Koreckis Daņils

Operatīvais pseidonīms

DANILS KORECKIS

OPERATĪVAIS PSEIDONĪMS

,

Pirmā daļa

REZERVES LĪMENIS

1. nodaļa

Ārējie kairinātāji

Tihodonska, 1997. gada 7. februāris, pīkst. 17.40, gaisa t° - 12°C.

Dzīve ar savu tulznaino roku grāba aiz rīkles arvien drošāk. Roka bija tik auksta un cieta, ka reizēm šķita, ka tas ir kaulainās nāves tvēriens. Vecie, iznēsātie puszābaki neaizsargāja no aukstuma, arī nobrāztais mētelītis un līdz pašai ādai izdilusi trušādas cepure nebija labāki. Ja varētu izstrēbt šķīvi tumīga boršča ar maizi, vēl uzkost tupeņus ar siļķi un mēriņu šņabja - kļūtu siltāk. Kazi, iztiktu arī bez šņabja, ari bez siļķītes, ari bez boršča - tikai piebāzt māgu ar jebkādu ēdamo, lai nebūtu tik tukšs kuņģis, nebūtu slikta dūša, neļimtu kājas…

Sergejs Lapins lēni klīda pa Marksa prospektu - Ti- hodonskas galveno ielij. Pussagruvušās vecās tirgoņu pilsētas mājas no izciliem, bet nevienam nevajadzīgiem, tādēļ nevērtīgiem vēstures un arhitektūras pieminekļiem bija pārvērtušās par lepniem un dārgiem dažādu biroju, veikaliņu, bāru, pārstāvniecību un firmu ietvariem, tā ātri vien atjaunojot kādreizējo, šķietami uz visiem laikiem zaudēto šiku. Lapins gāja garām ar marmoru apdarinātajām fasādēm, krāsainiem, pūkainiem paklājiem, kas gulēja pie pulētajām durvīm uz no sniega notīrītā trotuāra figurālajām plātnītēm; viņš gāja garām vitrīnām, kas bija spilgtas un aicinošas ar izsmalcinātu ēdamo vai ultramodernu apģērbu, gāja garām pie trotuāra malas nevērīgi piebrauktiem milzīgiem, katram gadalaikam piemērotiem džipiem, greznām un jautrām sievietēm, paēdušiem un pašpārliecinātiem vīriešiem - šā laika dzīves saimniekiem.

Viņa izskats tik ļoti kontrastēja ar apkārtējo greznTbu, ka varēja kalpