes rotas mundieri. Iekšienē ņudzēja ieslodzīto melnie kombinezoni.

Vikentjevs ieraudzīja, ka no nodedzinātās operdaļas, melni, it kā pārogļoti stāvi stiepa laukā smagos, apsvilušos seifus un mēģināja tos uzlauzt. Dzīvojamā zonā nebija piemērotu instrumentu, bet, ja pietiktu laika un uzņēmības, metāla kastes var atvērt ar ko vien vēlies. Gribēšana trakojošajam pūlim bija, tātad vajadzēja to ierobežot laika ziņā.

Goļikovs kārtējo reizi deva izvairīgu atbildi: «Skaties pēc apstākļiem. Sadarbojies ar rotas komandieri.» Rotas komandieris izteicās saprotamāk: «Ja rāpsies pāri žogam — šaušu. Tagad ievest zonā cilvēkus ir riskanti, bet šaut nav iemesla.» Abiem bija taisnība, gaidāmās komisijas viņiem neko nevarēs pārmest, un dienesta izmeklēšanas neko nekaitēs. Toties arvien skaidrāk iezīmējās grēkāža figūra — 7. LDK priekšnieks, kurš bija pieļāvis dumpi un nespēja stabilizēt situāciju. Ja seifus atlauzīs, tad vairākus cilvēku desmitus piemeklēs tas pats nelaimīgā Iļjina liktenis, kas priekšnieka vainu vēl tikai padziļinās.

Satracinātais Vikentjevs saspieda žokļus nāvīgā sakodienā, binoklī nopētīja uz jumta trakojošo ieslodzīto baru un uzreiz ieraudzīja Hanu. Tērauda zobus atņirdzis, viņš deva pavēles melnajiem kombinezoniem, lidināja kareivju virzienā šīfera gabalus, rādīja nepieklājīgus žestus un uzvaroši ņirdza. Vārdu Hans bija turējis: viņš vadīja zonu. Un Vikentjevs pieņēma lēmumu.

—   Uzmanību, — viņš teica megafonā, un dinamika pastiprinātā balss, kā vienmēr, skanēja mierīgi. — Runā kolonijas priekšnieks apakšpulkvedis Vikentjevs. Pēdējo reizi pavēlu pārtraukt nekārtības. Nekavējoties atkāpties no seifiem, atbrīvot jumtu, visiem nostāties pie savām nodaļām. Dodu trīs minūtes laika. Nepakļaušanās gadījumā atklāšu uguni.

Vikentjevs nolika megafonu un paņēma automātu. Izņēma pilno aptveri, izķibināja piecas patronas, ielika tās rezerves «radziņā» un iesprauda to automātā. Uzlika drošinātāju šaušanai pa vienai patronai, parāva aizslēgu un ieskatījās pulkstenī.

—  Blefo?. Bet ja nu nenobīstas? — pavaicāja rotas komandieris.

—  Gatavo savus ļaudis, — neatbildējis uz jautājumu, izmeta Vikentjevs. — Tūlīt viņi padosies, un mēs ieiesim zonā.

Viņš atkal paskatījās binoklī. Pie seifiem melno kombinezonu skaits saruka un atlikušie rāvās jau ar mazāku apņēmību. Daži cilvēki gribēja nokāpt no jumta, taču viņus nelaida. Hans vienam iesita pa seju ar šīfera gabalu.

Gluži kā poligonā, Vikentjevs pietupās uz viena ceļa, atbalstījās ar elkoni pret palodzi un notēmēja uz melnajiem kombinezoniem, kas drūzmējās uz jumta.

Štābā pārvērstajā kopmītņu vestibilā iestājās pilnīgs klusums. Bah! Bah! Bah! Bah! — mundieri iespīlētā «septītās» priekšnieka mugura noraustījās četras reizes.

Viena lode trāpīja Hanam sejā, trieciens atmeta viņu atpakaļ, un, paklupis uz zemās apmalītes, viņš kā maiss novēlās zemē. Kā notriekti ķieģeļi uz visām pusēm pajuka vēl trīs melnie stāvi.

Vikentjevs pavērsa automāta stobru uz leju, kur, apjukumā sastinguši, uz seifa stāvēja divi paši neatlaidīgākie notiesātie.

Bah! laikam pēc inerces Vikentjevs nospieda mēlīti vēlreiz, bet aizslēgs nograbēja pa tukšo. Pa grīdu aizripoja pret sienu atlēkušās čaulītes. Viss bija galā. Kopš brīža, kad Vikentjevs uzstādīja savu ultimātu, bija pagājušas trīs minūtes un četrdesmit sekundes.

Vēl pēc piecām minūtēm apsardzes rota un cietuma administrācija bez jebkādiem šķēršļiem iegāja zonā. Dumpis bija apspiests.

«Septītās» vecie iemītnieki prata novērtēt priekšnieka izlēmību, tāpat ari to, ka viņa lodes bija ķērušas tikai plātīzerus no 2. LDK. Masa vienmēr ir uzvarētāja pusē, tā vienmēr meklē sakāves vaininiekus. Hans un viņa puiši jau tāpat bija sadzīvojuši ne mazums ienaidnieku, bet tagad, kad visi dāsni tika sukāti ar gumijas stekiem, kad tiem draudēja etapi un soda izolatori, kūdītājus vairs nespēja glābt nekāda autoritāte. Tos, kas bija palikuši dzīvi, sadauzīja tā, ka tie knapi dvašoja, un nolika pie caurlaides kā meslus atjaunotajai, likumīgajai varai.

Izbēdzis neapskaužamajam ķīlnieka liktenim, prokurors atzina ieroča lietošanu par likumīgu. Tas paglāba Vikentjevu no vēl lielākām nepatikšanām. Taču, pateicoties ierastajai, birokrātiskajai «mēru pieņemšanai», viņu nometa no cietuma priekšnieka amata un ielika pazemojošā majora vietā, lai viņš varētu nosēdēt līdz pensijai.

Piedāvājumu vadīt speciālo grupu «Fināls» viņš pieņēma divu apsvērumu dēļ: nemierīgā daba prasīja aktīvu darbu, atbildīgus uzdevumus, atskaitīšanos augstākam līmenim, vārdu sakot, viņam gribējās apgrozīties notikumu degpunktā. Bez tam viņš ne acu galā nevarēja ieredzēt noziedznieku cūcības un uzskatīja par nepieciešamu atbrīvot sabiedrību no pašiem bīstamākajiem un pretīgākajiem radījumiem, kuri pārpratuma pēc dabūjuši cilvēka veidolu. Tiesa, pēc pirmās izpildīšanas viņš saprata, ka tas nav tas pats, kas no simt metru attāluma apšaudīt sadumpojušos zeķu baru. Nedabiskā procedūra sacēla visu viņa būtni protestam, lai gan Vikentjevs nekad nebija uzskatījis sevi par sevišķi emocionālu vai jūtīgu.

Taču atpakaļceļa vairs nebija, bez tam audzinātājs palīdzēja, nudien, viņš bija dižens filozofs, kad vajadzēja attaisnot pavēli vai dienesta pienākumu. Vikentjevs sevi pārvarēja un tad sajuta, ka viņam iekšā kaut kas salūst, kodols, kas satur uzskatus par iespējamo un nepieļaujamo, kas jau sākotnēji ielikts katra cilvēka dvēselē, nu bija pušu… Un viss nostājās savās vietās: atgriezās miegs un apetīte, visos kaktos vairs nerēgojās baigie viepļi… Vikentjevs vienmēr bija lepojies ar dzelzs gribu un lieku reizi pārliecinājās, ka tā nav viņu pievīlusi. Darbs paliek darbs.

Tikai iesaistīt grupā jaunus cilvēkus bija sasodīti nepatīkami. Viņš jau nu gan zināja, ko tiem nāksies pārdzīvot, viņš gaužām labi atcerējās trīcošo plenci Titkinu, kurš vēl joprojām, kaut gan bija pagājuši veseli astoņi gadi, līdz asinīm noberž rokas ar šūnakmeni, cenzdamies nomazgāt to, kas redzams tikai viņam. Bet viņš bija tikai sestais numurs, kuram vajadzēja vērt vārtus un nokārtot kapu lietas… Tāpat Faridovs ar savām halucinācijām…

Sergejevs ir reti stingrs puisis, bet pārdzīvo, lai gan neliek to manīt, trīs gadu laikā vēl nav paguvis pierast. Pat audzinātājs nespēj viņam līdzēt… Bet kā ies Popovam? Tiesa, viņš turas godam, gandrīz noknieba Pitonu, paveicās viņam ar pirmo objektu! Varbūt pat būtu bijis labāk, ja viņš izšautu. Protams, grupas darbs būtu salaists dēlī, un ģenerālis galviņu vis neglaudītu.. Ari prokurors un ārsts būtu neapmierināti — lieks trobelis. Nekas, būtu atbraukuši ar savu volgu pusstundas laikā, to aktu sastādītu turpat uz vietas. Bet puika savu pirmo, grūtāko barjeru būtu paņēmis ar ieskrējienu, un vēlāk jau ir vieglāk. lai gan, kas zina, kā vēl viss būtu pavērsies… lai ir, kā ir. Viņš, muļķītis, vēl prasīja, vai var stāstīt sievai… Vēl nav sapratis, par ko drīz vien sevi uzskatīs… Pēc izpildīšanas jautājums atrisināsies pats no sevis — pat ja spīdzinātu, neatzītos, kur bijis un ko darījis… Kauns labāk par jebkādiem parakstiem palīdzēs turēt muti. lai gan, kas tur būtu ko kaunēties…

Vikentjevs smagi nopūtās, tā, ka pat nesatricināmais Sivcevs pašķielēja uz apakšpulkveža pusi. Priekšnieka dzīvesbiedre bija ellīgi greizsirdīga un ārkārtīgi pārdzīvoja vīra nakts prombūtnes. Pāris reižu viņš bija safleitējis par steidzamiem uzdevumiem, bet vecene neatlaidās — sēdās pie telefona: kabinets neatbild, dežurants Vikentjevu nav redzējis, par nekādām lielām ķezām un neatliekamiem uzdevumiem neko nav dzirdējis… Bet viņš ierodas pret ritu un vēl ar smaķeli — stress tak bija kaut kā jāmazina… Un tad tik gāja vaļā — gandrīz līdz roku palaišanai… Kādas tik viltības viņš neizdomāja — gan kabinetā uz krēsliem gulēja, lai nevajadzētu pūst miglu acīs: caurām dienām dzīvoja pa koloniju — un miers, vienreiz izdomāja bēgšanu, citreiz slēpni… Vienreiz, otrreiz viss izgāja labi — kā pa sviestu, trešo reizi — ari tā nekas, bet cik tad var muldēt? Un atkal — kā izpildīšana, tā skandāls! Tur jau tāpat nervi jābendē, un tad vēl mājās, un nemaz nav zināms, kur vairāk… Nu, kā tad nav zināms, skaidra lieta, ka Lidka bendē veselību vairāk nekā izpildīšana! Un šodien atkal ies vaļā riešanās, atkal vajadzēs mierināt un taisnoties.

Vikentjevs vēlreiz smagi nopūtās. Garastāvoklis bija galīgi čupā.

Pa kreisi ceļmalā pavīdēja mazais ceļa stabiņa «obelisks»: astoņpadsmitais kilometrs. Apakšpulkvedis atgaiņāja netīkamās domas un saņēmās. Pirms dažiem gadiem šeit nogalināja divus autoinspektorus, likās, ka vieta izstaro draudus un satraukumu.

Šoseja bija tukša. Te pēkšņi maizes furgonu apdzina melna volga.

«Zem simta,» nodomāja Vikentjevs. «Kur gan «privātais» tā steidzas?»

Viņš paraudzījās pulkstenī. Divi nulle piecas. Visi jau sapulcējušies, gaida… Pirmais cenšas sakūdīt uz domino partiju, Grigorjevs, kā parasti, skābu ģīmi atsakās, bet Burenko varbūt arī piesēdīsies, protams, ja viņi jau nav paguvuši saplēsties…

—   Kāda velna pēc viņi te izlikuši posteni? — Sivcevs negaidīti apvaicājās.

Vikentjevs pats bija ieraudzījis melno volgu, kas pirms dažām minūtēm bija viņus apdzinusi, stāvam šosejas malā miroņbālajā kvarca lampas gaismā. Milicis pārbaudīja šofera dokumentus. Otrs milicis iznira no tumsas apgaismotajā laukumiņā un pavēloši pacēla svītroto zizli, likdams maizes furgonam apstāties.

—  Taisni! — Vikentjevs pavēlēja un, pacēlis automātu, nolika to uz ceļiem ar stobru pret durvīm.

Redzēdams, ka mašīna negrasās samazināt ātrumu, milicis aizšķērsoja ceļu un vairākas reizes bargi noplātīja zizli.

Šajā vietā nekad nav bijis milicijas postenis. Tam nemaz nevajadzēja šeit atrasties. Vikentjevs rūpīgi sagatavoja operācijas, un pārvešana tika noteikta tādā nakti, kad nenotika nekādi reidi, nebija izlikti nekādi slēpņi un neviens neko «neķemmēja». Pirms dažām stundām apakšpulkvedis dežūrdaļā noskaidroja operatīvo situāciju un pārliecinājās, ka trasē viss ir mierīgi.

Sivcevs maķenīt parāva stūri pa kreisi un, nemazinādams ātrumu, apmeta milicim līkumu, gandrīz aizķerdams to ar furgona būdu.

—   Kaut kāds pamuļķis! — nomurmināja šoferis, izlīdzinādams mašīnas gaitu. — Vēl sāks dzīties pakaļ ar sirēnu… Vai pa rāciju sacels kājās stacionāro posteni…

—  Nav viņam nekādas sirēnas, — Vikentjevs domīgi noteica.

Otrais numurs bija paguvis saskatīt seržanta uzplečus, tuvu stāvošas acis, niknumā sašķiebto muti. Pamanījis milicijas apakšpulkvedi, seržants atsprāga kā dzelts.

—    Bet kāpēc nakts laikā viņiem nav spīdošā zižļa? — Sivcevs turpināja šķendēties.

Vikentjevs neko neatbildēja. Viņam nepatika negaidītais milicijas postenis tik nepiemērotā vietā un galīgā nelaikā. Ari mašīna bez marķējuma — tumšs, laikam sarkans, žigulis nolikts neuzkrītoši ēniņā. Slēpnis? Pārģērbušies noziedznieki? Taču viņi nemaz nebija mēģinājuši uzbrukt furgonam. Un kam šiem ievajadzējusies volga? Visdrīzāk jau tie bija milicijas šakāļi, izgājuši savā nakts peļņā: izspiest no vēlīniem braucējiem trinīšus un piecīšus.

—   Nudien, dzenas pakal! — Sivcevs nolamājās.

Vikentjevs paraudzījās latās puses atskata spogulī. Starmešu pāris pašpārliecināti tuvojās speciālajai automašīnai. Apakšpulkvedis vairākas reizes nospieda mazo podziņu kabīnes aizmugurējā sienā, lampiņas mirgošana bruņotajā būdā nozīmēja — «uzmanību!».

Popovam atkal sametās slikta dūša: smacējošajai gaisotnei pievienojās vēl viens nepatīkams kairinātājs. Tā mēdz būt, kad lietainā dienā dežūrdaļas uazā iesēdina suni, un asā suņa smaka liek operatīvās grupas locekļiem saraukt degunus. Bet kameru dvaka, kas nāca no nāvinieka un pilnīgi pārņēma visu autoķurķa būdu, bija vēl daudz pretīgāka. Popovs vairākas reizes norija nepatīkamu kamolu. Protams, ne jau smaka bija te vainojama — ko tik viņš nebija saostījies savā dienesta laikā, cik nelaiķus bija apskatījis, cik slīkoņus izvalstījis, cik «parašutistus» no cilpām ķeksējis, un «sliežu» līķi ari bija ko vērts.

Sergejevs ar šķību smaidiņu turpināja stāstīt visādus niekus, acīmredzot pūlēdamies kliedēt biedra drūmās domas. Popovs ieklausījās.

—   …Bet viens, kamēr gaidīja apžēlošanu, bija pieradinājis žurku — katru dienu viņu baroja, aprunājās… Visu savu dzīvi izstāstīja, sūdzējās par nelāgo likteni, atteicās no liecībām, kuras bija devis tiesā. Apspriedās gluži kā ar kādu advokātu, sak', kas tad tagad būs, vai pārskatīs spriedumu. Ilgi viņš nosēdēja, vairāk nekā gadu…

Sergejevs runāja klusi, lai nebūtu dzirdams aizslēgtajā kamerā, Popovam vajadzēja saspicēt ausis.

—   Bet tas radījums bija īstens makans, kā kaķis, sēž un klausās… Gluži kā saprastu! Bet vai zini, kas bija pats interesantākais? Kad mēs bijām viņu aizvākuši, žurka turpināja nākt, sūkstījās pa kaktiem, ošņāja nāras, uztraucās un pīkstēja, gluži kā raudātu… No šitās gaudošanas dežūr- maiņai šermuļi pa kauliem skrēja… Gribējuši nošaut, bet sevišķajā korpusā, pats saproti… Tad laikam noindēja…

Matētā plafona trauksmainā mirgošana pārtrauca Ser- gejeva stāstu. Trešais numurs atvēra šauru spraugu savā autoķurķa būdas pusē un, neveikli pieliecis galvu, palūrēja tumsā. Popovs iebāza roku kabatā, sačamdīja pistoli un atklāja, ka nav atbīdījis drošinātāju. Uzmanīgi, lai neatskanētu klikšķis, viņš pārbīdīja slēdzīti uz augšu, tad atvēra tērauda loksni būdas labajā pusē. Naksnīgā šoseja bija tukša, tikai melnā volga apdzina specmašīnu. Kas gan tur bija tik draudīgs?

Popovs turēja seju dzestrajā gaisa plūsmā, ar skatienu pavadīdams trakulīgo vāģi.

Sēdēdams kabīnē, Vikentjevs uzmanīgi vēroja, kā aizmugurē braucošās mašīnas ugunis kļūst arvien spilgtākas un spilgtākas, tad uz mirkli tās izzuda skatienam, un priekšā parādījās sarkanas gabaritugunis, kas nozuda Tihodonskas virzienā.

—  Tie nav tie, — Sivcevs izdvesa, un speciālās operatīvās grupas priekšnieks pamanīja uz viņa pieres niecīgas sviedru lāsītes. — Atri atlaida.

Intuīcijas mudināts, Vikentjevs iegaumēja jau otro reizi garām pabraukušās volgas numuru un pierakstīja to uz vienas no līdzeni apgrieztajām, mazajām lapiņām, kas bija aizbāztas aiz piezīmju grāmatiņas vāciņa dažādu atgadījumu pierakstīšanai, kas varbūt vēlāk izrādīsies nesvarīgi, bet varbūt būs ārkārtīgi nozīmīgi. Viņš atminējās vienu no kriminālmeklēšanas lietas «Trase» versijām, un, lai gan nebija iedziļinājies sīkumos, viņam šķita, ka šaubīgais milicijas postenis varētu ieinteresēt sevišķi bīstamu noziegumu izmeklēšanas nodaļu. «Beigsies visa šī jezga — atdošu Sergejevam,» viņš nodomāja. «lai strādā ar lieciniekiem…»

Dīvainie miliči vairāk būtu ieinteresējuši nevis Serge- jevu, bet gan Popovu, ja viņš būtu ieraudzījis seržanta seju, droši vien pieprasītu apturēt furgonu. Diemžēl tas nebija iespējams: neplānotas apstāšanās, pārvadājot uz nāvi notiesāto, ir kategoriski aizliegtas. Tāpēc labi vien bija, ka kapteinis Popovs neieraudzīja aizdomīgos miličus.

Lampiņa nomirgoja, atsaucot trauksmi. Sergejevs aizvēra šaujamlūku, ka nožvadzēja vien, to pašu negribīgi izdarīja ari Popovs.

Svaigais gaiss bija atgriezis viņam normālu pašsajūtu.

«Šitās lietiņas labāk būtu darīt kaut kur laukā,» domāja kapteinis un pieķēra sevi pie domas, ka samierinājies ar gaidāmo procedūru. Tikai — kurš tad būs tas šāvējs? Vispār, tādu draņķi ari viņš pats varētu aizlaist uz viņpasauli, roka nenotricētu…

Tagad viņš saprata, ko domājis Sergejevs, sacīdams, ka viņam paveicies. Jo riebīgāks un bīstamāks nošaujamais, jo vieglāk izpildīt savu pienākumu. Taču notiekošais joprojām šķita kā sapnis, un viņu sagrāba priekšnojauta, ka vienā jaukā brīdī vīzijas un īstenība saplūdīs vienā veselā. Vai viņam pietiks spēka izturēt to, kam patiešām jānotiek? Lūk, Sergejevs acīmredzot gatavs uz visu, seja pilnīgi mierīga, un droši vien viņam prātā pavisam kas cits…

Bet Sergejevs domāja par to pašu. Ar šodienas nāvi- nieku paveicies viņiem visiem. Tas nav sešdesmitgadīgais Genkins, kuram ļodzījās kājas un atņēmās valoda, — kā tāda šļaugana kule viņš bija karājies starp trešo un ceturto numuru, vēl pie dzīvības būdams, jau no tās atvadījies. Cik viņš tur bija izlaupījis? Šķiet, apsūdzēja par piecsimt tūkstošiem, bet spriedumā bija atlikuši tikai simt divdesmit…

Bellai Ahudovnai Taraņjancai bija prāvāka summa — apmēram miljons… lai gan ari pierādīja tikai pusi… Sabiedriskās ēdināšanas karaliene, Zelta Bella… Bez parūkas, grima un rotām… Nožēlojama, histēriska večiņa…

Br-r-r-r! Sergejevs nodrebinājās. Tās bija visnelāgākās izpildīšanas. Pat pirmais numurs pēc tām neganti lamājās: «Vai tad var naudas dēļ likt pie sienas, ī-ī-ībitītmatos! Vajadzēja stiept to tiesnesi šurp, lai papriecājas!» Un alkatīgi laka knapi atšķaidītu spirtu.

Tiesa, izlaupītājiem nāvessodu izpildīja gaužām reti — tos gandrīz vienmēr apžēloja. Bet pēdējos gados viņu zonā tādi spriedumi nebija gadījušies. Veca lieta, taču baumoja, ka Genkins un Zelta Bella bijuši saistīti ar ļoti augstām aprindām… Un kādam bijis ļoti izdevīgi pielikt viņus pie sienas… Baumas paliek baumas, bet, no otras puses, viņš nespēja atcerēties vēl kāda izlaupītāja nošaušanu. Varbūt tiešām vajag atcelt augstāko sodamēru… Tomēr tāda nedabiska un asiņaina padarīšana, kas šausmina un kropļo visus pieklājīgus cilvēkus… Pavei, Titkins — virs kā ozols, drosmīgs bez gala, bet tagad staigā trīcēdams un visu laiku raud: sak, rokas līdz elkoņiem vienās asinīs… Arī Faridovam šīberis ciet… Un, pat ja nekā tāda nav, vai tad cilvēks paliek tas pats iepriekšējais? Ari pirmais numurs — galvā viss kārtībā, bet dvēselē? Tur neielīdisi, bet laikam jau nabaga dvēsele apsvilusi, sarāvusies čokurā. Par savu dvēseli Sergejevs nedomāja, uzskatīja, ka tur viss kārtībā.

—   Ei jūs, priekšnieki, — piepeši no kameras atskanēja Pitona balss. — Kāpēc turat rokudzelžos? Vai tad domājat, ka esmu tik stulbs, lai tenniņu mainītu pret lodi? Ņemiet nost — rokas notirpušas!

«Bet ko lai dara ar tādiem zvēriem?» Sergejevs nodomāja. «Tādus taču nevar atstāt dzīvus! Jāiznīcina ar skubu! Kādu speciālu mašīnu izdomāt, vai…»

Bet skaļi slinkā balsi noteica:

—   Sēdi, draņķi! Kurš man gandrīz rīkli pārgrauza? Tā jau nu gan! Sagribējies, lai ņem rokudzelžus nost! Vēl pārreiz ar rungu noslānīšu uz atvadām!

Lai cik tas dīvaini būtu, rupjā atbilde Pitonu tikai iepriecināja. Visu ceļu viņš bija drudžaini prātojis: vai tik nolāpītie menti nav apveduši viņu ap stūri? Par viņa labajiem darbiņiem diezin vai apžēlotu… Lai gan tagad viņiem visādi tur humānismi un sazin kas vēl. Un cik avīzēs nav lasīts, sak', vajagot «augstāko» atcelt pavisam. Bet varbūt jau atcēluši? Un pareizi vien ir, kā Amerikā: dari, ko gribi,iegriezīs mūža ieslodzījumu, un dzīvo vesels! Lai gan ari tur ne jau visur tāds plezīrs... Bet, ja nopietni: kādas viņiem tiesības atņemt cilvēkam dzīvību? Lai ko ari viņš būtu pastrādājis! Viņš nav nekāds pareizais, tāpēc jau ir kļuvis par noziedznieku, bet tie tur pareizie, baigie tiesneši un menti. Cits visu mūžu šiverē pa svešiem dzīvokļiem, vai tad menti tāpēc aptīrīs vina būdu!

Bet, ja patiešām apžēlojuši, kāpēc tad neņem nost roku-dzelžus? Bet, ja samuldējuši, maitas, kāpēc tad tik ilgi vizina? Sienas taču var atrast visur?

A, skaidra lieta, tas mēsls būs ņēmis ļaunā, tagad grib pašefot... Nu, lai pāris reižu ievelk ar rungu, ka tik dzīvs palieku... Nekas, ka zonā? Rijamais būs, vai nav vienalga, ko ņammā, ka tik daudz, un citiem atņemt vienmēr paspēs... Sievišķu nav, toties gaiļu vai cik... Tiesa, nebūs jau tas, ai, cik jauki krakšķēja mazie kakla skriemelīši, un vēders tirpa, gluži kā lidojot — to nu vairs nevarēs... Lai gan, kāpēc ne? Pacietīsies gadiņu, varbūt pat mazāk, lai uzreiz nerastos aizdomas, un tad pamēģinās... Sūdu viņi pierādīs...

Aiz sajūsmas Pitons skaļi iesmējās, Popovs aiz pārsteiguma pat nodrebēja, ari Sergejevs noskurināja plecus.

— Sēdi rāms, kuņa! — viņš uzkliedza un iegāza pa kameras durvīm.

Pitons turpināja smieties, taču piepeši apklusa. Grūti bija noticēt, ka viss tik lieliski nokārtojies. Bet, ja nu tie nelieši samelojuši, lai tikai viņu nomierinātu un viņš labprātīgi ļautu pielikt sevi pie sienas... Nu tad tikai saturieties! Zobiem saplosīšu, ar galvu sadauzīšu, ar kājām saspārdīšu lupatu lēveros — būtu saslēguši, muļķi tādi, — visus apsitīšu! Visus kapā līdzi paraušu!

No nāvinieka kameras atskanēja dobja rūkšana.

Furgons ar uzrakstu «Maize» iebrauca Tihodonskā.

Desmita nodala

Pirms daudziem gadiem, vēl pirms kara, Tihodonskas ziemeļu nomale bija pārvērsta rūpniecības zonā. Spriežot pēc tempiem, kādos tika sabūvēti rūpnīcu korpusu pelēkie blāķi, ko ieskāva dzeloņdrātis un apsargāja bruņoti sargi, uzreiz kļuva skaidrs, ka top objekts, kas strādās aizsardzī-bas interesēs. Kad tas viss sāka darboties, dzeloņdrātis nomainīja pret augstu sētu, kas ieskāva vairākus hektārus lielo zemes gabalu un slēpa aiz tā notiekošo tikpat droši kā nosaukums «pasta kastīte nr. 630» jaunās rūpnīcas darba profilu. Un, ja vasarā izmēģinājuma lidojumos nepaceltos gaisā iznīcinātāji, apstiprinādami divu tūkstošu p/k 630 strādājošo vietējo iedzīvotāju stāstīto, neviens tā arī neuzzinātu šā slepenā uzņēmuma noslēpumus.

Vēlāk sešsimt trīsdesmito evakuēja, pēc uzvaras tas atkal atgriezās savā vietā, bet blakus izauga jaunas «pastkastītes» ar tikpat augstām un stiprām sētām: piecsimt desmitā, septiņsimt divdesmit otrā, trīssimt astoņdesmitā.

Ritēja gadi un desmitgades, pilsēta auga augumā, un, atdūrusies pret trismetrigā betona žoga ieskautajām tūkstošiem hektāru lielajām teritorijām, apmeta līkumu un iesoļoja zaļajā zemienē. Tagad slepenie objekti atradās starp pilsētas centru un jauno «guļamrajonu». Simt piecdesmit tūkstoši tihodonskiešu, kas pa Maģistrāles prospektu ik rītu brauca uz darbu, labajā pusē redzēja mājas, kas četrdesmitajos un piecdesmitajos gados bija speciāli celtas aizsardzības objektu darbaspēkam, bet pa kreisi bezgalīgās sētas, kas ieskāva rūpnīcas, kuras savus intriģējošos pastkastīšu nosaukumus bija nomainījušas pret neitrāliem, neko neizsakošiem vārdiem. Vakarā, atgriežoties mājās, Ziemeļu mikrorajona iedzīvotāji kreisajā pusē varēja vērot pamazām novecojošās dzīvojamās ēkas, bet labajā pusē joprojām drošos žogus, kas regulāri tika pielāpīti un pie-krāsoti.

Tie saplūda vienā masā, un tikai pavisam sīkas nianses— krāsojuma tonis, žoga faktūra, signalizācijas drāts dekoratīva režģa forma, un restes žoga augšpusē, uzmanīgam vērotājam ļāva noprast, ka, teiksim «Detaļas» žogs jau pāraudzis «Iekārtas» žogā.

Nepārtrauktā, monolītā siena pārtrūka tikai vienā vietā — starp «Ierīces» un «Konstruktora» bezgalīgajiem plašumiem bija desmit metru plats robs, gluži kā maza ieliņa starp kvartāliem.

Pie šā roba stāvēja ceļazīme «strupceļš». Un tiešām, pēc astoņsimt metriem ieliņa aprāvās, atduroties pret elektrības apakšstaciju, kas piegādāja strāvu visai rūpnieciskajai zonai. Apsardzes dežūrmaiņu uz šejieni pulksten astoņos no rīta atveda speciāls autobuss, kurš savāca ari maiņu beigušo personālu. Dienas laikā pa ieliņu aizbrauca vēl pāris automašīnu, bet parasti tā bija tukša un klusa.

Grūti iedomāties, ka pilsētā, kurā dzīvo miljoniem cilvēku, ir tāds pamests kakts. Sevišķi nomācošu iespaidu tas atstāja nakti: vēlīnie gājēji steigšus pārgāja Maģistrāles prospekta otrā pusē, kur bija apgaismots, apmezdami līkumu biedējoši tumšajai bezvārda ieliņas rīklei. Trīs tik tikko jaušami gaismas plankumi vīdēja gandrīz kilometru garās aklās zarnas galā — tas bija rūpnīcu avārijas ieeju apgaismojums, šos vārtus nekad neviens nebija izmantojis, taču apsardze tik un tā regulāri mainīja sasistās vai izdegušās spuldzes. Tāpēc jo dīvaināk likās tas, ka ceturtie vārti, kuri tika virināti itin bieži, vienmēr slīga tumsā.

Atšķirībā no pirmajiem trim tie nepiederēja nevienai no rūpnīcām. Kādreiz aiz tiem bija atradusies IeTK apsardzes komandantūra, vēlāk IeM režīma nodaļa, bet, kad apsardzes funkcijas tika nodotas pašiem resoriem, šeit iekārtojās Iekšlietu pārvaldes autosaimniecības remontbāze. Līdz laikam, kamēr kāds no Vikentjeva priekštečiem ne- noskatīja šo vietu, kur notiesātajiem izpildīt augstāko sodamēru. īsāk sakot, tagad te nošāva uz nāvi notiesātos.

Pulkstenis rādija trīsdesmit minūtes pāri pusnaktij, kad par maizes furgonu pārkrāsotais speciālais autoķurķis iebrauca Stepņanskas cietumā, no Maģistrāles prospekta tumšajā bezvārda ieliņā iegriezās veca, sen savu laiku nokalpojusi pelēka volga, kas nebija norakstīta lūžņos, tikai pateicoties apakšpulkveža Vikentjeva uzstājībai un jaunākā seržanta Šitova prasmīgajām rokām, kurš pašlaik sēdēja pie stūres — bez ieroča, ne sevišķi smalkā civilapģērbā —, kā jau pieklājas grupas «Fināls» sestajam numuram.

Blakus Šitovam uz izsēdētā sēdekļa dīdījās neuzkrītošs cilvēks vecmodīgā, krietni panēsātā uzvalkā. Uz augšu sašķiebtais labais plecs, vēl vairāk nekā līdz spīdumam nodilušie elkoņi un ceļgalos izstaipītās bikses ļāva atpazīt viņā ilggadēju kancelejas darbinieku. Taču priekšējā sēdvieta, kas apliecināja izrādīto cieņu, svinīgo svaigumu zaudējušais baltais krekls un saņurcītā kaklasaite tomēr izcēla justīcijas padomnieku Grigotjevu divu pārējo pasažieru vidū.

Masīvais, ellīgi resnais Burenko bija atgūlies aizmugurē un, atpogājis dzeltenbalti rūtaino jaku, vēdinājās ar avīzē ietītu saini, kurā bija gumijas cimdi un citas nepieciešamās mantiņas — vate, marle un žņaugs. Kājas viņš bija izstiepis pa visu salonu, sagādādams pirmajam numuram zināmas neērtības. Tas tomēr neiebilda, pacietīgi sēdēja stūriU, pieplacis izļurkātajām, drebošajām durvīm, un tikai laiku pa laikam atbīdīja ārsta prastās kurpes, lai nenosmērētu savas platās, aizvēsturiskā piegriezuma bikses. Audums gan pārāk neburzījās un bija viegli izmazgājams, tāpat kā izbalējušais armijas krekls aizsargkrāsā bez atšķirības zīmēm — šajā ietērpā viņš mēdza strādāt savā dārzā.

Pelēkā volga, nobraukusi apmēram četrdesmit metrus, sagriezās šķērsām ieliņai. Labajā pusē vīdēja Maģistrāles prospekta ugunis, pa kreisi blāvi atspīdēja elektrostacijas logi. Starmešu tuvās ugunis apgaismoja zaļus tērauda vārtus pelēkajā sienā.

Nokrakšķinājis rokturi, Šitovs izkāpa no mašīnas, veikli atslēdza slēdzeni un atgrūda smagos vārtus. Volga iebrauca bijušās autosaimniecības mazajā pagalmiņā. Patiesībā šeit nekas nebija mainījies. Sarūsējušais kravas mašīnas rāmis, pāris vecu riepu, trīsboksu garāža, darbnīcu ķieģeļu ēka.._ Izpildīšanas «punkts».

Garāža un darbnīcas bija izvietotas taisnā leņķī, tāpēc «Fināla» locekļi savā starpā dēvēja šo vietu par «stūrīti». Pat labi trenēta acs nespētu uzminēt «stūrīša» īsto nozīmi — parasta remonta zona, kādas lielā pilsētā ir simtiem. Telpa, kuru atslēdza sestais numurs — bijusī dispečeru istaba — uzdzina nepatiku ar savu bezpersoniskumu: galds ar zaļu, tintes traipiem izraibinātu galdautu, veci, izļodzīti krēsli, pamatīgi izsēdēts vaskadrānas dīvāns, apskrambāts skapis… Mats matā kā kaut kādas namu pārvaldes sarkanais stūrītis, tikai krēslu pamaz.

Iespiedis padusē daudz piedzīvojušo ādas mapi, Grigor- jevs pirmais iegāja istabā, ar nepatiku ieelpoja sastāvējušos tabakas dvaku, notrausa ar mapi neredzamus, bet šejienes gaisotnei visai iederigos putekļus un uzmanīgi apsēdās uz čīkstošā dīvāna. Viņa seja, kā parasti, pauda neapmierinātību. Te bija vainojama ilggadējā hroniskā čūla, lai gan ilgstoša ieslodzījumu nejaucību uzraudzīšana spēja izveidot ne vien grimases, bet ari to pašu čūlu. Šoreiz prokurora neapmierinātību varēja izraisīt jau mašīnā saostā dzēruma smaka, kas nāca no Burenko, tāpat pirmā numura somas satura grabēšana un tā lietišķums, izliekot uz zaļā galdauta melnos domino kauliņus.

Protams, stresu vajag noņemt, var jau arī uzsist domino, laika diezgan… Bet velns būtu parāvis to viņu ikdienišķīgo noskaņojumu — uzvedas gluži kā piknikā… Sevišķi kaitināja Burenko: ar savu nekārtīgumu, cinismu un mūžīgo šaubīšanos. Plātās ar savu erudīciju — kā nekā divus institūtus pabeidzis! Nu un tad? Kāda velna pēc ārstam vajadzīga arheoloģija? Kāpēc vasarā vazāties pa izrakumiem? Dzīvot teltī, tveicē vandīties pa smiltīm, mirkt lietū; odi, mēsli, malārija… Vai mazums infekciju var noraut visādos tur apbedījumos… Nav vairs nekāds puišelis, drīz būs jau apaļi piecdesmit, taču še tev — romantiķis! Bet visiem tā patīk kopā ar viņu braukt uz notikumu vietām. Kā sāk liet par Sarmatas valdnieci, zelta kurgānu un skitu dārgumiem, visi, sākot ar šoferi un beidzot ar izmeklētāju, klausās, mutes iepletuši. Arī dienestu priekšniekiem patīk ar viņu papļāpāt — saka, interesants cilvēks. Tad nu šis ari iedomājies, ka ir nezin kas! Vikentjevam nepakļaujas, uzskata, ka ari prokuroram nav pār viņu nekādas teikšanas, — iznāk, ka viņš te ir pats galvenais? Muld visādas muļķības, it kā pārējie vandoties pa sūdiem, bet viņš — pavisam tīriņš stāv tam visam pāri un mūs visus nosoda. Ne velti izpildītājs ar viņu visu laiku strīdas: kuram tad patīk šie mājieni par slepkavām un upuriem… Atradies morālists! Pat ja tikai puse no tā visa, ko par viņu runā, ir patiesība… Esot gan spirtu no preparātiem lacis, gan ar sieviešu līķiem, khm… Protams, bijušajai sievai arī diez ko nevar ticēt, bet, kad paskatās uz trekno mūli, vairs nemaz neliekas, ka tie ir meli… Par spirtu vispār nav ko šaubīties — lai ari no kurienes tas būtu iztecināts, bet iemet vareni, turklāt ar katru gadu vairāk un vairāk… Taču attiecībā uz pārējo, kas to lai zina — piecdesmit pret piecdesmit…

It kā sajutis prokurora domas, ārsts pavērsa pret viņu uzmācīgo mazo, nervozi spīdošo acu skatienu.

—   Pievienosieties, Stepan Vasiļjevič?

Grigorjevs noraidoši pakratīja galvu un sāka demonstratīvi rakāties savā mapē. «Drīzāk jau sešdesmit pret četrdesmit,» viņš nodomāja. «Reti pretīgs tips!»

—   Priekšniecība atsakās, — iedziedājās Burenko. — Kas tad atliek mums? Neba jau asaras liet, labāk lustēties iet!

Un savā ierastajā balsī piebilda:

—   Uzsitīsim paši!

Tad piemiedza pirmajam numuram ar aci un iečukstēja kaut ko ausī.

—   Nē, — tas atcirta. — Tikai pēc darba. Kārtībai jābūt!

—   Un ko tad jūs saucat par darbu? — Burenko kašķīgi noprasīja. — Un ko par kārtību? Kā sauc šo brīnišķīgo profesiju? Un kā sauc jūsu amatu?

—  Atkal?! Dieva vārds, nespēlēšu, un viss, — pirmais numurs iecirtās.

Burenko mazliet apdomājās.

—  Labi, neiegrimsim sīkumos… Bet kāds simtiņš jau nu galīgi nenāktu par ļaunu!

Viņš norija siekalas, un otrais zods noraustījās reizē ar gāmuru.

—   Neesiet tik izlaidīgs, biedri Burenko! — prokurors žultaini izmeta. — Dažkārt man šķiet, ka jūs ļoti lepojaties ar savu cinismu!

Ārsts atgāzās krēslā, droši vien gribēdams pienācigi atbildēt, bet pārdomāja un atmeta ar roku.

—    Labi, jebkuru patoloģiju galu galā var uzskatīt par normālu, viss atkarīgs no atskaites punkta. Tādā gadījumā, protams, tāda pretdabiska padarīšana ir parasts darbs. Man tagad negribētos strīdēties. Pie lietas! Kur palicis mūsu Petjunčiks?

—   Novieto mašīnu, tūlīt būs klāt, — pirmais numurs noburkšķēja, ielasīdams saliektajā plaukstā melnos taisn- stūrišus. — Tur jau viņš nāk! Nu, ko tu tāds noskumis?

Šitova rupjā seja pauda bažas, un ari krēslu viņš paķēra pārāk strauji…

—   Man liekas, ka te kāds jau ir bijis…

—  Kur «te»? Kas te ir bijis? — izpildītājs kļuva nemie- ngs.

—   Velns viņu zina! — Šitovs izvilka saburzītu lētu cigarešu paciņu, ar plašu vēzienu uzrāva sērkociņu. — Es garāžas durvis vienmēr aiztinu ar drāti, bet tagad tās tur vairs nav. Un slēdzene…

Viņš aizsmēķēja, ļāva skatienam pārslīdēt pār vienā acumirklī pārakmeņojušos pirmā numura seju un ārsta gaļīgo fizionomiju, pašķielēja uz savu papīru lasīšanā iegrimušo prokuroru.

—   …Slēdzene tik viegli atslēdzās. Citkārt knapi varēja pagriezt, bet šoreiz — kā nieku!

—   Baigi jau nu kādam tā tava garāža vajadzīga, — Burenko aizkaitināts izmeta. — Velns viņu zina, cik ilgi neesam te bijuši, pats būsi kaut ko sajaucis. Ņem «akmeņus»!

Jaunākais seržants paklausīja ārstam, lai gan bez sevišķa azarta.

—   Kurš sāks? — viņš negribīgi noprasīja.

—   Es sākšu! — Burenko uzvaroši parādīja dubulto vieninieku un ar pamatīgu atvēzienu cirta to galdā. Šitovs pielika vieninieku ar divnieku.

—  Viegli slēdzās, saki… — negaidīti noteica pirmais numurs, un izrādījās, ka viņš savus kauliņus jau nolicis uz galdauta, it kā būtu pilnīgi zaudējis interesi par spēli. — Nu tad palūkosim to slēdzeni. Atnes, Petro, to šurp, apskatīsim pie gaismas.

Sestais nekavējoties metās pēc slēdzenes.

Nelikdamies ne zinis par Burenko neapmierināto purpināšanu, pirmais numurs palūdza Grigoijevam baltu papira lapu un, turēdams virs tās slēdzeni, ņēmās ar sērkociņu karsēt zem atslēgas cauruma. Jaunākais seržants un ārsts saspringti vēroja viņa manipulācijas. Istabā valdīja klusums.

Pak — pavisam maza, dzeltena lāsīte nokrita uz baltās papīra lapas. Pirmais numurs strauji noliecās, lai to apostītu.

—  Vai tik tu pats neesi to saeļļojis? — viņš nobažījies apvaicājās.

—   labi, dod atslēgu…

Mazliet paķibinājies, pirmais numurs uzmanīgi nolika slēdzeni uz galda.

—   Izskatās, ka nudien atmūķējuši. Nav jau bijis nekāds profesionālis, nav varējis piemeklēt jēdzīgu atslēgu, pārlauzis atsperīti un miers! Bet kā izskatās pagrabā?

—  To jau bez lielgabala vaļā nedabūsi… Labi, ka garāžā nekā nav, — manāmi satrauktais Šitovs lēni, pa vārdam vien izgrūda caur zobiem.

—   Bet kas tad tai pagrabā tāds sevišķs? Pagrabs kā jau pagrabs? Ko jūs nematies? — joprojām aizkaitināts, starpā iejaucās ārsts, slaucīdams nosvīdušo kaklu savazātā mutautā. — Ja ari kāds zaglēns ielidis — kas tad ir? Ko viņš tur varēja ieraudzīt?

—   Nu gan mūsējie kavējas! — paraudzījies pulkstenī, noteica pirmais numurs. Un pārspīlēti mundri piebilda: — Būs vien jāspēlē domino! Mans gājiens!

Pēc dažām minūtēm saspringums mazinājās. Skaļi klaudzēja domino kauliņi, skanēja šādam laika kavēklim raksturīgie starpsaucieni. Viss ritēja kā parasti, ja neņem vērā atsevišķus sīkumus. Piemēram, pirmais numurs šoreiz nespēlēja tik spīdoši kā citkārt.

Labāk nekā jebkurš cits no klātesošajiem, izņemot varbūt vienīgi prokuroru, kurš demonstratīvi izlikās, ka viss apkārt notiekošais uz vinu neattiecas ne mazākajā mērā, pirmais numurs saprata, kādas sekas varētu būt nelāgajam incidentam ar slēdzeni. «Stūrītis» bija īpaša režīma objekts, tāpēc jebkura nepiederoša cilvēka interese par to jau bija ārkārtējs atgadījums, kuru vajadzēja rūpīgi izmeklēt, par to bija jāinformē visa komanda, un jādara viss iespējamais, lai novērstu speciālās grupas atmaskošanu. Nudien, viss iespējamais, pat izpildes punkta pārcelšana uz citu vietu. Bet tā nu bija viena ķēpīga padarīšana!

Pirmais numurs atcerējās, kā bija pārcēluši «punktu» no Stepņanskas cietuma. Piemērotas vietas meklējumos izķemmēja visu apkaimi, lauzīja galvas pie pilsētas plāna, vairākkārt apskatīja Centrālā rajona nodaļas šautuvi… Bet objekti krājās, kameras jau bija stāvgrūdām pilnas, toreizējais KT-15 priekšnieks rakstīja ziņojumus arvien augstāk un augstāk… Kad beidzot iekārtojās un sāka strādāt, vajadzēja tikt ar visiem galā nedēļas laikā, b-r-r-r-r, kā gaļasmašīnā…

Pirmais numurs, pašam nemanot, aiz riebuma saviebās.

— Kas tad jums lēcies? — Burenko bija izbrīnīts. — Vēders sāp, vai? Kāpēc jūs gribat piefīrēt trijnieku pie piecnieka?

Izpildītājs klusēdams izlaboja savu kļūdu un centās kliedēt uzmācīgās domas. «Apspriedīsimies ar Vikentjevu un visu pārdomāsim,» viņš nodomāja. «Ar ko tad te vispār var runāt? Grigorjevs uzrauga sprieduma izpildi, visādas tur atslēgas viņu neinteresē. Burenko vispār no mūsu lietām attālinājies. Neies jau ar seržantu apspriesties! Un tas ari kaut kāds sadrūmis, it kā baidītos pielikt bikses. Nez, kas par lietu?!»

Nudien, plecīgais Šitovs ar parasti tik cieto skatienu nejutās savā ādā. Lieta tāda, ka speciālās grupas vajadzībām remontēdams un atjaunodams volgu, viņš bija «sataupījis» sev jaunu akumulatoru, divas riepas un citas rezerves daļas. Tas viss joprojām glabājās «stūrīša» garāžā. Ja Vikentjevs bija kaut ko uzodis, tad tie garāžā līdēji varēja būt arī puiši no inspekcijas[5], un viņiem bijis pavisam konkrēts mērķis: dokumentēt kompromitējošus faktus un uzraut viņu uz tāda āķa, no kura nebūtu iespējams norauties pat tik veiklam un manīgam puisim, par kādu viņš uzskatīja sevi.

—   Zivs! — paziņoja Burenko un aizmirsies izpūta savu dzēruma dvaku tieši pirmā numura virzienā.

Tas satrūkās.

—   Paklau, Petro, bet vai spirts tev tur vēl stāv? — viņš apvaicājās. — Varbūt Titkovs aiz veca ieraduma ciemojies? Viņš tagad nemitīgi meklē, kur varētu iepļaut. To vārtu atslēgu viņš ari vienreiz pazaudēja — varbūt atrada, kad ievajadzējās?

—   Nudien, — Šitovs atviegloti nomurmināja un uzlēca kājās. — Iešu paskatīties…

—   Iesim kopā, — ari ārsts slējās kājās, tad ātri uzmeta skatienu Grigorjevam un it kā starp citu paskaidroja:

—  Tik un tā te nav ko darīt. Kur gan viņi vizinās?

Burenko un Šitovs atgriezās tikai pēc krietnām divdesmit minūtēm.

—   Balons stāv kā stāvējis, — jaunākais seržants nobēra un, ielīdis kaktā, sāka rakāties pa skapi. — Tikai drusciņ trūkst — kāda pusglāze.

—  Glāze, — Burenko precizēja. — Izgarojis… — un, pauzi neieturējis, noprasīja: — Nu cik ilgi var braukt?

Istabā iestājās satraucošu gaidu pilns klusums. Ierastais grafiks bija pārkāpts, bet nevienam negribējās apspriest tā iespējamos cēloņus.

—   Iešu sagaidīt. — Izvairījies no prokurora un, apmetis prāvu līkumu izpildītājam, sestais numurs izgāja laukā. Skaļi noklaudzēja durvis.

—  Varbūt uzspēlēsim vēlreiz? — apvaicājās Burenko, ar roku notrausdams no pieres sviedru lāses.

Pabraucis pa Maģistrāles prospektu, maizes furgons nogriezās tumšajā strupceļā un pēc dažām minūtēm piebremzēja pie «punkta» zaļajiem vārtiem. Būdā nomirgoja plānotas apstāšanās signāls. Brauciens tuvojās nenovēršamajām beigām. Popovam mute kļuva sausa. Pitons, gluži pretēji, kļuva mundrāks: viņš bija dzirdējis tramvajus braucam, tātad menti nebija melojuši — kāda jēga vest cilvēku no nomaļas vietas uz lielu pilsētu, ja padomā vinu nogalināt?

Vārti atvērās it kā paši no sevis, un furgons iebrauca «stūrīša» teritorijā.

—  Vai siltu maizi pasūtījāt? — smaidošais Fedja Sivcevs noprasīja sadrūmušajam Šitovam.

—   Brauc iekšā, — jaunākais seržants skumji atbildēja.

—     Kur tu, velns ar ārā, vazājies?

Trešā boksa durvis bija vaļā. Izdarījis dažus manevrus, piektais numurs iebrauca mašīnu garāžā, kā jau bija darījis neskaitāmas reizes. Bet sestais numurs aizvēra vārtus un, kā parasti, no ārpuses aizslēdza boksu. Viss notika kā parasti, pēc labi iestrādātas shēmas. Tikai viens apstāklis: notiekošajā noraudzījās svešas acis.

Novērotājs atradās «Ierīces» teritorijā un skatījās pa spraugu starp žoga plāksnēm. Roku viņš turēja uz veca nagana izliektā roktura.

—   Beidzot atbraukuši! — pavēstīja Burenko, lai gan motora rūkoņu bija dzirdējis gan prokurors, gan izpildītājs.

—     Nu, biedri, pie darba!

Pēdējie vārdi izskanēja kā neslēpta ņirgāšanās.

Ārsts pirmais izgāja no bijušās dispečeru istabas, aiz viņa prokurors ar savu mapi, izpildītājs, norūpējies un kājas šļūkādams, iznāca pēdējais. Bariņā viņi devās uz trešo boksu.

Apakšpulkvedis Vikentjevs atsperīgi izlēca no autoķurķa un piegāja pie masīvajām tērauda durvīm, kas bija pamatīgi iecementētas ķieģeļu sienā. To atslēga bija tikai vienam cilvēkam — speciālās grupas «Fināls» vadītājam. Apakšpulkvedis atslēdza masīvo slēdzeni, un Šitovs ar Siv- cevu, nekādus norādījumus negaidot, nozuda pagraba rīklē, lejā iedegās gaisma, novēlās kaut kas smags, pēc tam smagums tika vilkts pa grīdu.

—  Vai jūs drīz? — aizmugurē atskanēja neapmierināta balss.

Vikentjevs pagriezās un ieraudzīja prokurora skābo seju.

—  Tūlīt, viņi sagatavo brezentu…

—   Nu tad gatavosimies ari mēs, — teica izpildītājs un pirmais sāka kāpt pa stāvajiem pakāpieniem. — Atslēdz man to seifu…

Autoķurķa kulbā bija smacīgi, un, kad durvis atvērās, Popovs jutās atvieglots.

— Aiziet, — Vikentjevs sausi izmeta. Un Sergejevs nožvadzināja kameras slēdzeni: «Nāc ārā!»

Neizprotami smīnēdams, Pitons, pieliecis galvu, izlīda no šaurā aizgalda. Tajā pašā mirklī Sergejevs izdarīja divas straujas kustības, un uz nāvi notiesātā seju ieskāva biezas gumijas saites: viena aizspieda muti, otra — acis.

Popovs daudzas reizes bija izmantojis rokudzelžus, vienreiz piedalījās trakokrekla uzvilkšanā, tos mēdza saukt par drošības pasākumiem, un to lietošanu stingri reglamentēja ar prokuratūru saskaņotas pavēles. Bet melnās, platās saites nebija minētas nevienā instrukcijā, tām nebija vietas valsts attiecībās ar sagrēkojušajiem pilsoņiem, pat starp gumijas stekiem un ūdensmetējiem, asaru un nervus paralizējošām gāzēm, Makarova pistolēm un Kalašņikova automātiem… Juridiski tās neeksistēja, līdz ar to tās nedrīkstētu uzlikt pat vispēdīgajam noziedzniekam. Un tas, ka majors Sergejevs pārliecināti un ierasti uzmeta apsargājamajam gaidāmās izpildīšanas atribūtus, lika saprast vienreiz par visām reizēm: notiesātais Kadijevs vairs nav ne pilsonis, ne personība, viņš stāv aiz cilvēcisko attiecību pēdējās robežas, lai gan fiziski vēl eksistē, tāpat kā saites, kurām nav pat oficiāla nosaukuma, un kuras piešķir viņam nokaujama lopa izskatu, atvieglojot neizbēgamo uz nāvi notiesātā nogalēšanas procedūru.

Spēcīgs Sergejeva grābiens aiz apkakles izmeta Pitonu no tērauda kulbas, Vikentjevs ne pārāk saudzigi viņu pārtvēra, ari majors izlēca no kulbas, Popovs gluži kā sapnī sekoja. Sākumā viņš nevarēja aptvert, kur atrodas: betona grida, vecā ķieģeļu siena, durvju aile, pakāpieni, Pitona sašļukušais ķermenis, kurš tikai kratīja galvu un mēģināja kaut ko kliegt, taču spēja vienīgi dobji īdēt, un cilvēks, kurš bija noslēpies «Ierīces» teritorijā, protams, neko nesadzirdēja.

Pakāpieni beidzās. Telpā ar kailām ķieģeļu sienām, pie neapklāta, sēn norakstīta kancelejas galda sēdēja noguris cilvēks uzvalkā un kaklasaitē, viņa seja bija sašķiebta slimīgā grimasē. Mazliet nomaļus uz izļodzīta ķebļa tupēja resns vīrs ar nokareniem vaigiem un pār krūtīm nostiepušos zodu, tērpies vieglprātīgi rūtainā, varētu pat teikt — nepiedienīgā kreklā. Palaikam viņš slaucījās mutautā un žāvājās. Popovam šķita, ka aizmugurē ir vēl kāds, taču apgriezties viņš nepaguva: Vikentjevs norāva Pitonam abus apsējus, un ceturtais numurs sagatavojās savu pienākumu pildīšanai.

—   Uzvārds, vārds, tēva vārds, dzimšanas gads, — Gri- gorjevs neizteiksmīgi noprasīja, tikai uz vienu mirkli novērsies no papīriem, lai salīdzinātu Kadijeva ārieni ar viņa fotogrāfiju personīgajā lietā.

Neapmierinātības un riebuma izteiksme viņa sejā neapšaubāmi bija veltīta gaidāmajai procedūrai un paša lomai tajā. Nevienam no klātesošajiem tas nebija noslēpums: visi zināja, ka Grigorjevs ne reizi nav saņēmis piemaksu par piedalīšanos izpildīšanās, ar savu atteikšanos iedzīdams strupceļā galveno grāmatvedi, — norakstīt nopelnītu naudu taču ir vēl grūtāk nekā pieskaitīt nenopelnīto. Galu galā tas pat noveda pie konfliktiem, grāmatvedis apeleja pie apgabala prokurora, taču Grigorjevs palika nelokāms:

«Par asinīm es naudu nenemšu…»

Vienīgi Popovs nezināja visus šos sīkumus, bet viņa paša izjūtas un sejas izteiksme bija tāda pati kā prokuroram, bez tam viņu satrauca piemānītā Pitona gaidāmais niknuma uzliesmojums.

Taču uz nāvi notiesātais izturējās mierīgi, klusā balsī atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem, un viņa paduses vairs nebija kā no dzelzs, kā vēl pirms stundas, bet gļēvas un mīkstas, it kā piedurknes būtu piestampātas ar vati.

—  Vai savu spriedumu zināt? — vaicāja Grigorjevs, pārliecinājies, ka viņa priekšā tiešām stāv Kadijevs.

—  Zinu, — Pitons tikko dzirdami izmocija. — Nošaušana…

—  Vai kasācijas sūdzību iesniedzāt? — prokurors monotoni izpildīja nepieciešamās formalitātes.

—   Iesniedzu…

—  Atbildi zināt?

—   Zinu… Atteica…

—  Vai lūgumu par apžēlošanu iesniedzāt?

Uz nāvi notiesātais mēģināja kaut ko teikt, taču nespēja un tikai pamāja.

—  Atbildi zināt?

Grigorjevs ar pildspalvas tulznām rotāto roku pievirzīja sev tuvāk Augstākās Padomes prezidija veidlapu ar īsu mašīnraksta tekstu, kas bija apstiprināts ar violetu republikas zīmoga nospiedumu. Ja Kadijevs būtu priekšzīmīgs ģimenes cilvēks, aktīvs sabiedrības darbonis, vakara nodaļas students, politinformators un rautos jaunceltnēs, vai jruku dabūdams, — viņa vārds nekad nenokļūtu šādā dokumentā ar visiem labi pazīstamo parakstu un milzīgo zīmogu, kas ir gandrīz pusotras reizes lielāks par parasto. Popovs nodomāja, ka tieši šis papīrs padara tiesas spriedumu nenovēršamu.

Uz nāvi notiesātais iegārdzās un pakratīja galvu.

—   Apžēlošanas lūgums noraidīts, spiedums tiks izpildīts nekavējoties! — Grigorjevs skarbi noteica, vairs nespēdams ieturēt vienaldzīgo toni un, pacēlis galvu, ar izaicinājumu paskatījās nāvinieka.

Popovs saspringa.

—   Nevajag, — Pitons nosēca. — Tas nebiju es… Es meloju, piespieda… Tūlīt izstāstīšu patiesību… Ķeriet īstos vainīgos…

Viņa galva drebēja, pa vaigiem plūda asaras. Izklausijās, ka, pieturēdams korķus, kāds būtu attaisījis vairākas šampanieša pudeles. Pagrabā sāka smirdēt pēc sūdiem.

—  Apdirsies, draņķis tāds, — Vikentjevs dzedri noteica, un Vaļera Popovs saprata, ka sprieduma izpildītājs būs tieši Vikentjevs.

—  Tātad sagribējās dzīvot… Bet tās, kuras tu nogalināji, — negribēja?

—   Ne jau e-e-e-es, j-j-jū, jū…, — Pitons nesakarīgi īdēja. Viņam sākās spēcīgas žagas, viss ķermenis raustījas ka traks.

Popovam noreiba galva. Par visu vairāk pasaulē viņam gribējās atrasties daudzus jo daudzus kilometrus no bries- migā pagraba un pilnīgi aizmirst šīs nakts notikumus. Taču tas nebija iespējams. Tāpēc viņš vēlējās, lai viss beigtos pēc iespējas ātrāk.

Sergejevs pagrieza žagu mocīto Pitonu, un, ieķēries ļenganajā rokā, kopā ar viņu pagriezās ari Popovs, tagad viņu priekšā atradās durvju aile, kas veda vēl vienā, pilnīgi tukšā telpā. Viņš saprata, ka Pitons jāieved tur iekšā. Starp trešo un ceturto numuru iespiestais nāvinieks vairs nepretojās, bet kad, pārkāpis slieksni, zem kājām sajuta skaidas, viņš iespītējās.

—   Pagaidiet, kaut vienu minūti dodiet! Ļaujiet kaut vienu minūti padzīvot! Vai jums žēl, vai?!! — Pitons jau gandrīz spiedza.

Sergejevs parāva viņu metru uz priekšu, un Popovs aiztenterēja līdzi, tik tikko noturēdamies kājās. Acu priekšā viss sagriezās.

—   Divdesmit seši! — uzsauca Sergejevs, bet Vaļera nesaprata, un tas aizkaitināti uzkliedza: — Paej malā!

Vates ļengano roku neatlaidis, Valera parāvās sānis, tai pašā mirklī atskanēja ne pārāk skaļš sprakšķis, itin kā kāds būtu nošķaudījies vai divreiz pēc kārtas ieklepojies. Pitons novēlās uz priekšu un notirināja kājas. Gumijas galoša atsitās pret sienu, pēc gludās rozā krāsas oderes bija redzams, ka tā ir gandrīz jauna. Popovs uzelpoja. Viss! Līķus viņš bija atskatījies, bet pats briesmīgākais nu jau bija aiz muguras. Lai gan… Viņš saprata, ka baidās apgriezties un paskatījās uz Vikentjevu. Tāpat uz visiem pārējiem… Pitons noraustījās vēlreiz.

—   Gatavs, — lietišķi noteica pazīstama balss. — Ej vien dakterit, apliecini…

Ar acs kaktiņu Popovs ieraudzīja aizsargkrāsas audumā tērptu roku, kura veikli, ar vienu rāvienu pavilka uz augšu Pitona jaku un aptina sašauto galvu. Lēni, lēni, lai apvaldītu vēmienu, kas jau par varēm spiedās kaklā, ceturtais numurs pagriezās.

Šobrīd Ivans Aleksejevičs Romovs labsirdīgu večukiņu vis neatgādināja, taisnību sakot, viņš nemaz vairs nelikās vecs. Krunkainā, nokarenā āda uz vaigu kauliem bija izlīdzinājusies, apakšžoklis krietni izvirzījies uz priekšu, it kā tajā atkal būtu izauguši spēcīgi zobi, kas mierīgi tiek pie kaula smadzenēm, kā nieku norauj izolāciju lauku telefona vadiem un spēj sakampt nāvīgā tvērienā desantnieka naža asmeni. Ari skatiens bija kādreizējais — tiešs, stingrs, izteiksmīgs. labajā rokā viņš turēja kaut kādu dīvainu priekšmetu, ko Popovs nopētīja ar slimīgu ziņkāri, kā pacients uz operāciju galda, pūlēdamies aplūkot instrumentus, kas graizīs viņa ķermeni un vandīs iekšas.

—   Kas tur daudz ko skatīties, — ar nepatiku atteica resnis rūtainajā. — Vai mazums esmu viņus redzējis? Ja vajag tamponu, pasaki…

—   laikam jau vajadzēs gan, — domīgi noteica Ivans Aleksejevičs. — Es tak divreiz bliezu, lai tā lieta droša…

Sagatavojis tamponu un gumijas žņaugu, Burenko apmeta izpildītājam līkumu, kā jau daždien saimnieks pabīdīja malā Popovu un noliecās pār to, kas vēl pirms dažām minūtēm bija notiesātais Kadijevs ar iesauku Pitons.

Pēkšņi Popovs skaidri atskārta, ka šo procedūru nepadarīja neatgriezenisku oficiālais dokuments ar lielo zīmogu, kuru varēja atcelt cits, ne mazāk svarīgs, bet gan vienā mirklī jaunību atguvušais Napoleons ar savu savādo instrumentu, tāpēc ka viņa darbības sekas vairs nespēja grozīt nekas.

—  Kas tā jums par mašīnīti? — nenoturējies apvaicājās Popovs.

—  Sporta, mazkalibra «margoļins», — Romovs labprāt paskaidroja. — Vai atceries Fiļina bandu? Sie pietaisīja tai klusinātāju. Bet Faridovs izdomāja, ka ar to var labi strādāt, pašus «fiļinus» tad ari ņēmām pirmos. Ļoti ērti, troksnis nav tik liels, un mazāk šķaidās… Bet šito te es jau pats izdomāju: aizsargekrāniņš, bet te lodziņš no caurspīdīgas plastmasas, lai labāk notēmēt… Redzi, drusku tomēr notašķījies, — Napoleons ar pirkstu notrausa asins lāses no caurspīdīgā lodziņa. — Bet agrāk — tieši purnā.

Uz drāšu karkasa uzstiepto blīvā auduma gabalu no vienas vietas klāja slikti nomazgāti asins traipi. Vēmiens izkļuva brīvībā. Popovs metās augšup pa kāpnēm, bez pūlēm atrāva vaļā tērauda durvis, pagrūda malā Fedju Sivcevu, kurš uzdeva idiotisku jautājumu: «Vai mēs jau varam kāpt lejā?» un, izskrējis no boksa, klepodams, stenēdams un gārgdams pie «stūrīša» sienas vēma krietnas septiņas minūtes.

Pa caurumu žogā viņu alkatīgi novēroja ar naganu bruņotais cilvēks. Uz mazu brītiņu viņš bija pametis savu posteni, lai paskatītos, kā uzvedas suņi, tie bija nemierīgi: lēkāja gar sienu, rūca, bet tad pēkšņi skumji iegaudojās, izslējuši gaisā plēsonīgos vilku purnus. Taisnību sakot, šāda speciāli dresēto suņu izturēšanās bija pirmais, kas rosināja uz pārdomām. Tad viņš ievēroja, ka suņu ālēšanās sakrīt ar maizes furgona ierašanos pamestās remontbāzes teritorijā, viņš sāka visu mērķtiecīgi novērot un, ja apakšpulkvedis Vikentjevs ielūkotos lētajā noplēšamajā bloknotā, kuru savādais cilvēks vienmēr nēsāja bikšu aizmugurējā kabatā, viņu pārņemtu šausmas: tur bija fiksēts speciālās grupas «Fināls» darba pilnīgi slepenais darba grafiks pēdējā pusgada laikā. Minējumu jūklī, kas jaucās bloknota īpašnieka galvā, bija viens, kurš, viņaprāt, pašlaik tieši apstiprinājās, skatoties uz vemjošo Vaļeru Popovu.

Pagalmā iznākušais Sergejevs delikāti nogaidīja, kamēr ceturtais numurs beigs vemstīties, tad ieveda kolēģi garāžā pie izlietnes, iedeva viņam trankvilizatora tableti un pats norija tādu pašu.

Kas viņi v iegāja pagrabā, tur viss jau tuvojās beigām. Sivcevs un Šitovs tīstīja akurātu speciālā brezenta saini, it kā taisītos nest uz ķīmisko tīrīšanu tepiķi, apvandija un aplaistīja ar ūdeni skaidas… Romovs bija noslēpis savu instrumentu sienā iemūrētajā seifā un sēdēja uz ķeblīša, nolicis uz ceļiem savas vēnainās, sastrādātās rokas. Vikentjevs beidza rakstīt aktu: «…saskaņā ar Krasnogorskas apgabala tiesas spriedumu notiesātajam Kadijevam tika izpildīts nāvessods nošaujot Sprieduma izpildītājs — Romovs I. A. Kadijeva nāves faktu apliecināja tiesu medicīnas eksperts Burenko. Izpildes uzraudzību veica Tihodonskas apgabala prokurora vecākais palīgs Grigorjevs. Paraksti…»

Burenko necerēti kārtīgā rokrakstā izrakstīja miršanas apliecību. Diagnoze: asinsizplūdums smadzenēs. Un taisnība vien bija, lai gan ne pilnīga, jo tika uzrādīta tikai galīgā diagnoze, bet iemesls — divas lodes — tika noklusēts kā sabiedrībai noslēpjamais.

— Parakstieties! — pirmais uzlicis glītu parakstu, Vikentjevs ierosināja.

Speciālās grupas «Fināls» kodola locekļi cits pēc cita pievienoja savus autogrāfus. Visbeidzot parakstījās Grigorjevs un Burenko.

—   Nu, visi? Jūs papīra dvēseles, — noteica Romovs. Viņa sejas āda atkal bija sakrunkojusies un nokārusies, acis zaudējušas spīdumu, un apakšžoklis ar ielikto protēzi vairs nebija buldodziski izvirzīts. — Vajag tak kaut kā ari stresu noņemt! Es savai vecenei pievācu sālītus gurķīšus— mēli var norit!

Visi sasēdās bijušajā dispečeristabā. Uz zaļā, ar tinti notraipītā galdauta Burenko nolika spirta pudeli, ābolu un trīs pīrādziņus, Ivans Aleksejevičs no skapja izņēma noskrambātus šķīvjus un prasmīgi salika tajos no plastikāta maisiņa izņemtos, asi smaržojošos gurķīšus, tad no vaskadrānas somas izvilka sviestmaižu saini un, kā mākslinieks ar pēdējo triepienu, pabeidza šo kluso dabu, ar troksni cirzdams galdā blakus spirtam pudeli «Pšeņičnaja».

—   Divas stundas rindā nostāvēju, — viņš lepni paziņoja, berzēdams plaukstas. — Ir nu gan muļķi izdomājuši: cilvēkiem jāspaidās, jāgrūstās, jālamājas, jākaujas… Un kāpēc? Nav jau nekāds apģērbs vai pārtika, varētu taču dzīt upēm vien, un peļņa — tūkstoš procentu… Eh!

Napoleons atmeta ar roku un, veikli norāvis korķi, salēja šņabi klātesošo glāzēs. Šitovam ne, tam bija jāsēžas pie stūres. Sergejevs atteicās, paskaidrodams, ka iedzēris tableti.

—   Veltigi, Sašeņka, — Ivans Aleksejevičs ņēmās pierunāt. — Ķīmija ir makten kaitiga, bet no dabiska produkta vienīgi labums, tikai jābūt mēra sajūtai… Nu, metam…

Uzkoda sviestmaizes un gurķīšus.

—   Vecene taisija? — apvaicājās Vikentjevs.

—   Kā ta, — Napoleons noburkšķēja un pažēlojās: — Es tak viņai teicu, ka jaunceltnēs strādāju par sargu. Bet viņa: «Tev jau tikai padomā, kā tikt prom no mājas un ieraut! Tāpēc jau jāizdomā visādas makšķerēšanas un dežūras»… Tā, lūk! — Romovs noskatīja visus ar apvainotu skatienu. — Es savā mūžā ne reizes neesmu laidis pa kreisi: no darba uz mājām, no mājām pa taisno uz darbu… Algu līdz pēdējai kapeikai vienmēr nesu mājās, ja nu vienīgi kādu bišķi atstāju šitai lietai, — viņš ar knipi uzsita sev pa kaklu. — Bet dzērājs vienalga nekad neesmu bijis…

Trankvilizatora un šņabja apdullināts, Popovs ar skatienu ieurbās Napoleona rādītājpirkstā, kas pašlaik demonstrēja internacionālo, visiem labi saprotamo žestu. Un, lai gan nekā īpaša šajā pirkstā ar līdzeni nogriezto nagu un vecīgo ādas pigmentāciju nebija, tas hipnotizēja Popovu, kad tas saliecās, dvēseli pārņēma dīvains, neizprotams satraukums. Gribējās gulēt.

—  Vai saimnieciskām vajadzībām nauda vēl palikusi? — pavaicāja Vikentjevs, aizvākdams tukšo pudeli.

—  Pieci rubļi, — Romovs nekavējoties atbildēja un tūliņ ari piebilda, — ar kapeikām. Kad dabūsim par šito izpildīšanu, vajadzēs atkal samest.

Grigorjevs nočīkstināja krēslu un, pavandījies kabatas, nometa uz galda saņurkātu piecīti.

—   Laiks beigt!

—   Bet spirts? — Burenko jutās apvainots un ar zobiem izvilka stingro korķi. — Runājiet: kurš šķaidīs, kurš uzdzers…

—  Tas ir tas, kurš smird pēc gumijas? — apvaicājās Ivans Aleksejevičs. — Vai tu viņu termoforā glabā, vai?

—   Varbūt pēc gumijas, bet varbūt pēc vēl kaut kā cita, — prokurors ar riebumu noteica un piecēlās no galda. — Vladimir Mihailovič, lūdzu, uz pāris vārdiem!

Vikentjevs sekoja viņam pagalmā.

—   Palūgšu turpmāk nepazemot un neapvainot notiesāto. Vismaz manā klātbūtnē! — Grigorjevs dzedri noteica, skatoties apakšpulkvedim tieši sejā.

—  Vai jūs nopietni? — ne mazāk dzedri atjautāja grupas vadītājs. — Varbūt ieteiksiet kādu paņēmienu, kā šos neliešus aizsūtīt uz viņpasauli humānāk?

—  Pārlasiet informatīvo vēstuli par Ziemeļu grupu. Man diez ko negribētos rakstīt par jums ziņojumu.

Vikentjevs apklusa. «Fināls», kas apkalpoja Ziemeļu zonu, mēģināja racionalizēt savu darbu: piebēra ar smiltīm vecu mucu, augšējā malā izgrieza pusapaļu robu, nāvi- niekam, tupot uz ceļiem vajadzēja bāzt tajā galvu, tad uzmeta mucai slapju maisu un šāva tam cauri. Ne šļakatu, ne rikošetu. Bet prokurors tajā mucā saskatīja ņirgāšanos par notiesātā personību un uzkricelēja ziņojumu. Grupu izformēja…

Jā-ā-ā-ā. Vikentjevs labi zināja, ka, vairs nebūdams grupas vadītājs, momentā tiks aizsūtīts pensijā. Piespiedu bezdarbība, bet, galvenais, attālināšanās no nopietnām un svarīgām lietām, ar kurām viņš bija noņēmies visu mūžu, lika viņam satrūkties. Ar Grigorjevu labāk nestrīdēties. Tāpat jau viņš var piekasīties, kur vien vēlas, piemēram, dienesta ieroča vietā tiek lietota bandītu pistole, vai arī — ārsts netausta nošautā pulsu un nepārbauda acu zīlīšu reakciju… Vai nu mazums ko var atrast, lai sataisītu sūdus!

—  Es jūs saprotu, Stepan Vasiļjevič, — apakšpukvedis samierinoši teica. — Nesavaldījos.

—   Es arī jūs saprotu, — mazliet pielaidīgāk noteica Grigorjevs. — Tā taču ir tāda lieta, ja pāršauj pār strīpu, tad nebūs vairs nekādas sodīšanas taisnības vārdā, bet kaut kāda linča tiesa… Mūsu dakteris jau visu laiku liek to noprast.

—   Mazāk viņā klausieties, — Vikentjevs atgaiņājās.

—  Taču vienā lietā viņam ir taisnība, — Grigorjevs turpināja. — Tiesa piespriež augstāko soda mēru tikai tam, kas pārkāpis pēdējo pieļaujamo robežu cilvēku savstarpējās attiecībās. Bet, to izpildot, arī pats gluži nejauši vari to pārkāpt. Un ar ko tad būsi labāks par notiesātajiem?

Tumsā prokurora seja nebija saskatāma, taču Vikentjevs ļoti labi spēja to iztēloties.

—   Dažkārt man šķiet, ka doktors ņirgājas un piekasās tāpēc, ka sapratis vairāk nekā mēs…

Vikentjevs klusēja. «Ierīces» teritorijā ierējās suns.

—  Vai neesat par to padomājis?

—   Nē, — otrais numurs rupji atbildēja. — Ja visi tikai spriedelēs, nebūs neviena, kas attīra sabiedrību no zvēriem cilvēka izskatā. Protams, ir labi palikt tīriņam, tikai tā nemēdz būt, ka, sūdus mēžot, pats nenoķēpāsies. Bet sūdos dzīvot nepatīk nevienam. Tātad kādam tas būs jādara…

Viņi sarunājās pusbalsī, un cilvēks aiz sētas nesaprata neviena vārda.

Kad Vikentjevs ar Grigorjevu atgriezās istabā, viss spirts jau bija izdzerts. Vikentjevam bija atstāta pusglāze un vēl gurķis piedevām, bet viņš aizkaitināts paostīja spirtu un izlēja pār slieksni.

—   No kā gan tu to savā morgā tecini?

Burenko apvainoti novērsās.

—   Kāda starpība, tas tak nobeidz itin visus mikrobus, — Ivans Aleksejevičs samierinoši teica un bažīgi sarauca uzacis.

—   Es jau sen teicu, ka vajag kaut kur stūri uzmūrēt krāsni, uzreiz būtu cita strādāšana… Un puikām nevajadzēs visu nakti lauzīt galvu… Būtu nu parūpējies, Stepan Vasiļ- jevič…

—   Kādu krāsni? — prokurors pārjautāja.

—   Nu tak krematoriju! Cik gadus jau runājam, cik gadus jau taisāmies… Pavisam nelielu, mums jau daudz nevajag…

—   Lai parvalde taisa, — Grigorjevs nicīgi attrauca. — Prokuratūra tikai uzrauga sprieduma izpildi. Bet tas, kas notiek pēc tam, jau vairs nav mūsu kompetencē.

Viņš strauji piecēlās, nervozi noraustīja sašķiebto plecu un nez kāpēc paskatījās uz visām pusēm.

—   Viss, braucam! Vairāk m a n te nav ko darīt.

Prokurors uzsvēra vārdu «man», it kā tādējādi varētu

norobežoties no notikušā.

Vienpadsmitā nodaļa

Vispirms no izpildes «punkta» izbrauca pelēkā volga.

Grigorjevs kluknēja līdzās šoferim pirmītējā pozā, bet Burenko vaļīgi gulšņāja aizmugurē, netraucēti izlicis uz sēdekļa saliekto kāju, jo Romovs, baltos plastmasas zobus spīdinādams, pieturēja vienu smago vārtu viru un māja viņiem atvadas ar pleca augstumā paceltu plaukstu. Pie stūres tagad sēdēja Vikentjevs, bet «Fināla» sestais numurs Petja Šitovs sildīja motoru baltam slimnīcas ratiņam ar matētiem logiem un sēņveidīgo ventilācijas lūku uz jumta.

—   Bet Ivans Aleksejevičs? — apvaicājās Popovs, kuru Sergejevs nosēdināja priekšā, tālāk no baisā brezenta vīstokļa.

—  Viņš pārnakšņos tepat, — atsaucās majors. — Baidās nakts vidū rādīties savai vecenei… Viņam te ir gan saliekamā gultiņa, gan matracis, gan gultasveļa…

Ratiņš izbrauca no pirmā boksa un izslīdēja pa vārtiem garām pirmajam numuram, kurš smaidīja un māja atvadas.

—   Es savu mūžu te nepaliktu pa nakti, — pārliecināti noteica Sivcevs, kas sēdēja iepretim Sergejevam nestuvju otrā pusē. — Ne par kādu naudu!

—   Ari par tūkstoti? — Šitovs pavīpsnāja.

—   Vienalga — cik. Tad labāk jau pārnakšņot kapos.

Popovs iegrima snaudā, un seržantu apnicīgā spriedelēšana par dzīvo un miroņu bīstamību izlauzās līdz viņa dzirdei kaut kur no tālienes caur biezu vates slāni.

Līķuvāģis naski traucās pa tukšo Maģistrāles prospektu, izšāvās cauri dusošajiem Ziemeļu mikrorajona kvartāliem un brauca tālāk tumsā, kur pletās pilsētas kapi, kas ik dienas ņēma savā klēpī četrdesmit, piecdesmit, bet drēgnajās rudens dienās, kad saasinās hroniskās slimības un uzplaiksni neizbēgamā gripas epidēmija, pat astoņdesmit vai simts jaunus nelaiķus.

Jautājums par krematorijas celtniecību, kas tik nepieciešama milzīgajai pilsētai, bija samilzis jau sen un, kā vairākums sasāpējušu jautājumu, tā ari palika neatrisināts, kapu kvartāli auga daudz straujāk nekā jaunceltnes, pārņemdami jaunus kādreiz bagātā, bet tagad krietni paputējušā «Piepilsētas» kolhoza aramzemes hektārus. Te bija gan savs centrs, gan nomales, prestižie un plukatu rajoni, sava arhitektūra, savas paražas un sava struktūra…

Sociālā nevienlīdzība pēc nāves bija tāda pati kā dzīves laikā, bet varbūt pat vēl izteiksmīgāka.

Pirms dažiem gadiem Slavas Alejā ar lielu godu apglabāja bijušo apgabala priekšnieku, kurš bija notiesāts skandalozā «ekonomiskā» lietā un pēcāk kolonijā miris. Šis notikums nokļuva laikrakstu slejās un televīzijā. Izcēlās skandāls, krāšņo bēru rīkotājiem un dalībniekiem ar lielu troksni tika atņemti viņu mīkstie krēsli un partijas biedra kartes, bet skandalozais nelaiķis pārnests nostāk no dzīves laikā oficiālo cieņu nezaudējušo miroņu pīšļiem, toinēr paliekot turpat prestižajā centrālajā kvartālā.

Reizē ar bijušo priekšnieku dabūja ciest arī kāds plašākai publikai nepazīstams kaukāzietis, kas gan atbildīgus posteņus nebija ieņēmis, par ko tiesa un izmeklešana neinteresējās un kas nomira klusi, lieku uzmanību nepiesaistīdams, bet pēc tā visa bija atļāvies iemiesoties dabiska lieluma čuguna skulptūrā un nosēsties uz augsta postamenta nepiespiestā, pat mazliet vaļīgā pozā.

Sašutuma vilnis, protams, nevarēja paiet viņam secen, Dieva mierā dusošais tika nekavējoties nokristīts par lielu blēdi vai likumīgo zagli, un čuguna skulptūru ar nesamērīgi īsajām kājām un milzīgo galvu aizsedza ar pamatīgu metāla vairogu, uz kura kā pagadās uzkrāsoja Ziemeļu kapu shēmu. Vairogs itin driz sarūsēja, vienā mirklī aiz tā izauga mēslu čupa, un tikai pēc pieciem gadiem čuguna blēdi atkal atpestīja, nomierinot sabiedrisko domu ar to, ka postaments esot pazemināts par pusmetru. Piemineklis tiešām šķita mazāks — varbūt to tiešām nolaida, bet varbūt te izpaudās piecu gadu ilgās apķengāšanas efekts.

Visas šīs kaislības virmoja kapu centrālajā daļā, līdzās kantorim, uz kurn veda šoseja, kas nogriezās pa kreisi, bet Šitovs laida taisni, pa labi iebraukātu zemes ceļu. Vietējā vara vairākas reizes bija nogriezusi šo ceļu ar dzelzs cauruli un ieraktiem sliežu gabaliem, un Vikentjevs ne mazums izvandījās pa izpildkomiteju un komunālo saimniecību gaiteņiem, lai novāktu šķēršļus likumīgā ceļā. Bet galus viņš rokā nedabūja: neskaitāmajos kabinetos neviens neuzņēmās atbildību par paštaisīto barjeru. Nospļāvies Vikentjevs iedeva sestajam numuram piecīti, un tas, atdzinis buldozeru, pāris minūtēs noknieba cauruli un izčakarēja sliedes.

Tāpēc tagad RAF varēja netraucēti iebraukt kapu teritorijas ziemeļaustrumu kvadrātā, kas atradās nomaļus, vistālāk no administrācijas ēkas un sargu namiņa. Tas bija jaunais rajons. Stepe, kur no vienas vietas rindojās joprojām irdenas kopiņas, tikai izretis starmešu gaismā pavīdēja kāda standarta metāla piramīdiņa. Jādomā, ka krāšņu marmora pieminekļu te nebūs nekad — nabadzīgo kvartāli. Nomale paliek nomale.

Pa līdzeno ceļu līķuvāģis brauca arvien dziļāk un dziļāk nelaiķu pilsētā, ienira nelielā ieplakā, kur slējās atkritumu kaudzes, mētājās vainagu karkasi, nomelnējušas papīra puķes un pussapuvuši dēļu gabali. Sestais numurs jau pabija šeit dienā, tāpēc bez pūlēm atrada vajadzīgo pagriezienu un piebremzēja, kur bija nepieciešams, pie šauras, dziļas bedres ar iebrukušām malām.

Viss norisinājās ļoti ātri. Fedja Sivcevs atvēra mašīnas aizmuguri, iestūma nestuves Šitovam rokā un, izlēcis ārā, paķēra tās ari savā galā. Vēl pēc mirkļa piektais un sestais numurs jau bija pie bedres un ar sinhronu kustību ievēla brezenta saini melnajā spraugā. Atskanēja dobjš būkšķis, bira smiltis. Seržanti ņēmās aizbērt kapu ar tām pašām nestuvēm, gluži kā ar milzīgu lāpstu.

—  Vai tad jums piemērotu darbarīku nav? — Sergejevs nikni noprasīja un izlamājās.

—   Šitā ātrāk, — atsaucās Šitovs, tomēr gāja pēc lāpstas.

Popovs pie sevis nodomāja, ka pat tad, ja Kadijevs

būtu slīmests un darba kavētājs vai ari pats pēdējais dzērājs un klaidonis, viņu apglabātu ar lielāku godu: dienas laikā, lai arī prastā neēvelētu dēļu zārkā, tomēr pateiktu kādus atvadvārdiņus. Kļūdams par Pitonu, viņš bija nostājies aiz visām cilvēcisko attiecību robežām.

Aizbērtās bedres galvgalī sestais numurs iesprauda plāksnīti ar uzrakstu «Nezināms vīrietis». Nosēdies pie stūres, viņš noslaucīja rokas lupatā un ikdienišķi noteica:

—   Viss, par vienu nelieti pasaulē mazāk.

Popovu teiktais nepatīkami aizskāra, bet tad piepeši viņš pilnīgi skaidri atskārta, ka Pitona vārds vairs nekad neparādīsies operatīvajos kopsavilkumos un speciālajos vēstījumos: viņš vairs nekad nesagrābs ķīlniekus, nekad nemēģinās bēgt, nevarēs nevienu izvarot un nogalināt.

Par spīti trulajam sastingumam, viņš sajuta atvieglojumu un, pagriezies pret Sergejevu, mundri teica:

—   Nu ko, uz mājām?

Tas vērīgi viņā paraudzījās un piemiedza.

RAF brauca pa pilsētu — parasta sanitārā mašīna, kas izvadā pa mājām nogurušus, klusus cilvēkus, kuri paveikuši atbildīgu, smagu un nervozu darbu.

Valentīna bija pieradusi pie vīra nakts gaitām, pie brīvdienām gan ne, tāpēc izbrīnījās, ka viņš neņem vērā modinātāja zvanīšanu. Vaļera atguvās no slimīgā miega tikai ap pusdienlaiku, taču jutās možs un izgulējies. Iepriekšējā naktī notikušais, kā par brīnumu, viņu vairs nenomāca, it kā tas būtu norisinājies sapnī vai ar pavisam citu cilvēku. Visa diena pagāja neierastā bezdarbībā, bet vakarpusē sieva aizsūtīja viņu pēc piena un maizes. Nopircis maizi, Vaļera, smalkā lietus mērcēts, apstaigāja piena veikalus, pēdējo reizi iepircies pirms gadiem trim, viņš nezināja, ka piena produktus parasti izpērk jau pirms desmitiem no rīta.

Mājās viņš pārnāca aizkaitināts, bet, pārkāpis slieksnim, pārvērtās sālsstabā, acumirklī aizmirsis visus dialogus ar žultainajām pārdevējām: gaiteņa vidū stāvēja gumijas galošu pāris ar jaunu, rozā oderi, kādas neviens normāls cilvēks vairs nevalkāja, un tādas pašas vakar divas reizes bija nomukušas no Pitona kailajām pēdām. Apziņu ietina savāda dūmaka, šķita, ka tūlīt no istabas iznāks Pitons ar aptītu galvu, taču parādījās jauno skolotājs Ivans Aleksejevičs Romovs, smaidīdams savu labestīgo plastmasas smaidu.

—   Nu, sveiks! — viņš ieķiķinājās, taču smaids uzreiz pagaisa. — Kas tev kait, Vaļera? Slikti sametās, vai?

—   Galošas! — Popovs apjucis rādīja. — Kur tās te gadījās?

—  Tās tak manējās, muļķīt! — Romovs sāka pliķēt sev pa sāniem. — Paskat' tik', ko sadomājies! Ja gribi zināt, galošās vislabākā staigāšana: ir kājas sausas, ir pārauties nevajag…

Napoleons sacīja vēl kaut ko, bet Vaļera neklausījās, dūmaka izkusa, taču palika netīkama sajūta, it kā viņš teju, teju izvairījies no iekrišanas dziļā, tumšā akā un tagad nobijies balansē uz šā baigā bezdibeņa malas.

—   Nu, ko tu viesi gaitenī turi? — no virtuves palūkojās piesārtusī Valentīna. — Es jau uzklāju galdu, jāatzīmē tava prēmija…

—   Kāda prēmija? — Popovs bez domāšanas pajautāja, sniegdams sievai maisiņu ar maizi.

—   Rau, Ivans Aleksejevičs atnesa — sešdesmit rubļus! — Valentīna no priekšauta kabatas izņēma jaunus desmitniekus. — Nudien īstajā reizē, varēsim Nastjai atdot parādu…

Popovs aptvēra, ka sievas prieks saistits ar tām pašam drausmīgajām izjūtām, kas vēl pirms maza brīža bija pārņēmušas visu viņa būtni, tomēr viņš vaicājoši paraudzījās Napoleonā. Tas tikko manāmi pamāja.

—   Iesim, Vaļeročka, es paķēru līdzi pudelīti dūšas uztaisīšanai, viss kārtībā, viss labi… Bet sarakstā pie Mihailiča parakstīsies parit, — viņš pačukstēja. Un ierastajā balsi turpināja: — Priekšniecība tev dod trīs brīvdienas, tāpēc ka operācija bija sarežģīta, bet tu sevi parādīji no labās puses.

—  Viņš jau man ir liels malacis! — Valentīna apstiprināja. — Tikai kurš tad to prot novērtēt? Rajona nodaļā rāvās caurām dienām un naktīm — ne prēmiju, ne brīvdienu. Bet pārvaldē, izrādās, pavisam kas cits…

Pēc trešās glāzītes Vaļeram tiešām kļuva labāk, un vakariņas pagāja jautri.

Galošu incidentu Romovs siki pārstāstīja Vikentjevam, bet tas, par spīti ieradumam analizēt vissīkākos faktiņus un šķietami otršķirīgas detaļas, nepiegrieza notikušajam īpašu vērību.

—  Tu ar savām galošām jebkuru izvedīsi no pacietības! Vai tad nevari vienreiz nopirki kurpes? Vakar simtu saņēmi — tu reiz varētu atlicināt! Vai ari mums vajadzēs samest?

—  Simtnieku es jau atdevu vecenei, — Napoleons miermīlīgi teica. — Kad viņa dabū naudu, tad vismaz tic, ka es dežūrēju jaunceltnēs, bet, kad notērē, — atkal netic lidz nākamajai reizei.

Ivans Aleksejevičs ar troksni iesūca protēzi, kā bija paradis darīt ikreiz, kad gribēja demonstrēt savu nekaitīgumu un uzticēšanos sarunbiedram.

—   Un tu, Volodja, ar savējo saplēsies? — viņš, vērīgi skatīdamies, noprasīja un trāpīja tieši desmitniekā.

Šoreiz Lidka bija sacēlusi tādu traci, ka Vikentjevs, tikai atceroties vien, sarāvās. Nakts vidū, mulke! Ari viņš bija satrakojies tā, ka bija gatavs pat uzspļaut visām instrukcijām un dienesta disciplīnai, modrībai — visam, kas mita katrā viņa ķermeņa šūniņā, arī muguras smadzenēs, tam, kas veidoja Dzelzs Dūres personības pamatu, kurš bija ziedojis dienestam divdesmit gadus, viņš jau atlaida sakodienu, lai atvērtu šai idiotei acis, lai tad ari viņa uzzinātu, pēc kā vēl bendē vīram nervus…

Tikko pavēra muti, tā viņa histēriski iespiedzās: «Pieliks vienreiz melot, tu sazin' ko izdomāsi, vienalga ko sapūtisi, brīnums, kā vēl neesi iedomājies pastāstīt, ka pa naktīm apšauj tos savus bandītus!» Viņam pat tumšs gar acīm sametās, tik tikko roku novaldīja, kā atvēzējās un deva pa sienu, apmetums vien pašķīda…

—  Ne ar vienu neesmu saplēsies, — noburkšķēja otrais numurs. — Nav laika, jāstrādā.

Un, lai pieliktu saninai punktu, piebilda:

—   Varam uzskatīt, ka Popovs der. Gan iestrādāsies.

Vaļera pilnībā izmantoja visas trīs brīvdienas. Viņš jutās

normāli un par operāciju tikpat kā vairs nedomāja. Abi ar sievu pastaigāja pa pilsētu, aizgāja uz kino, apciemoja paziņas. Valentīna nevarēja vien beigt priecāties par vīra jauno darbu, Vaļeru tas kaitināja, nezin kāpēc bija kauns. Viņš saprata, ka neviens nekad nestāsta saviem tuviniekiem par «Fināla» operācijām, un Vikentjevs to zināja it labi, kad ļāva viņam pašam izlemt, vai ir vērts būt atklātam pret sievu.

Uz darbu Popovs devās ar sirdsapziņas pārmetumiem — viņa nepadarītais darbs bija Gaļskim uz kakla.

Žeņkas nebija, un, spriežot pēc papīru grēdas uz galda, ari viņš visas šīs dienas nebija strādājis. Popovs pārskatīja atbildes uz pieprasījumiem un sašķiroja dokumentu kaudzes. Nekā vērtīga tur nebija.

Sergejevs ienāca klusi, gluži kā liels kaķis. Sausi apsveicinājies, nolika kolēģa priekšā aprakstītu lapiņu.

—   Kad mēs atgriezāmies no Stepņanskas, šo mašīnu uz trases pārbaudīja kāds dīvains postenis. To nebija nolicis neviens dienests, arī divīzijā neviens neko nezina. Vikentjevs redzējis to seržantu, esot līdzīgs «Trases» meklējamajam.

Popovs izlasīja zīmīti.

—   Melna volga… Droši vien tā mūs apdzina…

—   Es izsaucu šoferi uz piecpadsmitiem. Ķeries tik klāt.

—   Kāpēc tik drūms? — Popovs pasmaidīja, taču atbildes smaidu nesagaidīja.

—  Žeņķa saslimis. Aizgāja uz poliklīniku, bet viņu uzreiz onkoloģiskajā iekšā. Tikko zvanīja Vera, raudāja, nabadzīte… Jābrauc, jātiek skaidrībā…

—   Es arī.

Pa ceļam Popovs domāja par melno volgu. Ja tā uzrāvu- sies uz noziedzniekiem, tad būs labi liecinieki. Bet, ja jau tie bija noziedznieki, kāpēc tad viņus palaida?

Tikai, kad viņi piebrauca pie draudīgi pelēkajiem onkoloģiskā dispansera korpusiem, viņš satrūkās: kāpēc uz šejieni? Nu iesāpējās sāni, vai mazums kas… Bet, ja šeit, tas nozīmē — viss cauri…

Žeņķa gulēja četrvietīgā palātā, bija jūtams, ka viņš ir nobijies, šejienes gaisotnes, drūmas nolemtības apzīmogoto pacientu seju un personāla vēsās vienaldzības nomākts.

—   Velns viņu zina, — viņš teica, mulsi smaidīdams. — Noguldīja, neko nesaka, bet tagad taisās izrakstīt…

—  Tad jau labi, — Popovs mundri teica. — Pagulēsi nedēļu mājās, un uz priekšu!

—  Kā tu jūties? — apvaicājās Sergejevs, ari cenzdamies izspiest smaidu. — Un vispār — kā iet?

—  Cenšos pārāk dziļi neelpot, tad viss labi… Viņiem te tāda kārtība un tīrība. Veru bez otriem apaviem nemaz nelaida iekšā, aizgāja mājās… Kā tad jūs ielavījāties?

—   Pie ieejas neviena neredzējām…

—   Bet tie tur droši vien tiek iekšā bez otrajiem apaviem. Runā, ka viņus tīšām laižot, bet diez vai…

—   Kas tad? — Popovs ievēroja, ka Žeņķa ir stipri izmainījies, lai gan viņš nevarētu pateikt, kur slēpjas šo pārmaiņu būtība.

—  Spekulanti… Tirgo konfektes par desmit rubļiem, šķīstošo kafiju par piecpadsmit.. Ar piegādi…

—   Priekš kam?

—   Lai būtu ko dāvināt ārstiem… Radinieki pērk… Pats redzēju, kāda sieviete noslauka asaras un uzsmaida māsiņai: «Esiet tik laipna, pieņemiet dāvaniņu…»

—  Apšaut tos draņķus vajadzētu, — skaļi noteica resnais vīrs no blakus guftas. — Tikai kas tad vispār paliks…

Popovs atskārta, ka nav vairs ar biedru par ko runāt: viņš mita citā pasaulē, un viss, kas notika ārpus tās robežām, Gaļski vairs neinteresēja. Šī gluži ikdienišķā viņsaules dzīves uztvere ari krita acīs. Stāstīt par melno volgu būtu vienkārši stulbi.

Iestājās mokoša pauze.

—   labi, Žeņa, mēs aprunāsimies ar galveno ārstu, uzzināsim, kas par lietu, tad ienāksim, pastāstīsim, — Sergejevs maigi noteica un piecēlās.

—   Uzziniet, zēni, uzziniet, — Gaļskis atdzīvojās. — Tikai prātīgi… Viņš ir stingrs vīrs un jums nav otro apavu…

«Vai tik viņš, nabadziņš, nav ieciklojies?» Popovs nodomāja un tūlīt ari saņēma atbildi uz savu neuzdoto jautājumu.

—   Kas jūs tādi esat? Kā šeit iekļuvāt? Kāpēc neievērojat sanitāro režīmu?

Viņiem aizšķērsoja ceļu tumšmatains vīrietis iestīvinātā halātā, no krūšu kabatiņas, kas bija izrotāta ar krāsainu monogrammu, rēgojās pildspalva un brilles. Vīrietis nebija pārāk liela auguma, tas jo sevišķi krita acīs, kad viņš nostājās līdzās Sergejevam, tik tikko sniedzoties majoram līdz krūtīm. Šķiet, tieši šis kontrasts lika sīkajam vīrelim tā iekaist, piešķirdams viņa balsij priekšnieciskas modu- lācijas, kas lika noprast, kurš šeit ir toņa noteicējs.

—   Mēs esam no apgabala kriminālmeklēšanas, — Sergejevs klusi atbildēja.

—  Atnācām apraudzīt draugu.

—   Kauc vai no PSKP CK! Kur jūsu otrie apavi?

Sergejevs soli atkāpās un nolaida acis.

—  Jums arī ir kurpes.

Tumšmatis sabozās un pieklupa majoram cieši klāt, it kā grasīdamies noslaucīt viņu no sava ceļa, sabradāt, saliekt ragā.

Skuķes sanitāres ar interesi vēroja notiekošo.

—  Jūs te mani sev nepielīdziniet, es esmu nodaļas galvenais ārsts!

—   Cik es zinu, sanitārais režīms attiecas uz visiem, — joprojām mierīgā balsī noteica Sergejevs un mazliet sašūpojās uz priekšu. — Tieši ar jums mēs gribējām aprunāties.

—  Tam ir pieņemšanas laiks. — Sajutis simt trīsdesmit kilogramu lielā labi trenēto muskuļu kalna vieglu grūdienu, galvenais ārsts kļuva mazliet pielaidīgāks un soli atkāpās. — Bet tagad atstājiet nodaļu.

Viņš pagriezās un devās uz savu kabinetu. Sergejevs un Popovs viņam sekoja.

—   Mēs taču visi strādājam nāvei zobu galā, vajadzētu saprasties, — tumšmatis samierinoši teica, apsēzdamies krēslā. — Izņēmuma kārtā es jūs pieņemšu. Kas tieši jūs interesē?

«Ir nu gan bambālis,» Popovs nodomāja. «Personālam redzot, sadeva vēju, bet bez lieciniekiem uzreiz aste kājstarpē. Tādu tipu ir cik uziet, tiesa, baltos halātos vēl nav gadījušies…»

—   Žeņa Gaļskis, — Sergejevs teica. — Viņš guļ jums trešajā palātā.

—   Rīt mēs vinu izrakstīsim, — ārsts lietišķi noteica.

— Viņam ir ceturtā stadija, metastāzes…

—   Bet kā tad viņš ārstēsies? — Sergejevs bija neizpratnē, ari Popovs, ikdienišķā toņa maldināts, neko nesaprata, lai gan sirdi sagrāba nelāgas priekšnojautas dzestrums.

—   Padzīvos mājās mēnesi, varbūt pusotru vai divus…

—   Un pēc tam? — jautāja Popovs. — Ko darīt tālāk?

Ārsts paraustīja plecus.

—   Nu, ko ar nelaiķiem parasti dara?

Istabā iestājās klusums, tikai stūri pie durvīm pakšķēdams pilēja krāns.

—   Ar kādu nelaiķi? — Sergejevs, slāpēdams niknumu, izgrūda caur zobiem. — Jums ir pacients, milicijas kapteinis, mūsu draugs, taču tā vietā, lai viņu ārstētu, apstarotu, operētu un ko tur vēl parasti dara, jūs jau esat norakstījuši viņu uz viņpasauli?!

Sergejevs, apstiprinājumu meklēdams, pagriezās pret Popovu, bet tas nomākts klusēja. Viņš bija galīgi apjucis.

—  Vienkārši ir jau par vēlu, vairs neko nevar līdzēt. Bez tam jūs jau paši zināt, kādā stāvoklī ir mūsu medicīna! Ne zāļu, ne metodikas.

—   Bet ko jūs teiksiet viņam? — Popovs ar pūlēm izdabūja.

—   Vispār, Rietumos slimniekiem parasti saka taisnību…

—  Tur laikam vēl ari ārstē! — Sergejevs piecēlās. — Labi, es jūs sapratu, gan jau tiksim skaidrībā.

Viņš spēra soli uz durvju pusi, taču atgriezās.

—  Ja jūs pateiksiet Zeņkam, ka sūtat viņu nomirt… — Gigants pārliecās galvenā ārsta galdam, izstarodams impulsus, kas pat visbriesmīgākajiem bandītiem lika nomest ieročus. Nočirkstēja sakostie zobi. — Labāk nevajag neko teikt! Apaukstēšanās, infekcija, trauma — izdomājiet kaut ko ticamu.

Un jau promejot viņš teica Popovam:

—   Man šķiet, ka viņi te ne velna nesaprot. Parādīsim Žeņķu profesoram, ja vajadzēs, aizsūtīsim uz Centrālo hospitāli…

Galvenais ārsts klusēdams noskatījās viņiem pakaļ.

Kad viņi atgriezās palātā, Gaļskis sēdēja gultā un, acis nemirkšķinādams, raudzījās durvju ailē.

—   Nu, kā?

Sergejevs atmeta ar roku.

—  Ej nu tos slakterus saproti! Viņi tikai prot pūst miglu acīs. Kaut kāds iekaisums. Šie tik vervelē savā valodā… Gan uzsūkšoties! Vajadzēs pasēdēt mājās un padzert zāļu tējas.

—  Tiešām? — Neizprotamā atsvešinātība pagaisa, viņu priekšā sēdēja agrākais Žeņa Gaļskis. Taču tikai īsu brīdi.

Bija nomanāms, ka viņš atkal ieslīgst savā pasaulē. — Viņi tā dīvaini skatās… Slēpj slimības vēsturi…

—   Neņem galvā, — Sergejevs mundri nodūdoja. — Vai tad mēs paši nevienam miglu acīs nepūšam… īsāk sakot, rit atsūtīsim pēc tevis mašīnu!

Gaitenī Sergejevs tā vien rāvās pie galvenā ārsta durvīm.

—   Gribētps viņu, draņķi, drusku apvainot… Bet šis jau atspēlēsies Zeņkam… Labi, lai iet pie velna…

Nomāktie operi atgriezās pārvaldē.

—   Zini ko, briesmīgi žēl Zeņkas, bez tam man ir tāda jušanās, it kā es būtu izrakājies sūdos, — noteica Popovs.

—  Tā tas ir, — Sergejevs pamāja un šodien jau otro reizi nočirkstināja zobus.

Divpadsmito nodaļa

Taisnību sakot, Tihodonskas kriminālmeklēšanā vēl nekad neviens nebija tik pamatīgi nopratinājis lieciniekus, kā kapteinis Popovs pratināja pilsoni Oprižkinu, melnās volgas ar numuru «A 12-76 TD» vadītāju.

«…Apturēja tas, augumā garākais, bet otrs pienāca klāt pēc tam, arī paņēma dokumentus, paskatījās, es vēl izbrinijos: parasti viens autoinspektors pēta gan tiesības, gan tehnisko pasi… Bet nē, otrs ieskatījās tikai tehniskajā pasē… Nē, man neko neprasīja… Tikai tas lielais pateica: «Jūsu dokumentus,» un vairāk ne vārda. Jā, parasta balss… Kronīšus neievēroju, bet tetovējumu noteikti nebija. Nezinu, kāpēc ar mani nerunāja, parasti vārds pa vārdam… Bet šie, nu gluži kā laiku novilcinādami, it kā nogaidītu… Nezinu, kāpēc… Bet teikšu jums atklāti — man sametās bail… Nevaru paskaidrot, kāpēc… Ne jau dēļ soda, es jau zināju, ka esmu pārsniedzis ātrumu… Tiesībās divi ceineri, jau pašā sākumā teicu: «Ņemiet, komandieri, cik vajag…» Bet viņš tā jocīgi manī noskatījās, tā riebīgi nosmīkņāja… It kā no augšas, tādu bandīta ģīmi, sak, kur tad tu, sienāzi, liksies, ar kapeikām cauri netiksi… Var jau būt, ka tās bija tikai manas iedomas, viņš klusēdams noskatījās, bet jutu, ka nosvīstu aukstiem sviedriem…»

Lēni griezās aizvēsturiskā 3. klases magnetofona «Vesna» kasete, un lente fiksēja nopratināmā saspringto balsi, kad viņš stāstīja savus pārdzīvojumus.

«Ari otrajā jaudās kaut kas draudīgs, nē taču, seja bija parasta… Zināt, mani vienreiz tunelī aplaupīja, toreiz bija tāda pati sajūta, tikai ne tik izteikta… Bet tad brauca kravas mašīna, furgons… Es jau visu izstāstīju… Jā, pēta dokumentus, it kā kaut ko nogaidītu… Runāja savā starpā. Otrs, kad pie viņa pienāca pirmais, teica: «Tiksim galā ar to pārkāpēju un ap pusdienlaiku būsim pie Petrušas.» Vai ari «pie Petruņas». Varbūt vārds, bet varbūt ari iesauka. Nezinu, kāpēc teica, bet tā mundri… Sak, neuztraucies, viss būs kārtībā… Nu, tātad furgons. Otrais saka: «Ap- stopē!» Seržants novēcināja zizli, bet tas pašāvās garām, gandrīz vai aizķēra, tik tikko atlēca! Nolamājās un teica: «Tur bija milicija!» Bet man bailes kā ar roku atņēma. Nezinu — kāpēc, bet bail vairs nebija itin nemaz! Seržants saka: «Braucam, darba diezgan.» Otrais tā kā sāka šaubīties: «Bet Petruša?» Garais saniknojās: «Atradīsim citu!» Otrais tikai paraustīja plecus: «Nu, skaties!» Tad seržants izgrāba no tiesībām manus divdesmit rublīšus, bet dokumentus iemeta pa logu, tieši klēpī. «Brauc prom,» teica… Nē, bez niknuma. Drīzāk ar atvieglojumu. Un es braucu arī. Bet viņi gāja uz savu mašīnu, laikam «sestais»… nē, parasts, sarkans… Numuru neredzēju, vai tad tas bija prātā… Tā ari nesapratu, kāda velna pēc viņi mani apturēja? lai noplēstu naudu? Tad būtu uzreiz ņēmuši! Pēc tam es divas dienas nesēdos pie stūres… Nezinu — kāpēc. Nesēdos, un cauri…»

Fonogrammu pēc tam vairākkārt noklausījās nodaļā, Ļedņaks raudzīja atlasit svarīgākās frāzes: «ari otrais paņēma dokumentus», «ar mani nerunāja», «it kā nogaidīdami», «teica: «Tur bija milicija!»» Tātad «ķekatnieki». Un šīs bailes… «Trasisti»? Laikam gan.

«Dokumentus iemeta pa logu.» Eksperti izpētīja vadītāja apliecību un tehnisko pasi — pirkstu nospiedumu bija gana, taču skaidri un identifikācijai derīgi bija tikai divi, abi piederēja pašam Opriškinam.

«Ap pusdienlaiku būsim pie Petrušas.» Šīs frāzes dēļ tika rēķināti kilometri, kurus mašīna varētu nobraukt šajā laikā: līdz divpadsmitiem, vieniem, diviem, trijiem, cikos nu tur parasts pusdienot? Pavērās milzu plašumi un, nezinot virzienu, padarīja meklēšanu bezjēdzīgu. Bet vārds «Petruša» un tā atvasinājumi, kā līdzīgi uzvārdi un iesaukas kļuva par izstrādes priekšmetu, kura tā paša iemesla dēļ, faktiski bija lemta neveiksmei.

Opriškins nevarēja atcerēties precīzas «Trasistu» pazīmes, taču citu fotorobotu starpā atpazina pēc majora Titova apraksta sastādīto sintētisko portretu.

Toties vērtīgāku liecību deva apakšpulkvedis Vikentjevs, kurš tāpat vairāku fotogrāfiju starpā atcerējās šo pašu portretu. Tātad štābnieks bija visai precīzi iegaumējis galvenās ārējās pazīmes!

Visbeidzot frāzi «atradīsim citu» Ļedņaks iztulkoja, kā «trasistu» nodomu iegūt tieši volgu, varbūt pat melnu volgu. Bet, tā kā tādas markas un krāsas automašīnas bija īpaši iecienītas Kaukāzā un 600 līdz 900 kilometru rādiusā (tieši tik tālu varēja aizbraukt līdz rupji aplēstajam «pusdienlaikam») atradās Predgomajas un Gornajas APSR nodaļas priekšnieks izvirzīja versiju, ka tieši tur meklējams «Petruša», kurš droši vien ir pārpircējs vai pasūtītājs.

Versija bija loģiska, taču ne sevišķi pamatota, tāpēc tai ticēja retais.

—  Varbūt viņi vienkārši taisījās kaut kur pierīties, un Petruša ir kāds šašliku vecis vai pudelesbrālis, — ieminējās Timohins, kad viņi gāja laukā no priekšnieka kabineta. — Bet «cits» varētu būt jebkuras markas automašīna, nevis noteikti melna volga.

—  Jā, tas viss pārāk skaisti izklausās, — noburkšķēja Sergejevs. — Nu gatavais Šerloks Holmss. Vēl tikai vajadzētu aizsūtīt uz Predgorsku kādu Doktoru Vatsonu, lai papēta mašīnu tirgu un reģistrēšanu.

—   Vai vari stādīties priekšā, ko viņš tur uzraktu? — Timohins uzķēra viņa ironiju. Sergejevs skumji pasmaidīja.

Tomēr versiju sāka izstrādāt.

«Predgornajas APSR VAI pārvaldes priekšniekam, Gor- najas APSR VAI pārvaldes priekšniekam. Lūdzu, aktivizēt pēdējā laikā uzskaitē ņemtā autotransporta pārbaudi sakara ar nepieciešamību atrast pazudušās automašīnas, kas uzskaitītas lietas «Trase» apkārtrakstā, kā ari veikt nepieciešamos pasākumus to automašīnu noskaidrošanā, kuras tiek ekspluatētas vai glabātas, nereģistrējot tās. Ti- hodonskas IeP kriminālmeklēšanas priekšnieks Skļarovs»

Popovs, kurš bija sacerējis šo telefonogrammu, pierakstīja vēl vienu frāzi: «Ir pamats aizdomām, ka nolaupītās automašīnas tiek realizētas jūsu republikas teritorijā», taču Ledņaks, pirms dokumenta parakstīšanas, izsvītroja pēdējo frāzi, nenoteikti nomurminādams: «Nav ko pirms laika čakarēt skudrupūzni…»

Otru telefonogrammu nosūtīja abu republiku kriminālmeklēšanu priekšniekiem: «Lūdzu, pārbaudīt pēc operatīvajām uzskaitēm izstrādes lietas «Trase» figurantu ar iesauku (vārdu, uzvārdu) Petruša, Petruņa u.tml. Iespējams, nodarbojas ar zagtu mantu, tai skaitā automašīnu, uzpirkšanu un tālāku realizēšanu.»

Šo dokumentu kopijas pievienoja lietai, turpat nogula ari pēc divām nedēļām saņemtās atbildes: «Pārbaudot reģistrētus un nereģistrētus transporta līdzekļus, meklēšanā izsludinātās automašīnas nav konstatētas.»

«Pēc operatīvajām uzskaitēm persona ar iesauku (vārdu, uzvārdu) Petruša, Petruņa nav noskaidrota.»

—   Kurš tad ies mūsu vietā darīt mūsu darbu? — komentēja Sergejevs. — Mēs pieprasījām, viņi atrakstījās — gan mums, gan viņiem dokumenti kārtībā. Ja gribam nopietni meklēt — jābrauc pašiem un jāsaceļ visi kājās.

«Trase» miņājās uz vietas, toties atklāja Skolotāju. Izskatīgs piecdesmitgadīgs vīrietis iemānīja bērnus nomaļās vietās un tur nogalināja. Lieta bija varen skaļa, un vietējās avīzes pasteidzās pavēstīt lasītajiem par kriminālmeklēšanas panakumiem. Kādā no reportāžām tika cildināts «attapīgais analītiķis» majors Sergejevs, kurš padarīja nekaitīgu bīstamo maniaku. Sergejevs spļaudījās vien, jo ar Skolotāju strādāja pavisam cita grupa, viņš tikai piedalījās aizturēšanā. Maniaks nemaz nepretojās, bet, ieraudzījis operatīvo darbinieku, momentā izstiepa rokas uz priekšu. Majoram nebija rokudzelžu, un viņš veda aizturēto uz mašīnu tāpat aiz krāgas, bet tas tā ari gāja uz priekšu izstieptām rokām.

Kolēģi uzjautrinoties dēvēja Sergejevu par analitiķi un lūdza sīkāk pastāstīt par saviem varoņdarbiem. Ari Ivans Aleksejevičs Romovs diezgan daudz zobojās šajā sakarā un reiz, ienākdams kabinetā, sāka ar parasto kircināšanos:

—   Nu tu, sūda analītiķi, pietiek analizēt, laiks ķerties pie lietas!

Frāzes otrā daļa uzdzina Popovam aukstus šermuļus.

—  Aiziet pie Vikentjeva uz instruktāžu, tikai mudīgi. Ir viens darbiņš.

Tas darbiņš izrādījās sprieduma izpildīšana Roslovam, kurš bija nogalinājis savu sievu un gadu veco meitiņu.

—   Bet kur tad Ļesuhins? — painteresējās Sergejevs.

Vikentjevs paraustīja plecus.

—   Pieprasījuši lietu no turienes, — viņš norādīja uz griestiem. — Lēmuma pagaidām vēl nav.

—   Ka tik šo vēl neapžēlotu, — Romovs nobažījies teica un nošņaukājās. — Tas tik būtu cipars! Kad sāk šitā bakstīties…

—  Tā nav mūsu darīšana. — Vikentjevam nepatika, ka instruktāžas laikā atkāpās no pamatuzdevuma. — Lūk, spriedums, izlasiet!

Operācija noritēja stingri pēc grafika, nekādas ķibeles neatgadījās, atskaitot to, ka Roslovam pēdējā brīdī kājas atteicās paklausīt, un Popovs ar Sergejevu vilkšus ievilka viņu skaidām piekaisītajā istabā. Viņu vajadzēja stutēt un pamukt malā nebija iespējams, tāpēc Popovs mazliet no- traipijās. Pirmais numurs prasmīgi nomazgāja traipus un ieteica iegādāties speciālu kreklu.

Pēc tam visi dispečeru istabā iedzēra. Šoreiz šņabis gāja lejā labi, un Popovs neatteicās ari no otras porcijas. Romovam atkal izrādījās taisnība — šņabis noņēma spriedzi vēl labāk nekā trankvilizatori. Divos Vaļera jau bija mājās. Šņabis iedarbojās ne tikai nomierinoši, un Vaļera pamodināja sievu.

—  Tu dzēri, vai? — nočukstēja miegainā Valentīna.

—   Maķenīt, dārgā, — viņš elsdams attrauca.

Septembri Popovs pārbaudīja trīs no darba atlaistus un divus vēl strādājošus milicijas darbiniekus, nedēļu nodzīvoja pa rajoniem, izpildīdams obligāto apgabala aparāta piepalīdzēšanas misiju vēl neatklātu noziegumu atpiņķerē- šanā sakarā ar ceturkšņa beigām.

Bez tam izpildīja nāvessodu Baškanjancam — bandas vadonim, kura brandža bija izdarījusi vairākas laupīšanas un atstājusi aiz sevis trīs līķus. Viņš raudāja, rāpoja uz ceļiem un lida bučot rokas. Procedūra atstāja uz Vaļeru nomācošu iespaidu, un šoreiz viņš jau skriešus aizskrēja uz dispečeru istabu, lai noņemtu stresu, pirmo reizi kā nākas novērtēdams vienkāršo un iedarbīgo līdzekli, pret kuru no sākuma bija izjutis zināmu riebumu.

Oktobri nāves spriedumu izpildīja diviem — Savinam un Hvostovam. Pirmais bija nogalinājis inkasatoru, un izpildīšanu pārcieta vienaldzīga transa stāvoklī. Sevišķi bīstamais recidīvists Hvostovs, kurš jau bija nosēdējis septiņpadsmit gadus un tagad sodīts par cita notiesātā terorizē- šanu un ķīlnieku sagrābšanu, uzvedās pavisam mierīgi. Noklausījies prokurora sakāmo, viņš nospļāvās un izlamājās: «Šaujiet veseli, nolādētie menti, man vienalga.»

Vēlāk dispečeru istabā Popovs teica:

—  Tas nu gan bija krams! Interesanti, kas viņu ņēma ciet?

—  Armijnieki, — paskaidroja Sergejevs, kurš joprojām neielaidās dzeršanā. — Viņiem ir sava aizturēšanas grupa. Puikas, ka tik turies, pašam velnam ragus aplauzīs!

—   Ziniet ko, mani kungi, — samierinošā, «draudzīgā» tonī ierunājās Ivans Aleksejevičs Romovs, — drīzumā tak gaidāmi svētki!

—   Atkal būs jāiemet? — Burenko pavīpsnāja.

Prokurora seja pieņēma mocekļa izteiksmi.

—       Mums vajadzētu te sarīkot sestdienas talku, — ierosināja pirmais numurs. — Piekopsim, patirisim, izmetīsim no pagalma visus lūžņus. Bet tad pasēdēsim kā pieklājas…

—  Tad vēl iesēsim mauriņu, iztaisīsim dobīti, sastādīsim puķītes, eglītes, — ārsts visā nopietnībā atbalstīja. — Nokaisīsim celiņus ar smiltīm, uzliksim atpūtas krēslus un brīvdienās brauksim ar visām ģimenēm atpūsties…

—   Paklau, Nikolaj, nu kāpēc tu esi tik žultains? Ir taču lietas, par kurām nevar ķengāties! Vai tad tu savā morgā ekskursijas rīko? Vai arī raksti avizēs, kā tos savus nelaiķus ķidā?

Ivans Aleksejevičs apvainoti pašķobīja lūpas.

—   Kāpēc tad tu visu laiku liec manīt, ka mēs darām kaut ko nelāgu? Mēs taču izpildām likumu! Li-ku-mu! Vai nav tiesa, Stepan Vasiļjevič?

Prokurors saviebās vēl vairāk un novērsās.

—  Ja ne mēs, kas tad? — Romovs uzbudināti sēca. Viņš bija uzvilkts līdz pēdējam, uz vaigiem parādījās sarkani plankumi. — Un tu dari to kopā ar mums un ari saņem par to naudu! Tad kāda velna pēc visu laiku spļaut dvēselē? Sak, tu to lietu dikti nosodi, un pats it kā paliec malā! Nē, mīļais, tu esi tai pašā iejūgā!

Sarkanie plankumi saplūda vienā veselā.

—   Nudien, Nikolaj Vasiļjevič, kā jūs to domājat? — Vikentjevs caur pieri pablenza ārstā. — Man šķiet, ka mūsu veterānam ir pilnīga taisnība, un jūsu mūžīgie jociņi te galīgi neiederas. Ieņemiet vienreiz par visām reizēm konkrētu nostāju. Citādi man nāksies jūs nomainīt.

Speciālās grupas vadītājs runāja klusi, taču iespaidīgi. Lai gan viņš pats un visi klātesošie it labi zināja, ka nomainīt Burenko nebūt nav tik vienkārši, bez tam šāda kadru mainiba tikai varētu destabilizēt grupu.

—  Mana nostāja ir vienkārša un saprotama, — mediķis skumji raudzījās galdā. — Jebkura likumīga procedūra, uzsveru — likumiga procedūra, jāizpilda ar pienācīgu cieņu. Jābūt kaut kādam rituālam: garīdznieks, notiesātā pēdējā vēlēšanās, visiem zināma atribūtika un svinīgums…

Burenko pacēla skatienu un noraudzījās visos ar neslēptu izaicinājumu.

—       Tieši tā, svinīgums, — viņš spitīgi atkārtoja. — Jo dzīvības atņemšana ir daudz nozīmīgāks akts nekā dzimšana!

—   Ko tu neteiksi? — Vikentjevs nepiekāpīgi raudzījās tiesu medicīnas ekspertā.

—  Tieši tā! Dzimšana ir dabiska procedūra, ko ieprogrammējusi pati daba. Un jaundzimušais vēl maz ko saprot vai ari nesajēdz neko. Un no viņa nekas nav atkarīgs.

Tagad Burenko raudzījās pirmajam numuram tieši acīs. Popovs nodomāja, ka Napoleons doktoram bija tikai tāds piedauzības akmens, bet par galveno oponentu viņš uzskatīja grupas vadītāju.

—   Bet tur, — Burenko ar pirkstu norādīja uz leju, kur atradās pagrabs, — notiek pretdabiska procedūra, un visas tās šaušalas sagrūst pār… — viņš saminstinājās, meklējot piemērotu vārdu, — pār notiesāto. Nu, vai tad viņš tomēr nav pelnījis svinīgu rituālu? Bet tas notiek nakts vidū, pagrabā, rokudzelžos, ar bandītiem atņemtu pistoli…

—   Kāda tur starpība? — Napoleons noburkšķēja.

—   Un tā slepenība, kas tikai uzdzen vainas apziņu… Tas, lūk, man ari nepatīk, lai gan es strādāju kopā ar jums. Veterānam, protams, ir taisnība — bez tā neiztiksi. Bet tam visam tomēr jānotiek kaut kā citādi!

—   Komandantūras vada zalve rītausmā? — apvaicājās Vikentjevs.

—  Cilvēce uzkrājusi pamatīgu pieredzi diemžēl ari šajā briesmīgajā lietā. Varētu izvēlēties kaut ko piemērotāku.

Burenko nobeidza neparasti garo runu un atslīga izļo- dzītajā krēslā.

—   Zalve no zināma attāluma uz nāvi notiesāto parasti tikai brangi savaino, — joprojām klusā balsī turpinaja Vikentjevs. — Tik un tā viņu nākas piebeigt ar šāvienu pakausī, un nekā skaista tajā visā nav. Bet kas attiecas uz pasaules praksi… Giljotīna? Garote? Zobens vai cirvis? To visu atmetīsim uzreiz. Elektriskais krēsls, kurā dzīvu cilvēku cepina desmit, piecpadsmit minūtes? Gāzes kamera, kur nelaimīgajam smokot jāraujas čokurā? Karātavas, kas apkauno gan šeit, gan viņsaulē? — Vikentjevs pavērsa skatienu augšup. — Vai indes šprice vēnā, pret ko protestē jūsu kolēģi, jo tas kompromitējot mediķa amatu?

Vikentjevs ieturēja pauzi, taču Burenko nemaz negrasī- jās atbildēt.

—   Par nožēlu, nemaz nav iespējams aizsūtīt cilvēku uz viņpasauli tā, lai tas izskatītos humāni. Un mēģinājums šajā procesā saskatīt estētiskas formas būtu gatavā apgrēcība! Asenizators allaž smirdējis pēc sūdiem, nevis pēc franču odekolona; bet, ja viņš pārtrauks strādāt, pēc sūdiem odīsim mēs visi.

—   Uz to pusi jau iet, — nikni nopurpināja Romovs.

—   Es jums, dakter, pastāstīšu vienu atgadījumu, — Sergejevs paliecās uz priekšu, un viņa seja nekāda miermīlīgā vis nebija. — Mūsu draugs Žeņa Gaļskis tagad mirst ar vēzi. Viņš nevienam neko sliktu nav darījis, drīzāk otrādi — godīgi rāvies visu mūžu un vispār ir lielisks puisis. Jūsu kolēģi piektajā dienā izrakstīja viņu no slimnīcas un pielika krustu — viņiem Žeņa vairs šajā pasaulē neskaitās. Puisis kvern mājās, sieva skraida pa kabinetiem, paraksta desmitiem papīrišu un spiež desmitiem zīmogu, lai nopirktu promedolu. Vairāk par divām ampulām dienā nedod, mūsu veselības aizsardzības sistēmā uz šo lietu nudien skatās stingri… Un Dievs nedod, ja nejauši sasitisi vai izmetīsi tukšo ampulu, tikai apmaiņā, uzskaite stāv pāri visam…

Sergejevs nolaizīja apkaltušās lūpas, bet Popovs ielēja glāzēs šņabja atliekas.

—   Nācās grābt vienu nelieti aiz krāgas un no viņa izpurināt visu nepieciešamo! Neliešiem vienmēr ir visi preparāti jebkuros daudzumos, bez visādām tur receptēm, atļaujām un zīmogiem!

Sergejevs nervozi iedunkāja galdu, tā, ka tas nočīkstēja vien, glāzēs nošļakstīja šņabis.

—  Vai jums, dakter, nav gribēšanas pamoralizēt par šo tēmu? Un paspriedelēt par svinīgiem rituāliem ari šajā sakarībā?

Uz brīdi dispečeru istabā iestājās kapa klusums.

—   Labi, — Romovs noteica savā ierastajā tonī, — ierausim par Žeņķu…

Sestdienas talku tomēr sarīkoja. Ivans Aleksejevičs kārtoja dispečeru istabu, Sivcevs ar Šitovu krāmējās garāžā un pagrabā, Popovs, Sergejevs un Vikentjevs pagalmā noņēmās ar lūžņiem. Paslaistījies izpildīšanas punktā, viņiem pievienojās ari Burenko. Grigorjevs talkā nepiedalījās, un neviens arī nebija viņu aicinājis.

—   Palīdzi, Vasiļič… — otrais, trešais un ceturtais numurs ar lielām mokām stiepa kaut kādu aizvēsturisku kravas vāģa pakaļējo tiltu, un Vikentjeva balss aizlūza piepūlē.

Mediķis ar lielu apņēmību pieķērās dzelzsgabalam un pukstēdams saņēma savu tiesu svara. Pēc attiecību noskaidrošanas viņš apbrīnojami mainīja savu izturēšanos: nebija vairs ne ironijas, ne sarkastisko jociņu — pavisam izdarīgs virs, kas labprāt ķērās pie sabiedribai derīga darba.

—  Tā, lūk! — Vikentjevs atviegloti nopūtās, kad tilts ar drausmīgu blākšķi ievēlās metāllūžņu kaudzē. — Dakteris ir dūšīgs virs! Bet tagad uztaisisim mazu pippauziti…

Kopēja darba vienoti, četri vīrieši atsēdās pie žoga samestajā dēļu čupā.

—   Pateikšu Šitovam, lai atdzen krānu, — domīgi noteica «Fināla» vadītājs. — Citādi vēl pārstiepsimies!

Uz dispečeru istabas sliekšņa parādījās Ivans Aleksejevičs Romovs. Viņš nopurināja rokas un miedzās vārgajā rudens saulē.

—   Ko tad aksakals tur kīkerē? Vai tik nemeklē mūs?

Popovs gribēja paslieties pār sarūsējušā metāla kaudzi un pamāt veterānam ar roku, taču Sergejevs satvēra viņa elkoni.

—   Paskaties ķinīti…

Romovs mērķtiecīgi aizlipināja līdz spraugai starp dispečeru telpu un garāžu, atbalstījis roku pret ceļgalu, noliecās un pavandījās melnajā caurumā. Tad padidijās un pamīņājās, it kā grasītos laisties dejā.

—   Uzlaiko galošas, — valdīdams smieklus, paskaidroja Sergejevs.

—   Nu, nāveklis! Mihailič, varbūt noformēsim tās viņam kā specapģērbu, ar visu orderi?

—   Kādas galošas? — Popovs nedomādams pajautāja, lai gan tajā pašā mirklī uzplaiksnīja nepatīkama, taču visai ticama atskārta.

—  Tās, kas novilktas objektiem! Fedjka ar Pjotru lidināja tās kaktā, ari garāžā glabāja, — visur atrod!

Sergejevs piecēlās.

—  Ai-ai-ai! Nu gan visi redzēja! Vai tiešām žēl nopirkt? Gigants vairs nevarēja valdīties un no sirds laida vaļā lielo smējienu, tik jautru Popovs vēl nebija viņu redzējis.

Romovs noraustījās, mudīgi noskurināja kāju un tajā pašā mirklī cienīgi izslējās.

—  Tad, lūk, kur tu esi. — Viņš devās pie kolēģiem.

—    Nekā smieklīga es te neredzu… Ne jau aiz skopuma… Vienkārši esmu pieradis valkāt galošas, par vēlu atradināties. Bet tagad ej un pamēģini tādas nopirkt…

Pēkšņi Popovam uzmācās nelabums. Atkal šķita, ka viņš balansē uz dziļas akas malas. Pielēcis kājās, viņš atkāpās vairākus soļus no biedējošā bezdibeņa un atdūrās pret sētas betona plāksnēm. Uf! Nelabums rimās, lai gan sirds turpināja dauzīties un mute kļuva gluži sausa.

—   Pareizi, Vaļeročka, — Romovs manāmi nopriecājās par iespēju mainīt tēmu. — Es arī gribēju apskatīt sētu… Nu apiesim kopā visu perimetru…

Popovs kā pa sapņiem vilkās gar pelēko, grubuļaino sienu. Atkārtotā baiļu lēkme lika viņam nopietni bažīties. Un aka — viņš skaidri bija redzējis draudīgo caurumu ar glumajām sienām. Halucinācija? Laikam gan… Ka tik nu neaizvērtos širmis!

—  Augstums divi trīsdesmit, divi piecdesmit, — Romovs dūdoja. — Elektrības vada, kā redzi, nav… Tas ir tikai uz ārējā iežogojuma, bet te, kas grib, lai ložņā!

—   Bet tur taču ir rūpnīca, — Popovs negribīgi iebilda.

—     Svešs jau teritorijā neielīdīs.

—   Rūpnīcā viņš varbūt ari nebūs svešs, bet mums jau nu noteikti!

Kārtējo reizi ar Romovu notika pārvērtības. Vērīgi aplūkodams sienu, viņš pacēlās pirkstgalos, pieliecās, pavisam aizmirsis savu radikulītu. Gluži kā labi iedīdīts pēdudzinējs suns.

—   Kas tad tas? — piepeši viņš noprasīja, un balsī nejaudās nedz miermīlība, nedz veča vārgums. — Paskaties, Valērij, tev labākas acis!

Betona plāksnes bija blīvi salaistas kopā, un šuves piedzītas ar cementu. Taču vienā vietā, apmēram divu metru augstumā, cements bija izdrupis. Mazs gabaliņš — trīs četri centimetri. Vaļera pagāja garām to neievērojis.

—  Atstiep trepes un pakāpies: iet cauri vai ne? — Romovs pavēlēja.

Pakāpies uz izļodzītajām trepēm, Popovs piebāza galvu aukstajam betonam. Sprauga ļāva redzēt cauri, un viņš saskatīja zaļu gofrēta metāla angāru un sudrabotas gāzes tvertnes stūri.

—  Tad cauri gan! Nu tad mudīgi lien pāri! Palūri, vai no turienes kaut ko var saskatīt?

Popovam nebija nekādas patikas līst slepenā objekta apsargājamā teritorijā, taču viņš nez kāpēc paklausīja.

Bīdamies sarga uzkliedziena vai pat mērķēta šāviena, Popovs pārmetās pāri sētai, iekārās rokās un viegli piezemējās uz pamatīgu, biezu dēļu kastes, kas bija apsista ar dzelzi. Tas bija ērts novērošanas postenis, jo sprauga žogā atradās tieši acu augstumā, un no turienes bija labi pārskatāma slepenā objekta — valsts dienvidu reģionu nāves sodu izpildes punkta — teritorija. Spriežot pēc izsmēķiem, kas mētājās apkārt kastei, novērošanas punkts bija izmantots ne vienu reizi vien.

Sestdienas talku pārtrauca. Sivcevu un Šitovu aizsūtīja pēc krāna, Burenko ar kaut kādu iemeslu aizsūtīja viņiem līdzi, bet kodols — pirmie četri «Fināla» numuri — sāka ārkārtas apspriedi.

—  Ko nu tagad darīsim? — Romovs nopētīja visus ar savu aso skatienu.

—   Nav nekādi joki, bet nevajag uzreiz trakot, lai paši nesavārītu ziepes.

—  Vai instrukciju zini? — pārguruša cilvēka vienaldzībā pajautāja Vikentjevs. — Tā ari rīkosimies.

—  Tātad pēc instrukcijas, — pirmais numurs piekrītoši pamāja un izstiepa roku. — Tev uzreiz pienākas pa cepuri — tas ir viens! — Viņš nolieca pirkstu. — Izpildīšanas punkts jātaisa ciet — divi! — Romovs akurāti pielieca otru pirkstu. — Jāmeklē jauns punkts — trīs! Vai tu zini, ko tas nozīmē? Cik mēs esam šķieduši laiku un spēku? Un kur tu miljonu pilsētā atradīsi labāku vietu par šo?

—   Izsakies īsāk! — raudzīdamies sāņus, izmeta grupas vadītājs. Viņu nebija viegli izsist no sliedēm, taču šoreiz bija tieši tāds gadījums.

—   Bet mēs vēl nemaz nezinām, vai kāds ir mūs atšifrējis, — Ivans Aleksejevičs turpināja tajā pašā domīgajā tonī. — Varbūt kāds pamuļķis vienkārši lūrējis pa to šķirbu! Un ko tad viņš tur varēja ieraudzīt? Kādus noslēpumus izzināja?

—   labi, ja muļķis, bet ja nu mūs izsekojuši?

—  Tādā gadījumā jautājumu nav! Tad jārīkojas pēc instrukcijas…

Romovs kļuva domīgs, pierē iegūla divas vecīgas krunkas,

—   Tikai tādā gadījumā bez manis. Nenosodi, Volod- jenka, gadi paņem savu, jau sen es gribēju mest mieru, un te nu ir radies izdevīgs gadījums… Šitādai ķēpai man vairs nav dukas…

Vikentjevs pacēla galvu un raudzījās sarunbiedrā, it kā neticēdams savām ausim. Tas nenovērsās.

—  Tad es arī metīšu visu pie malas! — otrais numurs dziļi nopūtās.

—   Domā, man tas nav apnicis? Regulāri dabūt pa cepuri, lamāties ar sievu un izpildīt, izpildīt, izpildit…

Viņš izslējās un vēlreiz atviegloti nopūtās, it kā būtu atbrīvojies no smagas nastas.

—   Liktenīga izdevība… Pie velna! Uzrakstīšu ziņojumu un miers! lai meklē jaunu punktu, lai izpilda un organizē veseli…

—   Es arī gribētu iet prom, — izmantodams pauzi, iestarpināja Popovs.

—   Bet es turos ar abām rokām! — negaidīti izlamājās Sergejevs. — Tāds brīnumjauks darbs, man tieši kā radīts!

—   Puiši mīļie, bet kurš tad izpildīs likumu? — pieglai- mīgi apvainojās Ivans Aleksejevičs. — Tagad mēs visi pamuksim kur kurais — un kas būs tālāk? Varbūt vairs nepiespriedis nāvessodus? Vai tad viegli atrast cilvēkus, kas varētu tos izpildit. laikam jau aiz gara laika ministrs man, atvaļinātam pensionāram, deva ipašu atļauju kā ār- štatniekam izpildīt augstāko sodamēru? Ne jau aiz gara laika, vienkārši nebija kur dēties!

Romovs lēnām pārklājās sarkaniem plankumiem.

—   laisties krūmos ir vieglāk par vieglu! Tikai kāpēc to darit pirms laika?

—   Nu provokators! — Vikentjevs bija izbrīnīts. — Tu taču pats pirmais gribēji mest plinti krūmos!

—   Ne jau tā, Volodjeņka, ne jau tā! Ja mus atklājuši, atšifrējuši — tad viena lieta. Bet, ja kāds stulbenis fenderē no garāžas rezerves daļas vai lien te aiz gara laika — kāda velna pēc tad tūliņ laist biksēs?

—    Netieku ar tevi gudrs, Aleksejič, — Vikentjevs atkal izskatījās norūpējies un noguris. — Tev nu gan patīk jaukt galvu — tad tā, tad atkal šitā… Un ko tad tu piedāvā?

—  To arī piedāvāju. Vajag to draugu pārbaudīt. Kas viņš tāds ir, ar kādu mērķi lūr, ko jau zina… Tad arī izdarīsim secinājumus un pieņemsim lēmumu.

—  Pareizi vien ir, — apdomājies grupas vadītājs negribīgi pamāja. — Neko prātigāku jau te nesagudrosi.

Plankumi uz Romova sejas pamazām bālēja.

—   Un jāsāk domāt par mūsu maiņu. Cik reižu, Mihailič, jau neesmu tev piedāvājis pamēģināt!

Pirmā numura pirksts izdarīja ierasto kustību.

—   Ko tur daudz mēģināt… Atradis puišeli! Es jau visu dzīvē esmu izmēģinājis. Pietiks…

—   Ari Sašeņkam piedāvāju!

—   Papriekšu ari viņiem iedodiet ieročus — tad katrā laikā! Bet šādā veidā tā lietiņa nav priekš manis! — Sergejevs atkal nolamājās. — Varat piedāvāt Sitovam… Pavisam nesen viņam bija izvēle — ar automātu slēpni, vai ar steku uz laukuma. Viņš izvēlējās steku — neformālus trenkāt nav tik bīstami, toties var, kā nākas, padižoties!

Romovs pakošļāja lūpas un sadrūma.

—  Nesaprotu, Aleksandr Ivanovič, kāpēc tu tā saki? Mēs taču runājam pavisam par ko citu!

—   Pietiks te vienreiz diskutēt, — Vikentjevs valdonīgi pārtrauca.

—  Vajag aiztaisīt šķirbu ciet, atrast to ziņkārīgo un pārbaudīt! Vai uzdevums skaidrs?

Tas atkal bija Dzelzs Dūre, kuru ļoti grūti izsist no sliedēm.

—   Skaidrāks par skaidru, — noburkšķēja Sergejevs. — Kas tur liels… Sajaukt cementu — piecas minūtes. Un ari to sūdu dabūt rokā… Cik cilvēku strādā «Ierīcē»? Tikai kādi desmit tūkstoši? Tīrais sīkums, vai ne, Vaļera? Brīva laika mums līdz kaklam…

—   Nu tad strādājiet, nevis pļerkstiet! — atcirta Vikentjevs.

«Ierīcei» bija sava milicija. Ar teritoriālajiem orgāniem tā tikpat kā nekontaktējās, un Sergejevs tur nevienu nepazina. Tas bija visai savādi: visu rajonu nodaļās gigantam bija daudz draugu un paziņu. Neierasti bija ari tas, ka viņu ilgi nelaida iekšā teritorijā, viņš zvanīja pa melno iekšējo telefonu, pēc tam lūdzēja pozā stāvēja pie čerkstoša turniketa, gaidīdams, kamēr ieradīsies pavadonis.

Vietējais opers — enerģisks, nervozs puisis, nadzīgs, kā visi kriminālmeklēšanas darbinieki, veikli uzrakstīja rozā caurlaidi un, it kā pļāpājot par šo un to, patiesībā centās noskaidrot vizītes isto mērķi, garām ar naganu bruņotam sargam ieveda majoru savā mazajā pasaulītē, kas ievērojami atšķīrās no tās lielās, kas pletās aiz elektriskās aizsardzības sistēmas.

Šajos hektāru simtos mierīgi varēja izvietoties vairāki ciemati vai pat vesela strādnieku pilsētiņa ar parasto nabadzības un posta zīmogu, ko izsenis paraduši skaidrot ar trūcīgo vietējo budžetu un centralizētas finansēšanas neesamību. Taču šeit krita acīs pavisam kas cits — Avio- rūpniecibas ministrijai, šķiet, šādu problēmu nebija. Līdzeni, jo līdzeni asfaltēti celiņi, apkoptas puķu dobes un apstādījumi, monumentāla plāksne ar pirmrindnieku attēliem, koki ar nobalsinātiem stumbriem, ar sudraba krāsu rūpīgi nokrāsotas metāla konstrukcijas.

«Ierīcei» bija visai komfortabla atpūtas bāze, vairāki pansionāti piekrastē un kalnos, katru gadu tā uzcēla vienu

vai divas dzīvojamās mājas. Kadru problēma šeit nepastāvēja, atskurbtuvēs un notikumu apkopojumos strādnieku vārdi parādījās diezgan reti. Taču, neskatoties uz visu šo labklājību, ceļā sastaptie cilvēki neizskatījās ne brīvi, ne laimīgi un no tiem tur aiz sētas atšķīrās ievērojami mazāk nekā rūpnīcas teritorija no pilsētas.

—  Tas ir LIS — lidojumu izmēģinājumu sektors, — paskaidroja pavadonis. — Bet tālāk ir ezers, vasarā pusdienlaikā tur mēdz peldēties. Jūs laikam esat aizturējuši kādu, kas mēģinājis realizēt mūsu produkciju?

Platībā, lielā kā stadions, bija saglabājusies slavenā Tihodonskas stepe, gluži kā novadpētniecības muzejā, tikai bez lielās sīgas, vilka un mežacūkas izbāzeņiem, bet dzīvi putni un zvēri vairs nevarētu šeit dzīvot, jo dārdošie «izstrādājumi» gadu gaita bija piegānījuši augsni ar svina oksīdu.

—  Ja jau tā, tad būs baigais tracis, — opers turpināja, nepiegriezdams vērību majora klusēšanai. — Liii nu kas, bet direktors mums ir spics…

Šeit, aiz žoga, vienpersoniski valdīja ģenerāldirektors. Viņš sodīja un apžēloja, piešķira dzīvokļus vai aizdzina rindas pakaļgalā, dāvāja automobiļus un ārzemju braucienus, noteica pensiju apmērus vai patrieca bez jebkādas kompensācijas. Pats ģenerālais, protams, nevarēja iedziļināties visos savas saimniecības sīkumos, taču lietas būtību tas nemainīja, jo lēmumi tika pieņemti viņa vārdā, viņam žēlojās, un viņam ikreiz bija sakāms pēdējais vārds. Un galu galā iznāca, ka gan jaunās mājas, gan automašīnu iegādei paredzētie fondi, gan pansionāti piederēja viņam, tāpat kā desmittūkstoš skrūvītes, ko pēdējā laikā moderni pasākuši dēvēt par cilvēka faktoru, kas turēja kopā labi noregulēto saimniecības mašīnu.

Jādomā, ka arī milicija ir viņam zem ķetnas, tāpēc ka dzīvokli un visus citus dzīves jaukumus ari šim bažu māktajam operām varēja piešķirt tikai viņš, nevis tālā IeM.

—   Vai tev dzīvoklis ir?

Negaidītais jautājums pavadonī izbrīnu neradīja, šķiet, viņš vispār ne par ko nebrīnijās.

—  Aha, pagājušogad saņēmu. Toreiz centra nodeva māju…

—  Tātad ar priekšniecību sadzīvojat labi?

—   Kā gan citādi? Bet jums jau ir tāpat.

«Laikam gan,» nodomāja Sergejevs. «lai ari ne tik uzskatāmi. Te visa vara vienā dūrē, neizgrozisies.»

Nodaļa atradās jaunā, atsevišķā baltu ķieģeļu celtnē. Telpas bija plašas, aprīkotas ar labam mēbelēm, kabinetu sienas klāja pulēti paneļi.

Parasti Sergejevs šādus jautājumus risināja ar kriminālmeklēšanas priekšnieku. Taču šoreiz tievs, melnīgsnējs kapteinis, kurš pēc izskata atgādināja krauķi, aizveda viņu pie paša rajona nodaļas priekšnieka.

Izburbušais, rudais vīrs, kuram varēja būt kādi četrdesmit pieci gadi, uzmanīgi uzklausīja leģendu: no IeP remontbāzes nozagtas deficītas rezerves daļas, pēdas ved uz «Ierīci».

Leģenda bija patizla un maz ticama, melnīgsnējais kapteinis gan norija to nesaviebdamies, toties nodaļas priekšnieks nodemonstrēja savu profesionalitāti:

—  Apgabala kriminālmeklēšana noņemas ar rezerves daļām? Kāda velna pēc? Nav ko darīt?

Sergejevs paļāvīgi pasmaidīja.

—  Tie dzelži bija domāti ģenerāļa mašīnai. Tad nu rau- jamies kā traki. Bet darba tāpat līdz ausīm.

—   Nu skaidrs. Bet ko mēs varam līdzēt? Deviņarpus tūkstoši darbinieku… Kā vinu uzķert?

Rudais apdomājās.

—   Labi, parādiet to vietu, Ņikonovs ķersies klāt.

Krauķis pamāja uz izveda majoru no kabineta.

—  Tikai vajadzēs rakstisku pieprasījumu, — viņš teica. — Lai mēs strādātu oficiāli…

«Aiz bezdarbības galigi jau iet postā,» nodomāja Sergejevs.

«Telefoni nezvana, kalendāri neaprakstīti, par katru nieku prasa pieprasījumu, lai vēlāk vismaz bUtu par ko atskaitīties.»

Oficiāli nekāda zādzība IeP remontbāzē nebija notikusi, taču majoru tas nemulsināja.

—   Pieprasījumu uzrakstīsim, — viņš mundri noteica un nekavējoties uz IeP veidlapas uzrakstīja nepieciešamo dokumentu, ievilcis svītriņu, parakstījās Ļedņaka vietā, uz dullo ierakstīja izejošo numuru.

Tikai pēc tam Ņikonovs kopā ar viņu devās pie remont- zonas žoga, apskatīja vietu, uzrāpās uz kastes, paknibināja svaigo cementu šķirbā starp plāksnēm.

—   Izskatās, ka viņš tur kaut ko novērojis. Turklāt diezgan ilgi.

—   Izlūkoja, gaidīdams izdevīgu bridi.

—   Laikam…

Kriminālmeklēšanas priekšnieks nolēca no kastes.

—  Visticamāk, ka tas ir kāds no apsardzes, — viņš skaļi prātoja. — Te tieši iet perimetru kontroles maršruts… Iesim paskatīties, kura iecirknis tas ir.

Taču resora apsardzes štābā noskaidrojās, ka sargiem nav stingri noteiktu maršrutu. Pirms katras maiņas brigadieri pēc saviem ieskatiem izvieto cilvēkus posteņos.

Pēdējo sešu mēnešu laikā iecirkni, par kuru interesējās Sergejevs, bija apsargājuši piecdesmit divi cilvēki. No posteņu žurnāla majors izrakstīja to cilvēku uzvārdus, kas bija dežurējuši nakts maiņās. Tādu bija piecpadsmit. Visbiežāk atkārtojās trīs uzvārdi. Sergejevs akurāti tos pasvītroja.

Kamēr Sergejevs strādāja «Ierīcē», Vaļera Popovs apciemoja Ziemeļu rajona nodaļu, kas apkalpo teritoriju, kurā atradās rūpnīca.

—   Mums pār viņiem nav nekādas teikšanas, — dūšīgais vecākais opers, kurš pamazām zaudēja sportisko formu, tikai paraustīja plecus. — Katram gadījumam apvaicājieties zonālajam.

Zonālais operatīvi pilnvarotais kļuva domīgs, izrakādams smadzenēs uzkrātos, līdz šim izmantojumu neatradušos faktus.

—   Bija ienācis viens no «Ierīces». Man likās, kaut kads šizofrēniķis. Sargs, vai. Gribēja uzgrūst mums iesniegumu. Par to pašu remontzonu.

Opers nožāvājās un izstaipījās.

—   Nodežurēju nakti un sāku vēlreiz no gala. Apriebies!

Starp citu, es nemaz nezināju, ka degungalā ir remont- zona. Vai balansēšanu tur nevar izdarīt, nezini?

—   Kādu iesniegumu? — cenzdamies neizrādīt ziņkārību, apvaicājās Popovs.

—   Muldēja kaut ko par līķiem… Velns viņu zina! Tagad jau šizofrēniķu pa pilno! It kā bandīti tur ķidājot līķus un iekšējos orgānus šķūrējot uz ārzemēm!

Grīdā atvērās aka ar slidenajām sienām, un Popovs palēca malā. Aka izgaisa.

—   Kādi līķi, kādi orgāni? — viņš nervozi iekliedzās. — Kur viņš to rāvis?

—   Nepsiho, — opers mierinoši atmeUi ar roku. — Jūsu zādzībā jau viņš iepīts nebūs, tad jau nebūtu nācis šurp. Parasts pamuļķis.

Popovs saņēmās.

—   Bet varbūt viņš kaut ko ir redzējis? Kā viņu sauc?

—  Tūlīt paskatīsimies, ja ir saglabājies…

Opers sāka šķirstīt galda kalendāru, cenzdamies saburtot nesalasāmās piezīmes.

—   Man liekas… re, kur viņš ir… Vai ari ne? Seredins! Vai šitas… Vārdu sakot, vai nu Seredins, vai Ļebedevs — abi bija atnākuši vienā dienā. Vienam bija pazudis suns, otram bija tie izķidātie liķi. Abi gatavie psihi!

Zonālais vēlreiz nožāvājās un pēkšņi satrūkās.

—   Paklau, tā remontzona taču nemaz neskaitās pie «Ierīces»… Iznāk, ka tu gribi uzgrūst to zādzību man uz kakla?

—  Nē taču. Mēs gribam pamēģināt atrast tās rezerves daļas. Ģenerālim tak atskaitīties vajag.

—  Tā ir cita lieta, — opers atviegloti nopūtās.

Kad Popovs un Sergejevs salīdzinaja savus sarakstus, izrādījās, ka viens uzvārds figurē gan vienā, gan otrā. Ļebedevs, trisdesmitgadīgs «Ierīces» sargs. Sergejevs bija par viņu apjautājies resora apsardzes štābā, izrādījās, ka viņš ir neuzkrītošs, nesabiedrisks cilvēks, kurš centīgi no- dežurēja savas stundas, ar kolēģiem tikpat kā nekontaktē- jās, no piedalīšanās svinīgos «pasākumos» izvairījās un nedalīja neko tāclu, kas apliecinātu viņa individualitāti.

—   Man liekas, ka viņam nav visi mājās, — teica resora apsardzes brigadieris. — Klusē, lasa visādas spiegu grāma- teles, ne domino uzsit, ne ierauj, ne par dzīvi aprunājas… Šaušanas treniņos kā puišelis pārējiem diedelē patronas. Daudzi dod ari, lai nebūtu nagans jātīra, bet šis priecīgs — visu laiku jauc, smērē, pūcē… Strādā jau trīs gadus, bet mēs par viņu neko nezinām.

—   laikam patiešām šiziķis, — teica Sergejevs, kad grupas kodols analizēja savāktos datus. — Ari dzīves vietā stāsta to pašu — kluss, ne ar vienu nekontaktē…

—   Tas ir labi. — Vikentjevs paskatījās uz Romovu.

—   Mazāk kontaktu, mazāk muldoņas.

—   labi jau labi, — Napoleons it kā piekrita, tomēr noraidoši pakratīja galvu. — Varbūt tiešām viņam romantika dirsu kutina, meklē spiegus, tāpēc jau pa to atslēgu vandījās. Bet ko viņš tur muldējis par līķiem? Vajag taču kādam ar vinu satikties un aprunāties, noskaidrot, kas un kā…

—   Viņš ir slimnīcā ar dzelteno, — paskaidroja Popovs.

—    Gulēs vēl ilgi, un līst infekciju nodaļā nav īpašas vēlēšanās.

—  Tiešām ar dzelteno? Tad, protams… Kādi divi mēneši vai pat vairāk…

Ivans Aleksejevičs pakošļāja lūpas.

—  Gadās jau ari, ka nomirst. It sevišķi tagad: ārsti sūdīgi, zāļu nav.

—   labi, aksakal, gana ļerināts, — iejaucās Vikentjevs, un Napoleons apvainoti apklusa. — Secinājums viens: atšifrēšanas briesmas nedraud, varam turpināt darbu. Kad izveseļosies mūsu draugs, varēsim viņu papētīt, tad arī pieliksim punktu. Varbūt viņam derētu paārstēties pie psihiatra. Tad ari, saprotams, vajadzēs mainīt darbu. Vai ir kādi citi priekšlikumi?

—   Manuprāt, tas būs pareizi, — teica Popovs, ari Sergejevs piekrītoši pamāja.

—   Mums viņš nav bīstams, — Romovs piekrita. — Ko viņš mums var padarīt? Neko!

Taču šoreiz daudz pieredzējušais Ivans Aleksejevičs maldījās. Neuzkrītošais, melanholiskais Ļebedevs bija patiesi bīstams speciālajai grupai «Fināls», un slimība šis briesmas tikai attālināja uz neilgu laiku.

Trīspadsmitā nodaļa

Daudzus noziegumus izdodas atklāt, tikai pateicoties laimīgai nejaušībai, taču to zina tikai retais, jo ieinteresētām personām katra nejaušība tiek pasniegta kā neatlaidīga un rūpīga darba rezultāts.

Tas, ka nevienam nezināms autovadītājs kādā pagriezienā uz viena no Predgornajas APSR ceļiem izlaistīja dīzeļdegvielu, bija tīrā nejaušība. Tāpat tas, ka ātri braucošā volga krēslā aizķēra slideno plankumu ar labās puses riteņiem,

Tas, ka uz notikuma vietu izbrauca operatīva grupa, bija loģiskas un likumīgas smagās avārijas sekas, taču tas, ka dežurēja iesācējs — leitnants Mezlojevs, bija trešā nejaušība, kas ari visu izšķīra. Tāpēc, ka nesenais PSRS IeM augstskolas absolvents Mezlojevs patstāvīgi strādāja ceturto mēnesi, dienests viņam vēl nebija ne noriebies, ne kļuvis par pierastu lietu, bez tam atšķirībā no daudziem kursa biedriem viņš labi zināja likumus, pavēles un instrukcijas, tāpēc bija par sevi pārliecināts un nemēģināja pielāgoties rajona nodaļā piekoptajai praksei.

Nelaimes gadījuma cēlonis bija acīmredzams, meklēt vainīgos un uzlikt sodu nebija jēgas, bez tam cietušais šoferis bija sveiks un vesels, tātad smagas sekas nebija iestājušās. Tika ņemta vērā ari paša cietušā vaina, jo viltīgais ceļu satiksmes noteikumu punkts lika viņam rūpēties par satiksmes drošību. Vārdu sakot, nekādi sarežģījumi te nebija gaidāmi, ņemot vēra radušos apstākļus, cietušais nekādas pretenzijas neceltu. Ijetu mierīgi varēja noliki uz bremzēm. Bet notikuma vietā darbs labi ja pusstundai. Tā būtu nospriedis jebkurš no sešiem dienesta un dzīves nogurdinātajiem, ģimenes dzīves nospiestajiem Uruk-Sar- tanas rajona iekšlietu nodaļas izmeklētājiem. Mezlojevs bija septītais.

Viņš apskatīja notikuma vietu vairāk nekā divas stundas un izdarīja to, ko līdzīgā situācijā nebūtu darījis neviens no viņa kolēģiem: salīdzināja automašīnas agregātu numurus ar tehniskās pases datiem. Un atklāja, ka šasijas numurs nesakrīt ar ierakstu dokumentā.

Principā dežurējošais izmeklētājs varētu ar to arī aprobežoties, nododams materiālus kopā ar attiecīgu ziņojumu vadībai. Taču Mezlojevs bija godkārīgs un azartisks, tāpēc, sākumā neafišēdams savu atklājumu, sāka rakāties apkārtrakstos un atrada Tihodonskas IeP pieprasījumu sakarā ar izstrādes lietu «Trase», kur bija minēta volga, GAZ-24 ar valsts numuru «Z 00-77 NK», kas piederējusi pilsonim Plotkinam un pazudusi kopā ar saimnieku jūlija sākumā. Pazudušās mašīnas numurs sakrita ar avarējušās volgas šasijas numuru.

Tikai pēc tam leitnants aprakstīja notikušo sīkā ziņojumā un izsniedza to pēc piederības.

Šo nejaušību virkni noslēdza uz Tihodonsku nosutitais dokuments: «Veicot atkārtotus kriminālizmeklēšanas pasākumus sakarā ar jūsu apkārtrakstu (IL «Trase»), atrasta a/m GAZ-24 (īpašnieks Plotkins) šasija, kura tika ekspluatēta ar GAZ-24, valsts numurs… (īpašnieks Idrimovs), tehnisko pasi. Pašlaik Idrimovs, kurš cietis avārijā, atrodas Uruk-Sartanas rajona iekšlietu nodaļas slimnīcā. Predgor- najas APSR IeM KMP priekšnieks»

— Tā ir reāla iespēja atklāt lietu, — Ļedņaks, maķenīt viebdamies un nemanāmi paijājot sev vēderu, teica Sergejevam. — Aizbrauciet abi ar Popovu… Pēdējā laikā viņš palicis kaut kāds jocīgs — kas par lietu? Mēs visi esam noguruši… Tātad brauciet un tieciet skaidrībā uz vietas.

Bet es sazvanīšos ar Maskavu — vini kontrolē «Trasi»,lai tad piekomandē ari savus ļaudis. Nē, vieni galā netiksiet — tas ir Kaukāzs…

Dienu vēlāk Sergejevs un Popovs sēdēja Predgornajas IeM sevišķi smagu noziegumu nodaļas priekšnieka kabinetā un izklāstīja iecerēto pasākumu plānu. Resnais sar- kanģīmis apakšpulkvedis vērīgi klausījās, laiku pa laikam noglaudīdams biezās, cietās ūsas, un piekrītoši māja ar galvu. Taču, kad viņš ierunājās, izrādījās, ka šī māšana nebūt nav piekrišanas zīme, bet gan tikai viens no kaukāziešu ārējās pieklājības elementiem, kas var arī neko nenozīmēt, taču tikpat labi aiz tā var slēpties kaut kas pavisam pretējs gaidītajam.

—   Saprotiet paši, — apakšpulkvedis labvēligi pasmaidīja, tā ka pat ūsas saslējās, — mums te viss ir citādi. Tā kā gribat jūs, var rīkoties visur citur: Maskavā, Ļeņin- gradā, Tihodonskā, bet tikai ne šeit! — Nodaļas priekšnieks noplātīja rokas. — Idrimovs dzīvo ciematā, kur puse iedzīvotāju ir viņa radinieki, bet otra puse draugi un paziņas. Kā lai noslēpj apskati vai kratīšanu viņa mājās? Ja ari kādam ko pajautātu, kaut vai galīgus sīkumus, viņam uzreiz to pavēstītu: sak', nāca, prašņāja… Tā ka arī slimnīcā nav ko degunu bāzt!

—   Beimuraz Abdurahmanovič, — Popovs ar lielām grūtībām spēja atcerēties apakšpulkveža vārdu un tēvvārdu, — bet ja piesaistītu ari iecirkņa inspektoru? Leģenda — avārija? Vai ugunsdzēsējus — elektroinstalācijas, dūmvadu stāvoklis, ugunsbriesmas…

Cietās ūsas atkal saslējās.

Bet iecirkņa inspektors ir precējies ar Idrimova māsu? Bet ugunsdzēsējs ir viņa tēva drauga brāļadēls? Kaut kāda saistība noteikti atradīsies!

—  Tad iznāk, ka neko nevarēs izdarīt? — Sergejevs skumji apvaicājās.

—  Tas ir grūti, bet šitais vispār neiespējami… Vai zināt, cik «Trasē» ir līķu? Un Savienības kontrole! Starp citu, kuru katru dienu ieradīsies Maskavas brigāde.

—   Bet ko tad vini te izdarīs? — Beimurazs Abdurahmanovičs dzēlīgi noskatījās. — Paši savā Arbatā nevar kārtību ieviest! Tas tiesa, uz turieni jau desantniekus, bruņutransportierus un helikopterus nesūtīs, bet republikās jau var atļauties visu, te viņiem rokas brīvas

Nodaļas priekšnieks kļuva domīgs, ar ierastu kustību izņēma no atvilktnes baltas kaula lūgšanu krelles un atkal labsirdīgi pasmaidīja.

—   Nomierina nervus. Vai neesat pamēģinājis?

Bridi kabinetā valdīja klusums, tikai klusi klabēja apaļās krellītes.

—  Ja jau vajag — tad darīsim. — Apakšpulkvedis paņēma resnu, četrpadsmitkrāsu pildspalvu, tādas pirms gadiem desmit bija pilni komisijas veikali. — Tikai mēs rīkosimies pa savam, galu galā mēs te dzīvojam…

Viņš atkal ietērpās jautrā un laipnā saimnieka maskā.

—   Mans brālēns ir republikāniskās slimnīcas galvenais ārsts. Palūgšu, lai viņš pievāc Idrimovu no rajona. Ja būs iespējams, lai pārsūta uz Tihodonsku it kā medicīnisku apsvērumu dēļ. Vai tas jūs apmierina?

Briesmonīgā pildspalva kaut ko piezīmēja kalendārā.

—   Bet par citu mašīnu meklēšanu… Gan mēs izdomāsim, kā noskaidrot, kas viņam ir šķūnī, pagrabā un garāžā. Visticamāk, ka viņš ir tikai pircējs. Vajadzēja apmainīt šasiju — apmainīja ar. Neies jau pierakstīties rindā uz desmit gadiem… Parasta lieta. Dažkārt pat pasūta noteiktu modeli un krāsu. Saprotams, jau iepriekš zinot, ka zagts. Bet par slepkavībām ij neiedomājas.

Atvadoties līdz rītdienai, apakšpulkvedis saminstinājās.

—  Tikai nodaļa īpaši nevienam nestāstiet, kas un kā… Puiši mums ir lādzīgi, tirais zelts, es viņiem visiem uzticos, kā sev pašam. Bet, zināt, gadās visādi.

Kad viņi izgāja koridorā, Popovs apvaicājās:

—   Kā tu domā, vai viņam pašam var uzticēties?

—   Drīzumā noskaidrosim, — atsaucās Sergejevs.

Izrādījās, ka var. Apakšpulkvedis izdarīja visu, ko bija

solījis, un pat vēl vairāk. Idrimovu pārsūtīja uz republikānisko slimnīcu. Viņam bija viegls smadzeņu satricinājums, iesprāgušas ribas un sarežģīts apakšstilba lūzums.

—  Vari palikt klibs, — teica ārstējošais traumatologs. — Vajadzētu sūtīt uz specializēto institūtu Tihodonskā, bet tur neizsitīsies. Pagājušo gadu mums iedeva tikai piecus nosūtījumus.

—   Kā «neizsitīsies»? Ja jau cilvēkam vajag! — ievainota brālis bija sašutis. — Kur tad ir jūsu priekšnieks?

Pēc pusstundas viņš atgriezās palātā priecīgs, taču mazliet apjucis.

—  Tas galvenais ārsts gan ir viens zelta cilvēks! — viņš satraukti pavēstīja. — Pavēlēja jau rīt nosūtīt tevi ar sanitāro lidmašīnu. Un neko nenēma! — Viņš sāka runāt čukstus. — Nemaz negribēja klausīties!

—   Nekas, kad izārstēšos, mēs vēl pie viņa aiziesim,

—      Idrimovs apmierināti noteica. — Malacis, Magomet! Pasaki mātei, Iļjasam un pārējiem, ka man viss ir labākajā kārtībā. Aizej uz miliciju, lai lietu neierosina. Paņem mašīnu un atdod Ādamam — lai aizved uz remontu. Ja man kaut ko vajadzēs — paziņošu…

Pa to laiku sadauzīto «divdesmit ceturto» nosūtīja uz autotehnisko ekspertīzi. Taču pusceļā maršruts tika mainīts, un jaudīgā kravas mašīna pagriezās uz Tihodonskas pusi.

—   Nekādas citas mašīnas viņam nav manītas, — pēc dažām dienām Tihodonskas operiem pavēstīja Beimurazs Abdurahmanovičs. — Savu volgu viņš pavasarī sasitis, tad sācis meklēt jaunu — bez dokumentiem. Pirms pāris mēnešiem paņēmis šo par desmit tūkstošiem. Apmainījis šasiju, motoru noslēpis pie jaunākā brāļa Magometa, riepas un pakaļējo tiltu glabājot savā pagrabā. Pārdevēju pazīstot personiski.

—   Paldies, — Sergejevs paspieda apakšpulkvedim roku.

—    Bet iztaisījāties melni un maziņi: neko nevaram izdarīt, nevienam neko nenoslēpsim. Kā tad izdevās tik daudz uzzināt?

—   Mēs te dzīvojam, — atkārtoja nodaļas priekšnieks, nešaubīdamies, ka šāda atbilde izskaidro visu. — Tikai vienu gan palūgšu: kratīšanas, pārbaudes, aizturēšanas — lai tas viss notiek ar manu ziņu, es visu nodrošināšu… Tādas kaujas operācijas kā Uzbekistānā mums te nav vajadzīgas… Tikai tautu samusinās un sakaitinās republikas vadību. Skaidra bilde, kurš būs grēkāzis…

Tihodonskas reģionālajā traumatoloģijas un ortopēdijas institūtā Idrimovu diez ko viesmīlīgi vis neuzņēma.

—   Ikdienišķs gadījums, kāpēc viņu vajadzēja sūtīt pie mums? Un vēl ar sanitāro aviāciju?

—  Vai tad nezini, kā tur tās lietiņas darās!

Uzņemšanas nodaļā ārsti daudznozīmīgi saskatījās.

Sultāns Idrimovs vēsajai uzņemšanai nepiegrieza ne mazāko vērību un itin nemaz neņēma pie sirds. Viņš pietiekami labi pazina dzīvi, lieliski saprata, kas notiek pasaulē. Ārstēties reģiona centrā ir daudz prestižāk nekā gulēt republikāniskajā slimnīcā. Tur ir gan labāka aparatūra, gan vairāk zāļu, gan pieredzējušāki ārsti. Tā vismaz pieņemts domāt. Var jau būt, ka tā nemaz nav, — ari republikā pietiek importa aparatūras, gan jau ari bez zālēm solīds cilvēks nepaliktu, ari turienes ārsti visu laiku ceļ kvalifikāciju kursos. Taču uzskats, ka Tihodonska ārstē labāk, pastāv tik un tā! Tāpēc ari katrs cenšas tur nokļūt. Faktiski jau uz turieni pienāktos nosūtit tikai smagi slimus, bet vai mazums kas pienākas! Ja cilvēku ciena, tad ari izrādīs viņam pretimnākšanu. Bet vietējiem ārstiem ir savs viedoklis: gultu maz, gribētāju daudz — te ari gūstama gan vara, gan sakari, gan deficītas preces. Bet, ja atsūta kādu svešu cilvēku, tas nozīmē, ka par vienu gultu mazāk, līdz ar to ari knapāks kumoss pašiem. Tāpēc jau dakteri šķendējas, un viņus var gluži labi saprast. Tomēr veltīgi viņi uztraucas: Sultāns Idrimovs nevienam parāda nepaliks, gandarīti būs visi. Kad izrakstīs, atvadīsies kā 110 tuvinieka. Bet tagad, lai jau paburkšķ.

Pēc divām dienām viņu operēja. Ap to laiku atbrauca Magomets ar Iļjasu un atveda milzumsmagus koferus ar konjaku, baliku, ikriem, lai viss būtu kā nākas, nevis kaut kādus tur riekstiņus, hurmas un tamlīdzīgus štruntus. Tāpēc operāciju izdarīja kā pieklājas un ari narkozi iedeva kārtīgu: aizmiga un pamodās jau palātā. Vienvietīgajā, ar televizoru, pat apteksni Magomets bija nolīdzis…

Puiši šeit nodzīvoja četras dienas, Tihodonskas krogos atstādami vairākus tūkstošus. Tas ir ļoti svarīgi — palustē- ties Tihodonskā. Pastāv uzskats, ka to var atļauties tikai vīrietis, kuram naudas kā spaļu. Protams, vēl šikāk būtu izklaidēties Maskavā, turklāt tur — galvaspilsētā — skalda un valda pašu tautieši, tikai pēdējā laikā šos it kā piežmie- dzot un visādi trenkājot, vakariņu vietā vienā mierā varot nobaudīt ari lodi. Nu nekas, ari Tihodonskā varietē, krogu un visādu bāru vai cik, pastāstīs Vaham un citiem ciema mūdžiem, kuri dzīvē neko nav redzējuši un to tik vien zina, kā bāzt naudu zeķē, lai tad šie ari klausās atplestām mutēm! Pajautāja kā pieklājas: «Ko vēl vajag?» Viss ir. Ko te vairs kvernēt — mājās darba diezgan. Pēc dažām nedējām atbrauks man pakaļ, ja Allahs savu vaigu nenovērsīs. «Kādi vēl rīkojumi?» Nekādi, lai tikai tiek galā ar to autoekspertīzi un savāc mašīnu — laiks iet, bet tā taču vēl jātaisa. Un šie aizbrauca ari. Tad nu tikai ārstēsimies: zāles ir, uzmaniba arī, cienīšana tāpat. Ko tad vēl vairāk vajag?

Sultanam Idrimovam un viņa radu saimei tika veltīta daudz lielāka uzmanība, nekā viņš spēja iedomāties. Stacionārais novērošanas postenis ēkas ārpusē valsts kasei izmaksāja simt rubļus diennakti.

Magometa un Iļjasa izsekošana, fiksējot visus viņu sakarus un kontaktus, adreses, kā ari visu viņu izdarību fotografēšana izmaksāja trīssimt rubļu dienā. Pašus novērojamos šis summas diezin vai sevišķi pārsteigtu, jo viņi vienā vakarā «Sacīkstēs» nolika divreiz vairāk, protams, meitenes un orķestri ieskaitot.

Novērošanas postenis darbojās ari Uruk-Sartanā, un Maskavas brigāde, kas beidzot ieradās Predgornajā, ar laipnā Beimuraza Abdurahmanoviča palīdzību auda tiklus, kuros pamazām iepinās visa republikas noziedzīgā pasaule un ar to saistītie cilvēki.

Taču par lietas «Trase» centrālo figūru kļuva atsevišķā palātā gulšņājošais Sultāns Idrimovs, tiesa, viņam pašam tas ne prātā nenāca. Kad durvis parādījās smaidošs cilvēks ar trīs neļķēm rokās, Sultāns nosprieda, ka tas ir radinieku sūtits vēstnesis. Tas gan nebija kaukāzietis, taču ko padalīsi, ja jau reiz apstākļi tā iegrozījušies. Ari viņš atsmaidīja, bet ciemiņam sekoja divmetrīgs lamzaks ar rētainu ģīmi, un smaidīt vairs diez ko negribējās.

— Sveicināti, pilsoni Idrimov. — Steidzīgi piegājis pie gultas, Popovs nolika neļķes uz skapīša un noliecies pašāva roku zem spilvena, pēc tam ari zem matrača. —Tas tikai tā — kārtības labad, — viņš paskaidroja un apsēdās uz ķeblīša. — Magometam ir interesants nazītis, es domāju — ari jums tāds varētu piederēt…

Sergejevs apsēdās uz gultas tā, ka atsperes vien nočīkstēja.

—   Paskaties, Sultan, — gigants no iekškabatas izņēma dažas fotogrāfijas un nolika uz slimnieka krūtīm. — Bet pēc tam izstāstīsi mums, kas un kā…

Kā hipnotizēts Idrimovs paņēma fotogrāfijas. Pirmajā bija redzams neliela auguma vīrietis, kuram jau metās pliks pakausis. Tas bija lepni atbalstījis elkoni uz melnas volgas motora pārsega. Otrajā bildē bija sadauzītā Idri- mova volga, kurai tagad jau vajadzēja atrasties autotehnis- kajā ekspertīzē. Tad palielināts šasijas numurs un pavisam cits numurs tehniskajā pasē. Nākamajā uzņēmumā — 110 svaigi atraktas bedres rēgojās pussatrunējusi cilvēka galva.

Sultāns aizsvieda fotogrāfijas, un tās, pajukdamas uz visām pusēm, izkaisijās pa palatu.

—   Nu, stāsti, — Sergejevs ikdienišķā balsī ierosināja, gluži kā jau sen uzsāktu sarunu turpinādams.

Idrimovam noreiba galva.

—   Neko nesaprotu, puiši, goda vārds, — viņš, daudz neprātodams, novāvuļoja.

Kāds idiots! Jau pašā sākumā vajadzēja izgriezt priekšējo paneli ar numuru un apmainīt, ka visi normāli cilvēki dara!

Speci tā māk iemetināt, ka šuvi tikai eksperts atrastu! Bet viņš bija cerējis, ka autoinspektori zem pārsega nelielīs, it sevišķi, ja tiesībās ielikts kvarts… Varbūt ekspertīzē noskaidrojies? Bet kā tad viņi var pazīt Magometu un vēl zināt par viņa nazi? Un kas tas par līķi? Kāds sakars mašīnai, numuriem un avārijai ar kaut kādu liķi? Nekāds!

—   Kas tad jūs īsti interesē? Varbūt esat mani sajaukuši ar kādu citu? — viņš turpināja buldurēt, nemaz nekontrolēdams automātiski izšautos vārdus un necenzdamies piešķirt tiem kaut kripatu pārliecības. Viņš jau bija atskārtis, kas tas par liķi, taču negribēja atzīties pat pats sev, apziņa negribēja ielaist drausmīgo minējumu, tas kūsāja kaut k\ir dziļi, dziļi, un par katru cenu vajadzēja atstāt to tur — pašās dzīlēs, jo ierasto domu un sajūtu plūsmā tai vienkārši nebija vietas.

Vēl pirms piecām minūtēm viņš domāja, ka drīz ir pusdienas un pavāriene Gaļa izceps sulīgu auna karbonādi, un simt piecdesmit gramu lieliska konjaka tīkami sasildīs barības vadu un saldi apdullinās galvu, tad varēs mierīgi pagulēties līdz vakaram, paskatīties futbolu, bet pēcāk jauniņā medmāsa Tamāra droši vien piekritīs tam, uz ko viņš skubina jau vairākas dienas.

—   No kā tu nopirki mašīnu? — Sergejevs nīgri prasīja. — Pietiks tēlot muļķi!

—   Neko nezinu, apmainīju šasiju tehniskās apkopes stacijā, bet mašīna ir mana…

Gan aromātiskā karbonāde, gan tīkami reibinošais konjaks, gan simpātiskā Taņečka pagaisa no tuvākajiem plāniem, būtu ļoti jauki, ja izdotos atlikt tos kaut vai uz vēlāku laiku — uz rītdienu vai, sliktākajā gadījumā, uz parītdienu. Lietu vajadzēja nokārtot, mudīgi jāpiezvana Iļja- sam — lai tūlīt brauc šurp, kaut nu tagad liktu mierā un ļautu atvilkt elpu…

—   Kurā tehniskās apkopes stacijā? — majors nicīgi apvaicājās. — Domā, ko pļerksti! Tur taču paliek dokumenti: nosūtījumi, rēķini, caurlaides…

—   Kurā tieši — neatceros, taisīja privātā kārtā, bez reģistrācijas, bet šasiju pārdeva nepazīstams cilvēks, teica, ka esot priekš sevis paņēmis, bet neesot kur likt, toties nauda vajadzīga…

—  Ari motoru viņš tev pārdeva? Un riepas? Ari tiltu? Un viss no tās pašas mašīnas? — Sergejevs pacēla un iegrūda Sultanam sejā fotogrāfiju, kurā svešinieks dižojās pie savas volgas. — Re, paskaties, ko izdarījuši ar saimnieku!

Viņš piebāza vēl vienu fotogrāfiju, bet Idrimovs aizvēra acis.

—  Vai gribi, es tev parādīšu ari citas! Papriecājies, ko tavi drauģeļi ar cilvēkiem pastrādājuši!

Ja būtu iespējams nekad neatvērt acis un vairs nemūžam neatgriezties tik pēkšņi un briesmīgi pārvērstajā pasaulē!

—   Neko es nezinu, zvēru pie saviem bērniem, nezinu!

—   Bet mēs gan zinām! Par desmit taukšķiein nopirki volgu! Vai pateikt, no kā? Labi, drusku vēlāk pateikšu! Bet tagad pasaki godigi: vai tu zināji, ka tā mašina ož pēc asinīm? Vai vismaz nojauti?

—   Zvēru pie Allāha: nopirku šasiju, vairāk neko nezinu.

—  Tad brauksi mums līdzi! Zagtu mantu uzpirkšanu jau tev var piešūt. Un gan jau varēs pierādīt ari līdzdalību slepkavībā!

Idrimovs bezspēcīgi atslīga spilvenos. Dažas minūtes vēlāk Sergejevs un Popovs uzmeta viņu uz nestuvēm un aiznesa uz baltu slimnīcas furgonu. Ne jau tā Sultāns bija grasījies atstāt reģionālo traumatoloģijas centru.

Baltais slimnīcas furgons bija «Fināla» īpašums, kas iepriekšējā naktī bija izmantots parastajiem uzdevumiem. Šoreiz nāves sodu izpildīja Odiņcovam — izvarotājam un slepkavam. Operācija noritēja bez sarežģījumiem, ja neņem vērā to, ka visu ceļu no Stepņanskas līdz Tihodonskai viņš gaudoja vienā gaudošanā, dobji un baisi. Popovam pat sāka sāpēt galva. Vairākkārtējie uzkliedzieni, kas pavēlēja viņam aizvērties, netika ņemti vērā, tāpat kā Sergejeva draudi aizbāzt muti ar spraisli. Bez tam sprūslis jau gaudot netraucētu, tāpēc draudi tā arī palika neizpilditi.

—   Padomā tik, — teica Šitovs, kad «stūrītī» Popovs palūdza ārstam tableti pret galvassāpēm, — vajadzēja atslēgt kameru un slamstīt viņu tikām, kamēr pazūd pulss…

—  Vai tad es uz šejieni vadāju līdz tabletes? — Burenko paraustīja plecus un apklusa, lai gan bija skaidri redzams, ka viņam gribas pabeigt frāzi. Galu galā uzvarēja sarkasma piesātinātā mediķa personības puse. — Te jau visas kaites ārstē šis cildenais vīrs! — mediķis pameta galvu un novērsās. Romovs neapmierināti iekrekšķējās, bet Šitovs iesmējās, izlaizdams no rokām vēl nesatīto melnā brezenta gabalu.

—   Ko tu zviedz! — Sergejevs negaidīti eksplodēja. — Te tu neesi diskotēkā! Kaunējies būtu!

Vikentjevs mierinoši paplikšķināja viņam pa roku.

—   Piektais un sestais numur, — dzedri un valdonīgi noteica grupas vadītājs, un šķita, ka gaisotne mitrajā pagrabā uzreiz kļūst bargāka. — Pildiet savus tiešos funkcionālos pienākumus! Ķiķināšanās, stulbi jociņi un anekdotes brīvajā laikā! Tas attiecas ari uz jums, dakter!

Šitovs steidzīgi pabeida rullēt brezentu, un pievilka siksnas.

—  Viens, divi… — Viņi ar Sivcevu paķēra saini un, tusnīdami stūķēja augšup pa kāpnēm — šī bija visneērtākā vieta. Tikai nolikuši nešļavu uz nestuvēm baltajā furgonā, seržanti dabūja atvilkt elpu un varēja apmainīties ar iespaidiem.

—  Trakas lietas! — Šitovs aizspieda nāsi, un, maķenīt aizgriezies, izšņauca degunu. — Paši izdauza cilvēkam visas smadzenes, bet man būs jākaunas! Ko tad es tādu izdarīju? Šim tāpat vienalga, — viņš paspārdīja brezenta saini. — Un paši jau ari pārāk nevaimanā…

—   Bet man vispār nav ar to nekāda sakara, — pažēlo- jās Sivcevs. — Kāpēc tad Dzelzs Dūre bļāva uz mani?

Apvainotie seržanti vispār neatgriezās dispečeru istabā, bet tur pie divām šņabja pudelēm risinājās sīka notikušā incidenta analizēšana.

—   Labi, Sašeņka, ka aizrādīji, — kraukšķinādams mājās sālīto gurķīti, teica Ivans Aleksejevičs. — Jāzina, kad un kur var plēst jokus. Tikai es jums pateikšu, ka te vainigs ari mūsu Nikolajs Vasiļjevičs.

—   Es taču tikai pajokojos, — Burenko sāka taisnoties.

—    labi audzināts cilvēks būtu tikai pasmaidījis… Bet tas puisis ir tik biezādains un vienkārši neprot uzvesties…

—   Bet varbūt tieši šajā biezādainībā slēpjas viņa laime? — negaiditi apvaicājās Popovs, lai gan nemaz nebija grasījies iesaistīties sarunā. — Vai tad sprieduma izpildē labāki būtu plānādainie? Labi audzinātie, daudz lasījušie, inteliģentie cilvēki?

Iestājās klusums. Napoleons, kurš jau bija grasījies saliet, nolika pudeli. Nigri pašķielēja prokurors, ar interesi paskatījās Burenko. Sergejeva un Vikentjeva sejas, kā parasti, palika neizdibināmas.

—  Tā vis nesaki, Vaļeročka, — Romovs pārliecināti teica.

—     Paskaties uz mums… Vai tad neesam daudz lasījuši,

ņemsim kaut vai doktoru, vai Mihailiču… Man acis jau galīgi čupā, bet avīzes izlasu no augšas līdz apakšai… Un vai tad tu pats ari neko nelasi?

—   Daudz, aksakal, — šņabja musinātais Popovs vairs nevarēja valdīties. — Esmu pat lasījis par galveno argumentu pret nāvessodu. Zināt, kādu?

Popovs pats pasniedzās pēc pudeles, piepildīja glāzes un pacēla savējo.

—   Nu, metam!

Pagaidījis pārējos, viņš iedzēra, paostīja maizi un uzkoda gurķīti.

—   Zināt kādu? — viņš atkārtoja, pēc kārtas noskatīdams gaidās sastingušos kolēģus. — Tas ir pavisam vienkārši. Izpildīšanas brīdī izpildītājs pārkāpj robežu, kuru nav atļauts pārkāpt nevienam cilvēkam. Tieši par šīs robežas pārkāpšanu taču ari soda nabaga noziedzniekus. Bet izpildīšanas brīdī izpildītājs oficiāli nostājas viņam blakus. Tikai oficiāli. O-fi-ci-āli! — Popovs izrunāja pa zilbēm, pamācoši pacēlis pirkstu. — Taču lietas būtību tas nemaina. Sabiedrība tikusi vaļā no viena slepkavas, bet radījusi jaunu. Turklāt profesionālu, kas slepkavo vairākkārt.

Popovs palūkojās sarkano plankumu rotātajā pirmā numura sejā un atkāpās:

—  Tādas, lūk, lietas raksta grāmatās. Nezinu — pareizi, vai ne.

—  Tās visas ir galīgas muļķības! — skarbā balsī noteica pirmais numurs. — Tad jau iznāk, ka es esmu slepkava. Bet jūs visi esat līdzdalībnieki?! Bet tiesnesis, kurš piesprieda? Un kasācijas tiesa? Un prezidijs? Iznāk, ka visi ir slepkavas? — Viņš vairs nevarēja valdīties un jau gandrīz kliedza. — Nu tad nesodīsim Pitonu, Ļesuhinu un Skolotāju, labāk bučosim viņiem pakaļas! Gribētu tikai redzēt to, kurš tādas aplamības raksta?! s

—   Raksta jau visu ko. Vieni ir pret nāvessodu — tie pierāda savu, otri atkal — par, šie strīdas ar tiem pirmajiem. Ir viens tāds profesors, agrāk viņš vadīja tiesas kolēģiju un droši vien pats ne mazums nāvessodu piespriedis. Tad nu viņš liek priekšā izpildit spriedumus publiski: žurnālistu, advokātu un sabiedribas pārstāvju klātbūtnē… lai viss notiktu atklāti un godīgi un vairāk neklistu visādas muļķīgas baumas par urāna raktuvēm…

—  Ari stulbums! — Romovs neiecietīgi atcirta. — Kāpēc padarīt to par balagānu? Nav jau nekāds tejāteris!

—  Vaļera taču paskaidroja, aksakal. Lai visi zinātu: spriedumus izpilda, kā nākas, nevienu nesūta ne uz kādām raktuvēm. Vārdu sakot — atklātības labad.

Sergejevs neslēpti nopētīja Ivanu Aleksejeviču un tikko manāmi pasmaidīja neizprotamu smaidu.

—   Bet es saku, ka tas ir stulbums! Nu padomā pats — kurš tad būtu ar mieru izpildīt spriedumu? Varbūt vēl pārraidīt televīzijā?!

—   Bet ko tur daudz kautrēties? — ar to pašu dīvaino smaidiņu turpināja majors. — Mēs taču izpildām likumu! Sliktākajā gadījumā varētu uzlikt masku. Vai kapuci ar caurumiem…

—   Ejiet jūs visi dirst! — Ivans Aleksejevičs pielēca kājās un ar troksni atgrūda krēslu. — Galīgi sviestā sagājuši!

Aizcirtis durvis, viņš izmetās pagalmā.

—   Disciplīnas nav ne velna, — prokurors teica Vikentje- vam. — Izpildīšana pārvēršas balagānā ar pļēgurošanu. Lai kaut kas tāds notiktu pēdējo reizi!

—   Rakstiet par mani ziņojumu, — vienaldzīgi atsaucās otrais numurs. — Vai ari izpildiet pats. Varat ari tiesnesi paķert līdzi — divatā drošāk. Tiksiet galā? Mana grupa tiefc. Diez kas jau nav, bet spriedumi ir izpildīti. Arī klienti nesūdzas. — Pēdējā frāze izskanēja kā neslēptas ņirgas.

Grigorjevs atgrūda glāzi, kurai nebija pieskāries, piecēlās un, iespiedis padusē mūžīgo mapi, devās uz durvīm. Popovam šķita, ka viņš ir greizāks nekā jebkad.

—   Nudien, laiks braukt, ir jau vēls. — Izbeigdams neveiklo klusēšanu, Burenko sāka vākt traukus, tērgādams par šo un to, itin kā runātu ari pārējo vietā. — Iešu nomazgāt.

—   Kāpēc jūs vispār to tirgu sataisījāt? — Vikentjevs apvaicājās, kad viņi palika trijatā. — Tu, Vaļera, esi pasācis daudz dzert. Agrāk pret savu gribu liki pie lūpām — tikai, kad bija nepieciešams, bet tagad jau met pa lampu ar labpatiku. Komandē, salej, uzsāc visādas provocējošas runas… Dakteris pieklusis, vai tu gribi stāties viņa vietā?

—   Liecies mierā, Mihailič! — Sergejevs familiāri teica, nevērīgi atgāzies krēslā. — Es neesmu dzēris un ari tagad nedzeru — skaidrs kā stikliņš. Bet varu teikt to pašu, ko Vaļera: viņam laisnība. Cita lieta, ka par to nav pieņemts runāt! Bet viņš ir dzīvs cilvēks un nav tāds biezādis, kā tas Šitovs un, starp citu, ari mēs pārējie. Un viņš iestājās darbā kriminālmeklēšanā, nevis speciālajā grupā! Es, starp citu, jau no sākta gala biju pret. Ari es pats stājos darbā kriminālmeklēšanā…

—   Ko nu tu iztaisies par nevainīgu jaunavu! — Vikentjevs gāza pa galdu ar savu dzelzs plaukstu, pudele palēcās un šķindēdama nokrita uz grīdas. — Vai es tevi iemānīju, vai?! Tev piedāvāja, tu piekriti, tāpat kā viņš! Pieauguši cilvēki, pašiem savas galvas uz pleciem! Bet tagad meklējat vaininieku! Ejiet jūs, zini — kur?!

—   Es nesūdzos un vainīgos nemeklēju, — teica Popovs. — Tikai velns aiz mēles paraustīja…

Vikentjevs noraudzījās uz Sergejevu, gaidīdams, ko teiks tas. Taču Sergejevs neteica neko, pat neizmainīja vaļīgo pozu. Atklāti sakot, tā bija pirmā reize, kad smagais, paralizējošais Dzelzs Dūres skatiens neko nespēja padarīt. Popovam šķita, ka tieši to Sergejevs arī gribēja nodemonstrēt speciālās grupas vadītājam.

Četrpadsmita nodaļa

Gaļski apbedīja novembra vidū.

Bēru organizēšanu, pēc Sergejeva iniciatīvas, uzņēmās speciālā grupa «Fināls». Pateicoties oficiālai IeP vēstulei, kuru bija parakstījis pats ģenerālis, apbedīšanai piešķīra četrus kvadrātmetrus zemes ziemeļaustrumu kvadrāta vienpadsmitajā kvartālā — starp mežu un ieplaku, kur «Fināls» apraka savus brezenta saiņus. Seržants Šitovs, kurš pildija speciālās grupas sestā numura pienākumus un uzturēja ciešus kontaktus ar kapu darbiniekiem, sarunāja vietiņu otrajā kvartālā, līdzās centrālajai alejai.

Bedri izraka rūpīgi, vajadzīgajā dziļumā un, galvenais, laikā. Ar bēru salūtu gan radās grūtības: komandantūras vads skrēja no vienām atvaļinātu virsnieku bērēm uz otrām, un Žeņkas bēru laiks izrādījās jau aizņemts. Sergeje- vam vajadzēja braukt pie garnizona komandanta, un nemaz nebija zināms, vai lieta atrisināsies labvēlīgi vai ne, taču komandants atcerējās atlētu ar draudīgo ārieni, kurš bija piedalījies bruņotu dezertieru aizturēšanā, un pie milicijas kapteiņa Gaļska kapa tris reizes nodārdēja asa un sausa automātu zalve.

Pie autobusa atgriezās lēni: pirmā, balstīdamās uz kūji- ņas, ar grūtībām kliboja Žeņkas tante, blakus tipināja viņa māsīca, aiz viņiem Eds Timohins un nepazīstams pusmūža vīrietis veda izmisīgi raudošo Veru. Vairāk radinieku nebija. Daži bijušie skolasbiedri, draugi no studiju laikiem un dienesta biedri.

Gaļski dzīvoja Strādnieku pilsētiņas likā un netīrā ieliņā, 110 kuras 1902. gadā proletariāts sāfca slaveno Tihodonskas dumpi. Turpmākās desmitgades tur neko nebija mainījušas, tikai grausti kļuva aizvien vecāki un nolaistāki, un neskaitāmas reizes izrakātais ceļš rudenī, pavasarī un ziemā vairs nebija izbraucams. Divpadsmit kvadrātmetru istabiņā visi klātesošie nevarēja saspiesties, un, tuvodamies autobusam, Popovs ar skumjām iztēlojās pazemojošo drūz- mēšanos komunālā dzīvokļa tumšajā gaitenī un bēru mielastu pēc konveijera principa.

—   Pagaidi, Vaļera, brauksim ar mašīnu.

Sergejevs satvēra viņa elkoni un aizvilka uz nostāk

stāvošo «Fināla» volgu. Pie stūres sēdēja Šitovs, viņam blakus Vikentjevs, bet aizmugurē bija iekārtojies Ivans Aleksejevičs.

—  Tam nolāpītajam pundurim izrādījās taisnība. — Sergejevs ar pūlēm ielocījās aizmugurējā sēdekli blakus Popovam. — Kapos viņam vajadzētu strādāt, nevis slimnīcā!

—   Kapus rakt! — iemaisījās Šitovs, lai gan viņam nebija ne mazākās nojausmas, par ko vispār bija runa. — Vienu gan es varu pateikt droši, viņi tur nopelna vairāk nekā mūsu ģenerālis. Ko tur ģenerālis! Daudziem kooperato- riem pogas izgrieztu…

—   Zināt ko, — lietišķi iesāka Romovs, tikko mašīna bija izbraukusi uz Maģistrāles prospekta. — Iegriezīsim «stūrītī» un mierīgi atminēsimies Zeņečku. Dieva vārds, labāk nekā pie viņa mājās, cilvēkiem tikai lielāki uztraukumi…

Iebildumi nesekoja, un pēc pāris minūtēm mašīna iegriezās labi pazīstamajā strupceļā. Šņabis un spirts izpildīšanas punktā bija vai cik, bet tālredzīgais Ivans Aleksejevičs bija paķēris līdzi vienkāršas uzkodas.

—  Tad redz, cik cilvēka dzīvība vērta, — Romovs skumji noteica pēc pirmās glāzītes. — Zeņečka cilvēkiem labu vien darījis, vai mazums sabiedrībai labuma devis, un še tev — pāris mēnešu laikā pagalam! Bet tā odze Ļesuhins gluži pretēji — neko labu nevienam nav izdarījis, divus vēl nogalinājis, bet viņu ņem un apžēlo!

—  Vai tas tiesa? — Sergejevs neticīgi pavērās Vi- kentjevā.

Tas pamāja.

—   Ņemot vērā, ka agrāk nav sodīts, darbavietā raksturots pozitīvi, nožēlo izdarīto…

—  Darbavietā, tātad… Tad jau tās baumas, ka viņš ir Fomičeva radinieks, vēl izrādīsies patiesas… Nu, kuņas!

—  Kas tad tas Fomičevs ir Savienības līmenī? — iebilda Popovs. — Turienes veči jau viņam ne virsū neskatītos.

—   Par tiem tu vari būt mierigs! — ar pirmītējo niknumu atcirta Sergejevs. — Tie nu viens otru vienmēr saskatīs… Kaut kā interesanti sanāk — nabaga strādnie- ciņu liek pie sienas bez kādas garas spriedelēšanas, bet, tikko kāds znots vai švāģeris, — tūlīt labs raksturojums…

—  Ari Luninam bija labs raksturojums, — ne pie viena tieši nevērscfamies, paziņoja Vikentjevs.

—   Nu un tad? — satrūkās Sergejevs.

—   Apstiprināja…

—       Tā jau es domāju! — Romovs atmeta ar roku un, uzbēris sāli, iebāza mutē sīpola gabaliņu. — Tādu trādiridi sataisīja…

Šķita, ka Sergejevs pārvērties akmenī. Seja saviebās sāpju grimasē.

—   Noraidīja?! Galīgi?!

Vikentjevs pamāja.

—   Izpildīsim, ko citu.

—   Lai viņiem kāds pietempies ezis izpilda! — Sergejevs nolamājās, kā sajēgu zaudējis. — Viņš taču ir zelta cilvēks! Ar to tur gnīdu ne salīdzināt!

—   Pareizi, Sašeņka, — Ivans Aleksejevičs pamāja. — Es ari to nedarītu. lai tie prātvēderi paši pamēģina…

—  Ai-ai-ai, kas notiek, — apjucis Sergejevs ievaimanājās pa sievišķu modei un saķēra galvu. — Ko grib, to dara! Gatavā patvaļa!

Nedroši, kā aklais, viņš pagramstījās pa galda virsmu.

—   Ielejiet man ari!

Iemetot Sergejevs izskatījās vēl nepierastāk, nekā pirmīt vaimanājot. Gandrīz pilnu glāzi viņš izdzēra tik viegli, it kā tajā būtu parasts ūdens.

Luņins strādāja par iecirkņa inspektoru Centrālā rajona nodaļā. Tas bija vecā kaluma vīrs, kādi tagad sastopami izretis: vienā iecirkni viņš sēdēja jau divdesmit gadus un stingri turēja to savās rokās.

«Savā teritorijā es esmu gan kriminālmeklēšana, gan spekulantu ķērājs, gan ugunsdzēsības dienests,» viņam patika tā sevi raksturot. «Iecirkņa inspektors ir visas milicijas un visas valsts pārstāvis.»

Un atbilstoši ari izturējās. Pēc paša iniciatīvas sarīkoja slēpņus un vairākas reizes bija aizturējis noziedzniekus, kurus bez panākumiem medīja kriminālmeklēšana. Rīkoja reidus tirdzniecības punktos: ķēra tos, kas blēdījās ar skaitu un svaru, tos, kas slēpa preci zem letes, un tos, kas pārkāpa tirdzniecibas noteikumus. Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas apkarošanas nodaļas operi bija sašutuši: sak', bāž degunu citu darīšanās, jauc operatīvos plānus… noceļ no degungala mums mūsu labos rādītājus… Ari tirdzniecibas darbinieki sūdzējās, viņi nez kāpēc gribēja, lai tos pārbauda tieši Sociālistiskā ipašuma izlaupīšanas apkarošanas darbinieki. Vienreiz kāds veikalvedis negribēja laist rosīgo kapteini veikala noliktavā, bet tas aizlauza viņam rokas aiz muguras, aizvilka uz nodaļu un noformēja materiālu par nepakļaušanos milicijas darbiniekam, izdarījās ar viņu gluži kā ar parastu ielu klenderi. Bet noliktavu pārbaudīja par spīti visam, atrada noglabāto preci un pēc visiem noteikumiem sastādīja atbilstošu aktu.

Protams, šādā manierē strādādams, Luņins bija sadzīvojis milzumu ienaidnieku visdažādākajos līmeņos. Taču ne no viena nebaidījās. Pistoli viņš vienmēr nēsāja līdzi, atteikdamies to nodot ari nakti: «Tad jau arī uzpleči būtu jāņem nost! Bet man nav ne mazākās vēlēšanās iet bojā, dienesta pienākumus pildot.» Pēc tam arī tika izdota pavēle par pastāvīgu nēsāšanu, bet tad gan priekšnieks, gan

vietnieki ņēmās knābāt Luninu, dzina vinu uz IeP, pat » > 7 » ' 1

ģenerālim tas nāca ausīs. Bet viņš ne reizi vien bija parakstījis Luņinam pateicības par noziedznieku aizturēšanu, tāpēc deva pavēli likt iecirkņa inspektoru mierā.

Galu galā pistole viņu arī pazudināja. Vakarā pēc darba Luņins satika bijušo dienesti biedru, tagad jau pensionāru, abi iegriezās restorānā pavakariņot, iedzēra pa simt piecdesmit gramiem, jau taisījās doties prom, pa ceļam vēl iecirkņa inspektors aizrādīja kompānijai, kura nevarēja pievaldīt savas rupjās mēles, un tie viņiem sekoja. Tādi jaunās paaudzes kundziņi: puskažociņi — dubļonkas, savākts — samaksāts, skuķi — «tojotas», muskuļi — karatē, pašpārliecināti — atraisīti — bezkaunīgi. No kā lai viņi baidītos?

To, ka Luņins ir milicijas darbinieks, viņi zināja, bet tik un tā sekoja, lai «noskaidrotu attiecības». Būtu nu gan Kostja Kalps, kurš bija nodzīvojis zonās jau astoņpadsmit gadu un pat vasarā paunojās, lai nesasaldētu atsistās nieres, aiz brīnumiem muti iepletis, tādu skatu redzēdams. No viņa baidījās visi apkārtnes bandīti, bet viņš iecirkņa inspektora priekšā stāvēja, cepuri noņēmis. Ka gan citādi? Vara un spēks!

Taču laiki mainījušies. Un trīs labi trenēti puišeļi zināja, ka tagad ir brīvība un demokrātija, humānisms un libera- litāte, ir advokāti, ir protekcija, sakari un arī likums ir viņu pusē. Un vispār, kur tad ir tas likums? Krogs atradās tumšā un nomaļā vietā, ja ari tā būtu gaiša un cilvēku pilna, tik un tā neviens nelīstu vidū un par liecinieku neietu. Ko tad tas kruķelis ar savu pussprāgušo drauģeli viņiem padarīs? Pēc tam piezvanīs, bet kamēr kāds atbrauks… Ķer vēju… Un, ja ari noķers, lai pierāda… Ja arī pierādīs, lai notiesā… Nudien: kas tur ko baidīties? Tā bija jaunā formācija. Un viņu domugājiens bija pareizs, tikai vienu tie nebija ņēmuši vērā: Luņins bija no vecās gvardes…

Uzklupa, pensionāru uzreiz notrieca gar zemi, kā jau bija gribējuši, bet iecirkņa inspektors noturējās kājās, tuvākajam izšķaidīja degunu un izrāva stroķi: «Stāvēt, ka tavu māti!» Bet šiem pie vienas vietas. Tas kruķelis tak neatļausies izšaut! Iedosim pa dullo un pievāksim to plinti, gan jau noderēs, par to tak dodot desmit stabus…

Lunins atsprāga atpakaļ un blieza gaisā: «Gulties, draņķi, apšaušu kā sūdus!» Bet šie tik kuļas virsū vēl nadzīgāk. Ak tad tas ments mūs baidīs, laikam pats noraustījies, tūlīt viņu ielenksim un ar kāju — lūk, tā!

Bah! Bah! Bah! Strupā deviņmilimetru «MP» lode, no tāda tuvuma izšauta, aizmet cilvēku pa gaisu kā tūkstoš kilogramu smaga vesera sitiens. Trīs satuntuļotie stāvi izstiepās uz asfalta, nepaguvuši aptvert notiekošo, pa putekļaino bruģi aiztecēja tumšas straumītes, ietarkšķējās telefoni Centrālā rajona nodaļas dežūrdaļā, pēc tam arī pilsētas un apgabala iekšlietu pārvaldēs, priekšniecības dzīvokļos… Ārkārtas situācija, sakarā ar personālsastāvu! Piedzēries iecirkņa inspektors restorānā sašāvis trīs cilvēkus! Jāsūta specziņojums uz Maskavu! Ārkārtas situācija! Ārkārtas situācija! Ārkārtas situācija! Kas atbildēs? Kas bijis tā dzērāja priekšnieks, kas audzinājis politiskā garā, kas uzticējis ieroci? Kas kontrolējis? Nu gan visi krita panikā!

Bet trača vaininieks rīkojās stingri pēc instrukcijām: izsauca «ātros», paziņoja uz nodaļu, apsaitēja ievainotos ar saplēstu kreklu skrandām, lai gan diviem pārsēji vairs nebija vajadzīgi. Bet, tā kā pēc ieroča lietošanas pienākas sniegt pirmo palīdzību cietušajam, Luņins to arī darīja.

Un ari tālāk rīkojās pēc visiem noteikumiem: apsargāja notikuma vietu, līdz ieradās pirmās mašīnas, tad devās uz nodaļu, nodeva ieroci, uzrakstīja sīku ziņojumu un, gaidīdams, kā izšķirsies viņa liktenis, sēdēja kabinetā, turpinādams strādāt ar saviem materiāliem. Tas jau stāvēja pāri jebkurām prasībām.

Bet ilgi strādāt viņam nebija lemts: sakarā ar ārkārtas situāciju izbraukušais prokuratūras dežūrizmeklētājs, pieprasījis sīkus paskaidrojumus, aizsūtīja viņu uz medicīnisko pārbaudi, pēc tam nāca aizturēšanas lēmuma un aizdomās turamā nopratināšanas protokola kārta. Tā nu Luņins nonāca īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, bet pēc trim dienām kārtējais autoķurķis aizveda viņu uz izmeklēšanas izolatoru, kur tādiem kā viņš bija īpaši paredzēta kamera numur septiņdesmit divi. Tur iecirkņa inspektors nonāca advokāta, patruļnieka un ārpusresora apsardzes darbinieka sabiedrībā, kuri kopīgi izanalizēja situāciju un nonāca pie vienota slēdziena — viņš bija dimbā.

Tik tiešām, sākotnējā informācija, kas cirkulēja pa parastajiem un speciālajiem telefona tīkliem, pilnībā apstiprinājās.

Apdzēries? Jā, mediķi bija to konstatējuši. Nu un kas, ka bija iemetis simts piecdesmit gramus, normēto astoņdesmit vietā, kauc menzūriņa, kauč uzpirkstenitis — tik un tā pilnā!

Apšāvis veselus tris? Viss kā uz delnas: divi jau auksti, trešais vēl reanimācijā.

Un vai vispār bija iemesls šaut? Sadzīvisks strīds. Kāda lamāšanās, kāda aizrādīšana, kas to apliecinās? Pudeles brālis jau nav ņemams par pilnu!

Bez tam — vai tad viņiem bija naži, kastetes vai apzāģētas plintes? Nekā viņiem nebija! Un ko tad viņi tev nodarija? Neko! Ja būtu sakūluši klopsī: ielauzuši ribas, izdauzījuši zobus, izbakstījuši acis, samīcījuši plaušas, tad tu, asinis vemdams, varētu iešaut kādam kājā… Tad tiesa varbūt ari atzītu to par nepieciešamo aizstāvēšanos. Bet šitā: uz neapbruņotiem, no viena sprīža attāluma… Šī jau nav pat nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārkāpšana. Tā taču ir dienesta pilnvaru pārsniegšana, lietojot ieroci, — sēdēšana līdz desmit gadiem! Bet otrs pants ir vēl draņķīgāks: «slapjā lieta», simt otrais — divu personu noslepkavošana un trešās personas slepkavības mēģinājums. Nu, atvainojiet — te jau spīd augstākais sodamērs…

Sākumā, saprotams, neviens «augstāko» nesolīja. Domāja, iegriezīs kādus desmit līdz divpadsmit gadeļus, nav jau nekāda medusmaize, galu galā… Taču izmeklēšanas mehānisms ieskrējās, uzņemdams arvien lielākus apgriezienus. Cietušie izrādījās no bagātām ģimenēm, radinieku, draugu un paziņu bez sava gala. Bet visiem labi sakari un naudas kā spaļu. Tracis bija drausmīgs.

«Ceļam tiesisku valsti, bet piedzēries ments uz ielas apšauj cilvēkus!» Telegrammas bombardēja visas instances, nāca vēstules ar simtiem parakstu, pie pilsētas komitejas sarīkoja demonstrāciju, pieteica badastreikus. Pilsētas avīzē ielika rakstu: sak, likuma sargu pretlikumīgās izdarības vairs nav paciešamas nekādā ziņā, Luņina lielai jākļūst par varas orgānu patvaļas apvaldīšanas paraugu! Un tādā garā.

Jebkuras nopietnas lietas izmeklēšana bez redzamajiem mehānismiem ir vesels lērums apslēptu kloķīšu, podziņu, atsperīšu… Tie var negaiditi apturēt tiesvedības mašinu, bet var ari otrādi — likt tai griezties pilnā jaudā. Iaņins taču bija aizturējis rajona komitejas instruktoru pie mazumtirdzniecības preču bāzes «melnās» ieejas ar pilnu somu deficītu produktu. īsi pirms Jaungada viņš atļāvās laist brīvā tirdzniecībā izpildkomitejai pietaupīto sviestu un konfektes. Viņš bija diskreditējis vadošus darbiniekus: rajona pārtikas tirdzniecības uzņēmuma direktoni aizturēja pie stūres dzērumā, veikala vadītāju kā kaut kādu tur noziedznieku aizvilka uz miliciju…

Daudzi, ļoti daudzi bija apvainojušies uz Luņinu. Protams, neviens jau neko neteica, ļauni nepriecājās, vecos pāridarijumus neatminējās, ari raksturojumu priekšnieks uzrakstīja labu labo: cīnijās pret noziedzību, aizturēja, atklāja. Protams, lai nodrošinātu ari sevi, pierakstīja: ar noslieci uz patvaļīgu rīcību, pret aizrādījumiem izturas nekritiski, padomus neuzklausa. Kopumā ņemot, raksturojums bija gluži normāls, piesieties nebija kur. Bet izmeklēšanas agregāts sāka darboties pilnā sparā, tad tiesas izbraukuma sēde un aplausu apsveiktais spriedums — augstākais soda mērs! Nāves sods!

Tiesa it kā izteica visas sabiedrības viedokli, lai gan nereti gadās, ka tauta prasa vienu, bet tiesu mašīna tik tikko velkas, teju, teju stāsies, it kā mehānismā kaut kas būtu ieklemmējies. Bet šoreiz bija vērojama pilnīga tiesu instanču un pilsoņu vienprātība!

Kolēģi jau nodomāja, ka iAiņinu kā kaulu iemetuši pūlī, lai to nomierinātu, bet kasācijas instance spriedumu atkal bez lieka trokšņa mīkstinās, kā ari nereti mēdza gadīties. Taču ne. Augstākā tiesa atstāja spriedumu nemainītu. Tagad ari centrālā vara bija savu vārdu pateikusi.

—   Nu gan šie spēlē lielo politiku, — Ivans Aleksejevičs skaļi spriedelēja. — Sak', cilvēki nav mierā ar varu, kārtību, taču viņiem nav taisnība, — tikai daži izpildītāji šauj pār strīpu! Bet laiki tagad esot citi, un šitādus neliešus mēs sodām bez žēlastības… Taču piemirsuši vienu vienkāršu lietu, ja dusmās nositīsi sargsuņi, kas tad pēc tam pašus sargās? Nesajēdz, ka zāģē zaru, uz kura paši sēž!

Ja kāds par šim pašām lietām spriedelētu gluži abstrakti, Popovs nebūtu ar viņu vienisprātis. Bet attiecībā uz Luņina lietu argumenti bija tik pārliecinoši, ka viņš nešaubīdamies piekrita Romovam. Tas ar pūlēm apspieda apmierinātu smaidu.

Pēc bēru mielasta visi brauca uz mājām, bet Sergejevs izgāja laukā reizē ar Popovu.

—   Ir runāšana, Vaļera, — viņš uzbudināti čukstēja. — Ieiesim pie tevis uz pusstundiņu…

Valentīnas nebija mājās, un viņi iekārtojās virtuvē. Gigants atteicās no iedzeršanas, Popovs uzlēja stipru tēju un, kāpelēdams šurpu turpu pāri starp skapi un ledusskapi iespiestā Sergejeva izstieptajām kājām, klāja galdu. Kolēģis ar grūtibām ietilpa vienistabas dzīvoklīti.

—   Es taču pazīstu to Luņinu kopš bērnības, dzīvoju viņa iecirknī un varu teikt tikai vienu: tas nudien ir viens lāga vīrs! Taisnīgs un drosmīgs… Varbūt tieši viņa dēļ es aizgāju strādāt uz miliciju, labs piemērs, tā teikt…

Sergejevs lēni vēla vārdus, nekustīgi vērdamies kādā nekustīgā punktā savā priekšā.

—  Jābūt taču kaut kādai taisnībai! — pēkšņi viņš ierunājās ātri un kvēli. — Ja tādus kā Ļesuhins apžēlo, bet tādus kā Luņins šauj — tātad viss sagriezies kājām gaisā! Tie tur, — viņš norādīja uz augšu, — domā pa savam, mūs galīgi neņem vērā, bet mēs taču arī varētu izlemt pa savam? Lai būtu taisnīgi?

Sergejevs gaidīja atbildi. Viņš bija piedzēries, un Popovs nesaprata, ko viņš grib dzirdēt.

—   Kā «pa savam»?

—   Pavisam vienkārši! Viņi jau paši to darbiņu nedara, tikai raksta papīrišus un spiež zimogus! Bet tie darītāji taču esam mēs!

—   Nu un tad?

—   Nu tā! — Sergejevs pieklusināja balsi. — Es Luņi- nam nāvessodu neizpildīšu! Un tu?

—   Izpildīšu vai neizpildīšu, — Popovs bija saniknots. — Kurš tad man prasīs! Ko tu ar to gribi pateikt? Runā skaidri, bez aplinkiem! Vai tad tu vari grozīt spriedumu?

—   Grozīt, protams, nevaru, ka viņu jupis! Bet es varu to neizpildīt — tas, lūk, ir galvenais, un tu vari man palīdzēt…

—   Domā, ka neatradīs citus izpildītājus? Aizsūtīs viņu uz Ziemeļu zonu, un turienes «Fināls» izdarīs visu pa pirmo! Vai ne?

—   Nu tad izglābsim viņu, — Sergejevs pavisam klusi noteica. — Izglābsim cilvēku, kurš nav pelnījis nāvessodu… Divas tiesas, republikas un Savienības — neviens negribēja viņam palīdzēt. Tad palīdzēsim mēs.

—   Ko tu, Dieva vārds? Es tūlit saklāšu gultu — un ej gulēt…

—   Nē, — Sergejevs spītīgi pakratīja galvu. — Vismaz mums jābūt cilvēkiem. Tie tur, augšā, var darit, kas ienāk prātā, no tāluma jau nav redzams, ja vēl ar citu rokām… Bet tās rokas taču ir mūsu! Mums taču jācīnās par taisnību, jāsargā kārtība… Viņu taču nedrīkst kā kaut kādu lopu… Par ko? Viņš rīkojās kā pienākas, tikai pārāk stingri… Nu, būtu atlaiduši 110 darba… Statos droši vien būtu vēl dabūjis prēmiju par izlēmību, tāpēc jau tur noziedznieki no policistiem baidās, bet mūsējos drīz slaucis kājas! Jāglābj cilvēks!

—   Nu ko tu visu laiku mal vienu un to pašu: jāglābj, jāglābj… Kā tad lai izglābj? Sabotēsim spriedumu? Nu, pasēdēs lieku mēnesi, tad Kļenovs sāks sūtīt telegrammas uz visām pusēm. Un tālāk?

—   Ne jau tā, no Kļenova mēs viņu savāksim. — Sergejevs, apdedzinādams muti, iekampa no ieplīsušās tasītes pamatīgu tējas malku. — No Kļenova viņš jāsavāc…

—   Un ko tad tālāk? Pievāksim, vedīsim. Ceļš zināms.

Varbūt apstāsimies, lai iet, kurp acis rāda? Bet ja nu Vikentjevs mūs visus apšauj? Nu, pieņemsim, ka tu ari viņu pierunāsi, arī Sivcevu. Bet «stūrītī» gaidīs Romovs, prokurors un tas, kā viņu tur… Ko tu paskaidrosi viņiem? Palaidām uz nāvi notiesāto un paši esam gatavi viņa vietā iet kamerā? Vari būt drošs, ka tur ari nonāksi. Bet viņu pēc divām trim dienām atkal saķers un nošaus!

—   Bet mēs viņu ne jau vienkārši izlaidīsim. — Sergejevs paliecās uz priekšu un ieskatījās Vaļeram acīs. Viņa skatienā nebija manāms ne visniecīgākais skurbulis. — Mēs nospēlēsim izpildīšanu. Vai dzirdēji, ko aksakals teica? Ari viņš negrib izpildīt. Dakteri pierunāsim, viņam jau tāpat tas diez ko neiet pie dūšas, viņš sapratis un piekritīs. Un vairāk mums neviens nav vajadzīgs! Akts sastādits, spriedums izpildīts. Kas tad viņu meklēs? No lietas pievāksim pasi, katram gadījumam izlabosim vienu burtu — un Lukins vai Luņijs aizbrauks, kur sirds vēlas… Basta!

Popovs nolika savu tasīti.

—  Vai tu esi piedzēries, vai skaidrā? Varbūt tu esi pats gudrākais un varenākais? Prezidents apžēlošanas lūgumu noraidījis, bet majors Sergejevs ar kapteini Popovu ņems un apžēlos! Vai tu tiešām visā nopietnībā domā, ka varēs dabūt cauri tādu lietu? Bet prokurors, grupas priekšnieks, piektais un sestais numurs?

—   Es esmu skaidrs kā stikliņš. Sākumā drusku iesita galvā, bet tad atgāja. Paklausies: pirmais šaus pāri galvai, pieies dakteris, paskatīsies… Viņš parasti nemaz neskatās, bet katram gadījumam vajag izdomāt, ko ar viņu darīt, lai nebūtu nekādu nejaušību. Skaidās vajadzēs izlaistit krāsu vai no gaļas kombināta paķert buļļa asinis… Prokurors no galda nepiecelsies, ari Vikentjevs pārāk nepētīs… lai piektais un sestais satīsta, vai ari mēs fiksi rullēsim kopā brezentu. Bet, kad visi izklīdis, mēs piekto un sesto atlaidīsim: sak, paši tiksim galā… Aizvedīsim viņu pie manis, aizbrauksim aizbērt to bedri — un basta. Būtībā viss — detaļas vēl apspriedīsim…

Sergejevs skatījās saspringti un neatlaidīgi.

—   Nu, ko teiksi?

—  Ja jau tas viss ir tik vienkārši, kāpēc tad citas grupas nelaiž vaļā uz nāvi notiesātos? Ja tevī tā paklausās — tad jau specgrupu vispār neviens nekontrolē! Vai tiešām tas nevienam nebūtu iešāvies prātā?

Sergejevs savilka lūpas atbaidošā smaidā.

—  Var gadīties, ka laiž arī. Tādi fakti gan nav konstatēti, bet pa apakšu tenkas klīst: it kā Vidusāzijas reģionā par miljonu varējuši izpirkt dzīvību. Kāds pat esot kaut kur Singapūrā saticis vienu nošauto… Kāda tur var būt kontrole… Mēs darbojamies jau ārpus likuma robežām. Gluži kā frontē — neitrālajā joslā. Pajautā Napoleonam, kāda tur ir kontrole…

«Fināla» trešā numura smaids pagaisa no sejas. Tā atkal bija bezkaislīga.

—   Piekriti?

Popovs klusēja. Drauga stāstītais izlikās pārāk neticams, lai to varētu ņemt nopietni. Taču pārāk pārdomāts un loģisks, lai uzskatītu par joku. Ari pats Sergejevs pēc āksta vis neizskatījās.

Taisnību sakot, tikai piedāvājuma šķietamā neiespējamība lika Vaļeram kļūt domīgam. Šaubas par dienesta pienākumu rupju pārkāpšanu, par dienesta noziegumu, vīdēja kaut kur dziļi zemapziņā, taču nespēja viņu apvaldīt. Tāpēc, ka «Fināla» ceturtais numurs jau bija apradis ar tām spriedumu izpildīšanas laikā. Konveijers, kas ieslēdzās Stepņanskas cietuma sevišķajā korpusā un izslēdzās pamestajā Ziemeļu kapu rajonā, izdzēsa pie tā strādājošo cilvēka apziņā stingri novilkto robežu starp noziedzīgu un godīgu rīcību, starp aizliegto un pieļaujamo, starp sabiedrībai bīstamo un tai vēlamo. Un bloķēja jūtas, emocijas un reakcijas, kas raksturīgas parastiem, likumam pakļāvīgiem pilsoņiem, kam nav nekāda sakara ar cilvēku nobendēšanu. Bez šādas psihes aizsargbarjeras visa šī padarīšana liktos tīrā slepkavošana ar visām no tās izrietošajām sekām neizbēgamas personības deformācijas formā. Bez tam Popovam bija Luņina žēl, un viņš uzskatīja, ka tas nav pelnījis parasto izpildīšanas objektu bēdīgo galu.

— Piekriti? — Sergejevs prasīja jau uzstājīgāk.

Vaļera Popovs klusēdams pamāja. Ja kaut ko dari sakostiem zobiem un pēkšņi rodas izdevība izvairīties no nepatīkamā pienākuma, grēks to neizmantot. Vēl vairāk, ja savām rokām vari grozīt skaidru netaisnību, kuru par tādu atzīt nav gribējusi ne Augstākā tiesa, ne republikas, ne visas Savienības augstākās varas instances.

Piecpadsmita nodaļa

Maskavas brigāde izķemmēja visu Uruk-Sartanas rajonu un pamatīgi satrauca visu republiku. Viņuprāt, šeit savijās vienā mezglā vairākas valsts mēroga lietas: «Trase», «Klejotāji», «Skurbulis». Tad negaidīti uzpeldejusī mašīna no izstrādes lietas «Trase» apstiprināja šos pieņēmumus.

Operatīvo pasākumu tiklos iepinās divas narkotiku tirgotāju grupas, pāris gruntigu lopuzagļu, zagto mantu uzpircēji. Gandrīz pie visiem tika atrasti ieroči, kas tikai atviegloja tālāko darbu, jo divsimt astoņpadsmitais pants ļauj droši piešūt krimināllietu, pat ja neko citu nevar pierādīt.

Taču izkustināt no vietas «Trasi» tā ari neizdevās. Dienu pirms tam, kad Sergejevs un Popovs apciemoja Idrimovu palātā, tika izdarītas kratīšanas pie brāļiem Idri- moviem — Sultāna un Magometa, kā arī pie Iļjasa Alijeva.

Atrada Plotkina mašīnas detaļas un fiksēja tas dokumentos, bet vairāk lieta nepavirzījās ne par sprīdi. Magomets un Iļjass vienā balsī apgalvoja, ka nopirkuši detaļas tirgu no pilnīgi svešiem cilvēkiem, bet ieročus — automātisko nazi un paštaisīto vienlādiņa pistoli «harbuku» un kaujas karabīni — viņiem esot uzgrūduši nezināmi ļaundari. Sultānā sieva teica, ka redz šos dzelžus pirmo reizi, bet tūlīt pēc pratināšanas ņēmās zvanīt uz Tihodonskas traumatoloģijas institūtu, taču saprotamu iemeslu dēļ viņai neizdevās sazināties ar vīru.

lai gan Magomets un Iļjass sēdēja Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, Tihodonskā ieradās vēstnesis, kurš, Sultānu nesastapis, noskaidroja, ka viņu aizgādājuši atpakaļ uz Predgornajas republikānisko slimnīcu, un, ne ar vienu ne- kontaktējies, atgriezās mājās.

Sultānu Idrimovu divas reizes nopratināja prokuratūras izmeklētājs, bet viņš tikai mala savu iepriekšējo versiju: neko nezinu, šasiju nopirku no sveša cilvēka. Tagad Sultāns gulēja starpreģionālajā labošanas darbu iestāžu slimnīcā. Aizrestotās pasaules iemītnieki savā žargonā šo vietu dēvēja par «slimnīciņu», bet Idrimovs uzskatīja, ka šeit apvienotas cietuma un slimnīcas vissliktākās īpašības, un dzīvoja šeit ar šausmām un riebumu.

Kāja pamazām sadzija, viņš lēca uz kruķiem un gatavojās pārvešanai uz izmeklēšanas izolatoru, kur, kā apgalvoja daudz pieredzējušie palātas biedri, bija «simtreiz šķēr- māk». Dzīve bija sagriezusies ar kājām gaisā, bet tur neko nevarēja darīt, vīrietim jābūt gatavam ari tādiem likteņa pavērsieniem. Sēdēt vajadzēja skaisti, ar godu. Ko pierādīs— to pierādīs… Galvenais nevienu nenodot un neatzīti es, lai tur lūst vai plīst. Tad iedos mazāku termiņu, un draugi no ārienes palīdzēs, galu galā ari zonā var dzivot tīri labi… Ari tautieši šeit ir, turklāt autoritātes: stipri, drosmīgi, lepni — vīrieši!

Pēc kārtējās pārsiešanas Idrimovs neatgriezās palata, tā vietā viņu aizveda uz nopratināšanas kabinetu. Tur jau gaidija tas pats bullis ar zvērīgo mūli, kurš slimnīcā bija viņu arestējis. Sasveicinājās, iedeva uzpīpēt, te cigaretei cita cena — «Tihodonskā» ir tas pats, kas brīvībā

«Marlboro». Tātad mēģinās «padarīt runīgu»… Nu, lai mēģina vien, — tāds darbs.

—   Lasīju, ko tu stāstīji izmeklētājam, Sultan, — iesāka Sergejevs. Viņš ar nolūku nebija sagatavojis ne protokola veidlapu, ne pildspalvu, pat ne tīru papīra lapu. — Ari melot jāmāk. Bet tu pūt skaidras pīlītes!

Idrimovs kāri ievilka dūmu.

—   Ko zinu, to stāstu. Vai tad jums ir kādas savādākas liecības? Varbūt brālis vai sieva kaut ko citu pastāstīja? Bet varbūt Iļjass?

—   Nē, viņi stāsta to pašu. Nezina, neatceras, pirmo reizi redzot, pirkuši no sveša. Ari melš niekus.

Idrimovs vērīgi raudzījās bullī, lai gan centās to neizrādīt. Opera izturēšanās viņu mulsināja. Ja viņš teiktu: jā, Magomets un Iļjass izmuldējušies, nodevuši tevi ar visām keskām, ari sieva izlikusi visu kā uz delnas, tad varētu smieties viņam tieši seja vai ari klusu pie sevis, skatoties pēc situācijas, — nevajag jau tūlīt lēkt uz ecēšām… Ja tas špiks uzvestos saprotamāk, arī ap sirdi būtu mierīgāk. Bet viņš runā patiesību. Kāpēc? To nu Sultāns zināja droši: kapā Magometu kauč gabalos — ne vārdiņa neizvilksi. Ari sieva muti vaļā nevērs. Iļjass nav radinieks, uz to nevar tā paļauties, bet ari viņu nebūs viegli salauzt, jāatrod kāds pamatīgs āķis…

Bet bullim taču nav izdevīgi atklāt savas kārtis! Viņam jāpiespiež, jāmāna, jāšantažē… Varētu parādīt viltotu protokolu ar Magometa parakstu, varētu nospēlēt viltotu lenti — uz šitādiem stiķiem vini ir meistari. Bet viņš, šķiet, pat atbalsta: nebaidies, neviens pret tevi neliecinās, turies! Varbūt Magomets jau ar viņu vienojies? Salīguši un situši viens otram saujā…

No tīkamā minējuma Idrimovam pat uzlabojās garastāvoklis.

—   Un kā iet Magometam? — viņš palaida izmēģinājuma bumbu.

—   Sēž, — Sergejevs vienaldzīgi atbildēja. — Pie viņa atrada pistoli un nazi, bet pie Iļjasa karabīni. Tas tāpat sēž.

Sultāns saguma uz cietā krēsla un uzreiz sajuta, kā iesmeldzās kāja. Tātad viņš bija maldījies! Žēl zēnu. Cik reižu bija brīdinājis: neturiet stobrus mājās! Pats savu «TT» viņš bija noslēpis tā, ka neviens suns neatrastu, un arī viņiem bija ieteicis to pašu… Bet tagad šie vairs neizpiņ- ķēsies. Bet kāpēc tas lamzaks izklāsta visu, neko neslēpjot? Ko viņš grib?

—   Man vajag uzzināt: no kā tu pirki mašīnu. Bez kādas rakstīšanas. No tavas mutes manā ausī. Un šķiramies, — Sergejevs atbildēja uz neuzdoto jautājumu.

Sultānā Idrimova dvēselē iekņudējās nepatīkama sajūta. Viņam bija četrdesmit pieci gadi, un visā savā līdzšinējā dzīvē viņš ne no viena nebija baidījies. Veselību Allāhs nebija noskaudis, jaunībā viņš bija nodarbojies ar boksu un prata sevi aizstāvēt, ari viņa dzimta bija varena, un republikā tas nozīmēja daudz. Svešās darīšanās viņš nemaisījās, pa kluso nodarbojās ar komerciju: uzpirka un pārdeva tālāk sīpolus, ābolus, arbūzus… Pēdējā laikā liels lērums visādu draņķu bija saradies: izspiedēju, reketieru, bandītu. Nācās iegādāties pistoli, kam vajadzēja — uzzināja un saprata: labāk griezt viņam ceļu! Ari no likuma viņš nebaidījās: nu spekulācija, nu kukulis, nu ierocis, nu nospertu mašīnu nopircis. Parasta lieta, visi tā dara, citādi nav lemts izdzīvot. Nav ne laupījis, ne zadzis, ne izvarojis, ne slepkavojis.

Bet tagad piepeši viņš sajuta bailes. Šis opers uzvedās tik nekaunigi, un bija nomanāms, ka viņš noķēris Sultānu uz tāda āķa, no kura tik viegli nenorausies. Taisni pa pieri, bez kādām viltībām, tātad pārliecināts, ka Sultānam nav kur sprukt, un viņam bez pūlēm varēs piesiet tos nobildētos liķus… Bet padoties nedrīkst, kauč gabalos grieztu!

—  Es jau visu pastāstīju, pilsoni priekšniek, — Idrimovs atbildēja nu jau bez iepriekšējās pārliecības.

—  Tad izdarīsim, lūk, ko. — No iekškabatas lamzaks izņēma kaut kādu vīriešu fotogrāfijas, domīgi pārskatīja un atkal iebāza atpakaļ. — Trīs aizdomās turamie mums ir. Mēs viņus apstrādāsim. Uztaisīsim kratīšanas, iesēdināsim kamerā. Bet es katram no viņiem likšu noprast, ka tu esi viņu nodevis. Kurš nav iejaukts — tam tāpat būs

vienalga, bet vainīgais saks raustīties un noteikti sevi nodos. Tad mēs vinu ņemsim aiz žaunām! » i

Lamzaks piemiedza ar aci, it kā šo vienkāršo un veiksmīgo kombināciju viņi būtu sagudrojuši kopā.

Asinis uzbangoja Sultānā galvā, un roka pret paša gribu tā vien rāvās pie nekaunīgā un ciniskā menta rīkles, bet tajā pašā mirklī atkal nošļuka uz galda virsmas. Viņš nebija pietiekami stiprs. Iepretim sēdošais lamzaks viegli atvairītu jebkuru uzbrukumu. Un tikpat viegli izpildītu savus draudus padarīt Sultānu par grēkāzi. Interesanti, kas ir uz tām viņa fočenēm? Sūds par tiem liekajiem, bet, ja Pet- rosjans uzzinātu, ka viņš to nodevis… Izklausās pat ļoti ticami, simt punktu, ka noticēs… Tad būs ļoti slikti. Visiem. Māju nodedzinās, ari puišiem klāsies plāni, nez ko vēl ģimenei nodarīs… Saprotams, ka dzimta pasludinās asinsatriebibu, būs jau ari par ko atriebties, bet vai tad no tā kļūs vieglāk… Runā, ka viņi tiekot klāt ari cietumā…

—  Kā nav kauna, priekšniek? Vai tev sirdsapziņas nemaz nav? Vai vispār ir sirds krūtīs? Tu taču esi partijas biedrs! Vai tad drīkst vienkāršu cilvēciņu baidīt un šantažēt! Vai tad tev tālab vara dota?

Sergejevs nopratināmā balsī nomanīja apjukumu un bailes.

—   Ir gan sirdsapziņa, gan sirds krūtis. Tikai ar tādiem kā tu jau baltos cimdos nestrādāsi. Tā jau jūs nesavaldīsi. Tavi drauģeļi varēs vienā mierā slepkavot nevainīgus cilvēkus!

Sergejevs intuitīvi juta, ka visa IL «Trase» atklāšana aizķērusies aiz šī ūsainā sarkanģīmja un viņš jau teju, teju vērs vaļā muti, vēl tikai vajag drusku piežmiegt. Taču nebija ar ko piežmiegt, un, atmiņā drudžaini pāršķirstījis visu informāciju par šo operatīvo lietu, viņš pēkšņi uzdūrās kādam pavedienam…

—  Tavs Petruņa un citi draņķi!

Šī frāze varēja izrādīties ari tukšais šāviens, bet tā trāpīja pašā desmitniekā.

Idrimovs nobālēja un ar piepampušo mēli nolaizīja sausās lūpas.

—  Ja jau bez rakstīšanas, tad lai notiek…

Parasti par gaidāmo izpildīšanu grupas vadītājs pavēstīja īsi pirms operācijas. Luņina gadījumā Vikentjevs pieļāva kļūdu, un Sergejevs ieguva laiku sava neticamā nodoma īstenošanai.

Iebāzis savus informācijas vākšanas taustekļus Step- ņanskas cietumā, Sergejevs pat pamanījās ievīt tos sevišķajā korpusā un uzzināja, ka spriedums galīgi apstiprināts diviem: Luņinam un Kisļajevam. Iecerētā īstenošanai bija nepieciešams laiks, un, ja Luņinu ņems pirmo, — viss būs sunim zem astes. Principā Vikentjevs varēja izlemt, ka nāvessods abiem izpildāms vienā dienā. Un to nu nedrīkstēja pieļaut. Majors bija satraukts.

Sergejevs bažījās ari par pirmo numuru. Viņš pietiekami labi pazina Romovu, lai nepaļautos uz viņu karstumā, varbūt pat ne karstumā, bet drīzāk vispārējā noskaņojuma iespaidā izmesto frāzi. Ari šo aspektu vajadzēja ņemt vērā. Turklāt, ja paveiktos, atkristu ari nāvessoda izpildīšana divām personām vienlaikus. Jā, ar pirmo bija vērts aprunāties!

Vienreiz gluži nejauši pēc darba pie pārvaldes durvīm sastapās Sergejevs, Romovs un Popovs. Negaidīti Vaļera piedāvāja iegriezties Ašota pelmeņu bodītē un pavakariņot ar visām «komandieru piedevām».

—   Nu gan laiž! — atdzīvojās Ivans Aleksejevičs. Viņš nemaz nenojauta, ka ir kļuvis par apstrādājamo, ka tikšanās ir speciāli noorganizēta un ka Popova piedāvājumu izdomājis Sergejevs, bet tas izteikts ar Vaļeras muti taktisku apsvērumu dēļ. — Es, Sašeņka, domāju, ka cilvēks jāciena! Viņš jau tā salīdzinājumā ar tevi reti ķeras pie glāzītes!

Ivans Aleksejevičs jautri ieķiķinājās.

—   Bet man tagad pilniga vaļa — vecene aizlaida pie māsas, varu izklaidēties, cik tik. Ari vakariņas nebūs jātaisa!

—  Vai nav brīnišķīga sakritība, — Sergejevs bija izbrīnīts. Viņš labi zināja, ka Romova otra puse izbraukusi, un bija ņēmis to vērā, plānodams kombināciju, jo parastos apstākļos pēc pulksten astoņpadsmitiem Ivans Aleksejevičs

Romovs sēdēja mājās kā piesiets un šāda veida piedāvājumus nepieņēma, pat visvilinošākos ne.

Dzīvi tērzēdami, viņi nokāpa pa cilvēku pilno Stacijas nobrauktuvi. Neuzspēlēta bija tikai Ivana Aleksejeviča jautrība, taču no malas neviens to neievērotu. Tāpat kā nevienam ne prāta nenāktu, ka nekaitīgais, dzīvespriecīgais večuks, gigants ar profesionālā boksera seju, un iznesīgais puisis ar īsajiem matiem ir speciālās grupas «Fināls» pirmais, trešais un ceturtais numurs. Atklāti sakot, neviens neko nezināja par šādas grupas esamību. lasot avīzēs, ka «spriedums izpildīts», pilsoņi parasti nedomāja, kas slēpjas aiz sīkajiem burtiņiem nodrukātajām rindiņām.

Pelmeņi bija gardi, kā vienmēr. Vaļera ar labpatiku dzēra šņabi un piebalsoja Napoleonam, kurš slavēja ēdienu un pašu iestādījumu. Piepeši Romovs sapīka.

—   Un tomēr — tas nav diez cik pareizi…

—   Kas nav pareizi, aksakal? — painteresējās Sergejevs.

—     Ka pelmeņi karsti, bet šņabis auksts? Vai tad otrādi būtu pareizāk?

Šodien majors, kā parasti, nedzēra.

—  Tad ne jau, Sašeņka, es taču nerunāju par šņabi. Viss šitas, — Ivans Aleksejevičs norādīja uz mājīgo, ar koku apdarināto telpu. — Tad jau iznāk, ka tas ir privātīpašums! Tātad atkal būs bagātie un nabagie? Vai tad tas ir pareizi? Vai tad tas ir labi?

—   Ja visi bagāti — tas ir slikti, — teica Popovs. — Bet, ja visi nabagi, — tas ir labi.

—   Pietiks filozofēt. — Gigants izslēja pāri galdam milzīgo roku, kas kā barjera nocirta nevajadzīgo sarunu.

—   labāk pastāsti, aksakal, kā neitrālajā zonā likumus pildījāt. Un kā jūs tur kontrolēja.

—  Tur tie likumi bija vienkārši… — Romovs bez grūti- ^ bām pārslēdzās uz jauno tēmu. — Prokurori nekad nelīda

aiz apsargājamās linijas. Tā ka…

—   Pastāsti par ģenerāli, — Sergejevs ierosināja. Viņš zināja, ka atmiņas dara večuku mīkstu. — Vaļera to vēl nav dzirdējis!

Romovs kādu laiciņu lauzās, taču pamazām, trešā numura skubināts, sāka stāstīt, arvien vairāk un vairāk ieiedams azartā.

—   Toreiz viss bija skaidrāks par skaidru, nevis tā kā tagad! Kur katram jābūt kaujas apstākļos? Ļoti vienkārši — ja esi vada komandieris, sēdi savā tranšejā kaut kur pašā priekšā, tā ir tava vieta. Ja esi rotas komandieris, vari attālināties no priekšējās tranšejas simt metrus, izveidot kontrolpunktu, blindāžu, bet tālāk — ni, ni… Bataljona komandieris var ielīst četrsimt metrus, atkal skaitot no priekšējās tranšejas… Nu un tālāk: pulka komandieris — līdz kilometram, divīzijas komandieris — līdz trim, armijas komandieris — līdz desmit…

Ivans Aleksejevičs novilka ar nagu pa galdautu, iestivi- nātajā audumā palika labi saskatāma svītra. Uz šīs līnijas viņš nolika sērkociņa pusīti, mazliet tālāk novietoja veselu sērkociņu, tad sērkociņu kastīti, papirosu, pēc tam papirosu paciņu un visbeidzot pelnutrauku.

—   Lūk tā!

Aplūkojis veiksmīgo maketu, Romovs apmierināti paberzēja plaukstas.

—  Bet, ja kāds atkāpās no priekšējām linijām tālāk nekā drīkstēja, — pirmais numurs nolika sērkociņu līdzās papirosam, — tur viņu «nāvinieku» patruļa — caps! Un ciet!

Romovs piebrauca sērkociņam ar maizes garoziņu, kuru nebija spējuši pieveikt plastmasas zobi.

—   Kāpēc jūs, leitnant, esat šeit? — Ja izsaukts uz pulku, viena lieta, bet, ja neviens nav aicinājis, tātad — dezertieris! Bet tur tribunāla nav un spriedumus neviens neraksta, pletē tik dezertierim virsū. Un nevienam nerūp ne amati, ne pakāpes: esi pārkāpis atļautās zonas robežas — viss!

Popovam šķita, ka miermīlīgā garoziņa pārtapusi par kaut ko draudīgu un plēsonīgu.

—  Tā, lūk, mani kungi, — neizprotami savilcis lūpas taurītē, Ivans Aleksejevičs turpināja, — es ar savu grupu virzījos desmit kilometrus no frontes līnijas, skatos — uz lauku ceļa autobuss! Piebraucām klāt, izlecam laukā: «Nā- vinieki», sagatavot dokumentus!…

Ivans Aleksejevičs ieturēja izteiksmīgu pauzi un gāza ar plaukstu pa galdu.

—   Četri cilvēki: večuks ģenerālis — divīzijas komandieris, Sarkanā Karoga ordeņa kavalieris, radiste un kaut kāds virsnieks. «Kādēļ atrodaties šeit?» — Romovs piedūrās papirosu paciņai. — «Jūsu vieta trīs kilometrus no priekšējām līnijām!»

Papirosu paciņa aizbrauca līdz pelnutraukam.

—   Ģenerālis apjukumā: «Meklējām divīzijas štābu un nomaldījāmies…» Izskatījās, ka tā ari bija. īsts kauju ģenerālis, ar ordeni, jau vecs… Bet ārpus atļautās joslas robežām! Ko darīt? — Romovs pēkšņi vērsās pie Vaļeras, kurš bija uzmanīgi klausījies. Tas paraustīja plecus:

—   Lai brauc vien uz savu štābu…

—  Jā-ā-ā, — Romovs neizprotami novilka. — Varētu jau ari tā, bet nekā! Es jau nebiju viens — aiz muguras trīs automātisti. Trīs liecinieki… Tajos trakajos laikos. Rit varbūt pašam paprasīs: «Kāpēc atlaidi?»

—   Un ko jūs izdarījāt? — Popovs klusi pajautāja.

Romovs ar dakšiņu paknibināja padzisušos pelmeņus.

—  Iesēdināju ģenerāli mašīnā, divus automātistus autobusā un nodevu visus armijas štābā!

Uzskatāmības labad viņš ielika papirosu paciņu pelnu- traukā. Paciņa bija par lielu, un pirmais numurs to iemīcīja, saņurcīdams tās kartona sānus.

—  Nu, Vaļera, iedzersim par aksakalu! — ierosināja Sergejevs. Un, lai gan viss noritēja pēc iecerētā scenārija, Popovs saminstinājās un gluži vai pret savu gribu izpildīja biedra piedāvājumu.

—  Mūsu Ivans Aleksejevičs ne mazums karsta strēbis savā mūžā! — Sergejevs līdzjūtīgi noteica.

—   Visādi gājis, Sašeņka, — Romovs nopūtās un, brītiņu pieklusis, piebilda: — Stiepies, kā gribi, bet driz man jāmet miers. Kas tad to darbiņu darīs? Tu, Sašeņka, sirdies, bet mani nomainīt laikam vajadzētu tev…

—  Tā jau nu ir, — Sergejevs šaubīdamies novilka. — Tikai nav jau tā pieraduma…

—  Vai tad man bija pieradums? — Ivans Aleksejevičs apvainojās. — Vai tu domā, ka es visu mūžu to vien daru? Tajā laikā es vispār sēdēju pie kartotēkas, bet pēc kara strādāju kadru daļā. Sāku sešdesmitajos, tas tiesa. Pie sirds tas nekad nav gājis, bet kur liksies? Es nedarīšu, tu nedarīsi, Vaļera nedarīs… Kas tad darīs? Man, Dieva vārds, nav vairs tāda veselība, lai pa naktīm apkārt plivinātos.

—  To es saprotu, — šaubīdamies noteica Sergejevs. Vaļeram pat šķita, ka viņš pārcenšas.

—  Ja saproti, tad izlem, — Ivans Aleksejevičs paskubināja. — lai tad iet ar nākamo reizi…

Sergejevs saspringti domāja, virpinādams spēcīgajos pirkstos tukšo glāzīti.

—  labi! — beidzot viņš izmeta. — Uzskatīsim, ka esam nolēmuši!

—   Ļoti jauki, — Romovs smaidīja plastmasas smaidu. — Zināt ko, bērniņi, aizstaigāsim pie manis. Mierīgi pasēdēsim, iedzersim tējiņu, ari uzlējumiņš ir…

Popovs paskatījās pulkstenī, jau grasīdamies atteikties, taču četrdesmit septītā izmēra kurpe sāpīgi iebakstīja potītē.

—   Nu ko, ja izklaidēties, tad izklaidēties, vai ne, Vaļera? — pirmā numura kandidāts noprasīja ar neuzspēlētu uzbudinājumu balsī, kas psiholoģiski izskaidrojams ar smago lēmumu, ko viņš tikko bija pieņēmis.

—   Protams! — Popovs, pie sevis lādēdamies, jautri piekrita. Valentīna jau vairākas reizes bija pārmetuši vēlo apkārtvazāšanos un biežās dzeršanas.

Romovs dzīvoja tepat netālu Stacijas nobrauktuves galā. Lielajai, pelēkajai mājai, kas bija celta vēl pirms kara, vienā galā bija seši stāvi, taču līdztekus nolaidenajai ielai tā izauga līdz astoņiem, bet pēdējai kāpņu telpai bija jau vienpadsmit stāvu, un tā atgādināja milzīgu, smagu kuģi ar augstu izslējušos priekšgalu. Pašā augšā atradās Ivana Aleksejeviča dzīvoklis.

—  Tagad tā vairs nebūvē, — Popovs neapdomīgi izmeta, ieejot kāpņu telpā, acumirklī «uzvilkdams» saimnieku.

—   Bet vai zini, cik ilgs laiks pagāja no pamatu bedres

līdz īrnieku ienākšanai? — Romovs nīgri noprasīja. — Nu, pasaki — cik?

Lielais, vecmodīgais lifts lēnām cēla viņus augšup.

—  Tieši pusgads! — Romovs svinīgi pavēstīja. — Dienu dienā. Nekādas pielāpīšanas — grīdas joprojām turas bez remonta, sienas veselas — ne plaisu, ne nosēdumu. Vari salīdzināt ar tagadējām!

Lifts apstājās ar skaļu krakšķi.

Kāpņu laukumiņā Ivans Aleksejevičs saminstinājās, pliķēja sev pa kabatām, līdz beidzot jautri iežvadzējās atslēgu saiškis.

—   Paklau, Aleksejič, atkal pusdienu nestrādāja lifts, — durvju slēgšana bija uzjundījusi kaimiņu — garu, paresnu večuku, droši vien Napoleona vienaudzi. — Es uzrakstīju kolektīvo sūdzību, atnāc, uzliec parakstu. Un ari par nama komitejas lietām jāaprunājas…

Romova atmaigusī seja piepeši saspringa.

—  Man nav laika. Ja vajag, iedošu rubli priekš liftnieka. Bet papīru neķēzīšu, — viņš sausi noburkšķēja.

Kad kaimiņa durvis aizcirtās, Ivans Aleksejevičs atkal atmaiga.

—  Es nekad nerunāju ar svešiem, — pieveicis pēdējo slēdzeni, viņš paskaidroja, kājas uz paklājiņa notridams.

— Bet vini visu laiku mācas virsū — ar savu domino, to vien domā, kā ielīst dzīvoklī… Vairs nevar ciest!

Bet, acumirklī pārvērties, viņš sāka laipni starot: — Nāciet iekšā, bērniņi, par jums man vienmēr prieks…

Sekojot Sergejevam, Popovs pārkāpa slieksnim.

Sen nekrāsotas koka grīdas, izbalējuši krāsotie raksti uz sienām, aizvēsturiski abažūri, piecdesmito gadu sākuma mēbeles…

Šķita, ka vini iemaldījušies brīnumaina karta no aizgā- n jušo gadu dzelmes iznirušā pagātnes saliņā. Šeit vīnos no portreta rāmīša smagu skatienu noraudzījās jaunais Ivans Aleksejevičs, kurš stāvēja aiz krēsla, uz kura sēdēja jauna, izskatīga sieviete garā, tumšā kleitā. Uz nobružāta ādas divāna augstās atzveltnes un uz trīsdaļīgā, saliekamā trimo Ivans Aleksejevičs auļoja ar zirgu, mērķēja ar medību bisi, stāvēja balta marmora sanatorijas verandā, sēdēja pie telefoniem apkrauta rakstāmgalda.

Popovs piegāja pie loga. l^ejā pletās netīrais un trokšņainais stacijas laukums, piepilsētas dzelzceļa stacijas divstāvu ēka, platformas, stiepās vilcienu sastāvi. Čemodāniem, maisiem un paunām apkrāvusies pasažieru gūzma ņudzēja uz pārejas tilta, murda pie kasēm un taksīšu pieturā, savēr- pās garā rindā pie dārgajiem kooperatīvu pīrādziņiem.

Nianses no devītā stāva nebija saskatāmas, taču Vaļera zināja, ka raibajā pūlī šiverē manīgi kabatzagļi, nadzīgi uzpirksteņu spēlmaņi, lētas maukas, kuru cena, pateicoties inflācijai, tomēr bija cēlusies no trim līdz pieciem rubļiem, drūmi reketieri, kas tiranizēja kooperatīvās bodītes, piedzīvojumus meklēdami, apkārt valkājās apdzērušies sīki ban- dīteļi no visas pilsētas, ieklīdeņi no pasaules malām «izmēģināja roku»… Viņš zināja ari to, ka laukumiņš stacijas priekšā tikai no pirmā acu uzmetiena šķiet nevaldāma stihija. Patiesībā šeit pastāvēja stingra hierarhija, nesaudzīgas varas sviras, neapejami uzvedības noteikumi. Pēdējais autoritāšu saiets bija piešķīris stacijas laukumu Ļengoro- das grupējumam, tātad visi — gan kabatzagļi, gan prostitūtas — maksāja nodokļus pilsonim Beskudņikovam, ko šajās aprindās pazina ar iesauku Sātans.

—   Nav vairs nekādas kārtības, — Ivans Aleksejevičs klusi pienāca un nostājās blakus. — Agrāk, redzot, ka kaujas vai taisa traci, piezvanu — mašīna klāt, iztrenkā, kuru vajag, iebāž būri… Bet tagad — zvani vai nezvani! Atbrauc pēc četrdesmit minūtēm, pagrozās un prom. labi, zēni,, iedzersim tēju…

Apaļo, ar sarkana plīša galdautu apklāto galdu saimnieciskais Ivans Aleksejevičs piesedza ar baltu vaskadrānu, elsdams pūzdams lika tasītes, šķīvīšus, glāzītes un vēderainu karafiti, kurā skalojās biezs, sarkans vīns.

Vīns izrādījās labs, lai gan bija mazliet par saldu. Popovs uzdzēra tam tēju un domās lamāja Sergejevu. Kāpēc tāda steiga, vai tad viss jādara vienā dienā?

—   Es tev, Sašeņka, teikšu vienu… — Romovs malkoja tēju no tasītes, plastmasas zobi brīžiem ieklabējās pret fajansu. — Pirmais numurs jau nav tikai izpildītājs. —

Viņš ir grupas priekšnieka labā roka. Visi lēmumi tiek pieņemti kopīgi!

—   Kādi lēmumi… — Popovs piepildīja glāzes un ielēja stiprumu tējas tasē. — Ko tur daudz lemt? Viss jau izlemts bez mums. Vajag tikai kārtīgi nošaut…

—   Muļķības! — Ivans Aleksejevičs gāza pa galdu ar vārgo plaukstu. — Es jums pastāstīšu vienu gadījumu. Atceraties, kad aizklapēja frontes kapus? lai gan — diez vai, būs jau kādi divdesmit pieci gadi… Pavisam vienkārši: pilsēta plešas plašumā, apkārt dzīvojamie rajoni, bet pa vidu kapi! Pēc sanitārajām normām — bardaks, bet, galvenais, nebija jau vairs kur izvērsties! Tad ari ņēma un aizklapēja. Bet Ziemeļu kapi pavisam jauni — viens kvartāls, un tas pats pustukšs… Tur mēs nevarējām list — skaidra lieta. Ko nu darīt? Tad nu mēs ar Mihailiču pabraukājām apkārt… Noskatījām ieplaku starp diviem meži- ņiem, bet man tur kaut kā nepatika — negāja pie sirds un cauri! Ja nu suņi vai cūkas izrakā vai kāds ierauga… Bet apkārt labibas lauki, diez kas nav…

Tā mēs novazājāmies kādas divas nedēļas, lidz atradām ar — pie Temernickas kapiem, purviņā, no ceļa neko nevarēja redzēt… Vārdu sakot, tieši tas, kas mums bija vajadzīgs! Tur ari sākām strādāt…

Ivans Aleksejevičs bažīgi paraudzījās apkārt.

—   Bet ko jūs, mani kungi, nemaz zaptīti neēdat! Manis audzētas plūmītes — ne herbicīdu, ne pesticīdu. Tas uzlējumiņš ari vēl ņems un izgaros… Mana vecene uz sitām padarīšanām meistariene. Nu, tad par visu to labāko!

Ivans Aleksejevičs noslaucīja muti ar delnas virspusi. Saķeksēja ar karoti ievārījumu, taču tūdaļ atsvieda atpakaļ trauciņā.

—   Tad nu pamazām strādājām, visi bija apmierināti — vieta labu labā: kluss, un nebija nemaz tik tālu… Tikai vienu nebijām ņēmuši vērā: lauki, cilvēki cits citu pazist un zina: kas saslimis, kas nomiris… Bet vecenītes skatās— kur bijusi, kur ne, svaiga kopiņa! Nekādas bēres taču nav bijušas! Pēc kāda laiciņa — atkal! Bet nevienam nekas nekait — visi sveiki un veseli! Un neviens nav nomiris… Ne vainagu, ne kapu pieminekļu, kad guldīts zemes klēpī, ari nav zināms — neviens neko nav redzējis! īsāk sakot, aizgāja un rajona nodaļu un paziņoja. Tur pārbaudīja visus sociālās aprūpes dienestus, zagsus, slimnīcas — neviens neatzinās. Aizgāja un izraka, bet tur miroņi ar lodi pakausi! Un tad tik gāja vaļā! — Ivans Aleksejevičs saķēra galvu. — Baigais trobelis, aizlaida uz apgabalu specpaziņojumu, labi, ka ģenerālis atskārta, kas par lietu, izsauca Mihailiču: vai jūsu darbiņš, prasa? Mūsu… Un ko tu vēl pateiksi? Šis: ka tavu māti, jau apgabala komitejai paziņojuši, ari uz prokuratūru, grib veidot speciālu izmeklēšanas grupu… Kāds tam sakars ar mums? Tāds sakars, ka domāt vajag! Kā lai es tagad taisnojos? Vai man jūsu, lempju, dēļ paša dirsa būs uguni jābāž?!

Romovs nospēlēja dialogu, ka prieks klausīties, tikai uz mirkli mitējās, lai paskaidrotu:

—  Tolaik pārvaldi vadīja Gusļarovs, kurš dikti baidījās par savu pakaļu. Visi viņi baidās… īsāk sakot, viss nokārtojās: ģenerālis piezvanīja uz apgabala komiteju, pavēstīja pirmajam, konfidenciāli, pa partijas modei, šis jau parasti bija tas visgudrais, bet šajā gadījumā pārāk nesatraucās, lika visu notušēt, un miers: ar to ari visa jezga beidzās, it kā nekas nebūtu noticis.

Ivans Aleksejevičs nopūtās.

—   Tad bija citi laiki. Un cita disciplīna, zināja, ko var apspriest un ko nevar. Bet, ja tagad kaut kas tāds atga- dītos — avīžnieki izostītu un sarakstītu velns zina ko… Šķirsti avīzi un brīnies: Katiņa, Kuropati, Gaļas mežs… Tepat Piemaskavā cik teritorijas izostijuši!

Romovs cieši paraudzījās Popovam acīs.

—   Bet tu saki, ka viss ir pagalam vienkārši. Nē, brālīši, te katrs sīkumiņš ir 110 svara. Are, plāno izpildīšanu un visu esi ņēmis vērā, visu esi paredzējis. Gan laika apstākļus, gan reidus, gan specpasākumus, gan aizklājus… Pēc visiem noteikumiem! Bet vai esi padomājis, kāda maiņa dežurēs Stepņanskā?

—   Priekš kam?

—  Kā priekš kam? Viņi taču zina, kurp vedīs uz nāvi notiesāto. Un pazīst jūs visus pēc sejas. Tāpēc grafiks jāplāno vienas un tās pašas maiņas dežūras laikā. Mazāk acu — mazāk runu…

Stacijas laukums bija gandrīz tukšs, Centrālā prospekta luksofori sāka midžināt dzeltenās acis. Bet jaunatnes audzinātājs Ivans Aleksejevičs Romovs klāstīja majoram Sergejevam un kapteinim Popovam profesionālās meistarības noslēpumus.

Pēc dažām dienām Vikentjevs ar pirmo numuru apsprieda kārtējo izpildīšanu.

—   Tur būs divi pēc kārtas. Domāju, jāņem abi uzreiz.

—  Var jau ari tā, kas tad tur liels, — piekrita diplomātiskais Ivans Aleksejevičs. — Tikai šoreiz labāk būtu darīt citādi.

Viņš ieturēja izteiksmīgu pauzi.

—   Es beidzot pielauzu Sašu! — pirmā numura balsi skaidri jautās apmierinātība. — Loģiski pārliecināju. Un viņš piekrita.

—   Ej nu! Malacis, Ivan Aleksejevič!

—  Tikai nedrīkst aizmirst psiholoģisko momentu. — Ivans Aleksejevičs pacēla pirkstu un izteiksmīgi izbolīja acis. — Pirmajā izpildīšanas reizē uzreiz divi — tas ir drusku par traku! Bez tam vēl tāda nianse — Luņinam tak mēs visi simpatizējam. Līdz ar to viņu nevar ņemt pirmajā reizē… Vai es spriedelēju pareizi?

Vikentjevs bungoja pa galdu ar saviem dzelzs pirkstiem. Virsma čirkstēja vien.

—   Nudien, aksakal. Tātad ņemsim Kisļajevu — tas nu ir viens neredzēts draņķis, Sašam būs vieglāk…

—  Tas ir labi, ka mūsu viedokļi sakrīt, — Romovs pasmaidīja, nemaz nenojauzdams, ka pirms nepilnas minūtes izpildījis «aklā» aģenta lomu un palīdzējis Sergejevam par vienu solīti pavirzīt uz priekšu neprātīgo uz nāvi notiesātā Luņina pestīšanas plānu.

Sešpadsmita nodaļa

Sultānu Idrimovu mocīja sirdsapziņa. īstam vīrietim jāklusē — kauč vai gabalos grieztu! Bet viņš bija izmuldējies! Tiesa, neviens to neuzzinās, tātad gods nav aptraipīts… «Bet tu pats to zini,» šņāca aizkaitinātā sirdsapziņa, «un tas bezkaunīgais lamzaks tāpat.» — «Vai mazums, ko katrs par sevi zina,» taisnojās gļēvā pusīte. «Galvenais, ko domā cilvēki! Tā tas bijis kopš aizvēsturiskiem laikiem! Vai ne? Sieviete nomet lakatu — un aprimst pat visniknākais kautiņš, naži nokrit zemē, un kildnieki nomierinās. Kā gan citādi — tāda ieraža: cieni māsu, māti un mīļoto! Taču sievietes ir aplaupa, ir izvaro, ir vēl nobendē… Kāpēc tad tiek pārkāpta tāda skaista ieraža? Tāpēc, ka cilvēkos viena runa, bet vienatnē ar sevi — pavisam cita… Bet, ja tevi saņem tādās maiglēs, ka nav vairs kur dēties. Bez tam viņi jau tāpat visu zināja.»

Starp Sultānā Idrimova un viņa sirdsapziņas mokošo dialogu un sešas stundas ilgo strāvas pazušanu Kotsi ciematā, šķiet, būtu ļoti grūti atrast kādu saikni. Taču tā pastāvēja. Tāpēc, ka elektribas transformatora būdā, kas atradās ciemata ziemeļu nomalē, steigšus ierīkoja ārējās novērošanas posteni, kam vajadzēja uzmanīt māju, kurā dzīvoja ne sevišķi uzkrītošais pilsonis Petrosjans, ko draugi un paziņas bija iedēvējuši par Petruņu. Šī iesauka, ko nejauši bija izmetuši «Trases» tiguranti un ko gandrīz tikpat nejauši izmantoja Sergejevs, bija kā parole, kas lika Idrimovam pārkāpt īsta vīrieša principus.

Sultāns neko daudz nepastāstīja, jo pats zināja labi ja tik, cik melns aiz naga. Kad pienāca laiks mainīt šasiju, viņš pagrozījās automašīnu tirgū, aprunājās ar zinošiem cilvēkiem: viens bija kaut ko dzirdējis, otrs atkal kaut ko redzējis… Beigu beigās viņu iepazīstināja ar Armenu — maza auguma, plecīgu vīru, kurš no vienas vietas bija apaudzis cietām sprogainām spalvām, viņa deguns atgādināja banānu, kurš pārkāries mazajai mutei ar cieši sakniebtajām lūpām. Tas nu gan bija viens nopietns vecis. Kā teica, tā arī izdarīja. Atdzina vāģi uz mājām, paņēma «diplomātu» ar naudu un iespieda rokās atslēgas.

Tā arī būtu šķīrušies, ja viņš pagalmā neieraudzītu pavisam jaunu metināmo aparātu, un šis iekarsa: pārdod, pārdod, viņējais nesen esot sagājis dēlī, bet bez tā šis kā bez rokām… Tā arī iepazinās tuvāk, Iļjasam švāģeris raujas pa jaunceltnēm, šis palīdzēja sagādāt skābekli, aizveda uz Kotsi — simt kilometrus no Uruk-Sartanas, var teikt, deguna galā. Un tālāk kā pa diedziņu. Iedzēra, uzēda, maizīti dalija, Armens ieražas zināja, viss, kā pieklājas. Dīvaini gan, ka viņš nedzīvoja savā dzimtenē, laikam jau tur bija kāds knifs, bet prašņāt par tādām lietām nav pieņemts. Runāja par nākotni: Magomets gribēja nopirkt «astoto»… Armens teicās izlīdzēt, tikai papriekšu jāizpilda cits pasūti jums — melna volga… No kurienes tās mašīnas — viņš nebija painteresējies, tāpat bija skaidrs: vai tad Kaukāzā mazums zog vāģus… To, ka tās varētu smirdēt pēc asinīm, viņš nebija iedomājies, citādi būtu to sasodīto dzelzi sadedzinājis un pats turējies no Armena pa gabalu… Lai gan, kāds viņam ar to visu sakars: pieņem preci un nodod tālāk. Viņš ir tikai starpnieks — sīka zivtele…

Bet jau pirmā novērošanas nedēļa atklāja, ka Armens Petrosjans ēnu biznesā nav nemaz tik nesvarīga figūra. Septiņu dienu laikā viņš bija kontaktējies ar piecdesmit sešiem dažādiem cilvēkiem, daži no tiem bija visai labi pazīstami vietējai kriminālmeklēšanai, likšanās noritēja konspiratīvi, ar pienācīgajiem piesardzības pasākumiem. Viņš nekad nerādījās laukā viens — tikai divu trīs cilvēku pavadībā, kuri dzīvoja turpat viņa mājā.

Umaras ciemā (septiņus kilometrus no Kotsi) uz sievas brāļa vārda viņam bija kapitāli iekārtota garāža ar pienācīgi aprīkotu darbnīcu. Divi mehāniķi augām dienām noņēmās ar kaut kādām mašīnām, bet, kad speciāli uzsūtīts darbinieks uz izdevīgiem noteikumiem palūdza salabot «sesto», viņam, daudz neprātojot, atsacīja.

Kamēr republikas kriminālmeklēšana un Maskavas brigāde pētīja Petruņas personību un dzīvesveidu, Tihodonskas sevišķi smagu noziegumu nodaļa noņēmās ar savu ikdienas darbu.

Sergejevs piedalījās Skolotāja liecību pārbaudē. Pagrabos, nomaļos klajumos un drupās solīdais, iesirmais kungs parādīja septiņus paslēptus bērnu līķīšus. Izmeklēšanas grupa darīja savu darāmo: izmeklētājs darbojās ar diktofonu, komandēja iecirkņa inspektoru un rajona nodaļas operu, kas darīja melno darbu — raka, cēla ārā, grozija, tiesu medicīnas eksperts skumjā balsī runāja mikrofonā tādas lietiņas, ka pieaicinātajiem mali slējās stāvus, kriminālists staipīja mērlenti un klikšķināja fotoaparāta slēdzi, kinogrupas operators filmēja ar videokameru. Sergejevam bija uzdots apsargāt un konvojēt arestēto. Viņš stāvēja mazliet iepakaļus, pievilkdams rokudzelžus, kas tos saistīja, un urbās ar skatienu rūpīgi noskūtajā pakausī, iztēlodamies, kā tajā ieurbjas lode. Krūtīs uzbangoja salts naids, un sirds jau sāka streikot, bet visu acu priekšā vilkt ārā no kabatas validolu bija neērti. Viņš joprojām nebija pieradis pie nāves, asinīm un netīrumiem, tāpat kā vairākums viņa kolēģu.

Majors Sergejevs bija noslēgts, un neviens no viņa paziņām nespēja iedomāties, kas slēpjas aiz biedējošās kaujas maskas. Viņam nepatika par sevi stāstīt, tā ka, izņemot kadriniekus un priekšniekus, neviens nezināja, kas bija noticis pirms viņa iestāšanās darbā IeM orgānos. Arī zinoši cilvēki neiedziļinājās sīkumos, tāpēc fakts, kas varēja padarīt vinu par Tihodonskas milicijas garnizona slavenību, tā arī palika noslēpums. Sergejevam bija veltīts īpašs PSRS Augstākās tiesas plēnuma lēmums.

Tas notika tā: divdesmitgadīgais seržants Sergejevs, tikko atgriezies no armijas, iekūlās pamatigā ķezā kāda šaubīgā pilsētas parka alejā, kurā kopš neatminamiem laikiem pulcējās visādi draņķi un kur, iestājoties krēslai, nerādījās neviens likumam pakļāvīgs pilsonis, protams, ja bija skaidrā un pie pilna prāta. Saša bija paradis iet pa taisnāko ceļu cauri parkam, iespaidīgais augums bija labākā caurlaide, taču visām caurlaidēm ir savi derīguma termiņi.

Barā bija seši indivīdi, tas bija skaidri zināms, jo pieci no viņiem gandrīz divus gadus uzstājās sev tik neierastajā un godpilnajā apsūdzības liecinieku lomā. Viņiem bija kaut kādi spalvu nazīši, ko ekspertīze neatzina par aukstajiem ieročiem, taču, neraugoties uz to, vīna korķu saskrāpētie, blāvie asmeņi bija gana labi plaušu, kuņģa un sirds savainošanai.

Saša varēja bēgt, bet tas viņam likās pazemojoši, un viņš palika, ko ari viņam pārmeta visi trīs izmeklētāji un neskaitāmas tiesu instances. Viņš neļāva izgramstīt savas kabatas, atteicās «iedot priekš pudeles», viņš netaisījās paciest sitienus, vēl jo vairāk nažu dūrienus, līdz ar to «radīdams konflikta situāciju» ar izdzimteņiem, kuriem, kā izrādījās dienasgaismā, bija pat cilvēku vārdi un uzvārdi, labi raksturojumi, norūpējušies radinieki, un līdz ar to pēc visām oficiāli kancelejiskām prasībām viņi skaitījās pilntiesīgi padomju pilsoņi.

Izrāvis no bara tuvāko, Saša palēca sāņus, sažņaudza raustekligo ķermeni, kas spārdījās un izverda lamas «du- bultnelsonā» un teica pārējiem: «Tinieties prom, citādi es viņu pārlauzīšu uz pusēm!» Turklāt, kā bija teikts visos protokolos, «izteicās necenzētiem vārdiem».

Varza, pastiepusi savus uztritos dzelzīšus, metās uz priekšu, bet viņš, nepagaidījis dūrienus, līdz ar to, pēc oficiālo iestāžu ieskatiem, «nepārliecinājies par reālu draudu esamību», pabeidza paņēmienu, pārlauzdams mugurkaulu ķīlniekam, kurš tajā pašā mirkli kļuva par cietušo.

Mugurkaula skriemeļu krakšķēšana un pie kājām nomestā ķermeņa konvulsijas acumirklī piespieda baru laisties lapās, bet Saša devās uz milicijas operatīvo punktu, kas atradās centrālajā alejā. Par to vēlāk viņš lamāja sevi pēdīgiem vārdiem, bet vēl vairāk tāpēc, ka, redzēdams, ka neglītajām durvīm ir priekšā atslēga, ņēmās zvanīt «ātrajiem» un milicijai, iegriezdams spararatu mašīnai, kurai bija lemts ieraut zobratos viņu pašu.

Pēc divām dienām pilsonis Bosko nomira, Sašu iemeta īslaicīgās aizturēšanas kamerā, bet bars, kurš kā uz burvja mājienu atkal bija uzradies, pārvērtās cilvēku grupā, kas sēroja par savu draugu un centīgi atmaskoja viņu konfrontēšanās. Piecas liecības ir stiprākas nekā viena, izmeklēšanas aritmētiskā loģika izrādijās daudz vienkāršāka nekā grāmatās un filmās, piedevām vēl bija līķis, kuru kaut kā vajadzēja norakstīt… Sergejeva liktenis bija izlemts, izmeklētāji un tiesneši nebija vienisprātis tikai nodarījuma kvalifikācijā: vai tie bija ar nodomu nodarīti smagi miesas bojājumi, kas izraisījuši cietušā nāvi, vai nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārsniegšana. Pirmajā gadījumā būtu jāsēž līdz divpadsmit gadiem, otraja — līdz gadam.

Daudz kas bija atkarīgs no sākotnējiem lēmumiem, kas parasti izšķīra lietas tālāko gaitu. Sergejevam par laimi nesen bija nācis klajā dekrēts «Par pastiprinātu huligānisma apkarošanu», un prokurors, lai «nesavārītu ziepes», nedeva sankciju arestam, šķērsām izmeklētāja lēmumam uzrakstīdams: «Ņemot vērā nepieciešamās aizstāvēšanās elementu esamibu, izraudzīties parakstu par dzīves vietas nemainīšanu.»

Lietā pavīdējušie «nepieciešamās aizstāvēšanās elementi» noteica tālāko izmeklēšanas virzienu, lai gan cietušā vecāki bombardēja visas instances ar sūdzībām un prasībām «bargi sodīt slepkavu». Pēc kameras elles, kas vilkās trīs dienas, Sergejevs cieši nolēma nekādos apstākļos vairs neatgriezties «parašu» atmosfērā, pat ja nāktos padarīt sev galu.

Uz to pusi jau gāja, jo trešais izmeklētājs — augumā pamazs, bālu, uzblīdušu seju un mūžam saburzītas drēbēs— kapteinis Mališko, šis uzvārds Sergejevam bija iespiedies atmiņā uz visu mūžu, pēc kārtējās sūdzību zalves piedāvāja uzrādīt viņam apsūdzību pēc simt astotā panta otrās daļas[6] un brīdināja, ka liks viņu ietupināt.

Viņš neizrādīja ne niknumu, ne līdzjūtību, pilnīgi vienaldzīgi uz visiem Sašas argumentiem viņš atbildēja: «Ko es varu padarīt? Es esmu mazs cilvēciņš. Ko saka, to rakstu. Viņi ir pieci, bet tu esi viens. Kam lai es ticu? Arī tas līķis ir tev uz kakla. Kā, tavuprāt, es lai rīkojos?»

Aiz muguras jau bija vairākas tiesas un vairāki atcelti spriedumi, taču Mališko rūpēja tikai viens: kā paglābt paša pakaļu no nepatikšanām. Viņš jau bija uzklabinājis lēmumu par drošības līdzekļa maiņu, bet Sergejevs visu laiku nēsāja līdzi asi uztritu bārdasnazi, taču tad spēlē iesaistījās jauns spēks.

Iecirkņa inspektors, kura teritorijā ietilpa pilsētas parks, pēc paša iniciatīvas ķērās klāt «cietušo» kompānijai un aizrakās līdz viņu otrai, raksturojumos neatspoguļotajai dzīvei. Divas huligānisma epizodes un atklātā zādzība. Atrast cietušos un lieciniekus nenācās viegli, taču ašais un nervozais «gaisa jaucējs» to izdarīja, lai gan, uzvandīdams jaunu kriminālu savā iecirknī, pakļāva priekšniecības dusmām to pašu ķermeņa daļu, ko tik centīgi sargāja Mališko. Taču atšķirībā no izmeklētāja viņš neuzskatīja sevi par «mazu cilvēciņu» un nenonivelēja taisnīguma loģiku līdz aritmētiskām darbībām.

Jaunais apsūdzības liecinieku apveids, ko izdaiļoja pret viņiem ierosinātā krimināllieta, piespieda Mališko krasi mainīt savus plānus. Jau gatavo lēmumu viņš saplēsa un uzrādīja Sergejevam apsūdzību par nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārsniegšanu.

—   Griez, kā gribi, bet līķi tik vienkārši nenorakstīsi, — viņš paskaidroja. — Ja tas Bosko būtu tev mācies virsū ar nazi, es to robežu pārsniegšanu nebūtu taisījis. Uzbruka taču citi, bet tu noskrūvēji galvu viņam! Tas nu ir galīgi garām… Un vispār, — kapteinis vaļsirdīgi novaikstījās. — Labāk būtu mucis!

—   lai viņi pēc tam uzvaktē citus? Kas nevarētu aizmukt un nemācētu aizstāvēties? Vai es pareizi sapratu? — Ari agrā jaunibā Sergejevu bija grūti izkustināt no ieņemtās pozīcijas.

—  Citi ir citi, bet tu esi tu, — «saburzītais» izmeklētājs pacietīgi skaidroja. — lai viņi atbild par sevi, bet tu par sevi. Nu tad raksti: atzīstu sevi par vainigu daļēji…

Sergejevs sevi par vainigu neatzina, un tiesa iedeva viņam gadu nosacīti, viņš spriedumu pārsūdzēja.

—   Puisi, esi gan tu muļķis, — zaudējis ierasto vienaldzību, Mališko bija tīri sašutis. — Par liķi dabūjis nosacīto un vēl nav apmierināts! Skaties, atmetīs vēl to lietu papildu izmeklēšanai. Es, protams, dabūšu rājieniņu, bet ari tev iegriezīšu līdz aknām!

—  Pareizi izdarīji, — iecirkņa inspektors viņu atbalstīja, un sejas muskuļi sakustējās zem apstieptās ādas. — Tos draņķus jāsāk tramdīt, citādi pagalam daudz saviesīsies! Un tu neesi vainīgs ne tik, cik melns aiz naga, tikai ej nu tagad izstrīdies. Ja es toreiz butu bijis tai operatīvajā punktā, tad gan mēs tīkotos citādi…

Gandrīz gadu lieta riņķoja tiesu instanču karuselī, un visbeidzot Augstākā tiesa deva īpašu slēdzienu: «Konkrētajā situācijā Sergejevam, kurš atvairīja bruņotu personu grupas uzbrukumu un kura dzīvibai un veselībai draudēja reālas briesmas, bija tiesibas nodarīt kaitējumu jebkuram no uzbrucējiem. Pilsonim Bosko nodalītais kaitējums ir atbilstošs noziedzīgā nodalījuma raksturam un intensitātei, kā ari aizsargājamā vērtībai… Ņemot vērā to, ka Sergejevs rīkojies nepieciešamās aizstāvēšanās stāvokli un robežās, spriedums un pārējie tiesu lēmumi pilnībā atceļami, bet krimināllieta izbeidzama sakarā ar nozieguma sastāva trūkumu.»

Saša nelaupīja sev to prieciņu iegriezties pie izmeklētāja Mališko, kurš nemaz neizskatījās apjucis un vēlreiz atkārtoja iemīļoto sentenci par «mazajiem cilvēkiem», kuri vienmēr ir grēkāži, ja vainīga priekšniecība, augstas instances un neatlaidīgi sūdzētāji.

Iecirkņa inspektors no visas sirds viņu apsveica, pamatīgi izlamāja visus milicijas draņķus un birokrātus, bet tad piedāvāja stāties darbā iekšlietu sistēmā, lai tajā būtu vismaz par vienu iejūtīgu un kārtīgu cilvēku vairāk.

Nervozā «gaisa jaucēja» iecirknī pilsētas parkā seržants Sergejevs tad ari sāka savas dienesta gaitas. Par notikušo viņam atgādināja sāpošā sirds, no tā laika bija palikusi nepatika pret bārdasnažiem un kameni gaisu, bez tam viņš bija patiesi pieķēries iecirkņa inspektoram, kas bija paglābis viņu grūta brīdī. Šī iecirkņa inspektora uzvārds bija Luņins.

—  Tur, zem dēļiem, vaskadrānā, — Skolotājs dobji noteica kārtējā pagrabā. — Meitene zilā kleitā, kādi seši vai septiņi gadi…

Sergejevs ar pūlēm atbrīvoja pirkstus, izlaizdams 110 rokas pistoles roktura sasilušo plastmasu, un izvilka no iekškabatas nobružāto alumīnija cilindriti. No jauna iebāzis roku bikšu kabatā, viņš noskrūvēja vāciņu, taču neveikli izbārstīja tabletes, vienu satvēris, nemanot, it kā piesegdams žāvājoties atplesto muti, viņš pacēla roku un satvēra lūpās pēc piparmētrām garšojošo ripiņu.

«Ka tikai kāda neiesprūst starp gaili un belzni,» iešāvās prātā, un viņš aptaustīja nāvējošo mehānismu.

Iekšlietu sistēmā veselība ir no svara, tāpēc Sergejevs slēpa savu ligu no resora mediķiem, ja iedūra, iztika bez biļetena, sarunāja ar priekšniecību un ārstējās pie draugiem no medicīnas institūta. «Ar tādu diagnozi nodzīvosi lidz simts gadiem,» viņam teica. «Vajag tikai drusku apārstēties un jāievēro režīms, jāizvairās no stresiem…» — «Simts man nemaz nevajag. Pietiks jau ar deviņdesmit», viņš mēdza atjokot.

— Ap kaklu aukla, mutē laikam lakatiņš… Nē, šallīte,— Skolotājs precizēja. Klikšķēja fotoaparāta slēdzis.

Septiņpadsmitā nodaļa

Svētdien Valentīna pierunāja Vaļem aizbraukt uz laukiem pie mātes. Viņa dzīvoja četrdesmit kilometrus no Tihodonskas, pamatīgi uzbūvētā ķieģeļu mājā ar lielu pagalmu un lērumu visādu kustoņu: govi, cūkām, vistām.. Naturālās saimniecības veltes greznoja Popovu svētku galdu un bija jūtams atspaids ikdienā.

— Vai mazbērniņš man būs? — Sievasmāte jautri prašņāja kādu laiciņu pēc kāzām. — Dzirdīšu ar treknu pieniņu, ar labām lietām izbarošu… Tai jūsu pilsētā viss ir saindēts! Gan ūdens upē, gan gaiss…

Kad noskaidrojās, ka bērni nevar būt, viņa sāka runāt savādāk:

—   Skaidrs, kāda tagad jaunajiem var būt veselība — visādas indīgas ķimikālijas, nitrāti, radiācija… Un vel grib mums uzgrūst kaklā to atomstaciju…

Šoreiz Annai Tihonovnai bija citas rūpes:

—  Vajag kaut cūku, bet nav, kas to dara! Kāvējs Griška pilsētā, viņam taisa operāciju, bet manējais nevar, roka neceļas… Bet es viņam nepārmetu, ne jau katrs pacieš asinis, kaut ari lopiņš, tik un tā nav viegli laupīt dzīvību…

Ģimene vakariņoja, sievasmāte kā parasti rosijās ap galdu, apvaldīdama Valentīnu, kura tā vien rāvās palīdzēt, lai gan jau tīri labi bija iejutusies viešņas lomā un izrādīja centību vairāk pieklājības pēc, visiem tas bija skaidrs, bet sievastēvs, piemiegdams ar aci, pavilka meitu uz zoba un ielēja Vaļeram šņabi, kurā bija noturēti ķiploki un sarkanie pipari. Siltajā mājas atmosfērā Popovs, kā parasti, atslābinājās, un pastāvīgā spriedze, kas bija pārņēmusi viņu pēdējā laikā, pagaisa.

—   Valka, man šķiet, tavs virs iemācījies dzert! — Sem- jons Ivanovičs paslavēja. — Agrāk labi ja divos paņēmienos varēja izdzert glāzi un gatavs bija, bet tagad jau met pa lampu, kā vīram pieklājas.

Nudien, Vaļera bija pasācis dzert ar baudu, un izdzertā daudzums aizvien pieauga.

—   Par ko priecāties, — Valentīna atsaucās. — Kļūs vēl par alkonautu, bet man būs jāmokās…

Nevarēja saprast, vai viņa runā nopietni, vai joko.

—   Pēdējā laikā pasācis nākt mājā pēc pusnakts, ar šņabja smaku, sakās, ka no darba… — Valentīna pasmaidīja, bet acis palika nopietnas.

Laikam jau šis joks bija jāsaprot kā ģimenes attiecibu skaidrošana audzinošos nolūkos.

—   Nebūtu jau tev nemaz tik daudz ko sūdzēties, — viņš drūmi noburkšķēja. — Nu, iedzeru divas tris reizes mēnesī, bet tu taisi tirgu… Ari algu atnesu visu!

Sievasmāte un sievastēvs saskatījās.

—   Nez ko viņi par to atomstaciju izlēmuši? — Anna Tihonovna diplomātiski mainīja sarunas tēmu. — Vai tiešām iedarbinās? Ir nu gan ķeza… Es izlasīju avīzē: pēc

Černobiļas dzimuši sivēni ar divām galvām un sešām kājām…

Viņas domas strauji mainīja virzienu.

—   Bet ko lai dara ar to cūku? Varbūt tu, Vaļeročka, ķersies klāt? Tu droši vien darbā esi saskatījies diezgan, nevis kā manējais…

Viņš bija aizkaitināts.

—   Bise taču jums ir? Varu nodemonstrēt jums pirmklasīgu nošaušanu. Vediet tik laukā!

—  Tur tak vajag zināmas iemaņas, — Semjons Ivano- vičs samierinoši teica. — Nav jau nekāda nieka lieta. Kuzmini pagājušo gadu mēģināja paši kaut, bet šī izrāvās un tik vico pa pagalmu… Kviec, asinis kā jūra… Bet Griška, kā ņem, tā ir… Viņš prasa divdesmit rubļus un izgriež trīs kilogramus gaļas. Un, protams, jāuzcep svaigā galiņa un jāielej šņabītis… Nu, Vaļera, lai iet vēl pa lāsei.

—   Man viena paziņa strādā gaļas kombinātā par putnu kāvēju, — it kā starp citu ieteicās Valentīna. — Sēž uz ķeblīša gumijas priekšautā, cimdos, bet pa konveijeru nāk vistas, sakarinātas aiz galvām, viņa tikai ņem arā no spīlēm un ar šķērēm — čiks! Galvu miskastē iekšā, rumpīti uz transportiera… Asinis šļakst vien, smaka, šausmīgi!

—   Nu ko jūs tur varat muldēt! — Vaļera ar nožēlu izmeta un piecēlās. — Iziešu svaigā gaisā…

Decembris bija silts un sauss, tikpat kā nebija parasto lauku dubļu. Popovs izgāja pa vārtiem, noraudzījās tukšajā ieliņā, apgāja mājai apkārt un pa mazajiem vārtiņiem no otras puses ienāca atpakaļ gruntsgabalā. Uz ķieģeļiem izbruģētā celiņa stāvēja lielas gumijas galošas, kurās sievastēvs staigāja pa dārzu. Popovs atminējās, ka parit jāizpilda nāvessods Kisļajevam, un garastāvoklis bija galīgi čupā.

«Pie velna, būs jāraksta atlūgums!» pazibēja draiska i doma, taču no tās viņam vieglāk nekļuva. Nākamais bija Luņins… Kā gan Sergejevs spēj cerēt uz veiksmi tādā avantūrā? Padzīs bez visa atlūguma, un tas vēl būtu labi…

Ceļā pagadījās lūka ar atvērtu vāku. laukos nav kanalizācijas un pazemes komunikāciju, tāpēc nevarēja but ari nekādas lūkas. Popovs piespieda sevi iet taisni, nepievēršot kanalizācijai uzmanību, taču pēdējā mirkli, kad kāja jau bruka tukšumā, viņš izmisīgi parāvās sāņus un nokrita uz pazemes ūdens baseina betona vāka.

—   Nu, lūk, — atskanēja nožēlas pilnā Valentīnas balss.

—     Pietempjas un vāļājas pa zemi… Nu kur tas der?

Kārtējā «Fināla» operācija iesākās kā parasti, ar instruktāžu un sprieduma lasīšanu. Notiesāti bija seši cilvēki, par jauniešu grupām raksturīgo noziegumu «buķeti» — huligānismu, zādzībām, laupīšanām. Četri no viņiem bija izdarījuši virkni izvarošanu un zvērigi noslepkavojuši divas cietušās. Epizodes pārspēja viena otru hronoloģiska secībā: veļas zādzība no auklas, zaudējums — divdesmit seši rubļi, Sidorkina aplaupīšana — pulkstenis par trīsdesmit rubļiem, gredzens par četrdesmit rubļiem sešdesmit kapeikām, kurpes par sešdesmit rubļiem, Solovjo- vas izvarošana un slepkavība, Titovas izvarošana, kautiņš kafejnīcā «Romantika», Kovaļova saduršana…

Četri galvenie apsūdzētie bija vienlīdz nešpetni, nežēlīgi un nekaunīgi, pēc Popova ieskatiem, augstāko soda mēru bija pelnījuši viņi visi, taču pilngadību bija sasniedzis tikai Kisļajevs, un viņš tad arī dabūja, kā pieklājas.

—   Viņam tas ir jau otrais spriedums, — Ivans Aleksejevičs teica, neapmierināti pakratīdams galvu. — Pirmo reizi viņam iedeva piecpadsmit gadus! Jauns, pažēloja… Divām meitenēm vecāki strādā vienā rūpnīcā, nu tad ari sacēlās neapmierinātības vilnis: telegrammas, vēstules, paraksti, gandrīz vai streiks sākās, prokurors noprotestēja kā pārāk mīkstu un atcēla… Tagad mēs viņu nobeigsim, bet pārējie atsēdēs savus sešus, astoņus gadus, norūdīsies un galu galā kļūs pilnīgi zvēri. Laipni lūdzam ārpus drātīm, mūsu humānajā sabiedrībā… Humānisti! Nez kāpēc vienmēr žēlo nepareizos…

—   Ivan Aleksejevič, bet vai jums kādreiz ir bijis žēl kādu no… — Popovs saminstinājās, meklēdams vārdus.

—     No objek… no notiesātajiem?

—  Vai tad nezvērus žēlosi? — Romovs attrauca rupjā balsi, izslēja galvu, taču tajā pašā bridi uzsmaidīja, pamāja ar galvu un nu jau citā, domīgā tonī turpināja:

—   Zini, Vaļeročka, bija gan… Vai atceraties Matrašovu? Viņa man vēl tagad žēl. Tāds labs puisītis, kulturāls, labi audzināts…

—   Nu gan tu, aksakal, laid! — Vikentjevs nosmīkņāja.

—   Kas ir? — Romovs dedzīgi apvaicājās. — Gribi teikt, ka viņu vajadzēja šaut nost? Viņš taču nebija nevienu nositis, nu, sadūra divus! Ja nebijis tā dekrēta — lielākais seši gadi! Pats lielākais! Neīstajā laikā, vienkārši nepaveicās… Tagad jau būtu atsēdējis un aizmirsis, ģimene, bērni…

Matraševa lieta savulaik sacēla lielu troksni. Pirmajā maijā piepilsētas mežiņā viņš dzērumā sakāvās ar atpūtniekiem un iegrūda vienam vīrietim nazi vēderā. Bet devītajā maijā ampelējās pludmalē, rajona kriminālmeklēšanas priekšnieks viņam aizrādīja un ari dabūja caurejošu vēdera ievainojumu.

Tolaik huligānisma apkarošanas kampaņa ritēja pilnā sparā, nesen bija nācis klajā attiecīgs dekrēts. Jā, viņš bija rikojies ciniski, traucējis darbarūķiem atpūsties viņu svētkos, uzbrucis varas pārstāvim. Tas izsauca plašu sabiedrības rezonansi, viņa dēļ sarīkoja paraugprāvu, viņam veltīja radio un telereportāžas, avīžrakstu gūzmu. Pilsēta apmierināti uzklausīja bargo spriedumu. Taču Romovam bija taisnība: citos apstākļos diezin vai Matraševs dabūtu vairāk par sešiem, astoņiem gadiem.

—   Pareizi vien bija! — Sergejevs nikni nospļāvās. — ja tos draņķus neiznīdēs, viņi neļaus dzīvot normāliem cilvēkiem! «Divus sadūra»! Vai tad ar to ir par maz?

—   Esmu ar tevi vienisprātis, — aksakals pamāja ar neizprotamu žestu. — Tikai saku, ka man tā puikas tīri cilvēciski bija žēl. Bet, ja pašus bīstamākos nenovāks, tad viss saies galīgā dimbā…

—   Var teikt, ka iet jau pilnā švunkā, — iejaucās Vikentjevs. — Gada laikā noslepkavo vairāk nekā divdesmit tūkstošus cilvēku! Bet nošaušanu piespriež tikai kādiem divsimt noziedzniekiem. Un kas ir pats interesantākais: slepkavibu skaits pieaug, bet nāvessodus ar katru gadu piespriež mazāk un mazāk… Varbūt tas pieaugums ir tāpēc? Nošāvuši divsimt miličus, bet mūsējie nokniebuši tikai četrdesmit piecus bandītus. Vai nav jauka proporcija!

—  Jā, izskatās, ka viņi sāk gūt virsroku, — Romovs sērīgi atmeta ar roku. — Un vēl viņiem piespēlē ar to humānismu. Tādus tikai kaps spēj labot! Bet viņiem lodes vietā — termiņu. Un kurp sūtīs? Uz citu planētu?

—   Tajās planētās droši vien jau skan vaidi, — Vikentjevs noburkšķēja.

—   Bet kas notiek kolonijās? Bēgšanas, slepkavības, ķīlnieku ņemšanas! Zonā nauda, šņabis, narkotikas, administrācijai taisa virsū, pahani ņēmuši varu savās rokās! Un tas viss noticis deguna galā piecu—desmit gadu laikā!

Vikentjevs trieca dūri galdā.

—   Vienu laiku mēs par tādām lietām vairs pat nedomājām, bet tagad tas viss atkal atdzimis!

Ivans Aleksejevičs pielēca no krēsla un aizlipināja pie grupas vadītāja galda.

—   Bet vai tu zini, kā ieviesa kārtību?

Viņš pieliecās Vikentjevam, aši pameta skatienu uz Sergejevu, kurš bija izlaidies stūri, un uz Popovu, kurš kā allaž bija sasprindzis.

—   Loti vienkārši! Pirms kara uz nometnēm aizlaida >

direktīvu: visus pahanus, autoritātes, likumīgos zagļus, režīma pārkāpējus, sevišķi ļaunprātīgos… — Romova plauksta strauji noplanēja virs galda. — Un viss! Odzei galvu nost — nevar tā vairs kost… Lai ari nelikumīgi, bet vienu teikšu jums droši, par ķīlnieku ņemšanu dzirdēt nebija nācies!

Popovs saviebās.

—  Tolaik tās direktīvas izmantoja ne tikai pret paha- niem… Un vispār, vai nu tā ir pareizākā metode? It kā tiesisku valsti ceļam…

Ivans Aleksejevičs pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

—   Gan tu vēl redzēsi, ko jūs uzcelsiet! — viņa balss aizsmaka. — Es jau ilgi vairs nevilkšu, Mihailičs tāpat, bet jāizstrebj būs jums! Un jūs, puiši, nudien nebūs par ko apskaust. Ja sāksiet zvēriem sprediķot humānismu — sagrābs jūs pašus, un visam beigas! Aprīs, izvirzīs savus noteikumus, un jūs dzīvosiet pēc viņu nolādētajiem likumiem…

Ivans Aleksejevičs sāka klepot, saķēra jau krītošo protēzi un sakucis aizvilkās līdz savam krēslam.

—   Vienmēr viens un tas pats, — Vikentjevs pukojās. — Politika, filozofija, morāle… Nu gluži kā deputātu sanāksmē! Vai tiešām nevar mierīgi, bez klaigāšanas?

Operācija noritēja pēc grafika. Laikā ieradās Stepņanskā, laikus pievāca Kisļajevu no sevišķā korpusa, laikus uzsāka atpakaļceļu.

Objekts negribēja nākt laukā 110 kameras, mēģināja rāpot uz ceļiem un bučot Vikentjevam kājas, jo bija viņā nekļūdīgi sazīmējis vecāko, brauciena laikā viņš bez mitas raudāja, žagojās, maitāja gaisu un solīja laboties, bet pēc tam, raustīdams valodu, centās pārliecināt, ka uzņēmies citu vainu un ir gatavs ne tikai palīdzēt atrast īstos noziedzniekus, bet atklāt viņiem visas briesmīgākās slepkavības, kas notikušas Tihodonskā kopš neatminamiem laikiem.

—   Aizvediet atpakaļ uz cietumu, un es pašam galvenajam prokuroram visu izstāstīšu, bet, ja gribat, pastāstīšu par citiem, vārds vārdā, ko man teikuši… Aizvediet atpakaļ uz veco, labo cietumu! Miļie, dārgie, vai tas jums ko maksā?!

Popovs neizjūta ne žēlumu, ne līdzjūtību, viņš bija cieši pārliecināts, ka Kisļajevam nav tiesibu dzīvot šaisaulē, taču šobrīd, piesmirdušajā autoķurķa kulbā, klausoties bijušā cilvēka pa pusei vājprātīgajā monologā, dzīvniecisku šaušalu viļņu apņemts, viņš kārtējo reizi sajuta sevī mijamies riebumu, bailes un kaunu par to, ka piedalās tādā necilvēcīgā padarīšanā.

Ja nāvessodu izpildītu kāda mašīna… Taču tik un tā kādam vajadzētu nospiest pogu, pagriezt kloķi, noraut sviru. Ari tad, kad izgudros mašīnas, kas spēs domāt un pašas oganizēt savu darbu, tajās nekad neievadīs šāda veida programmas, drīzāk gan otrādi, ieliks pamatīgus aizliegumus, lai nepakļautu briesmām visu cilvēku dzimumu…

Vaļera atcerējās, ka kaut ko tamlīdzīgu bija lasījis kādā fantastiskā stāstā vēl pirms ieskaitīšanas «Finālā», lai gan toreiz, protams, nebija tā iedziļinājies šajā problēmā, ka tagad.

—  Aizveries taču vienreiz! — Sergejevs pavēlēja nesakarīgi klaigājošajam objektam. — Citādi iegrūdīšu sprūsli, un lieta darīta.

Par izpildītāju vienmēr strādās cilvēks, pat visattīstītākajā, mehanizētākajā, automatizētākajā, robotizētākajā sabiedrībā, protams, ja tā uzskatīs par nepieciešamu saglabāt nāvessodu. Ši profesija nav nošķirama no šā soda veida. Un tai ir savs nosaukums, vecs kā pasaule, kuru nenotu- šēsi ar vārdu kruzuļiem: izpildītājs, pirmais numurs vai jebkurš cits «Fināla» numurs…

—   Paklausies, — pieklusinājis balsi, sacīja Sergejevs. — Šodien turi acis vaļā. Kas kur stāv, kurp skatās un ko var ieraudzīt, ko vajag ņemt vērā. Uzmanīgi! Man nebūs vaļas, bet šis ir pēdējais mēģinājums…

Sergejevs šķita pilnīgi mierīgs, lai gan šobrīd tieši viņam vajadzēja pielikt operācijas pēdējo punktu.

—   Nu? Vedīsiet atpakaļ, ko? — objekts lišķīgi apvaicājās, pa savam iztulkojis viņu sačukstēšanos.

—  Aizveries, es teicu. — Sergejevs noliecās Popovam pie pašas sejas. Viņš smaržoja pēc piparmētrām — stiklenes sūkā, vai? — Sevišķi uzmani Vikentjevu un dakteri. Nu, protams, arī veco mušmiri… Arī prokuroru, lai gan viņš parasti sēž pie galda kā piesalis…

—  Bet vai tas ir sāpigi? Pasakiet, vai tas sāp? — objekts sāka plosīties pa šauro kameru. — Iedodiet vismaz kaut kādas ripas, ielejiet glāzi šņabja… Dodiet šņabi, kuņas! Nē, piedodiet, tas paspruka…

Speciālais autoķurķis iebrauca izpildīšanas punktā. Šeit viņus gaidīja pirmais pārsteigums. Ieskatījies kulbā, Vikentjevs nočukstēja:

—  Skatieties, lai viss notiek kārtīgi, precīzi pēc instrukcijas: šodien jauns prokurors. Bet jauna slota…

—   Ko tad nepabridināji agrak? — trešais numurs aizkaitināti noprasīja.

—  Tikai tagad atcerējos. Bet kāda tev tur starpība?

Sergejevs paraustīja plecus.

—   Vispār jau nekāda.

—   Un vēl kas, — Vikentjevs bēra vārdus kā pupas. — Tu šodien esi pirmā vietā, tātad Vaļera — trešais, bet ceturtā lomā pamēģināsim Šitovu. Vai viss skaidrs? Nu, tad aiziet, bet es kāpšu lejā…

Speciālās grupas vadītājs pievēra tērauda durvis, un pa garāžas betona grīdu aizklaudzēja smagi soļi.

—   Nu, bļin, — Sergejevs izgrūda caur zobiem un nolamājās, ko darīja ne visai bieži. — Velns viņus dricelēja taisni tagad te reorganizācijas taisīt!

Viņš bridi aizdomājās, pēc tam īgni nokremšļojās un uzlika milzīgo plaukstu uz biedra pleca.

—   Bet par numuru pamainīšanu mēs nemaz nepadomājām, te tev nu ir vēl viens āķis…

—  Atcēluši, ja? — atskanēja no stūra «ķešas». — Tiešām? Vai ne? Tagad brauksim atpakaļ uz cietumiņu? Ja? Nu pasakiet…

—  Aiziet! — izmeta Sergejevs un aši atslēdza kameru, viegli kā lupatu lelli, izrāva Kisļajevu laukā, nogaidīja, kamēr Popovs sagrāba noskūto galvu, un vienā acumirklī apmeta krīta bālajai sejai melnos apsējus.

—  Taksis klāt! — kāds jautri un mundri noteica, un autoķurķa durvis atvērās. — Sveiki, puiši! Vediet tik to pasažieri laukā, cienītie kungi jau gaida!

Petja Sitovs smaidīja mazliet saspringti, taču bija nomanāms, ka viņš jūtas glaimots par savu iecelšanu ceturtā kārtā un grasās parādīt sevi no labākās puses.

—   O, pareizi, aizsējāt purnu, mazāk gaudos!

Viņš piesardzīgi, taču uzstājīgi pabīdīja malā Sergejevu, ieāķējās objekta labajā rokā un nez kādēļ to divreiz sapurināja.

—   Vedam?

Popovs un Sitovs ņēmās vilkt vāri spītīgo ķermeni lejup pa kāpnēm, Sergejevs gāja nopakaļus. Pagrabā Grigorjeva vietu pie galda bija ieņēmis jauns puisis ar labi uzbarotu ģīmi, tērpies uzvalkā un apsējis kaklasaiti, viņam bija līdzi jauna ādas mape, uz kuras sāniem spīdēja plāksnīte ar veltījumu. Viņam blakus katrs savā pusē sēdēja Vikentjevs un Burenko, bet mazliet nostāk pie sienas uz ķeblīša kluknēja Ivans Aleksejevičs ar lielu, trijstūrainu avīžsaini rokās. Kad Kisļajevu pieveda pie galda, Romovs piecēlās un, sāniski aizslīdējis Popovam aiz muguras, ņēmās aizgūtnēm kaut ko čukstēt

—   Aksakal, — liecies mierā, — Sergejevs skaļi noteica.

Vikentjevs izbrīnīts pacēla galvu. Jaunajam prokuroram atkārās apakšžoklis.

—   Noņemiet tās saites! — viņš valdonīgi pavēlēja.

Popovs ievēroja, ka šis turas visai pašpārliecināti, bez

šaubām, uzskatīdams sevi par stāvokļa noteicēju, un gribēja likt pārējiem to nomanīt. Viņš labi pazina šo prokuroru kategoriju, tās pārstāvji likumības uzraudzību mīlēja daudz stiprāk nekā pašu likumu. Viņi nav tik bīstami kā žultainie formālisti burturiļas, kurus pārstāvēja Grigorjevs, un ar viņiem vieglāk rast kopēju valodu. Pietiek ar to, ka neapšauba viņu varu un autoritāti, tad viss ir kārtībā: neraugoties uz pērkonu ducināšanu un zibeņu šķilšanu, kas notiek gan ar, gan bez iemesla, viņi vismaz netraucē normāli strādāt. Nekas, tad jau redzēs…

—   Noņemiet saites, es teicu! — Prokurors jau pacēla balsi, un Vaļera saprata, ka tieši viņam jānoņem melnās, draudīgās lentes, tikai velns viņu zina, kā tās atraisāmas. Taču viņam nevajadzēja pakustināt ne pirkstiņa.

—   Klausos, biedri prokuror! — Šitovs nodemonstrēja savu bezierunu pakļāvību un vienā acumirkli norāva apsējus, it kā būtu to darījis jau neskaitāmas reizes.

—  Vārds, uzvārds, dzimšanas vieta un gads…

Grigorjevs šo obligāto daļu izpildīja ar zināmu piespiešanos, cenzdamies pabeigt nomācošo procedūru pēc iespējas ātrāk, taču viņa pēctecis, gluži pretēji, izgaršoja situāciju, pratināja pamatīgi un ar patiku, gluži kā jauns izmeklētājs jau pilnībā atmaskotu zagli.

—  Vai apžēlošanas lūgumu Augstākajai Padomei iesniedzāt?

Kisļajevs pamāja.

—   Nedzirdu! — nodārdināja prokurors.

—   Ie-ie-iesniedzu…

—   Atbildi zināt?

Notiesātais pamāja un ieraudājās.

—  Atteica, viņi atteica…

—  Vai prezidentam apžēlošanas lūgumu iesniedzāt? — prokurora balss ieguva sērīgi svinīgu nokrāsu, jo teju, teju viņam vajadzēja pavēstīt notiesātā Kisļajeva likteni.

—   Iesniedzu, uzreiz pēc tam…

—  Atbildi zināt?

Šis jautājums bija obligāts, kaut ari lieks, jo atbilde uz to atradās prokurora mapē, un notiesātais pagaidām to nezināja, lai gan neapšaubāmi nojauta: ja lūgums būtu apmierināts, viņam to pateiktu jau cietumā, liktu parakstīties, un viņu no nāvei nolemto bloka pārvestu uz parasto korpusu.

—   Nē, nezinu…

Kisļajevs sāka kratīt galvu un ieraudājās vēl stiprāk.

Un te nu prokurors iztaisīja negaidītu numuru — piecēlās un, svinīgi skaldīdams frāzes, metāliskā balsī norunāja:

—   Padomu Sociālistisko Republiku Savienības vārdā, būdams notiesāts par sevišķi smagu noziegumu izdalīšanu, jūs apžēlots netiekat! Spriedums tiks izpildīts nekavējoties! — Un pavisam negaidīti izgrūda: — Vai ir kādi jautājumi, sūdzības, paziņojumi?

Laikam jau viņš bija paradis tā apjautāties, pārbaudot cietumus un kolonijas, tāpēc ari iekaltais birokrātiskais formulējums negribot bija uzpeldējis atmiņā un tagad iestrēga rīklē kā kauls.

Jau no tā brīža, kad saņemts pēdējais atteikums, bet jo sevišķi no mirkļa, kad notiesāto no speciālā bloka pie- vācis «Fināls», vairs nav saprotams, kas tad viņš īsti ir: miris cilvēks vai dzīvs mironis… Juridiski viņam atņemta dzīvība, viņš svītrots no pilntiesīgo pilsoņu saraksta, viņam vairs nav nekādu tiesību, un ari pienākums vairs tikai viens: dabūt pakausī lodi — vārdu sakot, viņš ir tikai tāds nāvessoda izpildīšanas objekts. Tāpēc parasti viņu ātri izrauj cauri oficiālajai procedūrai, lai pēkšņi nerastos visādi «jautājumi, sūdzības un paziņojumi…». Un nu pirmais, otrais un trešais numurs stāvēja neizpratnē, kaut ko gaidīdami, bet objekts cerīgi sapurinājās:

—       Jā, man ir sūdzība! Es nepiekritu! Man ir ari pazi- nojums — es nenogalināju, citi! Es jums visu pastāstīšu, tikai aizvediet atpakaļ…

Objekts sāka žagoties, un viņu raustīja stiprs, rets drebulis.

Prokurors stāvēja kā stabs, sastinga ari Popovs un Šitovs, Burenko noraudzījās notiekošajā ar neizpratni. Romovs rādīja kaut kādas zīmes un, izvalbījis acis, bez skaņas izteiksmīgi vēla pār lūpām nesaprotamus vārdus.

—  Spriedumu izpildīt! — Vikentjeva skarbā pavēle pārtrauca ievilkties draudošo mēmo ainu.

Popovs ar Šitovu parāva notiesāto riņķī un ievilka skaidu istabā, Sergejevs sekoja un, pielicis pie skūtā pakauša dienesta «MP», izšāva. Šlēgtajā telpā jaudīgās patronas blīkšķis vareni belza pa bungādiņām. Objektu pasita uz priekšu. Popovs izlaida viņa roku, bet Šitovs savu turēja ciet, tāpēc rumpis sagriezās un vēlās seržantam tieši uz kājām. Tas riebumā atsprāga nost.

Popovs tīri mehāniski fiksēja notiekošo. Vikentjevs stāvēja durvīs, prokurors beidzot bija nosēdies vietā, no tumsas rēgojās Ivana Aleksejeviča galva un pleci… Un līķis, uz kuru skatoties kaut kā negribas ticēt, ka ar dzīvu cilvēku varētu nospēlēt deviņmilimetrīgās lodes ietriekšanu galvā.

—  Vācam prom, — Sergejevs uzrāva zilo arestanta dun- griņu pāri cauršautajam paurim, lai ari viņam tas nevedās tik labi kā Napoleonam, tomēr izdevās pietiekami izmanīgi un ātri. — Dakter, vai nāksiet apraudzīt?

Burenko pašķielēja uz prokuroru, negribīgi piegāja klāt, aptaustīja piedurknē iemukušo roku. Pēc instrukcijas viņam bija jāpārbauda acu zīlīšu reakcija uz gaismu un ar fonendoskopu jāizklausa sirds, taču praksē viņš to bija vienkāršojis līdz pulsa pataustīšanai un ari tikai formāli, jo rezultāts tāpat bija acīmredzams.

—  Gatavs! — mediķis nevērīgi nometa skaidās ļengano roku un izslējās.

—   Nu, kā tad tev labi izdevās? — pie savas jostasvietas turēdamies, Ivans Aleksejevičs palūrēja zem dungriņa un atkal pārvilka zilo audumu objekta galvai. — Normāli. Tikai vai tad vajadzēja tā ribināties, būtu klausījis mani un ņēmis «margošu»… Nav tik liels troksnis un mazāka tīrīšana…

—   Ko jūs te drūzmējaties — labāk būtu ķērušies pie akta sastādīšanas, — Sergejevs aizkaitināti teica. Un, kad mediķis ar Romovu devās atkal pie galda, vērsās pie Šitova:

—   Gatavo mašīnu. Velc laukā nestuves, gan mēs paši iznesīsim…

Neseno bezrūpību zaudējušais seržants purināja bikses, it kā būtu nojaucies putekļos.

—   Labi… Pie viena apslaucīšos, nu galīgi noķēzījos.

Nāvessodu izpildīšanas telpā palika tikai Popovs, Sergejevs un līķis. Vikentjevs un pārējie noņēmās ar aktu, nevienam nebija laika novērot pirmā un trešā numura izdarības.

Viņi ievīstīja līķi brezentā, nostiprināja saini ar divām siksnām un vilka augšā. Šitovs ar slapjo bikšu staru un Sivcevs gaidīja viņus pie baltā slimnīcas rafiņa.

—   Paskaties, kā tevi ciena, — Sivcevs pavilka Šitovu uz zoba — Virsnieki staipa to sprāgoni paši…

—   Viņš taču šodien strādāja kā ceturtais, — Sergejevs paskaidroja. — Tad nu drusku piepalīdzējām, lai aprod ar jauno numuru. Varbūt vēl kādu reizīti palīdzēsim, bet tad gan stiepsiet paši. Nokomplektēs grupu — atkal rausies piektais ar sesto. Ar jaunu sesto.

—  Tu, Petjka, esi pārlēcis pa diviem numuriem, — Sivcevs atkal ķircinājās, cenzdamies izlikties vienaldzīgs.

—     Skaties, tā vēl tiksi līdz pirmajam…

—   Ka nemetas, — attrauca jauntapušais ceturtais, nespēdams noslēpt bažas, kurās ari nekavējoties padalījās.

—     Noķēzīju jaunās bikses, droši vien paliks plankums.

Aizcirtās furgona aizmugurējās durvis.

Jaunais prokurors staigāja pa dispečeru istabu šurpu turpu, neapmierināti noskatīdamies, kā Ivans Aleksejevičs rosās, klājot galdu. Tas sajuta šo neapmierinātību un ņēmās vēl vairāk, slavēdams vecenes sālītos gurķīšus un kooperatīvo desiņu.

Prokuroram bija apmēram trīsdesmit pieci gadi, lai gan lielais, izburbušais rumpis ar labi saskatāmo vēderiņu vairāk piedienētu gados vecākam vīrietim.

—   Kāpēc jūs te banketus rīkojat? — viņš bargi noprasīja, atstumdams vietā masīvās brilles, kas visu laiku slīdēja nost. — Kam par godu?

—   Iemesls jau tā kā būtu, — Ivans Aleksejevičs ieķiķi- nājās, un ar žestu uzaicināja arī viņu. — Atpestījām cilvēkus no bīstama nezvēra, turklāt mums ir jauniņie, piemēram, jūs, ari Sašeņka jaunā lomā un Petjenka…

Napoleona asais, pētošais skatiens cauri uzpūtības maskai izlauzās līdz pašai prokurora dvēselei. Ko viņš tur ieraudzīja, palika noslēpums, taču vienā acumirklī pagaisa Dieva dotā večukiņa veidols; žoklis izvirzījās, un pavisam citā — valdonīgi rupjā — balsī viņš nobeidza:

—  Taču pats galvenais — vajag atpūtināt nervus! Darbs ir grūts, it sevišķi sākumā, kamēr pierod, bet nekādas speciālas zāles neviens vēl nav izdomājis. Un tad nu nākas…

Prokurors izdzēra pusglāzi, nokraukšķināja gurķi, iekoda desmaizē.

—  Jā, darbs ir grūts, — viņš apstiprināja. — Taču vajadzīgs. Es stridējos ar Stepanu Grigorjeviču, viņaprāt, vajadzētu ieviest mūža ieslodzījumu. Bet kur lai rauj naudu? Tad taču viņus visu mūžu vajadzēs apsargāt un barot… Tad jau labāk pabarot pensionārus. Un ari kā biedējošo faktoru nāvessodu vajadzētu saglabāt.

Viņš atstūma neizdzerto glāzi un aizkosto desmaizi.

—   Paldies par cienastu! Taču, manuprāt, nevajadzētu pārvērst nāvessoda izpildīšanu rautā. Pirmo reizi, lai iet uz iepazīšanos, bet turpmāk, ja tāda vajadzība ir, — tad tikai bez manis. Un kādā mazāk oficiālā vietā.

Prokurors pagriezās pret durvīm.

—   Biedru Vikentjevu palūgšu uz pāris vārdiem, — ejot laukā, viņš nevērīgi izmeta.

Speciālās grupas priekšnieks piecēlās, pārlaida skatienu klātesošajiem, paraustīja plecus un sekoja viņam.

—   Jā, ar šito mums būs klapatu gana, — Ivans Aleksejevičs domīgi noteica. — Bet varbūt tikai sākumā iztaisās bargs, vēlāk apradīs. Grigorjevs bija vēl trakāks knauzeris, taču tik un tā piecieta…

Uz dispečeru istabas lievenīša prokurors noprasīja:

—  Nesaprotu, ko te pazaudējis tas večuks? Rūpējas par dzeramo un uzkožamo?

Vikentjevs nez kāpēc pačamdījās pa kabatām.

—   Pulkvedis Ivans Aleksejevičs Romovs? — viņš pārvaicāja. — Tas taču mūsu lepnums. Neskaitāmu ordeņu un medaļu kavalieris. Čekists ar lielo burtu, jauno aizbildnis…

Viņš centās pamodināt valdonīgajā un pašpārliecinātajā iesācējā kaut maķenīt cieņas pret «večuku», taču iecerēto nepanāca.

—   Nevajag man stāstīt viņa biogrāfiju, — prokurors pārtrauca. — Ko viņš te dara?

—   Ivans Aleksejevičs ir pieredzējis speciālists, specgru- pas veterāns. Jau gadus divdesmit viņš pilda pirmā numura funkcijas…

—   Pildīja. Taču šodien viņa vienīgā funkcija bija atkorķēt pudeles!

Vikentjevs apstulbis klusēja. Tikai tagad viņš bija aptvēris, ka viens posms specgrupas darbā ir beidzies un sācies jauns.

—  Cilvēki, kuri nav tieši iesaistīti izpildīšanā, ir nepiederoši, un tiem nevajadzētu šeit atrasties! — atcirta prokurors. Viņam bija pilnīga taisnība.

Dispečeru istabā Vikentjevs atgriezās, manāmi samulsis.

—   Kas par lietu, Mihailič? — Romovs pavērsa savu duļķaino rentgenu pret specgrupas priekšnieka seju. — Laikam jau būs ņēmies tevi pāraudzināt un cīnijies par atturību?

Apakšpulkvedis novērsa skatienu.

—   Grib braukt prom. Kurš aizvedīs?v

—   Vai drīkst? — negaidīti izsaucās Šitovs.

—  Tev taču vēl jāaprok…

—   lai brauc vien, gan paši tiksim galā, — piekrita Sergejevs.

—   Nu labi, ja jau tā… — Vikentjevs pamāja.

—   Kas brauks ar mums — taisieties, — seržants izšāvās no dispečeru istabas kā gatavā lode.

Kad Sergejevs ar Popovu piegāja pie slimnīcas furgo- niņa, Fedja Sivcevs bija drūms kā negaisa mākonis.

—  Tad jau iznāk, ka Petjka tagad strādā pēc īpaša grafika? Ko grib, to dara? Jūs viņa vietā stiepsiet, es rakšu… Interesanti, par kādiem nopelniem?

—   Liecies mierā, Fedja, — Sergejevs mierināja seržantu. — Grupa nav nokomplektēta, tāpēc jau tā iznāk. Apraksim kopā, bet nākamreiz atlaidīsim ari tevi.

Sergejevs piemiedza Popovam. Slimnīcas furgoniņš izbrauca no izpildīšanas punkta.

Pēc stundas RAF pieripoja pie Popova mājas.

—   Nu labi! — Vaļera paspieda roku Sergejevam un, pārvarēdams sevi, ari Sivcevam.

Ar skatienu pavadījis balto furgonu, kas pagaisa nakti, Vaļera ierasti paskatijās uz sava dzīvokļa logiem un ieraudzīja, ka virtuvē deg gaisma. «Tēvs atbraucis!» viņš nodomāja un, nesagaidījis liftu, steidzīgi uzskrēja pa kāpnēm.

Tā ari bija. Kā vienmēr vēju appūstais un saulē iede- gušais tēvs bija nosēdies iepretim Valentīnai, smaržoja pēc kūpinātām zivīm, uz virtuvei šķērsām pārstieptās veļas auklas karājās divi pusmetru lieli brekši, pāris zivteles, no kurām pilēja tauki uz sievas tālredzīgi paklātajām avīzēm, un sidrabaini vizošu jūras raudu saišķis.

—   Pie upes dzivojat, bet zivis ne acis neesat redzējuši, — tēvs noducināja, dēlu sagaidot, pasliedamies kājās. — Speciāli jums samakšķerēju…

Viņi apkampās.

—   Nudien, ar smaķeli, — tēvs pagriezās pret Valentīnu. Vaļera raudzīja aizgriezties, taču spēcigā roka ar raupjajiem pirkstiem neatļāva.

—  Tava sieva jau stāstīja: «pārvelkas trijos, četros un vēl pietempies», es neticēju bet nu redzu, ka tā tas ari ir…

Tēvs nopietni nopētīja Vaļeru, kaut ko pie sevis domādams.

—       Tagad taču ir labi, ja pusdivi, — Vaļera mēģināja atjokot un ar piepūli atbrīvojās no tēva tvēriena. — Bet kriminālmeklēšanā savureiz nākas rauties ari līdz rītam…

—  Tā jau ir. Es uz sava velkoņa šancēju augām dienām un naktīm, — tēvs apstiprināja. — Tikai skaidrā prātā būdams! Vai tad dzērumā kāda strādāšana?

—   Liecies mierā, tēti! Ar biedriem pēc operācijas iemetām pa piecdesmit gramiem, lai nomierinātu nervus.

Vaļera iegāja istabā, noģērbās, paplunčājās vannasistabā.

—   Ierausim uz atkalredzēšanos? Kā tad klājas mātei?

Tēvs atteicās dzert un, kamēr Vaļera vakariņoja, pastāstīja ģimenes jaunumus. Vecāki mitinājās tepat netālu, Temernickā. Mātei sāpēja kājas, un viņa tikai izretis aizbrauca uz pilsētu, tēvs bija velkoņa kapteinis un visu laiku dzīvoja pa upi. Tikai, ja velkonis uz nakti piestāja Tihodonskas ostā, viņš ieskrēja apciemot dēlu.

—  Saka, ka tu varētu apciemot mūs biežāk, ne tikai pa svētkiem…

—     Nākamnedēļ izbrīvēšu laiku un aizbraukšu, — Vaļera nosolījās, taču tad atcerējās, ka Predgornajā aktīvi izvēršas meklēšanas lieta «Trase» un katru mīlu bridi var pienākt informācija, kas parvilks svītru visiem plāniem… Tad vēl tā Sergejeva mežonīgā avantūra, kur nevarēja zināt, ar ko tas viss vēl beigsies.

—   Labāk nekulšu tukšus salmus un iepriekš neko nesolīšu, — viņš palaboja. — Pašreiz ir visai saspringta situācija! Pat ļoti! Kad tas vilnis noplaks…

Tēvs skumji pasmaidīja.

—   Darbiem gala neredz. Gan tad, kad pats vēl biju mazs puika, gan tagad, kad tu jau esi liels tēvainis… Neatliekamas darīšanas bija gan toreiz, gan tagad. It sevišķi jau tev… — Viņš atdzīvojās. — Vaļa teica, ka tevi nesen apbalvojuši par labu darīju. Nu pastāsti, palielies!

Vaļera ilgi raudzījās tēvā, nezinādams, ko viņam teikt.

—  Tu jau zini, kāds mums darbs, — viņš izvairigi novilka. — Tas ir slepeni, šitais atkal aizliegts, bet to nemaz atcerēties negribas. Labāk iesim gulēt.

Valentīna uzklāja gultas, Vaļera iztīrīja zobus, iegāja istabā un pārvērtās sālsstabā.

— Paklau, dēliņ, priekš kam tev vajadzīgi šitie krāmi? — tēvs turēja rokās pistoles maketu un aizsargbrilles ar biezajiem stikliem.

Popovs manīja, ka nosarkst, kā tas mēdza atgadīties bērnībā, kad tēvam kļuva zināmas kādas nesmukas, tāpēc arī slēpjamas mazā Vaļeras izdarības.

Astoņpadsmitā nodaļa

—  Vai tiešām tu vēl neesi sapratis, ka tā ir viena neprātīga iecere, no kuras, skaidrs kā diena, nekas labs nevar iznākt? — Vaļera aizkaitināti noprasīja.

Viņi sēdēja Sašas Sergejeva vecpuiša dzīvoklītī, skanēja klusa mūzika, uz pulētā žurnālu galdiņa stāvēja «reprezentācijas» konjaka pudele, ko saimnieks bija izņēmis no sekretāra, tasītēs kūpēja dzintarkrāsas tēja, vārdu sakot, situācija vairāk atbilstu vieglai un neapgrūtinošai sarunai.

—  Tieši pretēji — viss būs pa pirmo! — Saša mundri noteica.

Popovs par šādu pārliecību bUtu visai izbrīnīts, ja vien nezinātu sava biedra galveno principu: jo mazākas izredzes, jo uzņēmīgāk jātiecas pēc mērķa!

Konjaks stāvēja neskarts, ari tēju viņi nebija aiztikuši, un kārtīgajā, mājīgajā istabiņā valdīja saspringta un nervoza atmosfēra.

—   Nu, kā tev patika mēģinājums? — apvaicājās majors, un pats tūliņ ari atbildēja: — Vecā mušmire, saprotams, iebāza savu snuķi tieši brūcē, tātad viņu nepieciešams neitralizēt. Dakterim tā procedūra ir pie vienas vietas, skata pēc pačamdīja pulsu, un ari tad ar lielu lūgšanos… Varbūt ari viņu vajadzēs apstrādāt, vēl apdomāsim. Vikentjevs, saki, tikpat kā nemaz neskatījās. Prokurors man sākumā šķita bīstams, taču ari viņš neatiet no galda ne soli. Šitovs? Protams, viņš pinas pa kājām, bet viņam ir nopietnākas rūpes — ka tik nenosmērētu drēbes… Stilīgs čalis, bet pārģērbties nav diez cik ērti — ne jau pie virpas jāstājas…

Plate beidzās un automātika ar klikšķi atsvieda galviņu sākotnējā stāvoklī.

—  Teorētiski spriedelējumi gandrīz vienmēr ir pretrunā ar praksi. Domās pa spēkam jebkura problēma. — Klusumā Vaļeras balss izklausījās asa un netīkama. — Bet pasaki, kā tu imitēsi sašauto pauri?

Sergejevs pavīpsnāja un piecēlās.

—  Tas nu ir tas vienkāršākais. Nāc, parādīšu.

Viņš devās uz vannasistabu un pa ceļam izvilka no paduses maksts smago, blāvi spīdošo «makarovu».

—  Duelēties taisies, vai? — Popovs negribīgi uzslējās no dīvāna un sekoja viņam, ar skatienu urbdamies baltajā kreklā iespīlētajā, trisstūrainajā mugurā. Lāpstiņas tikko manāmi sakustējās, Vaļera izdzirdēja troksni, kāds rodas, izvelkot aptveri, maigu švīkstoņu, metālam beržoties pret metālu un sekundi vēlāk, ielecot vietā, nožvankstēja atlaistais aizslēgs, un gandriz reizē ar to atskanēja drošinātāja klikšķis.

—   Ieslēdz mūziku, — Sergejevs atvēra vannasistabas durvis un atgrieza līdz galam ūdenskrānus. — Laid vaļā uz pilnu klapi!

Viņam vajadzēja kliegt, lai pārbļautu ūdensstrūklu šņākoņu. Popovs uzgrieza uz visskaļāko, pastiprinātāju rēkoņa lika drebēt stikliem. Sergejevs pacēla roku ar pistoli, zibsnis, atsitiens, un blīkšķis, kas izkusa viņu sarīkotajā kako- fonijā.

Popovs nogrieza skaņu un piegāja pie vannasistabas.

—   Paskaties pats. Nu, ko teiksi?

Uz baltajām flīzītēm rēgojās sīkāku pilienu oreola ieskauts apaļš plankums, apmēram triskapeikas lielumā.

—  Jā-ā-ā… — Vaļera novilka, nez kādēļ piedurdams plankumam pirkstu un ar nepatiku pagrūzdams roku zem krāna.

—  Nē, tā taču ir tikai krāsa, — mierināja Sergejevs, iestumdams aptveri vietā un, iebāzdams pistoli atpakaļ makstī. — Pareizāk sakot, speciāls sastāvs, ko izmanto filmās, — efekts, nudien, vispilnīgākais. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Vaļera, klusēdams nozvēlās atpakaļ dīvānā, klusēdams, atkorķēja pudeli, klusēdams izmeta Iris glāzes pēc kārtas.

—   Pietaupi skuķiem, — Sergejevs viņu apvaldīja. — Tūlīt atnesīšu šņabi, ja reiz esi tā ieskrējies.

—   Nevajag, — Popovs klusi atbildēja. — Un tālāk?

—   Ārsts pataustīs pulsu vai ari tikai izliksies to darām, vai arī viņš jau zinās, ka nekas nav jādara, — to es izlemšu vēlāk… Mēs abi vinu aši ietisim brezenta, aiznesīsim uz mašīnu, parakstīsim aktu, visi aizbrauks, mēs atlaidīsim seržantus, brauksim pie manis, pa ceļam tu attīsi brezentu, es ielaidīšu viņu savā dzīvoklī, aizbrauksim aizbērt to bedri, un viss! Kādu nedēļu vai divas viņš padzīvos pie manis, bet pēc tam lai iet, kurp acis rāda!

Ar iluzionista žestu Sergejevs cirta uz žurnālu galdiņa starp «Tihodonskas» konjaka pudeli un vietējā ražojuma porcelāna tējkannu, PSRS pilsoņa pasi, ne vairs gluži jaunu, maķenīt savazātu un saburzītu.

Lēni, lēni, kā sapnī, Popovs pievirzīja to sev tuvāk, atvēra, jau iepriekš zinot, ko tur ieraudzīs, un nosvieda atpakaļ uz galdiņa. Šis dokuments piederēja cilvēkam, kuram bija atņemtas tiesības dzīvot, kurš juridiski vairs neeksistēja un kura pase vairs nedrīkstēja atrasties šeit — ierastajā un normālajā pasaulē, taču tā, par spīti visam, gulēja blakus konjaka glāzītei, vienu stūri zem šķīvīša malas, un tās saimnieks, drūms, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs vīrs ar stingru skatienu, kas bija šeit nobildēts, vēl dzīvoja Stepņanskas cietuma sevišķajā korpusā. Ja, pateicoties majora Sergejeva nesalaužamajai gribai un vēsajam aprēķinam, izdosies pārraut nepielūdzamo likteņa līniju, notiks kaut kas vēl neredzēts: un mūžīgiem laikiem arhīvam nolemtais dokuments un tā uz nāvi notiesātais saimnieks satiksies šeit, it kā nekas nebūtu noticis, šeit, šajā kārtīgajā un mājīgajā istabiņā, un sāks jaunu dzīvi…

Tikai tagad Popovs pārsteidzoši skaidri atskārta, ka Sergejeva nodoms ir ne tikai vienkārša avantūra, bet gan tāda, kas, visticamāk, ari izdosies, aizturēšanas grupas vadošā kareivja mežonīgi spēcīgā griba noslaucīs visas barjeras un šķēršļus, izbēgs visām lamatām un pārvarēs visas robežas savā ceļā. Taču ar vienu noteikumu. Ja viņš — Valērijs Fedorovičs Popovs, likumpakļāvīgs pilsonis, milicijas kapteinis ar nevainojamu personisko lietu — būs ar mieru pārkāpt… I>ai gan — kas tad viņam jāpārkāpj? Viņš nav nevienam zvērējis, ka izpildīs nāvessodus, arī likums, kurš aizliedz laupīt cilvēkam dzīvību, nenosoda par tās saglabāšanu… Nu, labi, vienalga! Kāda nozīme, ko viņš pārkāps! Bija jādod piekrišana neiespējamajam, kliedzoši rupjam dienesta pilnvaru pārkāpumam, kas tik un tā, agri vai vēlu, nāks gaismā, jo noslēpums, kuru zina kaut vai trīs cilvēki, vairs nav nekāds noslēpums, bet te būs gan Romovs, gan Burenko; un cik nelāgu nejaušību uzglūn cilvēkam, kurš dzīvo nevis uz Marsa, nevis uz neapdzīvotas salas vai kaut kur Austrālijā, bet gan tepat — valstī, kur tiesa viņam piespriedusi nošaušanu, turklāt viņam nav kofera ar naudu, nekādu konspiratīvu sakaru, vesels lērums patvērumu un līdzdalībnieku…

—   Nu, ko tu klusē? — Sergejeva balss pamodināja Vaļeru no sastinguma. — Ko teiksi?

—   Priekš kam tev tas viss ir vajadzīgs? Galu galā mūsu uzdevums ir izpildit citu lēmumus… Var jau atteikties…

Popovam paša teiktais likās nesakarīgs un nepārliecinošs…

—  Vai tiešām tu nesaproti, ka viņu neglābsi? — viņš skaļi noteica un ieskatījās biedram acīs. — Tikai paildzināsi agoniju… Vai tad parasts, normāls cilvēks spēs visu mūžu nodzīvot nelegāli?

Sergejevs uz mirkli novērsa skatienu, taču tas bija ļoti īss mirklis.

—   Rīt, parīt vai pēc gada spriedumu var pārskatīt — tas ir viens. Otrkārt, Lunins nav parasts cilvēks — viņam ir miliča pieredze, un viņš labi zina visus āķus, uz kuriem var uzķerties. Treškārt, viņam ir radinieki kādā Altaja ciematā, tie neko nezina, droši vien viņu pieņems un legalizēs, vinu taču neviens nemeklēs. Zināms, ka te viss ka loterija — piecdesmit pret piecdesmit…

Sergejevs dziļi nopūtās.

— Tikai pateicoties viņam, es tagad esmu dzīvs. Un šoreiz man nav ne mazākās vēlēšanās uzstāties kāvēja lomā, ari novērotāja lomā ne. Paklau, ko es tev pateikšu…

Pēc divām stundām Vaļera Popovs, visu pamatīgi apdomājis un apsvēris, deva galīgo piekrišanu piedalīties šajā neticamajā, taču, kā viņam tagad šķita, visai reālajā notiesātā Lunina atbrīvošanas plānā. Vēl divas stundas biedri apsprieda plāna detaļas. Šķita, ka viņi ņēmuši vērā katru sīkumu, nelīdzenumu un nejaušību. Taču par kādu faktoru viņi nebija pat iedomājušies.

Pilsētas centrālajā slimnicā veseļojās un jau gaidīja izrakstīšanu pacients Ļebedevs — rūpnīcas «Ierīce» sargs.

Kopš bērnības viņš ienīda savu vārdu. Vienīgais Goša visā ielā, bērnudārzā, pēc tam skolā — viņu pastāvīgi pavadīja izsmiekls un asprātības, kurās viņa vārds tika neķītri sagrozīts, sašķobīts, izmantots par atskaņu un transformēts visādos neglītos vārdos.

Kad Goša noraudājies atskrēja mājās un kārtējo reizi sūdzējās par nežēlīgajiem vienaudžiem, un jau kuro reizi pieprasīja mainīt vārdu, māte teica: «Viņiem vienkārši skauž. Vārds ir rets un skaists, tāda nav nevienam. Nepievērs tiem muļķiem uzmanību.» Un viņš nomierinājās, jo svēti ticēja tam, ko saka pieaugušie, it sevišķi vecāki, audzinātāji un skolotāji. Bet arī šeit viņu gaidīja vilšanās.

Pirmajā klasē Lidija Mihailovna izgāja 110 klases, iepriekš piekodinādama: «Sēdiet klusu, bet par tiem, kas trokšņos, pastāstiet man, un es viņus sodišu.» Apzinīgais Goša Ļebedevs centīgi pierakstīja visus, kas pļāpāja, mētājās ar papīra lodītēm un laida lidmašīniņas, bet, kad atsākās stunda, pacēla roku un, godīgi raudzīdamies skolotājai acīs, pavēstīja viņai disciplīnas pārkāpēju vārdus. Lidija Mihailovna gan norāja viņus, taču kaut kā negribīgi, arī viņu uzslavēja, lai gan bez īpaša dedziguma. Bet starpbrīdi pārējie sakūra «stukačam Gošam» kārtīgu pirti, un viņš aizbēga no skolas, bet pēc tam tā pati Lidija Mihailovna pateica mātei, ka viņam jāmācās dzīvot kolektīvā un ka apmelotājus necieš nevienā vietā. Pilnigi dezorientētais Goša izgāza dusmas pār kaimiņu kaķi, taču pieņēmās prātā: kad mācību daļas vadītāja aicināja piecelties un godīgi atzīties ļaundari, kurš bija izplēsis lapas no klases žurnāla, viņš savaldījās un, sagaidījis starpbrīdi, pastāstīja, ko zināja, viņas kabinetā, bez lieciniekiem.

Dažus gadus vēlāk Miška Kuļkovs norīvēja tāfeli ar ziepēm, tādējādi izjaukdams vairākas stundas; izmeklēšanu veica pats direktors, kurš vērsās pie katra godīga pioniera sirdsapziņas, stādīdams par paraugu Pavļiku Morozovu, atgādinādams viņiem, kas ir godīgums un principialitāte. Gošas krūtīs samilza kaut kas silts, un, lai gan viņš baidījās no Kuļkova ar nesamērīgi lielajām dūrēm, taču piecēlās un, pārvarējis bailes, izlika visu kā uz delnas.

Un atkal viņa pareizā rīcība neizraisīja klasesbiedru simpātijas, bet Kuļkovs piesolija pēc stundām noraut viņam galvu. Glābt varēja vienīgi nosodāma rīcība: ķieģeļa vicināšana un rupjas lamas. «Kaut kāds psihs!» Kuļkovs nospļāvās un atšuvās.

«Šķēres» starp vēlamo un esošo ar katru gadu pletās arvien vairāk un vairāk. Ļebedevs, kurš aizgūtnēm zubrija uzdoto, mācījās galvenokārt uz trijniekiem, bet Vovčiks Sidorkins, kurš tikai izretis ieskatījās mācību grāmatās, taču saprata visu no pusvārda, bija apaļš teicamnieks. Vasaras darba nometnes, kurām vajadzēja stiprināt veselību un norūdīt raksturu, atnesa Gošam dizentēriju un hronisko bronhītu. Desmitajā klasē fizkultūras stundā, neveiksmīgi lecot pāri «zirgam», viņš dabūja smadzeņu satricinājumu.

Viņš cerēja, ka šī lielā dzīves netaisnība pavada tikai skolas gadus un pēc atestāta saņemšanas viss noritēs, kā pienākas. Skaisti iesākt jauno biogrāfijas lappusi palīdzēs armija — īstu viru kalve. Goša iztēlojās, kā atgriežas no dienesta gaisa desanta karaspēkā: spēcīgs, iededzis, apguvis visus kaušanās paņēmienus, švītīgi apspīlētā formā, nokāries ar kareivju goda nozīmēm…

Taču armijā viņu nepaņēma veselības stāvokļa dēļ, slavas meklējumos ar komjaunatnes ceļazīmi nācās braukt uz Vissavienības jaunceltnēm, uz kurieni sūtīja tikai labākos no labākajiem un kur tika kalta valsts gaišā nākotne. Ļebedevs cerēja tur nopelnīt ordeni vai, sliktākajā gadījumā, medaļu, iekarot autoritāti un atzišanu, iegūt uzticamus draugus un, ar ko gan velns nejoko! — labu dzīvesbiedri.

Tomēr ari Vissavienības triecienceltnē viss izrādījās nepareizi: iesvētīšanas, zagšanas, dzeršanas, nožēlojami sadzīves apstākļi… Taču ļaunākais bija tas, ka komjauniešu pirmrinanieku vietā šeit strādāja skaidri plikadīdas, nosacīti notiesātie un pilsētas laimi meklēt aizskrējušie lauku jaunekļi. Par pārlieku centību, kas nosita cenu pārējiem, Ļebedevu sākumā kā nākas iekaustīja, tad pāris reižu nospēlēja pliku kārtīs, nozaga viņam žaketi, bet simt kilogramu smags noziedznieks, kuru bija iesaukuši par Gludekli, gribēja pataisīt viņu par savu pakalpiņu, likdams viņam mazgāt savu veļu, skraidelēt pēc papirosiem un stāvēt rindās pēc šņabja. Beigu beigās Ļebedevs uzvaktēja Gludekli kopmītņu gaiteni un uzgāza viņam kastroli karsta ūdens, tad savāca savas jau iepriekš sakravātās mantiņas un nekavējoties aizbrauca atpakaļ uz Tihodonsku.

Viņš iestājās darbā «Ierīcē» — solidā rūpnīcā ar labu reputāciju. Fundamentālā goda plāksne ar skaistajām, krāsainajām pirmrindnieku fotogrāfijām liecināja, ka šeit prot novērtēt labi padarītu darbu. Atsevišķi karājās strādnieku — darba varoņu, delegātu un deputātu portreti. Goša apsvēra jaunās perspektīvas: tieši no virpas varēja izvirzīties politiķos, arodbiedrību aktivistos, vai mazums, kur vēl…

Viņš izmācījās par virpotāju, ieguva kategoriju un sāka patstāvīgi strādāt. Uz darbu nāca pats pirmais, prom gāja pēdējais, taču tikai ar lielām pūlēm spēja izpildīt normu, bez tam visai daudz sagatavju izrādījās brāķi. Neraugoties uz to, priekšniecības attieksme pret viņu bija laba. Viņu izvirzīja par paraugu žūpām un darba kavētājiem, par to, ka viņš neatteicās no lauksaimniecības darbiem, apbalvoja ar godarakstu.

Ordeņi un medaļas viņam, protams, nespīdēja, arī par deputātu diezin vai bija lemts kļūt, turklāt, ņemot vēra, ka tos vairs neieceļ, kā agrāk, bet gan izvēl no vairāku pretendentu vidus…

Ļebedevs saprata, ka pat tad, ja priekšniecība izvirzis viņu par paklausību un centību, priekšvēlēšanu ciņā viņš tik un tā paliks zaudētājos. Dzīve sāka šķist drūma un bezcerīga, taču tad iekrita acīs sludinājums par vakantam vietām apsardzē, un Ļebedevs beidzot izšķīrās.

Viņam ļoti patika ieroči, skolas laikā viņš bija teicamnieks militārajā apmācībā un, piesmērējies militārajam, guva iespēju stundām jaukt un atkal likt kopā vecu trislī- niju šauteni, pistoli un Degterjova rokas ložmetēju. Taču šeit viņš dabūja īstu kaujas «naganu» ar Tulas ieroču rūpnīcas firmas zīmi un iespiestu gadskaitli «1838». Neraugoties uz sirmo vecumu, «nagans» bija labā stāvoklī. Ļebedevs to rūpīgi salaboja, pievilka dilstošās detaļas, pa kluso ar apaļu viii pavīlēja patronu ligzdas, lai izšautās čaulītes vieglāk nāktu laukā. Ja par šo barbarisko rīcību padzirdētu apsardzes priekšnieks, viņš būtu noslānījis Ļebedevu ar plato armijas siksnu, taču tagad ierocis bija ātri un viegli pārlādējams.

Goša šāva tīri labi, un, sākot maiņu, viņš atlocīja maksts klapi tā, ka izliektais rokturis rēgojās laukā kā kādam vesternu varonim. Nakts dežūru laikā viņš stundām trenējās, izraudams ieroci arvien ātrāk un ātrāk. Grāmatās, kuras viņš lasīja, un filmās, kuras skatījās, nemitīgi tika atkārtots, ka prasme ātri izraut ieroci un trāpīgi izšaut nes uzvaru kritiskās situācijās. Un tagad Ļebedevs pacietīgi gaidīja, kamēr kāds spiegs vai diversants, par kādiem bieži stāstīja atvaļinātie pirmās nodaļas darbinieki, mēģinās iekļūt viņa apsargājamā teritorijā.

bargs uzkliedziens, īsa, izmisīga apšaude — un, lūk, rezultāts: no kājas nolaistais spiegs ar amerikāņu beztrokšņa pistoli un viegli ievainotais apsardzes darbinieks Georgijs (vārdu viņš beidzot bija pielabojis) Ļebedevs ar kūpošu «naganu». Tad nu šie vairs neizlocīsies, nāksies vien dot ordeni un nodrukāt avizēs portretu…

Taču traucēja tikai viens sīkums — nebija spiega. Patiesībā neviens nemaz netaisījās pārkāpt apsargājamo perimetru no ārpuses. No iekšas gan. Pa vārtiem laukā stiepa spirtu speciālās, no nerūsējošā tērauda darinātās plakanās, ieliektās blašķēs, nāvīgi stipru līmi ar baltu krāsu nokrāsotās piena pudelēs, vadus televīzijas antenām iznesa, aptītus ap ķermeni, radiodetaļas kabatās vai azotēs, skrūves un uzgriežņus saimniecības vajadzībām, nemaz neslēpjot, nesa laukā somās un portfeļos. Tas viss valsts varenībai diez ko nekaitēja, tāpēc uz «pārkāpējiem no iekšpuses» skatījās caur pirkstiem, ja ari kādreiz kādu pieķēra, sodija visai tēvišķīgi: noņēma prēmiju vai pārcēla atvaļinājumu uz ziemas mēnešiem, bet citreiz tika cauri ar nieka rājienu.

Protams, ari rūpnīcas perimetra iekšpusē varēja atrasties kāds svešinieks, kurš alkst graut valsts drošību un iznest laukā «5. izstrādājuma» vai «6. izstrādājuma» tehniski taktisko raksturojumu, bet varbūt pat automātiskā atbildētāja «savējais—svešais» principiālo shēmu. Par šādu iespēju pirmās nodaļas veterāni varēja spriedelēt bez sava gala, taču tāda gadījuma nebija visā «Ierīces» vēsturē, veterāni to izskaidroja ar savu nenogurdināmo modrību.

Nevarēdams sagaidīt savu spiegu darbā, Ļebedevs sāka novērot apkārtējos cilvēkus ārpus rūpnīcas teritorijas. Vienreiz komunālā dzīvokļa kaimiņš, būdams iedzēris, sāka uzbāzīgi izvaicāt, kurā cehā viņš strādā. Ļebedevam sirds sāka neganti dauzīties, taču viņš nelika to manīt un uzklausīja lūgumu atnest līmes burciņu: «Tie sūda krēsli galīgi izļurkājušies, neko nevaru tiem draņķiem padarīt, bet tā jūsu nolāpītā līme pat helikopteram spārnus tur, es salīmēšu savus krēslus, un tad nu gan šie, maitas, vienreiz stāvēs, kā pieklājas…»

Visu nakti Ļebedevs rakstīja un pārrakstīja ziņojumu pirmajai nodaļai, bet no rīta aiznesa, kur pienākas, lai gan todien viņam nemaz nebija jādežūrē un viņš būtu varējis mierīgi vārtīties pa gultu. Ziņojumu viens pēc otra izlasīja divi veterāni ar vienādiem ordeņu lentīšu kvadrātiņiem, tad viņi kaut kā savādi saskatījās, it kā paši nemaz nebūtu skubinājuši būt modram pilsētā, kurā čumēja un mudžēja visādi spiegi, un garlaikoti nosolījās visu pārbaudīt.

—   Bet kā lai es turpmāk pret viņu izturos? — acim uzbudināti spīdot, noprasīja Goša-Georgijs. — Kāda man būs leģenda?

Veterāni atkal saskatījās, tad viens no viņiem ieklepojās un tikpat garlaikoti teica:

—  Tu, kā sacīt… Skaties pats…

Izgājis no kabineta, Ļebedevs tikai pievēra durvis un skaļi aizdipināja pa gaiteni, taču tad bez trokšņa šāvās atpakaļ, pieplaka spraugai un paguva ieraudzīt, kā viens no veterāniem pielika pirkstu pie deniņiem un, saņurcījis viņa vēstījumu, iemeta to papīrgrozā. Ari šeit viss tika darīts nepareizi.

Reiz naktī, apstaigādams sava apsargājamā iecirkņa perimetru, Ļebedevs aiz sētas izdzirda rūcam automašinu, žvadzam atslēgas un cilvēkus sarunājamies. Tur atradās tukšs, pamests pagalms, kuram ar rūpnīcu nebija nekāda sakara, bet, tā kā nebija ko darīt, viņš izurķēja nelielu caurumiņu iesprēgājušajā cementā un, ielūrējis kaimiņteri- torijā, ieraudzīja maizes furgonu, kurš tobrīd tika iebraukts garāžā, kaut kādu cilvēku apveidus, kuri tāpat nolida garāžā. Goša aizsmēķēja cigareti, paraudzījās pulksteņa fosfo- riscējošajā ciparnīcā un gaidīja. Pēc pusstundas cilvēki iznāca no garāžas un iegāja tai piebūvētajā celtnē, bet četrdesmit minūtes vēlāk sasēdās «volgā» un slimnīcas furgoniņā, lai brauktu prom.

Redzētais ieinteresēja Ļebedevu, viņš sāka šaubigo vietu novērot regulāri un konstatēja, ka maizes furgons brauc šurp divas trīs reizes mēnesi, parasti trešdienās, laikā starp divdesmit trijiem un vieniem. Pusstundu vai stundu ātrāk atbrauc volga, tajā vienmēr sēž četri cilvēki, kuri ieiet garāžas piebūvē un gaida. Kad atbrauc furgons, visi salien garāžā, bet pēc desmit, piecpadsmit minūtēm sāk gaudot sargsuņi, vēl pēc desmit minūtēm visi seši cilvēki pārvācas uz piebūvi, turklāt viņu vidū ir viens milicis. Piebūvē vini nosēž kādas trīsdesmit, četrdesmit minū- tes, tad dodas prom volgā un rafiņā.

Tas nudien bija īsts noslēpums, un to nevarēs noliegt pat vecie birokrāti no pirmās nodaļas… Taču tajā pašā mirklī Ļebedevam iešāvās prātā — ja viņa stāstītais nebūs apstiprināts ar pierādījumiem, diezin vai kāds šajā nepareizajā pasaulē ņems viņu par pilnu.

Kādunakt viņš pārrāpās pāri sētai un, sažņaudzis rokā «naganu», apsekoja visu mīklaino teritoriju. Parasta garāža jeb remontzona, tikai visas durvis aiz atslēgas, dēļi piesisti kā nākas, un logi rūpīgi aizklāti. Parastā garāžā valdītu lielāka nekārtība…

Ļebedevs jau vairākas reizes bija veicis šādas izlūkeks- pedīcijas, un viņam pat izdevās piemeklēt atslēgu garāžas slēdzenei. Garāža kā jau garāža, tikai tās masivās tērauda durvis pretējā sienā, kurām te it kā nebija nekādas jēgas… Goša apskatīja mašīnas. Maizes furgons bija rūpīgi noslēgts, viņš paklaudzināja pa būdu — īsts tērauds, nevis ar bleķi apsists finieris. Ielūkojies caur stiklu kabīnē, viņš konstatēja, ka visas ierīces, slēdzīši un lampiņas ir savā vietā, tāda kārtība būtu piedodama militārajām vai kaut kādām speciālajām mašīnām, nevis parastam maizesvāģim.

Ari slimnīcas rafs bija aizslēgts, bet iekšpusē bija saskatāmas brezenta nestuves, uz kurām gulēja divas lāpstas. Volgā nekā neparasta nebija. Kaktā aiz vecu riepu grēdas sargs atrada kasti ar tukšām šņabja pudelēm.

Ši ložnāšana sevišķu skaidrību nedeva, bet vienreiz no garāžas vemdams izskrēja kāds puisis un labu laiku raustījās, atspiedies pret sētu, kamēr viņu pievāca kāds varen dūšīgs tips ar īstu bandita mūli. Piepeši Ļebedeva apziņā šīs faktu drumslas izveidoja stingru loģisku ķēdīti. Suņi taču gaudo, ja kāds ir nomiris. Vemsligais puisis bija iesācējs, un laikam viņam nācās skatīt visai netīkamas ainas. Lāpstas slimnīcas furgoniņa būdā bija nepieciešamas, lai kaut ko apraktu. Droši to pašu, kas pirmajā reizē cilvēkam varēja izsaukt vēmas. TATAD ŠEIT KI- DAJA LĪĶUS!

Turklāt to darīja slepeni un, pats par sevi saprotams, nelikumīgi. Un mērķis varēja būt tikai viens: iegūt cilvēku orgānus transplantācijai! Pirms vairākiem gadiem uz ekrāniem bija parādījusies filma ar līdzīgu sižetu, vēl pavisam nesen centrālajā avīzē bija raksts par pašmāju patolog- anatomu mafiju, kas kontrabandas ceļā piegādāja ārzemēm līdzpilsoņu iekšas, tur labi nopelnīdama valūtā. Un nu bija šis lapseņu pūznis — tepat blakus!

Vīlies pirmās nodaļas darbiniekos, Ļebedevs devās uz miliciju, taču izrādījās, ka ari tur viss bija nepareizi, viņam skaidri lika noprast, ka nenāktu par ļaunu aizstaigāt pie psihiatra. Šajā nepareizajā pasaulē vienkārši nebija iespējams dzīvot pareizi, Goša nolēma pielāgoties apstākļiem un, tāpat kā pārējie, spēlēt negodīgu spēlīti. Kad viņš gūs panākumus, šo noteikumu pārkāpumu neviens pat nepieminēs. Uzvarētājus taču netiesā!

Ļebedevs sastādīja sīku turpmākās rīcības plānu, kuram par pamatu bija ņemtas neskaitāmas grāmatas un filmas, kurās drosmīgi vienpatņi uzveic veselas neliešu bandas. Taču sākās «donora nedēļa». Ļebedevs tūliņ piekrita bez atlīdzības dot savas asinis slimu cilvēku glābšanai. Bet nepareizā pasaule nolēma kārtējo reizi par viņu paņirgāties, adata, kurai vajadzēja būt pilnīgi sterilai, ievadīja viņa organismā slimības vīrusu. Viņš ļoti smagi sasirga un nogulšņāja slimnīcā gandrīz trīs mēnešus. Kad viņam kļuva labāk, Ļebedevs domās atgriezās pie sava plāna, apsvērdams to visos sīkumos, noslīpēja no visām pusēm, kamēr tas sasniedza, viņaprāt, vēlamo kondīciju.

Izrakstot no slimnīcas, ārsts pieteica:

— Jums vēl divas nedēļas ir slimības lapa, bet pēc tam būtu ieteicams paņemt atvaļinājumu. Ēdiet regulāri, dzeriet vitamīnus, ievērojiet diētu, izvairieties no fiziskas un garīgas pārpūles. Jābūt piesardzīgam vismaz pusgadu. Pēc tam būtu ļoti vēlams padzīvot sanatorijā.

Ļebedevs pamāja. Arodkomitejā bija dabūjamas visas iespējamās ceļazīmes. Un varoņi tās dabū pirmām kārtām.

Deviņpadsmitā nodaļa

Predgorskā ritēja spraigs, nezinātāja acij slēpts kriminālmeklēšanas darbs. Petruņas māja un garāža tika nofotografēta visos iespējamos rakursos, viņa kontaktus un sakarus izsijāja ar smalku kontroles sietu. Daudzi nebija interesanti un tika atmesti. Bet «viesu» vidū bija ari divi Vissavienības meklēšanā izsludināti laupītāji un vienas aktīvs meklēšanas lietas «Dullums» figurants.

Laupītājus izsekoja līdz stacijai un saņēma ciet vilcienā dažus simtus kilometru no Kotsi. Viņiem bija pistoles, granāta, trīssimts gramu hašiša un divdesmit tūkstoši rubļu. Kā jau bija gaidāms, nekādus paskaidrojumus viņi nedeva, taču pagātnes grēki un aizturēšanas laikā atņemtais deva iespēju uz ilgu laiku ietupināt viņus aiz restēm, tāpēc pastāvēja zināmas izredzes, ka viņiem tomēr izdosies atraisīt mēles.

«Dulluma» figurantu kopā ar viņa trīs draugiem sākumā tāpat grasījās aizturēt ārpus republikas robežām, taču tie pamanīja, ka tiek novēroti, un sarīkoja traku skriešanos pa trasi Baku—Tihodonskā, kas nav diez ko piemērota lieliem ātrumiem. Beidzās ar to, ka bēgļu «devītais» ieskrēja kādam kamazam tieši purnā, bet pats, saārdīts lupatu lēveros, nolidoja no ceļa. Bagāžniekā atrada divdesmit kilogramus magoņu kātu, sauso opiju un lielu daudzumu anaša. Vadītājs un abi pasažieri bija uz vietas pagalam, trešais, tālredzīgi piesprādzējies aizmugurējā sēdeklī, palika dzīvs. Griežoties magnetofona lentei, viņš sīki pastāstīja par narkotiku realizācijas maršrutiem, pārvešanas un pārdales punktu tīklu, viens no šiem punktiem bija Petruņas māja.

Pēc šā atgadījuma prokurors sankcionēja Petruņas telefona noklausīšanos un atļāva novērojamo personu darbības operatīvo fiksāciju.

Beimurazs Abdurahmanovičs, kurš bija paciemojies šajā lapseņu pūznī, līda vai no ādas laukā, lai sekmētu veiksmīgu lietas realizāciju un izbēgtu no «orgānu secinājumiem». Viņš vairākas reizes zvanīja uz Tihodonsku un raudulīgā talsī lūdza, lai viņam sniedz kādu, kaut vai visniecīgāko, pavedieniņu, kas vestu atpakaļ uz republiku.

Taču viņš ievērojami pārvērtēja tihodonskiešu iespējas. Nekādu jaunu datu meklēšanas lietas «Trase» sakarībā viņiem nebija. Sergejevs bija līdz ausīm ieracies lietās, kuras «rokraksta» ziņā varētu būt saistītas ar Skolotāju, bet Popovs bez panākumiem turpināja atvaļināto un vēl dienošo milicijas darbinieku pārbaudi. Dažkārt viņam šķita, ka «trasista» fotorobots atgādina kādu pazīstamu cilvēku, un viņš stundām sēdēja pie fotopapīra gabaliņa, taču atskārta kūsāja kaut kur dziļi, dziļi zemapziņā, no kurienes nejaudāja izkļūt, darīdama viņu neapmierinātu un satrauktu.

Brīvajos brīžos Sergejevs un Popovs turpināja gatavoties Luņina atpestīšanai. Taisnību sakot, galveno lomu šeit spēlēja Sergejevs, bet Vaļera tikai asistēja, brīžam ticēdams ieceres veiksmīgam iznākumam, brīžiem bažīdamies, ka ievilkts neveiksmei nolemtā avantūrā. Taču, lai kā arī tur būtu, vārdu viņš bija devis un atkāpties negrasījās.

—  Vajag brīdināt abus — gan Aleksejeviču, gan ārstu, — teica Sergejevs kārtējā operācijas apspriešanas reizē. — labāk nodrošināties laikus. Varbūt visu izjauc pēdējā brīdī?

Sirsnīga saruna ar Romovu pie šņabja pudeles nebija nekas neiespējams, lai gan Popovs izjuta sirdsapziņas ēdas: večuks bija ļoti piesardzīgs un ar neuzticību izturējās pret svešiem, bet viņus tas uzskatīja par savējiem, un iznāca tā, ka tie ļaunprātīgi izmanto viņa uzticēšanos.

—   Nav vairs nekādas kārtības, — teica Sergejevs, kad viena pudele jau bija tukša, bet otru vēl tikai korķēja vaļā.

—   Miliči iet garām dzērājiem un griež purnus prom, autoinspektori tramda tikai šoferus, bet, kas darās uz trotuāra, tas uz viņiem vairs neattiecas. Apsardze kārto savas lietas, pasportisti — savas, bet ar noziedzniekiem karojam tikai mēs, varbūt vēl iecirkņa inspektori…

—   Skatoties, kāds ir tas iecirkņa inspektors, Sašeņka, — Ivans Aleksejevičs atdzīvojās. — Mūsu laikā cilvēki vienā iecirknī trīsdesmit gadus nostrādāja, katru suni pazina! Vēl nav ienācis iesniegums par zādzību, bet viņš atnāk un pasaka: kas, ar ko, kur tās mantas ir. Atliek tikai aizbraukt un paņemt. Ja jau nav kārtīga saimnieka — viss iet grīstē!

Ivans Aleksejevičs atmeta ar roku un plaukstā paberzēja zodu.

—  Bet ko dara tiesa! — ciešā saskaņā ar scenāriju, Popovs piešāva ugunī eļļu. — Negrib taisīt kārtīgus spriedumus — lūk, kur visa vaina! Tiklīdz kāda sarežģīta vai skandaloza lieta, atrod knifiņu un atmet papildizmeklēšanai!

Viņi bija sapulcējušies pie Sergejeva un sēdēja turpat virtuvē pie maza galdiņa ar baltu plastmasas virsmu. Uzkožamais bija īsti piemērots šādam gadījumam: vārīti kartupeļi, sālīti tirgus kāpostiņi, sīpoli, tirgū pirkts speķītis un maize.

Visi trīs ēda ar apetīti, taču dzēra tikai Romovs un Popovs.

—  Tur jau nav vainojamas tiesas, VAI un apsardze, — Ivans Aleksejevičs uzsprauda uz dakšiņas kartupeļa gabaliņu, uz šķīvja to samīcīja, uzlika sīpolu un kāpostus. — Cilvēkiem zudusi atbildības sajūta. Neviens vairs negrib strādāt. Palikuši vienaldzīgi un tādi kā nīgri. Vairs nesapulcējas, nepadzied jaukas dziesmiņas. Nu tad, lai iet pa vienai…

Vaļera un Romovs iedzēra, Sergejevs pieskandināja, pielika pie lūpām un nolika glāzīti uz galda. Ivans Aleksejevičs neapmierināti pašķielēja, taču neko neteica.

—   Baidās no atbildības, — Valera ņēmās iekarsēt Romovu. — Katrs dreb par savu pakaļu: ka tik kaut kas nenoiet greizi un kāds nesadod pa mici!

—  Tā jau tas ir, visi baidās, turas savos krēslos, — Ivans Aleksejevičs apstiprināja un piebilda: — Labi, ka man vairs nav krēsla. Visādos esmu izsēdējies, tik vien ir, kā tie hemoroīdi sasēdēti, vairāk nekas…

—   Bet mums? — apvaicājās Vaļera. — Mūsu krēsli ir galīgi nodrāzti, un nav jau nemaz laika piesēst.

—   Jums tiešām nav pie kā turēties, — Romovs labprāt piekrita. — Melnais paliek melnais.

—   Ziniet ko? — piepeši ieprasījās Sergejevs, ieturēdams to pašu intonāciju, ko Ivans Aleksejevičs, pat pacenzda- mies savilkt lūpas taurītē un izvalbīt acis. — Nu tad ņemsim un kaut vienu reizi parādīsim tiem ierēdņiem garu degunu! Rīkosimies, kā pieklājas, taisnīgi, un nospļauties par visiem viņu viltīgajiem aprēķiniem!

—   Lai iet! — Romovs piekrita acumirklī. — Bet kas tev, Sašeņka, padomā?

—    Nu tas idiotiskais Luņina spriedums! Viņi norakstījuši mūsējo kā tādu pēdīgo arklu, bet Ļesuhinu apžēlojuši. Nu tad mēs savukārt apžēlosim Luņinu! Palaidīsim, lai iet — un miers!

Ivans Aleksejevičs, kā vienmēr, vērīgi klausījās, piekrītoši mādams ar galvu, bet, atskanot pēdējiem vārdiem, gluži vai pārvērtās akmenī.

—   Nesaprotu… Kā — atlaidīsim?

—   Pavisam vienkārši, — visikdienišķākajā tonī atbildēja Sergejevs. — Izpildīšanas vietā nospēlēsim tejāteri, bet tad palaidīsim brīvībā, lai brauc, kur grib! Un viņam ir tāda vietiņa, kuru neviens velns neatradīs…

—  Tik un tā nesaprotu. — Ivans Aleksejevičs nolika glāzīti. — Kas tad atcels spriedumu? Varbūt kāds atsūtīs telegrammu?

—   Neviens! Mēs paši visu nokārtosim!

Ivans Aleksejevičs paskatījās uz Sergejevu, tad uz Popovu, tad atkal pagriezās pret Sergejevu.

—   Nu labi, ja kāds šitādus jokus plēstu dzērumā, to vēl varētu saprast. Bet mēs taču esam skaidrā, knapi otro pudeli iesākuši! Bet tu pat pagaršojis neesi. Ko tu ar to gribi teikt?

—   Kas tad tur būtu tik nesaprotams? — Gigants runaja skaidru valodu, kas ne reizi vien bija ļāvusi viņam sasniegt iecerēto.

—   Kā, kas! — dzedri izmeta Ivans Aleksejevičs. Viņš izskatījās bargāks, staltāks, pat sejas āda izlīdzinājās. — Ieskaitot karu, esmu nodienējis gandrīz pusgadsimta. Visādi gājis: esam gan dzēruši, gan ālējušies, visādi… Bet, lai sagudrotu kaut ko tādu…

—   Ko «tādu»? — Sergejevs iekliedzās. — Pats teici, ka negribi izpildīt.

—  Tā ir pavisam cita lieta, — Romovs joprojām runāja dzedri un uzsvērti mierīgi. — Uzrakstīsim ziņojumu, un lai vinu sūta uz Ziemeļu zonu. Tas būtu mums labākais atrisinājums. Tik un ta mes viņam neko nevaram līdzēt. Neko! Es pat nebūtu uzdrošinājies kaut ko tamlīdzīgu iedomāties, kauč litru iztemptu!

Blākš! Milzīgā plauksta triecās pret balto plastmasu.

Šķindēdama uz grīdas nokrita dakšiņa, izšķaidīdama uz visām pusēm lipīgās kāpostu skaidiņas.

—   Nolādētās vergu dvēseles! Velns jūs rāvis, rakstišu atlūgumu, un cauri! Vaļera tāpat! Varēsiet izpildīt paši!

Sergejevs pielēca kājās, bezmērķīgi novēcināja roku, tad paķēra savu glāzi un ar slaidu vēzienu izgāza izlietnē.

—  Es vairs rokas nesmērēšu! Un vispār, «punktā» jūs mani vairs neieraudzīsiet!

—  Tā jau ir pavisam cita runa, izklausās saprātīgi. Bet lūdzu! Nevari, nepatīk, par grūtu — staigā vesels.

Romovs klusēdams pavirināja žokli.

—  Tikai — kas tad tavā vietā tais sūdos rakāsies? lai tik visādi pitoni ložņā, lai skolotāji žņaudz bērneļus, cik tik tīk, lai kisļājevi izvaro meitenes līdz apnikumam… Vai es pareizi sapratu?

Viņš piecēlās, saberzēja plaukstas, it kā notrausdams putekļus.

—  Tu neko neesi teicis, es neko neesmu dzirdējis. Pateikšu Vikentjevam, ka Luņinam mēs nāvessodu neizpildīsim. Lai lemj, ko darīt.

Romovs izgāja no virtuves, aizdipināja pa gaiteni, noklaudzēja ārdurvis.

—   Un ko tālāk? — Popovs pavaicāja.

Draugs paraustīja plecus. Viņš izskatījās noguris un nomākts.

—  Te tev nu bija vecītis…

—   Es jau no sākuma teicu, ka tā ir afēra.

—   Runāt jau viegli… tikai darīt grūti…

Sergejevs vairākas reizes nopūtās, nomierinājās, apsēdās vietā un ar troksni nolika glāzi uz galda.

—   Protams, ja jau par cēliem mērķiem…

Viņš pielēja glāzi lidz malām, pielika pie mutes, sa- minstinājās un strauji atrāva roku. Šņabis izlija uz biksēm un baltās plastmasas virsmas. Gigants sāka masēt krūšu kreiso pusi.

—   Sirds?

Sergejevs pamāja ar galvu.

—       Sarāva sirds muskuli. Tūlīt pāries. Ja Vikentjevs izsauks, teiksim, iznesām veco mušmiri cauri. Bet atlūgumu es viņam uz galda nolikšu. Rīt pat.

Nākamajā dienā satrauktais Romovs iegāja «Fināla» priekšnieka kabinetā.

—   Nāku sakarā ar Luņina nāvessoda izpildīšanu, — viņš iesāka, lāgā nesasveicinājies.

—   Pagaidi vienu mirklīti, Ivan Aleksejevič. — Arī Vikentjevs izskatījās nobažījies. — Ir viena tāda lieta… — Apakšpulkvedis uz brītiņu novērsās, bet tajā pašā mirklī jau atkal skatījās vecajam dienesta biedram tieši sejā.

—    Zini, aksakal, jāraksta iesniegums, ka gribi iet pensijā.

—   Interesanti zināt, kurš te izlemj manā vietā? — Romovs drūmi painteresējās.

—  Tā sanāk, mēs, vecie muļķi, par to nemaz nebijām padomājuši…

—  Tā vien rādās, ka te ir tikai viens vecs mulkis. —

Ivans Aleksejevičs nogaidīja.

—   Kāpēc tu strādā grupā, ja jau tik ilgi esi atvaļināts? — apvaicājās Vikentjevs, un tūlīt pats ari atbildēja:

—   Tāpēc, ka nebija neviena, ko ielikt par pirmo numuru! Bet tagad taču ir! To man pateica ari prokurors pēdējās izpildīšanas laikā. Ģenerālis ari: Sergejevu ar pavēli par pirmo numuru, bet Romovu ar godu pelnītā atpūtā… Ko tur vairs var iebilst?

Romovs, lūpas kodīdams, brīdi domāja.

—   Iedod papīru!

Neveikli piesēdies pie galda, Ivans Aleksejevičs uzrakstīja atlūgumu, pasniedza to Vikentjevam, apdomājies izvilka speciālo caurlaidi, kas atļāva ieiet Pārvaldes telpās jebkurā diennakts laikā.

—   Ņem. Pie kases jau laiž ari ar pensionāra apliecību. Un tad vēl…

Viņš parakās plato, pēc izskata gluži kā palienēto bikšu kabatās, pažvadzinājās un izvilka atslēgu ar dubultu robojumu.

—  Tā ir seifam, «stūrītī». Tagad nu gan viss. Romovs izskatījās pavisam mierīgs. Vikentjevs pazina

viņu jau krietni sen un zināja, ka tā ir tikai maska, kura slēpa dziļu aizvainojumu.

—  Tad ko tu gribēji sacīt par Luņinu? — Vikentjevs raudzīja nogludināt neveiklo situāciju. Bet bijušais pirmais numurs tikai atmeta ar roku.

—  Tā vairs nav mana darīšana. Tieciet vien paši galā. — Un, iedams laukā no kabineta, piebilda: — Man ir tāda jušana, ka jūs visu salaidīsiet dēlī!

Divas dienas Sergejevs un Popovs pavadīja satrauktās gaidās, taču Vikentjevs dienesta izmeklēšanu neuzsāka, neko nejautāja, un par gaidāmo Luņina nāvessoda izpildīšanu pat neieminējās.

Viņš pastāstīja par Romova atlaišanu un viņa apvainošanos: saprotams, kad šitā — negaidot — ar kāju pa pakaļu, kuram tad tas patiktu… Bet, ja skatās no otras puses, — cik ilgi tad var strādāt?

Sergejevs izņēma no žaketes iekškabatas četrkārtīgi salocīto atlūgumu, gribēja saplēst, taču tad pārdomāja un ielika seifā.

—   Lai ari kas notiktu, viss iet uz labo pusi, — viņš teica Popovam. — Jāmēģina tikt galā ar mediķi. Tikai jāatrod pārliecinoša pieeja…

Ieganstu, lai satiktos ar Burenko, majors meklēja visai neatlaidīgi un galu galā ari atrada.

Dažas dienas vēlāk operatīvie darbinieki no apgabala IeP — majors Sergejevs un kapteinis Popovs — devās uz Tiesu medicīnas ekspertīžu biroju. Tas nebija nekas dīvains, šeit viņiem darīšanas ir gandrīz vienmēr, bet tas, ka viņi ieradušies darbdienas beigās, ari nebija nekas savāds — pēddziņi skrien kā vāveres ritenī, ar laiku ir paknapi. Vārdu sakot, tā bija parasta darba vizīte. Un Burenko, kurš, ieraudzījis ienācējus, gluži vai salēcās, saņēma sevi rokās un ar vienaldzīgu izskatu atgriezās pie sava mikroskopa.

—   Mēs pie jums, Nikolaj Vasiļjevič, — Sergejevs ierunājās. — Šoreiz nevis kā pie mediķa, bet gan kā pie numismāta…

Sergejevs iebāza roku kabatā, nomanīdams, ka eksperta sapainpušajā sejā uzplaukst zināma apmierinātība.

—       Es skatos, ka tu esi speciālists visās jomās, — nevarēja saprast, vai sausnējais, gluži ka formalīna turētais kolēģis vinu slavēja, vai nosodīja.

-Šo monētu atņēmuši kadam dzīvokļu zaglim. Viņš neatzīstas, bet mums jānoskaidro, kur viņš to rāvis. Iesnieguma nav. Tātad jautājums: kas tā par monētu, kur meklēt tās saimnieku. Jūs, kolekcionāri, taču cits citu labi pazīstat.

Burenko kaut kā savādi paskatījās uz operatīvo darbinieku, paņēma mazo sudraba nieciņu, vērīgi nopētīja no visām pusēm caur biezu palielināmo stiklu, ko ar ierastu žestu bija izņēmis no halāta kabatas, un klusēdams pasniedza atpakaļ.

—   Nu, ko teiksiet?

—   Grieķu drahma, — ar to pašu dīvaino izteiksmi sejā atbildēja mediķis. — Vai jūs gribat, lai es pasaku īpašnieka uzvārdu un adresi?

—   Kaut vai aptuveni: kam varētu piederēt šāda monēta?

—   Un jūs to nezināt?

—   Es taču saku — mūsu zaglis kā ūdeni mutē ieņēmis, arī iesnieguma nav. Kā tad mēs varam zināt?

—   Pulkstenis jau gandrīz seši, — sarunā iesaistījās Popovs. — Varbūt aprunāsimies pa ceļam?

Burenko nenoteikti pamāja ar galvu, smagi pietrausās no baltā grozāmā ķeblīša un novilka halātu.

—   lai ved uz restorānu, — ierosināja daktera sausnēji kārnais kaimiņš. — Citādi sanāk, ka tu par vienu algu dari divus darbus…

—   Kādus tev «divus darbus»? — eksperts neapmierināti nopurpināja un, mēteli neaizpogājis, devās uz izeju.

Ziema bija pagadījusies silta, kā jau Tihodonskā parasts, sniegs palēnām kusa un pārklājās ar sērsnu. Burenko sapogājās un, ar grūtibām noturēdams līdzsvaru, devās uz priekšu pa stiklam līdzīgo trotuāru. Agrāk morgs un Tiesu medicīnas ekspertīžu birojs atradās pilsētas centrā, klusā gājēju ieliņā, taču nesen viņi bija pārvākušies uz milzīgo, jauno «Atrās palīdzības» ēku, kas bija izaugusi stepes vidū starp vecās Tihodonskas ziemeļu nomali un jauno dzīvojamo masīvu, kas strauji pletās plašumā. Aizbraukt uz darbu un atgriezties mājās bija kļuvis problemātiski: transports uz šejieni tikpat kā nekursēja, bet līdz

Maģistrālajam prospektam bija savs pusotrs kilometrs kātojams. Toties «stūrītis» bija tepat degungalā — piecas minūtes, ko braukt, ja Burenko paņēma dežūras laikā.

Simt metrus no slimnīcas vārtiem sākās privātmāju rajons, trotuārs šeit bija nokaisīts ar pelniem, un Burenko atviegloti uzelpoja.

—   Nu, kāda velna pēc es jums esmu vajadzīgs? — jautājums izskanēja sausi, lai neteiktu — naidīgi.

—   Gribējām apprasīties par to monētu, — atbildēja Sergejevs, kuram pagalam nepatika mediķa savādā izturēšanās, turklāt viņš nespēja izprast tās cēloni. Varbūt vecā mušmire izpļurkstējusies. Gribētos cerēt, ka ne…

—  Varu jums pavēstīt īpašnieka uzvārdu un adresi. Varam apciemot, dzīvo tepat netālu. — Burenko apstājās un centās ieskatīties gigantam acīs. Šādi centieni vienmēr izskatās smieklīgi. — Neviens viņam neko nav zadzis. Monētu no viņa vakar pret parakstu paņēmis milicijas majors Sergejevs, it kā salīdzinošajai ekspertīzei. Taču mēs esam labi paziņas — to majors nav paredzējis. Prasti nošancēts. Klājiet vaļā — es klausos.

Operatīvajiem darbiniekiem smiekli vis nenāca.

—   labāk kaut kur iegriezīsimies, ierausim pa simts gramiem, uzkodīsim. Būs vieglāka runāšana.

Apjukums Sergejeva balsī gandrīz nebija saklausāms.

—   Nē, — eksperts atcirta. — Patīkama saruna pie pudeles ir viena lieta, bet miliču stiķi — pavisam kas cits. Tas nu nekādi neiet kopā. Runājiet!

Šī vieta zem sarūsējušā, vējā šūpotā luktura ieliņā, kur plosījās viesulis, iecerētajai sarunai nebija īsti piemērota, taču iekarsušais Sergejevs nebija vairs apvaldāms.

—    Ir viena tāda lieta, — viņš, balsij aizraujoties, izmeta. — Monēta bija tikai iegansts. Nav ne mazākā iemesla apvainoties. īsāk sakot — drīzumā jāizpilda nāvessods Lu- ņinam. Vai esat par viņu kaut ko dzirdējis?

Burenko pamāja. Acīmredzot Sergejeva tonis bija iedarbojies: eksperts vairs nešķita naidīgi noskaņots, tikai noguris un sapīcis.

—       Kā jums šķiet? — majora runa joprojām bija saraustīta. — Vai tad taisnīgi trīs neliešu dēļ nošaut milicijas kapteini?

—   Ir šauti ari divu dēļ… Gadās arī, ka viena dēļ. Kurš ir nelietis un kurš nav — parasti ir ļoti grūti noskaidrot. Bet tas kapteinis… Vai tad likuma priekšā visi vairs nebūtu vienlīdzīgi!

Viss bija šķērsām. Pagriezties un aiziet — tas nozīmētu atteikties no iecerētā. Uzticēties cilvēkam, kurš acīmredzot nebija omā, turklāt izjūt pret tevi nepatiku un kurš ilgu, nopietnu sarunu pārvērš par trīs minūšu klaigāšanu dzeltenā, lēkājošā gaismas rimbuli, kas vairs nespēja pārvarēt diezgan biezo krēslu, — patiesībā muļķīgi. Popovs gaidīja, ka biedrs nospļausies un gaidīs izdevīgāku bridi. lai gan tāds varēja ari nepienākt.

—   Likumus tagad zina visi… Kļuvuši gudri un izglītoti. Tikai, kā saka jūsu labākais draugs Ivans Aleksejevičs, — nekādas jēgas.

Sergejevs pievirzījās mediķim cieši klāt un nomāca viņu ar savu iespaidīgo rumpi.

—   Kāpēc tad «labākais draugs»? — Burenko soli atkāpās.

—   Nav svarīgi. Tas suns ir aprakts citur. — Majors atkal samazināja distanci. — Šajā izpildīšanas reizē jums nekas nav jāpārbauda. Ne zīlīšu reakcija, ne pulss, ne elpošana. Pagrozieties skata pēc, lūdzu, esiet tik laipns. Tāpēc jau ari nācām ar to stulbo monētu.

—  Konspiratori… — mediķis bažīgi novilka. — Nudien… Es nemaz nezināju, ka tādas lietiņas darās!

Tiesu medicīnas eksperta reakcija bija visai dīvaina. Popovs saprata, kas par lietu tikai tad, kad izdzirda nākamo frāzi:

—   Kāpēc Vikentjevs neieradās pats, bet sūtīja jūs? Un vēl tādā vietā — uz ielas…

Operatīvie darbinieki saskatījās.

—  Jūs tikko pareizi pateicāt, — Sergejevs atbildēja maigā balsī. — Tā ir konspirācija. Uzskatiet, ka Vikentjevs neko nezina. Pat ja jūs viņam tieši noprasītu, viņš būtu pārsteigts. Vai ari izliktos izbrīnīts.

—   Es jau saku: miliču stiķi…

— Paejiet nost, — nikni ieķērcās sīka večiņa apsvilušā vatenī. — Nav rūmes, nostājušies pa kājām, nevar garām paiet!

Burenko aprāvās pusvārdā un, kaulainās dūrites iedun- kāts, devās prom pa šauro pelnu josliņu uz spīdošā ledus. Veča purpinādama devās nopakaļus, grabinādama savus milzīgos spaiņus. Simt metru tālāk atradās ūdenssūknis.

Divdesmita nodaļa

Iestādes KT-15 sevišķā režīma blokā laiks bija apstājies. Tas pats sasmakušais, piepīpētais gaiss, tas pats vecais praporščiks ar bezgalīgās iecietības izteiksmi sejā, tas pats kapteinis mūžīgi sabružātajā formā, un tādu pašu sabru- žātu ģīmi, tie paši pret visu pasauli vienaldzīgie dežūrmai- ņas rīkļurāvēji, tas pats domino un tie paši gumijas steki.

Gan dienā, gan naktī te spīdēja nemainīgi vārga, blāvi dzeltena gaisma, gan vasarā, gan ziemā te valdīja smacīgums un smirdoņa. Un deviņi vienādi monitori rādīja deviņu vienādo kameru iekšieni, kurās sēdēja pagaidu iemītnieki, kurus vienādus bija padarījis spriedums.

Luņins stāvēja pāri šo nāves apcirkņu parasto caurgā- jēju aprindām.

— Devām viņam desu un kefiru, es no mājām stiepu kotletes, — stāstīja kapteinis, meklēdams saišķi isto atslēgu. — Kā nekā savējais. Tikai ēda gan viņš maz… Par ko tad viņu? Cik gatavos vilkus un visādus maukurus nav apžēlojuši un pārveduši uz vispārējā režīma korpusu… Bet šoreiz…

No kameras iznāca sirmiem bārdas rugājiem apaudzis, stipri sakucis cilvēks, kas nemaz vairs nelīdzinājās Lunina pases fotogrāfijā redzamajam virām. Izdzisušo acu skatiens pārslīdēja klātesošajiem un apstājās pie Sergejeva, Luņins pastiepa uz priekšu rokas un aizsmakušā balsī paskaidroja:

—   Plecs sāp, aiz muguras vairs nevar aizlikt…

Autoķurķī Sergejevs noņēma viņam rokudzelžus, bet

kameras durvis atstāja vaļā. Popovu nez kādēļ satrauca ierastās kārtības neievērošana, it kā būri sēdētu kāds cilvēkēdājs nezvērs, kurš katru mīļu bridi var izlauzties brīvē.

—   Redz, kur satikāmies, Saša, — Luņins teica tai pašā aizsmakušajā balsī. — Es taču visu laiku domāju, pat sapņoju par to, un nemitīgi sev jautāju: kas gan atnāks man pakaļ? Es taču pazīstu gandrīz visus puišus, noteikti gadī- tos kāds pazīstams… Izprātojos, izdomājos, taču tevi gan necerēju sastapt.

—  Vai šņabi gribi? — Nenogaidījis atbildi, Sergejevs noskrūvēja plakanās blašķītes vāciņu.

—   Dod ari. Tur, blokā, puiši man teica — gan jau savējam drosmei ielies…

Uz nāvi notiesātā balss skanēja vienaldzīgi. Viņš vienā paņēmienā izmeta glāzi, no kausētā siera maizītes atteicās, bet palūdza cigareti.

—  Tam šņabim ir kaut kāda rūgta piegarša… Varbūt tāpēc, ka sen neesmu dzēris…

Autoķurķa būdā izplatījās smaga šņabja un tabakas dvaka.

—  Tur klāt ir medikamenti, — Sergejevs paskaidroja. — Nomierinošas miegazāles. Kārtīga deva.

Speciālā grupa vēl joprojām nebija kārtīgi nokomplektēta. Sergejevs bija ar mieru pildīt gan pirmā, gan trešā numura funkcijas, tāpēc bruņotajā furgonā, kā parasti, atradās tikai viņš un Popovs.

Vikentjevs, kabīnē sēdēdams, prātoja, ka tas nekur neder un vajag meklēt jaunu sesto.

—   Kuru jūs ņemsiet Petjkas vietā? — Sivcevs gluži vai lasīja viņa domas.

—   Paskatīsimies…

—  Petjkam sakāpis galvā: saka, ka varētu strādāt ari par pirmo, — piektais numurs nosodoši turpināja. — Vai tas tiesa, ka pirmais par katru izpildīšanu saņem simtnieku?

—   Drusku mazāk, — otrais numurs negribīgi attrauca.

—   Bet virsnieka pakāpi gan dod, vai ne?

—     Nu gan iedomājušies. Uzreiz dabūs ģenerāli…

Sivcevs smagi nopūtās.

—     Interesantāk jau ir, nekā sēdēt pie ruļļiem…

—     Labāk skaties uz ceļu! — Vikentjevs pavēlēja, un šoferis apvainots apklusa. Kabīnē iestājās klusums. Vikentjevs pārdomāja iespējamās kandidatūras.

Ari būdā neviens nerunāja. Luņins bieži žāvājās. Sāka iedarboties šņabis un miegazāles, lai gan daudzi nāvei nolemtie žāvājas ari bez tā.

Autokurkis pieturēja pēc plāna. Bija dzirdama vagonu riteņu klaudzēšana. Pārbrauktuve. Ldz pilsētai atlikuši divi kilometri. Šī bija ļoti bīstama vieta. Barjera, mašīnas varēja piestāt kā aizmugurē, tā sānos. Šeit konvojs vienmēr saspi- cēja ausis. Tikai ne šoreiz. Neviens neatbrīvos Luņinu no ārpuses. Nevienam viņš nav vajadzīgs.

—   Vai zāles iedarbojās? — Šergejevs apjautājās.

—   Esmu gluži kā pilnā… Miegs mācas virsū, kājas kā no vates. Aizmigtu un miers. Bet vai tad tagad aizmigsi? Nedrīkst — tik un tā jūs pamodināsiet…

—   Klausies uzmanīgi, — Sergejevs viņu pārtrauca. — Mēs spriedumu neizpildīsim. Es šaušu ar imitācijas lodi — kaut kāds sitiens jau būs, kā no kaķenes. Bet tu tik velies uz priekšu, guli nost un raugi iemigt. Mēs tevi ievīstīsim brezentā un iznesīsim laukā. Pēc tam aizvedīsim pie manis, atpūtīsies un uz Altaju prom, kā jau biji iecerējis…

Luņina seja uz mirkli atdzīvojās, bet nākamajā mirkli atkal sastinga.

—   Kam jūs man stāstiet tās pasakas… Vai es kāds muļķītis… Esmu jau samierinājies…

Šergejevs paberzēja krūtis un skaļi norija kaklā sakāpušo kamolu.

—   Klausies un iegaumē, Palič! Toreiz, var teikt, tu man izglābi dzīvību. Es jau biju izlēmis: ja kaut kas — ar bārdasnazi vēnas pušu, bet kamerā neiešu!

—  Protams, ka labāk, ja pats sev var pielikt roku, — notiesātais ar grūtībām spēja izdabūt vārdus pār lūpām, mēle mežģījās, runa kļuva nesaprotama. — Es arī labprāt pats… Bet pistoli jau droši vien nedosiet… Ar vienu patronu, drošs paliek drošs? Zinu, ka nedosiet. Nedrīkst, vai mazums kādi stiķi nāvei nolemtajam padomā…

Sergejevs vēlreiz norija siekalas un uzstājīgi ieklepojās.

— Paklausies taču vienreiz, Palič! Saņemies, tu taču esi tērauda vecis! Es tevi izvilkšu, bet Vaļera ir mans draugs, viņš palīdzēs. Velies tik uz priekšu un galvenais nekusties! Citādi iekritīsi pats un arī mūs iegāzīsi!

lampiņa iemirgodamās pavēstija, ka kustība atsākta, furgons pārrāpās pāri sliedēm un aizripoja pa līdzeno asfaltu.

Luņins klusēja. Viņa galva nevarigi svārstījās no vienas puses uz otru, seja nebija redzama.

Grigorijs Ļebedevs gaidīja pusnakti. Spriežot pēc grafika, bandītiem vajadzēja uzrasties blakus teritorijā katra mēneša otrajā un ceturtajā trešdienā, apmēram divpadsmitos nakti. Acīmredzot viņu dēmoniskais plāns bija cieši pieskaņots kādam citam grafikam.

Ļebedevs saspringti analizēja, izstudēja vilcienu sarakstus, aizbrauca uz lidostu, un šeit kā ar āmuru pa pieri: katra mēneša otrajā un ceturtajā trešdienā ap pieciem no rīta bija reiss uz Vini. Grigorijam sametās karsti, un viņš sajuta vēderā pretīgu tukšumu — miglainajiem minējumiem tagad bija rasts objektīvs apstiprinājums! Vēderā grieza arvien stiprāk un stiprāk, viņš naski nokāpa maksas tualetē un vētraini atvieglojās, pat šajā neērtajā pozā turpinādams apdomāt savu atklājumu.

Šie tinās prom pusdivos, divos nakti, lidz lidostai jābrauc tieši stunda.

Kamēr vēl pieved pie lidmašīnas konteineru ar sirdi, nierēm un visādiem tur dziedzeriem… Muita un robežsargi, protams, ir ar viņiem uz vienu roku, un tālāk… Agri no rīta kādā kapitālistiskā pilsētā pa tīri noslaucītajām, nolaistītajām ielām traucas sanitārā automašīna ar kāda nezināma mūsu nelaimes putna iekšām, kas domātas kādas kapitālistiskā biznesa haizivs, kāda netīra politiķa, mafiozi vai kāda asinssūcēja miljonāra dzīvības paildzināšanai!

Stipra uzbudinājuma stāvoklī Ļebedevs atgriezās mājās, paņēma mapi, kurā bija savācis nepieciešamo informāciju, atrada robaini izgriezto avīžrakstu un vairs nespēja apvaldīt kliedzienu: transplantēti tika sūtīti uz Austriju! Viss sakrita mats matā!

Droši vien tā bija Gošas Ļebedeva zvaigžņu stunda. Tagad viņš zināja, ko nozīmē dzelžaina loģika, novērotāja spējas, analītisks prāts, prasme izvirzīt versijas un rast tām simtprocentīgu pamatojumu. Viņš bija apskurbis no sava intelekta spēka, un tajā pašā laikā viņam uzmetās zosāda aiz bailēm, ka viņš piekļuvis starptautiskās mafijas noslēpumiem. Cik gan viņi ierauj nāsis, pat bail padomāt! Turklāt valūtā… Bet viņš, Grigorijs Ļebedevs, viņus atmaskos!

Pēc visu redzēto filmu un izlasīto grāmatu sižetiem, viņu gaidīja bīstamā liecinieka liktenis. Turklāt nez vai mūsu nepareizajā pasaulē milicija sargās viņu dienu un nakti, tā neatļaus viņam pastāvīgi nēsāt uzticamo revolveri, pat sūdīgu bruņuvestiti tā viņam neiedos. Neviens milicijas priekšnieķelis ar viņu pat nerunās, bet vienkārši aizsūtīs uz psihiatrisko slimnīcu vai, labākajā gadījumā, pasmiesies.

Viņš, Grigorijs Ļebedevs, bija aci pret aci ar visbīstamāko noziedznieku organizāciju! Vēderā atkal ieburkšķē- jās, un viņš atkal traucās uz tualeti. Droši vien uzdeva aknas. Ar visām šim detektīvu būšanām viņš bija pārstājis regulāri uzņemt barību un pat piemirsa laikā iedzert zāles. Protams, prātīgāk būtu rūpēties par savu veselību, atmetot ar roku iemīļotajai spēlītei, kas ne pie kā laba nevarēja novest. Baigi viņam vajag? Lai lauza galvas paši, vai viņam savu rūpju trūkst!

Goša nomierinājās, pamielojās ar biezpienu bez cukura, norija zaļo tableti «Liva 52» un nosēdās pie televizora. Nesen viņa televizors bija pieslēgts kabelim, un tagad Goša regulāri skatījās «spicos» bojevikus un erotiskās filmas. Pirmie skubināja ņemt rokās iemīļoto naganu, bet otrās atviegloja vientuļo dzimumdzīvi.

Kārtējais ekrāna supermenis bez pūlēm tika galā ar veselu bandu. Situācija bija līdzīga: policijai viss pie vienas vietas; varonis gribēja laisties lapās, bet tad, pārvarējis sevi, iegādājās «magnumu», kura šāviens aizlidina cilvēku vairākus metrus. Bandīti jau negaida pretsparu, izlēmību un nežēlību, pirmais šāviens ir spēcīgs trumpis pat šķietami nevienlīdzīgā cīniņā. Galvenais nelietis izmantoja viltību un uzģērba bruņuvesti, kuru «neņēma» pat «mag- nums». Bet šoreiz varonim pie rokas pagadījās tankdūre, un reaktīvais lādiņš iznesa bruņoto nelieti cauri sienai, sašķaidīdams viņa galvu kā tādu jēlu olu.

Ļebedevs sajuta augam pārliecību, bet nākamajā dienā, palicis viens pats dežūrmaiņas istabā, pie spoguļa labu laiku rāva ārā un bāza atpakaļ savu «naganu», pasita to uz augšu un septiņas reizes no vietas noklikšķināja ar tukšu cilindru. Sanāca varen ātri un izveicīgi.

Bandīti akurāt bija septiņi, ja neņem vērā večuku, kurš tikko jaudāja pavilkt kājas… Ari resno nebija vērts skaitīt, un to ar to skābo ģīmi ari ne… Bīstams bija gigants ar slepkavnieka mūli un vēl tas pārģērbtais milicis… Tas āžu dīrātājs bija vārgulis un tāpat nebija par pilnu ņemams. Cik tad paliek? Divi? Bet patronas veselas septiņas! Grigorijs Ļebedevs galu galā ir teicams šāvējs. Un pārsteiguma moments būs viņa pusē! Vēl tikai vajadzēja sevi pārvarēt, un viss: pagodinājumi, apbalvojumi, slava…

Liii negadītos nekādas ķibeles, vajag paķert līdzi ari suni. Nudien! Lauvu vai Sātanu! Vai pat abus divus! Sitie sunīši izdzenās visu brandžu bez šaušanas, varbūt tikai uzpletēt gaisā, lielākai bijāšanai…

Ļebedevam uzlabojās garastāvoklis, bailes pagaisa, un pirms iemigšanas viņš vēlreiz iztēlojās gaidāmos aizturēšanas skatus.

Beidzot pienāca ilgi gaiditā trešdiena. Viņš klaiņoja gar sētu, ieklausīdamies tās puses šaubīgajos trokšņos. Sprauga, pa kuru viņš līdz šim bija novērojis, izrādījās aizcementēta, tas darīja viņu nemierīgu. Nolaidis roku, viņš sačamdīja auksto, rievoto rokturi, kas rēgojās no maksts ar atlocīto klapi. Ieslidinājis pirkstus maķenīt dziļāk, viņš satvēra gredzenu un izvilka slauki.

No jauna izurķējis cementu, viņš palūrēja un atviegloti uzelpoja: blakus pagalma teritorijā valdīja kārtība un tīrība. Bija aizvāktas metāllūžņu grēdas, tāpat sarūsējušais kravas mašīnas vraks un veco riepu kalns. Laikam jau, kārtojot pagalmu, bija pielāpījuši ari sētu. Kā gan citādi.

Atbrauks vai ne? Šī doma viņu burtiski dedzināja un nedeva miera. Šodien viņš bija izlēmis, ka atpakaļceļa vairs nav, bet ja sakāpināto cīnās garu neizdosies likt lietā… Kas zina, kā būs citreiz. Apziņas dzīlēs jaucās bailīga domiņa: «Ja neizdosies, tātad nav lemts, aizmirsti un ej prasīt ceļazīmi uz sanatoriju. Ārstēties vajag, nevis kovboju tēlot» Labi sevi pazīstot, Ļebedevam radās aizdomas: ja viņš nesasparosies šodien, tad pietrūks dūšas ari citkārt. Un nāksies vien diedelēt ceļazīmi, kā parastam mirstīgajam, nebūs ne avīžrakstu, ne fotogrāfiju. Vai viņi atbrauks?

Divdesmit trijos trīsdesmit iečīkstējās sarūsējušās eņģes, vārti atvērās. Ļebedevs pieplaka spraugai betonā. Viņa sirds ārprātīgi dauzījās.

Šoreiz pelēkajā volgā sēdēja trīs cilvēki. Līdzās šoferim, svarīgi izgāzies, sēdēja jaunais prokurors, kurš nebija pagodinājis savus pavadoņus ne ar pušplēstu vārdiņu, aizmugurē, kā parasti, vāļājās Burenko. Šitovs bija neapmierināts: ceturtajam numuram nu gan nevajadzētu tupēt pie ruļļiem un virināt vārtus. Nu un tad, ka vēl nav pavēles! Ja jau pacēluši viņu uzreiz par diviem numuriem, tad jau viņš šiem ir vajadzīgs, lai tad noformē, kā pieklājas, galu galā tas ir viņu interesēs! Ari Sergejevs strādā par diviem numuriem, tā nu ir viņa darīšana, ja jau viņam tā patīk… Taisnību sakot, Šitovs it labi apzinājās, ka ne jau lielā pienākuma nasta ir tā, kas viņu nomāc. Nu, kas tur pavisam, parūkās vienreiz gan par ceturto, gan par sesto! Aizskāra kas cits: visi turpina uzskatīt viņu par mūžīgo «sešnieku». Fedjka — nu labi, tam vienkārši skauž, bet pārējie?

Par piemēru, prokurors… Ari Grigoijevs nebija nekāds draudzīgais, taču tik nicīgi jau nu viņš neizturējās… Un pagājušo reizi viņš vēl tā rosījās — aizveda uz mājām, anekdoti pastāstīja: ar prokuroru vajag draudzēties, tas vienmēr var noderēt. Kauč pasmaidījis būtu, kauč roku būtu paspiedis… Bet ne — kaut ko noburkšķēja, un atkal griež purnu prom, it kā viņš būtu kaut kāds papes ampel- manis! Atkal jaunajās biksēs, aizmirsa pārģērbties, ja atkal būs kā pagājušo reizi…

Prokurors īpaši galvu nelauzīja, viņš nebija no jūtīgajiem fantazētājiem, tāpēc jau viņu ari ielika Grigoijeva vietā. Viņš zināja, ka jāturas stingri, jāietur distance, nav tur ko daudz brāļoties un čupoties, viņš kā nekā ir uzraudzības orgāns, bet pārējie tikai uzraugāmie. Kāda tur var būt pļāpāšana un sadzeršana? Skaidrs, ka nekāda. Iedzert viņš var ari mājās. Tikai nav nekādas vajadzības. Pagājušo reizi iedzēra tēju un brīnišķīgi iemiga, un ģīmis vis nesašķiebās kā Grigoijevam! Normāli iekļāvās darbā, viņu priekšnieķeli Vikentjevu uzreiz nolika pie vietas, un šis ari izdarīja attiecīgus secinājumus — un no tā pretīgā večuka šodien vairs nav ne smakas. Skaties, šoreiz varbūt pat dropēt nesāks.

Burenko mocīja ārkārtīgi slikts garastāvoklis. Darba lietās viņam nereti iznāca darīšanas ar izmeklētājiem un operiem, bieži vien viņš izbrauca no mājām un atgriezās ar dežūrdaļas rafiņu, tāpēc apkārtējie neglabāja no viņa savus kriminālmeklēšanas noslēpumus, it kā viņš būtu tāds pats milicis tikai ar mediķa diplomu. Gadījās, ka pie vina vērsās ar attiecīgiem lūgumiem: kādam vajadzēja iziet tefmisko apskati, citam pierakstīt brāļameitu, kādam pārķert atskurbtuves paziņojumu uz darbavietu. Dažkārt, lai ari ne pārāk bieži, Burenko arī uzņēmās šīs klapatas, un savureiz viņam izrādīja pretimnākšanu. Lai gan tā notika visai reti, ar to pietika, lai uzturētu «sava cilvēka reputāciju miliču pasaulē».

Taču patiesībā tiesu medicīnas eksperts te nebija savējais, un viņš to lieliski saprata. Uzticēšanās kopējās lietās tika pieļauta tikai līdz zināmai robežai, ko nosprauda cilvēki miliču formās. Cik reižu, viņam parādoties, tika aprauta saruna; it kā šķietami labi draugi, ar kuriem kopā simtiem notikumu vietu apostits un desmitiem litru spirta izdzerts! Cik reižu pilsētas dežurants atbildes vietā bija atjokojis, kad viņš apvaicājās par kādas lietas atklāšanas paņēmieniem, tas pats dežurants, kurš neskaitāmas reizes bija sūtījis viņam pakaļ dežūrdaļas mašīnu, ja iznāca pavēlāk kaut kur ciemoties un nebija iespējams noķert taksi! Miliču aprindas izgrūda viņu, tāpat kā agrā bērnībā jūra, kad viņš, nirdams pēc gliemežvākiem, sasniedza dziļumu, kas vairs nebija pa spēkam.

Nebūdams nekāds muļķis, bet cilvēks ar analītisku domāšanu, viņš nojauta, kādus noslēpumus izmeklētāji un operi no viņa glabā. Taču zināma mazvērtības izjūta saglabājās, lai gan viņš raudzīja sevi mierināt ar to, ka «Fināla» darbu zināja vienīgi tie cilvēki, kas bija ar to tieši saistīti.

«Fināls» vispār bija kaut kas ireāls, tas eksistēja kaut kur ārpus ierastās pasaules robežas. Ieiedams «stūrīti», viņš apjuka un baiļojās, bet, lai neliktu to manīt, ciniski ņirgājās un ķircināja drausmoni nekaitīgā večuka izskatā — Ivanu Aleksejeviču Romovu. Taisnību sakot, visi specgrupas locekļi viņam šķita īsti briesmoņi, dažkārt uzplaiksnīja doma, ka viņi mierigi, ar ierastu vieglumu varētu ielaist lodi pakausī ari viņam, ja to paredzētu kāda sevišķi slepena pavēle par informācijas noplūdes likvidēšanu. Vai arī šie ņems un atvērs vēl vienas durvis tajā dēmoniskajā istabā… nē, drīzāk jau pagrūdis malā miklās skaidas, pacels vāku un aizraus viņu sev lidzi uz elli…

lai sevi nomierinātu, viņš atminējās Paulu Sisojeviču, kuru bija nomainījis šajā postenī, un kuram tie neko sliktu nebija nodarījuši. «Turi acis un ausis vaļā,» viņš teica un izteiksmīgi paslēja gaisā pirkstu, taču tā ari neko sīkāk nepaskaidroja. Atmiņas neko daudz vis nelīdzēja, daudz labāk būtu iedarbojusies kārtiga alkohola deva, tāpēc Burenko arvien pamanījās pirms braukšanas ieķert, citreiz atkal piesēja pie vēdera termoforu ar spirtu.

Negaidītais divu drausmoņu piedāvājums, kurš neapšaubāmi nāca no augstākām sfērām, jo, lai nu kas, pašdarbība te netika pieļauta, ārstu nobiedēja pavisam. Pretoties nebija jēgas — tik un tā šie darīs pēc sava prāta, viņiem priekš tam ir slepenās pavēles; ka tik neiegāž viņu un beigās vēl nepataisa par vainīgo, ja kaut kas noies greizi. Garš un tievs nu gan bija tas Paula Sisojeviča pirksts: «Turi acis un ausis vaļā!» Varbūt aprunāties ar prokuroru? Droši vien arī tas ir ar viņiem uz vienu roku!

Kad volga iebrauca nāvessodu izpildīšanas «punktā», Šitovs, kā parasti, iedzina to garāžā un piegāja pie vārtiem, pagaidīdams pārējos. Prokurors ienāca dispečeru istabā, nosēdās pie izļodzītā galda, ar riebumu apsedza plankumu uz zaļā galdauta. «Kāpēc man būtu jāgaida?» viņš aizkaitināti nodomāja. «Vajadzēs to lietiņu grozīt! Lai viņi gaida mani!»

Viņš izņēma Luņina spriedumu, lēmumu par apžēlošanas lūguma noraidīšanu, vēlreiz ātri pārskatīja. Pienāca mediķis un nostājās viņam blakus.

—   Nu, kā jums patīk jaunā vieta? — viņš diezgan vaļīgi apvaicājās.

—   Dariet labāk, kas jums jādara! — prokurors atcirta un izlikās, ka nogrimst savu papīru lasīšanā.

«Nudien, sadziedājušies!» Burenko nosprieda.

«Uzreiz jau to kārtību nevarēs grozīt,» nodomāja prokurors. «Viņiem jau roka roku mazgā… Vikentjevs ģenerālim, tas manam šefam: «Sak, ko viņš tev tāds dūšīgs, vēl nav lāgā degunu apsildījis, bet jau uzmetas visiem par kungu?» Bet šefs tik maļ savu: «Pieticība, izturētība, cieņa…» Lai notiek — pagaidīsim…»

Ļebedevs apjucis šaudījās gar sētu. Varbūt jau tagad, kamēr viņi ir tikai trīs?

Viņš pieskrēja pie septītā posteņa, lai palaistu vaļā Sātanu, bet, tiklīdz pasniedzās pie kaklasiksnas, suns nikni noklabināja zobus, tik tikko paguva roku atraut. Sātans draudīgi ierūcās, Goša atsprāga atpakaļ.

—   Satrakojies, nolādētais lops…

Izspūrušais Goša ar izvalbītām acīm un sašķobīto muti izstaroja tādus baiļu impulsus, ka suns skaļi ierējās. Iegājis zaļajā angārā, Ļebedevs apsēdās uz tukšas naglu kastes, atvilka elpu, pieglauda matus un lūkoja nomierināties. Tas

viņam ari izdevās, vismaz šoreiz Sātans lāva atkabināt » ' »

ķēdi un paklausīgi gaja blakus. Milzīgais, melnais suns deva vēl lielāku pašpaļāvību nekā revolveris, tāpēc, ka tas spēja darboties patstāvīgi, bez cilvēka piepalīdzēšanas.

Bet, kad viņi nonāca līdz vajadzīgajai vietai, Ļebedevs saprata, ka pieļāvis kļūdu: nebija padomājis, kā vilkusuns tiks pāri sētai, kas bija augstāka par diviem metriem.

Tajā brīdī vārti iečīkstējās no jauna. Ļebedevs paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri pusnaktij.

Autoķurķis iebrauca nāvessodu izpildes «punktā».

—   Kā tev šķiet, kāpēc mediķis domā, ka mūs sūtījis Vikentjevs? — Popovs negaidīti ievaicājās.

—   Velns vinu zina!

Sergejevs pavandijās zem sēdekļa un piesardzīgi ielika kaut ko kabatā.

—   Paklau, Palič! Nepievil! Velies uz priekšu un nekusties!

—   Es labprāt jau tagad nekustētos, — tikko spēdams pakustināt mēli, nosvepstēja Luņins. — Gribat — šaujiet, grieziet… Eh, dariet, kā zināt…

Furgona durvis strauji atvērās.

—  Taksis klāt! Pasažieriem lūdzu izkāpt! — Šitovs jestri noteica.

Prokurors, kā parasti, sēdēja pie galda, vienā pusē bija piemeties Burenko, Vikentjevs stāvēja pie seifa, un visi trīs noskatījās, kā Popovs un Šitovs ieved Luņinu. Tas tikko turējās kājās, viņu gandrīz vilkšus ievilka telpā. Speciālās grupas vadītāju un mediķi tas nepārsteidza ne mazākā mērā, prokurors, kā jau daždien iesācējs, nebija vēl daudz ko redzējis.

—  Aptaisījies? Un tas vēl skaitās milicis! Vai tad pašam bija vieglāk nogalināt?

—  Lūdzu, ievērojiet instrukciju, — tikko manāmi pavēris sakniebtās lūpas, noteica Vikentjevs.

—   Ko?

—  Ievērojiet instrukciju! — iekliedzās otrais numurs. Un goddevīgi piebilda: — Lūdzu.

Prokurors noskurināja galvu, kā aiz iemauktiem aprauts zirgs.

—  Vārds, uzvārds, dzimšanas gads…

Ticis galā ar formalitātēm, prokurors it kā vēl gribēja kaut ko piebilst, taču, pašķielējis uz Vikentjevu, pārdomāja un atmeta ar roku.

Paklausīdami šim žestam, Popovs un Šitovs apgrieza notiesāto otrādi un ievilka skaidu istabā, Sergejevs devās nopakaļ.

Vikentjevs pagājās uz priekšu, vērīgi sekodams notiekošajam, Burenko piecēlās un ar skatienu ieurbās Sergejeva rokā, kura pacēla pistoli un pielika to nāvei nolemtajam pie galvas.

—       Ba-bah! — nodārdēja šāviens. Skūtā galva norausti- jās, pakausī atvērās brūce, no kuras burbuļodamas gāzās asinis. Rumpis krita uz priekšu.

«Kam tad viņiem vajadzēja man skalot smadzenes?» nodomāja mediķis. «Vai tiešām gribēja iznest cauri? Sak', piedāvājām tādas aplamības, un šis piekrita ar…»

Vikentjevs nosēdās vietā. Viņa seja bija bēdīga.

Tūdaļ pēc šāviena Sergejevs nemanot atplēta kreiso plaukstu, un skaidās novēlās ar sarkanu diegu aizsiets bērnu baloniņš, kurā bija ielieti divsimts grami sarkanas krāsas. Viņš uzmina tam ar labo kāju. Balons pārplisa.

—  Tev nu gan, Petja, neveicas, atkal noķellējies līdz ausīm…

Tas pagriezās: bikšu stara gandrīz līdz celim bija notraipīta ar asinīm, asinis sūcās skaidās, ari pa Sergejeva milzīgo kurpi tecēja sarkanas straumītes.

—   Fū, riebeklība! — piepeši viņš sametās deviņos līkumos, jo nāca vēmiens.

—  Ej nomazgāties! — Sergejevs pavēlēja. — Un mudīgi, atpakaļ, abi ar Sivcevu te visu satīrīsiet… Vaļera, padod brezentu!

Burenko kļuva vieglāk. Tātad nekādus nelāgus plānus neviens nebija kalis un neviens negribēja padarīt viņu par grēkāzi. Taču ari viņš prot pajokot. Tūlīt pieies, satvers līķa roku un teiks: «Pulss — kā bijis, liekas, neesat, kā nākas, nošāvuši!» Tad tik būs smiekli… Un viss atkal nostāsies savās vietās: tā viņš liks manīt, ka joku sapratis un ka ari pašam ir humora izjūta!

Sergejevs un Popovs jau tina kopā brezentu.

—   Pagaidiet, es vēl neesmu konstatējis…

Burenko zvāļodamies tuvojās nošautajam un satvēra viņa roku. Viņa žoklis atkārās un pa ādu noskrēja saltas tirpas, jo pulss nudien sita vienmērīgi un rāmi, kā cilvēkam, kurš aizmidzis veselīgā miegā.

—   Nu, pārliecinājāties?

Mediķis pacēla galvu un uzdūrās Sergejeva drausmīgajam skatienam, viņš sajuta, ka iekšas sagriežas otrādi.

—  E-ē-ē, khm, m-jā, — viņš nokāsējās sagumzītajā mutautā, atgriezās pie prokurora galda.

Aizmugurē švīkstēja brezents. Vikentjevs sāka aizpildīt akta veidlapu. Kaut kas šajā Sergejeva šāvienā viņam šķita dīvains, un šī dīvainība kā skabarga turējās zemapziņā, neļaudama pievērst visu uzmanību atbildīgajam dokumentam, viņam vajadzēja saņemties, lai nesalaistu grīstē tekstu. Prokurors vienaldzīgi stūķēja mapē savus papīrus.

«Viņi ir uz vienu roku. Visi kā viens,» mediķa galvā skraidīja paniskas domas. «Un rokas viņiem brīvas, ko gribēs, to ari izdarīs. Labi! Vai man galu galā būtu par to jāuztraucas?»

—   Vai neiedzersim? — Sergejevs bezkaunīgi noprasīja.

Prokurors salēcās kā dzelts.

—  Nebūs nekādas žūpošanas! Te nav nekāds restorāns, bet gan darbavieta!

—   Nu labi, tad es parakstos un braucu. — Sergejevs piegāja pie galda un nevērīgi uzskricelēja savu uzvārdu, nākamais parakstījās Vikentjevs, tad prokurors, kurš pēc tam pastūma veidlapu mediķim. Tas bridi vilcinājās.

«Nu ko tur daudz, viņiem trīs paraksti, man tikai viens…»

Burenko uzvilka nesalasāmu autogrāfu.

Vikentjevs pievāca aktu. Sergejevs un Popovs stiepa augšā pa trepēm brezenta saini. Pirmo reizi Dienvidu zonas «Fināla» vēsturē šīs telpas atstāja cilvēks, kurš, par spīti pašiem bargākajiem dokumentiem un neraugoties uz pašiem autoritatīvākajiem parakstiem un visoficiālākajiem zīmogiem, bija palicis dzīvs.

Luņins šķita neparasti smags. Popovs satvēra saini parocīgāk un pagriezās pret Sergejevu. Tas piemiedza.

Pagrabā Burenko nekustīgi sēdēja, noliecies pār pilsoņa Lunina miršanas apliecību.

Šitova bikšu staras bija cauri slapjas tāpat kā mati. Viņš bija mazliet nomierinājies un tagad taisnojās piektajam numuram:

—   Tāpēc, ka negaidīti… Un vispār kaut kāda nelāga sakritība: vakariņās kārtīgi pierijos, tās jaunās bikses ari žēl, un vēl taisni tajā brīdī noliecos… Protams, nav nekas patīkams, bet es atkārtoju: varētu strādāt ari par «pirmo»! Ja vēl drusku pierastu…

No pagraba iznāca pirmais un trešais numurs, katrs aiz sava gala turēdami smago saini.

—   Mudīgi lejā, — Sergejevs bargi uzsauca. — Varēsiet pļekstēt, kad darbs būs padarīts! Visu iztīrīsiet un varēsiet būt brīvi. Gan aizvedīsim paši!

Ļebedevs pūlējās pacelt Sātanu, taču tas svēra aptuveni centneru, tad suns izrāvās un ar nagu saskrāpēja viņam vaigu.

—  Lops, lops! — Satracinātais Ļebedevs vairākas reizes iespēra sunim ar kāju, tas atlēca nost un atņirdza ilkņus.

«Tūlīt lēks virsū!» Bailes piespieda Ļebedevu pie sētas, uzlēcis uz kastes, viņš negaidīti viegli pievilkās un viens, divi bija augšā, bez pūlēm pārmetās pāri, iekārās rokās un atsperīgi nolēca otrā pusē. Nagans parocīgi gulēja plaukstā, un, veiksmīgās pārlēkšanas inerces vadīts, Ļebedevs bez trokšņa šķērsoja pagalmu un pavēra garāžas durvis. Sestā numura pienākums bija tās aizslēgt, taču, aizrāvies ar «trešā» funkciju pildīšanu, viņš nebija to izdarījis.

Garāžā viņš ieraudzīja Gigantu ar zvērīgo ģīmi un vem- slīgo vārguli, kuri stiepa uz slimnīcas busiņu brezenta saini. Atrāvis durvis līdz galam, Ļebedevs pārkāpa slieksnim.

—   Rokas augšā! — Kliedziens izdevās varen griezīgs un skaļš. Gigants pagrieza galvu, un viņa roka ieslīdēja kabatā.

Piepeši visa dūša bija papēžos, un Goša Ļebedevs sajutās vājš, bezpalīdzīgs puišelis, kurš savas muļķības pēc ar nožēlojamu simt gadu vecu plaukšķeni bija nolēmis stāties ceļā bīstamai, labi organizētai un, jādomā, ari teicami bruņotai bandai. >

«Bundzinieka liktenis,» atmiņā uzausa Gaidara stāsta sižets: drosmīgs pionieris, pārvarējis bailes, izslējās un ar brauniņu nolaida no kājas rūdītu ienaidnieku kareivi, pats izkuldamies ar vieglu ievainojumu kaklā.

Nagans noraustījās un paklusi nopaukšķēja, Gošam vairs nebija dūšas tēlot bundzinieku, viņš aizcirta durvis un, ko kājas nes, joza atpakaļ pie sētas, brīnumainā kārtā pārmetās tai pāri un atkal atradās rūpnīcas pagalmā, joprojām turēdams sažņaugtu revolveri.

Aizkaitinātais Sātans bija labi iedīdīts sargsuns, tāpēc acumirklī reaģēja uz bruņoto ārējā perimetra pārkāpēju. Ieraudzījis lēcienam saspringušo vilkusuni, tā atplesto rīkli, acis, kurās kvēloja sarkanas liesmiņas — ak Kungs, viņš pats taču bija palaidis to vaļā no ķēdes pirms divdesmit minūtēm — Goša Ļebedevs vairs tikai paguva nodomāt, ka nepareizā pasaule kārtējo reizi izspēlējusi ar viņu nelāgu joku, un vēl sekundi, pirms spēcīgie žokļi sagrāba kārno kaklu, izmisīgi cerēja, ka šoreiz varbūt tomēr iz- spruks sveikā.

—   Ko jūs velkat garumā? — prokurors sausi noprasīja.

—     Izrakstiet apliecību, un brauksim prom!

Are, kur bija lamatas! Miršanas apliecību paraksta viens cilvēks — mediķis Burenko —, lidz ar to pilnigi nododams sevi tipu rokās, kuri var viņu iebāzt aiz restēm, kad vien labpatikas. Ja jau sēdina pat par slimības lapu, tad te…

—   Bet kurš atbildēs? — mediķis kašķīgi noprasīja.

—   Jūs taisīsiet kumēdiņus un pigoriņus, bet vainigais būšu es?

—   Par ko jūs runājat, Nikolaj Vasiļjevič! — Vikentjevs nepatikā saviebās. — Kas tā par histēriju?

—   Nu tad tā! Jūsu Luņins ir dzīvs un vesels, pulss — ap sešdesmit! Nevajag taisīt mani par muļķi un slēpt aiz manas muguras savas netīrās rebas!

—   Ko!? — Prokurors pielēca kājās un metās pakaļ Vi- kentjevam, kurš tris lēcienos jau bija pārvarējis piecpadsmit nomitos akmens pakāpienus.

Burenko atkrita pret atzveltni.

«Un tālāk?» viņš bezkaislīgi domāja. «Šaut pa divi lāgi reglamenti liedz? Tā vismaz ir teikts dziesmā… bet te jau nekādu reglamentu nav…»

Vikentjevs lēnām atgriezās pagrabā.

—  Nekas, Nikolaj Vasiļjevič, — speciālās grupas priekšnieks maigi noteica, — jūs būsiet pārpūlējies. Vajag atpūsties, padzert bromu, baldriānišus un ko tur vēl, to jau jūs zināsiet labāk par mani…

Akmenscietā delna papliķēja pa mediķa trekno muguru.

—  Taču darbs jāpadara līdz galam. Papīriem jābūt pilnīgā kārtībā, bet cita mediķa mums šeit nav. Tāpēc pataustiet pulsu vēlreiz un pārliecinieties, ka esat maldījies. Bet pēc tam izrakstiet miršanas apliecību.

Tagad Burenko metās augšā pa kāpnēm. Pa pusei attī- tais brezenta sainis gulēja nomests uz flīzētās grīdas pie pašas sienas. Notiesātā galvai pārvilktā jaka bija izmirkuši asinīs cauri slapja. Mediķis tomēr satvēra ļengano roku. Pulsa nebija.

«Piebeiguši!» Burenko nodomāja. «Viņu blēdība neizdevās, tāpēc ņēmuši un nošāvuši kārtīgi. Tikai kāpēc es nedzirdēju šāvienu? Lai gan, kāds tur brīnums, — pagrabs, durvis… Trakas lietiņas…»

Viņš atgriežas pagraba un noformēja miršanas apliecību.

—   Man ari rādās visādi ērmi, — Vaļera Popovs teica prokuroram. — Kādreiz rēgojās kaut kādas lūkas, citreiz atkal nošauto galošas. Vienreiz domāju — iešu tik pāri, un iekšā gan!

«Viņi visi ir galīgi nojūgušies,» nodomāja prokurors, dodamies uz izeju. «Grigorjevs bija taisni tāds pats. Un es drīz nebūšu labāks…»

—   Es jūs aizvedīšu, biedri prokuror, — pieteicās Šitovs.

—   Kādas muļķības… Vedīsi nošauto, — Popovs viņu strupi pārtrauca.

—   Bet biedrs majors teica, ka jūs paši…

Sergejevs sēdēja uz vecas riepas, un viņa seja bija pamirusi.

—   Labāk, ja viņu būtu nogalinājuši tie draņķi… Tad vismaz varētu cilvēciski apglabāt, ar salūtu, bet tagad apraks kā suni. Brauc, ka tev saka!

—  Var jau aizbraukt ar. — Šitovs apvainots piegāja pie izjukušā brezenta saiņa.

—  Nu, Fedjka, tin iekšā un braucam, — ceturtais numurs pavēlēja piektajam.

Divdesmit pirmā nodaļa

Predgorskā dzīve ritēja ierastajās sliedēs. Vissavienības nozīmes ķīmiskais kombināts, par kura slēgšanu jau vairākus gadus izmisīgi cīnījās vietējie iedzīvotāji, bija pārpildījis visus plānus, turpretī slavenā konjaku fabrika nekādi vairs nespēja sasniegt iepriekšējo gadu līmeni. Gaļas kombināts un desu fabrika strādāja bez vainas, taču atlika vienīgi minēt, kur palika to produkcija. Dzemdību namos nāca pasaulē jauni iedzīvotāji, sociālās aprūpes sistēmas paspārnē aizgāja viņsaulē vecie. Savos maršrutos strādāja kabatzagļi un milicijas brigādes, kas tos tvarstīja. Bagātos un nesamērīgi dārgos tirgus apstaigāja uzpūtīgi iecirkņu inspektori un nadzigi operi. Strādnieciņi no rītiem steidza ieņemt vietas pie savām virpām un vakaros grūstījās garās rindās. Vairāk vai mazāk kavēdamās atlidoja lidmašīnas un pienāca vilcieni, kurus jau sen būtu laiks norakstīt.

Biežāk nekā agrāk Beimurazs Abdurahmanovičs ar saviem ļaudīm sagaidīja pasažierus, kas bija līdzīgi cits citam kā brāļi — jauni, spēcīgi, ar niecīgu bagāžu. Atbraucējus nomitināja IeM viesnīcā, un itin drīz tie iesaistījās lietu «Dullums», «Klejotāji» un «Trase» realizācijas darbā.

Kādu vakaru Beimurazs Abdurahmanovičs piebrauca autobusu tieši pie trapa speciālā reisā atlidojušam JAK-40, kas stāvēja uz lidostas skrejceļa. Četrpadsmit dūšīgi uz- pumpējušies puiši ar isiem matiem vienā mirkli sameta salonā savu aprīkojumu, kurš svēra gandriz tonnu; zinātāja acs šajā lērumā bez pūlēm sazīmētu pārvalkos sabāztus automātus KA-47 un KA-74, jaudīgās Dragunova pašpārlā- des snaiperšautenes, kā arī jaunākos aizsargtērpus «Mirāža», «Komplekss» un «Sistēma». Turpat bija ari miniatūras importa rācijas un kastes ar granātām, dūmu galviņām, gāzes patronām. Pavadas raustīdami, neizdvesdami ne skaņas, autobusā ielauzās četri vilkusuņi, kas saspringti šķielēja uz nepazīstamo cilvēku. Beimurazs Abdurahmanovičs bailīgi pierāva kājas. Predgorskā bija ieradusies Savienībā vienīgā speciālā trieciengrupa «Sitiens», kuras uzdevums bija pielikt punktu sevišķi bistamu bandu, bruņotu grupējumu, asiņainu cietumnieku dumpju un sevišķi «izcilu» teroristu vēsturei.

Taču tajā pašā naktī noklausīta telefonsaruna uz laiku atlika «Sitiena» iesaistīšanu un pievērsa visu operācijas dalībnieku uzmanību Tihodonskai.

Vikentjevs sēdēja savā kabinetā un taisīja nāvessodu izpildītāju algu sarakstu, te piepeši durvis klusi atvērās un, ielaidušas Ivanu Aleksejeviču Romovu, tikpat klusi aizvērās.

—   Sveiks, Mihailič, — viņš noburkšķēja. — Atnācu pēc pensijas, domāju — pie viena apciemošu. Kā Uid tev labi iet?

—   Nekāda vaina… Viss normāli… — Vikentjevs bija izbrīnīts. Viņš domāja, ka Romovs briesmīgi apvainojies un tagad metīs bijušajiem kolēģiem līkumu kvartāla platumā. — Un kā pašam?

—   Pa pirmo! Visu laiku pa dārzu, svaigā gaisā, guļu kā makans, no rītiem pavingroju. Skat', pat sārtums vaigos parādījies!

Napoleons iebakstīja ar pirkstu nošļukušajā vaigā.

—   Vārdu sakot, vienos priekos. Ari vecene apmierināta, vienreiz rimusies mani tramdīt. Muļķis biju, ka jau agrāk nenospļāvos un negāju pensijā!

Iestājās pauze. Vikentjevam vajadzēja tikt galā ar dokumentu, ari garastāvoklis nebija diez ko piemērots sirsnīgai pļāpāšanai. Bez tam viņam nepatika, ja kāds raudzīja neveiksmi pārtaisit par sasniegumu, bet no darba atlaisto muldēšana par to, cik viņiem tagad labi un jauki, uzdzina nelabumu.

—   Nu, kā tad jums vakar izdevās? — Romovs apvaicājās.

Viņa balss skanēja pavisam vienaldzīgi, ari izskats bija bezkaislīgs. Tātad viņš speciāli tāds iztaisījās, lai maskētu savu interesi. Bet kāpēc?

—   Kam tad tur būtu jāizdodas?

—   Es tikai tāpat vien apvaicājos: kā vakar gāja?

Vikentjevs vērīgi paraudzījās Napoleona bezkaislīgajā

sejā, kur no veselīga sārtuma nebija ne miņas.

—   Kā parasti. Izpildījām, un viss… Kāpēc tā jautā?

—   Kā parasti, saki? Nu labi… — Romovs nošņaukājās. — Ko tad puikas skraida kā traki? Trepēs mani gandrīz notrieca no kātiem. Vaļeriks ar Sašu — laikam jau priekšniecība šos rausta.

—   Nezinu. Laikam jau par kādu citu lietu. Man viss ir normāli.

—  Tātad normāli? Kā parasti? — Svina vāciņš noklikšķēdams pavirzījās sānis, rentgena staru kūlis caururba Vikentjevu, taču jau nākamajā mirklī, kā parasti, mirkšķi- nājās tikai duļķainās, asarojošās ačteles. — Nu tad, visu labinu!

Ivans Aleksejevičs aiztipināja līdz durvīm, atvēra tās, tad uz mirkli atgriezās.

—   Bet ja nu piepeši tavs nošautais Luņins mierīgi brauc tālēs zilajās, teiksim, uz Altaju, un mierīgi dzer aliņu? Varbūt pat šņabīti, ko?

Romovs piemiedza.

—   Kā tu domā, vai kaut kas tāds būtu iespējams?

Durvis aizvērās.

Skabarga Vikentjeva smadzenēs aizdegās ar spožu liesmu. Gan dakteris, gan aksakals… Otrais numurs nospieda podziņu, lai sazinātos ar dežurantu:

—  Atrodiet Šitovu un Sivcevu, lai ienāk pie manis.

Pēc pāris minūtēm ceturtais un piektais numurs stāvēja uz sliekšņa.

—   Nāc iekšā, Pjotr! — apakšpulkvedis pavēlēja. — Bet tu, Fedja, gaidi, kamēr pasaukšu!

—  Kas noticis, Vladimir Mihailič? — Šitovs bailīgi apvaicājās. «Vai tiešām aizrakušies līdz tām rezerves daļām? Cik ūdeņu aiztecējis, bet viņš tomēr ķeras klāt…» galvā plosījās nepatīkamā doma.

—  Kā noritēja objekta apbērēšana? — Vikentjevs bargi noprasīja. — Pūt vaļā visos sīkumos: kas un kā…

Centīgi un sīki izprašņājis abus seržantus, Vikentjevs viņus atlaida, atspiedās pret krēsla atzveltni un sirdīgi pie sevis noteica:

—   Kaut kāda trakomāja!

Tādiem pašiem vārdiem savas jūtas pauda arī seržanti. Itin kā apstiprinādami teikto, kur bijuši, kur ne, uzradās Sergejevs un Popovs, kuri, nesasveicinājušies un izlikdamies viņus neredzam, iemetās savos kabinetos. » *

Operācija, ko Predgornajas APSR veica Savienības kriminālmeklēšana, ļāva izbeigt meklēšanas lietas «Klejotāji» un «Dullums». Taču ar «Trasi» notika citādi: atklāja un varēja sodīt tikai tos, kas nodarbojās ar nolaupīto automašīnu realizēšanu. Galvenās figūras — vilkači milicijas formās, kas bija nogalinājuši cilvēkus un sagrābuši viņu automašīnas — operatīvo pasākumu tiklos nebija sapinušies. Operācijas noslēgums ar «Sitiena» piedalīšanos nogrieza «trasistus» no līdzdalībniekiem, piespieda tos «nolīst pagrīdē» un rūpēties par pēdu dzēšanu. Zināms, pastāvēja iespēja, ka aizturētos izdosies piespiest runāt, kaut vai to pašu Petruņu, lai gan visi it labi saprata, ka šai iespējamībai ir gluži teorētisks raksturs. Ne mazāk riskanti bija aizturēšanu atlikt. Bet tad izdevās pārtvert telefonsarunu.

—   …cik ilgi tu vēl domā čakarēties? Es jau apsolīju un saņēmu avansu…

—   Nesanāca: viena aizgāja gar degunu, otra…

—   Kuram gan tas interesē… īsāk — kad būs?

—   Nu ko tu uzplijies? Ja netici man, paprasi Nikolajam… Ja solījām, tad ari izdarisim! Pamēģināsim rit vai parit… Gan jau kaut kas trāpīsies…

—  Man nav vajadzigs kaut kas… Man vajag melnu ekstravāģi. Vai saprati? Un nevelc garumā…

—   Sapratu. Rīt izdarisim.

Saruna bija ierakstīta pilnibā, bet kopijās jēlibas aizstāja ar daudzpunktiem, un apjoms uzreiz saruka uz pusi. Parasta saruna — tagad lamājas visi, liels vai mazs, sieviete vai virietis, priekšnieks vai padotais, izglītots vai neizglītots. Lai zinātu ieraksta patieso vērtību, vajadzēja orientēties meklēšanas lietas «Trase» realizācijas gaitā un pazit, ka rupjā, uzstājīgā balss pieder pašam Petruņam, bet otra — lietišķi solīdā, tomēr bailīgā — pagaidām nezināmai personai, kas zvanīja pa tālsarunu automātu no Tihodonskas.

Lai noskaidrotu jauno figurantu, IeM brigādei Pred- gorskā bija atvēlētas labi ja piecas minūtes. Ņemot vērā attālumu — septiņsimt kilometru, — efektīvi izmantot šo laiku būtu iespējams vienīgi kino. Meklēšanas lietas «Trase» ārkārtējais svarīgums un virkne labvēlīgu apstakļu tomēr ļāva paveikt neiespējamo.

Trīsdesmit sekundes pēc savienojuma operators paziņoja par zvanu Beimurazam Abdurahmanovičam. Tas nekavējoties aizrāva Savienības brigādes vaditāju sev līdzi uz ministra kabinetu, pa ceļam izklāstīdams lietas būtību. Pa apstulbušā ministra augstfrekvenču telefonaparātu, kura Īpašnieks ar skatienu bija gatavs vai aprit sevišķi smagu noziegumu izmeklēšanas nodaļas priekšnieku, kurš bija izstiepies mierastājā, maskavietis pavēstīja jaunumus Tihodonskas ģenerālim, kurš nekavējoties sazvanījās ar dežūrdaļu. Ritēja sarunas piektā minūte, kad IeP mašīna piebrauca pie tālsarunu punkta. Predgorskas automāts darbojās slikti: rija monētas un bieži atvienojās, bet cita automāta šajā virzienā nebija.

Jauns, taču izglītots opers iegāja zālē, neuzkrītoši pietuvojās telefonbūdiņai tieši tajā mirkli, kad jaunais «Trases» figurants beidza sarunu un, nikni iezvēlis pa kloķi, nolika klausuli.

Opers pamanījās nesalaist visu dēli un nemanīts izsekoja «trasistu» līdz pašām mājām. Kad durvis aiz novērojamā aizvērās, opers atsēdās uz kāpņu margām un ilgi nevarēja piecelties, veltīgi cenzdamies apvaldīt drebuļus, kas kratīja visu ķermeni.

Tad viņš piezvanīja, un ieradās speciāla grupa, kas bloķēja ieejas un izejas, noskaidroja figuranta personibu, ar ko viņš mēdz kontaktēties. Ivans Grebeškovs, divdesmit septiņus gadus vecs, par zādzibu sodits pusaudža vecumā, sodāmība dzēsta. Strādā mēbeļu veikalā par krāvēju, dzīves un darba vietā nekādas kompromitējošas ziņas ievākt neizdevās. Uztur ciešākas attiecības ar trim bērnības draugiem un diviem sava veikala darbiniekiem — krāvēju brigadieri un pārdevēju. Dažkārt ar viņiem kopā lieto alkoholiskos dzērienus, ar bērnības draugiem brauc makšķerēt.

Ar kolēģiem attiecībām vairāk lietišķs raksturs: kam izgādāt deficīta mēbeles, kur aizvest, cik prasīt… Grebeškova paziņu, vārdā Nikolajs, noskaidrot neizdevās.

Informācija, ko par «trasistu» savāca nepilnu astoņu stundu laikā, saprotams, bija visai pieticīga. Pret vakaru kļuva zināms, ka viens no bērnības draugiem ir augsti kvalificēts automehāniķis. Mazliet vēlāk pienāca paziņojums, ka Grebeškovs šad tad braukā ar sarkanu automašīnu, kas it kā pieder kaut kādam radiniekam, ne radiniekam, paziņam, ne paziņam.

—   Mājās mēs diez vai kaut ko atradīsim, — Ļedņaks skaļi spriedelēja, kā parasti, vaikstidamies, ej nu sazini, aiz ieraduma vai nerimstošajām vēdergraizēm. — Ja ari izpurināsim no viņa šito «korridas žiguliti» un «piešūsim» viņam to krāsu, ko tālāk? Pateiks, ka iedevis kādam pabraukāties vai ari, ka tas vāģis bijis nosperts, bet pēc tam atkal atradies… Ko tad vēl? Fotorobotam viņš līdzīgs nav. Atliek vienīgi tā telefonsaruna, labi vēl, ka vismaz šis pierādījums. Tikai — ko gan tas pierāda?

Apspriede notika vēlu vakarā plašajā Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka kabinetā. Pats Skļarovs — būdigs, četrdesmit piecus gadus vecs pulkvedis — gandrīz visu laiku klusēja, vilkdams uz papīra lauztas līnijas, taču beidzot viņš pacēla galvu.

—   Nē, vajag uzraut uz tāda āķa, lai vairs neizsprūk. Jādabū rokā tas Nikolajs, tāpat ierocis, forma… Vislabāk, ja varētu notvert nozieguma vietā — uzbrukuma laikā.

—   Bet vēl labāk, kad būs to šoferi jau nokniebuši un slēps līķi, — piepeši ierējās Sergejevs, un visi astoņi klātesošie pagriezās pret viņu. — Lai šiem vairs nebūtu atpakaļceļa.

Līdz šim majors nebija atļāvies izteikt priekšniecībai dzēlibas, tāpēc šī frāze tika novērtēta kā ne visai pārdomāts priekšlikums:

—   Mums ir pienākums. — Skļarovs šo vārdu īpaši uzsvēra. — Mums ir pienākums novērst noziegumu, nevis noraudzīties tajā no malas!

—       Tad ir tikai viena iespēja — jāiesmērē viņiem mašīna ar slēpni, — Sergejevs mierīgi turpināja. — Ja vajag, varu braukt ari es.

Iestājās klusums. Nodaļu priekšnieki un pāris operu sāka apdomāt piedāvāto variantu. Tam bija daudz priekšrocību un gandrīz tikpat daudz trūkumu. Vajadzēja noskaidrot, kas dominē.

—   Gluži saprātīgi, — Skļarovs pārtrauca klusēšanu.

—    Atradīsim vietu, piesegsim, nosēdināsim pāris snaiperus. Trīs lai brauc mašīnā: viens pie stūres, divi guļ aizmugurē, izņemsim sēdekli… Gluži saprātīgi. Vajag tikai noskaidrot, kad un kur vini grasās uzdarboties.

—  Tas nu ir tīrais sīkums, — Sergejevs nevērīgi noteica, un Ļedņaks vērīgi viņā noskatījās, tam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka padotais vienkārši ņirgājas.

—  Tikai kur lai ņem piemērotu mašīnu? — majors turpināja. — Ģenerālim ir melna «trīsdesmit pirmā», tā būtu labu labā ēsma, tikai viņš droši vien nedos? Kā jums šķiet, biedri pulkvedi? Ja nu sanāk pašaudīties, un noteikti sanāks, tad mašīna beigta!

Popovs manija, ka pēc pēdējās «Fināla» operācijas Saša stipri izmainījies. Joprojām nervozēdams, viņš lēca uz ecēšām, balansēdams uz pieļaujamības robežas, bet dažkārt pat tai pārsvērdamies, tāds nu bija šis jaunais Sergejevs, kuram pie vienas vietas gan dienests, gan subordinācija, gan priekšniecība. Ja kas — apliecība uz galda, tāpat atslēgas ar žetonu un zīmogu, dzīvojiet veseli, biedri pulkveži un ģenerāļi!

Taču gan Skļarovs, gan aizkaitinātais Ļedņaks uzņēma majora piezīmi kā nopietnu un lietišķu risinājumu pamazām aprises iegūstošajam gaidāmās operācijas plānam.

—   Ģenerālim nemaz neprasīsim, — Skļarovs cieti noteica. — Jāizdomā kaut kas cits.

—  Vajag kaut kur sarunāt… Piemēram, autokolonnā, — ierosināja Ļedņaks.

—   labu jau nedabūs, bet tāda, kādu iedos, nevienu neiekārdinās, — kāds izteica visu klātesošo viedokli.

—   Ir nu gan ķeza… — Skļarovs izskatījās apjucis.

—   Kas nu tā par ķezu? — Sergejevs mundri iegavilējās.

—     Es dabūšu mašīnu — tas ir īsts luksusa vāģis! Gluži svaiga, melna volga ar lūku jumtā, ar «trīsdesmit pirmās» riteņiem un dzelteniem miglas lukturiem! Acis iztecēs! Ja dēļ tās mani nenogalēs, varēsiet mierīgi atlaist!

—   Ko tu, Aleksandr, tur muldi, — Ļedņaks tēvišķi uzbārās. — Kur tad tu tādu mašīnu ņemsi?

—  Aizņemšos, — majors ikdienišķi attrauca. — No sava drauga Ašota. Vai zināt pelmeņu bodīti stacijas nogāzē? Viņš ir tās saimnieks. Starp citu, ļoti gardi pelmeņi. Iesaku nogaršot.

—  Labi, liecies mierā ar saviem pelmeņiem, — Skļarovs atgaiņājās. — Nopietni? Tā mašīna būs?

—  Simts punktu. Protams, ja Ašots nav aizbraucis vai kāds to volgu jau nav nospēris.

Operatīvā sanāksme bija galā.

—   Kas tev, Aleksandr, kait? — Ļedņaks gaitenī apvaicājās. — Tāds nervozs un uzskrūvēts, jokojies ar nopietnām lietām… Neesi pārpūlējies? Varbūt nervi nav kārtībā?

—   Nē taču, viss pa pirmo. — Sergejevs pagriezās un aizgāja pa gaiteni. Nodaļas priekšnieks cieši noraudzījās viņam pakaļ.

Nākamajā dienā, astoņos no rīta Grebeškovs izgāja no mājām, likdams sarosīties visai novērošanas un fiksēšanas brigādei. Pa ceļam uz veikalu viņš iegāja telefona būdiņā, uzgrieza numuru, kuru fiksēt neizdevās. Taču ierīce «Skaņa», ko uz laiku bija aizņēmušies no VDK, ar lāzera stara palīdzību fiksēja būdiņas logu svārstības, atkal pārvērsdama tās dzirdamā runā. Neraugoties uz palielo attālumu (ap simts metriem), ieraksta kvalitāte bija teicama, ja vien neņem vērā īsos pārrāvumus, kad lāzera staru aizsedza kāds nejaušs garāmgājējs.

«— Labrīt, Nikolaj, tas esmu es. Zvanīju vakar, kā jau bijām sarunājuši. Lamājās, klaigāja, teica, ka jau esot saņēmis avansu…»

«Skaņas» trūkums bija tas, ka tā nespēja fiksēt sarun- biedra sacīto.

«— Es tā ari …eicu. Bet šodien to vajag izdarit. Aha, …āk drusku vēlāk, man vēl jāaizved viena kreisā …itūra. Labi, piecos. Sapratu.»

No šā brīža sevišķi smago noziegumu nodaļa, faktiski jau visa Kriminālmeklēšanas pārvalde, iegrima saspringta darba atvarā.

Ivans Grebeškovs nesteidzigi aizkātoja līdz veikalam, kur ar svarigu izskatu izpildīja savus dienesta pienākumus, kuri paredzēja nopirkto mēbeļu iekraušanu, bet sakarā ar to, ka nebija pircēju, aprobežojās ar blandīšanos pa zāli, jautru tērzēšanu ar jaunajām pārdevējām un sačukstēšanos ar kaut kādiem ļautiņiem, kas laiku pa laikam uzradās pie sētas durvīm.

Ap to laiku Sergejevs iegriezās pelmeņu bodītē un palūdza Ašotam volgu, lai pavizinātu meičas. Iespējams, ka lūgums saimniekam negāja pie sirds, taču viņš nelika to manīt.

—   Protams, dārgais, kāda runa! Atdosi, kad gribēsi, vizinies kauč visu mūžu!

Tiesa, priecīgā balss šķita diezgan samākslota.

Sergejevs iebrauca mašīnu IeP iekšējā pagalmā, izņēma aizmugurējo sēdekli, un ielīda iekšā. Vietas pietika labi, ja viņam vienam. Vaļera Popovs piedāvāja majoram sēsties pie stūres, bet aizmugurē noslēpsies viņi ar Timohinu. Izmēģināja, un viss sanāca pa pirmo. Taču Ļedņaks šo variantu izbrāķēja.

—   Mašīna pamatīgi iesēdusies, tas izskatās aizdomīgi. Var jau padomāt, ka piestūķēts bagāžnieks… Taču Saša pie stūres… Pārāk varens rumpis, un ari fizionomija nav diez cik mīlīga. Baidīsies riskēt Vai ari uzreiz bliezis virsū, lai tā lieta būtu droša…

—   Nu tad braukšu viens, — Sergejevs nicīgi attrauca. — Un lai tik pamēģina izlocīties, kuņas! Sasitīšu lupatās!

Pusdienlaikā Grebeškovs ar draugiem ieturēja maltīti. Kasieres izcepa kartupeļus un pat izvārīja kaut ko līdzīgu zupai, vīri cēla galdā šņabi. Viena pudele uz četriem — šī kompānija gan zināja mēru.

Pa to laiku OMON un patruļdienesta pulka specializētā rota izķemmēja trases, kas veda uz Tihodonsku visos četros virzienos, iepazīdamās ar apvidu un izraudzidamās labākās vietas slēpņiem.

Tieši trijos mēbeļu veikala pārdevēji beidza ieturēties, Grebeškovs ar diviem pāriniekiem ielādēja kravas mašīnā virtuves mēbeļu komplektu un aizveda uz jauno mikrorajonu.

Ap to laiku, kad viņi atgriezās, snaiperi saņēma šautenes un patronas, tad ieņēma savas vietas Ziemeļu, Dienvidu, Rietumu un Austrumu maģistrāļu sākumā. Bet Sergejevs sagatavoja Ašota glauno volgu gaidāmajam darbam, piesēja pie durvju iekšējiem rokturiem tievas, taču izturīgas trosītes. Popovam vajadzēja atraut vaļā durvis vadītāja pusē un, vienlaikus paraujot ari savu trosīti un pārsteidzot naidnieku, izlēkt pa pretējām — labās puses durvīm. Sergejevam ar savu trosīti vajadzēja atraut kreisās aizmugurējās durvis, kam tāpat vajadzēja nobiedēt uzbrucējus un piesaistīt viņu uzmanību, un ari pašam izlēkt labajā pusē. Ar šādu manevru operatīvie darbinieki izsistu uzbrucējus no sliedēm, iegūtu vairākas liekas sekundes un nonāktu taktiski izdevīgākā stāvoklī — mašīnas aizsegā. Nabaga Ašots!

—   Bet ja viņi uzbruks no abām pusēm vienlaikus? — Sergejevs pavaicāja pats sev, un tūlīt pats arī atbildēja: — Tad jau manīs…

Patrenējušies izlēkt ar šaušanai sagatavotiem ieročiem, abi lādēdamies novilka desmit kilogramu smagās bruņu- vestes, kas bezcerīgi traucēja kustības.

—  Jādabū «Mirāžas». OMONam dažas ir, taču viņi tās pat savējiem nedod, tikai demontrē augstiem viesiem.

Ļedņaks apsolīja izraut divas «Mirāžas» no OMON komandiera rīkles un nekavējoties devās pie ģenerāļa. Un tiešām, pēc pusstundas kāds leitnants garos šņorzābakos, platās biksēs, ērtā jakā un sportiskā galvassegā atveda prasīto.

Popovs uzvilka vieglo kevlara vestīti, kas šķita pašūta no boloņas auduma vairākās kārtās, šķietami pavisam parasts apģērba gabals — kur gan cietība un stīvums, kam vajadzēja pasargāt no lodēm? Taču savulaik kvalifikācijas celšanas kursos viņš pats savām acīm bija redzējis, kā šitādu jocīgu džemperiti no desmit metru attāluma šaudīja ar «MP», bet pēc tam ar izbrīnu virpināja rokās starp aizsargslāņiem iestrēgušo lodi. Vestei pa virsu vajadzēja uzvilkt stilīgu Aļaskas tipa jaku ar pūkainu kažokādas apkaklīti, kas Īsti atbilda pašreizējiem laika apstākļiem. Tā bija šūta no parupja auduma, bet sirdi un vēderu aizsedza titāna plāksnes. Ari piedurknes bija no kevlara, tāpēc it nemaz neierobežoja kustības. Viss aizsargtērps svēra mazāk par trim kilogramiem.

Cita lieta! Sergejevam veste bija par mazu, un ari jaku nebija iespējams aiztaisīt, taču viņš bija apmierināts. Vairākas reizes viņi atkārtoja ģenerālmēģinājumu. Vispirms Ļedņaks, pēc tam Skļarovs apstādināja mašīnu, kas lēnām ripoja pa pagalmu. Popovs atvēra kreisās puses durvis, taču metās ārā labajā pusē un sekundi vēlāk jau tēmēja ar pistoli, ko bija ērti atbalstījis pret volgas jumtu. Arī Sergejevs veiksmīgi izpildīja māņu manevru un notēmēja ar automātu.

Pāri četriem Grebeškovs atstāja darbavietu un devās uz pilsētas centru. Uz to bridi Skļarovs beidzot «izsita» helikopteru bez milicijas pazišanās zīmēm un nosūtīja divus darbiniekus uz aerodromu.

Grebeškovs iegāja alus bārā, pēc tam kafejnīcā, tad nostājās rindā pie kinoteātra biļešu kases, pēkšņi strauji apcirtās un devās uz rindas pakaļgalu.

VAI priekšnieks noformēja divas manevru grupas, kurām bija jāapstādina melnas volgas, kas varētu piesaistīt noziedznieku interesi.

Vairākas reizes ļoti primitīvi pārbaudījis, vai viņam kāds neseko, Grebeškovs iegāja kādā necilā namā uz Kameno- gorskas un Upes prospekta stūra.

Septiņsimt kilometru uz dienvidiem piespiedu dīkstāVē nīka «Sitiens», nervozēja vietējie un piekomandētie operi, gaidīdami vēstis no Tihodonskas. Bet Tihodonskas milicija, vismaz tie trīsdesmit, četrdesmit cilvēki, kas bija tieši iesaistīti operācijā, gaidīja neuzkrītošo krāvēju Ivanu Gre- beškovu un viņa draugu Nikolaju.

— Suseklis iznāca laukā, — bezkaislīgi ziņoja novērošanas postenis. — Viņam mugurā ir milicijas seržanta forma. Ar viņu kopā vēl viens, piešķiram viņam pseidonimu Vilks. Ari milicijas seržanta formā…

Novērotāji ļoti precīzi bija uztvēruši novērojamo objektu ārējās pazīmes, un viņu pseidonīmi itin labi aizvietoja to vārdiskos portretus.

—   Suseklis un Vilks no Upes prospekta nogriežas uz Mazo Dārza ielu. Ieiet pagalmā. Vilks atslēdz garāžu. Izbrauc žiguli korridas krāsā, bez numuriem. Brauc pa Mazo Dārza ielu. Nogriežas pa Pils ielu. Nogriežas pa labi uz Darba ielu.

—   Dienvidu trase, — nodomāja Sergejevs, bet Popovs un Ļedņaks pateica to skaļi.

—  VAI bloķēšanas grupai pārvietoties pie Dienvidu tilta, — Ļedņaks pavēlēja mikrofonā. — Visām OMON un specrotas grupām izvietoties no tilta līdztekus Dienvidu trasei. Nelīst ārā no krūmiem, maksimāli maskēties!

—   Nogriezās pa kreisi uz Dienvidu tiltu, — turpināja ziņot novērotāji. — Maz mašīnu, atpaliekam.

—   Paceliet helikopteru! — Ļedņaks pavēlēja. Viņš vienā mirkli bija pārvērties: pagaisa cietēja grimase, izlīdzinājās krunkas. Skatiens kļuva izlēmigs un stingrs, bet acis izstaroja uzņēmību un gribasspēku. Vēl gados pajauns virs, ar kuru labāk nestrīdēties…

—   lai turas iesāņus no trases pietiekamā augstumā. Novērot tikai ar optiku!

Pēc četrdesmit minūtēm, attālinājušies no Tihodonskas sešdesmit kilometru, Suseklis un Vilks pieturēja mašinu ceļmalā un paši nostājās tai līdzās, ne pielikt, ne atņemt — īsts VAI pārvietojamais postenis.

Bloķēšanas grupa sāka meklēt automašīnu straumē labi uzturētas melnas volgas, lai ar jebkādu ticamu ieganstu apturētu tās vai novirzītu pa citu ceļu.

Pievilkās novērošanas, piesegšanas un trieciena grupas. Divu kilometru augstumā slinki riņķoja helikopters. Snaiperi ieņēma pozīcijas.

—  Aiziet, zēni, ar dievpalīgu! — novēlēja Ļedņaks.

Atvērās smagie dzelzs vārti, kas Popovam nez kāpēc atgādināja Iestādi KT-15. Viņam kļuva nepatīkami.

Volga ripoja smagāk par pierastajiem žiguļiem, un sākumā Vaļera jutās diezgan nedroši. Viņš neveikli mainīja joslas, lēni uzsāka un prātīgi izbrauca krustojumus. Taču jau pirms tilta pievedceļa bija piešāvies, un mašīna sāka ripot vienmērīgāk.

—   Uzgriez krāsni, baigi auksts, — teica Sergejevs. Viņš visu laiku dīdījās, krekšķēja, staipīja kājas, taču tā arī nespēja ērti iekārtoties. — Ja nu uzreiz ieročus ārā nevelk, bet sāk pārbaudīt dokumentus un lūrēt mašīnā? Velns un elle! Pagaidām apsēdīšos normāli, tumšie logi, tik un tā neko neredz.

Atskata spoguli uzradās giganta galva.

—  Tad vajag sakaitināt, — Popovs izgrūda caur zobiem. Viņam negribējās sarunāties.

Savilkās agrais ziemas mijkrēslis.

—   Kāda jēga no tiem snaiperiem…

Abi operi domāja par vienu un to pašu.

—   Viņiem ir nakts tēmēkli.

—   Nu ja…

Šoseja bija tukša. Tālu priekšā zem spilgtas kvarca lampas rēgojās melns punkts.

—   Gatavojies, — teica Popovs. — Es viņus redzu.

Sergejevs noslīdēja uz grīdas. Nožvadzēja automāta aizslēgs.

—   laba jaka — nemaz netraucē.

Visam vajadzēja izšķirties pēc pāris minūtēm. Popovs mazliet nometa ātrumu un pārkārtojās pirmajā rindā. Tūlīt mēs ieraudzīsim jūsu mūļus, draņķi tādi! Grebeškova fotogrāfija viņam bija rādīta: apaļa seja, lielas apaļas acis, deguns kā kartupelis. Sikumi fotogrāfijā nebija saskatāmi. Bet tam otram — Vilkam — bija zināmas tikai pazinies: izstiepts ģimis, asi vaigukauli, iekritušas acis, masīvs zods… Nekas, tūliņ redzēsim…

—   Mašīna stāv trases malā, — Popovs nobēra. — Blakus viens ar zizli, otrs nav redzams…

—   Droši vien tup kabīnē, negrib saldēties vējā, nelietis tāds!…

Vēja gan tobrīd nebija. Melno trases segumu vietām klāja sniegs, ceļmalā tas bija sapūsts krietni vairāk, tāpēc korridas krāsas žigulis (Popovs bija par to pārliecināts, lai gan mironigajā kvarca lampas gaismā mašīna izskatījās tumšā ķiršu krāsā) bija atstājis skaidri redzamas riepu pēdas.

Cilvēks milicijas formā vērīgi noraudzījās šurp braucošajā volgā un lēni, lēni cēla augšā roku ar zizli.

«Se tev!» Popovs ieslēdza pagrieziena signālu un samazināja ātrumu, kā mēdz darīt pieredzējuši pārkāpēji, lai apmuļķotu modro inspektoru, taču piepeši viņš spieda gāzes pedāli grīdā. Volga uzņēma ātrumu. Šādā situācijā autoinspektori droši vien būtu metušies viņiem pakaļ. «Tra- sisti» rīkojās tieši tāpat.

Sākumā Vaļera gribēja imitēt noskriešanu no ceļa, taču baidījās riskēt: ceļmala bija pilna ar sniegu, un mašīna nepierasta. Viņš ļāva «trasistiem» izrauties priekšā, pa atvērto lodziņu izbāzās melna roka ar zizli. Popovs apstājās.

—   Nāk! — viņš izgrūda sakostiem zobiem. — Viens pats. Tas ir apaļģīinis, Suseklis. Vilks tup mašīnā. Laikam piesedz.

Grebeškovs panācās vairākus metrus uz priekšu un pavēra muti:

—  Jidritvaikociņ, kāpēc neapstājāties? Tūlīt es jums…

Popovs lēnām izkustējās no vietas, apbrauca Susekli,

kurš klaigāja briesmīgus vārdus un laida uz dienvidiem, Predgorskas virzienā, uz kurieni bija paredzēts aizgādāt Ašota volgu.

«Pat trasi izmeklējuši pēc iespējas ērtāku, salašņas nolāpītie,» nodomāja Popovs, panorāmas spogulī vērodams vajātāju starmešu ugunis. «Jūtas kā īsti saimnieki…»

Aizturēšanas operācija bija izgāzusies. Steigā izstrādājot, būtībā tā paredzēja tikai vienu variantu — tiešu uzbrukumu, kas lautu aizstāvēties. Bet šie vis netaisījās uz šosejas daudz riskēt…

Priekšā pa labi jābūt sānceļam uz vasarnīcām, kur ziemā parasti neviena nav. Taču tā jau būtu tīra improvizācija, bet atkāpšanās no plāna draudēja ar pamatīgām ziepēm…

—   Kas tur ir? — Sergejevs noprasīja nospiestā balsī.

—  Tuvojas… Tūlīt nogriezīšos uz lauku ceļa, tur tad ari ies vaļā…

Starmešu gaismas atpakaļskata spogulī kļuva lielākas un spožākas. Slēpņi un snaiperi palika tālu iepakaļ, nu varēja paļauties tikai un vienīgi uz sevi. Divi pret diviem — nekāda vaina. Bez tam Saška ir triju vērts, un viņam ir automāts… Bet šie tādu pretsparu negaidīs, tāpēc būs apjukuši un samulsuši, viņiem trīcēs rokas…

Domas brāzās kā titri filmas noslēguma kadru fonā: stepe ziemas spelgoņā, melnais asfalts starmešu gaismā, tumsā vīdošais pagrieziens uz lauku ceļu. Popovs piebremzēja un ar samērīgu ātrumu grieza likumā, domas pagaisa, palika tikai kadri, kas bija uzņemti skarbā manierē: melnbalti, bez kādiem izskaistinājumiem, ar rokās lēkājošu kameru — necaurredzama nakts un divas vāji dzeltenas gaismiņas tālumā, kupenu atliekas ceļmalā, žilbinošas gaismas, kas nāk aizvien tuvāk un tuvāk…

— Gatavojies, Sašiņ, — Popovs nosēca, tad piebremzēja un ietrieca volgas purnu kupenā.

Aizmugurē nošvīkstēja bremzes. Ar labi ietrenētu žestu Popovs atrāva vaļā kreisās puses durvis, parāva trosīti, kas bija piesieta labās puses durvju rokturim, un lēca atvērto durvju ailē. Kad viņš vēlās sniegā, nogranda šāviens. Viss, rokas bija brīvas! Kadri sāka brāzties neaptveramā ātrumā: kūlenis pa sasalušo zemi, sniegs aiz apkakles un piedurknēs, lēciens, un viņš jau stāvēja, ceļos ieliecies, pistole atbalstīta uz mašīnas jumta, Suseklis metās viņam virsū, zibsnis, rievotā plastmasas roktura atsitiens.

Kur ir otrais? Popovs apskrēja apkārt volgai un aci pret aci sadūrās ar savu kādreizējo pārinieku un pirmo skolotāju seržantu Kļincovu. Viņu skatieni sastapās mirkli pirms šāviena, un Vilks nodrebēja: lode aizsvilpa garām. Laikam jau bija vainojams pārsteigums un neizdevīgais stāvoklis. Nākamajā mirkli Kļincovs izmeta pistoli, nejēdzīgi noplātījis rokas, atsprāga atpakaļ un novēlās uz apsnigušās zemes. Filma apstājās.

Ceļš, kas aizvijas stepē, melnie, kailie koki trases malā, vientulīgās uguntiņas tālē, Ašota volga un meklēšanā izsludinātais žigulis korridas krāsā, sniegā izstiepušies «trasistu» ķermeni, Vaļera Popovs ar pistoli, kas ar savu svaru bija novilkusi roku lidz celim…

Viņš vēl nebija pilnībā atguvies, vēl nebija ne vēsts no tikamās atvieglojuma sajūtas tāpēc, ka viss aiz muguras. Un prāts kļuva nemierīgs, jo kaut kas nebija kārtībā… Sergejevs nebija izkāpis no mašinas!

Lēni, lēni Popovs vēlreiz apgāja apkārt volgai, pirksti slīdēja pa lakoto virsmu, sirdij pamirstot, baidoties, ka teju, teju sataustīs lodes izsisto caurumu, taču bleķi bija veseli. Tikpat lēni atvēris durvis, viņš pieskārās aukstajai sejai, tad sataustīja delnas locītavu. Pulsa nebija.

— Jocīgi, izskatās pēc sirdslēkmes, — pusstundu vēlāk sacīja ārsts.

Divdesmit otra nodala

Pavasari tiesāja Skolotāju. Process bija slēgts, taču Tiesu pili ielenca milzīgs pūlis, kas kāri tvēra baumas, kuras spēja izlavities no tiesas sēžu zāles.

—   Maigi gan tagad soda, negrib piespriest nošaušanu…

—   U-ū-ū, — cilvēku masa lauzās pie augstajām durvīm, taču, atdūrusies pret asajiem konvoja šineļiem, plūda atpakaļ.

—  Gan piespriedīs, uz to pusi jau iet, — pavēstīja kārtējais nopratinātais liecinieks.

Pūlis atkal iemurdējās, tikai šoreiz piekrītoši.

—   Kā tādi izdzimteņi vispār drīkst dzīvot zem saules? Viņu vajadzētu saplosit gabalos un dzivu aprakt…

Tiesa ilga gandrīz nedēļu, pusdienu lasīja spriedumu. Uz lieveņa izlika jaudigu skaļnini, un vairāki simti cilvēku, gluži pamiruši, noklausījās tiesājamā neģēlību uzskaitījumu. Vairākkārt klausītāju rindas pāršalca sašutis vaids:

—  Nu kā tādu nelieti zeme spēja nest? Vai tad tiešām nenošaus?

Beidzot izskanēja rezolutīvās daļas noslēguma frāzes: «…augstāko soda mēru — nošaušanu…»

Nogranda aplausu vētra, atskanēja gaviles, gaisā uzlidoja cepures. «Tomēr pasaulē vēl ir kaut kāda taisnība!»

Par procesa rezultātiem informēja radio un televīzija, rakstīja avīzes. Cilvēki priecājās par bargo spriedumu. Vēl tikai vajadzēja to izpildīt. Pilsēta nepacietīgi gaidīja šo vēsti.

Lietu izmeklejot Stāsts

Pirmais sižets

Nazis ar monētu

Mēs nīkām slēpnī jau sesto stundu. Kamēr vēl nebija iestājusies tumsa un pa baļķu spraugām visi ceļi, kas veda uz būdu, bija labi pārskatāmi, varēja sarunāties, un laiks ritēja ātrāk.

Taču tad savilkās mijkrēslis, koki, kas ieskāva pļaviņu, pārvērtās melnā, šalcošā mūri, un pļāpāšanu vajadzēja pārtraukt, lai neiztrūcinātu iespējamos viesus.

Par to, ka viesi ieradīsies, nevienam no mums nebija ne mazāko šaubu, cits jautājums — vai no viņiem būs kāda jēga? Pesimists Iščenko uzskatīja, ka mēs te kvernam velti. Var jau būt. Mūsu darbā nekad iepriekš nevar paredzēt rezultātu, tāpēc itin bieži iznāk strādāt pa tukšo, lai gan ari tas var izrādīties noderīgi. Šoreiz bija tāpat: neviens nevarēja galvot par veiksmi — mūsu slēpnis ir tikai viens posmiņš visas operācijas ķēdē. Operācijas, kura sākās pirms sešām stundām un tagad jau ieskauj visu pilsētu.

liķi atrada agrā pēcpusdienā. Bija silta atvasaras diena, saule maigi sildīja, gaisā ņirbēja viegli, sidrabaini zirnekļu tīkli, čivināja putni — īsāk sakot, piepilsētas mežs neskopojās ar saviem septembra jaukumiem. Kā asa disonanse šai idillē ielauzās beigtais cilvēks, kas nedabiskā pozā bija izstiepies mīkstajos arumos.

Spriežot pēc apģērba un izskata, tas bija klaidonis — tās raibās sabiedrības pārstāvis, kura bez pasēm kabatā plūda uz mūsu novadu, kur to sagaidīja siltāka saule, bagātāki tirgi, pilni dārzi pārtikas, alus un kaltētas zivis, hipodroma troksnis un citi lielās dienvidu pilsētas jaukumi.

Ķermeni no vienas puses klāja tetovējumi — tur bija gan noziedznieku folkloras elementi, gan tradicionālās nāriņas, baloži, cauršautās sirdis, pat Īstas gleznas, ko bija gleznojuši nezināmi kameru mākslinieki. Centīgs biogrāfs pēc šiem zilajiem ornamentiem varētu izsekot visiem nelaiķa vētrainās dzīves posmiem: īslaicīgās aizturēšanas izolators, izmeklēšanas izolatori, cietumi, kolonijas, pārsūtīšanas punkti… Un savā pēdējā stundiņā viņš acīmredzot bija licis lietā visu šo pieredzi, spriežot pēc izkārpītās zemes, satriektajiem pirkstu kauliņiem, resnās, zarainās nūjas, kas bija stingri sažņaugta mirušā rokā; viņš bija kāvies no visas sirds.

Piebrauca pilsētas operatīvās grupas mašīna. Prokuratūras izmeklētājs apgāja apkārt nogalinātajam, parādīdams operatīvi tehniskās nodaļas ekspertam Ivankinam, ko vajag fotografēt.

Klikšķēja fotoaparāts. Viens — panorāmas uzņēmums. Divi — līķis kopumā. Trīs, četri — galva un seja tuvplāna. Pieci — rokā sažņaugtā runga.

—   Lūdzu, dakter, — Zaicevs klusi noteica, kad fotografēšana bija galā.

—   Nāve iestājusies pirms divām stundām, — ierasti, negaidīdams jautājumus, teica tiesu medicīnas eksperts. — Nazis ar tievu, vienpusēji trītu šķeltni.

Es jau pats biju ieraudzījis mazo, šauro brūciti zem kreisās krūts galiņa. Asinis netecēja, un tā izskatijās daudz nekaitīgāka nekā pušumi uz pieres un sejas; tāda pavisam niecīga skrambiņa. Taču cilvēkam, kurš jau agrāk redzējis šādus ievainojumus, uzreiz kļūtu skaidrs, ka dūriens trāpījis tieši sirdī un nāve iestājusies tai pašā acumirkli.

Man tika melnais darbs — vajadzēja palīdzēt izmeklētājam izdarīt apskati, valstīt liķi un izčamdīt tam kabatas, cilāt apģērba gabalus. Tā bija ilga, ķēpiga un apnicīga padarīšana, kas šķietami nekādus taustāmus rezultātus nedeva, ari pieaicinātie — puisis un meitene, kas bija mežiņā pastaigājušies un speciāli izlaisti cauri ķēdei, — bija nesaprašana, kāpēc vesela izmeklēšanas grupa nu jau divas stundas nonemas ar līki tā vietā, lai skrietu kert noziedznieku.

Nezinātāju izbrīns bija saprotams: viņiem nebija ne jausmas, ka pa pēdām jau palaisti divi suņi, ka mežiņu un visu tā tuvāko apkārtni cītīgi ķemmē gandrīz visi rajona nodaļas darbinieki, palīgos pieaicinātie brīvprātīgie kārtības sargi un komjaunieši, ka visām patruļām pilsētā, stacijā un lidostā uzdots pārbaudīt aizdomīgas personas. Bet grupai, kas apskatīja notikuma vietu, bija konkrēts uzdevums: atrast un fiksēt tos sīkumiņus, kuri vēlāk, kļūstot par lietiskajiem pierādījumiem krimināllietā, palīdzēs atmaskot slepkavu.

Taisnību sakot, vismaz pagaidām ar pierādījumiem bija trūcīgi. Tas kļuva skaidrs pat pieaicinātajiem — pa ausu galam dzirdēju, kā puisis čukst savai pavadonei: «Tumša lieta. Nekādu pavedienu. Nemaz nav zināms, kas ir nogalinātais. Tāda grābstīšanās vien sanāks.»

Ari Zaicevs bija to padzirdējis un, uzmetis man īsu skatienu, sarkastiski pavīpsnāja: pirms gadiem trim kāds Krilovs, tolaik vēl būdams kriminālmeklēšanas stažieris, strādādams ar viņu vienā brigādē, kas izmeklēja analoģisku lietu, bija pateicis gaužām līdzīgu frāzi.

Tagad viņa smīknāšana mani vairs nemulsināja: galu galā visi pārvar šo bezpalīdzības izjūtu un vairs nebēdā par izmeklēšanas bezperspektivitāti, trūkstot pierādījumu apstiprinātai informācijai, kad nav zināms, ko, kur un kā meklēt, bet noziedznieks šķiet gatavais rēgs. Tagad, kad jau esmu pavārijies kriminālmeklēšanas katliņā, zinu, ka izmeklēšanas gaitā pamazām šā «rēga» apveids iezīmēsies arvien skaidrāk, lidz visbeidzot tas materializēsies konkrētā cilvēkā, kurš jau būs tik reāls, ka viņam pat varēs uzlikt rokudzelžus. Jājautā tikai, cik ilgi tas vilksies, cik nervu, enerģijas un spēka prasis.

Tā kā noslepkavotā kabatā nekādu dokumentu nebija, vajadzēja liķi daktiloskopēt. Spriežot pēc viņa gleznu galerijai līdzīgās miesas, nelaiķa raibajā dzivē viņa pirksti ne vienu reizi vien bija pieskārušies daktiloskopiskās kartes veidlapai, bet tas nozīmēja, ka pēc mūsu pieprasījuma attiecīgā iestāde paziņos nepieciešamos personas datus un visas viņa vētrainās biogrāfijas detaļas.

Notikuma vietas apskate jau tuvojās beigām, kad pienāca pirmās noderīgās ziņas. Pie izmeklētāja pieskrēja leitnants Markins un pavēstīja: «Atraduši makšķernieku, kurš pirms divām stundām redzējis te kādu cilvēku. Garu rudmati ar mugursomu. Ģērbušos rūtainā kreklā, uz sejas bijusi brūce. Gājis uz ceļa pusi. Pazīmes izziņotas visiem posteņiem.»

—   Kārtīgi viņu nopratiniet, visu sacīto fiksējiet protokolā, — Zaicevs izrīkoja, neizrādīdams nekādas emocijas. Nudien, ja netālu no notikuma vietas redzēts cilvēks ar brūci, tas taču vēl nenozīmē, ka viņš ir noziedznieks. Tomēr jau viens pavedieniņš rokā, viena versija.

Nākamais paziņojums bija vēl interesantāks: «Atrasts nazis.» Tas gulējis biezā zālē zem krūmiem, dažus simtus metru no notikuma vietas, bez suņa, protams, nebūtu atraduši. Tas bija parasts salokāmais nazis, kādus pārdod katrā saimniecības preču veikalā, ar diviem asmeņiem, dakšiņu un pudeļu attaisāmo. Asiņu uz tā nebija, taču noskaidrojās arī šī dīvainība, kad dažus metrus tālāk suns atrada lapu kušķi ar brūniem traipiem.

—   Pirkstu pēdas uz tā, saprotams, nebūs saglabājušās, — noteica Ivakins, ar pinceti satvēris nazi un iemetis to plastikāta maisiņā.

—   Redzams, īpašnieks ir tālredzīgs cilvēks, taču viņam laikam patīk būt oriģinālam.

Viņa pēdējos vārdus sākumā nesapratām, bet tad viņš parādīja maisiņu, un mēs pamanījām, ka roktura vienā pusē piestiprināta vienkapeika.

Līķi aizveda uz morgu, ķēdi novāca, operatīvās grupas mašīna aizbrauca, vārdu sakot, darbs notikuma vietā bija padarīts. Taču, kā vēlāk izrādījās, nebija vis.

—   Krilov, — izdzirdu aiz muguras kādu saucam un pagriezies ieraudzīju nodaļas priekšnieka vietnieku Frolovu un kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku Jesinu. Man uzreiz kļuva skaidrs, ka šodien mājās netikšu. Vai nu būs kāda neplānota dežūra, neatliekams komandējums vai cits pārsteigums, kādu mūsu dienestā nav mazums, taču mie- rigi pavakariņot ģimenes lokā un agri likties gulēt man šodien noteikti nesanāks. Starp citu, tā tas ir jau trīs gadus, kopš strādāju kriminālmeklēšanā.

—   Paklausies, Krilov, — Jesins iesāka. — Tepat netālu uzieta būda, vai kaut kas tamlīdzīgs, kur klaidoņi lien pārnakšņot. Vajadzēs tur pasēdēt līdz rītam, varbūt kāds iemaldās.

Un redzēdams, ka esmu nesaprašanā, piebilda:

—   Pagaidām tā ir vienīgā iespēja sadabūt kādu liecinieku. Vārdu sakot, tu būsi grupas vecākais.

Būda stāvēja nelielā klajumiņā mežaparka dziļumā. Tādus mitekļus parasti attēloja Breta Harta un Henrija Lousona grāmatu ilustrācijās, un lecošās saules staros tā nudien izskatījās gleznaina. Laikam to bija cēluši paši klaidoņi, izmantodami materiālus, kādi gadījās pie rokas, — kritalu stumbrus, zarus un žagarus.

Iekšā bija krēslaini, smacīgi un nemājīgi. — Te nu mēs visā garajā naktī sadzīvosim veselu lērumu blusu, — sērīgi teica Iščenko, iekārtodamies improvizētajā gultā uz dzeltenajām, kritušajām lapām. Mēs ar Bagrovu klusējām, lai gan baidījāmies no tā paša. Starp citu, blusās mēs gan neiedzīvojāmies, toties sešās gaidīšanas stundās pamatīgi sakoda odi.

Pirmie viesi ieradās, kad bija jau pavisam tumšs. Divas grīļīgas ēnas ieslīdēja būdā, piedvesdamas to ar vīna smārdu.

—   Klusu, milicija! — Bagrovs sagrāba pirmo, es — otro. Klaidoņi nepretojās, iespējams tāpēc, ka bija gaužām pārsteigti, vai ari jau apraduši ar likteņa pavērsieniem, kuru neatņemams elements bija nepatikšanas ar miliciju.

Nākamās stundas laikā aizturējām vēl trīs, vairāk gan tonakt neviens nerādījās.

Rītausmā atbrauca mašīna, es nodevu aizturētos un braucu uz mājām atpūsties. Ja to vispār varētu nosaukt par atpūtu: divpadsmitos vajadzēja būt atpakaļ nodaļā, tāpēc izgulēties, dabiski, es nepaguvu.

Toties pulksten divos mēs ar Bagrovu jau sēdējām alus bārā «Vēzis» un, sūkdami auksto alu, spriedelējām, ka mūsu darbā taču ir arī patīkami brīži. Starp citu, tas nebija vienīgais apspriešanas vērtais temats. Pēdējo dienu laikā bija savākts ne mazums sākotnējās informācijas, ko vajadzēja kā pienākas apstrādāt.

Pirmkārt, bija noskaidrota nogalinātā personība: Rifats Bakirovs, cilvēks bez noteiktas dzīvesvietas un nodarbošanās, kurš savos trīsdesmit piecos gados bija paguvis iedzīvoties astoņās sodāmībās. Viņa noziedzīgās noslieces bija visai nemainīgas: klaiņošana, parazītisks dzīvesveids un sīkas zādzības. Daudz viņam par to nepiesprieda, un, atsēdējis gadu vai divus, Bakirovs nekavējoties atgriezās pie vecajiem ieradumiem. Pēdējo reizi viņš iznāca brivibā pirms sešiem mēnešiem; kur un kā viņš bija pavadījis šo laiku, mēs pagaidām vēl nezinājām.

Zaicevs izsūtīja atsevišķus uzdevumus uz visām kolonijām, kur Bakirovs savulaik bija izcietis sodu, un pēc neilga laika tika atsūtītas ziņas par viņa uzvedību, kontaktiem, sakariem un iespējamajiem ienaidniekiem. Vārdu sakot, cietušā personas izstrāde gāja vaļā pilnā sparā.

Ar aizdomās turamo bija sarežģītāk. lai gan daktilo- skopiskās ekspertīzes slēdziens vēl nebija gatavs, Ivakins paziņoja, ka identifikācijai derīgu pirkstu nospiedumu uz naža nav.

Notvertie klaidoņi par slepkavību neko nezināja, un tas izklausījās ticami, jo pretējā gadījumā viņi būtu ņēmuši kājas pār pleciem un kopušies pēc iespējas tālāk no šīs nelāgās vietas. Tāpat viņi nevarēja neko prātigu pastāstīt par pārējiem būdas iemītniekiem: nakšņotāji nāca un gāja, viņi uzradās un nozuda dažādos laikos, parasti nakti, un gandrīz vienmēr bija pilnā.

Aplūkojuši Bakirova fotogrāfiju, divi no saķertajiem, kas šeit uzturējās tikai otro nakti, viņu nepazina, trīs «pastāvīgie iedzīvotāji» teica, ka Tatāru gan pazīstot, taču neko prātīgu par viņu pastāstīt nevarēja. No rītiem Bakirovs tuvējos dārzos ievāca vairākus kilogramus tomātu un nesa tos uz tirgu pārdot. Vai tirdzniecība gāja no rokas, to neviens nemācēja pateikt, bet parasti viņš atgriezās stipri iereibis un, ne vārda nebilzdams, likās gulēt. Nākamajā dienā cikls atkārtojās, tiesa paretam viņš vispār neatgriezās nakšņot. Iedzēris uzvedās mierīgi, kauties nelīda, ienaidnieku viņam neesot bijis, tāpat kā draugu. Par sevi neko stāstījis neesot, viņi zināja tikai to, ka pilsētā šis satiekoties ar čali, vārdā Baklāns, un parasti tas notiekot alus bārā «Vēzis».

To Baklānu vajadzēja dabūt rokā, tāpēc jau mēs tagad sēdējām šajā verandā, virs kuras milzīgs posmkājis, pateicoties kuram iestādījums ticis pie sava nosaukuma, stiepa varenās spīles pretī saulei.

Ja es pats nestrādātu milicijā un kādā piedzīvojumu filmā redzētu divus inspektorus bārā sūcam aliņu, vajadzīgo cilvēku gaidot, droši vien būtu tos apskaudis. Taču pašreiz, reālajā dzīvē, jutos aizkaitināts un sēdēju kā uz adatām. Šodien biju uzaicinājis četrus lieciniekus laupīšanas lietā, kā arī automašīnas zādzības aculieciniekus un divus parazītiska dzīvesveida piekopējus, taču, pateicoties neplānotajiem pasākumiem, viss darbs aizgāja pa pieskari… Vajadzēs vēlreiz atraut cilvēkus no viņu darīšanām, daudzi būs sašutuši, un neiesi jau visiem taisnoties, ka lieta, kuras sakarā viņi izsaukti, atbidīta otrajā plānā un tās vietā stājies kaut kas svarīgāks, neiesi jau dievoties, ka noziegumus nekad nevar iepriekš paredzēt, neteiksi ari to, ka iepriekšējā nakti neesi ne acu aizdarījis…

— Tinamies, menti kaut ko vaktē! — šis čuksts izjauca manas pārdomas, un es strauji apcirtos. Pilsonis Naļivaiko, ar iesauku Zobs, ar skubu vilka uz durvju pusi Koļu Zolo- tuškinu, kurš bija pietempies lidz nejēgai. Citkārt es būtu painteresējies, kāpēc abi draugi nav darbā, un uzdevis kaudzi jautājumu, uz kuriem viņiem ļoti nepatiktu atbildēt, neba velti aizlikās tādā steigā, pat aliņu nepabeiguši. Gan jau es viņus vēl paaicināšu uz pārrunām, tad man iešāvās prātā, ka visa mūsu maskēšanās — aluskausi, savazātās drēbes — patiesībā ir pilnīgi velta, jo vietējā varza tik un tā pazīst mūs kā raibus suņus. Atliks paļauties vienīgi uz to, ka Baklāns un viņa draugi ir ieklideņi un ar vietējiem pārmērīgi nečupojas.

Ap pieciem bārā ienāca raiba kompānija, tieši tāda, kādu bijām gaidījuši. Ienācēji tūlīt sastūma kopā galdiņus un nokrāva tos ar aluskausiem. Aliņu bagātināja piķamelns vīns no pagaldē paslēptām pudelēm, un šķidrums plaka visai jestri.

—  Aizej, izsauc mašīnu, — es teicu Bagrovam. — Viņus vajadzēs pārbaudīt šā vai tā. Un iegansts jau ir — alkoholisku dzērienu lietošana sabiedriskā vietā.

Kompānija uzvedās arvien skaļāk, un, lai gan nevarēja saprast, par ko ir runa, pēc atsevišķiem vārdiem kļuva skaidrs, ka par tamborēšanu un pastmarku krāšanu šie vis nerunā.

—   Nelamājies, Baklān! Gribi iekulties ziepēs? — es sadzirdēju, taču tā kā sēdēju pret runātājiem ar muguru, nepaguvu ievērot, kurš kuram to teica. Tagad vajadzēja rīkoties. Es izvilku no azotes iepriekš sagatavotu kūpinātu breksi un devos pie blakus galdiņa.

—   Čaļi, mainīsim pret kādu aliņu, man nauda cauri.

—   Sēdies tik klāt, ieliesim, — aizbildnieciski noteica būdīgs, neskuvies vīrs, kāru aci noskatīdams manu breksi. — Tev nu gan ir viena feina zivtiņa! Tirgū pirki, vai?

—   Nospēru zvejniekiem, — es atbildēju, ģelzi laukā vilkdams. — Tūliņ sašnikāšu.

Man piestūma kausu, un es ar bažām nodomāju, ka to vircu taču vajadzēs izdzert.

—  Vietējais? — noprasīja kaimiņš, izmeklēdams sev prāvāku ikru gabaliņu.

—   Nē, caurbraucējs. Taču skatos, ka šitā pilsētiņa nav nemaz zemē metama, nolēmām padzīvoties kādu nedēļu tepat.

Ķēros klāt astei, bet mans šorīt pirktais nazis, kura rokturim nodaļas staršina bija piestiprinājis monētu, uz mata līdzinājās tam, kuru pašlaik pētīja eksperti.

Es ierāvu to, kas skalojās kausā, neuzkrītoši noskatīdams jaunos draugus. Pie galda sēdēja septiņi cilvēki, un diezin vai kādam patiktu sastapt šādu kompāniju nomaļā vietā. Visi dūšīgi sukāja iekšā zivi, par mani vairs nelikdamies ne zinis. Pie galdiņa pienāca Bagrovs un, neuzkrītoši man pamājis, skaļi sasveicinājās.

—  Tas ir mans draugs, — es paskaidroju. — Mēs darbojamies kopā.

—   Nu, tad lai tik sēžas klāt, — noteica tas pats vīrietis.

—     No kurienes tad jūs esat?

—   No Kubaņas, — Bagrovs nosvērti atbildēja. — Apbraukājām Gruziju, izdzīvojāmies pa Sočiem, tagad taisāmies laist uz Krimu.

—   Un kur tad jūs šeit esat apmetušies?

—  Viņā krastā, mežā. Tur viena tāda feina būdiņa, iekšā silti, sausi un gaiši, mušas ar nekož…

Man iepretim sēdošais cilvēks atrāvās no sava kausa un pavērās manī:

—   Kaut kā neesmu jūs tur manījis. Man tur dzīvo viens čoms — Jurka Tatārs. Vai pazīstat?

—   Kā nu nepazīsim, — es pārliecināti atbildēju, juzdams mostamies mednieka azartu.

—   Ko tad viņš, draņķis, vakar neatnaca? Varbūt domā, ka to červoncu es viņam uzdāvināju? Par šito es viņam vēl purnu nozilināšu kā nākas!

—   Nomierinies, Baklān! — viņu apsauca sarainais stiprinieks. — Šodien nu gan tu esi varen bargs!

Baklāns nolaida skatienu un zivju atliekās pamanīja nazi.

—   Kur tu to rāvi? — Baklāns apvaicājās, paņēmis nazi rokās un nopētījis to no visām pusēm.

—  Atradu turpat pie būdas, — es nevērīgi attraucu.

—     Nu un kas?

—  Tas tak Rudā nazis. Vēl aizvakar dzērumā man ar to draudēja. Bet gan es vēl viņam tikšu klāt, rokas no eņģēm izraušu.

Bija pienācis laiks izbeigt. Pie blakus galdiņa jau desmit minūtes sēdēja Vitja Laktinovs, un es nemanāmi pamāju viņam ar galvu. Minūti vēlāk pie mūsu galdiņa pienāca divi iecirkņa inspektori formās un seši mūsējie ar brīvprātīgo kārtības sargu apsējiem. Izskatījās pēc parastas milicijas organizētās «šaubīgo vietu» apgaitas. Viens no kārtības sargiem it kā nejauši paskatījās zem mūsu galda un izvilka no turienes veselu kaudzi aizsāktu pudeļu.

—   Žūpojat? Nāksiet mums Ildzi!

Mūsējie noņēmās ar aizturētajiem, bet mēs ar Bagrovu

aizvedām Baklānu uz prokuratūru, jo Zaicevs bija izteicis vēlēšanos personiski nopratināt viņu.

Patiesībā Baklāns izrādījās Ivans Timofejevičs Pogore- lovs, trīsdesmit četrus gadus vecs, četrreiz sodīts, divas sodāmības, kā viņš centīgi apgalvoja, jau esot dzēstas. Viņš runāja ātri un dedzīgi, dzīvi žestikulēdams ar rokām, klaigāja, un tā vien sliecās pārvērst pratināšanu strīdā, vārdu sakot, godam attaisnoja savu iesauku…[7]

—  Sakiet, Pogorelov, — Zaicevs, kā vienmēr, bija nesatricināms, — vai jūs pazīstat Rifatu Bakirovu?

—  Jurku Tatāru, vai? Protams, pazīstu. Viņš no manis uz vienu dienu palienēja červoncu un neatdeva. Gan es ar viņu vēl norēķināšos! Varbūt man tās naudas nemaz tik daudz nav, ko?!

—  Viņš ir jūsu biedrs? — Zaicevs palaida gar ausīm to, kas viņu neinteresēja.

—   Bija, bet tagad visa draudzība vējā! Kad satikšu, momentā degunu uz pusēm salocīšu!

—  Tātad viņš ir jūsu ienaidnieks, un jūs gribat ar viņu izrēķināties? — Zaicevs pacietīgi turpināja.

—   Un izrēķināšos ar! — Baklāns gluži vai vārījās no dusmām, vēl nenojauzdams, uz kuru pusi izmeklētājs velk. — Kas gan var man to liegt? Ne no viena nebaidos!

Tajā mirklī Zaicevs nolika viņam priekšā fotogrāfiju, un Baklāns, aizrijies ar kārtējiem draudiem, pamira ar pavērtu muti.

—   Kas viņam kaiš, ko? — viņš klusi nosēca. — Kas viņam ir? >

Baklānu sagrāba panika, viņš jau bija aptvēris, ka pirmīt pateiktais var pavērsties pret viņu pašu, un, šķiet, grasījās skaidrot, ka viņam ar to visu nav nekāda sakara, ka tas ir nelāgs pārpratums, taču ta vieta viņš spēja tikai bezjēdzīgi malt vienu un to pašu: «Kas viņam kaiš? Kas viņam * kaiš?» — pēdējo frāzi viņš jau izkliedza falsetā. Izmeklētāja klusēšana viņu biedēja, un, tā kā man ar šādiem tipiem iznākusi darīšana ne vienu reizi vien, zināju, ka kuru katru bridi viņš kritīs histērijā.

—   Bakirovs ir nogalināts, un mēs meklējam tos, kas būtu varējuši to izdarīt, — Zaicevs novilka, vērīgi raudzīdamies pratināmajā.

—   Es neesmu viņu nogalinājis, nemaz neesmu spējīgs uz kaut ko tādu, — Baklāns ievaimanājās. — Varu paklai- gāt, palamāties, sliktākajā gadījumā — sadot pa purnu. Bet nogalināt… Paprasiet puišiem — jebkurš pateiks to pašu…

—   Kas tad varēja to izdarīt?

—  Kā tad es to varu zināt! Ienaidnieku viņam it kā nebija… Droši vien dzērumā… Sakāvās ar kādu, un gatavs. Šmigā viss kas var atgadīties! Vai ne?

—   Un kas ir šis Rudais? — Zaicevs pārtrauca viņa vārdu plūdus.

—   Rudais? Nu, Fedjka. Tatārs parasti nāca kopā ar viņu. Uzvārdu neesmu prasījis, pasē neesmu skatījies. Zinu tikai, ka no Ukrainas. Nazītis, kuru vakar tam biedram redzēju, — viņš goddevīgi pamāja uz manu pusi, — tas noteikti ir viņējais. Bet vairāk gan neko nezinu.

—   Nu vismaz, kā viņš izskatās, ko dara, kur dzīvo?

—  Pēc izskata nekas īpašs — ruds, dūšīgs. Kā lai es zinu, kur viņš dzīvo, brīvs putns — šodien te, rit jau citur.

Zaicevs ilgi noņēmās ar Baklānu, pūlēdamies izspiest vēl kaut ko, taču viss pa tukšo. Viņš pat nebija spējīgs Rudo pienācīgi aprakstīt, tā ka mēs nevarējām sastādīt fotorobotu, pat vārdisko portretu ne. Izskatījās, ka turpināt nav jēgas, un Zaicevs uzdeva pēdējo jautājumu:

—   Kur jūs bijāt laikā, kad notika slepkavība?

—  Bet kad tas bija? Nu, kad viņu nogalināja? — Baklāns saprata, ka no viņa atbildes atkarīgs daudz kas, un, laizīdams sausās lūpas, sāka raukt pieri, lai tikai pareizi atcerētos, kur atradies šajā liktenīgajā bridi.

—  Vakar pa dienu.

Baklāns saspringti domāja, bet piepeši jautri iesmējās un atkal ieņēma iepriekšējo, pašpaļāvīgo pozu. Bija skaidri redzams, ka tūdaļ viņš pavēstīs kādu dzelžainu alibi.

—  Kur es biju, pilsoni izmeklētāj? — Viņš pārjautāja, nu jau pavisam citā tonī. — Rakstiet vien savā protokoliņā: biju atskurbtuvē. Velns dīdīja, jau no paša rīta pielakos un tad arī nokļuvu tur. Nu, vai nav tiesa, ka viss uz labu, tagad taču mani vairs aizdomās neturēsiet!

Zaicevs paskatījās uz mani, un es devos uz blakus kabinetu, lai piezvanītu. Nudien, pilsonis I. T. Pogorelovs vakar ap pulksten deviņiem no rīta, būdams dzēruma nemaņā, bija savākts pie Centrāltirgus un atskurbināts līdz pat vakaram. Dežurants bija labi iegaumējis vienīgo dienas klientu. Es sarunāju, ka viņš atnāks atpazīt Baklānu, — šī bija obligāta formalitāte, taču nekas vairāk, jo tāpat bija skaidrs, ka Pogorelovs saka skaidru patiesību.

Kad atgriezos, Baklāns apmierināti noprasīja:

—   Nu, pilsoni priekšniek, noticējāt? Es jau to protoko- liņu parakstīju, ari pilsonim izmeklētājam vairāk jautājumu nav, tā ka būs vien mums laikam jāšķiras, vai ne?

—   Šķirties mums, Pogorelov, vēl drusku par agru, — es atbildēju, un Baklāna acis sāka satraukti šaudīties.

—   Kāpēc par agru? Šito lietu jūs man tik un tā vairs nepiešūsiet! Ari par klaidonību neiesēdināsiet, pase man ir, kolonijā izdeva, un ari brīdinājumu nav…

—  Vari uzskatīt, ka pirmo jau esi saņēmis, — sarunā iejaucās Bagrovs. — Bet par tiem vārdiņiem, kurus tu vakar bārā sarunāji, sēdēsi savas piecpadsmit diennaktis kā mīļais.

—  Abet lūdzu, — Baklāns atviegloti uzelpoja. — Ko esmu nopelnījis, to atsēdēšu, bez kādas apvainošanās. Kā nekā esmu cilvēks ar taisnīguma izjūtu.

Vēlu vakarā operatīvajā sanāksmē tika izvērtēta savāktā informācija. Baklāna pudelesbrāļi neko interesantu nebija pavēstījuši — tie bija gadījuma paziņas, kurus vienoja patika klejot no vienas vietas uz otru, kāre viegli nopelnīt un sapnis par velti piedzerties, bet viss, kas atradās ārpus šā loka, viņus neinteresēja un atmiņā neiegūla. Divi no viņiem vairākas reizes bija tikušies ar Bakirovu un dzēruši šņabi kopā ar Rudo Fedju, taču neko prātīgu par viņiem pastāstīt nevarēja tik un tā.

Pašlaik visi aizturētie mitinājās klaidoņu tuptūzī, bet Baklāns — administratīvi aizturēto čokā, un vajadzības gadījumā jebkuru no viņiem varēja nopratināt vēlreiz. Lai gan jāšaubās, vai tas būs nepieciešams. Atskurbtuves dežurants atpazina Baklānu, līdz ar to pilnībā apstiprinādams viņa alibi, un turēt aizdomās par slepkavību kādu no viņa drauģeļiem ari nebija nekāda pamata.

Tad nu atlika vienīgi Rudais Fedja. Pēc visa spriežot, tas bija viņš, kuru netālu no notikuma vietas redzēja makšķernieks, un atrastais nazis piederēja viņam. Saprotams, ar šiem faktiem vien nepietika, lai izdarītu secinājumu par viņa vainu, turklāt eksperti pagaidām vēl nebija konstatējuši, vai šis nazis ir nozieguma ierocis, taču, lai sāktu viņu uzlūkot kā aizdomās turamo, ar to pietika.

Cits jautājums — kā viņu atrast! Kartotēku pārbaudes neko nedeva: lai gan palama Rudais bija visai izplatīta, tomēr vecuma zinā līdzīgu cilvēku ar tādu vārdu nebija iespējams atrast. Četras reidu grupas caurām dienām apstaigāja alus krogus: iepazinās ar klaidoņiem, grieza zivis ar nažiem, kas izrotāti ar vienkapeikām, taču viss velti, uz šā mānekļa neviens neuzķērās. Vienīgais šā darba iznākums bija vairāki desmiti aizturēto, no kuriem neviens nepazina cilvēkus, kuri mūs interesēja.

— Vārdu sakot, tā, — Jesins pielika punktu, — Rudo mēs varam atrast tikai ar klaidoņu palīdzību. Ar vienu viņš varbūt ir lādējis vagonus kopā, ar otru nakšņojis, ar trešo spēlējis kārtis, žūpojis, zadzis, ar kādu citu kopā sēdējis cietumā, kā saka, pa diedziņam vien… Tātad mūsu uzdevums — izfiltrēt «viesmāksliniekus». Iesaistiet iecirkņu inspektorus, ārštata aktīvistus, brīvprātīgos kārtības sargus, komjauniešus, un tad tikai uz priekšu! Apgrieziet otrādi visus bēniņus, pagrabus un citus midzeņus. Bet rit no paša rīta — uz tirgu, uzpirkšanas punktiem, komisijas veikaliem un alus bāriem. Jautājumi ir?

Jautājumu nebija. Visiem kļuva skaidrs, kādu kolosālu darbu nāksies paveikt, turklāt izredzes bija niecigas, visticamāk, izmeklešana iestrēgs pusceļā, un tikai ārkārtīgas veiksmes gadījumā izdosies satvert kādu niecīgu pavedienu, kas ļaus sekmīgi turpināt meklēšanu. Taču visi saprata, ka cita ceļa nav.

Nākamās trīs dienas mēs visi atcerējāmies vēl ilgi. Nācās bizot apkārt dienām un naktīm, ieskrienot rajona nodaļā tikai, lai nodotu aizturētos, un mājās varēja atgriezties labi ja pašā nakts melnumā, lai kaut pāris stundiņu nosnaustos.

Ari izmeklēšana neko jaunu nedeva. Zaicevs pieprasīja un izstudēja visas krimināllietas, kurās bija iejaukts Bakirovs un Pogorelovs, tāpat ari viņu personiskās lietas no kolonijām, kur tie bija izcietuši sodu.

Bakirovs ieslodzījumu vietās izturējās neuzkrītoši, ne ar vienu sevišķi nedraudzējās, nestrīdējās, ienaidnieku viņam nebija. Toties Pogorelovs uzvedās kā jau parasti: spurojās pretim, taisīja tračus, uzsāka ķildas, kāvās, tāpēc itin bieži tika iekaustīts un tikpat bieži sēdēja soda izolatorā. Taču Bakirova un Pogorelova ceļi nekad agrāk nebija krustojušies — ne brīvības atņemšanas vietās, ne ārpus tām.

Zaicevs pat sastādīja Bakirova un Pogorelova klejojumu shēmu pa valsti. Un, lai cik dīvaini liktos, tas nemaz nebija tik grūti, kā pirmajā mirklī varētu šķist. Kaut gan klaidoņi uzskata sevi par brīviem ceļiniekiem, viņu maršruti milicijai parasti ir tikpat labi zināmi kā ornitologiem gājputnu pārlidojumi. Ceļošana bez dokumentiem ir visai ķēpiga padarīšana, tāpēc ceļavīri nereti nonāk tuptūzī, jeb vētīšanas punktā. Tā ir sava veida šķīstītava, kur skrupulozi tiek pārbaudīta viņu pagātne. Vispirmām kārtām atsijā noziedzniekus, kuri bēguļo, citus meklējamos un visus tos, kuri kaut reizi pārkāpuši likumu, taču pamanījušies izvairīties no atbildības. Tad nāk kārta tiem, kam nav lielu grēku, taču kas agrāk saņēmuši brīdinājumus par klaidonību, — viņus sauc pie kriminālatbildības un nodod tiesai. Bet tiem, kas iekrituši pirmo reizi, tiek izteikts pirmais bildinājums un novēlējumi beidzot sākt normālu dzīvi; viņi saņem pasi, nosūtījumu uz darbavietu un ceļanaudu. Bet arhīvā nogulstas dokumentāli fiksētas viņu dzives dreifa pēdas: pilsētas, rajoni, datumi, apdzivotas vietas.

Tagad izmeklētāja shēmā trekna, sarkana linija iezimēja Bakirova klejojumu maršrutu, bet zaļa linija atainoja Pogorelova maldu ceļus. Līnijas lidzinājās viena otrai — tās bija salauzitas kā šo cilvēku dzives, vieni vienīgi asi pavērsieni. To virzienu lielā mērā ietekmēja gadalaiki: ziemā līnijas pavērsās uz dienvidiem, vasarā — atkal atpakaļ vidējos platuma grādos. Tās iespaidoja ari citas ārējās ietekmes: reižu reizēm tās iemaldījās tālu ziemeļos, vietās, kas bija kļuvušas bēdigi slavenas ar saviem dzeloņstiepļu iežogojumiem, lai pēc pusgada atkal trauktos uz dienvidiem pretim siltajai saulei.

Iinijas nesastapās. Tiesa, reižu reizēm tās izlocījās cauri vienām un tām pašām apdzīvotām vietām, vienām un tām pašām kolonijām, taču datumi, kas bija pierakstīti turpat blakus ar sarkanu un zaļu zīmuli, nekad nesakrita. Nebija kam pieķerties.

Šis tas tomēr noskaidrojās, kad beidzot tika saņemti ekspertīžu rezultāti. Uz naža bija atrastas ar aci nesaskatāmas asins pēdas, kas atbilda Bakirova asinīm, asmeņa izmēri un forma ļāva atpazīt tajā nozieguma ieroci, taču pirkstu nospiedumu uz naža nebija.

Tādējādi bija izveidojusies situācija, ka esošo datu analīze nekādus pavedienus izmeklēšanai vairs nedeva, bet jauna informācija neienāca. Pilnīgi iespējams, ka noziegums «paliks karājoties gaisā» — neatklāts.

Kā pēdējais salmiņš radās ideja pameklēt Rudo nesen notiesāto vidū: lai ari reti, tomēr mēdza gadīties, ka noziedznieki mēģina noslēpties kolonijā, cerēdami, ka te jau nu neviens tos neatradīs.

Taču viss sagriezās ar kājām gaisā. Transporta milicijas darbinieki stacijā aizturēja kādu cilvēku, kurš uzdevās par Gastjevu. Kad viņu iztaujāja arī mūsu lietas sakarā, viņš atzinās, ka pazīstot Rudo Fedju.

Gastjevu nekavējoties atveda pie mums. Vīru ļoti uztrauca tāda interese par viņa personu un, pēc visa spriežot, no šis jezgas viņš neko labu negaidīja. Kad atbrauca Zaicevs, Gastjevs nobijās vēl vairāk: viņš zināja, ka parasti prokuratūra ar klaidoņiem nekrāmējas. Tāpēc no sākuma atbildēja uz jautājumiem izvairīgi un negribīgi.

—  Kāds Rudajam uzvārds, kas viņš tāds ir un no kurienes nācis?

—   Uzvārdu nezinu, mēs iepazināmies pludmalē, sadzērām, es pateicu, ka man nav kur palikt, un Fedja uzaicināja mani pie sevis.

—   Kur «pie sevis»? — Zaicevs sarosījās. — Kāda adrese?

—   Nu kāda tur var būt adrese? Viņš dzīvoja zem tilta — lūkā. Bija tīri labi iekārtojies, ari mani pieņēma, divatā tomēr jautrāk. Padzīvojām tā kādas trīs četras dienas, viņš sakravāja mantiņas un aizgāja. Droši vien bija saticis kādus čomus un gribēja doties uz dienvidiem — kā nekā ziema pie durvīm. — Pārliecinājies, ka uzdotie jautājumi nav vērsti pret viņu pašu, Gastjevs uzreiz kļuva runīgāks.

—  Vai pazīstat kādu no šīm mantiņām? — Zaicevs pacēla avīzes un parādija vairākus rindā saliktus nažus. Pieaicinātie pievirzījās tuvāk.

—  Tas tak Fedjkas nazis. Rau, monētu pielipinājis! Tā taču bija viņa miļākā paruna: «Dzīvība ir kapeikas vērtē.» Milēja gan viņš šo izteicienu. Bet nazis, sak', maiņai — dziviba par kapeiku, ja tāda vajadzība rastos. Vai Fedja tiešām būtu nolaidis kādu no kājas?

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—  Skaidra lieta, neba jau tāpēc jūs viņu meklējat, lai piešķirtu ordeni vai izmaksātu prēmiju. Un vēl par to nazīti prašņājat. Nudien, vai nebūs kādu uz nāvi notiesājis?

—   Labāk atbildiet uz jautājumiem, Gastjev, — Zaicevs iegrieza pratināšanu pareizajās sliedēs. — Ko jūs vēl varat pastāstīt par Rudo?

—   laikam jau vairāk neko. No jūsējiem gan viņš raustījās, bet kurš gan no milicijas nebaidās?

—   Kāpēc tad viņš no mums tā baidījās? laikam jau būs kādi grēki bijuši?

—   Kuram tad to nav? Bet Fedjka stāstīja, ka vienu brīdinājumu jau esot norāvis, tātad vairs nedrīkstēja iekrist, jo nav jau nekāda prieka muļķibas pēc sēdēt cietumā.

—   Kā tas ir «muļķibas pēc?» Vai tad var ari gudrības pēc cietumā iet?

—   Kā gan citādi! Ja vismaz skaidri zini — par ko, tad jau var ari pasēdēt. Pavisam cita lieta, ja neko neesi ievārījis, bet tevi tik un tā — caps — aiz krāgas, ieraksts, tad vēl viens — un, sveicinātas, tālās nometnes. Skaidrs, ka nepatīkami.

—   Nudien, nepatīkami, — Zaicevs piekrita. — Taču ir viens paņēmiens, kā izbēgt no cietuma.

—   Kāas tad? — Gastjevs bija ieinteresēts lidz sirds dziļumiem.

—   Pavisam vienkāršs — neklainot.

Gastjevs vilies atmeta ar roku.

—   Vai ar smēķi pacienāsiet?

Un iepriecināts paņēma cigareti, lai aizsmēķētu.

Dziļi vikdams dūmu, viņš nesteidzīgi pārlasīja protokolu. Kad jau grasījās to parakstīt, Zaicevs it kā starp citu pavaicāja:

—  Kā tu teici, kur Rudo aizturēja? Kur viņš norāva brīdinājumu?

—   Kaut kur tepat, netālu. Viņu saķēra stacijā, nu tajā lielajā, kā viņu tur… — no smadzeņu piepūles Gastjevs pat nosvida. — Nu Kaukāza stacijā taču!

—  Nu labi, — Zaicevs vienaldzigi atmeta ar roku un, pierakstījis savu jautājumu un saņemto atbildi, beidzot iedeva Gastjevam parakstīt protokolu.

Kad aizturēto aizveda, Zaicevs uzbudinājumā pielēca kājās un ņēmās staigāt pa kabinetu šurpu turpu.

—   Beidzot tas Rudais mums ir rokā! Tagad lieta ies uz priekšu!

Sākumā nekādi nevarēju saprast, kas tā uzskrūvējis parasti tik nosvērto Zaicevu un kāpēc viņš uzskata, ka Rudais beidzot ir mums rokā, taču, kad viņš teica: «Taisies, rit abi ar Baklānu iziesiet svaigā gaisā, viņš droši vien galīgi sanicis,» — es beidzot sapratu, kādu daudzsološu pavedienu esam satvēruši, un ari sajutu priecīgu uzbudinājumu — šādas izjūtas labi pazīstamas katram pēddzinim, kas nonācis uz istajām pēdām.

Baklāns tiešām bija sanīcis un manāmi priecājās par iespēju izvēdināt galvu. Mašinā viņš kaislīgi stāstīja par savu dzīvi un filozofēja, bet, kad jau tuvojāmies galamērķim, pavaicāja:

—  Tikai vienu es nekādi nevaru saprast: ko jūs varat ņemties sūda Tatāra dēļ? Nu, nolaida viens noziedznieks otru no kājas — kas tur liels? Jo labāk pašiem — mazāk klapatu!

Mēs ar šoferi nereaģējām, un Baklāns, mazliet nogaidījis, turpināja:

—   Lai gan, ja paskatās no otras puses, Rudais tagad ir kā vilks, kas nosmēķējis cilvēka asinis. Tagad no viņa var sagaidīt visu ko, nekas viņu vairs neapturēs. Vai ne?

Protams, Baklāns raudzījās pasaulē no sava zvanutorņa, bet, lai ari cik dīvaini tas šķistu, lietas būtību viņš bija izpratis pareizi. Nudien: cilvēks, kurš bija materializējis principu «Dzīvība ir tikai kapeikas vērtē» nazī, ar kuru vajadzības gadījumā varēja izdarīt šo pirkumu, ir ne mazāk bīstams kā plēsīgs vilks. Taču man negribējās apspriest šo tēmu ar Baklānu, un es paliku atbildi parādā. Baklāns apvainoti apklusa.

Šķirošanas tuptūzī mēs pāršķirstījām veselu ķīpu aizturēto personu lietu. Fotogrāfijas tajās bija mazas mazītiņas, un es jau sāku bažīties, ka Pogorelovs nespēs sazimēt savu paziņu. Taču bažas izrādījās veltas: viņš pārliecināti parādīja mapi, uz kuras bija uzrakstīts Fjodora Vasiļjeviča Makova vārds.

—  Viss. Kriminālmeklēšana savu darbu padarījusi, — es teicu, atdodams Zaicevam Makova fotogrāfijas atpazīšanas protokolu un viņa personas lietu. — Tagad var ķerties klāt izmeklēšana un tiesa.

Zaicevs vērīgi nopētīja fotogrāfiju, kurā bija redzams tik ilgi meklētais cilvēks.

—   Nemaz neizskatās pēc slepkavas, — es teicu.

—  Vai tad tu esi pārliecināts, ka viņš ir slepkava? — izmeklētājs drīzāk bija noskaņots skeptiski nekā optimistiski.

—  Skaidrs, ka viņš. Kurš gan cits? Pirmkārt, Bakirova paziņa, otrkārt, nozieguma izdarīšanas laikā redzēts netālu no notikuma vietas, treškārt, viņa nazis, ceturtkārt, Bakirovs nogalināts tieši ar šo nazi! Netiešo pierādījumu ķēdīte— vai tad ar to ir par maz?

—   Nav maz. Taču nav ari īpaši daudz. Ķēdītei vēl trūkst dažu posmu, nav ari visai būtiskas detaļas — nozieguma motīva. Tā ka tagad nāksies meklēt to!

Nu ko, galu galā, meklēšana ir mūsu profesija. Vajadzēja doties komandējumā un paciest visas ar to saistītās neērtības — ēst, ko un kur pagadās, kravas mašīnu kastē kratīties pa putekļainiem un izdangātiem lauku ceļiem daudzus jo daudzus kilometrus no rajona centra līdz kolhozam, bet no turienes atkal uz vietu, kur atradās kāda visu aizmirsta brigāde, nakšņot, kur Dieviņš atvēlējis…

Kādas divdesmit dienas es mētājos pa piisētām un ciematiem, ievākdams ziņas par Makovu. Apzināju un nopratināju viņa radiniekus, draugus, paziņas, piedzīvotājas, dzīvokļu saimniekus, pie kuriem viņš dažkārt pārnakšņojis… Noskaidroju viņa gaumi, noslieces, paradumus. Klejot Ma- kovs bija pasācis jau sen, un neko labu par viņu nedzirdēju. Viņa pagrimšana sākās līdzīgi kā simtiem citu — ar žūpošanu un notiesāšanu par huligānismu. No tā brīža ari viss sākās…

Kad, atgriezies no komandējuma, aiznesu Zaicevam veselu paku protokolu, kuros bija apkopota visa manis savāktā informācija, viņš ar mīklainu smaidu uzmeklēja shēmu, kurā bija uzradusies arī dzeltena līnija. Kādā nelielā pilsētiņā sarkanā līnija sastapās ar dzelteno. Ari datumi sakrita.

— Šeit Bakirovs un Makovs atradušies vienlaikus, — Zaicevs paskaidroja. — Pēc tam Bakirovs aizbraucis, bet Makovs notiesāts par zādzību. Tiesā viņš atzinies, ka zadzis viens, bet kolonijā drauģeļiem stāstījis, ka viņam bijis ari līdzdalībnieks, kurš kritiskā brīdī aizbēdzis, pamezdams viņu nelaimē. Viņš bijis nikns uz līdzdalībnieku un grasījies tam atriebties. Es pieprasīju šo zādzības lietu. Bija uzlauzts veikals, un tiesneši nevarēja vien nobrīnīties, kā Makovs viens pats ticis galā. Vienā vietā uz stikla Makovs bija atstājis pirkstu nospiedumus. Tie nebija vienīgie nospiedumi, taču toreiz tam nepiegrieza vērību. Es noteicu papildu ekspertīzi, un izrādījās, ka tie pieder… Bakirovam! Lūdzu, te tev būs ari slepkavības motīvs!

Izmeklēšana tuvojās noslēgumam. Makovs kaut kur klejoja, nemaz nenojauzdams, ka par viņu tik daudz zināms un ka netiešo pierādījumu ķēdīte jau saslēgusies važās, kuras viņam vairs nesaraut. Vēl tikai vajadzēja viņu notvert, bet tas jau bija vairs tikai tehnikas un laika jautājums.

No lēmuma par kriminālvajāšanas uzsākšanu:

«…izsludināt Fjodora Vasiļjeviča Makova, dzimuša 1939. gadā,… pilsētā, meklēšanu…

Aizturēšanas bridi piemērot viņam drošības līdzekli — apcietinājumu.»

No telefonogrammas: «…novērot Makova radinieku dzīvesvietas, kuru adreses… kā ari citas iespējamās Makova uzturēšanās vietas… organizēt patrulēšanu stacijās, pasažieru kuģu piestātnēs, lidostās, nodrošinot patruļas ar meklējamā fotogrāfijām… Nopratināt par klaidonību aizturētās personas, lai izdibinātu Makova atrašanās vietu…»

Pārējais jau bija pupu mizas. Šie dokumenti iedarbināja grandiozo, sarežģīto un labi iestrādāto kriminālvajāšanas mehānismu, kas aptvēra visu valsts teritoriju. Makovam vienkārši vairs nebija kur sprukt, un, kā saka daudz piedzīvojuši recidīvisti, tālāk par robežu jau neaizmuksi.

Makovu arestēja nomaļā Sibīrijas starpstacijā, un nelīdzēja ari no kāda nejauša ceļabiedra nopirktā pase ar pārlīmēto fotogrāfiju: uz Maskavu nosūtītā daktiloskopiskā karte atceļoja atpakaļ ar violeto spiedogu «Izsludināta Vissavienības meklēšana».

I-ai pasteidzinātu notikumu gaitu, viņu nesūtīja pa parasto etapu, bet ar speciālu konvoju, un diennakti vēlāk, vēl nepaguvis atjēgties no lidmašīnas rēkoņas, notikumu straujā pavērsiena, pilsētu, klimatisko joslu un nelāgo iespaidu jūkļa, Makovs jau sēdēja mūsu dežūrdaļā.

Kad viņu aizveda pie Zaiceva, Makovs šķita nesatricināms. Tas liecināja par labu izturētibu: nez vai viņš mierināja sevi ar domu, ka nākusi gaismā kāda sika, sen aizmirsta palaidnība, — nieku dēļ jau netiktu izsludināta Vissavienības meklēšana un neviens nevizinātu vinu ar lidmašīnu pāri visai valstij. Tas, kā saka, «pat ezītim skaidrs». Vienā mierā viņš uzklausīja lēmumu par saukšanu pie kriminālatbildības un kategoriski noliedza savu vainu.

Zaicevs neķīvējās, necentās viņu pārliecināt un nepūlējās izspiest atzīšanos. Viņš uzmanīgi pierakstīja apsūdzētā atbildes protokolā un tai pašā laikā, skaļi pats sev diktēdams, ietvēra atmaskošanas plānā nepieciešamās izmeklēšanas darbības, kuru rezultātiem vajadzēja satriekt pīšļos visu, ko tikko bija stāstījis apsūdzētais.

Un šis bezkaislīgais izmeklētāja lietišķums, pārliecība, ar kādu viņš kala savu plānu, kad un kā atmaskot apsūdzētā melus, darīja Makovu domīgu. Viņš nebija nekāds zaļknābis un zināja, ka labprātīga atzīšanās var mīkstināt viņa vainu. Taču baidījās atzīties pirms laika un vispirms gribēja pārliecināties, cik daudz izmeklētājam zināms.

Un Zaicevs deva viņam šo iespēju: visos sīkumos izklāstīja Makova grēcīgo dzīvi, pieminēdams pat to, ka kādā nomaļā stacijā viņš bija izracis vientuļai večiņai pagrabu, kā samaksu paņemdams divdesmit piecus rubļus un pudeli šņabja.

Tāda izmeklētāja viszinība atstāja uz apsūdzēto graujošu iespaidu. Un, kad Zaicevs izklāstīja viņam slepkavības motīvus, apsūdzētais sāka runāt skaidru valodu…

— Tātad visu esiet izrakuši! — viņš ar rūgtumu noteica un parakstīja protokolu. — Un tikai tāpēc, ka man tāds savdabīgs nazītis. Nebūtu aizmetis, tad es te tagad nesēdētu…

Mēs būtu varējuši slepkavam skaidrot, ka nazis ir tikai viens posmiņš pierādījumu sistēmā, ja ari tā nebūtu, atrastos kāds cits, jo noziedznieks atstāj pēdas vienmēr, un visas tā saucamās kļūdas ir loģiskas nozieguma izdarīšanas sekas, kas neizbēgami agri vai vēlu noved pie dariša- nām ar tiesu. Taču viņš tik un tā tam nenoticētu. Atklāti sakot, nebija jau arī nekādas vajadzības viņu pārliecināt par pretējo.

Otrais sižets

Vēstulē no Odesas Pirmā diena

Nepaļaudamies uz atmiņu, es ieskatījos piezīmju grāmatiņā. Viss pareizi: Okružnajas iela 96. Es vēlreiz paraudzījos apkārt un atgrūdu nepakļāvīgos vārteļus. Dārza dziļumā zem smagas nojumes, tīstīdamās pledā, uz maza soliņa kluknēja večiņa brūnā lakatā. No pozas un ekipējuma kļuva skaidrs, ka viņa še pavada gandrīz visu savu laiku — no rīta līdz pat vakaram, saprotams, ja netraucē nelāgi laika apstākļi.

Redzams, viņai pietrūka izpriecu, jo tā noraudzījās svešiniekā ar alkatīgu ziņkāri.

—   Kur dzīvo jūsu pilnvarotā? — es apvaicājos, pienācis tuvāk.

—  Kādā jautājumā nākdami? — večiņa atdzīvojās, mudinādama uz sarunu.

—   Dalīšanās, — un, lai tik skopa atbilde neradītu viņā vilšanos, mīklaini piebildu: — Pārrakstīšanās sakarā.

—   Uzkāpsiet pa trepēm, tad pa labi — piektais dzīvoklis.

Durvis atvēra dūšīga pusmūža sieviete ar rupjiem sejas- pantiem un valdonīgu balsi. Viņa tik pamatīgi izstudēja manu apliecību, ka droši vien pat ielāgoja tās numuru, un tikai tad laida priekšnamā.

—   Kas jūs interesē? — viņa maķenīt aizbildnieciski noprasīja.

—   Liekēži, žūpas, visādi skandālisti un huligāni. Tādi, kas, tā sacīt, traucē dzīvot normālam darba cilvēkam.

—   Ir gan žūpas, gan skandālisti. Citkārt vakarā nemaz nedomā rādīties pagalmā. Milicija viņus galīgi izlaidusi. Dara, kas ienāk prātā, rau, aizvakar klajumā nobendēja sievieti. Būsiet tak dzirdējis?

— Nē, neesmu viss. Es noņēmos ar visādiem sīkumiem. Labāk paskatīsimies iemītnieku sarakstus.

Pilnvarotā, vienā mirklī zaudējusi par mani interesi, atnesa prasītos sarakstus. Par spīti preambulai, viņa nevarēja uzrādīt nevienu konkrētu žūpu vai dauzoņu, taču pāris uzvārdu es tomēr pierakstīju savā bloknotā.

Atgriezies pagalmā, aprunājos ar garlaicības mākto vecenīti, apspriezdams jautājumu, kas viņu nomāca visvairāk, — kosmisko raķešu palaišanas graujošā ietekme uz laika apstākļiem. Tad vēl labu laiku nopļāpāju ar šā un kaimiņu pagalmu iemītniekiem. Sarunu tēmas bija visraibākās: ar piecpadsmitgadīgo Kolu Makejevu aprunājāmies par sambo, robežsargu būšanām un pūķu palaišanas paņēmieniem, ar sētnieku tēvoci Vaņu par baumām, ka šņabim atkal būs cena debesīs, bet šīm populārajām tēmām pa vidu jaucās ari dučiem citu: par futbolu, hokeju, ģimenes dzīvi, žūpības ļaunumu, pēdējo filmu un lērumu citu sadzīvisku lietu. Un mani sarunbiedri pat iedomāties nevarēja, ka, apspriezdams dažādus ikdienas jautājumus, es ieguvu vēl citu, man nepieciešamu informāciju vai vismaz noskaidroju, ka viņu rīcībā tādas nav.

Ticis galā ar pagalmu apgaitu, es nogriezos šaurā, greizā un necilā ieliņā un apstājos pie kāda nojaucama nama drupām, kur pirms desmit stundām suns bija pazaudējis pēdas. Kāpēc tā bija noticis, varēja vienigi minēt, un pat piķieris jeb, kā tagad šos dēvē, inspektors kinologs tikai rokas vien noplātīja. Zeme bija sausa, bet grāvji un būvgružu čupas parasti nespēj maldināt manīgo meklētāju ožu…

Taču Putenis apjucis grozījās uz vietas, neticīgi apošņādams akmeņus un betona gabalus, kas kā eži bija izslējuši gaisā savas armatūras adatas. M-jā, smarža ir viena smalka būšana. Pat zinātnieki joprojām nav vienisprātis par tās īsto dabu un cēloņiem, molekulārās un viļņu teorijas piekritēji lauž šķēpus neskaitāmo rakstu un monogrāfiju lappusēs, zinātniskajās konferencēs un simpozijos. Tāpēc pārmest sunītim, ka viņš bez redzama iemesla pazaudējis pēdas, būtu vienkārši netaisni.

Lai gan, nebijis šis aizķeršanās, viss, ko patlaban darīju es un mani biedri, iespējams, nemaz nebūtu vajadzigs. Ari tā mēdz gadīties, taču tas ir pārāk labi, lai atkārtotos ik reizi, un suns, kaut ari tas būtu labākais no labākajiem, reti tiek galā ar cilvēkiem paredzēto darba daļu.

Ieliņa aizlocījās starp zemiem, laika zoba sagrauztiem namiņiem, kas vilka savus pēdējos gadiņus: pilsēta auga, un jaunceltnes par varēm spiedās uz nomalēm. Dažus simtus metru tālāk, aiz likuma, sākās klajums, izsakoties precīzāk, kaut kas vidējs starp klajumu un pirms daudziem gadiem iekonservētu būvlaukumu. Tagad saules gaismā tas izskatījās pavisam citādi nekā rītausmā: parasts zālē ieaudzis posta pleķis, kur vietām samestas betona bloku grēdas un rūsošas metāla konstrukcijas.

Mūsu mašīnu pulciņš un jau apjukumā izsauktais baltais ātrās palīdzības furgoniņš, starmešu apgaismotais laukumiņš, kurā strādāja operatīvās grupas locekļi, zibspuldžu zibšņi, izmeklēšanas pirmo minūšu neizbēgamais juceklis— tas viss jau bija pagātnē, pirms desmit stundām. Arēji klajums kā jau daždien klajums, lai gan mūsu dokumentos tas tagad nokristīts par notikuma vietu, un ducis apzīmogotu fotogrāfiju saglabās nākotnei apgaismotā laukumiņa gaisotni.

Ceļu īsinādams, es gāju taisni pāri klajumam un aizso- ļoju pāris metru no vietas, kur bija gulējis līķis. No pirmā acu uzmetiena eksperts bija pateicis, ka nāve iestājusies daudzo ribu lūzumu un iekšējās asiņošanas dēļ, kas radusies no sitieniem ar cietu, strupu priekšmetu. Runājot skaidru valodu, Korovinu bija nospārdījuši līdz nāvei — miesas bojājumu raksturs un to izvietojums atbilda šādam to rašanās veidam.

Atklāti sakot, šāds gals bija cietušās piekoptā dzīvesveida likumsakarīgas sekas. Viņa nemitigi žūpoja un nodarbojās ar sīko spekulāciju, tāpēc itin bieži viesojās rajona nodaļā, vairākkārt bija saņēmusi brīdinājumus un ieteikumus mainit dzīvesveidu, taču, laiciņu noturējusies, atkal sāka veco dziesmu. Kā viņa bija gadījusies šajā klajumā, patālu no savām mājām, kas un par ko viņu tik nežēlīgi dauzījis, mēs pagaidām nezinājām.

Šķērsojis klajumu, es izgāju uz jaunā mikrorajona ielas un tramvaja pieturā sastapu Vadimu Grišaņinu, kurš ari atgriezās nodaļā. Mēs pārmijām pāris vārdu — sarunāties negribējās: abi jutāmies gauži noguruši, un nebija jau arī nekā īpaša ko stāstīt, — šis bija informācijas vākšanas laiks, tās apstrāde un analīze vēl priekšā. Man iešāvās prātā, ka mēs visi tagad atgādinām skudras, kas no malu malām rāpo atpakaļ uz pūzni, stiepdamas katra savu kripatiņu. Pēcāk šīs daļiņas vajadzēs salipināt kopā un iznāks kaut kas gluži apjomīgs. Kā patik izteikties mūsu šefam: «Vistiņa pa graudiņam vien knābā, bet oliņa, paskat tik, kāda,» un viņš parādija savu vareno dūri.

Ziņojuma rakstīšana prasīja apmēram stundu. Pēc tam es devos uz mājām — ne tāpēc, ka mana darbdiena turpinājās jau vairāk nekā divpadsmit stundu, bet gan tāpēc, ka šodien visas savas funkcijas biju izpildījis.

Pēc selektorapspriedes otrā dienā — rajona nodaļas priekšnieka vietnieks Frolovs, kriminālmeklēšanas priekšnieks Jesins, Iščenko, Grišaņins un es devāmies uz prokuratūru: prokurors bija uzaicinājis vadību un operatīvo sastāvu, kas strādāja Korovinas slepkavības lietā. Parasti uz tādām galvas mazgāšanām gāja Frolovs ar Jesinu vai pat Jesins viens pats, un tas, ka šoreiz bija sapulcināta gandrīz visa nodaļa, varēja nozīmēt tikai vienu: vai nu Petrovskis kaut kāda iemesla dēļ nav apmierināts ar darba gaitu, vai ari nolēmis pastiprināt kriminālmeklēšanas uzraudzību. Lai gan varēja būt gan tā, gan tā.

Prokurora plašajā kabinetā mēs iegājām ar zināmu bijību: Petrovskis bija vīrs ar strauju raksturu, viņš, varētu pat teikt, greizsirdīgi uzraudzīja likumu ievērošanu un bija visai nadzīgs disciplinārsodu uzlikšanā par visniecīgākajām kļūmēm un mazāko paviršību darbā. Būdīgs, ar nekustigu seju, gandrīz vienmēr formas tērpā ar divām lielajām justīcijas padomnieka zvaigznēm pie atloka, viņš jau ar izskatu vien iespaidoja sarunbiedru, un visā rajonā bija labi ja pāris cilvēku, kas uzdrošinājās nebūt ar viņu vienisprātis un strīdēties. Turklāt ķildoties bija bezjēdzīgi: viņam piemita prasme pamatot savus argumentus ar vispārzināmām patiesībām, kuras gluži vienkārši nebija iespējams apstrīdēt, un tādējādi viņam vienmēr izrādījās taisnība.

Šodien prokurors acīmredzami nebija omā. īsi apsveicinājies, viņš klusēdams norādīja uz krēsliem un izsauca Zaicevu. Kad izmeklētājs ienāca, Petrovskis bridi klusēja, noskatīdams klātesošos.

—   Nu tad, lai iet pēc kārtas, — viņš noteica pareģa balsī. — Sāciet no paša sākuma. Celiet priekšā visu, kas jums ir.

—   Vakar ap pieciem no rīta sētnieks Posmitnijs klajumā uzgāja guļošu sievieti un izsauca ātro palīdzību, — Zaicevs runāja kā no papīra. — Ārsti konstatēja, ka viņa ir mirusi, un paziņoja uz rajona nodaļu. Cietusī Korovina ir piecdesmit sešus gadus veca, vientuļa, bez noteiktas nodarbošanās, viņa piekopa antisabiedrisku dzīvesveidu, sagājās ar šaubīgām personām: dzērājiem, zagtu mantu uzpircējiem un spekulantiem. Pirms nāves iestāšanās bijusi stiprā alkohola reibumā. Piekauta līdz nāvei un mirusi ap diviem naktī. Kabatās atrastas dzīvokļa atslēgas, korķis un sīknauda — trīsdesmit sešas kapeikas. Piecdesmit metru tālāk, ziemeļu virzienā, atrasta cietušajai piederējusī vaskadrānas soma, tajā trīs sadauzītas konjaka «Eniseli» pudeles.

Redzamu pēdu notikuma vietā nebija. Mēģinājām ar suni, taču tas dažus kvartālus tālāk pazaudēja pēdas.

No mājām Korovina izgājusi vakarā, tā ap septiņiem. Viena pati, bijusi viegli iereibuši.

Zaicevs mirkli apdomājās un tad piebilda:

—   Tas man ari viss.

—   Kādas ir versijas, un kas tās izstrādā? — Petrovskis noprasīja gandrīz bez jebkādas intonācijas.

—   Spriežot pēc konjaka pudelēm, viņa kaut kādā veidā saistīta ar Fedorova lietu. Katram gadījumam es pieprasīju šos materiālus. Taču ticamāk, ka, būdama dzērumā, vienkārši sastrīdējusies ar kādu pudeles brāli. Ir ari citi minējumi: laupīšana, atriebība, seksuāli motīvi. Taču tas vairāk plānam.

—  Versijas nevajag izvirzīt plānam un pārbaudītāju acu aizmālēšanai, bet gan darbam, — Petrovskis pamācoši teica, un viņam, kā vienmēr, bija taisnība, lai gan viņš tikpat labi kā jebkurš no mums zināja, ka ikviena pārbaude no prokuratūras, apgabala administrācijas vai IeM citu, ne tikai pašu ticamāko, versiju neesamību darba plānā novērtēs kā nepilnību, šauras domāšanas vai iniciatīvas trūkuma izpausmi.

—   Un kas jums? — Petrovska nekustīgais skatiens ieurbās Frolovā.

—   Cietusi it kā ne ar vienu nav sevišķi naidojusies, līdz ar to nebūtu ari kam atriebties. Naudas un vērtslietu viņai nekad nav bijis, un visi to zinājuši, tā ka atkrīt ari laupīšana.

—  Tad kas un kāpēc viņu nogalinājis? — Petrovskis uzdeva šo jautājumu speciāli, lai liktu visiem klātesošajiem mocīties sirdsapziņas ēdās savas nezināšanas un nepietiekamās aktivitātes dēļ, jo noziedznieks taču bija uz brīvām kājām. Šī bija viņa darba aktivizācijas metode.

—   Laikam viņu būs piekāvis kāds no pudeles brāļiem, ar kuru viņa dzērumā sastrīdējusies, — Frolovs diplomātiski atbildēja.

—   Laikam, acīmredzot, kāds no… — Petrovskis domīgi raudzījās pa logu, ar lineālu klaudzinādams pa galda stūri. — Diezgan trūcīgi. Bet kas tad galu galā ir izdarīts?

—   Nopratināti Korovinas kaimiņi, veikta viņas dzīvokļa apskate, noteiktas ekspertīzes: tiesu medicīnas — līķim, kriminālistiskā — cietušās apģērbam, — ziņoja Zaicevs.

—   Trūcīgi, — Petrovskis it kā pie sevis nomurmināja, joprojām vērdamies pa logu, izskatījās, ka viņš galvā risinātu kādu ārkārtīgi sarežģītu uzdevumu.

—  Vienai dienai nav nemaz tik maz, — iebilda Zaicevs, taču prokurors, atstājis šo repliku bez ievērības, turpināja:

—     Un ko paveikuši pārējie?

Bija pienākusi Jesina kārta.

—   Pašlaik strādājam ar uzskaitēm, ņemam priekšā agrāk tiesātos, kuriem ir nosliece uz vardarbīgiem noziegumiem. Tiek pārbaudīti Korovinas sakari. Krilovs no jauna apstaigā rajonu, kur suns pazaudēja pēdas, Grišaņins vēlreiz apskata notikuma vietu. Iščenko un Bagrovs pārbauda atriebības un laupīšanas versijas.

—       Vai ir konkrēti rezultāti? — prokurors paraudzījās mani, nogaidīja, kamēr atbildēšu, ka nav, tad uzklausīja analoģiskas Grišaņina un Iščenko atbildes.

—   Bet kur tad Bagrovs?

—  Viņš kopā ar ārštatniekiem sēž Korovinas dzīvokli ierīkotajā slēpni, — Jesins atbildēja un tai pašā mirklī nožēloja, jo Petrovskis, sarkastiski pavīpsnājis, noprasīja:

—   Interesanti, ko viņi tur gaida? — un, atbildi nesaņēmis, turpināja: —Varbūt ari tas vajadzīgs tikai plānam? Sak', citu operatīvo pasākumu starpā organizēts ari slēpnis, taču paveiktais darbs pozitivus rezultātus nav devis?

—   Rezultāti būs, Vladimir Stepanovič, — teica Frolovs, un mēs apstiprinoši klanījām galvas.

—   Nu labi, paskatīsimies. — Petrovskis bridi klusēja. — Vajag noskaidrot, kur Korovina bijusi kopš brīža, kad izgājusi no mājām, lidz savai nogalināšanai, kur un ar ko dzērusi, kas pēdējais redzējis viņu dzivu. Sadarbojieties ar izmeklētāju, lai jums būtu nepārtraukta informācijas apmaiņa. Katru dienu ziņojiet man par rezultātiem. Bet tagad — pie darba!

Pēc apspriedes mēs ar Jesinu iegājām Zaiceva kabinetā. Viņš deva mums rakstisku uzdevumu kriminālmeklēšanas gaitā veikt ari izmeklēšanas darbības, lidz ar to strauji kāpinot mūsu darbības efektivitāti. Vienojušies ar izmeklētāju par iegūtās informācijas apmaiņu, mēs devāmies uz rajona nodalu.

Šeit mus sagaidīja jaunumi. Par spiti Petrovska sarkasmam, slēpnim bija paveicies, un Bagrovs atgriezās ar aizturēto. Tas bija trīsdesmitgadigais Paška Vereteņņikovs, aprindās, kurās viņš apgrozījās, pazīstams ar iesauku Vārp- stiņa. Būdams cilvēks ar grēciņiem, viņš jau vairākas reizes bija ciemojies vietās, kur pāraudzina ar darba terapiju, taču tik vien tā labuma, ka viņš bija iemācījies izlocīties no tūlītējas atgriešanās aiz restēm. Pašlaik viņa darījumi tuvojās robežai, aiz kuras cilvēka riciba ir krimināli sodāma. Tā kā viņa uzskati un pārlieciba nebija mainījusies ne tik, cik melns aiz naga, no šīs robežas viņš pārāk vis neattālinājās, visu laiku balansēdams starp antisabiedrisku un kriminālu uzvedību.

Viņš ieradās rītausmā, ar mūķīzeri atvēra durvis un ielīda istabā, kur viņu kā nākas sagaidīja Bagrovs. Kāpēc viņš nācis apciemot Korovinu, Vereteņņikovs nestāstīja ne sitams, viņš atteicās dot jelkādas liecības.

Jesins piezvanīja Zaicevam, un pec pusstundas tas jau bija rajona nodaļā ar sankcionētu aizturētā dzivokļa kratīšanas orderi.

Vereteņņikovs dzīvoja tepat netālu zema, nošķiebtā namiņā klusā, zaļā ieliņā. Viņa mājās, kā jau tas bija sagaidāms, valdīja netiriba un nekārtība, visa dzivokļa iekārta sastāvēja no veca galda, drēbju skapja ar izgāztām durvīm un netīrām lupatām apkrautas gultas.

Toties uz palodzes stāvēja pusizdzerta dārga Marokas konjaka pudele un turpat blakus mētājās šokolādes «Zelta enkurs» papiritis.

—  Tu, brālīt, gan esi viens gardēdis, — noteica Zaicevs, uzmanīgi paņemdams pudeli. — Dzīvo pāri saviem līdzekļiem. Varbūt esi saņēmis mantojumu?

Vereteņņikovs neko neatbildēja. Acīmredzot viņš nervozēja, lai gan centās to neizrādīt.

Zaicevs pievāca visu viņa trūcigo garderobi: divus kreklus, bikses, vējjaku un kurpes. Skapi zem vecām lupatām atradās milzīgs saišķis ar visādām atslēgām un mūķīzeriem.

—   Interesanti, — Zaicevs pasvārstīja rokās viltigi izlocītos dzelzīšus. — Bet tagad apskatīsim pagrabu, bēniņus un šķūni. Varbūt ari tur atrodam ko interesantu.

Šis tas interesants atradās šķūnī, lai gan mēs bijām meklējuši pavisam ko citu. Zem veca, sadiluša un izmīdīta grīdas celiņa bija nobāztas divas kastes «Izlases» un «Eni- seli» konjaka, kā ari jau patukšota šokolādes kārba.

—   Redz, kā vienam cilvēkam var mainīties gaume, — es noteicu. — Cik atceros, Paša vienmēr dzēris vermutu un «Solncedar», bet tagad šim iegaršojies konjaks. Zili brīnumi!

Vereteņņikovs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

—   Konjaks, saprotams, nācis no 42. veikala, — Zaicevs turpināja. — Skaidrs, ka Fedorovs to nav apkrāmējis viens, taču viņš būs gribējis izmalties cauri bez līdzdalībniekiem, kāda velna pēc viņam vainu pastiprinoši apstākļi — «personu grupa», «pēc iepriekšējas vienošanās»… Bet tā nav godīgi, kā šķiet, jums, Vereteņņikov? Taču tagad spriedumu nāksies atcelt sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem.

—   Labi, ja jau esat tik gudri, — galu galā Vereteņņikovs pārtrauca klusēšanu. — Tikai vienu nevaru saprast, kāpēc jūs pievācāt manas panckas? Vai tā būtu konfiskācija, vai? Par tām taču neviens jums nedos ne plika graša.

—  Tas jau ir citas sarunas temats, — Zaicevs noslēpumaini atbildēja.

Piektā diena

Nu jau varēja uzskatīt, ka slepkavība atklāta. Lai gan Vereteņņikovs to kategoriski noliedza, pierādījumi viņu atmaskoja. Nudien, kopā ar Fedorovu aptīrījuši pārtikas veikalu, viņi sadalīja laupījumu, un nu meklēja iespēju to realizēt. Fedorovs itin drīz iekrita, mēģinot pārdot konjaku pats, bet Vereteņņikovs nolēma rīkoties viltigāk un atrada starpnieci — Korovinu, kura par smalkā dzēriena pārdošanu vienojās ar hipodroma bufetnieci Valentīnu Plato- novu — dūšīgu, izmālētu blondīni, kura gan smaidija vienā smaidīšanā, taču skatiens kā bija, tā palika ļauns. Tad nu izveidojās šāds cenu mehānisms: desmit rubļi no katras pārdotās pudeles pienācās Vereteņnikovam, četri ieripoja Korovinas kabatā, bet peļņa, kas radās, pateicoties bufetes uzcenojumam, palika Platonovai.

Taču Korovinai pietika nekaunības pārkāpt džentlmenisko vienošanos, un Vereteņņikovs saņēma divreiz mazāku summu nekā bija gaidījis.

Slepkavības priekšvakarā alus bārā Vārpstiņa bija sagājis ar Korovinu ragos un piedraudējis izrēķināties. Neviens vairs nešaubījās, ka viņš to pēcāk ari nositis, lai vēlāk ielīstu dzīvokli un ierautu nāsis naudu.

Vereteņņikovs atzinās visā, izņemot slepkavibu. Viņš apgalvoja, ka pēc ķildas alus bārā atstājis Korovinu turpat sēžam, bet no rīta ieradies viņas mājās, lai «saņemtu savu naudu».

Starp citu, to jau varēja paredzēt. Noziedznieki parasti labprāt atzīstas sīkākos noziegumos, taču lidz pēdējam noliedz savu līdzdalību slepkavībā. Platonova, kura šai laikā arī jau bija apcietināta, apstiprināja, ka Vereteņņikovs tiešām grasījies izrēķināties ar Korovinu, atradās ari alus bāra ķildas liecinieki. īsāk sakot, pierādījumi, kas apliecināja Vereteņņikova vainu slepkavībā, šķita nesagraujami. Un, saprotams, nevienam ne prātā neienāca, ka šī dzelžaini saistīto pierādījumu sistēma pajuks kā pelni vējā…

Jesins sapulcināja nodaļas darbiniekus, lai apspriestu turpmākos plānus. Viņam bija labs garastāvoklis.

—  Ar to Vereteņņikova lietu mēs nu būtu tikuši galā, un visi tagad mierīgi var atgriezties pie saviem materiāliem. Ja būs nepieciešams, Krilovs izpildīs izmeklētāja uzdevumus, taču jāšaubās, vai tas būs vajadzīgs. Bet tagad, cik spara, ķerieties klāt tām sasodītajām transporta līdzekļu zādzībām. Mūsu zonā jau četri motocikli ar galiem, bet visā rajonā būs kādi septiņi. Pienācis laiks tam vienreiz pielikt punktu.

Piepeši iezvanījās telefons.

—   Sveicināti, Vasilij Vasiļjevič, — Jesins jautri atņēma, un mēs sapratām, ka zvanītājs ir Zaicevs. — Nu, kādi jums tur jaunumi?

Tajā pašā acumirklī smaids pagaisa no viņa sejas.

—   Kā tad tā? Kāpēc? Tas nav iespējams! — Viņš labu laiku klusēja, nopietni uzklausīdams sarunbiedru. — Vai atzinumu jau saņēmāt? Ir nu gan cipari! Tūlit aizsūtīšu Krilovu, un jūs varēsiet visu pārrunāt… Jā… Saprotams, ka strādāsim… Nu labi, uz sadzirdēšanos.

Jesins nolika klausuli un ar pirkstu galiem sāka bungot pa galda virsmu.

—   M-jā, ir nu gan situācija! Krilov, taisies mudīgi pie Zaiceva. Viņam esot jauni materiāli. Tā vien rādās, ka Vereteņņikovs nemaz nav nositis Korovinu.

Klātesošo reakciju varētu salīdzināt vienigi ar Gogoļa «Revidenta» noslēguma ainu. Es pirmais atguvos no apstulbuma un devos uz prokuratūru.

Zaicevs, kā parasti, bija nesatricināms, lai gan, viņu labi pazīstot, varēja nomanīt, ka ari viņš pamatīgi samulsis. Uz galda gulēja vairākas papīra lapas, kuras izmeklētājs, ne vārda neteikdams, pasniedza man. Korovinas apģērba kriminālistiskās ekspertīzes akts. Kā jau bijām gaidījuši, viņa bija spārdīta ar kājām. Eksperti uz apģērba bija atraduši brūna apavu krēma pēdas, un vienā vietā rēgojās četrdesmit pirmā izmēra apava zoles nospiedums. Fotogrāfijās atainoja diezgan sarežģītu rakstu. Laikam jau tie bijuši slēpju zābaki.

—   M-jā… Slepkavības dienā Vereteņņikovs bija apāvis vecās, melnās kurpēs ar gludu zoli. Turklāt viņš valkāja četrdesmit ceturto izmēru.

Es pabeidzu dokumentu lasīšanu. Uz kleitas atrastas dažas sarkanas vilnas šķiedras, kas nepiederēja cietušās apģērbam.

—  Tas nu gan ir numurs! — es nometu lapas atpakaļ uz galda.

—  Tagad mēs vismaz kaut ko zinām par slepkavu.

—  Jā, kājas izmēru un apavu zoļu rievas. Kā ari to, ka viņš varētu valkāt sarkanu vilnas svīteri, tā ka nu varam mierīgi uzelpot, pēc pāris dienām šis būs mums rokā, — sarkasma manā balsī bija pat vairāk nekā gribētos, taču Zaicevs nelikās manām.

—  Aizbrauksi uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru un nopratināsi Vereteņņikovu. Siki jo sīki: kad viņš atvadījies no Korovinas, kur un kādos apstākļos tas noticis, kas to redzējis.

Septītā diena

Atkal visu vajadzēja sākt no nulles: izvirzīt jaunas izmeklēšanas versijas un prātot, kā pierādīt to pareizību. Pēc tam, kad sabrukusi šķietami dzelžaina versija, to darīt ir divtik grūti, jo jāpārvar jau nostiprinājušās psiholoģiskās nostādnes.

Un, kad mēs sapulcējāmies kārtējā opratīvajā sanāksmē, bija manāms, ka ikkatrs uzskata — izmeklēšana nonākusi strupceļā.

Slava Vinogradovs, kas noņēmās ar sarkano svīteri, pavēstīja, ka alus bāra, no kurienes Korovina bija devusies savā beidzamajā gaitā, pastāvīgo apmeklētāju vidū šāds apģērba gabals ir diviem. Viena personas datus jau bija izdevies noskaidrot — tas bija santehniķis Zlobins, kas lidz šim nebija iekūlies nekādās sodāmās padarīšanās un slepkavības naktī dežurējis namu pārvaldē. Otrs bija pagaidām nezināms jauneklis vārdā Ļoša, un viņš vairākas reizes bija redzēts kopā ar Gaļku Pūci.

Principā nekas sevišķi satraucošs un neparasts šai Vino- gradova vēstījumā nebija, tomēr kaut kas lika man saausīties. Un jau pēc mirkļa es atskārtu, kas par lietu. Par Pūci paziņas bija iedēvējuši vienu pilsonīti — Ožoginu, un šis uzvārds jau figurēja manā piezīmju grāmatiņā. Ožo- gina mitinājās Okružnajas ielā 92 — rajonā, kur atradās šī māja, mūsu suns bija pazaudējis pēdas. Viņas dzīvesveidu par diez cik tikumīgu vis nevarēja nosaukt, un iepretim viņas uzvārdam biju pierakstījis: «Regulāri ved mājās vīriešus, kuri dažkārt tur ilgāku laiku mitinās bez pieraksta.»

Kad es to pateicu, Jesins atdzīvojās:

— Tāda sakritība nudien liek saspicēt ausis. Jāķeras tik klāt. Tu, Krilov, papēti šo Ožoginu, bet Vinogradovs lai pacenšas noskaidrot Ļošas personību. Pārējie turpina strādāt pie savām versijām, taču pieskaņojas Ožoginas— Ļošas līnijai. Vai visiem skaidrs? Tad tik uz priekšu!

Divdesmit piecus gadus vecā Gaļina Ožogina bija šūšanas fabrikas palīgstrādniece. Viņa strādāja bez sevišķas uzcītības, reizēm kavēja darbu. Ar kolēģiem sevišķi nedraudzējās. Dzīvoja viena un nereti iedzēra, pastāvīgi veda mājās «viesus». Daži tur dzīvoja mēnešiem, un tad dzeršanām nebija gala. Kaimiņi jau vairākkārt bija sūdzējušies, un mēs runājām ar Ožoginu, tikām viņu bridinājuši, viņa savukārt solija laboties, taču viss turpinājās pa vecam.

Šī informācija, atklāti sakot, papildināja to, kas par Pūci bija zināms lidz šim. Vairāk mūs interesēja viņas pazīšanās ar Lošu, taču šeit ari sākās grūtības: neskaitāmie Ožoginas draugi bija galīgi sajaukuši galvas viņas kaimiņiem un paziņām, un tie, protams, nevarēja atminēties viņu vārdus, pagaidām mēs nezinājām, kāds šis Ļoša izskatās.

Apspriedušies ar Zaicevu, nolēmām iet vienkāršāko ceļu, un es izsaucu Ožoginu pie sevis. Mēs pieņēmām, ka prokuratūras pavēste viņu tikai iztrūcinās, savukārt izsaukums uz miliciju, kas viņai jau bija kļuvusi par visai ierastu iestādi, tiktu uzskatīts par kārtējo uzaicinājumu uz profilaktiskām pārrunām.

Ožogina bija drukna jaunkundze ar platiem kauliem un izteiktu figūru. Ari iesauka nebija pielipusi gadījuma pēc: pateicoties apaļajai sejai ar pogām līdzīgajām acirn, šaurajām, puslokā izliektajām uzacīm un varenajam degunam, viņa nudien izskatījās pēc meža naktsputna. Kad Ožogina pārkāpa mana kabineta slieksni, es ievēroju, ka viņa izskatās visai dīvaini, taču tūlīt arī sapratu, kur slēpjas šis neparastums: viņa allaž mēdza spilgti un uzkrītoši krāš- ļoties, taču šodien bija pavisam bez grima, bet kliedzoši raibo ietērpu bija nomainījusi neuzkrītoši pelēka kleitiņa.

Skaidra lieta: tādās iestādēs kā mūsējā šādi ļaudis uzskata par prātīgāku ierasties neuzkrītošā izskatā, lai radītu labāku iespaidu.

—   Sēdies, Gaļa, — es uzaicināju. — Kā klājas?

—  Dzīvoju pa bišķim, — Ožogina, saspringti smaidīdama, atbildēja zemā, nopīpētā balsī.

—   Kā sokas darbā, nekavē?

—   Nē, viss kārtībā, varat apjautāties meistaram. Jau gandrīz mēnesi strādāju bez kādas vainas.

—  Un kā uzvedies mājās? Zini, kaimiņi nav ar tevi mierā!

—   Nu ko jūs viņus klausaties, tie jau vienmēr ar kaut ko nav apmierināti. Es taču dzīvoju viena, dzīve nenokārtota, tāpēc jau esmu šiem kā tāds dadzis acī. Vajag taču kādu, kam vienmēr piekasīti es…

—  Šoreiz runāšana būs tieši par to: tu nemaz nedzīvojot viena, visu laiku pie tevis nākot kaut kādi tēviņi, žūpojot, dzīvojot bez pieraksta. — Es pasniedzu Ožoginai cigareti, un viņa priecīgi aizsmēķēja, ar baudu ievilkdama dūmus, atslābinājās, atmeta smalkās dāmas toni un ierunājās ierastajā valodā.

—  Visi tak kādreiz iemet. Nu gadās, ka iegriežas viesi, nu iepļaujam, iedzeram, tā teikt, kur nu bez tā. Vai tad likums liedz? Vai tad pēc mūsu likumiem vairs nevarētu iet ciemos?

—   Ko var, to var, — es jautri atbildēju. — Ari man pašam tiri labi patik aiziet ciemos un savureiz arī uzņemt viesus pie sevis.

—  Are, — Ožogina nopriecājās. — Un iedzert likums ari atļauj, ko? Ja jau nedrīkstētu, vai tad veikalos šņabi un vīnu pārdotu. Gan jau jūs pats arī, ciemos iedams, iemetāt?

—   Visādi gadās, — es nemaz netielējos, nevarēdams vien nobrīnīties par sarunbiedrenes savdabīgajiem uzskatiem alkohola lietošanas sakarībā.

—   Nu re, — viņa atraisījās vēl vairāk un gluži vai atplauka.

—  Ja jau visi dzer, par ko tad es nedrīkstu? Vai tad es, jūsuprāt, neesmu cilvēks?

—  Cilvēks, skaidrs, ka cilvēks, — es mierināju un pārtraucu gaidāmos vaļsirdības uzplūdus ar jautājumu: — Bet kur tad tavs Ļoša tagad mitinās?

—   Kāds Ļoša? — Ožogina gandrīz salēcās.

—   Nu tas, sarkanajā svīteri, šad tad pie tevis ciemojās.

—   Nepazīstu nevienu Ļošu. — Pūce atkal nosēdās saspringtā, nogaidošā pozā, un sejā skaidri bija lasāms kategorisks noliegums, ka viņa jebkad būtu pazinusi kaut kādu Ļošu. Tas jau šķita interesanti, taču es vairāk neuzstāju.

—       Bet kā sauc to puisi, kurš viesojās pie tevis pēdējā laikā? Vai tad viņu nesauca par Ļošu? — es vientiesīgi apvaicājos.

—   Pie manis nāk Kolka, tas tiesa. Mēs gribam precēties. Bet tādu Ļošu savu mūžu neesmu pazinusi.

—   Nu, Dievs ar viņu, tie kaimiņi kaut ko būs saputrojuši, — es kļuvu pielaidīgāks. — Bet kā tam tavam Koļ- kam uzvārds?

—   Berberovs, viņš dzīvo Vasarnīcu rajonā. Viņu vēl saukā par Garo.

—  Tad viņš dzīvo pie tevis bez pieraksta?

—  Viņš pie manis nav dzīvojis, — saruna iegriezās Pūcei ierastajā gultnē, un viņa atkal nomierinājās. — Nāk un iet. Nu, savu reizi paliek pa nakti — līgavainis kā nekā…

—   Labi, labi. Bet pasu režīmu pārkāpt nedrīkst, — es pamācoši teicu, pabeigdams rakstīt protokolu. — To tu gan iegaumē. Un vispār, uzvedies, kā pieklājas, un netaisi pagalmā tračus.

—   Zinu jau zinu, likumus pārkāpt es netaisos, es jau to nemaz neuzdrošinātos. Nepatikšanas man nav vajadzīgas.

—   Nu gan tu vienreiz runā prātigi, — es «paglaudīju» Pūci. — Malacis, pieņemies prātā, lai neviens vairs par tevi nesūdzētos.

Atplaukusi smaidā, Ožogina jau grasījās iet prom.

—  Vai dokumentus jau iesniedzāt? — es apturēju viņu pie durvīm.

—   Kādus dokumentus? — viņa bija neviltoti izbrinīta.

—  Nu, vai ar to savu ligavaini Kolu Berberovu dzimtsarakstu nodaļā neiegriezāties?

—   Vēl jau ne, — Pūce notēloja vieglu apmulsumu, — pagaidām tikai taisāmies.

—   Skaties tu man, neaizmirsti ielūgt kāzās!

—  Saprotams, ka ielūgšu, — plati smaidīdama, nosolījās Ožogina un, manierīgi atvadījusies, izgāja pa durvīm.

Es šo to rakstīju savā bloknotā, pēc tam vienu pēc otra uzgriezu divus tālruņa numurus un ievācu nepieciešamās zinas.

Iezvanījās iekšējais telefons.

—   Nu, ko šī labu pastāstīja? — painteresējās Jesins.

—   Pēc stundas varēšu jums atskaitīties, vēl tikai jāaizbrauc uz vienu vietu. Kur mūsu mašīna?

—  Aizbrauksi ar tramvaju. Mašīnu paņēma Vinogradovs. Viņš arī solījās atnest tādas ziņas, ka aiz brīnumiem būšot vai no kātiem jākrīt. Nu tad gaidu tevi pēc stundas.

—  Ja jau ar tramvaju, tad drīzāk pēc divām.

Taču ari divu stundu bija par maz. Berberovs dzīvoja pilsētas viņā galā, turklāt tobrīd nebija mājās. Es jau zināju, ka viņš nav agrāk tiesāts un musu uzskaitē nesastāv, tomēr nolēmu ievākt ziņas arī viņa dzīvesvietā. Kopumā šo raksturoja labi: lai gan patīkot ari ieraut, taču mēru zinot, uzvedoties klusi, ar kaimiņiem sadzīvojot un esot visādā ziņā pieklājīgs. Kā vienīgais trūkums tika minēta sakāpinātā interese par pretējo dzimumu. Starp citu, manā skatījumā tas nemaz nav tas lielākais trūkums. Katram gadījumam noskaidroju ari, ka viņam nav sarkana svītera.

Berberovs strādāja par krāvēju pārtikas veikalā turpat netālu no savām mājām, un es viņu uzreiz atpazinu pēc lielā auguma un pēc amizēšanās ar pārdevējām. Nogaidījis, kamēr kāds viņu nosauca vārdā, un pārliecinājies, ka neesmu kļūdījies, es paaicināju viņu sāņus un kādas piecpadsmit minūtes patērzēju.

Nikolajs pastāstīja, ka sastrīdējies ar Ožoginu jau vairāk nekā pirms mēneša un kopš tā laika nav viņu redzējis, nedz ari interesējies par viņas personisko dzīvi, tāpat viņš nevarēja pateikt, ar ko viņa pēdējā laikā sagājusies. Kad apvaicājos, kas šīs lietiņas varētu pārzināt labāk, Berberovs vairākas minūtes saspringti rauca pieri un visbeidzot ieteica aprunāties ar Nadju Diminu, kura, pēc viņa teiktā, līdz šim bijusi Pūces labākā draudzene, un tikai burtiski pēdējo dienu laikā abas nāvīgi saplēsušās.

Berberova pretimnākšanai nebija ne gala, ne malas, viņš pat atprasījās no darba, lai parādītu, kur mitinās Dimina.

Mana klaudzināšana tika sadzirdēta, un durvīs parādījās gara, kalsna jaunkundze, aptuveni divdesmit divus gadus veca, tīri simpātiska un bez vulgaritātes zimoga, kādu varēja sagaidīt no Pūces labākās draudzenes. Ari ģērbšanās stils bija pavisam cits: apspīlēti džinsi, džinsa auduma apavi un jaciņa ar glītām manšetītēm. Ja viņa būtu no māsas Veršikovas vai tautas valodā runājot, Hipiju Mērijas kompānijas, es nemaz nebrīnītos: parasti draudzenes, kā mēdz sacīt, ir kā ogas no viena krūma, tām ir ne tikai vienāda dzīves uztvere, tās krāšļojas ar vienu un to pašu kosmētiku, ģērbjas līdzīgos tērpos, un ari manieres neko lielu neatšķiras. Taču, par spīti tam, meitene, kas stāvēja manā priekšā nu nepavisam neiederējās Ožoginas pasaulē.

—   Vai jūs būtu Nadja?

—  Jā, bet kas esat jūs? — viņa satraukti apvaicājās, bet, ieraudzījusi apliecību, samulsa pavisam un čukstus lūdza: — Lūdzu, tikai klusu, iesim istabā, citādi kaimiņi…

Šāda reakcija mani pārsteidza, taču es neliku to manīt un gāju tik iekšā. Šeit bija tīri un diezgan mājīgi, stāvēja trīs grāmatplaukti, uz galda atradās kaudze poļu žurnālu «Kino» un «Jadran» cigarešu bloks. Līdzās žurnāliem stāvēja desmitās klases literatūras un vēstures mācību grāmatas. Tas pārsteidza mani vēl vairāk: šādu gaisotni nudien nebiju gaidījis.

—  Nadja, kas tur atnāca? — no blakusistabas atskanēja sievietes balss.

—   Pie manis, paziņa, — Dimina aizvēra durvis un ieslēdza magnetofonu.

«Lai pēdas nepaliek, ceļu mēziet, lamājiet, zākājiet, pie lielā zvana kariet, ja tīk, mans mērķis — apvārsnis, turp gribu es iet…» — neko labu nevēstošā intonācijā iedziedājās aizsmacis baritons.

«Kaut kas traks,» es nodomāju, bet skaļi pavaicāju:

—   Vai tad mēs būtu pazīstami?

—   Piedodiet, tas mammas dēļ, — Dimina nervozi atplēsa cigarešu paciņu un nošvirkstināja šķiltavas. — Viņa jau veca, sirds slima… Ja uzzinās, ka pie manis atnākusi milicija…

Visi maldu ceļos noklīdušie bērni ir vienādi. Viņi žēlo savus nabaga vecīšus un atceras viņu slimās sirdis tikai tad, kad uz sliekšņa jau stāv milicijas darbinieks. Spriežot pēc Diminas izturēšanās, viņa it labi zināja, kādas pretenzijas viņai var izvirzīt tiesībsargājošās iestādes.

—  Vai jūs zināt, kāpēc esmu atnācis?

—   Zinu, saprotams, ka zinu. Visas šis dienas mocījos un jau nožēloju, ka tā rīkojos…

—   Lai vēlāk nenāktos nožēlot, vajag jau iepriekš labi apdomāt savu rīcību, — pateicis šo frāzi, es pats jutu, cik tā samākslota un pamācoša, taču neko darīt. — Stāstiet vien no paša sākuma.

Nervozi smēķēdama un izmisīgi žestikulēdama, Dimina man pavēstīja, ka pirms nedēļas par četrdesmit pieciem rubļiem nopirkusi kurpes (skaistas, itāļu, ar divām siksniņām), bet tās, tavu neražu, izrādījušās par lielu (mans izmērs, tikai par platu, saprotiet, valkāt jau var, taču izskatās pēc suņa!), un tad viena draudzene ieteikusi pārdot «ar peļņu», lai ari pašai kaut kas atlec (viņa apgalvoja, ka visi tā darot, ja neuzmetisi pa virsu, labu mantu nedabūsi, un es piekritu).

Diminas peļņa bija piecpadsmit rubļi, cik nopelnījusi draudzene, viņa nezināja.

—   Un tikai pēc tam es sapratu, ka tā taču ir spekulācija, — viņa dievojās, rokas traģiski lauzīdama. — Bet es taču neesmu nekāda spekulante, vienkārši tā nelāgi iegrozījās. Kas man tagad būs?

«Mani iesēdinās prečiniekā, un prom uz raktuvēm…» iegaudojās magnetofons, un Dimina saviebusies pieklusināja skaņu.

—   Vai tā draudzene būtu Gaļa Ožogina?

—   Nē taču, ar Gaļku es sastrīdējos.

—   Vai sen?

—   Pirms kādas nedēļas, — Dimina atbildēja nedomājot, jo ar bažām gaidīja atbildi uz jautājumu, kas pašlaik viņu satrauca visvairāk.

—   Kā tad jūs tā sastrīdējāties?

—   Pati nesaprotu. Sazin kāda muša viņai bija iekodusi. Vienreiz iegāju pie šīs, kad viņa krāsni kaut ko dedzināja. Ieraudzīja mani un ne no šā, ne no tā sāka kliegt. Izmeta mani laukā, aizkrampēja durvis un klaigāja, lai es tur vairāk nelienot. Bet citkārt pati no manis neatstājās, nāca skatīties žurnālus un izprašņāja par kino.

—   Kad tas notika?

—   īsti neatceros, — pirms kādas nedēļas.

—   Ko tad viņa tur dedzināja?

—   Kaut kādu sarkanu lupatu. — Tikai tagad Diminai pieleca, ka es nemaz neliekos zinis par to, kam, viņasprāt, vajadzēja mani interesēt. — Ožoginai ar to nav nekāda sakara. Viņai nemaz nav tādu paziņu, kam varētu ar uzviju notirgot labu mantu. Nu, kas tad man būs?

—  Vispirms tiksim skaidrībā ar Ožoginu. Kas gan jūs abas saista?

—  Viņai pie manis patika: te varēja paklausīties mūziku, uzpīpēt, iedzert kafiju. Viņai patika šķirstīt žurnālus, nu tos, kur aktrises un aktieri… Izkratīja man sirdi, teica, ka bez manis viņai neesot neviena ar ko parunāties.

Beidzot es izpratu šo dīvaino draudzibu. Nudien, salīdzinājumā ar pašas neuzkopto, nolaisto dzīvokli, nepārtraukto plītēšanu un drauģeļu varzām — Diminas istabiņa Pūcei šķita kā klusa, mierīga piestātne, kur var atpūtināt nogurušo dvēseli, «kulturāli» pavadīt laiku — ar kafiju, magnetofonu, ārzemju žurnāliem, prātigi aprunāties par visu, kas tev dara rūpes, un saņemt pretī iejūtību un labsirdīgu padomu.

Diezin vai tie cilvēki, ar kuriem Ožogina diendienā sastapās, bija spējigi uz normālu, cilvēcisku sarunu. Visas viņu intereses aprobežojās ar pudeli, nodzertu mīlestības surogātu, saskarsme balstījās uz nodzertā intelekta specifiku, kad draudzigu brāļošanos no purna dauzišanas nešķīra vairāk kā galda platums. Kāda tur var būt dvēseļu tuvība, rūpes par cita likteni un līdzjūtiba! Bet izrādījās, ka Ožogina tomēr alka šādu emocionāli tikumisku kategoriju. Kas gan to būtu domājis…

Nedz viņas uzvedība, nedz dzīvesveids neļāva atskārst šādu nepieciešamību. Šķita, ka vina ir pilnīgi apmierinata ar savu dzīvi, un pat darbabiedri meta pie malas ne pārāk veiksmīgos centienus atrast ar viņu kopēju valodu… Bet viņa atrada draudzeni pavisam nejauši, tālu ārpus savu paziņu loka, tāpēc jau Dimina agrāk nebija nonākusi mūsu redzeslokā…

—   Un ko tad viņa jums stāstīja?

—   Par ko gan viņa varēja stāstit, — par savu dzivi.

Briesmīgi gribēja iziet pie vīra, visi viņai bija līgavaiņi, gan šitas, gan tas. Taču parasti līgavainis pēc nedēļas pamāja ar roku — te tev nu bija kāzas. Teica, ka Ļoška viņu noteikti precēšot, bet šis ari jau kaut kur pagaisis.

—   Pagaidiet, kas tas par Ļošku? — es viņu pārtraucu.

—  Vienkārši Ļoša. Pati viņu nepazīstu, vienreiz redzēju pa lielu gabalu. Tikai, cik Gaļka stāstījusi…

—   Kā tad viņš izskatās?

—   Neliela auguma, tāds plecīgs, ar bakenēm. Pēc skata jauns — divdesmit, divdesmit tris. Bet kāds viņam ar to sakars?

—   Kad pienāks laiks — uzzināsiet! — Es izņēmu no mapes pratināšanas protokola veidlapu. — Bet tagad izslēdziet magnetofonu un pusstundu paklusējiet. Tas būtu iespējams?

Parakstījusi protokolu, Dimina apvaicājās:

—   Tur taču rakstīts tikai par Ožoginu un Ļošu… Tātad jūs nemaz nenācāt to kurpju dēļ? Bet es, muļķe, izpļāpājos… Goda vārds, es neesmu nekāda spekulante…

—   Par kurpēm pagaidām nav ko uztraukties. Pirmais gadījums, bez iepriekšēja nolūka iedzīvoties. Amorāla ri- cība, kas stāv ārpus tiesibu sfēras. Citiem vārdiem — smuki nav, bet nav jau ari par ko sodit. Saprotams, ja jūs ar to aprobežosieties. — Iztēlojies šo ainu no malas, es ar pūlēm valdīju smaidu: bezbailīgais operatīvais pilnvarotais atrunā vieglprātīgu meiteni no neapdomīgas rīcības. Kauč knipsē un liec uz žurnāla «Cilvēks un likums» vāka!

Dimina atviegloti pasmaidīja un piedāvāja:

—   Varbūt iedzersim kafiju?

—   Paklausīsimies mūziku un uzpīpēsim? Paldies, varbūt citu reizi, — es pats nodomāju, ka mans atteikums jau runā pretim visiem detektīvgabalu šabloniem. Līdzigās situācijās pēddziņi vienmēr iemalko kafiju ar simpātiskām meitenēm, pavirza viņas atpakaļ uz pareizā ceļa, bet savu- reiz, ko tu neteiksi, pat iemīlas līdz ausīm…

Mani gaidot, Jesins diez ko draudzīgs vis neizskatījās.

—  Nu beidzot. Ar ēzeli jāji, vai? Nu, stāsti, kādus kalnus esi nogāzis!

Es pāris vārdos izstāstīju un noliku viņam priekšā Ožo- ginas, Berberova un Diminas nopratināšanas protokolus. Jo tālāk Jesins lasīja, jo vairāk apskaidrojās viņa sākumā tik drūmais vaigs.

—   Tā, tā, tā, — viņš apmierināti bubināja, lasīdams pēdējo lapu. — Tas jau izklausās tīri interesanti. Pat ļoti interesanti.

Jesins nospieda selektora podziņu: — Sasauc visus pie manis!

—   Un kas tad bija Vinogradovam? — es painteresējos.

Jesins aizkaitināti atmeta ar roku.^

—   Atvilka šurp kaut kādu puisi. Šo saucot par lašu un ari sarkans sviteris viņam esot. Nav vienigi nekādas saistības ar Ožoginu un ar visu šo ķezu kopumā. Bet mūsu varonis jau grasījās pratināt viņu kā aizdomās turamo un bāzt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā…

Nu man bija skaidrs Jesina sliktā garastāvokļa iemesls, un es vienigi varēju domās just lidzi Vinogradovam: pazīstot šefu, skaidrs kā diena, ka viņš šim sadevis piparus vispirmām kārtām.

Mūsējie sapulcējās kabinetā, un, ieraudzījis Vinogradova sejas izteiksmi, sapratu, ka nebiju kļūdījies.

—   Nu, ziņo, Krilov, — Jesins pavēlēja, un es pa otram lāgam pastāstīju, ko biju uzzinājis.

—   Vai skaidrs?— Jesins pajautāja un, atbildi nenogaidījis, turpināja: — Visiem jāpārslēdzas uz Ožoginas—Ļošas versiju. Apdomājiet, pēc divām stundām sapulcēsimies atkal un apspriedīsim, kas kuram darāms. Bet tagad visi, izņemot Krilovu, brīvi.

Kad mēs palikām divi vien, Jesins savāca visus materiālus un devās sniegt pārskatu priekšniecībai, bet atgriezies piezvanīja Zaicevam un pateica, ka mēs tūlīt pie viņa aizbrauksim.

—   Kāpēc? — es apvaicājos. — Tagad vajag atrast to Lošu, bet tas taču tīrais kriminālmeklēšanas darbiņš.

Taču Jesins tikai tēvišķi uzsita man uz pleca.

—    Mums ir savas iespējas, bet prokuratūrai — savas. Turklāt apspriešanās nekad nenāk par ļaunu.

Zaicevs nekavējoties aizveda mūs pie prokurora, un es kārtējo reizi atkārtoju savu stāstījumu. Petrovskis uzklausīja mani, ne reizes neiejaukdamies un neizrādīdams nekādas emocijas.

—   Nu, vai te nesanāk viena aizgrābjoša bildīte, — Jesins uzskatīja par nepieciešamu komentēt manu uzstāšanos. — Ožogina iecirtīgi noliedz savu pazīšanos ar lašu, pat mēģina iebāzt viņa vietā Berberovu, kurš jau vairāk nekā mēnesi nav ticies ar viņu. Saķildojas ar draudzeni, kad tā pieķer viņu savādā nodarbē — dedzinot kādu sarkanu apģērba gabalu. Tas droši vien būs bijis viņa sarkanais svīteris, laikam notraipījies ar asinīm, un šie būs nolēmuši iznīcināt pierādījumus.

—   Nudien aizgrābjoša bildīte, — piekrita Petrovskis.

—   Tikai tās visas ir vienīgi aizdomas un minējumi. Varbūt tas tā ari ir, bet varbūt, ka tā nemaz nav. Taču mums nepieciešami fakti un pierādījumi. Vajag izdomāt, kā tos iegūt. Veikt pie Ožoginas kratīšanu vēl tā kā par agru, bet viņu cītīgi pavērot gan būtu vērts. Pārbaudīt, ar ko viņa kontaktē…

—   Vladimir Stepanovič, — sarunā iesaistījās Zaicevs,

—    es domāju, ka būtu vērts uzlikt arestu Ožoginas korespondencei. Ja jau tas viņas Ļoša bēguļo, viņš varētu dot par sevi kādu ziņu.

Petrovskis bridi apdomājās.

—   Laba doma. Gatavojiet tikai lēmumu, es to sankcionēšu.

Es jau nodomāju, ka mūsu saruna ir galā, taču prokurors vērsās pie Jesina:

—   Un kā veicas ar Ļošas personības noskaidrošanu?

—   Pagaidām rezultātu nav.

—   Pie manis uz pienemšanu bija ieradies pilsonis Aleksejs Voroņins. Žēlojās, ka inspektors Vinogradovs bez kāda iemesla aizturējis viņu netālu no darbavietas, tad aizvedis uz rajona nodaļu un divas stundas pratinājis, apvainodams viņu slepkavībā. Kā lai to saprot?

Jesins bridi klusēja, un es spēju iztēloties, ko šai mirkli viņš domā par Vinogradovu.

—   Noticis pārpratums. Vinogradovs ir jauns darbinieks, varbūt pārlieku centīgs… Par noziedznieku gandrīz nekas nav zināms, grābstāmies kā akli… Tikai vārds un tas sarkanais svīteris… Tad jau jūs laikam visus, kas valkā sarkanus svīterus, taisāties spundēt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā?

—   Nu kāpēc jūs tā, Vladimir Stepanovič? — Jesins raudzīja pāriet pretuzbrukumā. — Vajag ari mūs saprast. Cilvēki cenšas, neguļ augām naktīm, dara, ko var… Kļūdīties var katrs… Turklāt Vinogradovs ir nepieredzējis darbinieks…

—   Tā labāk nerunājiet, — Petrovskis bargi noteica. — Vinogradovs ir nepieredzējis, labi, lai tā būtu, bet kāpēc tad esat jūs? Jūs taču, es ceru, sevi par iesācēju neuzskatāt? Tad esiet tik laipns un kontrolējiet savu padoto darbu!

Jesins vēl gribēja kaut ko bilst, taču laikus pārdomāja. Petrovskim bija taisnība.

—  Ja vēl kas tamlīdzīgs notiks, lieta beigsies ar dienesta izmeklēšanu. — Paraudzījies Jesina sarkanajā sejā, Petrovskis nolēma, ka viņam diezgan, un ierastajā toni nobeidza:

—  Varat būt brīvi. Ja gadās kaut kas interesants, dariet to zināmu jebkurā laikā.

—  Nu, norāvāties pa pautiem? — Zaicevs jautri noprasīja, kad mēs nācām laukā no prokurora kabineta. — Šefs šodien nav omā. Ari mums jau no paša rīta sakūra kārtīgu pirti.

Apsprieduši ar izmeklētāju dažas detaļas, mēs ar Jesinu atgriezāmies nodaļā.

Vienpadsmitā diena

Rīts, kā parasti, iesākās ar telefona zvaniem: darbavietā operatīvo darbinieku vienkāršāk noķert dienas sākumā, tāpēc šajā laikā pār mūsu galvām gāzās kolosāla informācijas plūsma. Kad zvanu lavīna sāka apsīkt un pauzes kļuva arvien garākas, piezvanīja Zaicevs.

—   Kur tad jūsu priekšniecība? — sasveicinājies viņš apprasījās. — Visu rītu mēģinu kādu noķert.

—   Priekšnieks ir izpildkomitejā, Frolovs ar Jesinu — pārvaldē. Toties Krilovs, kā vienmēr, savā vietā, — es mundri atbildēju.

—   Nu tad tik mudīgi joz pie manis, ir jaunumi, — bija nomanāms, ka Zaicevs ir lieliskā noskaņojumā.

—   Kas tie par jaunumiem? — es izrādīju ziņkārību.

—   Ne jau pa telefonu. Atbrauc, tad redzēsi.

Šāda atbilde sakāpināja intrigu līdz galējai robežai, un es devos uz prokuratūru.

—   Nu, kas jauns pēddziņiem?— Zaicevs mani jautri sagaidīja.

—   Man ir tāda nojauta, ka izmeklētājam ir zināms kas vairāk.

—  Tas tiesa! — Zaicevs jautri iesmējās. — Un tomēr, kā uzvedās Ožogina?

—   Ļoti klusi. No darba uz mājām, no mājām tikai uz darbu. Ar vecajiem paziņām nesatiekas, šņabi neņem ne mutē. Vairs ne pazīt nevar…

—   Acīmredzot kaut ko gaida, — Zaicevs piemiedza ar aci. — Visticamāk, kādas liktenīgas pārmaiņas savā dzīvē. Un ne jau velti — viņai pienākusi vētule. Tiesa, viņa to vēl nav saņēmusi.

Tad es atcerējos, ka Zaicevs uzlicis arestu Pūces korespondencei, un, kaut ari nekad neuzskatīju šo pasākumu par sevišķi efektīvu, nojautu, ka šajā gadījumā esmu kļūdījies.

—   Kur tad tā vēstule ir?

—  Tepat jau būs. — Zaicevs nometa uz galda zilu taisn- stūrīti. Es aplūkoju aploksni. Vēstule bija izsūtīta no Odesas pirms piecām dienām. Ir nu gan tempi mūsu pastam! Atpakaļadresei paredzētajā ailē bija saskricelēti nesalasāmi ķeburi.

Izņēmis no aploksnes aprakstīto lapiņu, es to steidzīgi izlasīju.

—   Nu, ko teiksi? — painteresējās Zaicevs.

—       Savāda vēstule. — Es sāku pārlasīt vēlreiz, nu jau uzmanīgāk. Vēstījums pavisam īss: «Sveicināta, mana dārgā Galočka! Kvēlas mīlas pilns sveiciens no zilzilās jūras krasta. Devos šurp, jo te dzīvo draugs, ar kuru kopā strādājām pie saimnieka. Kā klājas Irai, vai nav par mani apvaicājusies? Man beigusies nauda, izsūti, cik vari, uz Galveno pastu pēc pieprasījuma. Drīz mēs satiksimies, un viss būs tieši tā, kā solīju. Ja Ira par mani pārāk interesējas, izdari, kā norunājām. Simt bučiņu uz lūpiņām! Tava draudzene Tamāra.»

—   Dīvaina vēstule, — es atkārtoju. — Tikai nekādi nevaru saprast, kur šī dīvainība slēpjas.

—   Es ari no sākuma nesapratu. Pirmām kārtām — kas tā par Tamāru? Tādas draudzenes Ožoginai nav un nekad nav bijis.

—   Pieņemsim, ka mēs vienkārši nezinām tādu… Tā varētu būt kāda sena paziņa, nu, teiksim, bērnības draudzene…

—   Lai notiek. Taču agrāk nekādas vēstules Ožogina nav saņēmusi ne no Tamāras, ne no kāda cita. Es šajā sakarībā speciāli nopratināju pastnieku. Bez tam, spriežot pēc vēstules satura, Tamāra un Ožogina redzējušās pavisam nesen. Bet visi viņas svaigākie sakari mums labi zināmi. Un vēl viena detaļa: vēstuli atsūtījusi draudzene, bet tekstā tādas lietas kā «kvēlas mīlas pilni sveicieni», «simt bučiņu uz lūpiņām». Sieviete savai draudzenei tā nerakstītu. Tas ir vīrieša stilā.

—   laikam gan. Tātad «Tamāra» ir viņš?

—  Tā izskatās. Un vēl tur iepīts noziedznieku žargons: «strādājām pie saimnieka» — skaidra lieta: kopā sēdējuši. Bet kas ir šī «Ira»? Arī izskatās pēc šifrēta vārdiņa, Ožoginai taču nav paziņas vai draudzenes ar šādu vārdu.

—   Ko nu darīsim? — es apvaicājos.

—  Te tev būs fotokopija, parādi to kādam no vecajiem darbiniekiem, kurš saprot šito «mūziku», pēc stundiņas es iegriezīšos pie jums aprunāties.

Jesins jau bija atpakaļ, un es iedevu viņam izlasīt vēstules fotokopiju.

—   Interesanti, — viņš pavīpsnāja, — noziedznieku žargonā «Ira» nozīmē kriminālmeklēšanu vai miliciju. Tātad, ja mēs interesējamies pār «Tamāru», Ožoginai būtu kaut kas jāizdara. Kas gan tas varētu būt?

To nu mēs nevarējām zināt.

Atnāca Zaicevs, un apspriedušies nolēmām «iekustināt» Ožoginu. Es nekavējoties aiznesu viņai prokuratūras pavēsti.

Līdz šim viņai nebija iznācis pabūt šajā iestādē, bez tam viņa zināja, ka prokuratūras izmeklētāji parasti nodarbojas tikai ar sevišķi smagu noziegumu izmeklēšanu, tāpēc Zaiceva kabinetā Ožogina ienāca jau galīgi satrūkusies.

Zaicevs divas stundas pūlējās izdibināt, kas viņai zināms par slepkavību klajumā, kāds ir Ļošas uzvārds un kur viņš ir pašlaik, kāpēc viņa iepriekšējā pratināšanā noliegusi, ka pazīst to. Pūce dievojās, ka par slepkavību viņai nekas neesot zināms, ka viņa nepazīstot nekādu Lošu, klaigāja, ka nelabvēļi viņu apmelojot, prasmīgi lēja rūgtas asaras. Uz atvadām Zaicevs brīdināja, ka viņu var sodīt par slepkavas slēpšanu.

Ožogina izsprāga no prokuratūras kā korķis no pudeles. Viņas seju klāja sarkani plankumi, uz vaigiem vīdēja asaru atstātās pēdas. Visā Ožoginas stāvā un kustībās jaudās ārkārtīgs uztraukums un uzbudinājums. Neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, viņa naskiem soļiem steidzās uz mājām.

Es sekoju viņai līdz pašiem vārtiem un redzēju, ka viņa, pamanījusi pastkastītē aploksni, sasita rokas un ilgi nevarēja atslēgt durtiņas, tad, piespiedusi vēstuli pie krūtīm, nozuda dzīvoklī.

Ziņojums. «Ziņoju, ka ap pīkst. 17 pilsone Ožogina atstāja savas mājas ar saini rokās un devās uz pilsētas dienvidu nomali. Netālu no pilsētas izgāztuves, viņa iemeta saini nezālēm aizaugušā gravā, tad es viņu aizturēju, bet sainis tika konfiscēts. Tajā atradās brūnas četrdesmit pirmā izmēra vīriešu kurpes…»

Divpadsmito diena

(no rīta)

Astoņos no rīta es devos uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru un, paņēmis Ožoginu, aizvedu viņu uz prokuratūru. Dežurants teica, ka aizturētā visu nakti nav gulējusi, raudājusi, staigājusi pa kameru, taču pašlaik Ožogina izturējās mierīgi, kā cilvēks, kas kaut ko cieši nolēmis un grasās īstenot to par katru cenu. Vakardienas pratināšanā viņa neko nebija pastāstījusi, un tā vien izskatījās, ka ari šodien klusēs kā ūdeni mutē ieņēmusi. Atkārtotām pratināšanām Zaicevs mēdza sagatavot tik pārliecinošus argumentus, ka padevās pat ļoti nepiekāpīgi cilvēki.

Izmeklētājs kaut ko rakstīja ar rakstāmmašīnu, uz viņa galdiņa polietilēna maisiņā stāvēja kurpju pāris. Tās nudien bija skaistas kurpes — bieza, stilīga zole ar «zibeni» un stilīga sprādze.

Beidzis klabināt, Zaicevs izņēma lapu un, ātri pārlaidis acis, apakšā parakstījās.

—   Ivēmums par bioloģiskās ekspertīzes noteikšanu, — viņš man paskaidroja. — Uz kurpēm ir asinis, es jau mēģināju ar luminālu, lai gan pūlējušies tās nomazgāt. — Viņš izteiksmīgi paskatījās uz Ožoginu. — Bet asinis nav nemaz tik viegli nomazgāt. Eksperti mums pateiks, vai tās sakrīt ar Korovinas asinīm. Man liekas, ka sakritīs. Un te vēl viens lēmums par ekspertīzes noteikšanu, tikai šoreiz trasoloģiskās. Tā vien šķiet, ka tieši šī zole būs nospiedusies uz cietušās apģērba, es, protams, varu kļūdīties, taču speciālisti dos mums precīzu atbildi. Kā jums šķiet, kāda tā būs? — viņš negaidīti vērsās pie Ožoginas. % Taču tā tikai vienaldzīgi noklausījās mūsu sarunā un neko neatbildēja.

—  Jā, starp citu, — Zaicevs izvilka vēl vienu papīru, uz kura vīdēja iespaidīgs violets zīmogs. — Te būs sankcija, tūlīt pēc pratināšanas rūpīgi pārmeklējiet Ožoginas dzīvokli. Izgrābiet no krāsns pelnus. Pelni mēdz būt ļoti

daiļrunīgi. Varbūt tie pastāstīs, ko Gaļina pavisam nesen sadedzinājusi, ka tik tas nav Ļošas svīteris…

Pūces reakcija bija pilnīgi negaidīta.

—   Man nospļauties, ka jūs visu esat izostījuši, — viņa novilka, naidīgi noraudzīdamās Zaicevā. — Runājiet un rakstiet, ko vien gribat, taisiet savas ekspertīzes — tā ir jūsu darīšana. Tāpat es neko neteikšu. Sēdiniet vien, gan jau atsēdēšu! Un pie viena, — balss kļuva ņirdzīga, — varat likt cietumā ari tās kurpes, saimnieku jūs tik un tā vairs rokā nedabūsiet!

—   Ej nu ej, Ožogina, gan jau dabūsim, — Zaicevs pārliecinoši noteica. — Ja negribi stāstīt — nevajag ar. Es jau tev visu paskaidroju, izlem pati, pieaudzis cilvēks kā nekā.

Viņš steidzīgi ierakstīja protokolā «No liecību došanas atteicās» un pasniedza pratināmajai:

—   Paraksties!

—   Nekur es neparakstīšos, — viņa drūmi atcirta.

—  Ari tādas tiesības tev ir. — Zaicevs pierakstīja «No parakstīšanās atteicās» un pats parakstīja protokolu.

—   Bet vēlāk kamerā padomā, ka tu neslēp vis sīku blēdi, zaglēnu vai spekulantiņu, bet gan slepkavu. Slepkavu! — viņš pamāja man, un es aizvedu Pūci uz mašīnu.

Divpadsmito diena

(vakarā)

Skaidrs, ka tādu pavērsienu neviens nebija gaidījis.

— Un es jau par visiem simt procentiem biju pārliecināts, ka viņa sāks runāt, — Jesins vētraini pauda savas jūtas. — Viņai taču vairs nav kur sprukt, atliek vienigi raudāt, nožēlot un sist pie krūtim, sak', nekad vairs tā nedarišu, lai tiesa izrādītu iejūtibu un noticētu. Bet tagad…

Viņa taču ir pilnīga, nu galiga muļķe! Neizprot savu stāvokli, lai gan viņai skaidro kā mazam bērnam!

Mēs bijām sapulcējušies Frolova kabinetā, lai apspriestu darba turpmāko virzību, tepat bija arī Zaicevs, kurš, iedams garām nodaļai, bija iegriezies «piepīpēt».

—   Muļķe viņa nav, — viņš iejaucās sarunā. — Tā lieta ir daudz nopietnāka un sarežģītāka. Ožogina dzīvo viena, un viņai ir sapnis apprecēties. Līgavaiņu vai cik, tikai neviens neņem. Katrā jaunā kavalieri viņa saskata nākamo viru un tam ari tic, taču viņš izrādās «tāds pats nelietis». Pārdzīvo vilšanos un atkal cer. Bet tad uzrodas šis donžuāns sarkanajā svīteri. Domājams, viņš atskrēja pie viņas pēc slepkavibas, nospēlēja teātri, zvērēja, ka mīl, teica, ka grib viņu precēt, bet tagad, sak', ļaunais liktenis viņus izšķīris. Pirms tam nekāda ļaunā likteņa nebija — viņu vienkārši pameta, un cauri. Bet tagad «ļaunais liktenis šķir». Tad nu viņa cīnās ar šo likteni kā satracināta tīģeriene. Viņa nejūtas vis kā noziedzniece, bet gan ka svēta — kā citādi, pestī no nelaimes mijamu un mīlošu cilvēku, līgavaini, cīnās par savu laimi. Šīs laimes vārdā ne tikai cietumā, uz ešafota viņa būtu gatava iet, gluži kā Zanna d'Arka. Un tas nelietis taču pratis šo viņas stīgu aizskart. Saprotams, ari ceļanaudu viņa tam iedevusi un vēl aizsūtitu: gan jau būs pūram kaut ko iekrājusi…

—   Nu gan tu, Vitālij Vasiļjevič, esi aizrāvies ar psihoanalīzi, — Frolovs pasmaidīja. — Mums tagad vajadzētu prātot, kā sadzīt rokā to Ļošu. Cik noprotu, šai ziņā visas jūsu iespējas ir izsmeltas? — Atkal kļuvis nopietns, pārlaida skatienu Jesinam un Vinogradovam, tad atkal paraudzījās uz Jesinu, gaidīdams viņa atbildi.

—  Tā jau izskatās, — Jesins skumji noteica. — Nekādu pavedienu mums nav. Vienu atradām, bet tas nebija īstais…

—  Ar to Ožoginas aizturēšanu mēs būsim pārsteigušies. Vajadzēja pagaidīt, kamēr viņa aizstaigā lidz pastam un aiznes savam draugam domāto sūtījumu. Aizpildītu veidlapu, un nebūtu vairs nekādu problēmu: uzvārds, vārds un tēva vārds rokā.

—       Mēs nepārsteidzāmies, — es iebildu. — Apstākļi spieda. Ožoginu vajadzēja notvert ar visiem pierādījumiem, tikko viņa aizsvieda tās kurpes.

—  Taisnība jau ir, — piekrita Frolovs. — Bet ko darīsim tālāk?

—  Vai ir kādi konkrēti priekšlikumi?

—  Viena idejiņa man ir, — noteica Zaicevs, un visi nogaidoši pievērsās viņam. — Kā nomanāms no vēstules, Ļoša ir agrāk sodīts. Arī viņa vecumu mēs aptuveni zinām — ne vairāk par divdesmit pieciem. Cik mums ir tādu agrāk tiesāto, kas būtu šai vecumā un kam būtu šāds vārds?

—   Droši vien cik uziet. — Jesina seja pauda lielas šaubas par izmeklētāja izvēlētā ceļa rezultativitāti.

—  Varbūt — jā, bet varbūt — nē, — Zaicevs turpināja. — Varēs atsijāt tos, kas neatbildīs viņa pazīmēm un valkās cita izmēra apavus. Galu galā varēs veikt rokraksta ekspertīzi un noskaidrot, kurš no pārbaudāmajiem rakstījis mīlestības vēstuli Ožoginai.

—   Pareizi, — Frolovs nobeidza. — Tas ir perspektīvs ceļš. Vajag ierobežot pārbaudāmo loku, lai varētu ar viņiem kārtīgi pastrādāt.

—   Bet kur ir garantijas, ka slepkava noteikti iekļūs šai lokā? — ierunājās Vinogradovs. — Varbūt viņš tiesāts jau sen, pavisam citā pilsētā, ar citu uzvārdu, vai mazums, kas!

—   Kā teicis kāds literārs varonis, pilnīgu garantiju var dot vienīgi apdrošināšanas polise, — Jesins tēvišķi noteica, papliķēdams viņam pa plecu. — Vai tev būtu kādi citi priekšlikumi?

Citu priekšlikumu nebija, mēs apspriedām jautājumus, kurus nāksies risināt, un izlēmām, ko tieši noskaidros katrs no mums.

Četrpadsmita diena

Atlasījām agrāk sodītos Leonīdus un Aleksejus, vecumā līdz divdesmit pieciem gadiem, sašaurinājām meklējamo loku, atmetot tos, kas bija aizbraukuši no pilsētas, tos, kas no jauna bija nonākuši cietumā, un tos, kuri krasi atšķīrās pēc auguma un ārējā izskata.

Pēc tam izmeklēšanas izolatoru un koloniju saimniecības daļās nācās meklēt pārbaudāmo apģērba un apavu izmērus.

Nākamais posms bija četrdesmit pirmā izmēra apavus valkājošo atlase. Šī nu bija viena varen apjomīga, sīkumaina un nomācoša ķēpa.

Visbeidzot mums atlika pieci cilvēki, kas šķietami atbilda pēc visiem punktiem. Tā kā Dimina fotogrāfijās nespēja nevienu no viņiem atpazīt, vajadzēja sagādāt viņu rokrakstu paraugus, kūms kopā ar vēstules fotokopiju Zaicevs nosūtīja uz ekspertīzi. Ar ekspertiem vienojāmies, ka pētījumi tiks veikti, neņemot vērā nekādus termiņus, un drīz vien saņēmām atbildi, kas uzlika punktu uz i.

Vēstules autors izrādījās Aleksejs Fedotovičs Ļapikovs, 24 gadus vecs, parazītiska dzīvesveida piekopējs, agrāk sodīts par laupīšanu. Tapa skaidrs, kāpēc mēs nekādi nevarējām viņu uztaustīt: viņš dzīvoja pilsētas otrā galā un mūsu rajonā parādījās visai reti, bez tam, izņemot Pūci, ne ar vienu sevišķi nečupojās, tāpēc neviens viņu ari nepazina.

Mēs ar Bagrovu un Vinogradovu devāmies pie viņa uz mājām un noskaidrojām, ka pirms divām nedēļām viņš kaut kur aizbraucis. Ļapikova mātei atpazīšanai tika parādīti vairāki kurpju pāri, kuru starpā viņa nešaubīdamās parādīja tās, kuras bija izsviedusi Ožogina: «Tās ir Ļošas. Angļu. Viņš nopirka tās tirgū par sešdesmit rubļiem.»

Pāris Ļapikova paziņu ari atpazina šīs kurpes, piedevām viņi ari vēl pastāstīja kādu interesantu lietu: Ļapikovs bija maza auguma un slimīgi pārdzīvoja šo trūkumu, visādiem paņēmieniem cenzdamies to slēpt. Kurpes ar biezajām zolēm deva viņam pašapziņu, tāpēc viņš bija tās tik loti iemīļojis, ka valkāja ari galīgi nepiemērotas laika apstākļos.

Tagad tapa skaidrs, kāpēc izrādījis ārkārtēju tālredzību pēdu slēpšanā, viņš jau no paša sākuma nebija atbrīvojies no šīm kurpēm: vienkārši sametās žēl…

Vinogradovs par to bija pamatīgi izbrīnīts.

—   Redz, pie kā noved skopums. Likās, ka viņš visu paredzējis, taču iekrita tikai savas sīkmanības dēļ.

—   Viņš tomēr ir viens pintiķis no cilvēka, — noteica Jesins. — Vai zināt, par ko viņš pirmoreiz sēdēja? Atņēma divpadsmitgadīgam puišelim piecdesmit kapeikas, ķemmi un pildspalvu, piedevām vēl piekāva to. Ari šoreiz — sasita līdz nāvei bezpalīdzīgu večiņu, jādomā tāpat kaut kādu sīkumu dēļ. Starp citu, Korovina pēc dabas bijusi uz mata tāda pati — tie paši sīkie kumosiņi: vienā vietā saubagos, otrā paspekulēs, trešā pārpirks kādus štruntus…

Nudien, es nodomāju, vai tikai tai apstāklī, ka šo cilvēku līdzīgā dzīves orientācija bija samudžinājusi vinu mūžus šādā liktenīgā mezglā, neslēpjas kāda likumsakarība. Abi bija vienā vērtē. Un visa šī lieta varēja kalpot par lielisku ilustrāciju tam, cik viegli var pārkāpt robežu starp «nevainīgu» kapeiku «slaukšanu» un cilvēka dzivības laupīšanu, ja nav tikumiskā mugurkaula, kas balstītu uzskatu amorfo masu.

Piecpadsmita diena

Uz Odesu lidojām trijatā: es, Bagrovs un Vinogradovs. Izrakstījuši komandējuma apliecības, mēs nokāpām uz dežūrdaļu, saņēmām ieročus un rokudzelžus, tad, šādā veidā ekipējušies, devāmies uz lidostu.

Odesā bija silts, un Vinogradovs piedāvāja izpeldēties jūrā, izrādījās, ka viņš pat paķēris lidzi peldbikses, taču mēs izlēmām atlikt to uz vēlāku laiku.

Mēs iegriezāmies pārvaldē pieteikties un reģistrēt savas komandējuma apliecības, un mums palīgos norīkoja jautro Pašu Cepelīnu, kas bija īsts odesietis, kādus jau nu tos parasti iztēlojas. Četratā aizstaigājām līdz Galvenajam pastam un parādījām simpātiskajai meitenei, kas sēdēja pie lodziņa «uz pieprasījumu», Ļapikova fotogrāfiju.

Viņa to labi atcerējās, jo Ļapikovs jau veselu nedēļu ik dienas nāca šurp, lai paģērētu naudas pārsūtījumu, un bija sašutis par to, cik slikti strādā pasts… Šodien viņš šeit jau bija bijis un solījies pienākt rit… Mēs instruējām gan šo meiteni, gan maiņas priekšnieku, tad nosēdējām zālē līdz slēgšanai, taču šodien Aleksejs Fedotovičs tā arī vairs neparādījās.

Mēs pastaigājām pa pilsētu, aizgājām līdz slavenajai Deribasova ielai, iedzērām alu ne mazāk slavenajā alus bārā «Gambrinuss», un bija jau pavisam melna nakts, kad nenogurdināmais Vinogradovs tomēr aizvilka mūs izpeldēties jūrā. Ūdens nebija pārāk silts, pelde uzmundrināja, un, atgriezušies savā numurā, vēl ilgi nevarējām iemigt, pļāpājām, dalījāmies iespaidos, smējāmies, atcerēdamies Pašas vārduspēles un anekdotes.

Sešpadsmita diena

^pikovu saņēmām ciet vienkārši un ikdienišķi. Viņš uzradās ap divpadsmitiem, es tajā brīdī aizpildīju veidlapu iepretim pieprasītāju lodziņam un pazinu viņu, pirms vēl meitene deva norunāto signālu, lai gan dzīvē viņš izskatījās citāds nekā fotogrāfijā. Maza auguma, aptucis, ar manāmu vēderiņu, kas nepavisam nepiederējās viņa vecumam, Ļapikovs centās izturēties cienīgi, kā tāds veiksmīgs biznesmenis. lai šķistu lielāks, viņš nedabiski svērās atpakaļ un vēl atgāza galvu, kuru rotāja visai nekārtīga frizūra, un tas viss darīja viņu samērā komisku, ja ne karikatūrisku.

Kad viņš pabāza pa lodziņu pasi, es piegāju no aizmugures, savukārt Bagrovs un Vinogradovs ielenca viņu no abām pusēm, tā ka no malas šķita, ka šeit sastājušies rindā vēstules vai telegrammas saņemt alkstoši ļautiņi. Puiši satvēra Ļapikova rokas, bet es iečukstēju viņam ausi:

—   Ejam, Ļoša!

Un izmetu tradicionālo brīdinājumu:

—  Tikai bez aplamībām!

Ar to pilnīgi pietika. Ļapikovs ierāva galvu plecos, un, acumirkli zaudējis cienigo izskatu, klusēdams nāca mums līdzi uz maiņas priekšnieka kabinetu un pat neiepīkstēdamies ļāva sevi pārmeklēt. lai nu kas, bet varonis viņš nebija, turpat mašīnā viņš jau sāka visu nožēlot, raudāja, lādēja «to nolāpīto žūpošanu», taujāja, kas ar viņu tagad notiks.

Pārvaldē viņš palūdza pildspalvu un papīru, lai glīta rokrakstā uzrakstītu atzišanos uz veselām astoņām lapām. Tā sākās ar vārdiem: «Es, Aleksejs Fedotovičs ļapikovs, apzinādamies sava nodarījuma smagumu un dziļi to nožēlodams, gribu mazināt savu vainu un labprātīgi darīt zināmu izmeklēšanas orgāniem savu rīcību…» Atzīšanās beidzās ar vārdiem: «Sakarā ar iepriekš izklāstīto, lūdzu ņemt vērā manu jaunību, pieredzes trūkumu, kā ari dziļo nožēlu un savas vainas pilnigo atzīšanu un mīkstināt man paredzēto sodu.»

Starp šīm abām frāzēm viņš gari un plaši aprakstīja savu grūto bērnību bez tēva, lamāja «draņķīgos drauģeļus» un apelēja pie padomju likumu cilvēcīguma. Pašu noziegumu Ļapikovs bija iespiedis vienā lapiņā. Ejot pie Pūces (tā ari viņš bija nosaucis savu līgavu), iegriezies alus bārā, kur sācis sarunu ar Korovinu (kuru šeit dēvēja par apdzērušos bābieti), tā viņam piedāvājusi pa lēto nopirkt tris pudeles konjaka. Viņš piekritis un vedis Korovinu pie Pūces, jo pašam tobrīd nav bijis naudas. Pa ceļam saķildojušies cenas dēļ, bet, kad šķērsojuši klajumu, Iapikovs nolēmis, ka būtu gatavā muļķība izmest naudu par to, kas paņemams par brīvu, un izrāvis Korovinai somu. Tā ieķērusies viņam matos, un viņš, k ūdams zvērīgi nikns, notriecis šo gar zemi un tikām spārdījis kājām, kamēr pamanījis, ka viņa rimusi dvašot. Tad viņš laidies prom un pa ceļam aizmetis somu pa roku galam… Pie Pūces noģērbis asiņaino svīteri un pārāvis apavus. Pastāstījis viņai, ka «nobungājis to veceni». Svīteri licis sadedzināt, bet kurpes noglabāt un tikai patiešām reālu briesmu gadījumā izmest izgāztuvē. Pie viena nosolījās apprecēt un aizbrauca, paķerdams līdzi līgavas dāvātos simts rubļus…

Es paraudzījos uz I>apikovu, kurš, lišķīgi smaidīdams, visu laiku raudzīja ieskatīties man acīs ar vaļsirdīgu skatienu, un aizdomājos: kas gan ir labāk — ja cilvēkam vispār nav savu uzskatu vai ja viņš spītīgi turas pie saviem principiem, kaut ari tie jau pilnīgi sagriezušies ar kājām gaisā. Es tā ari netiku skaidrībā ar šo jautājumu, tikai nodomāju, ka mums šī lieta ir galā, tomēr visā šajā bēdu stāstā iepīts vēl kāds cilvēks, kuram nāksies pārdzīvot drausmīgo vilšanos un savu ilūziju katastrofālu bojāeju.

Septiņpadsmitā diena

(epiloga vietā)

Skaidrs, ka šo atkalredzēšanos viņa bija iztēlojusies pavisam citādi. Taču neatkarīgi no tā, kas norisinājās viņas iztēlē, pat šeit — īslaicīgās aizturēšanas izolatorā — konfrontēšanas laikā viņa gaidīja no sava «līgavaiņa» pavisam citu reakciju.

Ļapikovs apmeta līkumu krēslam, uz kura sēdēja Ožogina, uz viņas pusi pat nepaskatījies, un, kad bija dotas atbildes uz formālajiem jautājumiem, kas ievadīja konfrontēšanu, neko nenoklusējot, pastāstīja, ko un kā pilsone Ožogina darījusi, lai slēptu viņa pastrādāto noziegumu. Pūce noraudzījās viņā ar iznīcinošu skatienu, un neba jau vaina bija viņa liecībā — tai viņa pilnībā piekrita, piekrita uzreiz, nelikdamās ne zinis par tik strauju savas pozīcijas maiņu, — viņa nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņas līgavainis izturas tik vēsi un vienaldzīgi.

—   Laikam tu domā, ka esmu tevi nodevusi? — viņa klusi ierunājās, kad protokols bija parakstīts. — Goda vārds, nē, zvēru, pie kā vien vēlies, vari pajautāt izmeklētājam.

Viņa cerīgi pavērās Zaicevā.

—   Kas tiesa, tas tiesa, Galina atteicās mums palīdzēt, tā ka vajadzēja vien rauties pašiem, — tas apstiprināja.

—   Man vienalga, — Ļapikovs izgrūda caur zobiem, pat nepagriezies pret savu draudzeni.

—   Nepārdzīvo, Ļošeņka, atsēdēsim un apprecēsimies, es tevi gaidīšu, noteikti gaidīšu!

Pūce runāja ar tādu pārliecību un cerību, tik padevīgi noraudzījās savā elkā, ka es izbrīnījos: agrāk pat prātā nebūtu iešāvies, ka neceļos noklīdušās dūšīgās Pūces dvēseles dzīlēs mājo tādas skaistas jūtas.

—   Muļķe tāda! — Ļapikovs nikni nolamājās, beidzot tomēr pagriezās pret Ožoginu un meta naida zibšņus viņai tieši sejā. — Ko tu man uzbāzies? Gaidīšu! Kāda velna pēc tu man esi vajadzīga? Kurš tad tevi, tādu palaistuvi, precēs!

Viņš verdziskā pazemībā pagriezās pret Zaicevu un lišķīgi uzsmaidīja, itin kā uzaicinādams kopā ar viņu pasmieties par muļķi Pūci.

Izmeklētājs nicīgi novaikstījās un piecēlās.

—   Konfrontēšana galā.

Viņš nospieda pogu, un durvīs parādījās uzraugs.

—   Uz redzēšanos, pilsoni izmeklētāj, — Ļapikovs atvadi- jās ar pārspīlētu goddevību un pat izdarīja kaut ko tādu, ko pie labas gribas varētu noturēt par paklanīšanos. Uz manu pusi viņš pat nepaskatījās, jo bija jau paguvis aptvert, ka Zaicevs te ir galvenais, un attiecigi pārorientēja savu izturēšanos. — Varbūt jūs atļausiet lieku pienesumu?

—   Iztiksi, — Zaicevs nepacietīgi novēcināja roku, un uzraugs izgrūda Ļapikovu gaitenī. Man iešāvās prātā, ka Zaicevs atsaka pienesumus ārkārtīgi reti, šai ziņā viņš bija liberālis. Tātad Ļapikovs viņam bija tikpat pretigs kā man.

Ožogina nekustīgi sēdēja, raudzīdamās vienā punktā. Es gaidīju, ka viņa raudās, taču acis kā bija, tā palika sausas, tikai skatiens kļuva pilnīgi neizteiksmīgs — kā mironim, tādēļ arī dīvaini biedējošs.

—   Neņem pie sirds, Gaļa, — es viņai teicu. — Tik un

tā ar vinu tev dzīves nebūtu. Viņš taču ir pēdējais draņķis. > _ ' * »

Zel, ka tu to tik veļu esi sapratusi. Vajadzēja gan savulaik mūs paklausīt.

Ožogina sēdēja pirmītējā pozā, un es nebiju pārliecināts, ka viņa vispār dzirdējusi manus vārdus.

—   Iesim nu, es tevi aizvedīšu, — pieskāros viņas plecam, un, atguvusies no sastinguma, viņa piecēlās un izgāja gaitenī.

Viņa gāja pa priekšu, un viņas pleci pa brīdim noraustījās, mēs apstājāmies pie kameras, uz kuras dzelzi kaltajām durvīm ar bālu eļļas krāsu bija uztriepts patizls septiņnieks, un man nez kāpēc iešāvās prātā, ka «septiņi» taču ir laimīgs cipars. Taču Ožoginai tas nesolīja ne laimi, ne atvieglojumu, drīzāk otrādi — bezmiega nakti un neizbēgamo atskārtu, ka viņas jau tāpat draņķīgā un nenokārtotā dzīve tagad pašas rokām pilnīgi izcūkota, sagruvušas visas cerības uz citu, laimīgāku… Un kāpēc…

Kameras durvis aizvērās, un es izdzirdu troksni, kādu parasti iztēlojos, kad grāmatās izlasu izteicienu «ievainotas vilcenes kauciens». Palūrēju «actiņā». Ožogina, saķērusi galvu, gulēja uz nārām. «Ka tik nu nesadomātu padarīt sev galu,» es iegriezos pie dežuranta: — Ožoginu no «septītās» kontrolēt īpaši.

Kāpjot lejup pa stāvajām dzelzs kāpnēm, negaidot iešāvās prātā, ka pat visrūdītākais recidīvists, noziedznieku goda kodeksa iemiesojums, man liktos mazāk derdzīgs nekā iztapīgais un lišķīgais Ļapikovs. Tur vismaz viss būtu skaidrs no pirmā acu uzmetiena.

I^ejā mani gaidīja Zaicevs, mēs klusēdami šķērsojām pagalmu, caur mazajām durtiņām masīvajos tērauda vārtos izgājām brīvē un vienlaikus dziļi ieelpojām. Un, lai gan gaiss šeit ne ar ko neatšķīrās no tā, ko pirmīt bijām elpojuši viņpus sētas, mums šķita, ka šeit dvašu ievilkt ir nesalīdzināmi vieglāk.

Trešais sižets Birztalā

1. Ezers

Pulksten 12.15. gaisa temperatūra +36°

Aleksandrs

Kad galu galā uztrausos uzbēruma virsotnē, sirds sitās tuvu simtam — tādā karstumā uzskriet pa stāvu nogāzi nav tik vienkārši kā parasti. Uzbērums slējās savus desmit metrus augstu. Zāle, koki, krūmi palika lejā, bet te bija tikai asas šķembas ar mazuta plankumiem, no tumšajiem gulšņiem sūcās darva un žilbināja saules nokveldētas sliedes, kuras kādus simts metrus tālāk ziemeļu virzienā nozuda milzīgajā, režģotajā tilta fermā, toties dienvidu virzienā sniedzās lidz pašam apvārsnim.

Tas viss — gan baltās šķembas, gan spogulim līdzigās sliedes, gan smagie gulšņi — asi kontrastēja ar zaļo plašumu, kas piekļāvās no abām pusēm, šķita, ka dzelzceļa stiga pārcirtusi tur apakšā dusošo dabu divās daļās, un patiesībā tā jau ari bija.

Uzbēruma muguras kraujais pacēlums padarīja to par labu novērošanas punktu, kāclu mūsu stepēs nemaz nav tik daudz. Priekšā pletās liels, mākslīgs ezers, pa kreisi, aiz taisnās meža joslas, slēpās mazdārziņi, bet pa labi, paralēli upei, zaļoja birztala. Es devos turp.

Noskrēju lejā. Pāris pusaudžu kluknēja krastā ar spiningiem.

Kopā ar grunduļiem un bullīšiem še mitinājās ari karpas un pat kāda līdaka. Makšķernieki bija izmetušies peldbiksēs, lai laiku pa laikam varētu apslapināties ūdenī, un es viņus nudien apskaudu.

Kaut varētu noraut kreklu, tad maigais stepes vējiņš patīkami remdētu sakarsušo miesu un būtu daudz vieglāk paciest šo neganto tveici. Taču aiz jostas bikšu iekšpusē man kūļājās pistole, un es aprobežojos ar to, ka atpogāju vēl pāris pogu, paraudzījos, kā treknas sviedru lāses notek pa vēderu un pielīp tēraudam, un iztēlojos, kā vajadzēs tīrīt ieroci, lai tas nesāktu rūsēt, un jau kuro reizi nolādēju PM tipa pistoli tās svara un neparocīguma dēļ.

Ezeru varēja apiet no jebkuras puses, devos pa kreisi, un, ja man pavaicātu, diez vai es varētu paskaidrot, kāpēc izvēlējos tieši šo ceļu. Taču kad es, apmetis līkumu līcītim, iznācu mazā, omulīgā pļaviņā, kurā auga īsa, bieza zālīte, nu gatavais mauriņš, atskārtu, ka atmiņas, kas bija patvērušās manā zemapziņā, piespieda manas kājas doties turp, lai gan smadzenes, fcas bija noslogotas ar citām domām, to nemaz neapjēdza.

Tīkamas atmiņas saglabājas ilgi, dažkārt pat visu mūžu. Pirms diviem gadiem šai pašā pļaviņā es skūpstījos ar meiteni un jutos laimīgs. Viņa man patika tik ļoti, ka piedevu viņai pat mūžīgo nokavēšanos, pacietu ari, ja viņa vispār neatnāca uz satikšanos, un, par spīti savam principam nekad nevienu negaidīt ilgāk par piecpadsmit minūtēm, kā tāds puišelis nokvernēju norunātajā vietā veselu stundu…

Maniem biedriem viņa nešķita nekas īpašs, ari pats sapratu, ka nav jau nekāda skaistule, un tomēr man viņa šķita jaukākā sieviete pasaulē. Kaut kas pievilcīgs jaudās viņas gaitā, skatienā, žestos, manierē, kā viņa pasmaidīja un runāja, un nevarētu teikt, ka es nemanītu trūkumus — profesionālais vērīgums neļāva paslīdēt garām pat visniecīgākajai detaļai —, vienkārši es iemanījos nepiegriezt tiem vērību. Es pat samierinājos ar viņas paradumu vilkt kājās kaprona «pēdiņas», valkājot vaļējās vasaras kurpes, lai gan jebkurai citai sievietei uzskatītu to par nevērību, bezgaumību vai pat nevīžību, kas iznīcinātu par viņu jebkādu interesi, nemaz jau nerunājot par simpātijām.

Protams, es sapratu, kādas slimības simptomi ir šāda uzskatu un paradumu maiņa, taču centos pārāk neaizrauties ar psihoanalīzi. Pietika jau ar to, ka nepratu noslēpt savas jūtas, tā ka viņa diagnosticēja manu slimību bez jebkādām pūlēm. Tas jau bija man par sliktu — kā teicis kāds dzejnieks: «Jo mazāk sievieti mīlēt mēs protam, jo mīļāki viņai paši topam.» Par šo rindiņu patiesīgumu man bija nācies pārliecināties vairākkārt, tāpat kā par to apgriezto variantu.

Mūs šķira siena, trāpīgāk izsakoties, ne jau siena, bet kaut kas līdzīgs polietilēna plēvei; lai gan tam varēja redzēt cauri un caur to varēja aptaustīt, tas tomēr bija un palika šķērslis. Ja sacītu: «Mēs skūpstījāmies», tā nebūtu taisnība, jo šis process nebija abpusējs. Viņa gan ļāva sevi skūpstīt, taču neatbildēja un izskatījās tik izvairīga un vienaldzīga, kāds parasti izskatās savās pārdomās nogrimis cilvēks kādā garlaicīgā arodbiedrības sanāksmē. Viņa pakāpeniski no manis atsvešinājās, un man nebija grūti iedomāties, ar ko tas viss beigsies, taču negribējās lauzīt galvu…

lai gan mūsu romāns beidzās ar čiku, varētu pat teikt, ka nekāda romāna nebija — pārdesmit randiņu, ko šķīra ilgi laika sprīži —, tomēr šai pļaviņā es jutos laimīgs. Bija silta rudens diena, pa rokai stāvēja aizsākta «Rislinga» pudele, apkārtējos krūmos šalkoja vējš, saule uz mīļotās sejas darīja redzamus agrāk nepamanītus vasaras raibumus, bet pelēkajās acīs spoguļojās debesis, mākoņi un pat lidmašīniņa, kas tajā bridi grasījās nolaisties. Man šķita, ka tobrīd pat viņa jutās labi, bija zudis parastais vēsums, mēs kvēli skūpstījāmies, nepiegriezdami ne mazāko vērību makšķerniekiem, kas rēgojās tepat pie upes, bet, kad vajadzēja doties prom, sakārtojusi frizūru un sameklējusi lūpkrāsu, viņa, izlikdamās saniknota, teica: «Tu nu gan esi gatavais plēsoņa, gandrīz saplosīji man lūpas. Pat sāp!» Taču pēc balss toņa varēja atskārst, ka viņai tīri labi patīk būt par tāda zvēra dresētāju, un teiktajā bija saklausāms maigums, lai gan droši to apgalvot nevaru, lai nešķistu, ka es vēlamo pieņemu par esošo.

Visu šo pagātnes ceļojumu atmiņa izstaigāja ne lūgta, ne aicināta, tā itin bieži taisa šādus stiķus, uzjundīdama ainas, ko labāk gribētos aizmirst, taču tās vairs nemodināja tādas neremdināmas sirdssāpes — laiks tomēr dziedē visu…

Viņa izrīkojās pēc sava prāta, un tās bija viņas tiesības. Nav iemesla apvainoties. Katrs ir savu jūtu, dvēseles un miesas valdnieks, citādi savstarpējo attiecību īstums pagalam. Izvēles brīvība ir svēta lieta, lai gan tā sāpina otru cilvēku. Nekas, gan jau pārcietīšu. Tomēr žēl. Ļoti žēl. Ja es būtu kaut maķenīt izlēmīgāks… Jā vai nē? Lai gan… Cik bieži mēs veltīgi pūlamies piemeklēt atslēgu slēdzenei, kas it viegli atverama ar mūķīzeri! Ašie puikas, kas skaidri zina, ko grib, vienmēr panāk savu. Kā gan viņiem tas izdodas? Ļoti vienkārši: nekādas izvēles brīvības pretējai pusei, pie velna visas jūtas, kas tās tādas galu galā ir?

Morāli estētiska abstrakcija, nekas vairāk. Viņus interesē kaut kas taustāmāks. Viņi ļoti labi prot iedzīt partneri bezizejas situācijā, kad vienkārši nav kur sprukt… Bet, mērķi sasnieguši, pasmejas par mīkstmiesīgajiem inteliģentiem, kas siekalojas tā vietā, lai parādītu uzbrukumā traucoša tanka uzstājību, un padara vienkāršas lietas par sazin kādām problēmām.

Vai ari es būtu mīkstmiesīgs inteliģents? To nu man nevarētu pārmest. Vienkārši man ir savi uzskati par to, kā rīkojas kārtīgs cilvēks un ko viņš nedarītu nekādā gadījumā… Nu tad ej ratā ar visu savu kārtīgumu! Un iešu ari! Kā mēdza sacīt senie romieši: «Katram savs.» Man labpatīk iedzīt sprukās vienīgi noziedzniekus, un ja tā ir mīkstmiesība, lai tā būtu. Pat ja jāmaksā ar dvēseles mokām… Praktiskie, pašpārliecinātie jaunuļi nezina, ko tas nozīmē, bet dvēsele viņiem ir ireāls jēdziens… Un tas jau ir bīstami — viņi balansē uz robežas, līdz kurai ar zināmu piespiešanos varētu sevi uzskatīt par «kārtīgiem cilvēkiem», bet tālāk jau sākas viens vienīgs noziedzības muklājs, kur nevar vairs līdzēt ari psiholoģiskie pašattaisnošanās mehānismi. Ja jau nav dvēseles, tad pāršaut pār strīpu tīrais nieks…

Tai meitenei tur pļaviņā šādi subjekti bija laupījuši izvēles brīvību. Piedevām ari godu un dzīvību… Bet tikpat labi tur varēja gadīties arī Viņa… Šī doma man uzdzina karstumu un alkas rīkoties — skriet, ķert, sagrābt, ar karstu dzelzi izdedzināt šos sārņus, lai Vina varētu dzīvot mierīgi un mīkstmiesīgiem, ideāliem ticošiem inteliģentiem nebūtu bail skūpstīties ar savām iemīļotajām jaukās, zaļās pļaviņās. Sīs alkas parasti pamudina iesācējus pastrādāt veselu lērumu aplamību, to dēļ salaistas dēlī neskaitāmas labi pārdomātas un rūpīgi sagatavotas operācijas.

Taču es, par laimi, vairs neesmu nekāds iesācējs. Vētraina rosīšanās ir tikai tāda aktivitātes imitācija, kuras efektivitāte parasti vienāda ar nulli. Mums jābūt matemātiķiem un jāprot labi rēķināt, jābūt tālredzīgiem un aukstasinīgiem…

Pretī nāca cilvēks, un man vajadzēja nogriezties no sava ceļa, lai paietu viņam cieši garām. Padzīvojis, briļļains vīrietis panamā, ar zaļu, uztūkušu mugursomu, droši vien mazdārziņnieks, noskatījās manī ar neizpratni.

Birztala draudzīgi šalca, solīdama pavēni, taču savu solījumu turēja tikai daļēji — ēna neglāba no tveices. Zem koku lapotnēm gaiss bija tikpat sauss un karsts, tikai alkatīgie saules stari koku vainagos pašķida tūkstošos mazu sauleszaķīšu, tas tomēr bija zināms atvieglojums. Nosēdies zālītē un ar muguru atspiedies pret stumbru, es gaidīju pārējos.

Aleksejs

Dārziņos nebija nevienas dzīvas dvēseles. Cilvēki šeit strādā vai nu agri no rita, vai vēlu vakarā pēc saulrieta. Tādā speltē normālam mazdārziņniekam savā iemīļotajā zemes gabaliņā nav ko darīt. Es jau zināju to no sākta gala, taču neiesi jau ar priekšniecību ķildoties. «Katrs fakts, pat ja tas šķiet acīmredzams, jāpārbauda personīgi.»

Acīmredzamā pārbaudīšana man izvērtās par stundu ilgu pastaigu pa arumiem saules tveicē. Seja, kakls un rokas kļuva sarkanas, droši vien vēlāk lobīsies nost āda — tas ir mans šā gada pirmais iedegums.

Mežiņā es izkratīju no kurpēm zemi, nogājis pārsimt metru, nonācu pie ezera. Pirms astoņpadsmit gadiem es šeit makšķerēju pirmoreiz mūžā, un, kā jau daždien zaļknābim, man makten paveicās — uz dzīvo noķēru nelielu līdaciņu. Toreiz man bija desmit gadu, un ši zivs bija pirmā un pēdējā manā mūžā — makšķerēšana ar savu mazkustīgumu un ilgo gaidišanu mani galīgi nesaistīja.

Mazliet vēlāk mēs šais vietās bieži klaiņojām ar bisēm — četri puikas, kas draudzējās kopš skolas sola. Mani sauca par Vērsi, ari Sarkanā iesauka bija uzvārda atvasinājums, Molekula savējo dabūja mazā auguma dēļ, bet

Hasanam paša iesaukas izcelsme nemaz nebija zināma. Mūsu medības nebija asiņainas, nespēju atcerēties, ka es vai mani draugi kaut reizi būtu kaut ko nošāvuši. Tas arī nebija mūsu mērķis, mums pilnīgi pietika ar šīm garajām ārpilsētas pastaigām, ko tikai nosacīti dēvējām par «medībām», pastāvot tikai tīri teorētiskai iespējamībai, ka nošausim īstu medījumu, un šaušanas sacīkstēm, kad pēc kārtas pletējām pa drauga gaisā pasviesto cepuri, bet tad sviedām gaisā savas…

Vecie mednieki reizēm neiecietīgi pasmējās, reizem pat kļuva gluži pikti par mūsu izpriecām, dažkārt pat nosaukdami tās par kaitīgām, lai gan, kas tad tur tik «kaitīgs», nevarēja paskaidrot: sak', tīrā ampelēšanās, tikai pa tukšo pulveri svilināt.

Tagad ar pārliecību varu teikt, ka tiem burkšķiem nebija taisnība. Pastaigas ar bisēm deva mums ne tikai prasmi izturēt desmitiem kilometru pa svaigajiem arumiem, ledu, dubļiem, sniegu, kas sniedzās līdz jostasvietai, tās ne tikai dāvāja tīkamas atmiņas par rūpju nenomāktajām jaunības dienām, kas darīja mani mundru vēl pēc tik ilgiem gadiem, tām bija svarīga loma mūsu pasaules uztveres veidošanā, tās nostabilizēja uzskatus par dažādām parādībām, kas norisinājās ap mums. Un runa jau nav tikai par izdaudzināto «dabas mīlestību», lai gan jēdziens «gleznains skaistums» bija un palika man abstrakts, kamēr nebiju šķērsojis plašu, lietū izmirkušu pļavu ar nomelnējušiem, ūdenī sabriedušiem zārdiem, krustām šķērsām izstaigājis rudens zeltīto mežu, ar redzi, dzirdi, ožu un katru sava ķermeņa šķiedriņu izbaudījis, kas slēpjas aiz vārdiņa «daba».

Bet smadzeņu uzsūktie iespaidi attīstījās pēc asociāciju virknes likumiem, un nu jau es pats, nepastarpināti, bez grāmatiņu palīdzības, izjutu, ka visi šie plašumi mums apkārt — šīs stepes, ūdeņiem bagātā upe ar neskaitāmajām pietekām, gleznainie mežiņi un satraucošu smaržu pilnais gaiss — ir tā milzīgā veseluma, ko dēvē par mūsu valsti, manu Dzimteni, daļiņas. Zināms, ka tas man nebija nekas jauns, bet vai nav tiesa, ka APZINĀTIES ir viens, bet IZJUST UZ PAŠA ĀDAS, bez kādas priekšā teikšanas, sajust ar visu savu būtni, ka saka «lidz pašam dzīlēm», pavisam kas cits…

Vai mazums par ko varēja izvērsties šīs mūsu medības. Varētu domāt, ka prātošanu par filozofiskām kategorijām tās neveicina ne mazākā mērā. Taču reiz rudenī mēs ar Sarkano palikām nakšņot pie ezera, lai turpat ari sagaiditu rītausmu. Namiņā bija vēl divi mednieki, un, kad saule norietēja, gāja vaļā parastie mednieku stāsti un lielā domino sišana. Tad mūsu kaimiņi nolikās gulēt, bet mēs izgājām pastaigāties pa stepi. Bija jau pavisam satumsis, un tukšais ceļš vijās cauri purvam, abās pusēs šalca tris- metrigas niedres, tajās bija saklausāma tāda kā rosīšanās, murcīšanās un sēkšana, un niecīgais, apgaismotais mednieku namiņa lodziņš, kas palika tālu aizmugurē, šķita vienīgā dzīvības zīme visā apkaimē. Taču tad mēs izgājām uz ceļa, un negaidīti pie apvāršņa parādījās liela pilsēta, ko greznoja uguntiņu tūkstoši un reklāmu krāsainā ņirba, pilsēta, kurā bijām dzimuši un uzauguši, tobrīd šķita kā pasakaina mirāža, tā līdz nejēdzībai kontrastēja ar to niecīgo uguntiņu, kura pirms dažām minūtēm bija mums šķitusi civilizācijas oāze. Un šis tālais gaismas okeāns lika man paraudzīties pulksteni un ar pārsteigumu pārliecināties, ka vēl ir tikai deviņi, laiks, kad tur — pilsētā — var mierīgi iziet pastaigāties, aiziet ciemos vai uz kino… Tad es sāku prātot par cilvēka uztveres relativitāti un pēcāk universitātē, studēdams gudras zinības, sapratu, ka astoņpadsmit gadu vecumā biju prātojis par lietām, ko tik atšķiriģi skaidroja zinātnieki, tā tiešām bija reāla un aktuāla problēma.

Un tomēr — kāds gan tam visam sakars ar medībām? Saskare ar dabu ļoti vēlama gan sevis garīgai pilnveidošanai, gan apkārtējās pasaules izpratnei, bet kāda velna pēc tad jānokaras ar divstobrenēm un patronsomām? Tā varētu pajautāt vienīgi cilvēks, kuram pilnīgi sveša pusaudžu psiholoģija un kuram nav ne jausmas, cik svarigu un lielu viņu interešu sfēras daļu aizņem ieroči. Bise un daba mūsu uzverē bija neatņemami romantikas komponenti. Starp citu, tolaik es gatavojos kļūt par žurnālistu, nevis par milici, un, ja būtu nojautis, ka pēc desmit gadiem šai pašā apkaimē pildīšu operatīvu uzdevumu un aiz jostas man būs aizbāzta pistole, bikšu aizmugurējā kabatā noslēpta rezerves aptvere, bet plecā karāsies konspirācijas labad vecā somā iebāzta rācija, man tas viss šķistu sasodīti romantiski.

Taču katram vecumam sava romantika, bez tam uz to visu var noraudzīties gan no ārpuses, gan no iekšpuses, un, kad pats esi tur iekšā, tad vairs neredzi nekādas romantikas, vienīgi nogurdinošu un gandrīz nepateicīgu darbu, kurš sniedz gandarījumu vienīgi tad, kad ir jau padarīts.

Pašlaik mani mocīja ellīgas slāpes, nogurums un pārsauļotās ādas kņudēšana, pistoles noberztie sāni, tomēr es jutu līdzi Huzāram, kurš, nez ko tēlodams, bija paņēmis no manis plecu maksti un uzlicis to uz plikas miesas, zem krekla. Un smadzenēs palaikam uzpeldēja aina, kuru labprātāk būtu aizmirsis uz visiem laikiem — pļaviņa, no kuras mēs bijām sākuši savu ceļu.

Bez tam gatavajā nereizē un nevietā galvā maisījās vesels lērums visādu citu domu, bet ko var darīt, cilvēkam jau nav kanālu pārslēdzēja kā televizoram. Ņemot to visu vērā, droši vien nemaz nav tik grūti iedomāties, ka nekādu romantiku es te vairs nesaskatīju.

Dzeltenā zāle bija tik izkaltusi, ka zem kājām kraukšķēja vien. Vietumis rēgojās kaila, saplaisājusi zeme. Ne kociņa, ne krūmiņa. Un nevienas dzīvas dvēseles. Tikai tālu priekša — birztala, kuru bijām ielenkuši no visam pusēm.

Nekad neesmu piedalījies vilku medībās, taču nostāstus par tām esmu dzirdējis vai cik. Ari mēs medījām. Vai tās bija cilvēku medības? Šis nejaukais vārdu salikums nudien grieza ausīs un izraisīja iekšēju protestu. Ikviens avīžnieks raustītos kā velns no pīlādža, ja viņam piedāvātu nodrukāt mūsu darbības būtības apzīmējumu. «Homo sapiens» radis žonglēt ar vārdiem, piemeklēt nekaitīgus apzīmējumus, lai nogludinātu asumus tam, ko negribas saukt īstajā vārdā.

Cilvēku medības! Skaidrs, ka tā nav pieņemts runāt. Bet, šā vai tā, mūsu uzdevums ir izsekot, atrast, notvert kādu cilvēku grupu un iespundēt to aiz drošām dzelzs restēm. Mēs esam sagatavoti un ekipēti: mākam kauties, lai salauztu viņu pretestību, mums ir rokudzelži, kuros saslēgt viņu rokas, un pat ieroči, ar ko šaut, ja rastos tāda nepieciešamība. Nu, ar ko gan šī tvarstīšana atšķiras no plēsoņu ķeršanas zvērudārzam?

Vienīgi ar to, ka mūsu medījums apveltīts ar apziņu, emocionalitāti, domāšanu un citām kvalitātēm, kurām vajadzētu darīt to pārāku pār citām dzīvām radībām, taču šoreiz tās transformējušās nodevigumā, viltībā, ļaunumā, cietsirdībā, nežēlībā… Un vairs nedara to pārāku, bet gan vēl negantāku un bīstamāku nekā plēsīgie meža kustoņi. Tīģeris un lauva spēj saplosīt savu upuri, taču tie nespīdzinās, nepazemos, neņirgāsies par viņu. Uz kaut ko tādu, par nožēlu, ir spējīgs tikai un vienīgi cilvēks…

Labi gan, ka attapīgais «Homo sapiens» ir izdomājis glābējvārdiņu «noziedznieks». Kad mēs sakām, ka ķeram, sēdinām cietumos un šaujam nost noziedzniekus, tas tiek pieņemts kā pašsaprotama lieta, glabējvārdiņš slēpj būtību, un neviens vairs neatceras, ka noziedznieks ari ir cilvēks…

Lūk, jums vēl viens uztveres relativitātes aspekts. Taču tā jau ir filozofu un psihologu padarīšana. Mums ir citi uzdevumi. Kamēr vēl eksistē noziedzība un noziedznieki, vajadzīgi cilvēki, kas spēj tos atrast, notvert un padarīt nekaitīgus. Un, ja jau viņi paši nostāda sevi ārpus likuma robežām, izvēloties medījumu likteni, tikām mūsu «medības» ir ne vien kristāltīras likuma priekšā, bet ari ļoti vēlamas un, neraugoties uz to kailo nežēligumu, morāli pieņemamas un attaisnojamas.

Dažus simtus metru tālāk uzradās cilvēks, taču viņš nāca no Krilova kontrolējamās zonas, un es nenogriežos no ceļa. Vairāk neviena nesastapu lidz pašai birztalai.

Kā pa šiem gadiem te viss mainījies! Mūsu kompānija pajuka, itin kā to būtu izmētājis centrbēdzes spēks. Hasans gāja bojā armijā — runāja, ka nelaimes gadījums, taču mēs tā arī neuzzinājām detaļas. Pārējie pakāpeniski attālinājās cits no cita. Mēs bijām izauguši no tā, kas mūs saistīja. Katram radās savas intereses un aizraušanās, savi mērķi un centieni, savs paziņu loks, savas rūpes… Un turpinājumā — katram savs dzives ceļš. Satiekoties apmainījāmies ar dežūrfrāzi: «Sveiks! Kā iet?» Velnišķīgi ātri skrien laiks…

Krilovs jau bija norunātajā vietā un izteiksmīgi paskatījās pulkstenī: kavēju piecas minūtes. Es apsēdos līdzās uz sasilušās zemes, un mēs sākām gaidīt Huzāru.

Huzārs

Man nepaveicās divreiz. Iesākumā es iepēros nelielā, taču staignā purviņā, un, kaut ari rūpīgi centos apiet īpaši mitrās vietas, dažas reizes iestigu dūņās līdz potītēm, tāpēc tagad manas kājas bija «apautas» šikos puszābakos no sakaltušiem dubļiem. Pēc tam, lai atgūtu zaudēto laiku, nolēmu saīsināt ceļu un iet pa dzelzceļa uzbēruma nogāzi. Iešana pa slīpumu bija neērta, un beigu beigās es izmežģīju kāju un paklupu, nobrāzdams pret šķembām seju un rokas. Tā tikai vēl trūka! Es ne tikai kavēju, piedevām ieradīšos norunātajā vietā ari netīrs un noskrāpējies. 1.abs sākums! Klauna debija cirkā: «Pirmoreiz manēžā Jurijs Huzarovs! Ijīdzu, mūziku!»

Biju gatavs kaukt aiz dusmām, taču tas neko nebūtu mainījis. Vienīgais labums — līdz ezeram nav tālu, tur nomazgāšos. Šādas izredzes uzmundrināja, un es sāku soļot raitāk. Piedzīvojumi palīdzēja uz kādu laiku atslēgties, bet tagad šausminošā aina, kāda pirms divām stundām pavērās jaukajā pļaviņā, atkal nostājās acu priekšā. Es nekādi nespēju tikt no tās vaļā, un, kaut ari jau vairākas reizes biju piedalījies notikumu vietu apskatē, sajutu tuvojamies nelabuma vilni. Ko tur lai saka, tas ir mans pirmais eksāmens — pinnā meklēšana, pirmā nopietnā lieta.

Piegājis pie ezera, es iebridu ūdenī, noskaloju no sejas un rokām asinis, izmazgāju bikses, zeķes un sandales. Šo ezeru es pazinu kā savu kabatu. Mēs ar citiem puišeļiem kratījāmies šurp ar sagrabējušiem mopēdiem, kas nikni piegānīja atmosfēru un pamatīgi sadrebināja mums iekšas, tomēr tie mums likās labākie transporta līdzekļi, kas līdzēja saglabāt neatkarību no maršruta autobusiem un radīja patstāvības ilūziju. Mums patika jaukties motoros, apspriest rezerves daļu problēmu, palienēt citam no cita eļļu vai benzīnu. Par savdabīgu piemiņu no šiem tehniskajiem pusaudžu gadiem man bija palikusi nokaitēta dzinēja iededzināta rēta uz kreisās kājas ikra.

Reiz kādas nojaucamas mājas drupās mēs atradām lielas ozolkoka durvis, un mums nebija slinkums vilkt tās uz vairākus kilometrus attālo ezeru un pārvērst milzīgā drednautā. Braukt ar tām bija interesanti, lai ari bistami: reiz durvis apsviedās otrādi, un mūs ar Vitjku Makuhu glāba vienigi tas, ka ienirām, tādējādi izvairīdamies no sitiena, pēc kura diezin vai izpeldētu laukā. Joprojām atceros tās šaušalas, kad, nirdams laukā, ar galvu atdūros pret kaut kādu šķērsli, sāku izmisīgi ķepuroties un aizrijos, taču jau nākamajā mirkli atrados virspusē un izdzirdu Vitjkas izmisīgo, baiļpilno kliedzienu: «Zoss! Kur tu esi, Zoss!» Bērnībā vienaudži sauca mani par Zosi, varbūt tāpēc, ka tā bija īsāk, bet varbūt tāpēc, ka tolaik mēs vēl maz ko zinājām par huzāriem. Tagadējā iesauka pielipa universitātē.

Tajos tālajos gados mēs baidījāmies no miličiem, sevišķi no VAI inspektoriem. Viņi vienmēr atrada visādas vainas mūsu transporta līdzekļos un uzdeva dažādus viltīgus jautājumus, tad vēl piekasījās par katru sīkumu. Mums šķita, ka ar to viņu darbs ari aprobežojās. Un vispār, kas tad tas par darbu — uzcirsties formā un izteikt piezīmes transporta līdzekļu vadītājiem! Pavisam kas cits bija neatlaidīgie pēddziņi, par kuriem bijām lasījuši grāmatās un kurus bijām redzējuši filmās! Samudžinātu noziegumu izmeklēšana, pakaļdzīšanās, sadursmes un apšaudes.

Tā bija pavisam cita dzīve — aizraujoša, skaista, interesanta… Skaidrs, ka tie kriminālmeklēšanā strādājošie nav nekādi parastie cilvēciņi. Viņi droši vien ir no pavisam cita koka taisīti: viņiem neko nekaitē mežonigi kautiņi, viņiem ne silts, ne auksts no drausmīgajiem sitieniem, nažu un ložu ievainojumiem. Viņi ir visziņi un visu redzoši. Vārdu sakot — īpašas raudzes cilvēki…

Un nu jau es pats esmu bez piecām minūtēm kriminālmeklēšanas inspektors. Kas tad manī ir mainījies? Šķiet, nekas…

Nomazgājies, es devos uz birztalu un jau iztālēm pamanīju mūsējos. Viņi noraudzijās mani ar neslēptu interesi,

Krilovs pat nebakstīja ar pirkstu pulksteņa ciparnīcā, lai gan bija grasījies to darīt.

—   Labais, — viņš noteica. — Kur tad tu šitā nojaucies?

—   Sākumā iekūlos purvā, bet tad pakritu…

—   Kā tev te izdevās atrast purvu? Tu, brāl, nudien, esi īsts pēddzinis! Bet kā tad ar pamatuzdevumu? Vai ar to nebija laika krāmēties?

—   Nevienu nesastapu.

—   Nu, labi. — Krilovs vēlreiz noskatīja mani no galvas līdz kājām un negaidīti iesmējās. — Tu, Huzār, nu gan esi viens veiksminieks!

—  Kāpēc tad tā? — Pazīdams Krilova sarkastisko raksturu, es jau biju gatavs āzēšanai.

—  Ja tu tādā izskatā būtu uzrāvies uz kādu citu patruļu, tad taču tevi aizturētu kā aizdomīgu personu. Pušumi — cīniņa pēdas, bikses un apavi slapji — mazgājis nost asinis. Loģiski! — viņš pagriezās pret Vološinu.

—   Loģiski gan, — tas pamāja. — Tādā mūža slavā iedzīvotos. Kurš Huzārovs? Vai tas, kuru aizturēja pēc apraksta?

—   Labi, diezgan, — Krilovs pieceldamies teica. — Tagad pie darba.

Un mēs devāmies cauri birzij.

2. Berzajs

Pulksten 13.10. Gaisa temperatūra ēnā +31°

Aleksandrs Semjonovičs Krilovs. 30 gadus vecs, kriminālmeklēšanas vecākais inspektors, milicijas kapteinis. Iekšlietu orgānos nostrādājis astoņus gadus, visus astoņus — kriminālmeklēšanā. Neprecējies.

Tagad mēs no trim pusēm ņēmāmies ķemmēt joslu, kas piekļāvās dzelzceļam, mazdārziņus un ezera apkaimi.

Mūsu priekšā pletās zemes gabals trīs kilometru platumā un trīs kilometru garumā. Bērzu birztala un pludmale. Atpūtas zona.

Restorāns, divas šašliku būdas, septiņas kafejnīcas, divpadsmit alus mucas, divdesmit trīs atpūtas bāzes, neskaitāmas bodītes, paviljoni, bufetes, citas tirgošanās un sabiedriskās ēdināšanas vietas; brīvdienās te mēdza apgrozīties piectūkstoš atpūtnieku, bet darbdienās — pusotrs tūkstotis. Šodien bija ceturtdiena, varēja uzskatīt, ka mums paveicies.

Birztala bija jauna, bērziņi vēl pavisam tieviņi, taču bieziem vainagiem. Vietām tie bija tik blīvi saauguši, ka ar pūlēm varēja izspraukties cauri, reizumis pat vajadzēja apiet biezoknim ar līkumu, tāpēc maršruts meta zigzagus te uz vienu, te atkal uz otru pusi. Stumbru raibā ņirba gurdināja acis, un laiku palaikam vajadzēja atskatīties, vai pavadoņi ievēro norunu un neizlaiž viens otru no acīm.

Es sastapu divas meitenes, vairākus padzīvojušus fizkultūriešus un bēgļus no infarkta. Vectētiņu, kurš ar mazdēlu pastaigājās «īstā mežā», sazin no kurienes uzradušos vecenīti. Tad pretimnācēju saradās aizvien vairāk: sieviete ar suni, pusmūža pāris, vīrietis ar tranzistoru, skolnieku bariņš ar ģitārām, meiteņu pulciņš spēlēja bumbu, vairāki jauni pārīši…

Birztala kļuva retāka, un klajumiņos pavīdēja pa teltij, lielākas un mazākas, dažādās formās un krāsās, gan vientuļas, gan pa divi, pa trīs, gan veselas telšu pilsētiņas. Dažu brezenta namiņu iemītnieki bagātināja skarbo tūrista sadzīvi ar šādiem tādiem komforta elementiem, un līdzās teltīm zem košām nojumēm stāvēja saliekamie galdi un krēsli, dažkārt pat gāzes plītiņas, taču lielākā daļa deva priekšroku spartiskai vienkāršībai un samierinājās ar zālē paklātu brezentu, kas aizvietoja gan galdu, gan krēslus, un ar nelielu ugunskuriņu, uz kura var uzvārīt vienkāršu viru, kura pelnos izcept kādu kartupeli.

Te rosījās visdažādākā gadagājuma ļaudis, bariņos, pa pāriem un ar ģimenēm, daudziem bija līdzi bērni, un viņus visus vienoja bezrūpīga izjūta, kas rodas, atpūšoties pie dabas krūts, tā skaidri jaudās gan sarunās, gan kustībās, gan smieklos. Labais garastāvoklis, ko radīja jaukais laiks, saulesstaru cauraustās birztalas baltie stumbri, tirais gaiss, kas itin nemaz neatgādināja to, kuru elpojam pilsētā, šķita iemiesojamies ari bērnos, kas priecīgi dauzījās zaļajā plašumā, jautri smējās un priecīgi sasaucās.

Un šajā gaišā prieka atmosfērā, ko nenomāca pat ierastās ikdienas rūpes, es ar savu pistoli un smagajām pārdomām jutos kā tāds svešķermenis. Es apskaudu šos cilvēkus, kas mitinājās ārpus tās nejaukās, nežēlīgās un baisās pasaules, kurā es un mani draugi ienirstam ik dienas. Viņi pat lāgā nespēj aptvert, ka tāda pasaule vispār eksistē, jo grāmatas un filmas par noziedzniekiem un noziedzību ir tikai tāda tukša muldēšana un, iekams nelāgas apstākļu sakritības dēļ nepaveras priekškars, kas šis pasaules šķir, viņiem pat prātā nenāk, kāds ir tas īstais, nevis filmu vai grāmatu noziegums.

Tieši tā bija izgājis jaunajiem tūristiem, kas bija nolūkojuši nelielo, no trim pusēm krūmu ieskauto pļaviņu, lai uzslietu tur savu telti, un ar šaušalām ieraudzījuši, ka šo vietu jau pirms viņiem izraudzījuši kaut kādi neģēļi savām asiņainajām, drausmīgajām un mežonīgajām izdarībām… Kāds tur brīnums, ka viņiem sākās šoks — tas, kurš piezvanīja uz pārvaldi, tik tikko jaudāja dabūt vārdus pār lūpām, bet meičas nācās dzirdīt ar baldriāna tinktūru —, pat man, kas jau ne mazums esmu redzējis, šis skats šķita neizturams. Tā ir allaž, kad upura nepārprotamu bezspēcību noziedznieks izmantojis ar sevišķu cietsirdību… Un šis kontrasts starp meitenes augumiņa trauslo grāciju un to, kas bija ar viņu pastrādāts, spēcīgi belza ari pa trenētiem nerviem… Zvēri! Ja vien mums kaut kādā veidā izdotos sadzīt viņus rokā un ja viņi vēl mēģinātu pretoties… labi jau labi, mums jābūt bezkaislīgiem, objektīviem un stingri jāievēro likums, bet, manuprāt, tādam, kurš šādās situācijās paliek, bezkaislīgs, nav ko darīt noziedzības apkarošanas iestādēs. Un es tikai priecātos, ja nāktos sastapties ar šo neģēļu bruņotu pretestību — tad nu gan mēs paskatītos, kurš kuru!

Taču tādi maitasgabali ir gļēvi, vienīgais, kas viņiem piemīt, ir lopiska miesaskāre, un viss, ko viņi pieprot, — nežēlīgi izturēties pret vājāku un ņirgāties par neaizsargātu.

Bet viņiem ir bezgalīgas bailes no tiem, kas varētu likt atskaitīties… Diemžēl manām cerībām diezin vai lemts piepildīties, viņi nepretosies… Bez tam atrast viņus šodien — viena izredze pret tūkstoti. Aizturēt jau viņus kaut kad aizturēs, nekur šie nespruks, taču paies zināms laiciņš, un, visticamāk, tas jau vairs nebūs jādara mums, ir taču vēl dučiem citu cilvēku, kas arī nodarbināti šajā lietā…

No tās puses, kuru vajadzēja «ķemmēt» Huzārovam, atskanēja bramanīga noziedznieku dziesma, ko pavadīja nervoza ģitāras strinkšķināšana. Es devos turp, Vološins man sekoja.

Tā jau es domāju! Divās teltīs kvernēja astoņi noskran- duši, no plītēšanas piesārtuši jaunekļi. Kad mēs piegājām klāt, Huzārs jau tērzēja ar šiem, taču bija nomanāms, ka tie noskaņoti visai agresīvi.

— Vai mēs kādam traucējam? Nu pasakiet, kam? — bļaustījās pats vecākais, pamazs, neķemmējies resnītis, kurš acīmredzot te noteica toni. — Cilvēki taču nesūdzas!— Vina roka apmeta gaisā riņķi. — Ko gribam, to dziedam. l)n ari iedzert mums ir tiesības! — Viņš paraudzījās uz pārējiem, un tie piekrītoši iemurdējās.

Huzārs bija ielaidies ar viņiem diskusijā, un tas šajā situācijā nebija tas pareizākais — iereibušiem puišeļiem, kuri pārliecināti, ka ir gudrāki par visiem, velti kaut ko pierādīt. Ieraudzījusi mūs, kompānija maķenīt pieklusa, resnais nogaidoši raudzījās manī uzbudināti spīdošām acīm, taču es neielaidos runās, tikai mierīgi visus nopētīju. Divus es jau pazinu, un ne jau tāpēc, ka viņi teicami mācītos skolā vai priekšzīmīgi uzvestos. Pārējie, pēc visa spriežot, bija no tās pašas šlakas. Gandrīz visi nepilngadīgi. Šobrīd viņi bija viegli apskurbuši, bet ēniņā aiz telts vīdēja šņabja pudeļu kakliņi. Līdz vakaram viņi novedīs sevi līdz kondīcijai un gulēt jau nu neies — pietiekami labi pazīstu šo publiku, — bet gan dosies meklēt piedzīvojumus, paši nemaz neapjauzdami, par ko tie izvērtīsies. Varbūt aizies pabaidīt garāmgājējus vai pakasīties ar tūristiem, bet varēja pastrādāt ari kaut ko sliktāku. Jebkurā gadījumā cilvēkiem, kas birztalā atpūtās, būs labāk, ja viņi no šejienes aizvāksies.

Mūsu klusēšanas iedrošinātais rešņuks gribēja turpināt savu izrunāšanos, taču, pabidijis viņu malā, es nosēdos blakus saviem paziņām.

—   Nu, Koja, nes šurp to šņabi. Nē, ne jau vienu pudeli, stiep visas. Bet tu, Vitjeņka, palidzi draugam, citādi tas vēl pārstiepsies.

Koļa un Vitja mani atcerējās, tāpēc bez vārda runas atstiepa pusduci pudeļu un tikpat pakļāvīgi izlēja to saturu ugunskurā.

—  Bet tagad, puikiņas, — es vērsos pie visiem, — taisieties, ka tiekat uz mājām.

—   Kāpēc tad tā? — resnais jau atkal vēra vaļā muti. — Ar kādām tiesibām? Ko, jūs mums aizliegsiet atpūsties?

—   Dodu jums stundu laika sapaunoties. — Palaidu šo tirādi gar ausīm. — Pēc stundas atnāksim pārbaudīt. Bet tu rit ienāc pie manis, — es teicu resnajam. — Vitjeņka ceļu parādīs.

—   Kāpēc tad tā? — Viņa spars bija vējā.

—  Aprunāsimies par tiesibām un pienākumiem. Man šķiet, ka tev izkropļota šo jēdzienu izpratne.

—  Nē, nē, es jau neko, kāpēc tad uzreiz uz miliciju… — Resnais vairs neslēpa izbīli.

—  Tieši pulksten vienpadsmitos, un nemaz nedomā nokavēt! — Ja jau viņš bija sapulcējis šādu iemetēju kompāniju, jāiepazīstas ar viņu tuvāk un jāizdzen patika uz šādiem laika kavēkļiem.

Kad mēs bijām attālinājušies, Huzārs jautri noteica:

—   labi, ka mēs viņus patriecām. Citādi cilvēkiem vakarā miera nebūtu.

—   Nu, vai nav patīkami justies kā sargeņģelim? — es uzpliķēju viņam pa muguru. — Tas jau ari dod vienīgo gandarījumu mūsu nolāpītajā darbā.

Aleksejs Maksimovičs Vološins, 28 gadus vecs, kriminālmeklēšanas inspektors, milicijas vecākais leitnants. Iekšlietu orgānos strādā piecus gadus, no tiem četrus — kriminālmeklēšanā. Precējies. Ir piecgadīgs dēls.

Trīs resnuļi… bučiņu pārītis… vēl viens… pusmūža kungs ar apaļīgu dāmu… tūristi ar mugursomām… bērnu bariņi pļaviņā — bērnudārzs izbraucis pie dabas… četras meitenes klajumiņā sauļojas… Te neviens netraucēs, sausu kritalu gūzma, mikla zeme, no avotiņiem satecējušas paltis… aha, mednieki iet uz pazīstamo sargbūdiņu, «TOZ-34» — «bukuplinte», ar dzesēšanu, lieliska bise… bet tie sportisti — orientieristi… studentu grupiņa… sieviete ar puisēnu.

No loģikas un veselā saprāta viedokļa mūsu meklēšana ir pilnīgi bezcerīga. Nudien, noziegums pastrādāts pirms vairākām stundām — pagājis pietiekami ilgs laiks, lai vainīgie jau būtu tālēs zilajās. Bez tam mēs nemaz skaidri nezinām, ko īsti meklēt: kas ir noziedznieki, cik viņu ir un kā viņi izskatās…

Tā jau ir. Tikai no tāda cilvēka viedokļa, kam sveša kriminālmeklēšanas darba prakse un noziedznieku psiholoģija.

Cilvēks, kurš izdarījis noziegumu, ir rīkojies pretdabiski, taču pats sevi attaisno ar šādiem vai tādiem apstākļiem, — dzīvo pēc savām normām un noteikumiem, pēc saviem ieskatiem par to, kas ir labs un kas ļauns, kas slavējams un kas apkaunojošs, kas pieļaujams un kas ne. Ar šo uzskatu sistēmu tiek pamatota viņa rīcība un uzvedība, un, lai gan pašam noziedzniekam liekas loģiska, no normāla cilvēka viedokļa raugoties, tā izskatās bezjēdzīga. Vai tad ir prātīgi līdz nejēgai pietempties veikalā, kuru tikko esi apzadzis? Vai pēc veiksmīgas zādzības lauzties iekšā slēgtā restorānā un pieprasīt konjaka pudeli? Vai, atstājot ķīlā savu pasi, iznomāt ledusskapi, lai nekavējoties to pārdotu? Kā saka, ne loģika, ne veselais saprāts nemājo līdzās šādām izdarībām. Turklāt šo uzskaitījumu var turpināt, pietiek uz labu laimi atšķirt divas trīs krimināllietas…

Nav jau nekāds noslēpums: noziegums ir loģisks pats par sevi. Protams, pilnīgi iespējams, ka noziedznieki jau sen nav mūsu meklēšanas zonā, taču arī tas ir ņemts vērā, un meklēšanas darbs norit vairākās līnijās vienlaikus, iedarbināti dažādi kanāli, un slepkavnieki agri vai vēlu tiks sadzīti rokā. Bet mums jādara savs darbs.

Meklēšana «pa karstām pēdām» ir sarežģīti! informācijas trūkuma dēļ. Pašlaik prokuratūras izmeklētājs un eksperti apskata notikuma vietu, šī procedūra vilksies līdz vakaram — rūpīgi jāizpēta līķis, tā apģērbs, zeme, zāle: katrs zariņš, lapiņa vai smildziņa var kļūt par vērtīgu liecinieku. Apskates beigās izmeklēšanas rokās jau būs šādi tādi pierādījumi, kas, izdarot ekspertīzes, vēl vairosies un pamazām savilksies gredzenā, no kura noziedzniekam neizsprukt, neraugoties uz visu viņa viltību un tālredzību. Taču, lai savāktie pierādījumi «sāktu strādāt», jābūt aizdomās turētajiem, un mūsu uzdevums ir viņus atrast.

Turklāt atrast jau tagad, kamēr vēl nav pabeigta apskate un savākti pierādījumi. Iznāk apburtais loks, un mēs meklējam gandrīz pilnīgi uz dullo, neko nezinādami par meklējamajiem.

Lai gan tā nav, ka neko: tie ir divkājaini vilki, kas burtiski saplosījuši savu upuri. Piesmiedami un nogalinādami jaunu meiteni, viņi parādījuši savu dabu visā tās pretīgumā. Vārdu sakot, izdzimteņi. Tiesa, tie nav juridiski jēdzieni un diezin vai ko līdzēs meklēšanā: Kaina zīmes jau viņiem pierē nav… Tomēr viņi droši vien ir piedzērušies, jo šādus noziegumus parasti pastrādā, kad šņabis lidz ūkai. Un, lai gan neskaidra un izplūdusi, tā tomēr jau ir pirmā linija šajā skicē: no atpūtnieku masas jāizlasa iereibuši vīrieši, kas būtu varējuši TO izdarīt, un jāizsijā vini ar smalku pārbaudes sietu. Paliek pupu mizas — izfunktierēt, kurš no mūsu sastaptajiem ļautiņiem būtu spējīgs uz kaut ko TADU. Te nu viss atkarīgs no pieredzes un intuīcijas.

Tiesa, kas tiesa, uz intuīciju diez ko vis nepaļausies, tāpēc šodien tiks aizturēti it visi aizdomīgie un piedzerušie, kas apgrozās šajā apkaimē. Jebkurā gadījumā kārtīgi cilvēki būs tikai ieguvēji.

Šaurā taciņa, pa kuru es soļoju, izveda mani lielā klajumā, ko sedza gara zāle. Vienā vietā zāle sakustējās, un es, devis biedriem zīmi, gāju turp. Aina, kas pavērās manam skatienam, iedvestu šausmas katram. Četri dūšīgi vīri atgādināja aktierus, kas filmējas lentē par divdesmito gadu noziedzniekiem: no vienas vietas tetovēti, pielaizitiem matiem, smēķis, kā pielipis pie lūpas, ļaunu vēstoši skatieni un sejas, kas būtu labs Lombrozo teorijas apstiprinājums. Kad ļaužu drūzmā pamani vienu šādu tipu, tas tikai uz mirkli piesaista uzmanību un nekādu graujošu iespaidu neatstāj. Taču, ja tādu ir veseli četri…

Viņi gulšņāja zemē, laizdami no rokas rokā glāzi ar indīgas krāsas šķidrumu, turpat mētājās aizkosts kausētais sieriņš, viens bija sažņaudzis rokā acītes kāršu kavu. Jā, šī aina nebija domāta cilvēkiem ar vājiem nerviem. No kurienes mūsu pusē tāds anahronisms? Vai tie būtu profesionālie «viesmākslinieki»? Prātot nebija laika — visi četri blenza tieši uz mani, nekavējoties bija jāņem iniciatīva savās rokās.

—   Pilsoņi, es esmu milicijas darbinieks, — ar kreiso roku parādīju apliecību. — Lūdzu, uzrādīt jūsu dokumentus!

Visi četri klusēdami turpināja mani pētīt, bet baņķieris mierīgi izdalīja katram pa kārtij.

—   Dokumentus! — es bargi atkārtoju.

—   Paklau, priekšniek, nu ko tu mums piekasies? — nosēca baņķieris. — Iemet ar mums kādu glāzīti un ej savu ceļu. keaiztiec mūs, un mēs neaiztiksim tevi. — Frāze ar nolūku izskanēja divdomīgi, tajā jaudās slēpti draudi.

Pienāca Krilovs ar Huzārovu, un mēs apstājām gleznaino četrotni no visām pusēm.

—  Ari kārtības sargi līdzi, ko tu neteiksi, — baņķieris novilka un acumirklī uzlasīja kavu. — Nu labi, taisāmies, ka tiekam, nav jau diezcik smuki tā ieraut un blēņoties ar kārtīm.

Viņa biedri jau slējās kājās, un man ļoti nepatika viņu viepļi — bija nomanāms, ka tie raudzīs aiziet par katru cenu.

—  Ne no vietas! — vienmēr esmu brīnījies, no kurienes Krilova balsī tāda dzelžaina valdonība. — Sēdēt un nekustēties!

Ari viņš jau bija sapratis, ar ko mums darīšana, un, demonstratīvi papletis kreklu, uzlika roku uz pistoles tumši sarkanā roktura. Ar to pilnīgi pietika, taču Huzāram vēl nebija izstrādājusies mēra izjūta, un, drudžaini parakājies azotē, viņš izvilka savu «MP».

Aizturētie, kā jau daždien ļaudis, kas ne mazumu pieredzējuši, tūlit pieskaņojās situācijai. Viņi atslāba un ieņēma sākotnējās pozas. Baņķieris sāka maisīt kavu.

—   Noslēpiet savus stroķus, priekšnieciņi, — viņš slinki noteica. — Redzam jau redzam, ka neesat nākuši jokus plēst, un, ja jau tā, daudz necimperlēsimies. Tādu grēku, lai skrietu zem lodēm, mums, paldies Dievam, nav, un, ja ari kauč kas ir salasījies, tad tā uz gadiņu vai diviem, ne vairāk. Nosēdēsim — pierasta lieta. — Viņš slinki piecēlās un lietišķi noprasīja: — Kājām iesim vai brauksim?

—   Brauksim, — atbildēja Krilovs.

—  Nu, tad uzrausim vēl kādu reizīti. — Un viņš sāka dalīt kārtis, bet es pa rāciju izsaucu mašīnu.

Jurijs Andrejevičs Huzārovs, 24 gadus vecs, stažieris, iekšlietu sistēmā strādā divus mēnešus, visu šo laiku — kriminālmeklēšanā. Kā milicijas darbinieks vēl nav atestēts. Neprecējies.

Gara auguma vīrietis ar brillēm… divas sportiskas meičas… trīs jauni, manuprāt, iereibuši puiši, jāiepazīstas tuvāk, tā, apavu fabrikas strādnieki, visiem pases Ildzi, dīvaini gan — ahā, iet uz atpūtas bāzi, ir ceļazimes uz trim dienām, lidz pirmdienai, lūk, kur tas suns aprakts, atbraukuši tikai nupat, te būs biļetes, nu tad novēlu labi atpūsties, un atvainojiet.

Operatīvais darbs nav apgūstams lekcijās un pēc grāmatām. Kad pēc universitātes aizgāju uz miliciju, es jau nojautu, ka daudz ko vajadzēs mācities no jauna, taču man vēl nebija priekšstata, cik lielā mērā. Esmu diplomēts jurists, visus piecus gadus biju viens no labākajiem studentiem, taču tikai tagad esmu sapratis, ka tas viss nav palīdzējis man apgūt miliča arodu.

Droši vien ari tad, ja būtu kļuvis par juriskonsultu vai advokātu, man nāktos labu laiku pārņemt pieredzi no vecākajiem kolēģiem, bet milicijā un it sevišķi kriminālmeklēšanā— pašā karstākajā dienestā — viss ir vēl sarežģītāk, šeit iznāk saskarties ar lietām, par kurām agrāk nav bijis ne mazākās nojausmas, jāprot atšķetināt vissarežģītākos cilvēku savstarpējo attiecību samezglojumus un jāiemācās salauzt viltīga un nežēlīga ienaidnieka pretestību…

Tas nav parasts darbs, bet gan sarežģīta spēle, kurā likme ir visav i augsta: cilvēka labklājība, liktenis, dažkārt pat dzīvība. Šajā spēlē iznāk ari riskēt ar paša galvu. Var jau apgūt sambo un citus cīņas paņēmienus, bet kurš gan iemācīs, kā ļaužu pilnās ielās aizturēt cilvēku, kas var izrādīties gan godīgs pilsonis, gan noziedznieks, kas gatavs pretoties ar ieroci rokās? Te nav nedz recepšu, nedz mācību līdzekļu, visu izšķir tikai un vienīgi pieredze, un, ja vecākie kolēģi tajā darbā nedalītos, daudzi iesācēji par to dārgi samaksātu.

Pilnīgi negaidīti krūmi manā priekšā pašķīrās, un no tiem izsoļoja visai mērķtiecīgs, četrus piecus gadus vecs cilvēciņš. Aiz pārsteiguma es pat apjuku.

—   Kurp dodies, mazuli?

—  Vispirms vajag sasveicināties. Sveicināts! — puisēns noteica pamācošā tonī un paraudzījās manī lielām, gaišām acīm.

Mazulim bija taisnība.

—   Sveiks, puis! Kurp iedams?

Pie mums pienāca Krilovs ar Vološinu un ar interesi noskatījās puišelī.

—   Eju meklēt Balu.

—   Ko, ko? — es nesapratu.

—   Balu! — Mazulis noskatījās manī ar neizpratni, sak', kā var nezināt tādas pašsaprotamas lietas.

Es neziņā paraudzījos uz Krilovu un manīju, ka ari viņš ir mazliet apjucis, acīmredzami nesaprotot, kā izturēties pret šo savam vecumam pārlieku nopietno cilvēku. Tad mēs abi paskatījāmies uz Vološinu, kuram mājās bija tāda pati maza radībiņa un kuram vajadzēja zināt šīs spēles noteikumus. Un viņš nepievīla mūsu cerības.

—   Balu pašlaik te nav. — Viņš notupās zēna priekšā un pamanījās nosēdināt viņu uz sava ceļgala. Tas, kā par brīnumu, neko neiebilda, tikai lietišķi apvaicājās:

—   Kur tad viņš ir?

—   Viņi abi ar Bagiru aizgāja kalnos pamedīt.

—   Vai tie kalni tālu?

—   Ļoti tālu, mazais. Tik tālu tu neaiziesi, vispirms jāpaaugas.

—   Kā tevi, puika, sauc? — sarunā iejaucās Krilovs.

—   Dima. Bet tevi?

—   Mani? M… Saša…

—  Tā kā būtu iepazinušies, — iesmējās Vološins. — Dima un Saša tagad var raut vaļā paslēpes.

—   Negribu paslēpes. Gribu spēlēt Maugli.

—   Kas tev, mazais, stāstīja par Maugli?

—  Tētis, kas gan cits?

—   Bet kur tavs tētis tagad ir?

—  Aizpeldēja uz Āfriku. Viņš atvedis man mērkaķiti, un es ar to spēlēšos.

—  Pagaidi, pagaidi. Bet kā tad tu gadījies te? Kas tevi atveda?

—   Mamma un tēvocis Petja.

—  Ak tā… — Vološins domigi novilka. — Tātad tētis aizbrauca uz Āfriku, bet mamma ar tēvoci Petju gozējas pludmalē. Interesanti… Nu labi, bet tagad iesim pie mammas. Vai tu zini, kur vina ir?

—  Aha, reku tur. — Dima nenoteikti norādīja upes virzienā un tūlīt noprasīja: — Bet kā sauc tevi?

—   Ļoša, — atbildēja Vološins, paņemdams zēnu pie rokas. Viņš tik prasmigi apgājās ar bērnu, ka nevarējām vien nobrīnīties.

—  Tēvoci Ļoša, — zēns paraustīja viņa roku. — Bet vai tu māki sacerēt pasakas?

—   Kādas pasakas?

—   Nu visādas. Par zvēriņiem un spēkavīriem. Kā tētis.

—   Neesmu mēģinājis, mazais. Vai gribi, lai es tevi paucinu uz muguras?

—  Jā, jā, — puika priecigi sarosijās un sāka nepacietīgi didīties, bet, kad Vološins pietupās, manīgi uzrāpās viņam plecos.

—  Tētis ari mani tā ucināja. Un veda uz zvērudārzu, — teica Dima un noskuma.

—   Bet vai tēvocis Petja nepaucina?

—   Nē-ē. Un pasakas ari nestāsta…

Kādu laiciņu mēs gājām klusēdami, tad mazulis satraukti ierunājās:

—  Tēvoci Ļoša, tēvoci Ļoša! Zini, ko es izdomāju? Nāc dzīvot pie mums! Tad nu gan būs jautri! Kad atbrauks tētis, dzīvosim visi trīs! Tad nu gan būs prieki! Es tev ļaušu spēlēties ar savu mērkaķīti. Ko? — Mazulis cieši pieplaka Vološina galvai un ar vienu rociņu glāstīja viņa seju.

Man sametās žēl šī prātīgā puisīša. Laikam jau diez cik zaļi viņam neklājas, ja jau nejaušā paziņas laipnība bija pamodinājusi mazajā sirsniņā tādu neviltotu pieķeršanos un cerības uz labām pārmaiņām dzīvē…

—   Zini ko, mazais, — Vološins savādi dobji noteica. — Zini ko… Gribi, es tev parādīšu pistoli?

—   īstu? — Dima noelsās vien. — Zināms, ka gribu!

Cik maz gan mazam bērnam vajag, lai tam uzlabotos garastāvoklis! Viņa skumjas acumirklī pagaisa kā nebijušas. Viņš uzmanīgi piedūrās draudīgajam tēraudam, satvēra «MP» sīkajās roķelēs, kuras pat nejaudāja apņemt rokturi, un laimīgi pasmaidīja:

—   Smaga. Bat vai tā neizšaus?

—  Domāju, ka ne. Bet labāk es to paslēpšu. — Vološins iebāza pistoli atpakaļ.

—  Bet kāpēc tev ir pistole? Vai tu esi karavīrs? — Dimka painteresējās.

—   Kaut kas uz to pusi.

—   Vareni! — viņš nopriecājās. — Es ari būšu karavīrs.

Viņš uzdeva vēl simtiem jautājumu gan par pistoli, gan par karadienestu, apvaicājās, kāpēc Vološins nevalkā formu, bet tas pacietīgi atbildēja, un viņu saruna izvērsās tīri saturīga.

Skumjās atmiņas izkrita bērnam no prāta, taču man sametās tā savādi ap sirdi, jo bija žēl šā mazā, simpātiskā cilvēciņa, un pēc biedru sejām nomanīju, ka viņus pārņēmušas līdzīgas domas.

Dimas mammu mēs atradām kādā palielā klajumā netālu no autostrādes, kas šķērsoja mežu. Viņa nebūt nebija zaudējusi prātu aiz izmisuma pazudušā dēlēna dēļ, viņa neraudāja un nelauzīja rokas, bet mierīgi sēdēja uz bieza porolona kluča spilgti sarkanas ladas pavēni, un, mazo pirkstiņu atšāvusi, pabeidza notiesāt vistas kājiņu. Lidzās, satvēris rokās atlikušo vistas daļu, uzpūtīgi kvernēja ārkārtīgi labi barots subjekts — kā jau varēja noskārst, pieminētais tēvocis Petja. Viņš centās izturēties majestātiski, taču stulbais ģīmis un kāri šaudelīgās ačteles nekādi nesaderējās ar cienigo rumpi.

«No tāday puika nudien veltīgi gaida kādu pasaku par zvēriņiem. Šitāds vepris labi ja ir spējīgs sacerēt kādu pasaku spekulantu ķērājiem, piemēram, kā viņš par algu iegādājies automašīnu,» es ar nepatiku nodomāju. Šis tips nemodināja ne mazākās simpātijas. Dimkas mammīte bija tīri piemīlīga, taču vēl pavisam jauniņa — ne vairāk par divdesmit trīs, vismaz krietnus desmit gadus jaunāka par savu «draugu». Augumiņš bija stalts un trūcīgajā aveņkrāsas peldkostīmā viņa nudien izskatījās efektīgi, lai gan priekšstatu maķenīt maitāja acīs krītošā kliriba un manieri- tes, kuru dēļ sievieti apsaukā par svilpasti.

Vološins ar Dimku piegāja viņiem cieši klāt, bet mēs ar Krilovu palikām maķenīt iepakaļus.

—   Kāpēc jūs ļaujat bērnam klīst apkārt savā vaļā? — Vološins skarbi noprasīja.

—   Kur ta šis liksies, — māmuliņa atteica apskaužamā mierā. — Paklimtīs un atnāks.

—   Bet ja ar zēnu kaut kas atgadīsies? — Vološina tonis bija neslēpti naidigs.

—   Bet kas jūs vispār tāds esat? — nicigi apvaicājās tēvocis Petja, un jautāšanas maniere uzreiz ļāva atpazīt viņā pusatbildīgu vidēja līmeņa darboni. — Un vispār — ko jūs uzmācaties mums ar savām pretenzijām? Kas jums par daļu? Atvedāt puiku — labi, ejiet savu ceļu! Pārējais uz jums neattiecas!

—  Attiecas gan. — Vološins izņēma apliecību, atvēra to un piebāza tēvocim Petjam pie deguna. — Gan darba, gan sirdsapziņas dēļ. Bet kas esat jūs?

Tēvocis Petja acumirkli mainīja ampluā un tikai kautrīgi noplātīja rokas.

—   Es, ja tā varētu teikt, esmu šīs sievietes faktiskais vīrs. Faktiskais. Jūs jau mani saprotat?…

—   Mamma, — Dimka pārtrauca šo dialogu. — Lai tēvocis Ļoša nāk dzīvot pie mums, viņš ir labs. Bet tēvoci Fetju dzīsim prom…

—   Ko tu runā, Dima, nu kā tā var, — izlikdamās dusmīga, atbildēja mamma, ar interesi nopētīdama Vološinu. Zināms, viņš daudzējādā ziņā bija pārāks par tēvoci Petju, un, spriežot pēc koķetā smaida, pret šādu maiņu viņai nebūtu nekādu iebildumu. Tiesa, Vološinam nebija tadas…

—  Nu, uz redzēšanos, Dima, — Vološins sniedza viņam roku.

—  Uz redzēšanos! Bet vai tu atnāksi pie manis ciemos? Lūdzu, atnāc, drīz atbrauks tētis, tad tik būs prieki!

Tēvocis Petja aizrijās ar savu vistu. Laikam jau milicijas darbinieka vizītes viņam nešķita nekas iepriecinošs, tāpat kā Dimkas tēva atgriešanās.

—            Pietiks vienreiz runāt muļķības! — nu gan viņa bija  saniknota. — Vienreiz pateicu, būtu jau laiks saprast!

—   Atgriezīsies… — Dimkam acīs saskrēja asaras.

—   Nu labi, tagad nav īstā reize. Mājās aprunāsimies gan par spītību, gan par patvaļīgajām meža pastaigam. Mājās… — tēvocis Petja izteiksmīgi paskatījās uz puišelīti.

Vološins, kurš visu laiku šūpojās no purngaliem uz papēžiem un klusēdams noraudzījās te mātē, te atkal viņas «faktiskajā vīrā», noliecās un kaut ko iečukstēja tēvocim Petjam ausī. Tas pārklājās ar sarkaniem plankumiem un piekrītoši pamāja.

—  Tādas tās lietiņas, tu, bodītes pirmrindniek! — Vološins jau grasījās aiziet, taču apdomājās un pagriezās pret Dimku: — Kurā dārziņā tu ej?

—   «Rausītī». Tur, kur ir sēnītes un smilškastītes.

—   Neskumsti, es tevi apciemošu.

Vološins atgriezās pie mums.

—   Kā tu pazīsti tēvoci Petju? — Krilovs apvaicājās.

—  Viņš vada dārzeņu bāzi. Reiz viņus tur pamatīgi apzaga, un es uz turieni izbraucu. Viņš, saprotams, nebija mani ielāgojis, nosvīdis grozījās ap Širokovu, lamāja nolāpītos zagļus. Bet tas bija nesaprašanā, kā varēja iekraut un izvest gandrīz divas mašīnas apelsīnu, turklāt tā, ka sargs neko nav manījis. Tad es aizbraucu, bet spekulantu ķērāji divas dienas noņēmās ar šo lietu, taču bez panākumiem. Tā kā viņšy ir viens varen brangs cūķis. Bet šī — gatavā svilpaste. Žēl puikiņas.

Vološins aizsmēķēja un piedāvāja ari Krilovam.

—   Nu labi, atgriezīsimies pie saviem maršrutiem. — Un, kad mēs no jauna ienirām birztalā, ne pie viena tieši nevērsdamies, noteica:

—   Palūgšu Žeņu Petrovu paturēt šo ģimeni acis. Varbūt varēsim puikam ko līdzēt… — Petrova bija bērnu istabas inspektore, un, ja viņa lidzigās situācijās ieinteresējās par bērna likteni, nevienam par to vairs nebija jāuztraucas.

—   Pareizi, — Krilovs atdzīvojās. — To tu esi labi izdomājis!

3. PLUDMALE

Pulksten 16.30. Gaisa temperatūra +24°; ūdens temperatūra +23°

Krilovs

Mēs izķemmējām birztalu vairākkārt: uz priekšu, atpakaļ un piedevām ari pa diagonāli. Bez jau minētajiem četriem noziedznieku prototipiem aizturēto pulku vairoja divi sadzērušies ampelmaņi, kas bija savā starpā saplūkšies, trīs jaunskungi, kas piesējās meitenēm un raudzīja iekaustīt garāmgājēju, kurš bija atļāvies šiem aizrādit, divi klaidoņi bez dokumentiem, kas teicās iemaldījušies mūsu pusē no Krasnodaras.

Kad mēs no bērzāja izgājām piekrastē, karstums jau mazinājās. Pludmales smilšu lente bija izraibināta ar sašļukušajiem sauļotāju rumpjiem, tie, kam nebija pieticis vietas karstajās smiltīs, bija sagūluši ceļmalas zālītē un pat uz kailās, sasprēgājušās zemes. Mēs bridām pa irdenajām smiltīm, mezdami cilpas starp atpūtniekiem, un Huzārs vērīgi nopētīja jaunās, smuidrās meitenes riskantajos peldkostīmos. Piepeši viņš iesmējās un apvaicājās:

—  Vai jums neliekas, ka mēs atgādinām Muļķu līgas locekļus no «Zelta teļa?»

Nudien, šajos kailās miesas svētkos mūsu trijotne bija pat nepieklājīgi sapaunojusies, lai ari Huzārs, maķenīt, šāva pār strīpu — mums nebija ne melnu uzvalku, ne cilindru, ne spieķu ar bumbām galos.

—  Ja atklāti, tu šobrīd atgādini kādas citas tajā pašā grāmatā minētas līgas locekli. Vai vari uzminēt — kuras?

Spriežot pēc vieglā apjukuma, kas pavīdēja Huzāra sejā, viņš bija sapratis, par ko ir runa.

Nokaitēto smilšu un ūdens smaržai klāt jaucās uz oglēm ceptas gaļas aromāts.

—  Vai ēst neviens negrib? — es apvaicājos, lai gan atbilde bija pašsaprotama: mēs nebijām ēduši vismaz astoņas stundas.

—   Es jau esmu pārgribējies, — noburkšķēja Vološins.

—   Man ari negribas. Baigi karsts, — atsaucās Huzārs.

Pats pietiekami labi zināju, ka pārāk lieli maltīšu starplaiki noved pie tā, ka izsalkuma vietā iestājas pilnīga vienaldzība pret ēdienu, tomēr mēs iegājām ēdnīcā un notiesājām katrs vienu tā saucamo šašliku, kas nebija nekas cits, kā uz iesma cepta trekna cūkgaļa. Taču maltītes nobeigums iznāca sasteigts: ārpusē atskanēja klaigas, lamas un plīstošu stiklu šķindoņa, mēs metāmies laukā. Izrādījās, ka kāds dzērājs piekasās garāmgājējiem un apmētā viņus ar akmeņiem, viens bija ielidojis neliela tirdzniecības paviljona vitrīnā. Mēs pierakstījām aculiecinieku uzvārdus, aizturējām huligānu un nodevām palīgos atskrē- jušajai motopatruļai; pēc visa šā ļembasta mēs vairs negājām izdzert savu ūdeņaino kompotu, bet turpinājām darbu.

Vološins

—  Ja mēs zinātu viņu pazīmes, tā lieta būtu daudz vienkāršāka, — noteica Huzārs.

—       Tev tā šķiet? Meklēt pēc pazīmēm ir viegli tikai grāmatās. Un ķinitī. Vienreiz bija tāds gadījums… — Krilovs uz brīdi apklusa. — Vai tu pazīsti tādu Vasju Ļipo- jevu? Nu, lūk, viņš ar cietušo vairākas dienas staigāja pa pilsētu un meklēja izvarotāju. Pastaigājās, patērzēja par šo un to, te piepeši šī saka: «Re, kur viņš ir!» Tas bija svētkos. Viņi gāja garām drāmas teātrim. Vasja skatās: elegants kungs uzvalkā, sastivinātā kreklā, kaklasaitē — viss, kā pieklājas. Zem rokas sieviete vakarkleitā. Dodas uz teātri. Vasja pārvaicā: «Vai jūs esat pārliecināta?» — «Pārliecināta, pārliecināta, tas ir viņš!» cietusī paliek pie sava, bet pati uztraukusies, nobālusi un trīc kā apses lapa.

Vasja pieiet tam vīrietim klāt, stādās priekšā, palūdz uzrādīt dokumentus. Vjačeslavs Sipatovs, inženieris, 32 gadus vecs. Kopā ar sievu iet uz teātri. «Atvainojiet, bet jums būs jānāk man lidzi.»

«Kas jādara, jādara…»

Aiziet uz nodaļu. Konfrontēšanas laikā cietusi apstiprina: «Jā, tas ir viņš, tā pati seja, tas pats augums, ari balsi esmu labi ielāgojusi!» Iesēdina inženieri īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, sāk pārbaudīt no visām pusēm — gan tā, gan šitā, galu galā izrādās, ka nemaz nav īstais…

—   Kā tad tā? — iejaucās Huzārs. — Viņa taču to atpazina!

—   Nu tā. Atpazīt jau atpazina, bet tāda svītera kā noziedzniekam inženierim nav un savu mūžu nav bijis. Ari pēc rakstura un dabas viņš galīgi neatbilda šai lomai. Bet galvenais — viņš tikām prātoja, kur tajā laikā bijis, līdz atcerējās arī! Sēdējis mājās pie televizora un skatījies futbolu. Pastāstīja, kā noritējusi spēle, kas spēlējis, kas iesitis golu… Zini, kā to sauc? Pareizi, alibi… Nācās inženierim atvainoties. Izlaidām viņu, tā sacīt, ar pilnigu reabilitāciju, paspiedām roku, sak', atvainojiet, kļūdījāmies. Lūk, tā! Bet tu saki — pēc pazīmēm.

—   Un kas notika tālāk?

—   Saprotams, kas. Vasjam iegrieza rājienu, lai gan visiem bija skaidrs, ka viņš te nemaz nav vainojams. Cietusī taču to inženieri atpazina! Viņa kļūdījās, zini, kā to dēvē — labticīga maldīšanās. Ari viņu nevar vainot: noziedznieku redzējusi tikai tā, pa acu galam, turklāt vēl tādā situācijā, kad iegaumēšana nav ne prātā. Bet inženieris izrādījās viņam līdzīgs… Nu labi, Vasjam rājiens, tas nu tā, bet iedomājies, kāda jušana tam cilvēkam: iet ar sievu uz teātri, pēkšņi, šim nezinot ne rīta, ne vakara, viņu grābj ciet un kamerā iekšā… Tā ka, brālīt balto, kriminālmeklēšana ir viena smalka un sarežģīta padarīšana, tur ar joni neko neizdarīsi. Bet Ivans Petrovičs Makarcevs, tas nu gan savulaik pēc pazīmēm aizturēja noziedzniekus dučiem vien. Un ne reizes nenošāva greizi. Tur ir ko pamācīties…

—   Bet vai to īsto izvarotāju atrada?

—   Kur tad šis liksies? Tas pats Vasja viņu ari aizturēja. Tikai ne jau par to ir runa! Es jau tev teicu, nevainīgu cilvēku trīs dienas noturēja aiz atslēgas! 1.abi, ka viņš vēl bija tāds savaldīgs vīrs, nesašuta, sak', saprotu, kam negadās kļūdīties… Bat vai tu spēj aptvert, kā šo kļūdu pārdzīvoja viņš pats, viņa tuvinieki un paziņas? Nesen pats biju teātrī un tur sastapu viņu kopā ar sievu — izrādījās, viņi ir īsti teatrāli, — viņš mani pat nepasveicināja. Varbūt nepazina, bet varbūt vienkārši negribēja pazīt.

Pirms desmit minūtēm sazinājos ar rajona nodaļu un uzzināju, ka noskaidrota nogalinātās personība: Irina Gor- dejeva, divdesmit gadus veca, medicīnas institūta studente. Šķita, ka šī vēsts mūs iepļaukājusi, tā saasināja naidu pret pagaidām vēl nezināmajiem noziedzniekiem, un sarunas iegrozījās par viņu notveršanas perspektīvām.

Ne jau velti Krilovs bija stāstījis Huzāram šo pamācošo atgadījumu: viņaprāt, pārāk daudzi cilvēki izskatījās aizdomīgi un tos vajadzēja aizturēt. Saprotama iesācēja reakcija: meklēšana iet uz beigām, bet rezultātu kā nav, tā nav, viņam sāk likties, ka vainojama viņa nepietiekamā vērība. Tā sevi uzkurinājis, viņš it viegli var nošaut buku…

Svarīgi viņu savlaikus apvaldīt, un Krilovam tas bija izdevies ar stāstu, kas it kā no dzīves ņemts, tomēr ar nolūku bija izraudzīts tā, lai pēc iespējas labāk ilustrētu visas tās problēmas, ar kādām nākas saskarties pēddziņiem, uztverot galveno, kas vienmēr jāatceras mūsu darbā: jāprot atbildēt par saviem lēmumiem. Jājūt atbildība gan savā, gan likuma, gan citu cilvēku priekšā, jo tie katru tavu aplamību novērtēs kā visas milicijas kļūdu.

Huzārs nogrima pārdomās, tomēr, tāpat kā līdz šim, vērīgi raudzījās apkārt, — izskatījās, ka no viņa tomēr iznāks lietaskoks. Taču ļoti svarīgi neļaut krist viņam otrā galējībā — baidīties pieņemt patstāvīgus lēmumus. No cilvēka, kas baidās uzņemties atbildību un savureiz riskēt, velti gaidīt rezultatīvu darbu. Ļoti daudzi lēmumi operatīvajam darbiniekam jāpieņem, paļaujoties tikai un vienīgi uz savu iekšējo pārliecību. Un tāds, kurš radis itin visu saskaņot ar priekšniecību, lai nepieciešamības gadījumā visu atbildību varētu novelt uz citu pleciem, vienā mierā var salaist dēlī nopietnu un svarīgu lietu, jo var gadīties, ka situācija neatvēl laiku šādām «konsultācijām». Un parasti laika mums ir līdz ar nagiem….

Atpūtnieki pamazām sāka izklīst: rietošās saules stari vairs tik tikko sildīja, drīz no upes uzpūtīs vakara vējiņš un kļūs pavisam dzestri. Tā vien rādījās, ka mūsu darbdiena tuvojās beigām, tātad šodien es pagūšu tikt mājās, iekams Andrjušu noliks gulēt. Mēs ar viņu neredzamies nedēļām: es pārnāku vēlu, kad viņš jau guļ, bet no rītiem jau ap astoņiem sieva ved viņu uz bērnudārzu, savukārt es ceļos tikai kādos pusdeviņos, labi vismaz, ka nodaļa turpat degungalā. Tomēr man vajadzēja sapurināties, nedrīkstēju sevi mielot ar veltām ceribām, viss vēl varēja mainīties.

Huzārovs

lai gan biju uz kājām jau no agra rīta, lielāko tiesu laika pavadīju svelmē un neko prātīgu nebiju ēdis, ja neskaita to viltoto šašliku, tomēr nogurumu nejutu. Būt jau tas droši vien bija, tikai iedzīts kaut kur organisma tālākajā stūri, tāpēc ari nebija jūtams.

Agrāk nekādi nevarēju saprast, kur kriminālmeklēšanas > inspektori ņem spēku rauties augām dienām un naktīm, bez miega un kārtīga ēdiena, iztiekot ar pīrādziņiem, desu un kefīru…

Tagad es izjutu to uz savas ādas. Naids pret noziedzniekiem, vēlēšanās atrast viņus, lai tur vai kas, — lūk, kas palīdz pieveikt nogurumu. Naids ir sava veida dopings,

taču smelt darba sparu vienīgi naidā^ tāpat kā dzīvot ar dopingu, diez cik veselīgi vis nav. Šeit draud rakstura profesionālās deformācijas briesmas, un cilvēks kļūst pārlieku aizdomīgs, iekarsīgs un žultains… Tāpat lielu ļaunumu veselībai nodara nerimtīgā nervu spriedze, trauksmainās domu «sastrēgumstundas», kad vienā sekundē galvai izskrien cauri desmitiem paša un citu uzvedības iespējamo variantu, negatīvās emocijas, kas nogrūst pār tavu galvu notikumu vietās, žēlums, ko izjūti pret cietušajiem, — tas viss krājas un krājas, un diezin vai pāriet bez sekām.

Ja, neraugoties uz to visu, cilvēki tomēr strādā kriminālmeklēšanā, tas pierāda, ka mūsu profesijai piemīt kaut kas tāds, kas attaisno gan nervu spriedzi, gan bezmiega naktis, gan emocionālās pārslodzes, gan daudzus jo daudzus citus kriminālmeklēšanas «jaukumus». Kas gan tas ir? «Gan sapratīsi,» Krilovs īsi atbildēļa uz šo manu jautājumu. Nu ko, cerēsim, ka sapratīšu. Šo to es saprotu jau tagad, un Vološins ar Krilovu velti uzskata mani par tādu naivuli. Piemēram, saprotu, ka mūsu skraidīšana ir tikai viens no daudzajiem kriminālmeklēšanas pasākumiem, kas notiek pilsētā, saprotu ari, ka meklēt divus trīs cilvēkus pilsētas tūkstošgalvainajā drūzmā ir tas pats, kas zvejot grunduļus ar rupju tīklu, taču zinu arī to: ja nenotiktu šādi, pirmajā acu uzmetienā bezjēdzīgi pasākumi, tad nebūtu arī tā saucamo nejauši atklāto noziegumu. Katram profesionālim zināms, ka ari nejaušības ir liela darba rezultāts, četras piektdaļas šāda darba paliek nezinātājam apslēptas.

Man slāpa, tāpēc ieraudzījis gāzētā ūdens automātus, devos turp. Ūdens glāze slāpes neremdēja. Vara monētu man vairs nebija un, ar grūtībām tuvākajā bodītē izmainījis vienu balto ripiņu, izdzēru vēl vienu glāzi. Tad man likās, ka aiz automātiem dzirdu balsis, taču sākumā nepievērsu tām uzmanību, līdz atcerējos Krilova vārdus: «Mums jāievēro itin viss. Mums jāinteresējas par visu. Jo kaut kāda jēga ir vienīgi no ziņkārīga pēddziņa», un es paskatījos pa spraugu starp melnajiem ogļskābās gāzes baloniem.

Nekā sevišķa. Četri cilvēki bija sastājušies bariņā un sarunājās. Gribēju jau doties tālāk, taču tad palēnināju soli. Vai tad, nevainigi sarunājoties, būtu jāslēpjas no cilvēkiem? Nācās atgriezties. Nostājies pie automātiem, izlikos, ka meklēju monētu, bet pats saspicēju ausis.

—   Kārtis spēlēji. Tad dod tik naudu šurp!

—   Es taču nemaz negribēju… Teicāt, ka pa jokam…

—   Kādi joki! Ja būtu vinnējis, tad tu gan savu tiesu pieprasitu! Nu, taisi maku vaļā! — viena balss bija uzstājīga un prasīga, bet otra nomākta un lūdzoša. Tagad sapratu, kas man nebija paticis šajā četrotnē: trīs bija ielenkuši vienu, bet tas, nabags, no bailēm jau gluži stivs izskatījās.

—   Man nemaz naudas nav. Tikai divdesmit rubļi, bet man taču vajag pārtikai, es esmu iebraucējs…

—   Nekas, nekas, atdosi pulksteni, bet pārējo atnesīsi vēlāk. Nu, veicīgāk, citādi būs slikti!

Es apgāju automātam apkārt un tuvojos runātājiem. Parādnieks izskatījās pēc laucinieka, turklāt bija manāmi noraustījies. Viņam iepretim stāvēja būdīgs lamzaks ar saules un vīna sasārtinātu ģīmi, blakus vēl divi nenosakāma vecuma subjekti ar nodzertām fizionomijām, pēc kurām viņiem varētu dot gan trīsdesmit, gan piecdesmit gadu.

—  Kas par lietu? — es apvaicājos, cenzdamies atdarināt Krilova balsi, — runāju valdonīgi un nepiekāpīgi.

—   Kas tev par daļu? — lamzaks vienaldzīgi attrauca.

—     laimīgu taciņu!

—   Kas noticis? — šoreiz es vērsos pie parādnieka, taču viņš tikai kaut ko nesaprotami nomurmulēja.

—  Paklau, draugs, — viens no žūpu mūļiem labvēlīgi pieliecās man pie auss. — Nu ko tu bāz savu snuķi svešās darīšanās? Šitas biedrītis mums zaudēja kārtīs, tūlīt norēķināsimies un iesim ieraut vēl pa vienai…

Es izvilku apliecību un parādīju visiem četriem, uzaicinādams viņus nākt man līdzi.

—   Uz kurieni tad atkal? — žūpmūlis nīgri noprasīja.

—      Uz menteni? Jāprasa tikai, kāda velna pēc? Tā tak mūsu nauda!

—  Tur ari visu noskaidrosim. — Es sagrābu viņa roku, bet viņš iecirtās, lai izkustinātu no vietas, vajadzēja raut ar raušanu, taču tajā mirklī spēcīgs sitiens pa galvu notrieca mani no kājām. Sitējs bija sarkanģīmis, kuru es uz vienu mirkli biju izlaidis no acīm. Tagad viņi varēja laisties lapās, taču pamodās vilku instinkts — nobeigt upuri kā nākas. Viņi uzklupa man no trim pusēm, bet viņu parādnieks iesāniski lavījās prom, un tad jau man vairs galvas grozīšana nebija prātā. Viņi sāka mani spārdīt, bet es savilkos kamoliņā, tā raudzīdams pasargāt vēderu un sānus. Kad man izdevās vienu uzbrucēju dabūt gar zemi, raudzīju piecelties, bet lamzaks atkal krāva man pa galvu, tā ka tur sāka zvanīt un acupriekšā sagriezās melnas ripas, es pie sevis nodomāju, ka lieta pieņem diezgan nelāgu virzienu, ej nu sazini, ar ko tas viss vēl beigsies… Tajā brīdī nāca glābiņš. Lamzaks un viņa drauģelis novēlās zemē kā lieli ķegļi, — biedri bija atsteigušies laikā.

Krilovs

Kad Huzārs piestāja padzerties, mēs mazliet pagājāmies uz priekšu un apstājāmies, lai viņu pagaidītu, taču aizritēja trīs minūtes, tad piecas, bet viņa kā nebija, tā nebija, un mēs atgriezāmies pie automātiem. Ieradāmies tieši laikā. Huzārs valstījās pa zemi, un kaut kāds milzīgs sarkan- purna orangutāns jau taisījās cirst papēžus viņam ģīmi. Es pārtvēru viņu lēcienā un noguldīju blakus Huzāram, bet Vološins tikām apstrādāja otru.

—   Pagaidiet, es tūlīt. — Huzārs pieklibodams kaut kur aizlikās, un itin drīz atveda kādu nobiedētu puisi, kurš izmisīgi centās viņam kaut ko paskaidrot.

—   Papriecājieties vien par šo subjektu, un tas vēl skaitās cietušais, esot zaudējis kārtīs, un šie laikam gribēja atņemt viņam naudu, draudēja, bet, kad iejaucos es, šis paklusām ņēma kājas pār pleciem! — Huzāra balsī jaudās ne tik daudz sašutums, cik neizpratne — kur gan rodas tāda melna nepateicība.

Vološins izsauca mašīnu, mēs uzrakstījām ziņojumus un nodevām aizturētos, tad apskatījām Huzāru no visām pusēm. Viņš vēl bija viegli ticis cauri: sitieni ķēruši galvenokārt rokas, plecus, kājas. Pāris lieku zilumu un pušumu pie jau esošajām skrambām.

—   Šodien tev tādas kā ugunskristības, — teica Vološins.

—     Vai galva nesāp?

—   Nē, — Huzārs skaidri meloja: galvas dauzīšana nekad nepaliek bez sekām, varēs tikai priecāties, ja nebūs iedzīvojies smadzeņu satricinājumā.

—   Varbūt iesi uz mājām? — es piedāvāju.

—   Kas vēl nebūs. Viss normāli.

—  Ja jau tā, tad labi.

Pludmale pamazām tukšojās. Smiltis bija atdzisušas un vairs neizskatījās dzeltenas, bet gan pelēkas un vienā mirkli zaudēja savu pievilcību. Vējš svaidīja cigarešu galus un papīra skrandas. Uzmācās tāda šķērma un neomulīga sajūta. Mēs vēlreiz nogājām gar krastu, atkal izķemmējām birztalu, kurā bija vairs tikai nakšņotāji teltīs, un atgriezāmies pie upes. laikam būs jāmet miers.

—   Nu ko, karaļa gvardi, uz mājām?

—  Jā, izskatās, ka te vairs nav ko darīt, — atsaucās Vološins, bet Huzārs klusēja, un viņa izskats pauda gatavību strādāt, cik ilgi vien ievajadzēsies.

—  Turklāt Huzāram rit no rīta daudz darīšanu, — es turpināju.

—   Kādas darīšanas? — viņš salēcās.

—   Iesi pie izmeklētāja uz pratināšanu. Pastāstīsi, kā tie nelieši uzbruka milicijas darbiniekam. Varbūt būs jātaisa konfrontēšana. Tu šajā lietā esi gan liecinieks, gan cietušais, tātad galvenā figūra. Tad atkal uz pratināšanu — sakarā ar to huligānu pie kafejnīcas. Tad, cerams, būsi tik laipns un liecināsi arī par citām aizturēšanām.

—   Nu izbeidziet taču māžoties! Mūsu uzdevums ir atrast un aizturēt, bet tās pratināšanas ir tīrā laika izšķiešana…

—   Bet ko tu, balodīt, domāji! — iesmējās Vološins.

—     Pēcāk vēl izsauks uz tiesu, un ne vienreiz vien. Kā saka gudri cilvēki — līdīsi lieciniekos, miera nebūs. Es vienreiz nodzīvoju pa apgabala tiesu veselu mēnesi.

Huzārs uz bridi pieklusa, tad sāka smaidīt:

—  Tad jau ari jūs esat liecinieki. Tā ka vazāsimies uz pratināšanām visi kopā!

Mēs visi trīs nosmējāmies par mums draudošajām formalitātēm, kuras neieredzējām ne acu galā, lai gan tās diemžēl bija nepieciešamas.

Piestātnē drūzmējās kuģīša pasažieri. Mēs pagājām garām, lai dotos uz autobusa pieturu, taču tajā mirklī es izdzirdu smieklus. Taisnību sakot, kas gan tur sevišķs — šeit bija sapulcējies kāds simts atpūtušos un labā noskaņojumā esošu cilvēku, tāpēc bija saklausāma jautra murdoņa: jociņi, draiskulīgi izsaucieni un sieviešu spiedzieni, kāds spēlēja ģitāru, kāds cits stāstīja anekdotes, un smiekli bija dabiska šīs raibās skaņu gammas sastāvdaļa.

Taču šie smiekli bija samāksloti un ņirdzīgi, tajos bija saklausāmas tādas kā histēriskas notis, vārdu sakot, nelāgi smiekli, lai gan — nez vai es varētu pamatot, kāpēc tie man tik ļoti nepatika. Kad pagriezos, sapratu, ka ne velti tie man šķituši aizdomīgi. Ruds jauneklis ar kāju bija aizšķērsojis celiņu, kas veda pie barjeras ieskautās kases, divas meitenes īsās krāsainās kleitiņās apjukušas stāvēja šā šķēršļa priekšā, nezinādamas, kā izkļūt no neērtās situācijas, tas tad ari tā uzjautrināja pinkaino un abus viņa drauģeļus. Meitenes viņam kaut ko teica, taču šis tikai zviedza skaļāk un muļķīgi kratīja galvu. Vienai no meitenēm tas apnika, un viņa raudzīja atgrūst ceļā esošo kāju, taču tas neizdevās, tikai uzkurināja rudo vēl vairāk, viņš jau gandrīz vai beidzās nost aiz smiekliem, drauģeļu ristī- šanās pavadīts.

Es devos pie kases. Rudais apjuka, nezinādams, kā rīkoties. Es neapstājoties paspēru viņa kāju malā, bet viņš, zaudējis līdzsvaru, tik tikko noturējās kājās.

—   Ej, tu, rāmāk! — viņa tuvumā smakoja pēc dzēruma, un es pamanīju, kādas viņam ārprātīgi niknas acis. Sis niknums neatbilda situācijai, tāpat kā mežonīgie smiekli un dusmas, kas pārāk strauji bija nomainījušas jautrību. Tas nebija izskaidrojams ar dzērumu, smaka bija tikai jaušama, un skurbulis jau sen izvēdinājies. Viņš bija sa- sprindzis un uzskrūvēts līdz galējai robežai, līdz slimigu- mam sakāpinātā spriedze par varēm lauzās uz āru, lai tādējādi nomierinātu kā stiegras nostieptos nervus.

Nopirku trīs biļetes un atgriezos pie biedriem.

— Mēs brauksim ar kuģīti.

Vološins

Kad Krilovs pateica, ka brauksim ar kuģīti, Huzārs sāka protestēt — sanākot četrreiz lielāks gabals nekā ar autobusu. Taču tad viņš apjēdza, ka Krilovs neko nedara lieki, un apklusa, cenzdamies izprast Krilova lēmuma noslēpumaino jēgu.

Man tā nebija nekāda mikla, uzreiz sapratu, ka viņš grib pārbaudīt tos trīs pārāk atraisītos puišus. Tiesa, es nezināju, ar ko tie bija izpelnījušies viņa ievērību, bez tam viņus varēja aizturēt tūlit pat, uz lidzenas vietas, taču, ja jau Saša tā izlēmis, viņam acīmredzot ir savi apsvērumi.

Pienāca kuteris. Visi devās uz klāja, un mēs iejukām blivajā ļaužu straumē, cenzdamies pārāk neatpalikt no mūs interesējošās trijotnes. Ne ar vienu neauklējāmies, pastūmām malā cilvēkus, kas maisījās mums pa kājām, un ieņēmām vietas kuģīša priekšgalā. Rudais neapšaubāmi bija viņu barvedis. Viņš izskatījās lielāks un spēcigāks par saviem paziņām un izturējās pašpārliecinātāk. Es pavēros viņā ciešāk. Visai savdabīgs paskats: cietie mati nokarājās līdz pleciem, zodu un vaigus klāja pinkās savēlusies ruda bārda. Pavadoņi bija pēc viņa ģīmja un līdzibas: mazs, nevīžīga paskata tumšmatis ar biezām, kopā saaugušām uzacīm, otrs — vidēja auguma puisis ar plakanu ģīmi un lielu degunu. Plakanģimim uz labās rokas pirksta bija uztetovēts interesantas formas gredzens ar četriem stariem — tas nozimēja, ka viņš jau nomēģinājis nometņu virumu. Visiem trim bija tā ap divdesmit pieciem, divdesmit septiņiem.

Viņi nelikās piedzērušies, taču uzvedās kaut kā samāksloti — varbūt bija pārāk uzbudināti…

Iepukšķējās motors, un kuģītis, lēni attālinādamies no piestātnes, apmeta slaidu loku un iegriezās savā kursā. Rudais piecēlās kājās, papliķēja sev pa kabatām un sāka raudzīties apkārt, nerimtīgi didīdamies, it kā viņu raustītu neredzamas atsperes. Tad viņš sāka blenzt uz apaļīgu, pavecāku kungu, kuram rokās bija makšķeres, vēlreiz pa- pliķēja pa kabatām un raitā solī devās tam klāt: «Paklau, mūdzi, iedod uzpīpēt!»

Tādas izturēšanās šokēts, «mūdzis» klusēdams sniedza viņam paciņu. Rudais izgrāba krietnu pusi cigarešu un, ne vārda neteikdams, atgriezās pie saviem draugiem. Visi trīs aizmēķēja un pēc kārtas sāka kaut ko jautru stāstīt, ik pa brīdim no smiekliem vai galu dabūdami. Tad viņi sāka murcīties, stumdīties un skali dunkāt viens otram krūtīs un mugurā, līdz plakanģīmis nožāvās uz klāja, kas atkal izraisīja veselu smieklu vētru.

Mani jau sāka kaitināt viņu vaikstīšanās un sliktā uzvedība, pilnīgi nerēķinoties ar apkārtējiem, it kā te neviena cita nebūtu, bez tam viņu izdarības jau sniedzās pāri pieklājības robežām. Manuprāt, bija pienācis laiks uzlikt viņiem grožus, taču Krilovs sēdēja nekustīgi, uzmanīgi vērodams jautro kompāniju.

Laikam jau dauzīšanās bija viņiem apnikusi, un rudais atkal piecēlās, trīcēdams kā galerts, šaudīja skatienu uz visām pusēm un piepeši, priecīgi novaikstījies, devās pie divām meitenēm, kas sēdēja pie kreisā borta. Meitenes par viņu diez ko iepriecinātas vis nelikās, taču tas viņu nemulsināja, un viņš sāka tām kaut ko gvelzt, smaidīdams muļķīgi pretīgu smaidu. Meitenes nepievērsa viņam uzmanību, izlikdamās, ka turpina netraucēti sarunāties savā starpā, lai gan, kā man šķita, šajā brīdī pļāpāšana viņām nebija ne prātā.

Rudajam gaužām nepatika tāda attieksme pret viņa personu, smaids pagaisa no viņa fizionomijas, un viņš pateica kaut ko tādu, kas lika meitenēm nosarkt pa visu seju.

Viena no viņām kaut ko attrauca, rudais, niknumā sašķiebtām lūpām, izstiepa roku un iegrābās viņai sejā, it kā grasīdamies to noslaucīt.

Netiku manījis, pa kuru laiku Krilovs bija pielēcis kājās un kā paguvis nokļūt līdz konflikta vietai, redzēju tikai, ka viņš iesit rudajam pa roku, un ari pats devos turp.

Rudā ģīmis sašķiebās, un, pārkliegdams motoru, viņš ieķercas: — Atkal tu lien, kur nevajag! Nazi ribas gribi dabūt?!

—   lai notiek,— Krilovs smaididams noteica.

Es pazīstu Krilovu jau vairākus gadus, mēs esam draugi, un es uzskatīju, ka pazīstu viņu caur un cauri, taču šobrīd šķita, ka manā priekšā stāv svešs cilvēks, tik pārsteidzošs bija šis smaids — draudigs, stingrs un baiss, tas solija tikai un vienīgi nepatikšanas. Pat man sametās neomulīgi šīs pārvērtības un šā smaida dēļ, taču rudais bija, kā saka, «gatavs uz visu», saprāts un jūtas pilnīgi nomērdētas, un viņš jau vairs nejaudāja apstāties.

—  Ak tu maita… Tūlīt es tevi norakstīšu…, — viņš iepriekš bija turējis roku kabatā un tagad izvilka to, atskanēja īss metālisks klikšķis, kuru mana saasinātā dzirde uztvēra, par spīti motora pukšķēšanai, un no rudajiem sariem apaugušās dūres izšāvās spīdīgs, «līdaciņā» iztrits asmens, kas droši vien ieslīdētu miesā kā mīkstā sviestā.

Tas viss norisinājās dažās sekundes simtdaļās, kamēr es spēru tos piecus soļus līdz Krilovam, kā vienmēr, ausīs iecirtās naža vicināšanu pavadošais izmisīgais kliedziens, krietns ducis cilvēku pietrūkās kājās un raudzīja attālināties no bīstamā priekšmeta, aizšķērsodami man ceļu, bet aizmugurē kliedziens pievilināja ziņkārīgos, kas alka redzēt priekšā notiekošo. Izcēlās juceklis, no kura, lai kā arī es pītos svešajos ķermeņos, laukā tikt vairs nejaudāju un, sapratis, ka palīdzēt nevarēšu, noskatījos, kā vienā acumirklī atbrīvojās laukumiņš, kurš tā vien atgādināja gladiatoru arēnu, tā vidū viens otram iepretim sastinguši stāvēja mans draugs un rudais izdzimtenis, blenzdams viņā ar savām blāvajām, neko neredzošajām acim, netīrās, sen nemazgāto matu pinkas krita pār pieri un pa idiotiski pavērto muti notecēja siekalu straumīte…

Šādā situācijā pēc visiem likumiem un instrukcijām drīkst šaut, uz līdzenas vietas nolaist no kājas šo uz pieskaitāmības robežas stāvošo cilvēka līdzinieku ar slepkavas maskā pārtapušo seju, taču bija skaidri redzams, ka viss izšķirsies sekundes laikā, kas mūsu uztverē varbūt ari vilksies veselu mūžību, bet, lai pagūtu izvilkt pistoli, ielaist stobrā patronu un izšaut, vajadzīgas savas piecdesmit sekundes — vesela mūžība. Bez tam šaudīšanās pūli ir milzu risks, un ne jau mūs tas apdraudētu, bet gan nevainīgus, sev par postu līdzās stāvošus cilvēkus, tāpēc šaut nedrīkstēja, jo riskēt jauts vienīgi ar paša ādu.

Viņi metās viens otram virsū vienlaikus: rudais ar nazi rokās, bet Krilovs — pieredzējis, neskaitāmās draņķīgās situācijās pabijis opers, kurš nebaidās jebkurā diennakts laikā ieiet visšaubīgākajā midzenī, kurš piedalījies riskantās aizturēšanās, kautiņos uz dzīvību un nāvi,— paliecies sāņus, sagaidīja pretinieku ar ašu kājas spērienu vēderā.

Bezgalīgā sekunde tuvojās beigām, un man izdevās izlauzties gladiatoru arēnas plašumos, bet pretējā pusē no pūļa izlēca Huzārs.

Rudais saliecās, izsvieda nazi no rokām, laikam viņam bija aizsista elpa, un atrāva vaļā kreklu, atklādams plikas krūtis, un mums ar Huzāru te vairs nebija ko darīt, es tikai pacēlu duramo, un, nospiedis podziņu, ielocīju asmeni atpakaļ rokturi. Krilovs atviegloti uzelpoja. Are, viņa krekls sānos pušu, asmens bija iešņāpis ādā nelielu skrambu, taču viņam nebija laika sevi pētīt.

—   No kurienes tev tas? — jautājums neko labu nevēstīja, un rudais raudzīja aizpogāt kreklu, lai nebūtu redzami svaigie skrāpējumi uz krūtīm. Viņa skatiens pārvērtās, kļuva saprātīgāks, un tajā viedās izbīlis, trakums bija pāri, viņš vairījās ar kādu saskatīties.

—   Kas tevi saskrāpēja? — Krilovs neatlaidās.

—  Ak tu, draņķi, — Huzārs ar plaukstu neveikli iesita rudajam pa galvu. — Tad tu biji tas nelietis!

Es pagrūdu viņu malā: — Iesim, savāksim pārējos, — un, pabīdījuši nost neizpratnē sastingušos cilvēkus, devāmies uz priekšgalu. Plakanģīmis nekavējoties metās ūdenī, bet tas ar biezajām uzacīm vilcinājās, un es sagrābu viņu aiz apkakles. Huzārs uzlēca uz borta, grasīdamies sekot plakanģīmim ūdenī, man nācās viņu atturēt: — Kāda velna pēc? Nekur viņš nepaliks, — un noprasīju tam ar biezajām uzacīm: — Kas viņš tāds ir? — Tas sākumā nesaprata, un es pamāju peldētāja virzienā: — Vārds, uzvārds, adrese?

—  Vasjka Borzjatņikovs, dzīvo Sarkanarmijas ielā 242, — aizturētais netielēdamies atbildēja, un es, atstājis viņu Huzāra ziņa, devos pie kapteiņa, lai paziņotu par notikušo un sazinātos ar rajona nodaļu.

Huzārovs

Tas, kas tikko bija norisinājies manā acu priekšā, itin nemaz neatgādināja kinofilmās un grāmatās atainotās milicijas darbinieka un noziedznieka divkaujas. Krilova sadursme ar rudo bija gaužām īsa, un tā neizskatījās diez cik iespaidīgi, jo nebija nedz efektīgu metienu, nedz sambo paņēmienu, taču tā bija daudz briesmīgāka, jo mūsu draugs visā nopietnībā bija riskējis ar savu dzīvību. Starp citu, pašā karstākajā briesmu bridi neviens neapzinās riska pakāpi, un, pat ja apzinās, parasti cilvēkam šķiet, ka «ar viņu jau nu tā nenotiks», tā nu reiz viņš ir iekārtots, Īpaši aizsargmehānismi pasaudzē psihi kritiskos brīžos. To zināju no savas pieredzes, tā tas bija toreiz bērnībā, kad gandrīz noslīku ezerā, tā bija arī šodien.

Kad mēs jau bijām saslēguši aizturētos rokudzelžos un nosēdinājuši uz klāja, lai šiem neienāktu prātā mesties ūdenī, sāka izpausties ari pārdzīvotais satraukums: man drebēja rokas, bet Krilovs, kurš parasti nesmēķē, palūdza kādam cigareti, taču nekādi nevarēja to aizsmēķēt, un, kad tabaka beidzot iegruzdējās, nemaz nesāka smēķēt, bet tikai turēja kūpošo cigareti zobos, vienaldzīgi vērdamies vienā punktā un ik pa brītiņam viņam noraustījās kreisais plakstiņš.

Piepeši man sagribējās runāt, vienalga par ko, vienkārši par katru cenu vajadzēja apmierināt radušos vajadzību. Un es sāku Krilovam kaut ko stāstīt, viņš savukārt kaut ko atbildēja, mēs pļāpājām galigās muļķibas, bet tad tas pārgāja, palika tikai drausmīgs nogurums un nepārvarama vēlēšanās gulēt. Un piepeši cauri šai apātijai izlauzās doma: «Vai tiešām mēs esam viņus aizturējuši?», un es klusi pajautāju Krilovam: — Kā jūs domājat, vai tie ir viņi?

— Tie paši jau būs, — viņš nešaubīdamies atbildēja un es nemaz vairs nejautāju, no kurienes viņam tāda pārliecība.

Sapratuši, kas par lietu, pasažieri mūs ieskāva ciešā lokā, rudā apvainotās meitenes, pārvarējušas Krilova pretestību, raudzīja piespiest viņa brūcei niecīgu, odekolonā samērcētu, izšūtu mutautiņu, bet vīrieši, nezinādami, kā izrādīt savu apbrīnu, bāza mums kabatās cigarešu paciņas, to bija ļoti daudz, ko pat rūdītākais pīpmanis nedēļas laikā nenokūpinātu. Kuteris iebrauca piestātnē, un vienlaikus pie tās pieripoja divas dzeltenzilas patruļmašīnas un kriminālmeklēšanas priekšnieka volga. Vienā no mašīnām visai nožēlojamā paskatā, izmircis cauri slapjš, sēdēja Borzjatņikovs.

4. Pilsēta Pulksten 21.30

Nodaļā apkopojām reida rezultātus, uzrakstījām ziņojumus, Krilovs atskaitījās priekšniecībai, aprunājās ar kolēģiem, kam bija jānodarbojas ar aizturētajiem, pievēršot viņu uzmanību šķietami sīkām niansēm, kas palīdzēs tak tiski pareizi veikt pratināšanu, tad gājām mājās.

Lai gan katru no viņiem ar rajona nodaļu saistīja tāds kā neredzams miliču brālības pavedieniņš, pārkāpuši oficiālo durvju slieksni, viņi ienira savā, parasto cilvēku pasaulē ar personiskajām un ģimenes lietām, visām sadzīves būšanām un nebūšanām; lai gan ar darbu saistītās domas nevarēja ieslēgt seifa vai kopā ar pistoli nodot dežurantam, tās tomēr atvirzījās otrajā plānā.

Krilovs devās mājup pavakariņot, kārtīgi nosnausties, taču pārdomāja: bija žēl zaudēt brīvu vakaru, un, noziedis viegli smeldzošo brūci ar jodu, viņš uzgrieza tālruņa numuru, kas elegantā rokrakstā bija ierakstīts viņa bloknotā, un piederēja tai, kura, viņaprāt, varētu dzēst atmiņas par nelaimīgo mīlestību pirms diviem gadiem.

Vološins paspēja nokļūt mājās, vēl pirms dēliņš bija nolikts gulēt, viņam vajadzēja pārvērsties gan par ziloni

Dembo, gan par Vinniju Pūku, gan par vienkāršu bezvārda zirgu, kurš naski auļoja no istabas uz istabu ar mazītiņu jātnieku mugurā. Bet vēlāk, kad Andrjuška iemiga, nosēdies ērtajā krēslā pie ieslēgta televizora, viņš izlasīja jaunākās avīzes un žurnālus, aprunājās ar sievu, tai pašā laikā pie sevis prātodams, vai tiešām rudais un viņa pavadoņi ir meklētie slepkavas… Krilovs par to nešaubījās, un viņa pārliecība pielipa ari Vološinam, lai gan viņš lieliski saprata, ka ar pārliecību vien ir par maz. Atbilde uz šo jautājumu būs zināma tikai rīt, bet varbūt pēc vairākām dienām.

Huzārovs ar savu izskatu pilnīgi satrieca māti un gandrīz noveda to šoka stāvoklī, nomazgājies vannā, vakariņas nepaēdis, viņš nozuda guļamistabā: nogurums un sāpošie pušumi nekavējoties paģērēja dziļu un atspirdzinošu miegu. Taču sākumā viņš nespēja iemigt, ilgi gulšņāja tādā kā pussnaudā, un viņa acu priekšā ņirbēja bērzu stumbri, to bija tik daudz, ka pat maķenīt sagriezās galva un pavīdēja četru cietumnieku, aizturēto huligānu un dzērāju sejas, norēgojās draudīgi atņirgtais rudā vieplis, un viņš nodomāja, ka agrāk, pirms sāka strādāt milicijā, pludmalē sauļojoties vai pastaigājoties birztalā, viņam nekad nebija ienācis prātā, ka te ir tik daudz visādu nejaucību. Un vēl iešāvās prātā, ka jebkurš cilvēks, uz jautājumu par bērzu stumbru krāsu atbildētu, ka tie ir balti, lai gan uz tiem ir ari daudz melnu rakstu, un ari sīkie zariņi ir melni. Bet, pirms viņš iegrima dziļā miegā, sapnī parādījās gaišmatainais puisītis Dimka, kurš turējās pie rokas kapteiņa formā tērptajam tētim un veda pie pavadas lielu, skaisti rudu pērtiķīti.

Ceturtais sižets lamatas lieliem plēsoņām

…Piemērotu laukumiņu iežogo ar pamatīgiem koka mietiem, atstājot spraugas rokas platumā. Ap tiem soļa atstatumā sasprauž vēl vienu mietu loku un ierīko vārtiņus, kas veras uz iekšpusi. Pirms saulrieta aploka vidū piesien baltu kazu, bet turpat ar lapām nosegtā bedrē noslēpjas mednieks, kurš iepriekš noziedies ar kazas mēsliem, lai nomāktu cilvēka smaku.

Kad uzlēks mēness, no džungļiem iznāks tīģeris un ilgi klīdis apkārt, taču, izmisīgās blēšanas pievilināts, tomēr saņemsies un dosies iekšā. Raudzīdams ielīst pie kazas, viņš sprauksies starp abām mietu rindām un ar purnu aizgrūdis vārtiņus, iespundēdams pats sevi gredzenveida sprostā. Tad tas izmisis skraidīs pa riņķi, nobrāzdams sānus un atstādams pie baļķiem pieķērušos vilnas kušķus, bet, kad sapratīs, ka nevar piekļūt kazai un arī atpakaļceļa vairs nav, izsliesies uz pakaļkājām un, izmisīgi rēkdams, ņemsies grauzt un skrāpēt baļķus. Šajā brīdī medniekam jāskrien ārā no paslēptuves un jātriec šķēps zvēram tieši sirdī.

—  Tēti, bet ko dod vabole? — jautājums pārsvieda Volo- šinu no mitrajiem Dienvidaustrumāzijas džungļiem atpakaļ pilsētas skvērā ar tā puķudobēm un asfaltētajiem celiņiem.

—   Kā, ko dod? — viņš pārvaicāja. — Kam dod?

—   Nu, ko dod vabole — labumu vai sliktumu? — Andr- juša bija iekarsis un sasarcis kā no pirts.

—   Hm… Nekad neesmu par to domājis… — Vološins apjucis noplātija rokas.

—   Nē, tu pasaki, jo es ar puikām saderēju, — Andrejs uzstāja, raudzīdamies viņā platām actiņām.

—   Droši vien gan labumu, gan ļaunumu, — Vološins raudzīja izlīdzēties ar kompromisu.

—   Nē, saki, kā ir, — dēls neatlaidās. — Labumu vai sliktumu?

Viņaprāt, pasaule dalījās tikai labajā un sliktajā, pustoņus un neskaidrības viņš neatzina.

—   Nezinu, — Vološins padevās, taču pārgāja pretuzbrukumā. — Bet kāpēc tu esi tik slapjš?

—   Es taču skraidelēju, — Andrejs bezcerīgi atmeta ar roku un, lai izvairītos no neizbēgamajām pamācībām, aizskrēja palēkdamies.

Vološins paraudzījās pulkstenī. Tad viņš piecēlās no soliņa, dēlēns vienā mirklī bija klāt un mīlīgi ieskatījās viņam acīs:

—  Vai mēs vēl drusciņ pastaigāsimies?

—   Nē, mazais, man jāiet uz darbu.

Vārds «darbs» Andrjušam bija nepārvarams šķērslis, to viņš savā īsajā dzīvītē bija paguvis pārliecināties: kad tas tiek pasacīts, velti vairs pieaugušajiem ko lūgt.

—   Bet vai mēs rit iesim pastaigāties?

—   Rīt iesim. — Vološins saņēma dēla mazo rociņu, un viņi devās mājup.

Pēc vakariņām viņam vēl atlika kāda brīva stundiņa, taču laiks skrēja ātri. Sākumā sieva deva rīkojumus rītdienai: — Rīt pa ceļam no darba nopērc pienu, maizi un cukuru. Ari sērkociņi iet uz beigām… — Bet tad gāzelēdamies pienāca mazais cilvēks ar draudīgo sejas izteiksmi, izplētis rokas ar iedomātajiem muskuļiem, viņš rupjā «kovboju» balsī noteica: — Nu mēs esam satikušies uz šīs šaurās taciņas, Bili! Ir pienācis laiks norēķināties!

Un nākamajā mirklī istaba pārvērtās Lielā Kanjona akmeņainajā dibenā, pa kuru, saķērušies nāvīgā cīniņā, valstījās Mežonīgo Rietumu slavenākais laupītājs Vienacis Bills un bezbailīgais šerifs Džims Šķībā Auss.

Kā parasti, darbdienas beigās ielas bija ļaužu pilnas — vieni steidzās mājup vai kādās citās darīšanās, citi tāpat vien pastaigājās. Ņipri šaudījās mašīnas, spēcīgi oda pēc izplūdes gāzēm. <i

Gandrīz vai visas pretimnākošās meitenes bija iestilpēju- šās šauros firmas džinsos, un atlika tikai nobrīnīties par slaveno bikšu daudzumu — radās iespaids, ka tās saražojis vietējais apģērbu kombināts.

Pret vakaru sametās vēsi, un Vološins nopriecājās, ka bija uzvilcis putekļmēteli. līdz nodaļai četri kvartāli ejami,

tāda mierīga piecpadsmit minūšu pastaiga, kuras laikā vajadzēja noskaņoties gaidāmajam darbam.

Viņi pieteica sevi pirms sešām dienām, gandrīz pilnīgi aizpildīdami ziņojumu par notikumiem divdesmit piektajā septembrī: «Pīkst. 21.20 divi nezināmi vīrieši uzbruka pilsonim N. F. Jegorovam un pilsonei V. P Obujevai, atņemot viņiem deviņus rubļus un piecpadsmit kapeikas, no notikuma vietas aizbēga. Jegorovs ar nazi ievainots rokā, Obujevai ar akmeni iesists pa galvu. Pīkst. 21.35 notika uzbrukums pilsonim V. D. Grivajevam un pilsonei A. I. Kabuje- vai. Grivajevs ar nazi ievainots kreisajā plecā, ievainojuma dēļ nācās izdarīt rokas amputāciju, Kabujevai virspusējs muguras ievainojums un ar akmeni trīs vietās pārsista galva. Cietušajiem atņemts futrālis ar tenisa raketēm. Pīkst. 22 notika uzbrukums Kovaļovu laulātajam pārim. Viktoram Kovaļovam konstatēts caurejošs muguras ievainojums. Viņa sievai noziedznieki atņēmuši somiņu…»

Pirmais ziņojums sasniedza rajona nodaļu 22.30 — piezvanīja no slimnīcas, kur bija nogādāti Grivajevs un Kova- ļova. Tajā laikā noziedznieki jau bija pagaisuši milzīgajā pilsētā, un meklēšana nedeva nekādus rezultātus.

Liela labuma nebija ari no cietušo pratināšanas. Visās trīs laupīšanās bija piedalījušies divi jauni puiši: garākais ģērbies pelēkā neilona jakā, bruņojies ar nazi, otrs — neliela auguma, melnā putekļmēteiī un cepuri galva, viņš darbojās ar akmeni.

Viņu pazīmes neviens nebija ielāgojis: tie uzradās pilnīgi negaidīti — nolēca no žoga vai izskrēja no vārtrūmes — «kā divas ēnas», teica Kovaļova — un tikpat ātri nozuda. Vienprātība valdīja tikai par to, ka abi ir jauni, tā ap divdesmit, divdesmit pieciem, bet garākajam esot nedabiski bāla, kā ar kritu notriepta seja.

Uzbrukumu intensitāte un bezkaunība liecināja par šīs noziedzīgās grupas sevišķo bīstamību. Par laupītāju nežēli- gumu varēja tikai pabrīnīties — lai gan neviens nepretojās, viņi uzreiz lika lietā savus ieročus: laikam jau gribēja pamatīgi iebiedēt upurus, lai tos pilnīgi demoralizētu. Kļuva skaidrs, ka pilsētā uzradušies plēsoņas, kas nekavēsies izdarīt ari slepkavību. Un šīs bažas piepildījās.

«29. septembrī pīkst. 23.10 pie 276. mājas Puškina ielā nezināms noziedznieks laupīšanas nolūkā uzbruka pilsonim V. G. Čeporovam un pilsonei E. T. Serovai. Uzbrukuma laikā Čeporovs nogalināts ar naža dūrienu galvā.»

Līdz nāvei nobiedētā Serova spēja atcerēties vienīgi to, ka slepkava nebija viens, bet vina palīgs — maza auguma, plecīgs puisis — stāvējis nostāk un uzbrukumā tieši nav piedalījies.

Un atkal — nekādu pazīmju vai aculiecinieku.

Tajā pašā naktī ģenerālis izveidoja īpašu operatīvo grupu, kuru vajadzēja vadīt pilsētas kriminālmeklēšanas priekšniekam. Strādājām augām dienām un naktīm: detalizēti analizējām katru uzbrukumu, «pielāgojām» tiem visas uzskaitē esošās aizdomīgās personas, veicām šādiem gadījumiem ierastos pasākumus… Taču operācija «Lēkājošās ēnas» palika bez rezultātiem.

Visi saprata — kāpēc: par noziedzniekiem bija zināms pārāk maz, varētu teikt — tikpat kā nekas. Taču ar to nesamierinājās, un grupa ķērās pie šī «tikpat».

Acīs krita noziedznieku «rokraksts». «Ēnas» mēdza uzbrukt gados jauniem pārīšiem noma|ās vietās. Kāpēc gan tie neuzbruka vientuļiem gājējiem? Vai īstajā laikā un vieta tie negadījās pa ķērienam? Vai ari te bija smalks aprēķins: viens par otru baiļodamies, cilvēki nepretosies un, nedomādami ne mirkli, atdos naudu un vērtslietas? Varbūt viss bija vēl vienkāršāk: pirmais uzbrukums pārītim izdevās veiksmīgi, un iedarbojās domāšanas sterotipi…

Lai kā arī tur būtu, par uzbrukuma objektu tika izraudzīts vīrietis ar meiteni. So noziedznieku «rokraksta» īpatnību tad ari nolēma izmantot, lai padarītu viņus nekaitīgus.

Pie rajona nodaļas bija trokšņaini: tik tikko bija pabeigta brīvprātīgo kārtības sargu instruēšana. Spraukdamies cauri drūzmai, Vološins uzgrūdās Krilovam.

—   Sveiks, Saša, kāds garīgais?

—   Normāls, — tas spēcīgi paspieda roku. — Bet ka pašam?

Abi kopā iegāja dežūrdaļā, kur apmainīja savas kartītes pret koka paliktnīšiem, kuros bija iespīlētas pistoles un divas aptveres, bet paliktņa pamatnītē izurbtajos caurumos dusēja sešpadsmit resnām ozolzīlēm līdzīgas patronas…

—       Zini, kas man ienāca prātā? — apvaicājās Krilovs, ierasti pielādēdams aptveri. — Strādnieks pirms maiņas savāc savus instrumentus, dakteris — zālītes, bet mēs — ieročus. Vai nav simboliski, ko? Profesijas specifika… «Neredzamā fronte» un tādā garā…

—   Vai kādreiz esi licis to lietā?

—   Pāris reižu gaisā esmu izšāvis.

—  Cerēsim, ka ari turpmāk nevajadzēs. Tad jau labak šautuvē pletēt pa mērķiem.

Čik, čik, čik… Uz pēdējas patronas kapsulas rēgojas kaut kāds traips, Vološins jau taisījās to apmainīt, taču pārdomāja.

—   Gatavs.

—   Man ari.

Kad viņi kāpa augšup pa stāvajām kāpnēm ar izmītajiem akmens pakāpieniem, pretim izdrāzās Huzārs.

—  Jura, pagaidi, — Vološins satvēra viņu aiz piedurknes. — Es taču neesmu tevi vēl apsveicis!

—  Ar ko? — Huzārs tēloja neziņu, it kā viņam iemeslu apsveikšanai būtu bez skaita un viņš tajos orientētos ar lielām grūtibām.

—  Ar to, ka tev piešķirta speciālā dienesta pakāpe «milicijas leitnants». — Vološins svinīgi paspieda viņam roku.

—     Novēlu tev uzkalpoties vismaz lidz pulkvedim.

—  Tas iespējams tikai ar vienu nosacījumu, — Krilovs norūpējies noteica.

—   Ar kādu? — Huzārs norija ēsmu.

—  Ja tu šim priecīgajam gadījumam par godu nežņaug- sies!

—   Kāda runa! — Huzārs izklausījās apvainots. — Viss būs kā nākas! Bet tagad aizejiet pie Frolova, man ir svarīgs uzdevums!

—   Vai ļoti svarīgs?

—   Ārkārtīgi! — viņš noslēpumaini pieklusināja balsi.

—      Man jāsameklē meitenes, lai mums būtu pāri. Paši saprotat! — Huzārs izteiksmīgi izvalbīja acis un metās lejup.

—   labāk par tevi jau neviens to neizdarītu, — Krilovs nokliedza viņam pakal.

Apspriede pie Frofova nevilkās ilgi: īsumā pārrunāja gaidāmās operācijas detaļas, sakaru laiku un periodiskumu, rajona plānā precizēja grupu maršrutus.

—   Ņemot vērā meklējamo noziedznieku sevišķo bīstamību, esiet gatavi laikus lietot ieročus, — atvadoties teica Frolovs, un šķita, ka šī frāze uzvēdī netīkamu drēgnumu.

Tad uzaicināja meitenes. Divas bija ārštata inspektores, viņas labi pazina visus darbiniekus, tāpēc uzvedās droši, toties septiņas brivprātīgās kārtības sargātājas bija maķenīt apjukušas. — Vai zināt, kas no jums tiks prasīts? — Frolovs labvēlīgi apvaicājās. Viņas pamāja: — Jura mums visu pastāstīja.

—  Tomēr brīdinu, tā lietiņa var izrādīties bīstama. Ja kāda negrib vai nevar, vai… īsāk sakot, labāk atteikties uzreiz!

Atkāpties negribēja neviena: Huzārs bija izvēlējies pareizās palīdzes.

—  Tad aiziet pa maršrutu. Vēlu veiksmi!

Vološina pavadoni sauca Rita. Gara, lokana, moderni ģērbusies — ar tādu pastaigāties pa ielām bija tīrais prieks.

—   Mums trāpījusies rajona ziemeļu daļa, — Vološins uzsāka sarunu.

—  Tas ir labi vai slikti? — viņa izturējās brīvi, dabiski, tā izraisīdama vienīgi simpātijas.

—   Nekas īpašs jau nav…

—   Elektroniskais pulkstenis uz stūra mājas jumta rādīja 19.45. Viņi nogāja vēl vienu kvartālu pa lielo, ļaužu pilno prospektu, tad nogriezās pa labi. Visur bija redzami glīti vienstāva ķieģeļu namiņi, tīri trotuāri, zaļi, labi kopti mauriņi — kā jau daždien privātmāju rajonā.

—  Skatieties, te rit pavisam cita dzīve, — Rita apdomīgi noteica.— Nekādas steigas un burzmas, visi cits citu pazīst, kaimiņu ģimenes draudzējas savā starpā…

Nudien, nekomunikabilitātes problēma šeit nepastāvēja: pagalmu vārtiņi līdz galam vaļā, ļaudis sēdēja uz soliņiem un saliekamajiem krēsliņiem, kas iznesti no istabas un uz trotuāra izskatījās mazliet neparasti. Viņi mierīgi sarunājās, zelēja saulespuķu sēkliņas, smēķēja. Neliela kompānija uz apgāztas kastes spēlēja loto. Svešo pāri noskatīja pilnīgi atklāti, neslēpjot ziņkāri. Plosījās bērni, uz asfalta gulšņāja kaķi, slinki žāvājās labsirdīgi suņi.

—  Te jau drīzāk izskatās kā sādžā, — piekrita Vološins.

—   Bet pēc desmit minūtēm uz ielas vairs neviena nebūs!

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Esmu pārliecināta. Vai gribat saderēt?

—   Lai iet.

Viņi aizgāja lidz stūrim un apstājās.

Vološins paraudzījās pulksteni. Viņam par lielu brīnumu pēc dažām minūtēm cilvēki tiešām sāka izklīst, paņēma savus soliņus, sasauca bērnus, iedzina iekšā dzīvniekus. Klaudzēja vārtiņi. Ap astoņiem iela bija tukša.

Rita jautri iesmējās, un Vološins, lai gan jau bija sapratis, kas par lietu, nolēma to neizrādīt.

—   Apbrīnojami! Ko gan tas varētu nozīmēt?

—   Uzminiet vien! Jūs taču esat pēddzinis.

—   Nu, ko lai dara… lai gan uzdevums ir ārkārtīgi sarežģīts, gan pēddzinis pratis rast atbildi. Vai tik te nav vainojama televīzijas programma. Tikai jūs laikam ieskatāties tajā biežāk nekā es.

—   Bravo! — Rita sasita plaukstas. — Jūs nu gan esat acīgs!

—   Taču derības jūs laimējāt — šokolādite no manis.

Viņi nogāja lidz kvartāla galam, tad atkal nogriezās.

Sākās neapdzīvots rajons: pa kreisi stiepās augstā, pelēkā hipodroma siena, pa labi bija skola, bērnudārzs, bet maķenīt tālāk milzīgais radiocentra antenu lauks, ko apjoza pamatīgs koka žogs.

—  Sī laikam būs tā bīstamākā vieta, — Vološins skaļi nodomāja. — Drīz pilnīgi satumsīs, un te nebūs nevienas dzivas dvēseles. Ļoti laba vieta, lai negaidot uzkluptu pāri- tim, kas izgājis pastaigāties.

Kādus astoņsimt metrus tālāk, līdzās jaunajai deviņstavu ēkai, rindiņā sastājušās sešas telefona būdiņas. Vološins pārbaudīja: lai cik tas divaini ari liktos, gandrīz visi telefoni darbojās.

—  Ja kas, skriešus šurp un zvaniet 02. Skaidrs?

—   Skaidrs, — Rita acumirklī kļuva nopietna un enerģiski pamāja. — Domājat, ka mēs viņus nesastapsim?

—   Diez vai. Izredzes ir niecīgas. Varbūt viņi šodien vispār nelīdīs laukā…

Taču viņš kļūdījās.

…Naudas pietika tikai vienam «bugatierim», tāpēc dzert vajadzēja ar prātu un aprēķinu. Tolstihs nesteidzīgi izšķīdināja glāzē lumināla tableti un jautājoši pavērās Bratkovā. Tas negribīgi pakratīja galvu:

—   Man no šitā miegs mācas virsū.

—   Muļķis paliek muļķis. Tad dzer lēnām, lūk tā. —

Viņš maziem malciņiem sūca caur zobiem sarkanmelno šķidrumu, un drudžaini drebošā roka mitējās trīcēt.

—   Es tā nevaru. — Bratkovs noraustījās, ar riebumu izkampdams visu vīnu, tad sastinga, aizturot vēmas, un ar atvieglojumu noslaucīja slapjo zodu. — Nekas, pārgāja…

—   Kad, tu, stulbeni, vienreiz iemācīsies dzert! — Tolstihs nepiekāpīgi noducināja. Pats viņš šo mākslu bija apguvis četrpadsmit gadu vecumā un pēdējo desmit gadu laikā tā pilnveidojis savu prasmi, ka nekādas derīgākas iemaņas vairs nevajadzēja. Viņš strādāja par krāvēju vai palīgstrādnieku, bet darbavietas, kuras viņš bija mainījis pēdējo gadu laikā, nespētu saskaitīt pats sīkumainākais kadrinieks, turklāt uzpampušās un nodzīvotās darba grāmatiņas pazuda kā noburtas.

—   Liķieru un šņabju rūpnīcā nu gan bija zaļa dzīve! — Viņš skaļi norīstījās. — Nokāpu pagrabā, izurbu caurumu, bet azotē tieva gumijas šļauciņa… Uz darba beigām tāda šmice, ka prieks, iemet vēl ceļakāju un uz mājām. Pārvil- kos galīgā tapā! Un alga vesela! Ja nebūtu tas draņķa meistars pagadījies, visu mūžu nostrādātu!

Bratkovs ielēja pa otram lāgam.

—   Bet mani taisās furķīt uz profilaktoriju. Sak', ja pats neatmetīsi, laidīsim uz tiesu — un divi piespiedu ārstēšanas gadi kā likts…

—  Tāpēc, ka muļķis esi! Tik ilgi vienā rūpnīcā, skaidrs, ka iekritīsi acīs! — Tolstihs blenza pudeles brālī ar tukšu, drausmīgu skatienu. — Visi jūs esat muļķi! Vai ne? Atkārto: «Es esmu muļķis!» Mudīgi, citādi smadzenes izdu- kurēšu! — viņš sažņaudza savu čugundūri.

—   Es esmu muļķis, muļķis, es esmu muļķis, — Brat- kovs murmulēja bez jebkādas izteiksmes.

—   Nu ja! Visi jūs esat muļķi! Visus ragā saliekšu! Saprati?

Kādreiz, tas gan bija ļoti sen, Tolstihs apskauda apkārtējos — tos, kas staigā skaidrā, saposušies, kuriem ir dzives mērķis, tos, kuri zina vairāk nekā viņš… Varēja jau pamēģināt kļūt par vienu no viņiem — mācīties, strādāt, mainīt dzīvesveidu, atvadīties no vecajiem paradumiem… Tas ir grūts, pat ļoti grūts uzdevums — salauzt un pārtaisīt sevi pašu — bet principā īstenojams, un daudzi ar to sekmīgi tikuši galā. Visa nelaime tā, ka alkohols bija novājinājis viņa gribu, un viņš bija paradis no divām alternatīvām izraudzīties vieglāko. Un viņš sāka neieredzēt panākumiem bagātos cilvēkus, tāpēc viņa snaudošajā apziņā iedarbojās kompensācijas mehānisms: skolas laikā viņš dauzīja vienaudžus, ka asinis vien šķīda, bet tagad viņa kā čugunā lietās dūres sitiens spēja salocīt notekcauruli…

Apdullinājis sevi ar alkohola trieciendevu, viņš mēdza iet laukā — uz ielas, parkā vai skvērā, lai ķildotos ar miermīlīgiem garāmgājējiem, kas, nekā ļauna nenojauz- dami, nebija gatavi aizstāvēties, un negaidot maukt tādiem ar dūri.

Jo vairāk viņa rēķinā saradās pārsisto degunu, izsisto zobu un salauzto žokļu, auga augumā ari nicinājums pret šiem piekautajiem un pazemotajiem cilvēkiem. Par to, ka tādi sarka, jau kādu skarbāku vārdiņu izdzirduši un ļoti baidījās no rupja spēka, par to, ka neprata atvairīt sitienu un sist pretī…

Neattīstītais prātiņš lika vienlīdzības zīmi starp fizisko spēku un sociālo lomu, un tagad viņš jau uzskatīja sevi ne vien par stiprāko, bet ari par gudrāko un cildenāko, tādu, kas vismaz galvas tiesu pārāks par citiem. Sevišķi tīkamas šīs domas kļuva pēc kārtīgas iemešanas, un tad slēptā skaudība un atklātais naids par varēm lauzās uz āru.

—   Nu, ko klusē?

—   Sapratu, Igor, sapratu, kas nu tur ko nesaprast…

—   Nu labi, — guvis apliecinājumu savam pārākumam, Tolstihs kļuva pielaidīgāks. — Tad dzer!

Ari viņš pats pacēla glāzi pie lupām. Viņam patika iedzīt bailes, un laupīt viņš gāja ne tik daudz pieticīgā guvuma dēļv bet gan lai pilnā mērā izbaudītu šo izjūtu.

Šoreiz Bratkovs netika ar sevi galā, viņš ieklepojās un aizrijās — vīns izlija atpakaļ. Gaidītā ņirgāšanās nesekoja: pudelesbrālis kļuva domīgs.

—   Kam lai iegriež pa mūli? — Tolstihs izgrūda caur zobiem. — Varbūt noķert šķībo Vasjku, ko?

—   I>ai viņš iet ellē, Igor, labāk aiziesim uz dančiem.

—   Ko tad es tur neesmu redzējis! Ja iet — tad par lietu! Kādu červoncu tak noslauksim, būs vismaz ar ko salāpīties. Varbūt esi pielicis bikses? Laikam jau dikti patika maliņā pastāvēt?

Tolstihs izvilka no galdapakšas prasti darinātu nazi ar smagu svina rokturi, ar kuru savulaik tika kautas cūkas. Garais šķeltnis bija izrūsējis vienās bedrēs: nevienam nevajadzīgais nazis jau vairākus gadus bija mētājies kopā ar citiem veciem krāmiem, un būtu sabirzis pavisam, ja Tolstihs, paģiru un garlaicības mocīts, bezmērķīgi rokoties šajā lūžņu kalnā, nebūtu to atradis un, kārtējo reizi iziedams pastaigāties, aizbāzis aiz jostas.

—  Skaties tu man, ja vēlreiz noraustīsies — kā cirtīšu purnā, būs piemiņa visam mūžam. — Viņš atvēzējās un iecirta nazi dziļi galda virsmā, tā ka Bratkovs tik tikko paguva atraut roku.

—   Man šitās lietiņas kaut kā vairs lāgā nevelk. Es nebaidos, bet… Kāpēc tu viņus graizi?

—   Kas tev, žēl, vai? — Tolstihs ņirdzīgi sašķieba lūpas.

—  Tas taču nemaz nav vajadzīgs… Tas puisis tā iebļāvās, ka man vēl tagad saltas tirpas skrien… Nez vai maz izārstēs?

—   Izārstēs, nekas šim nekaitēs! Un vispār, kas tev par dalu?

—  Tāda daļa, ka šitā jau var arī «augstāko» norauties…

—  Tikai muļķis norausies! Mani vēl vajag dabūt rokā. —

Tolstihs, trūkdamies kājās, apgāza ķeblīti un ar pūlēm izrāva nazi. — Nu tad pamēģini tikt klāt!

Tolstihs sāka vicināt savu ieroci tā, ka tas svilpdams šķēla gaisu.

—   Nu ko, negribi? Un pareizi — uzšķērdīšu!

Viņa acu zīlītes iepletās, mati sajaucās, pa krita bālo seju tecēja sviedru straumītes.

—  Tā, lūk! — viņš nometa nazi uz galda un raudzīja no pudeles izsūkt vēl kādu lāsi. — Žēl, ka nav ko iepļaut! Nekas, gan atradīsim citas izpriecas. Taisies! Zini, ko es šodien izdomāju? Puisi aizkausim, bet meiču ievilksim kādā kaktā un papriecāsimies, kā nākas!

Tolstihs ļauni nosmējās un paslēpa nazi zem žaketes.

—  Ne no viena nebaidos! Gribēšu — visu pilsētu bailēs turēšu!

Viņi izstaigāja maršrutu ceturto reizi. Aiz cieši aizvērtajiem slēģiem ritēja pavisam cita dzīve — tur bija gan mājīgums, gan tēja ar ievārījumu, gan kārtējā piedzīvojumu filmas sērija. Pa reizei kliedzieni, šāvieni un sitieni bija dzirdami arī šeit, reto laternu slikti apgaismotajā, tukšajā ielā. Garāmgājējus tikpat kā nemanīja, tāpat ari mašīnas, tikai laiku pa laikam palēnām garām pabrauca zaļš mosk vičs, kas piesedza patruļgrupas.

—  Vai jums bail nav? — apvaicājās Rita, kad viņi atkal soļoja pa neapdzīvoto kvartālu. Viņa jau bija izstāstījusi, ka pabeigusi radiotehnikas institūtu, strādā par inženieri konstruktori, dzīvo pie vecākiem, sestdienās iet uz baseinu un aizraujas ar kaktusu audzēšanu.

—  Vēl nav, — atteica Vološins. — Bet jums?

—  Atklāti sakot, ir tā drusku neomulīgi. Atminos, reiz lasīju, kā medi Amazones zemienes iedzimtie: krastā piesien kazu; kad krokodils izlien no ūdens, tajā vietā ar asmeni uz augšu ierok kinžalu. Tad no krūmiem izskrien mednieki ar šķēpiem un nūjām, klaigā, sit bungas, un krokodils metas bēgt. Bet viņš vienmēr atgriežoties pa savām pēdām, un tā nu šis uzšķērž sev vēderu… Droši vien tai kazai ari ir bail…

Vološins iesmējās.

—       Tā kaza jau drīzāk esmu es. — Viņš atcerējās, ka līdzīgas asociācijas šodien jau bija iešāvušās prātā. — Taču tāda ēsma plēsoņam diez ko vis nesmeķēs!

—   Bet vini ir divi… Un teica, ka loti bīstami…

—   Nekas, gan jau tiksim skaidrība, kad viņus sastapsim. — Vološina seja kļuva skarba. — Viņi uzbrūk neaizsargātiem cilvēkiem — uz to balstās viss viņu aprēķins! Lai viņi pamēģina uzlēkt man vai kādam citam no mūsējiem!

Viņš brīnišķīgi saprata, ka operācija ir nāvīgi riskanta. Šis nu bija tas gadījums, kad bez riska neiztikt. Visam jāizskatās dabiski: vientuļš pārītis cilvēku pamestā vietā, tikšanās aci pret aci. Bet «ēnas» uzbruka negaidot, un garais bālģīmis nekavējoties laida darbā nazi. Ja mazliet nočammāsies…

Taču viņi bija bīstami cilvēkiem, kuri vakarā izgājuši pastaigāties, dodas ciemos vai uz kino… Viņi varēja izdarīt visu, kas vien tiem ienāktu prātā: apvainot, piekaut, izvarot, aplaupīt, tāpat vien pieiet klāt un ietriekt auksto, noasināto dzelzi cilvēka miesā… Un Vološins nedomāja par risku, par visu vairāk viņš gribēja nostāties starp noziedzniekiem un godīgiem cilvēkiem, lai uztvertu sitienu, kā vēlēja viņa profesija.

Tiesa gan, galvenie profesionālie tikumi — uzmanība, iejūtība, atsaucība, analītiska domāšana — šodienas operācijā nebija vajadzīgi. «Ēnas» iemieso sevī ļaunos spēkus — trulus, naidīgus, graujošus. Un pieveikt tos var vienīgi tuvcīņa uz dzīvību un nāvi. Gluži kā karā. Gatavība šādām sadursmēm ari atšķir milicijas darbiniekus no daudziem desmitiem citu mierīgāku specialitāšu pārstāvjiem. Tāpat kā, darbu sākot, saņemtais ierocis…

—  Aiziesim piezvanīt, — viņi atkal tuvojās telefona automātiem, — lai mājās neuztrauktos. — Rita iegāja būdiņā.

Vološins sazinājās ar rajona nodaļu un aprunājās ar dežurantu. Pagaidām viss bija mierīgi. tad viņš saka griezt savu numuru, vienu ciparu, otru… Lai gan līdz mājām labi ja stundas ceturksnis ejams, šķita, it kā viņš atrastos citā dimensijā, kā tādā dziļā ienaidnieka aizmugurē. Tomēr ne, Vološins patrulēja pirmajās rindās un tagad, nopietni runājot, nemaz vairs nebija tas Aleksandrs, kuru pazina viņa sieva un dēls. Tā bija pavisam cita pasaules uztvere, pavisam cits problēmu loks, nervu sistēma saspringta lidz pēdējam, tāpat kā uz visu gatavie muskuļi. Uz tukšajām nomales ieliņām viņš tagad noraudzījās ar pavisam citām acīm, pat domāja citādi… Zvanīt nebija vērts, lai neatslābinātos.

Vološins nospieda sviru, tad apdomājās un pārlika pistoli putekļmēteļa kabatā.

Meitene jau bija pagājusies kādus četrdesmit metrus jauno māju virzienā. Viņš paraudzījās pulksteni: divdesmit divi nulle piecas.

—   Rita!

Viņa pagriezās.

—   Iesim atpakaļ.

—   Kāpēc? — Viņai acīmredzami nepatika tumšā šķērsiela starp hipodromu un antenu lauku.

—   Pakutināsim nervus, — Vološins pajokoja. Viņš pats nevarēja paskaidrot, kas viņu dzina atgriezties tikko izstaigātajā maršruta posmā.

Dega tikai katra otrā laterna, metot garas, stūrainas ēnas. Abās pusēs pletās milzīgi, cilvēku pamesti plašumi, radīdami iespaidu, ka esi atgriezts no visas pasaules.

«Vieta nudien baismiga,» Vološins nodomāja. «Vajadzēs piezvanīt, lai salabo apgaismojumu.»

Stipri streipuļodams, preti nāca dzērājs. Rita pievirzījās tuvāk Vološinam, bet žūpa apmeta viņiem prāvu likumu.

—   Laba dāvana mājiniekiem, — Rita ar nepatiku noteica. — Var jau būt, ka viņš tāds ir katru dienu, tad būs pieraduši…

Vološins neko neatbildēja. Viņam nepatika šis vēlīnais klenderis, un viņš raudzīja izanalizēt — kāpēc? Tāpēc, ka garš? Vai mazums pilsētā gara auguma cilvēku! Bāla seja? Tādā apgaismojumā — ej nu sazini! Viņam nebija pelēkas neilona jakas, bet gan tumša žakete. Un vispār — vajadzēja taču būt divām «ēnām»!

Garām pabrauca zaļais moskvičš, un Vološins noraudzījās pakaļ sarkanajām uguntiņām, kas attālinājās un pagaisa aiz likuma. Nemiers nerimās, lai gan domām nebija kur pieķerties. Vienīgi tā gaita… Pārāk laba koordinācija priekš piedzēruša…

—   Jau kļūst auksti. Cik ilgi mēs vēl pastaigāsimies? — Rita apvaicājās. Tā ari pateica: «pastaigāsimies», tātad joprojām nebija izpratusi šīs operācijas nopietnību.

—   Vēl kādu stundinu.

Motora troksnis noklusa tālumā, un Vološina saasinātā dzirde aizmugurē saklausīja soļus.

—   Rita, vai jums ir spogulis?

—   Ir, un tad?

—   Lūdzu, iedodiet!

Viņa pavandījās somiņā un izbrīnīta pasniedza viņam zaigojošo taisnstūriti.

—   Un paņemiet mani zem rokas, — Vološins pacēla plaukstu ar tajā paslēpto spogulīti, itin kā sakārtodams frizūru.

Atspulgs bija sīks un neskaidrs, redzams vienīgi siluets: kādus piecdesmit metrus aiz viņiem lavījās cilvēks.

—   Izlūdzos piedošanu. — Vološins pievilka Ritu sev klāt un piespieda seju viņas vaigam. — Ne par ko nebrīnieties, klausiet, ko es saku, un atcerieties: ja kaut kas noies greizi, skriešus pie telefona!

Cilvēks iznāca gaismas lokā. Tas bija tas pats pirms piecām minūtēm sastaptais dzērājs. Tagad viņš gāja taisni, ierasti nesteidzīgā gaitā. Sakritība vai nejaušība? Vai ari tā būtu «ēna»? Bet kāpēc viens pats?

Pie deju plača Bratkovs iejuka pūlī. Tolstihs meklēja viņu gandrīz veselu stundu, bet veltīgi.

—   Noraustījās, nolāpītais lops, — viņš nicīgi nospļāvās. — Nu, gan es tevi vēl dabūšu rokā…

Viņš lēni soļoja pa pilsētu, vīna un miega zāļu apdullinātajā galvā slinki vandījās kretīniskas domas.

No sava plāna viņš nebija atteicies un, noskatījis labi ģērbtus garāmgājējus, ar ļaunu prieku iztēlojās, kā to īstenos. Viņam arvien vairāk iepatikās ideja kļūt par naksnīgo ielu biedu.

—  Gan jūs mani vēl iepazīsiet! Visi uzzināsiet, kas ir Igors Tolstihs!

Kājas pašas aiznesa viņu uz rajonu, kur bija notikuši iepriekšējie uzbrukumi.

Viņš izraudzījās pašu tumšāko šķērsielu un uzreiz pamanīja pretimnākošo pārīti. Kaut kāda savāda dzīvnieciska viltība skubināja viņu izlikties par piedzērušu; kad viņi pagāja viens otram garām, Tolstihs nosoļoja vēl puskvar- tālu un griezās atpakaļ. Plēsoņa bija uz pēdām.

Muļķīgajam pārītim neradās ne mazākās aizdomas, viņa ausis aizsniedza dzīva pļāpāšana un smiekli. „ Apstājas, skūpstās. Nu, nu, pabučojieties vien… Iet tālāk. īstais laiks.

Tolstihs izvilka nazi, un, paslēpis to piedurknē, pielika soli. Rita turējās labi: nekrita panikā, neraustījās, gluži pretēji, ļoti dabiski imitēja jautru sarunu un pat piespieda sevi iesmieties.

Soļi tuvojās. Desmit metri, septiņi, pieci… Tūlīt viss izšķirsies: vai nu tā ir sakritība, un cilvēks paies garām, vai ari…

Vološins apstājās, mazliet pagriezās, ar savu augumu piesegdams Ritu, un izlikās, ka aizsmēķē. labā roka kabatā, īkšķis pārbīdija drošinātāju.

Trīs, divi, viens. Cilvēks pagāja garām, un Vološins atviegloti uzelpoja, atbrīvodamies no pirmītējās spriedzes. Tajā mirklī svešais apcirtās un lēca, izstiepis uz priekšu neredzamu, taču skaidri nojaušamu asmeni.

Vološins reaģēja acumirklī. Viņš instinktīvi izrāva pistoli no kabatas, rādītājpirksts nospieda gaili, roka, triecienu gaidīdama, saspringa, stobrs pagriezās mazliet uz leju, lai trāpītu kājā. Zibsnis, dārdiens, pirmā palīdzība ievainotajam— taču tā vietā atskanēja tikai sauss, metālisks klikšķis.

Ieraudzījis pistoli, Tolstihs atsprāga atpakaļ, un nazis tikai noslīdēja gar Vološina plecu. Inspektors satvēra uzbrucēja delnas locītavu, un abi novēlās zemē. Tolstihs pavilka viņu sev apakšā, un, lai gan Rita ar izbaiļu izķēmotu seju no visa spēka rāva bandītu aiz matiem, šķita, ka viņš to nemaz nejūt.

— Skrien zvanīt, — Vološins uzkliedza. — Atri!

Vispār — zvanīšana bija lieka, jo viņš brīnišķīgi saprata, ka palīdziba nāks par vēlu, viss bija atkarīgs tikai no viņa paša, taču vajadzēja aizsūtīt meiteni pēc iespējas tālāk no šīs bīstamās vietas.

Rita skrēja, palaikam atskatīdamās uz abiem bruņotajiem vīriešiem, kas kūņojās uz asfalta.

Vološins juta, ka pretinieks ir spēcīgāks, un šim spēkam vajadzēja likt pretī prasmi un iemaņas, kas savulaik bija apgūtas speciālās sagatavošanas nodarbībās. Viņš raudzīja izgriezt pretinieka roku, taču tas atbrīvojās no tvēriena un divreiz iecirta viņam mugurā nazi. Pirmais dūriens atstāja nieka skrambu, bet otrais caurdūra plaušu.

Vološins pamanījās piebāzt pistoli pie noziedznieka deniņiem, bet labā roka roka vairs lāgā neklausīja, un sist vajadzēja stipri. Tolstihs satvēra pistoli aiz stobra un, izgriezis no rokas, pievāca sev, bet Vološins paķēra nosviesto nazi. Tagad viņi vārtījās pa zemi, dauzīdami viens otru ar ieroču rokturiem.

Bandīta sitieni bija nesaudzīgi un trāpīgi — tie ķēra pašas sāpīgākās un ievainojamākās vietas, strupie, lipīgie pirksti jau snaikstījās pie rīkles, raudzīja izbakstīt acis un pārplēst muti. Vološins atcerējās, ka pirms pāris stundām bija spēkojies ar dēlēnu, cenzdamies saudzēt tik tuvo un maigo ķermenīti, arī mazais centās nenodarīt viņam sāpes. Andrjuška nemaz nezina, ka pasaulē ir ļautiņi, kam nav neviena tuva un mīļa cilvēka, kuriem nospļauties par citu bēdām, ciešanām un sāpēm un kurus nekas nespēj atturēt. Tagad viņš dus savā gultiņā un nemaz nenojauš, ka bīstams noziedznieks, kuram itin nekas nav svēts, mēģina nogalēt viņa tēvu. Un tā vien šķiet, ka viņam tas ari izdosies, — drīz vien zaudēto asiņu dēļ uzmāksies vājums, un tad…

Nu nē!

Salēcies viņš dūra — strauji un trāpīgi, izšķirīgi. Tolstihs saguma.

Vološins nokratīja slepkavu, aizlieca tam roku aiz muguras un aizsvieda nazi tālu prom. Spēki zuda, un viņš vairs nejaudāja pārvilkt aizslēgu, tāpēc tikai klikšķināja gaili, kamēr belznis pārsita kapsulu. Nodārdēja šāviens, otrs, trešais…

Nočīkstēja bremzes, divi izlēca no mašīnas. Vološins, viņus nepazīdams, uzkliedza: — Stāt, šaušu!

— Savējie!

Viņš pazina Laktionova balsi un vēl tikai paguva pateikt: — Turiet viņu cieši — varen dūšīgs, maita! — Tad viss satumsa.

Par šo operāciju Vološinu ieteica apbalvošanai ar ordeni. Nejaušas apstākļu sakritības dēļ ordeni viņam pasniedza dienā, kad tika nošauts Tolstihs. Kaut kur ne visai tālu sodu izcieta Bratkovs. Neko nezinādami par šo atgadījumu, strādāja, atpūtās, priecājās un bēdājās cilvēki, kurus «ēnas» vēl nebija paguvušas pazemot, sakropļot vai pat nogalināt. Bet Vološins, rotaļādamies ar dēlu, slēpa savas rētas, jo, tās ieraugot, Andrejam sabojājās garastāvoklis.

Vārdu sakot, dzīve ritēja savu gaitu.

Par spīti likumam

(stāsts)

Pirmā nodala

Centrālā rajona nodaļa atradās lielā, trokšņainā prospektā, kas atdūrās pret Donas tiltu, aiz kura iesākās Dienvidu trase: Krasnodara, Melnā jūra un Kaukāza republikas, bet tālāk Aizkaukāzs… Reiz Koreņevs kopā ar kolēģiem no Tihodonskas devās braucienā uz Baku, šā atvaļinājuma atmiņas bija vienas no gaišākajām. Tagad šajā maršrutā viņi norautos pa lodei.

Šodienas brauciens nebija tāls: pāri tiltam uz otru krastu, taču lodes draudēja tik un tā. Vai viņa dzīvoklis jau nav apgriezts ar kājām gaisā? Lapsa bija pārnakšņojis pie Natahas un jau gaidīja, ka dežurants pavēstīs par viņa miteklīša nosvilināšanu vai uzsperšanu gaisā ar granātu.

Taču viņš saņēma sevi rokās un negāja uz dežūrdaļu, bet iegriezās RONAP[8] pagalmā, kura viņā galā atradās īslaicīgās aizturēšanas izolators, ko agrāk dēvēja maķenīt trāpīgāk — iepriekšējā apcietinājuma kamera.

Iziedams pa tērauda vārtiņiem augstā akmens sienā, Koreņevs šķērsoja šauro, dzeloņdrātīm apjozto pagalmiņu un ienira drūmajā, sasmakušajā nebrīvē.

—  Vai kāds interesējās par manu Sihno? — viņš noprasīja padzīvojušajam dežurantam ar nogurušo, izmocīto seju.

Tas atbildēja.

—  Skaidrs! — Aiz restēm veselus astoņus gadus — trešdaļu dienesta — nosēdējušā cilvēka neizteiksmīgo acu blāvā skatiena pavadīts, Koreņevs atstāja izolatoru un devās uz rajona nodaļas dežūrdaļu.

Spaiņus grabinādami, sīkie huligāni mazgāja grīdas, sar- kanģīmis Čelkovs beidza rakstīt diennakts kopsavilkumu.

—   Kur tu biji? — Lapsu ieraudzījis, dežurants pietrūkās kājās. — Telefons neatbild, sūtīju palīgu uz mājām — tur neviena nav…

«Tātad nav vis uzspridzinājuši,» pazibēja doma. Bet skaļi Lapsa apvaicājās:

—   Kāpēc tāda jezga? — Balss skanēja pārliecinoši un ikdienišķi.

—  Vai tu aizturēšanas protokolu uzrakstīji? — Čelkovs izklausījās aizkaitināts. — Un kur ir cilvēks? īslaicīgās aizturēšanas izolatorā no tevis neviens nav saņemts!

Šķiet, viņš nezināja Sihno uzvārdu, tātad tās nebija savtīgas, bet gan dienesta intereses, taču kurš rausta diedziņu?

—  Cilvēks ir tur, kur viņam jābūt. Dod šurp mašīnu, tūlīt taisīsim liecību pārbaudi.

—  Ieej pie Savuškina, viņš te ir jau no sešiem rītā. Reizes piecas par tevi apvaicājās!

Kā gan citādi!

Kāpdams uz otro stāvu, Lapsa paraudzījās pulkstenī. Astoņi trīsdesmit. Savuškins — garš, spēcīgs vīrs ar mazliet izvalbītām buļļa acīm — sēdēja, iegrimis papīros, kuriem šķērsām pāri bija iespiesta sarkana svītra un labajā augšējā stūri atzīme «pilnīgi slepeni».

—   Kur tu iegrūdi aizturēto Sihno? — dārdošais bass iedzina bailes pat visrūdītākajiem noziedzniekiem.

—   «Kaimiņi» palūdza, lai ietupina pie šiem. Viņiem ir kaut kādas savas intereses, — Koreņevs iesmērēja labi apdomātu «pasaciņu». Balss, tāpat kā pirmīt, skanēja ikdienišķi un vienaldzīgi. Ja priekšnieka vietnieks bija sataisījies m izvilkt to izdzimteni no kameras, tad tagad droši vien kļūs domīgs. Un aizies tenku vilnis: Komiteja, Komiteja…

No šā kantoriša bīstas joprojām. lai nu šis padomā…

—   Kas viņi mums, kāds dekrēts, vai? — Savuškins aizkaitināti noprasīja. —Ja šiem vajag, lai aiztur paši!

Vēl pirms trim gadiem viņš tā vis nerunātu.

Koreņevs paraustīja plecus.

—   Mēs jau telefonus atslēdzām: sportists, agrāk nav tiesāts… — RONAP priekšnieka pirmais vietnieks vaļsirdīgi klāstīja kriminālmeklēšanas priekšniekam. Sarkanās dzīsliņas izvalbītajās acīs izskatījās gluži kā īpaši slepeno dokumentu slīpo svītru atspulgi. Melš. Zvanīt varēja vienīgi naktī. Un to nu parasti dara tikai draugi un tuvinieki.

—  Ko tu taisies darīt? — Savuškins burtiski nolasīja Lapsas domas, un uzticības pilnais tonis pagaisa kā nebijis.

—  Taisīšu liecību pārbaudi.

Kabinetā iestājās ilgs klusuma bridis. Lai ko ari Savuškins grasītos pasākt Sihno lietā, patlaban viņa rokas un kājas bija saistītas. Ja jau lietu kontrolēja drošībnieki, ja jau aizdomās turamais bija atzinies un atlika vienīgi šo atzīšanos apstiprināt… Jebkura iejaukšanās varēja beigties ar lielām nepatikšanām…

—  Nu, nu… — Savuškins nenoteikti noducināja. — Skaties, ka nepārcenties, tādā lietā nav grūti lauzt kaklu. — Un, pats aptvēris šo draudu divdomīgumu, steigšus piebilda: — Prokurors jau nu nesnaudīs…

Otra nodaļa

Uazā bija visai smacīgi, smirdēja pēc benzīna un tabakas dūmiem. Sihno smēķēja citu pēc citas, neveikli turēdams cigareti rokudzelžu saistītajās rokās. Bobovkins laikus pievāca izsmēķi, izmeta to pa logu un, neskatoties uz lielo saspiestību, nekavējoties no jauna taisīja vaļā «Marl- boro» paciņu un draudzīgi švirkstināja šķiltavas. Viņš zināja: ja pratināmais grasās atvērt muti, lai atzītos, viņu vajag «papaijāt». Pātaga un burkāns — lūk, galvenie noziegumu atklāšanas darbarīki. Bet visas tās ekspertīzes, psiholoģijas, pēddziņu intuīcijas — tukša muldēšana nezinīšu ausīm. Tiesa, arī tam visam ir sava loma, tikai nekādā ziņā ne galvenā, lai ko savā dvēseles krāšņumā rakstītu žurnālisti.

Nu, kāda ekspertīze tagad noteiks, cik sievišķu šitas suns nomušijis un kur tās apracis? Un ari no psiholoģijas šajā gadijumā tāds pats labums kā ronim no peldcepures. Ari intuīciju lietā neiešūsi un par notiesājošu spriedumu nepārtaisisi. Kāds tur spriedums — sankciju arestam nedabūsi! Vajag panākt, lai tas maita atbild: kad, kāpēc, ar ko, kur licis un vēl sazin ko… Un lai parāda liķus, ieročus un lietiskos pierādījumus. Tad varēs izvērsties ari eksperti, un izmeklētājs varēs likt lietā savus psiholoģiskos stiķus, niķus, un lieta pa labi iebraukto celiņu aizripos lidz pat tiesai. Bet tie — paši pirmie — jautājumi beigās kaut kā piemirstas. Nu, uzdeva tos opers — tad ta liela muiža!

Šos galvenos jautājumus Koreņevs bija uzdevis vakar vēlu vakarā. Un viņam izdevās izdarit to tik iespaidīgi, ka Sihno ari atbildēja. Kā mēdz teikt — pārsprāga no ausim lidz tūplim. Tūlīt uz vietas visu parādīs, dokumentēsim liecību pārbaudi, un viss! Kriminālmeklēšana savu padarījusi, atklāts, kas atklājams, tagad ķerieties klāt jūs, biedri izmeklētāji, prokurori un visādi tur advokātiņi. Kā savu spēlīti nospēlēsiet — tā ari būs. Bet mēs savu esam padarījuši.

Patiesību sakot, bija padarījis Koreņevs viens pats, bet Bobovkins tagad vienkārši taisijās piesmērēties. Dīvaini, parasti viņam visi atklāšanas rāditāji pie vienas vietas. Kāds cits šāda kaluma tipiņš kriminālmeklēšanā nenoturētos ne gadu, bet šitas jau līdz vecākajam operām uzkalpo- jies, majoru dabūjis, viņi ar Koreņevu gāja soli soli, lai gan rāditāji atšķīrās: Koreņevs saņēma ciet Kurmi, bet Bobovkins izgādāja mājas ir sev, ir Savuškinam, Koreņevs atklāja «Melno zeķbikšu» sērijslepkavības, bet Bobovkins pulkvedim Pastušenko sarūpēja jaunu volgu, Koreņevs aizturēja «ārstu» grupu, bet Bobovkins «nodrošināja» Sima- kova meitas kāzas. Grūti pateikt, kuriem rādītājiem bija lielāks svars: kad atbrīvojās kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vieta, abas kandidatūras bija līdzvērtīgas. Taču atšķirība pārāk krita acīs, neviens negribēja uzņemties atbildību par tik skandalozu lēmumu, tāpēc izvirzīja Kore- ņevu. Bet Bobovkinam pēc medībām, svaigo galiņu uz ugunskura cepot, pie šņabīša Pastušenko teica: «Tikai tu neapvainojies, jo mūs vienkārši nesaprastu. Draudzība paliek draudzība, atbalstu tu saņemsi vienmēr, taču darbā tev jāsavāc vairāk punktu.»

Koreņevam šī saruna tika atstāstīta gandrīz vārds vārdā, lomās, viņš prata izveidot aģentūru un ielaist savus taustekļus pat visšaurākajās kompānijās.

Pastušenko bija teicis to ar uzsvaru, gluži vai ar tādu tēvišķu bardzību, un drūmums acumirklī pagaisa no Bo- bovkina sejas, viņš naski salēja viesiem, atstiepa kūpošo gaļu un pateica goddevīgu tostu: sak', ne jau činas un amati ir tas galvenais — svarīgākas ir cilvēcīgas attiecības, par kurām viņš visiem klātesošajiem ari pateicoties. Tāda samierināšanās visiem gāja pie sirds, vecākie uzslavēja, iedzēra, un neveiklība it kā pagaisa. Bet beigās Simakovs apkampa Bobovkinu un iedūdoja ausī: «Gan tu vēl savu stundu sagaidīsi. Mēs tevi atminēsimies. Pulkvedim taisnība: krāj punktus!»

Un šis krāja ari. Pats uzprasījās braukt līdzi, lai gan Koreņevs gribēja ņemt Jerohinu, un visu ceļu «paijāja» aizdomās turamo, šķūrējot šim dārgas cigaretes. Un, starp citu, viņam ari izdosies piesmērēties atklāšanā. Visi piesmērēsies: gan eksperts ar videokameru, gan pieaicinātie— juridiskās fakultātes studenti, arīdzan šoferis. Visi stāstīs: kā gan citādi, ari es pieliku roku šā nozieguma atklāšanā…

Koreņevs novērsās no mašīnā notiekošā, un vina domas aizklīda citur.

Treša nodala

Šo lietu izdevās atklāt pavisam nejauši. Starp citu, visas atklāšanas ir nejaušas, tikai profesionālim jāprot šādas nejaušības pareizi iegrozīt. Bet, lai tas izdotos, jāizstaigā sazin kādi ceļi, jāpaspiež neskaitāmas rokas, tai skaitā ari ilgi nemazgātas, jādzer šņabis konspiratīvajos dzīvokļos, viesnīcu numuros, visādiem krāmiem piekrautās palīgtelpās, perēkļos, kā ari citās ne visai piemērotās vietās. Jāslauc informācija bez sava gala, pēcāk tā jāšķiro, jāuzkrāj ari tās ziņas, kuras kriminālmeklēšanai tobrīd nav vajadzīgas.

Vai Kolka Āķis samierinājies ar Ņinku no mebeļu veikala? Kāds gan milicijai ar to sakars, turklāt Āķis jau labu laiku kā atsēž savus desmit gadus stingrajā režīmā! Šķiet, tā tas ari ir, un nav saprotams, kāpēc kriminālmeklēšanas priekšniekam būtu nepieciešams ieskats no redzesloka pazuduša recidīvista personiskajā dzīvē. Are, bet tad Kolka laidās lapās, turklāt vēl nomušīja konvojnieku un pievāca automātu. Un Ņinka jau vairs nav vienkārši draiskulīgs sievišķis ar ūdeņraža pārskābē balinātiem matiem, bet gan saistīts ar meklēšanā izsludinātu cilvēku! Tagad vairs viņai klāt netikt: saausijusies, ierāvusies sevi, ne vien operu, pat vecu paziņu lielgabala šāviena attālumā nepielaidis, no viņas vairs pat visniecīgāko informācijas kripatiņu neizdabūsi! Bet Lapsam nemaz nevajag, viņš jau tāpat zina visu, ko vajag. Ierīkoja slēpni Dabas ielā 17, pie Ņinkas mātes, un saņēma Aķi ciet bez kādiem sarežģījumiem.

Noziedznieki dod iesaukas ne tikai cits citam — ari mentiem. Kāpēc Lapsa? Varbūt vainojama ārējā līdzība? Diezin vai… Augums simt septiņdesmit septiņi, kalsns, cīpslains, īsi apgriezti mati, lai nevarētu aiz tiem saķert, jau sirmot sācis tumšmatis, lai gan trīsdesmit pieciem gadiem vēl tā kā drusku par agru… Deguns tiešām kā lapsai — garš, tievs, skrimšļains, kā radīts, lai izošņātu pe u alas. Un osta jau ar, liesa^ ne jau pelītes, bet gan lielākus un bīstamākus zvērus. Šeit nepieciešama viltiba, prasme nojaust draudošās briesmas. Varbūt tāpēc ari iesaukuši par Lapsu.

Koreņevs bija dzimis Tihodonskā un visu mūžu nodzīvojis centrā — Bogatjanovkā. Paipuisītis viņš nekad nav bijis: mācījās labi, skolu nekavēja, taču, kad apritēja piecpadsmit, kopā ar citiem puikām Klīnikas skvēriņā sūca aliņu no kakliņa, pa laikam ierīvējot to ar sāli — tolaik bija tāda mode. Gāja kauties ar kildjumskiešiem, ģipša formā lēja kastetes, iekristu — specskola vai kolonija garantēta, jo tie bija bargi laiki, ar tagadējiem ne salīdzināt, tagad viss atļauts. Daudzi bērnības draugi tagad sēž cietumā pa otram un trešam lāgam, cits jau izkūlies, satiekoties roku nesniedz, ja nu priekšnieka kungs nemaz negrib ar tādu zeķu sarokoties…

Taču Lapsa ar čomakiem sveicinās vienmēr, aprunājas par dzīvi, atminas bērnību. Bet šie atmaigst un kļūst pielaidīgāki, atdzīvojas. «Bet Žurkām iegrieza piecpadsmit un atzina par sevišķi bīstamu recidīvistu,» un nosodoši krata galvas. Igors Krivsanovs — vecs kaimiņš, laikam jau skolas gadu labākais draugs. Normāls puisis, visi it kā bija normāli.

Toreiz viņš dzīvoja Lejasbulvāra ielā, kas aizvijas līdztekus Donas krastam, cauri nolaistam privātmājiņu rajonam — gatavie šķūņi, ne mājas, un gandrīz visi šejienes vīrieši, tāpat kā vairākums sieviešu, bija agrāk sodīti, un ari tas skaitījās normāli. Un visi puišeļi, sasnieguši attiecīgo vecumu, tāpat devās uz zonu, tikai viņš, Koreņevs, un vēl Serjožka Sisjakins izspruka sveikā — tas pabeidza medicīnas institūtu un tagad strādā par ārstu. «Par slak- teri,» teica Vaļerka Dobrikovs, rādīdams savus šķībi, greizi saaugušos zobus. «Bet tu krimenē… Šķīrušies mūsu ceļi…»

Koreņevs nodomāja, ka jau no sākta gala viņiem bija katram savs ceļš ejams. Kad pēc ielas modes visi tetovē- jās, ari viņš iebakstīja sev ādā gredzenu ar krustu. Bet mājās viņam sakūra tādu pirti, ka tetovēšanās vairs nebija ne prātā. Bet Žurkām bija sēdējuši visi: gan tēvs, gan māte, gan vecākais brālis. Tāpēc viņš bez bēdu sākumā izraibināja rokas, tad krūtis, pēc tam ari sēžamvietu. Arī vīns un šņabis Koreņevam tolaik negaršoja. Taču Žurks un Šķībzobis aliņam ātri pārlēca pāri un meta stipros dzērienus vienu glāzi pēc otras. Sametušies gāja meklēt piedzīvojumus: «Aidā, uz Džeržavinskeni frajeriem purnus dauzīt!» — «Un kā jums, maitas, pašiem patiktu, ja aiz gara laika izdauzītu jūsējos viepļus?» Ar viņiem vairs nebija interesanti, likās garlaicīgi. Un uz telts apzagšanu viņu vairs neuzaicināja.

Septiņpadsmit gadu vecumā Krivsanovs un Dobrikovs devās uz zonu, drīz vien Koreņevu iesauca armijā. Pēc dembeļa viņu sāka vervēt milicija, solīja zelta kalnus: varēšot mācīties, dabūšot virsnieka uzplečus un dzīvokli. Nekauņas un visādus noziedznieku pabiras viņš neieredzēja ne acu galā, tāpēc labprāt piekrita. Zelta kalnu vietā viņš dabūja ņemties ar dzērājiem, aplauzt ragus huligāniem, līdz apnikumam kašķēties ar skandālistiem. Trīs gadus norukājis patruļdienestā, iestājās «mentu augstskolas» neklātienē, būdams otrajā kursā, tik tiešām tika pie virsnieka zvaigznītes un tad vienpadsmit gadus nošancēja kriminālmeklēšanā.

Dzīve gāja uz priekšu, mainījās ari darbs. Agrāk nozaudētas pistoles dēļ sacēla kājās visu apgabalu, tagad avīzes ik dienas vēstīja par nozagtiem un atņemtiem strokiem, bet diennakts kopsavilkumi pildījās ar līdz šim nedzirdētām automātu un granātmetēju apšaudēm. Agrāk noziedznieka autoritāte bija atkarīga no viņa «darbu» skaļuma, sodāmību skaita un viņa vietas kriminālajā hierarhijā. Taču tagad no visām šķirbām līda laukā nometņu putru nestrēbuši, laikam jau tāpēc sevišķi bezkaunīgi jaunskungi, kuri organizētības un nežēlības zinā vecajām brandžām izgrieza pogas viens un divi. Atšķirībā no saviem priekštečiem viņi ne maskējās, ne slēpās, gluži pretēji — ieviesa savu uniformu: košus treniņtērpus un ādas jakas, cirpa savu iso standartfrizūru. Bez tam atšķirībā no zagļiem šie uzspļāva visiem likumiem un miliciju neturēja ne graša vērtē. Viņi apgrozīja ārprātīgu «piķi» un zināja, cik kuram iesmērēt, lai vara neliktu šķēršļus vai pat, gluži pretēji, atbalstītu visus viņu centienus.

Nedēļu pēc tam, kad Koreņevs bija iecelts kriminālmeklēšanas priekšnieka amatā, viņa kabinetā ienāca divi no «jaunā viļņa», uzpumpētiem muskuļiem, pašpārliecināti, negaidīti labvēlīgi noskanoti. Viņi piedāvāja draudzību, savus pakalpojumus un ienākumu daļu no sava biznesa — simts stabus mēnesī (tas tikai pagaidām, tad jau redzēs, kā būs ar to inflāciju).

Koreņevs rīkojās nepateicīgi un ļoti pārsteidza viesus. No maksts izrāvis «makaru», nolika viņus ar ģīmjiem pret sienu, pa selektoru izsauca Jerohinu ar pieaicinātajiem un izčamdīja sporta bikšu un ādas jaku kabatas. Vienā atradās automātiskais nazis, bet otrā «maisiņš ar zaļganbrūnu pulverveida vielu, kas smaržoja pēc kaņepēm». Tas viss nekavējoties tika dokumentēts. Pašpaļāvību zaudējušos «viesus» iesprostoja kamerās, bet divas stundas vēlāk pagalam satrauktais Bobovkins atskrēja izdibināt viņu turpmāko likteni.

—  Tā ir kļūda, liela kļūda, — no ierastās bramanības vairs nebija ne smakas. — Viņi ir no Šamaņa grupējuma, bet ar viņu labāk attiecības nemaitāt…

—   Ko tad viņš man padarīs? — Lapsa nicīgi noprasīja, ļabi zinādams, ka sarunas saturs tiks darīts zināms gan Samanim, gan daudzām citām «ieinteresētām personām». — Es salauzīšu ribas, kam vien vēlies, un, ja vajadzēs, piedevām vēl izšaušu galvā caurumu. Savā teritorijā saimnieks esmu es, un mani ar «piķi» neuzpirks. — Viņš apklusa. — Bet šos divus es savervēšu par aģentiem, lai «stučī» Samani. Viņam jau sen pienācis laiks likties uz nārām…

Krimināllieta sagāja sviestā, nemaz lāgā no vietas neizkustējusies. Nazim izrādījās bojāts šķeltņa fiksators, tāpēc ekspertīze neatzina to par auksto ieroci. Anašam līdzīgā viela bija nosaukta par «nekaitīgu augu valsts izcelsmes produktu». Aizturētos nācās atbrīvot. I^apsa pats to darīja. Uz atvadām aprunājās ar katru zem četrām acīm, tad, aplicis roku viņiem ap pleciem, pavadīja sportistus līdz rajona nodaļas durvīm un atsveicinoties draudzīgi sarokojās. Un lai gan tā bija tikai tukša pļāpāšana, bet draudzīgā atvadīšanās — tīrais teātris, pie Samaņa šie cilvēki vairs nestrādāja, un arī citas «autoritātes» vairs nedāvāja tiem savu uzticību.

Bet Koreņevs atgriezās kabinetā un sastādīja to personu sarakstu, kam bija iespēja piekļūt lietiskajiem pierādījumiem un kas varēja salauzt nazi un apmainīt narkotikas: izmeklētājs, eksperts, Bobovkins…

Viņu vairs nemēģināja uzpirkt. «Autoritātes» ar Šamani priekšgalā sapulcējās izlemt jautājumu par jauno kriminālmeklēšanas priekšnieku un nosprieda, ka varēs iztikt ari bez viņa paspārnes, bet darīšanas, kur nepieciešams milicijas «jumts», varēja pārsviest uz citurieni. Tihodonskā bija astoņi rajoni.

I>ai gan vārdiņš «korupcija» nenozuda no avīžu slejām un televizoru ekrāniem, par kukuļņemšanu milicijā runāja maz un čukstus. Tā bija noslēpumaina lieta, un neatradās neviens drosminieks, kam pietiktu dūšas uzstāties pret vareno un bīstamo sistēmu ar klajiem apvainojumiem. Paši darbinieki gan zināja, kas un kā: kurš ir godīgs ments un kuram ir pelējumiņš, bet kurš nopirkts ar visām iekšām. Bez tam šīm noslēpumainajām lietiņām bija nepārprotamas ārējās izpausmes.

Pirms daudziem gadiem, vēl jaunībā, Koreņevs noskatījās savā mūžā pirmo un vienīgo jaunzēlandiešu filmu par turienes policistu Pepi Herero. Viņš ātri skrēja, smieklīgi cilādams īsās kājeles, nāvīgi dauzīja savus pretiniekus, bet pašus negantākos apšāva ar lielkalibra revolveri, kura lode aizlidināja ķermeni vismaz trīs metrus, asinis vien pašķīda.

Kautiņu starplaikos Pepe Herero runāja kvēlus monologus par godīgumu un taisnīgumu, no visām pusēm apspēlēdams savu pamattēzi: ar tādu nabaga aldziņu godīgam policistam ari jābūt nabadzīgam. Ja policists cfzīvo greznā villā un vizinās dārgā limuzīnā, tas nozīmē, ka noziedznieki viņu uzpirkuši. Lai pierādītu savu godīgumu, Pepe āva nost kurpes un visiem, kas vien vēlējās, bāza pie deguna savas caurās zeķes — godīguma un neuzpērkamības simbolu.

Tolaik īstās policistu filmas līdz mūsu ekrāniem neno- nāca, bet Pepi Herero izlaida cauri acīmredzot ideoloģisku apsvērumu dēļ — lai palīdzētu progresējošajam kinematogrāfam vai tamlīdzīgi.

Droši vien tāpēc ari bija palicis prātā, ka godīgumu var pielīdzināt caurām zeķēm. Kā ar cirvi pa pieri.

Sava dienesta laikā Koreņevs ne vienu reizi vien bija atminējies Pepes Herero caurās zeķes. Visi darbinieki saņēma vienādu algu, tie divdesmit trīsdesmit rublīši tolaik vai divdesmit trīsdesmit tūkstoši tagad nebija no svara.

Bet dzīvoja nudien atšķirīgi. Bija laiki, kad «veiksmīgākie» baidījās izdalīties no kopējās masas, visādi maskējās, stāstīja pasaciņas par bagātām tantēm, sievasmātēm vai necerētiem mantojumiem, par sievu apbrīnojamo prasmi pārdot vecas mantas dārgi un nopirkt jaunas lēti, par bezgalīgajiem parādiem, loterijas laimestiem un tamlīdzīgām muļķībām.

Tad nāca jaunais ministrs, pats ašākais pēdējo gadu laikā. Viņš ņēmās tīrīt iekšlietu sistēmu ar lozungu: par cīņu pret negodīgumu un iedzīvošanās kāri. Brīnumskaists lozungs, kurš, tāpat kā visi līdzšinējie, kad tos īstenoja dzīvē, sagāja galīgā sviestā un sagriezās ar kājām gaisā: no dienesta atbrīvoja tos, kas nejauši trāpījās pa ķērienam, bet izmanīgie, kā vienmēr, palika uz strīpas.

Koreņevs atcerējās: no kriminālmeklēšanas patrieca Be- restņevu, kura sievai piederēja privāts gruntsgabals un neliela mājiņa, un Pesočņikovu — par to, ka viņš ar pilnvaru izmantoja tēva mašīnu. Starp citu, abi bija labi operi. Bobovkins tieši tajā laikā būvēja māju «sievasmātei», visi to zināja, taču viņš nekādus oficiālus iesniegumus nerakstīja, un neatradās neviens, kas gribētu viņu atmaskot: viņš vienmēr bija draugos gan ar kadriniekiem, gan ar priekšniecību.

Pēc pāris gadiem bargo ministru aizdzina pensijā, tad iestājās pilnīgas visatļautības laiks, un nevienu jau vairs nepārsteidza tas, ka ekonomisko noziegumu izmeklēšanas nodaļa, kur tie gadi, nav ierosinājusi nevienu krimināllietu. Tāpat kā nebrīnās par tās darbinieku labklājību, sākot ar priekšnieku. Un nevienam neienāk prātā salīdzināt nodaļas darba rezultātus un operu augsto dzives limeni, neviens neatrod nekādas kopsakarības starp šiem faktoriem un neizdara nekādus secinājumus. Bet kas tad to darīs? Neviens, katram savas darīšanas, savas rūpes lidz kaklam…

Kā gan lai tādā patvaļā strādā godīgs ments? Un nav jau arī viņš, Lapsa, nemaz tik kristāltīrs… Kad viņš atrada nozagtu audi, pateicīgais saimnieks atnesa divsimt stabu. Palauzās, palauzās, neērti bija ņemt… Tomēr paņēma. Ziema nāca virsū, pašam vajadzīgas kurpes, bet Natahai mētelis un zābaki — ar algu nepietiktu, bet te uzreiz tāda kā prēmija… Kad viņš no Akopa Vartanjana bāra patrieca tos draņķa gabalus, kas vakaros strādāja cūcības un atbaidīja klientus, ari Akops atnesa simtu. Tad viņam uzklupa reketieri, Lapsa tos iztrenkāja. Akops atkal iebāza kabatā aploksni. Patikt viņam tas nepatika, bet nebija jau kur sprukt — nestaigāsi taču caurās zeķēs un vecās, saplēstās kurpēs. Arī par informāciju jāmaksā, par tām kapeikām, kas tam atvēlētas, labi, ja kādus kaķa murgus nopirksi. Brīvais tirgus, jidritvaikociņ!

Viņš centās sevi mierināt: sak', neba es prasu, paši dod, kad izdaru šito vai to, no bandītiem neņemu, noziedzniekus baltus nemazgāju, un kaut kā taču jādzīvo, atšķirībā no daudziem kolēģiem viņš saprata it labi — «mentu augstskolā» kā nekā bija labi mācījies —, ka pēc likuma tā nav nekāda «prēmija» vai «pateicība», bet gan vistīrākais kukulis. Un no šīs apziņas sametās tik nelāgi ap dušu, ka gribējās vai kaukt. Agrāk viņš necieta komunistus, bet tagad šos, pašreizējos, kas tādu dzīvi sagādājuši.

Un izgāza dusmas uz noziedzniekiem — gan vecā, gan jaunā kaluma, uz visiem, kas viņa rajonā gribēja jaukt gaisu. Tā nav taisnība, ka viņi ne no kā nebaidās. Ar dūri pakrūtē, ar kāju pa pautiem, pistoli pie vēdera — un pat loti baidās. Par piemēru kaukāziešu bariņš, no nesen satraukušajiem, bārā «Glābšanas riņķis» ierīkoja «štābu». Visu trotuāru nosprostoja ar mašīnām un izklaidējās līdz vēlai naktij — apsprieda savas darīšanas, pīpēja anašu, spēlēja nardus, kārtis, palīgtelpās brucināja meičas. Svešus M nelaida iekšā, dažiem gribētājiem purnus izdauzīja, un šie vairs nerādījās. VAI autoinspektori ar tām mašīnām neko nevarot darīt, ari iecirkņa inspektors tēloja muļķi: sak', tur viss mierīgi, nekādu sūdzību neesot. Tad nu Lapsa ņēma Jerohinu un Vološinu — ari uzticams puisis — un tā ap pusnakti apciemoja šo midzeni.

Gluži kā ķinītā: izvilka stroķus, astoņus ar rokām pie sienas un ņēmās izčamdīt. Divi šaujamie, četri naži, nun- čaki, anašs, mazliet opija. Bet paligtelpās vēl divi stiepj meiteni uz kastēm, no ielas, draņķi tādi, ievilkuši, šī bļauj, raujas ārā, lūpas līdz asinīm sakodusi, taču viņi paguva ierasties laikā — Lapsa abus pataisija par invalidiem pa vīriešu līniju, uzlika rokudzelžus, bet pēc tam visu bandu uz nodaļu prom.

Vecajos labajos laikos, tā pirms gadiem desmit, uzreiz iesēdinātu aiz atslēgas, bet pēc trim dienām kādus divus trīs atlaistu, protams, ja par viņiem nekas nenāktu gaismā, izmantotu kā lieciniekus, un tie tiesā žēlīgās balstiņās dotu liecības. Bet viņu drauģeļi nosēdētu aiz restēm līdz pat tiesai un tad uz kādiem pieciem sešiem vai astoņiem gadiem izceļotu uz zonām.

Jā… Tā būtu toreiz, ne tagad. Savuškins, operatīvā darba nodaļas priekšnieka vietnieks, tikai tā gurdi noskatījās: priekš kam tev tas vajadzīgs? Tracis pa visu rajonu, prokurors par likumības pārkāpumiem vien runā, un kā gan citādi, tvarstīšana, masveida aizturēšana. Liela brēka, maza vilna… Tik tiešām, sešus izlaida uzreiz, tos ar saspertajām olām aizveda uz slimnīcu, divus, gods kam gods, uz septiņdesmit divām stundām ielika īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, bet pēc tam tik un tā palaida pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.

Skaidrs, ka līdz tiesai tā lieta nenonāks, — visi aizlaidīsies kur kurais, pie velna vecāsmātes! Tad jau iznāca, ka Lapsa šo operāciju bija sarīkojis gluži veltīgi? Nē, nebija vis velti! Pirmkārt, izpestīja meiteni, lāga meitene, pat ļoti simpātiska. Otrkārt, tie divi palīgtelpu varoņi varbūt vēl kādreiz kaut ko sliktu daris, taču izvarot nevienu nemēģinās uz galvošanu, te nu profilaktiskā darba efektivitāte bija par visiem simts procentiem. Treškārt, kamēr notika šis ļembasts, kāds (bet Lapsa zināja — kurš) ar ķieģeli bija izglāzējis visu uz trotuāra novietoto automašīnu vējstiklus. Tas nu bija iespaidīgāk par visiem autoinspekcijas sodiem.

Ceturtkārt, tā varza no «Glābšanas riņķa» aizlasījās, viņi visi tagad bija «sasmērējušies» un ņemti uzskaitē.

Bet galvenais — tie nelieši vienreiz izjuta uz savas ādas, ka likums nav tikai pareizas runas pa televizoru. Arī citi pierausies, kad uzzinās…

Tie tad nu bija galvenie ieguvumi, bet kur vēl blakus rezultāti. «Glābšanas riņķa» bārmenis Ediks nu bija Lap- sam uz āķa. Ieķēpājies līdz ausīm: gan midzeni turējis, gan visas tās nejēdzības atbalstījis. Šis, nabags, taisnojās: sak', ne jau no laba prāta, tie nezvēri bāru ar varu sagrābuši, ari viņu pašu gribējuši patriekt. Visticamāk, ka tā arī bija noticis, tomēr, lai izklausītos pārliecinošāk, derēja izrādīt savu lojalitāti milicijai, un tad nu Ediks centās no visas sirds — Lapsa runājās ar viņu labu laiku, un neviens jautājums nepalika neatbildēts.

—   Skuķi pārsvarā nāca pie viņiem paši, — iespaidīgi plātīdams muti un vēcinādams rokas, stāstīja resnais plikpauris Ediks. — Šie viņām izmaksāja, cienāja ar liķieri un šampanieti. Vienreiz ar vienu kambari iznāca kaut kāds kašķis, bet šī sūdzas draudzenei: sak', melnie paliek melnie, labāk ar viņiem nesakulties. Bet šī atbild: viņi vismaz maksā, mūsējie tāpat trāpās šādi un tādi… Manu draudzeni Galku viens kuilis nožmiedza un apraka kreisajā krastā. Miers un Dievs…

—   Kas nez tās par meitenēm? — Lapsa žāvādamies pavaicāja tajā pašā tonī, kurā pirmīt jau bija uzdevis savus divsimt jautājumus.

—   Viena tāda gaiša, Tamāra vārdā, staigā zaļās ādas biksēs, bet tā otra — ruda, sprogaina, džinsa svārkus valkā. Viņas te bieži grozās, domāju, ka tuvākajās dienās iegriezīsies. Ja vajag…

—   Nav nekādas vajadzības, — tāpat kā iepriekš, Lapsa ar nepatiku attrauca. — Vai mazums, ko cilvēki sarunā…

Sēdēdams kā uz adatām, viņš vēl minūtes divdesmit papļāpāja ar Ediku un tad brāzās uz nodaļu. Bezvēsts pazudušos meklēja Reutovs. Pārracis prāvo meklēšanas lietu kaudzi, meklēdams atbilstoša vecuma personu ar līdzīgu vārdu, beidzot izvilka brūnu mapi ar šķību uzrakstu «Galina Pavlovna Ivana m., 19 gadi». Lapsa ātri pārlaida acis radinieku un paziņu paskaidrojumiem. Lūk, viņa: Tamāra Fedotova, deviņpadsmit gadus veca, pašlaik bez darba, neprecējusies. «Ar Pavlovu esam pazīstamas kopš skolas laikiem, attiecības draudzīgas, dažreiz kopā gājām uz kino un kafejnīcām.

15. jūlijā netiku viņu redzējusi, uz kurieni viņa gribēja iet — nezinu… Vairāk man nav ko piebilst…»

Tātad melo, kuce tāda! Lapsa kļuva domīgs. Reutovs nebija no tiem, kas pārāk ticētu visādām brīnumu lietām un dīvainām sakritībām. — Zini, Saša, te būs slepkaviba, un šitai govij zināms viss vai arī pietiekami daudz, — viņš lēnigi noteica, un Reutovs nebrīnījās, jo lapsu nodaļā visi uzskatīja par īstu meistaru informācijas iegūšanas jomā. — Ja jau viņa neko nestāstīja, tātad iejaukta pati vai arī baidās. Dodu tev divas dienas laika, lai vina būtu uz āķa. Viņa maukojas apkārt, kuļas pa bāriem ar visādiem kaukāziešiem, tātad kur pieķerties būs. Uz priekšu!

Tamāru Fedotovu aizturēja nākamās dienas vakarā viesnīcas «Intūrists» piecsimt divpadsmitajā numurā, kur viņa piekopa seksu ar diviem kopš neseniem laikiem neatkarīgas Kaukāza republikas pilsoņiem vienlaikus.

Reutovs nostrādāja, kā nākas. Dežurante ar savu atslēgu klusi atdarīja durvis, bet opers ar ārštatnieku, kurš jau turēja gatavībā automātisko fotoaparātu ar korpusā iemontētu zibspuldzi, piesardzīgi ielavījās priekšnamā. Tā kā kaifojošie Tihodonskas viesi un centīgā darbā aizņemtā Tamāra bija pamatīgi iereibuši, ārštatnieks varēja netraucēti vairākas reizes nospiest fotoaparāta slēdzi, un, tikai trešajam zibsnim uzplaiksnot, dzīvā bilde sāka grūt. Tamāra spiedza un kautrīgi piesedzās ar rokām, kaukāzieši sākumā bija sašutuši, taču pakāpeniski runas iegriezās par naudu, bet visneapmierinātākā bija dežurante.

— Apžēliņ, ir nu gan viena kuce, dod diviem uzreiz! Man jau drīz būs četrdesmit, taču kaut kas tāds pat prātā nav iešāvies! — Viņas balsī bija jaušams lepnums.

Pēc pusstundas Reutovs bija ticis galā ar darbu. Kaukāzieši uzrakstīja paskaidrojumus, ka iepazinušies ar Tamāru viesnīcas bārā, pacienājuši viņu ar kafiju un liķieri, tad uzaicinājuši pie sevis, piesolīdami piecus tūkstošus par seksuālajiem pakalpojumiem. Naudu viņa paņēmusi uz priekšu. Dežurante un ārštatnieks rakstiski apstiprināja prostitūcijas faktu, pēc tam Tamāru nogādāja rajona nodaļā. To visu dēvēja par profilaktiskiem pasākumiem, lai novērstu venerisko slimību izplatību un prostitūcijas apkarošanu. Taču tikpat labi to varētu nosaukt par nelikumīgu ielaušanos svešā mājoklī un privātās dzīves noslēpumu aizskaršanu. No kuras puses uz to visu skatās.

Tā kā Reutovs naudu neņēma, bet, pēc kaukāziešu paražām, kamēr bakšišs nav pieņemts, draud nepatikšanas, viesi iegrūda izpirkumu dežurantei. Tiesa, viņa ari sevišķi nepretojās.

Sākumā Tamāru ņēma priekšā Reutovs. Prostitūcija, veneriskās slimības, saikne ar noziedzīgu vidi un tādā garā. Tā slinki taisnojās: šajā dzīvē jau naudu citādi nenopelnīsi, pie ārstiem uz pārbaudēm ejot, nevienu noziedznieku acīs neesot redzējusi, un vispār, labāk būtu devuši oficiālu atļauju, tad viņa ari maksātu nodokli… Opers pievērsās iespējamām sekām, un tas uzreiz pamodināja sievietē lielāku interesi.

Naudassods viņu pārāk nebiedēja, bet obligātā divas nedēļas ilgā apsekošana ar profilaktiskās ārstēšanas kursu maitāja viņas reputāciju: potes bija sāpīgas, skuķi no turienes nāca laukā dzelteniem ģīmjiem, knapi jaudāja kājas pavilkt… Taču visvairāk viņu uztrauca fotogrāfijas. Šajos laikos, skaties vien, kaut kur izkārs, vai nodrukās avīzēs… Bet varbūt opers parādīs vietējiem zēniem, kā viņa ar melnajiem izdarās, un šie katru dienu ņems viņu «korītī» un vēl purnu sadauzīs…

īsi pirms diviem Tamāra bija gatava.

—   Nu tad lai iet pa labam, priekšniek, — viņa atkārtoja vismaz divdesmito reizi, «vaļsirdīgi» izbolīdama lielās, bezkaunīgās acis. — Ja gribat, darīšu visu, ko jums vajadzēs, tepat vai kur citur… Citi skuķi pie jūsējiem piestaigā, zinu, ka šie ir apmierināti…

Šajā brīdī spēlē iesaistījās Lapsa.

—   Kā tad ar tevi var pa labam, kuce tāda, — viņš iebrēcās, atraudams vaļā kabineta duras, — ja nobungājuši tavu draudzeni, bet tu klusē kā tāda pēdīgā maita un vēl pūt mums miglu acīs!

Tas bija tēlots niknums, taču Tamāra to nezināja un ierāvās krēslā, gaidīdama pamatīgu pļauku.

—   Vai tu mūs par muļķiem turi? — Lapsa tiešām atvēzējās un gāza pa galdu tā, ka telefons nodžinkstēja. — Domā, mēs par tevi neko nezinām? Kā tu «Glābšanas riņķī» vazājies zaļās pļūtenēs, ar dirsu beņķīšus pucēji un ko darīji palīgtelpās! Tu domā, ka par to slepkavību ne- izostīsim?!

Nebūs daudz tādu cilvēku, kas izturēs pratināšanu pēc konveijera principa, arvien pastiprinot apvainojumus, un Tamāra Fedotova jau nu nebija no tiem. Viņa «salūza» raudādama un šņaukādamās, pastāstīja, kā jūlijā bārā «Satikšanās» iepazinusies ar puisi, vārdā Sergejs, viņš bijis no ašajiem, «Adidas», ādas jaka, braucis ar sarkanu «astoto». Iedzēruši, pavizinājušies pa pilsētu un apstajušies klajumā, viņa gribējusi izdarīt, ko jau parasti šādos gadījumos dara, taču viņam nekas nav sanācis. Sergejs aizvedis viņu mājās, pavadījis līdz durvīm, iedevis divus stabus un teicis, lai par notikušo nevienam nebilst ne pušplēsta vārdiņa.

Taču viņa pastāstījusi Gaļkai Pavlovai, bet šī saka: «Iepazistini, ja jau viņš par baltu velti maksā divus stabus, varbūt es izspiedīšu no viņa vēl vairāk…» Piecpadsmitajā abas aizgājušas uz «Satikšanos», bet viņš ar saviem draugiem, kā vienmēr, jau priekšā… Nu, iepazīstināju, Gaļka glaudās viņam klāt kā kaķene, te celiti papaijā, te apkampj. Izskatījās, ka viņš iekarst… īsi sakot, viņš aizveda Gaļku pavizināties, bet nākamajā dienā atnācis pie viņas, Tamāras, un teicis: «Ja kāds prašņās, tu mani nepazīsti un ari par Gaļku neko nezini… Un es tādu savu mūžu neesmu redzējis. Citādi tev vakars!» Un paskatījās tā, ka viņai saltas tirpas pārskrējušas. Bet Gaļkas nekur nav. Vakarā gāju uz «Satikšanos», bet viņš jau priekšā — piedzēries, nikns, laikam galīgi nejutās savā ādā. «Ieradies gan,» saka un kaut kā nedabiski, baisi smaida. «Domā, es pajokoju? Nu, skaties…» Un izņem no kabatas Gaļkas auskarus un gredzentiņu ar sarkano akmeni. «Tā kuce pati bija vainīga! Uzkurināja mani, izprovocēja. Tagad guļ vienā bedrē, kreisajā krastā, bet tu, ja vārstīsi muti, gulēsi blakus…»

—   Ņems un apraks ar', — Tamāra iespiedzās. — Ko viņi grib, to ari dara. Cik skuķus nav izvarojuši un puišus sakropļojoši, bet pašiem pie vienas vietas. Visus nopirkuši, kontrolē tirgu. Šamaņa banda…

«Nu gan vienreiz esam nodzīvojušies,» Koreņevs nodomāja, kamēr Fedotova boksterēja protokolu. «Visa pilsēta pazīst vietējās mafijas barvedi, bet šis šķauda ūsās. Godājams cilvēks, piecu vai sešu firmu īpašnieks, ģenerāldirektors, viņa kantoris atrodas pašā Tihodonskas centrā… Visur viņš ir savējais, visi viņam draugi. It kā neviens nebūtu spējīgs paņemt viņu pie pakaļas! Siem it kā esot vajadzīgs kaut kāds īpašs likums par organizētās noziedzības apkarošanu vai velns viņu zina, kāds! Ņemsim kaut vai sprādzienu «Rotondā», komerckiosku dedzināšanas, šaudīšanos tirgū un citas Šamaņa izdzimteņu izdarības, apvienosim vienā lietā par Šamaņa bandu, piešūsim visas šīs epizodes ari viņam pašam, tagad taču var gan telefonsarunas noklausīties, gan izdarīt videoierakstus… Un par bandītismu visi atbild vienādi — gan tas, kurš spridzinājis un šāvis, gan visi pārējie, kas ar to saistīti — organizatori, atbalstītāji, kūdītāji. Un sankcija — līdz pat nošaušanai! Tad tikai atliek sarīkot procesu pret Šamaņa bandu, nožmiegt pašus aktīvākos, un nekādus jaunus likumus nevajadzēs!»

Savas pārdomas Koreņevs veltīja varai. Ne vien rajona kriminālmeklēšanas nodaļai vai pat visai milicijai, ne jau atsevišķi prokuratūrai vai tiesai, bet gan valsts varai kopumā, ja vien šajā valstī tāda vispār bija, jo varai nav jāsamierinās ar noziedznieku patvaļu, tai nav jāgaida nekādi ideāli likumi un, vēl jo vairāk, jāattaisnojas ar to neesamību.

«Bet tauta domā, ka nopirkti visi — līdz pašai augšai. Piemēram, kam ir izdevīgi likumi? Kam izdevīgas tiesas? Slepkavību ar katru gadu vairāk un vairāk, bet nāvessodu — mazāk un mazāk! Un vai tad izpilda? Ne sūda neizpilda! Parādījusies jauna profesija — algotais slepkava, bet augstāko soda mēru grasās atcelt pavisam. Un tālāk? Noziedzīgie grupējumi pieņemas spēkā, tos derētu izdzenāt, bet izsūtīšanu un nometinājumu no kodeksa jau svītrojuši. Kam tas bija vajadzīgs? Un pēdējais jaunums: likvidētas pastiprinātā režīma kolonijas. Ko uz turieni sūtīja? Tos, kuri agrāk nebija sodīti un pirmo reizi notiesāti par smagiem noziegumiem. Tagad viņus sēdinās vispārējā režīmā. Taču tie, no «jaunā viļņa», parasti agrāk nav sodīti, bet zonā nonāk ar smagiem pantiem. Nu, kam tā ir laba dāvana? Grozi, kā gribi, bet iznāk, ka likumi tiek pieņemti, rēķinoties ar bandītu interesēm, un pielāgoti viņu vajadzībām. Ja kāds likums ari ir par labu mentiem, to apgraiza paši mentu priekšnieki! Tagad ne tikai operatīvajiem darbiniekiem, bet visiem mentiem ir tiesības pastāvīgi nēsāt ieroci, un piedevām likums paplašinājis to lietošanas tiesības. Kam tas ir izdevīgi? Skaidrs, ka mums. Viens nulle, bandītiem par sliktu.

Bet priekšnieki, tāpat kā agrāk, nemaz netaisās dot pastāvīgas nēsāšanas atļaujas. Vai tiešām tie smerdeļi visi kā viens būtu bandītiem ķešā? Nē taču, mūsu Simakovam nerūp bandīti, bet paša pakaļa: ja kāds pazaudēs pistoli vai iešaus, kur nevajag, ko tad? Tikai Vitjkam Jeremeje- vam, kuru šmurguļi pagājušogad sadūra ar nažiem, vienalga, kādu apsvērumu dēļ priekšnieks atstāja viņu neapbruņotu. Skatoties objektīvi, rajona nodaļas priekšnieks bija atbalstījis bandītus, bet mūsu puisis viņa dēļ pagalam. Ja milicijas priekšnieku un bandītu intereses sakrīt, tad normālai varai vajadzētu triekt viņus ratā un pašus bāzt aiz restēm!»

Lapsa nolamājās un trieca dūri galdā.

—   Bet es taču jau parakstīju! — Fedotova izbīli nodrebēja un piepeši Lapsam sametās viņas žēl. Jauna, dumja, tirgojas, ar ko var, pārdod vienīgo, kas tai pieder. Un dzīvo kā džungļos — ko gribēs, to ar viņu izdaris. Draudzeni nosituši, bet viņa klusē. Tāpēc, ka to pašu var izdarīt ar viņu. Turklāt bez jebkādām grūtībām. lapsa apsolīja viņu aizstāvēt, bet kā lai to izdara… Ne cilvēku, ne līdzekļu. Nu pavazāsies operi viņai pakaļ kādu nedēļu… Un tikai dienā. Bet vai tad nevar apciemot naktī?

—  Zini ko, Tamāra, mēs uz dažām dienām ieliksim tevi veneriskajā dispanserā, — lapsa mierinādams pacēla roku. — Apsekošana vajadzīga tik un tā, ja viss būs normāli, potes tev netaisīs. Bet pēc tam mēs tevi kaut kur noslēpsim…

Kad Fedotovu aizveda, lapsa vēl ilgi nekustīgi sēdēja, skatīdamies vienā punktā sev priekšā. Vai tiešām šis Šama- nis ir tik neievainojams? Nē, vienkārši nevienam nav dūšas viņu ņemt aiz tesmeņiem. Kā būtu, ja tomēr pamēģinātu?

Lapsa piezvanīja savam institūta laika draugam Karnau- hovam, Drošības ministrijas pārvaldes operatīvās daļas priekšniekam.

—   Koļa, izpalīdzi! Vai mēs nevarētu sarunāt, ka jūs noklausītos vienu telefoniņu. Un vispār, derētu pavērot kādu cilvēciņu…

—   Kas tas par cilvēciņu? — drošībnieks tūliņ ķērās vērsim pie ragiem.

—  Sākumā atrisināsim šo jautājumu principā, — Lapsa izvairījās no atbildes.

—   Kas tur ko lemt? Ir likums — tagad jūs paši varat noklausīties un novērot…

—   likums jau nu ir, bet aparatūras un speciālistu — ne sūda. Es tev nelūdzu padomu, bet palīdzību! Mums taču būtu jāsadarbojas organizētās noziedzības apkarošanas jomā!

—  Tā ir, — Karnauhovs bezkaislīgi atsaucās. — Taču tas jālaiž caur instancēm — raksti ziņojumu savam priekšniekam, viņš sazināsies ar manējo, es saņemšu attiecīgo rīkojumu, un mēs ar tevi varēsim sadarboties veseli.

Lapsa piesedza klausuli, lai izlamātos.

—  Ja mūsu priekšniecības gribētu cīnīties ar noziedzību, tad es tev nezvanītu un nelūgtos.

—   Bet tādas partizāņu padarīšanas es nevaru atļauties! Laiki vairs nav tie…

—  Agrāk gan jūs nesmādējāt «partizāņu padarīšanas»! — Lapsa nometa klausuli.

Kad armija ieņēmusi aizsardzības pozīcijas, vienam kareivim no uzbrukuma nekas nesanāks. Taču viņš var iet izlūkos un ar asu dunci griezt rīkles ienaidnieku karavīriem, mest granātas viņu blindāžās un ar citiem tamlīdzīgiem gājieniem mierināt savu sirdsapziņu.

Sergeju no bāra «Satikšanās» noskaidroja viens un divi: Sihnov divdesmit četrus gadus vecs, nestrādā, agrāk nesodīts, Samaņa Bagatjanovskas grupējuma loceklis, tirgus kontrolieris.

Sihno fotogrāfiju kopā ar citām parādīja Fedotovai, tā viņu atpazina: «Puisis, vārdā Sergejs, par kuru iepriekš liecināju.»

Lapsa ar skubu ķērās klāt jaunajam figurantam. Novietoja ap viņu vairākus savstarpēji nesaistītus «avotus» un organizēja ārējo novērošanu.

Trešā pakāpe cīņas sportā, beidzis profesionāli tehnisko vidusskolu, apguvis flīzētāja mozaiķa profesiju, gadu nostrādājis celtniecības pārvaldē, tad uzsācis rebas, kādu laiku tirgojies ar narkotikām. Nosēdējis piecpadsmit diennaktis par sīko huligānismu, par nepakļaušanos milicijas darbiniekam. Pēdējais gads aizvadīts reketieru brigādē, kas «turēja» tirgu. Noslēgts, tuvu draugu nav. Tāpat ari pastāvīgas meitenes. Jādomā, ka viņam ir kaut kādas problēmas ar sievietēm. Grupveida sekss šajās aprindās nav nekas neparasts, cik reižu saviesīgos vakaros saunās vai ārpilsētas vasarnīcās draugi laida uz riņķi meitenes: taisīja «margrietiņu» vai «deviņnieku», citreiz, lieki netūļājoties, palaida «vilcieninu», «divstobreni» vai parasto «vienu pakaļ otrai». Sihno labprāt kopā ar visiem ierāva, uzspēlēja kārtis, bet, kad nonāca lidz šīm lietiņām, kopās prom…

Reiz kāda prasmīga tirgus mauka, abām rokām viņā ieķērusies, bija gatava derēt: sak', ar mani pat mironis pabeigs, ieslēdziet mūs uz stundiņu — gan redzēsiet! Nudien, ieraudzīja! Iznāca visa vienos zilumos, robu robos sakosta. «Psihs,» viņa nolamājās, un tas bija vienīgais cenzētais vārds, ko izgrūda pārsistās lūpas. Bet Sihno piemetās līdz vemšanai un trīs dienas plītēja, nerimdams ne mirkli. Retumis viņš mēdza palaist tādus plostus, un pēdējais bija gadījies tieši jūlija vidū. Tajā laikā viņš esot Genkam Božkovam pārdevis sieviešu auskarus un gredzenu. Teicis, ka tos uzdāvinājusi viena kuce, no kuras viņam tagad nākot vēmiens.

'Šo vietu informācijās apkopojuma Koreņevs divkārt pasvītroja. Un vēl: Sihno māsa esot Šamaņa mīļākā, tas viņu visādi atbalstot un pat esot solijis iecelt par brigadieri.

Pēdējo vēstījumu Lapsa nepierakstīja un par to nevienam nebilda ne pušplēsta vārdiņa. Tas būtu iedarbojies kā sarkanā gaisma, kā stopsignāls. Viena lieta ir iemest kamerā kaut kādu tur ierindas «bulli», pavisam cita — ķerties klāt paša bosa tuviniekiem. Tas jau būtu nekaunīgs izlēciens, necieņas izrādīšana un viņa autoritātes graušana, līdz ar to neizbēgami gaidāmi pretpasākumi. Bet kurš no tranšejā tupošas armijas komandieriem gribēs kaut ko tādu darīt, kāda velna pēc izsaukt nenovēršamu ienaidnieka uguni? Neviens, kam visi pieci mājās. Ja nu vienīgi kāds rīkļurāvējs vienpatis, kuram tāpat nav ko zaudēt…

Lapsa iesauca pie sevis Reutovu un Jerohinu un deva tiem vajadzīgos norādījumus.

—  Tikai skatieties, lai starp viņiem nebūtu nekādu kontaktu, — viņš uzsvēra, bet Jerohins vēl piebilda: — Savāksim viņu klusītēm, uz ielas vai pie mājām, lai neviens no drauģeļiem neko nemanītu.

Pēc pāris stundām Reutovs atnesa lētus auskarus un tievu zelta gredzentiņu ar sarkanu akmeni. Koreņevs izlasīja protokolu par labprātīgu atdošanu un pilsoņa Božkova paskaidrojumu, ka viņš šis lietiņas par divpadsmit tūkstošiem nopircis no sava paziņas Sihno, lai dāvinātu līgavai. Tad viņš izlasīja atpazīšanas protokolu, kurā pilsone N. V. Pavlova atpazina auskarus un gredzenu, kā savai meitai Gaļinai piederošus.

—   Kā māte izturējās? — Lapsa negaidīti apvaicājās.

Reutovs paraustīja plecus.

—  Vaimanāja, raudāja… Viņa cerēja, ka meita kaut kur aizblandījusies vai aizbraukusi, bet tad saprata…

Pēc tam Koreņevs stāvēja pie loga un raudzījās laukā. Tur, aiz netīrā, noputējušā stikla pletās pilsēta, kurā viņš bija dzimis un audzis, kuru kādreiz bija mīlējis, tā bija pilsēta, kuras iedzīvotāju miljoni iegrozīja savas lietas tā, lai tas būtu izdevīgi tikai viņiem, pilnīgi aizmirsdami par likumu, kurš vairs netika ne ievērots, ne pildīts un no kura tāpat vairs nebija nekādas jēgas. Likums nevarēja viņus apģērbt, nevarēja pasargāt no laupītājiem, nevarēja atmodināt mirušos un atriebties slepkavām. Šonakt, pēc statistiķu aplēsēm, tiks apzagti vairāki dzīvokļi, vairākas vasarnīcas, vairākas mašīnas, garāžas, divus vai trīs cilvēkus aplaupīs, dažus sakropļos, vairākus desmitus piekaus un pazemos, kādu varbūt pat nogalinās.

Un viņš, majors Koreņevs, saukts ari par Lapsu, un visa viņa kriminālmeklēšanas nodaļa, visi neskaitāmie milicijas dienesti nebūs spējīgi to novērst. Viņi ies notikumiem pa pēdām: kādu aizturēs turpat uz vietas, kādu pēc zināma laika, vēl citu neatradīs nekad. Bet ari aizturēšana vēl neko nenozīmē, jo sabiedrībā, kur aizturētā radi un draugi, ne ar ko īpašu neriskējot, var uzpirkt vai iebiedēt lieciniekus un cietušos, bet tie savukārt bez baiļu var grozīt savas liecības, kā vien ienāk prātā, kurā lielākai daļai valsts ierēdņu viss pie vienas vietas — vai noziedznieks sēdēs cietumā, vai atkal izies ļaudīs, šādā sabiedrībā lieta reti beidzas ar notiesājošu spriedumu.

Kad pilsonei Fedotovai pieklājīgi un kulturāli apvaicājās par draudzenes likteni, vina, ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja, ka neko nezina. Un principā visi ar to bija apmierināti, un meklēšanas lietas plānā mapīte gadiem varēja mētāties arhīvā. Līdz pat noilgumam, tāpat kā lērums citu — līdzīgu.

Un materiālus, kas savākti par Sihno, varēja nodot prokuratūras izmeklētājam kaut vai tūlīt, bet tas viņu izsauktu un vaicātu: «Sakiet, vai jūs nogalinājāt Galinu Pavlovu?» Bet Sihno, protams, atbildētu: «Kādas muļķības! Nevienu neesmu nogalinājis!» Un mierīgi parakstītu protokolu; ar to ari viss beigtos, jo šajā gadījumā netiešie pierādījumi galīgi nav no svara. Un izmeklētājs mierīgu sirdi apturētu lietas izmeklēšanu vai pat izbeigtu to nozieguma sastāva neesamības dēļ: jo līķis taču galu galā nebija atrasts.

Tad jau iznāk, ka, atklājot noziegumu, jārīkojas nevis pēc likuma, bet gan par spīti tam, labākajā gadījumā riskējot ar dienesta karjeru, bet sliktākajā — ar paša ādu, turklāt par baltu velti. Ja tā prātīgi apsver, tad labāk daudz nesprēgāt… Un vairākums tā ari dara.

Kabinetā mērķtiecīgi iesoļoja Jerohins:

—  Atvedu, viņš ir dežūrdaļā!

—   Iespundē bumbu patvertnē…

Lapsa nesteidzīgi pagājās no seifa līdz durvīm un atpakaļ. Aizturētajam pienācās advokāts, bet, ja viņu izsauktu, tad visa šī jezga būtu sarīkota velti.

Minūti vēlāk Lapsa nokāpa patvertnē. Kabatā šķindēja auskari un gredzens. Viņš devās izjautāt agrāk nesodīto un saskaņā ar nevainīguma prezumpciju pilnīgi nevainojamo pilsoni Sihno, un, ja viņš runās un patiesi atbildēs uz šiem jautājumiem, atbildes ļaus piemērot veiksmīgajam reketierim pantu par nošaušanu. Abstraktās goda jūtas un pavisam reālu cilvēku — Pavlovas mātes un viņas dzīves savazātās draudzenes — cerības paģērēja, lai viņš izspiestu patiesību. Likums aizliedza vardarbību, draudus un citas prettiesiskas darbības pret nopratināmo, tāpat viņš nedrīkstēja to apvainot un aizskart viņa cilvēka cieņu un godu. Ja Lapsam kāds pavaicātu, kā gan viņš grasās apvienot šīs prasības, kriminālmeklēšanas priekšnieks droši vien atbildētu ar kādu necenzētu frāzi.

Ceturta nodala

Uazs jau labu laiku, kratīdamies pa kreisā krasta dangām, virzījās gar bezgalīgo meža masīvu, bet seksuālais psihopāts ar sadistiskajām nosliecēm neizdvesa ne skaņas. Vakar viņš bija «paņēmis» vienu epizodi — Pavlovu, bet Lapsa bija gatavs saderēt ar jebkuru, ka viņa rēķinā ir vēl pāris līķu.

—   Nu, varbūt esi apmaldījies, ko? — Koreņevs skarbi noprasīja un ar elkoni iebakstīja aizturētajam sānos. Tas salēcās.

—   Laikam šeit…

Lai gan Jerohins bija aizturējis Sihno bez lieciniekiem, tālredzīgais Lapsa nebija iesēdinājis aizturēto milicijas izolatorā, bet gan Drošības pārvaldes iekšējā cietumā — ar šo sīkumu Karnauhovs viņam mīļu prātu izpalīdzēja. Un ne velti: naktī milicijas izolatora dežurantam zvanīja veselas trīs reizes, apvaicājās par aizturēto Sihno, bet no rīta vēl viens interesents ieradās personiski. Visi Sihno meklētāji bija miliči, un Lapsa pierakstīja viņu uzvārdus savā burtnīciņā.

Aiz uaza piebremzēja «vārnulēns», kurā brauca darbaspēks — četri uz piecpadsmit diennaktīm ietupinātie ar lāpstām, kā ari pieredzi alkstošie praktikanti.

—   Lūk, šeit! — Sihno ar krosenes purngalu pabakstīja irdeno zemi un novērsās. Iečirkstējās lāpstas. Eksperts filmēja notiekošo ar japāņu videokameru, kurai priekšgalā kā snuķis rēgojās mikrofons. Studenti saspringti blenza bedrē.

Lapsa nepiekāpīgi noraudzījās aizturētajā. Klauna apģērbs — «Adidas» un ādas jaka, standartfrizūra, bezkaunīgais vieplis: pogu acis, apaļi vaigi, deguns kā jauns kartupelis, dūšīgs rumpis un īsas kājeles.

Maķenīt pa kreisi stāvēja Bobovkins. Kā parasti, oficiālā uzvalkā, spēkpilns, ar neizdibināmu izteiksmi gaļīgajā sejā. Piere nez kāpēc bija nosvīdusi slapja, un, neatraudams skatienu no izrakumiem, viņš notrausa sviedrus ar delnas virspusi.

Te pēkšņi pār Lapsu nāca apskaidrība. Ja jau drauģeļi tā meklē Sihno, tad iznākums zināms jau iepriekš. Bet tad jau Bobovkins nepiedalītos šajā fiasko lemtajā liecību pārbaudē, lai «vāktu punktus» un piesmērētos atklāšanai, tāds drosminieks viņš nemaz nav. Viņam bija pavisam cits mērķis, un, visticamāk, viņš to jau sasniedzis: ar žestiem, skatienu, čukstus pasacītu vārdu vai kaut ko tamlīdzīgu. Un tā rakāšanās būs pilnīgi veltīga!

—  Vai vēl ilgi būs jārok? — viens no sutkiniekiem nikni iecirta lāpstu palielajā zemes kalniņā. — Te nekā nav!

—  Serjoža, kas par lietu? — Lapsa ieprasījās maigā balstiņā.

—   Nezinu… — Sihno raudzījās sāņus. — Varbūt kļūdījos…

Viņi stāvēja palielā meža klajumiņā, kura vidū tagad rēgojās svaigi raktā bedre.

Lapsa notvēra zaglīgo skatienu, ko aizturētais uzmeta Bobovkinam. Viņš jau zināja, kas notiks tālāk. Vēl divas trīs «kļūdas», tad histērija kameras priekšā: «Neko es neesmu darījis, neko nezinu…» Un viss. Netiešie, lai ari pārliecinošie pierādījumi vairs nebūtu itin nekā vērti.

—   Ejam uz mašīnām, — Koreņevs pavēlēja un cieši sagrāba Sihno zem padusēm. — Mēs ar Serjožu maķenīt aizkavēsimies, varbūt viņš tomēr atcerēsies…

Bobovkina sejā bija rakstīts, ka viņš nepiekrīt, viņš paspēra soli un jau vēra vaļā muti… Lapsa, greizi smaidīdams, nogaidīja.

—   Labi, mēs uzpīpēsim.

lai ko ari Bobovkins bija gatavojies darīt, viņš pārdomāja: ātri izvilka cigarešu paciņu, aizsmēķēja, uzcienāja ari ekspertu, apkampa viņu un cauri biezoknim devās pie pārējiem.

Lapsa skatījās izraktajā bedrē un gaidīja, kamēr soļi čaukstošajās lapās pagaisa tālumā.

—   Bet ko mēs vēl stāvam? — Sihno nervozi apvaicājās, taču atbildi nesanēma.

Pūta viegls vējiņš, šalca koki, kaut kur ķērca vārna. Svaigi raktā bedre atgādināja kapu.

—  Tātad kļūdījies, — Lapsa novilka un pagriezies noskatīja rokudzelžos saslēgto cilvēku no galvas līdz kājām.

—     Nu labi!

Ar veiklu, ierastu kustību viņš izrāva pistoli, pārvilka aizslēgu, un metāliskais klikšķis atbalsojās koku vainagos. Noklikšķinājis drošinātāju, lapsa aizbāza pistoli aiz jostas, parakājās kabatās, atrada rokudzelžu atslēgu.

Sihno rāvās sāņus, bet viņš satvēra tā delnas locītavu, atslēdza rokudzelžu skavas.

—  Skrien! — Lapsa deva aizturētajam krūtīs pamatīgu dunku, tā, ka tas sagrīļojās un tik tikko noturējās kājās.

—    Skrien, kuņa!

Pēdējo pāris gadu laikā kriminālmeklēšanas priekšnieks bija lietojis ieroci trīskārt: viens nogalināts, divi smagi ievainoti. Noziedznieki to labi zināja, un, kad Lapsa ķērās pie pistoles, neviens nešaubījās, ka viņš ari izšaus. lai gan šoreiz Lapsa blefoja, Sihno noticēja, ka ments grib nolaist viņu no kājas «bēgšanas mēģinājuma laikā». — Par ko? Nevajag! Uzlieciet rokudzelžus, nu lūdzu! — aizturētais murmināja. — Es visu parādīšu, goda vārds…

—  Varbūt domā, ka tu viens māki nogalināt un aprakt cilvēkus? — Lapsa draudīgi izgrūda caur zobiem, un pistole viņa rokā tā vien lēkāja. — Varbūt pats gribi bedrē pagulēt?

Deviņu milimetru caurums bija pavērsts tieši pret Sihno krūtīm. Viņš nokrita ceļos.

—   Lūdzu, uzlieciet rokudzelžus, nu lūdzu…

Lapsa brītiņu padomāja, tad nicīgi nospļāvās.

—  Labi… Pēdējo reizi… Ja vēlreiz mēģināsi izlocīties — šajā pašā bedrē ari aprakšu!

Kad rokudzelžu skavas aizcirtās, Sihno laimīgi pasmaidīja un atviegloti uzelpoja. Taču piepeši viņam uzmācās žagas un, ejot uz mašīnu, ķermenis laiku pa laikam spēji noraustījās.

Pēc desmit minūtēm aizdomās turamais Sihno norādīja citu vietu. Četras lāpstas iedūrās zemē, un visi uzreiz sajuta trūdošā līķa salkano smaku.

Viens praktikants apvēmās, sutkinieki lādējās.

—   Klusu, viss ierakstās, — neatraudamies no kameras, noburkšķēja eksperts. Lapsam viņš šķita tāds kā uzskrūvēts un saspringts.

—  Vai nedzirdējāt, aizverieties! — uzbļāva Bobovkins. Ari viņš nejutās savā ādā. Diezin vai šeit notiekošais varēja uz kādu iedarboties nomierinoši.

Piektā nodala

Nākamajā dienā lietu nosūtīja uz prokuratūru. Lapsa gaidīja atbildes gājienu: granātu logā, šāvienu mugurā vai kaut ko tamlīdzīgu.

Divas naktis viņš pārlaida pie Natahas — par viņas esamību nezināja neviens. Pistoli viņš nēsāja kabatā kaujas gatavībā un varēja izdarīt atbildes šāvienu faktiski vienā acumirklī. Lai gan it labi saprata, ka šie drošības pasākumi neko daudz vis nelīdzēs.

Ja cilvēku grib nogalināt, viņu ari nogalina. Lai cik viltīgs, izmanīgs un bīstams viņš ari būtu, vienalga, cik liels ir izpildītāju risks, — tas neko nemaina. Ja nu vienīgi cenu…

Taču briesmas nāca no pavisam citas puses, nekā Lapsa bija gaidījis. Piezvanīja cilvēks — viens no daudzajiem, kas bija Lapsam pateicību parādā, un viens no retajiem, kas to atminējās. Pirms astoņiem gadiem pašā pretalkohola kampaņas karstumā toreizējo VDK kapteini aizturēja iereibušu pēc kaut kādām ģimenes svinībām. Koreņevs izrāva viņu no dežūrdaļas nagiem un izsvītroja viņa uzvārdu no ziņojuma, tā izglābdams viņa čekista uzplečus, partijas biedra karti un karjeru. Tagad Drošības ministrijas apakšpulkvedis bija nolēmis atlīdzināt parādu.

Viņi sastapās caurstaigājamā kāpņu telpā, pēc visiem konspirācijas noteikumiem vairākkārt pārliecinājušies, vai kāds neseko.

—   Redz, kas par lietu, — čekists iesāka bez gariem ievadiem. — Mums ekspertīzē nonākusi videolente. īstuma noteikšana, montāžas esamība vai neesamība un tādā garā. Tajā uzņemts, kā tu ar pistoli rokās pūlies kaut kādam sūdam atdarīt muti. Mežā, blakus kapam. Ieraksts ir īsts, ļoti skaidrs, uu skaņa pa pirmo — katrs vārds dzirdams. Montāžas pazīmju nav… Ei, kas tev kait?

Lapsa atbalstījās pret netīro, visādām rupjībām noķēpāto sienu. Viņam sametās karsti, un kājas pārvērtās vates pikučos.

—   Kas noteica ekspertīzi? — viņš ar grūtībām izdabūja.

—   Gorskis. Krimināllieta jau ierosināta. Operatīvais nodrošinājums mūsu ziņā…

—   Karnauhovs?

—  Jā, viņa ļaudis, — čekists uzsita Lapsam uz pleca. — Vairāk neko nezinu. Ari nekādus padomus dot nevaru. Un satikties — saproti pats… Visu labu!

Spēcīga roka saspieda Koreņeva ļenganos pirkstus, un viņš palika kāpņu telpā viens.

—   Paldies… — viņš klusi noteica noklaudzošo durvju virzienā. Koreņevs saprata, ar ko riskē apakšpulkvedis, satikdamies ar izstrādes objektu, kura telefoni varbūt jau tiek noklausīti un pa kura pēdām varbūt jau palaisti okšķeri. Parasti savējie raustās, bēg no tādiem kā mēra slimniekiem.

Lapsa apsēdās uz nolupušās palodzes un aizsmēķēja. «Iegāzuši, draņķi! Cik skaisti!» Viņš raudzīja atcerēties eksperta seju, taču tas neizdevās — laikam no jaunajiem. Toties viņš lieliski atcerējās Bobovkina neizdibināmo viepli.

Spēji uzbangojušais naids aizgaiņāja apjukumu un samulsumu. «Gan mēs vēl redzēsim, kurš kuru!» uzplaiksnīja bramanīga doma, taču sirds dziļumos viņš saprata, ka tā ir tikai tāda spurošanās.

Gorskis bija vīrs ar stāju un manierēm — pilsētas prokuratūras lielākais pūslis. Notikumu vietās viņš negāja līķiem ne tuvumā. Bet, kad starpresoru sanāksmē Koreņevs kritizēja prokuratūras darbiniekus par to, ka tie sadala bandītisma lietas atsevišķos noziegumos, pataisot tās par laupīšanām, slepkavībām, izspiešanām, ieroču glabāšanām, tas bija viņu pārtraucis: tā teikt, jūsu lieta ir atklāšana, gan jau ar kvalificēšanu mēs paši kaut kā tiksim galā!

Taču viņam bija ķēriens — ja viņš kādu grāba, tad arī piežmiedza kā nākas. Tagad viņš bija ķēries klāt Lapsam. Dabūs eksperta atzinumu, nopratinās liecību pārbaudes dalībniekus, Sihno jau piedziedājis viņam pilnas ausis… Videoieraksts bija galvenais trumpis, atlika tikai nopratināt pašu majoru Koreņevu, uzrādīt viņam apsūdzību, un… Varētu pat apcietināt! Lapsas dēļ neviens granātu logā nesviedīs, un ari kaijeras ziņā izdevīgi — atmaskots likumpārkāpējs milicijas rindās… Iegriezīs divus trīs pantus un, ņemot vērā raksturojumu, iešķiebs kādus sešus gadus… Viss būs likumīgi!

Lapsa lēni izgāja šaurajā, mēslu kastēm piekrautajā pagalmā.

Sestā nodala

Pagāja dažas dienas. Lapsa nemanīja, ka kāds viņam sekotu, bet, tā kā šādās lietās viņš bija piedzīvojis diezgan, varēja nemaz nešaubities, ka bija tieši tā. Viņš tikai gribēja noskaidrot, cik garā pavadā viņu piesējuši, tāpēc piezvanīja Karnauhovam un piedāvāja iedzert šņabi. Studiju biedrs salti atbildēja, ka viņu ar kādu sajaukuši, un nekavējoties nolika klausuli. Tad viņš iegāja pie Savuškina un pieteicās braukt komandējumā. Tas atteica: neesot īstais laiks, šeit daudz darba. Tātad pavadiņa bija savilkta gluži īsa.

Tad sāka ieroču inventarizāciju. Saprazdams, ka lieta tuvojas atrisinājumam, Koreņevs atteicās nodot pistoli: «Skatieties, te būs numurs, salīdziniet veseli. Bet tukšām rokām es staigāt nevaru, Samanim ar mani ir personiski rēķini…»

Tajā pašā dienā viņu izsauca pie vadības. Savuškins un Simakovs oficiāli pavēstīja, ka par viņu esot ienākusi nopietna sūdzība un līdz pārbaudes beigām viņš tiekot atcelts no amata, visas lietas lai nododot Bobovkinam. Ari ierocis jānodod.

Tas bija beigu sākums. Gausi cilādams kājas, viņš atgriezās pagaidām vēl savā kabinetā. Gadu gaitā viņš bija pieradis justies kā varas pārstāvis, taču šobrīd viņš vairs bija tikai skudra, ko šī vara taisās samīt.

Viņš atkal stāvēja pie loga, aiz kura, savas ikdienas darīšanas kārtodamas, mudžēja miljons citu skudni. Viņš pārzināja visus stiķus un niķus, kādus liek lietā atsevišķi indivīdi, lai iejuktu pārējo drūzmā. Tāpat visus paņēmienus un veidus, kā šos stiķus un niķus atmaskot. Ari to, ka vairaki simti divkajaino skudru pašlaik bēguļo, un nav zināms, vai viņu meklēšana maz izrādīsies sekmiga. Un vēl viņš atminējās ar sviedru, izkārnījumu un karbola smaku piesmirdušos izmeklēšanas izolatora gaiteņus un septiņdesmit sesto kameru, kas bija paredzēta tādiem kā viņš.

Asi iezvanījās telefons, un Koreņevs pacēla klausuli. Cauri sprakšķiem un raudām gandrīz neko nevarēja sakļausit, taču viņš saprata, ka zvana nelaimigā prostitūta Fedotova.

—  Viņu izlaiduši, izlaiduši! — viņa gaudoja izmisuša zvēra bezcerībā. —Ļuska teica: piedraudējis mani norakt… Un neviens vairs neatradīšot…

Lapsa pasvārstīja rokās klausuli.

—   Nebaidies, neko viņš tev neizdarīs. Es apsolu!

Tad viņš uzgrieza Gorska numuru un, saņēmis sevi

rokās, mierīgi sasveicinājās.

—  Tieši jūs man esat vajadzīgs, — pūslis atsaucās bargā balsī. — Rīt deviņos nulle nulle jums jāierodas pie manis uz pratināšanu.

—   Kāpēc jūs atbrīvojāt Sihno? — joprojām valdīdamies, noprasīja Koreņevs.

—   Pēc likuma. Rīt tieši par to būs runa. Viņš apgalvo, ka jūs esat izdauzījis no viņa pašaprunu.

—   Un vai to līķi ari es būtu apracis?! — Lapsa iekliedzās. — Vai tas līķis arī būtu pašapruna?

—   Nenokavējiet, — izmeklētājs sausi izmeta un nolika klausuli.

Vairākas minūtes lapsa izmisīgā niknumā šaudījās pa kabinetu. Padusē bez jebkādas jēgas karājās speciālā maksts ar atsperi, kas tur pistoli ar rokturi uz priekšu un ļauj to izraut, ekonomējot dārgās, visu izšķirošās sekundes. Bez ieroča 1.apsa jutās kails.

Ja viņš nezinātu par videoierakstu, tad rit deviņos dotos pie Gorska bez kādām aizdomām: vai nu mazums par operiem ienāk stulbu apsūdzību! Ja nebūtu piezvanījusi Fedotova, viņš ietu tik un tā, zinādams, ka dodas uz savu Golgātu. Taču tagad viņš saprata, ka tā būtu kļūda. Ja manīgais kareivis vienpatis pametīs neitrālo joslu, ienaidnieks noticēs pilnīgai uzvarai.

Lapsa atslēdza seifu un no slepenā nodalījuma izņēma Makarova pistoli — tieši tādu pašu, kādu pirms stundas bija atdevis priekšniekiem. Šī savulaik bija atrasta glabāšanas kamerā pamestā somā. Lapsa bija pārbaudījis stobru ložu un čaulīšu kolekcijā un pārliecinājies, ka tas ir «tīrs». Pielādējis pistoli, viņš ar automātisku kustību iegrūda ieroci maksti. Paracies slēptuves dziļumos, atrada vairākas pases, pārskatījis, izvēlējās divas un ielika tās žaketes iekškabatā. Dokumentu speciālistus viņš pazina, cik uziet, daži no tiem bija pilnigi uzticami. Vēlreiz aplaidis riņķi skatienu, Lapsa aizcirta aiz sevis durvis.

Septītā nodala

Nākamajā dienā pilsētas prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Gorskis pilsoni Koreņevu tā ari nesagaidīja un nevarēja uzrādīt viņam apsūdzību un lēmumu par apcietināšanu. Bez darba palika ari trīs rīkļurāvēji no Drošības ministrijas operatīvās nodaļas, kuri veltīgi bija nokver- nējuši priekštelpā. Vēl pēc dažām dienām bez pēdām pazuda pilsonis Sihno. Tā kā ar bēguļojošu noziedznieku un bezvēsts pazudušu personu meklēšanu nodarbojās kapteinis Reutovs, Koreņeva un Sihno mapītes nogūla blakus un drīz vien sāka pārklāties putekļiem. Šamanis saņēma nelāgas ziņas, divkāršoja miesassargu skaitu un vairs nerādījās ne restorānos, ne kazino. Bobovkinam nebija lemts ilgi pildīt kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka pienākumus — labi, ja kādu mēnesi. Pēc tam viņu atbrīvoja sakarā ar neatbilstību ieņemamajam amatam. Runāja, ka ģenerālis saņēmis kaudzīti fotogrāfiju, kurās majors redzams visai kompromitējošās situācijās kopā ar ārkārtīgi šaubīgiem cilvēkiem. Kas bija šis noslēpumainais fotogrāfs un kā viņam bija izdevies nolikt savas bildes uz paša Iekšlietu pārvaldes priekšnieka galda, atlika vienīgi minēt Lai gan operiem zināmas aizdomas bija.

Peredelkino 1993

Danils Koreckis >

OPERATĪVĀ IKDIENA

Redaktore I. Ceriņa Tehniskā redaktore V. Vasiljeva Formāts 84x108/32, 13,50 iespiedi. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija" Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050

[1] kp — Kriminalmeklešanas parvalde.

[2] iep — Iekšlietu pārvalde.

[3] patlaban samazināta pārtikas deva ieslodzījuma vietās ir atcelta kā esoša pretrunā ar starptautiskajiem standartiem attiecībā uz ieslodzītajiem.

[4] sevišķais — īpašs, pastiprināts režīms.

[5] Personālsastāva inspekcija — iekšlietu orgānu kontroles dienests.

[6] kpfsr kk 108. p. ii daļa — ar nodomu nodarīti tīši smagi miesas bojājumi, kas izraisījuši nāvi.

[7] baklāns — noziedznieku žargona «huligāns».

[8] ronap — Reģionālā organizētas noziedzības apkarošanas pārvalde.

Content

Koreckis Daņils Operatīvā ikdiena

Izpildīt spriedumu Stāsts

Pirmā nodala

Otra nodaļa

Treša nodala

Ceturta nodaļa

Piektā nodala

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmito nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Lietu izmeklejot Stāsts

Pirmais sižets Nazis ar monētu

Otrais sižets Vēstulē no Odesas Pirmā diena

Piektā diena

Septītā diena

Vienpadsmitā diena

Divpadsmito diena (no rīta)

Divpadsmito diena (vakarā)

Četrpadsmita diena

Piecpadsmita diena

Sešpadsmita diena

Septiņpadsmitā diena (epiloga vietā)

Trešais sižets Birztalā

1. Ezers Pulksten 12.15. gaisa temperatūra +36° Aleksandrs

Aleksejs

Huzārs

2. Berzajs Pulksten 13.10. Gaisa temperatūra ēnā +31°

3. PLUDMALE Pulksten 16.30. Gaisa temperatūra +24°; ūdens temperatūra +23° Krilovs

Vološins

Huzārovs

Krilovs

Vološins

Huzārovs

4. Pilsēta Pulksten 21.30

Ceturtais sižets lamatas lieliem plēsoņām

Par spīti likumam (stāsts)

Pirmā nodala

Otra nodaļa

Treša nodala

Ceturta nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodala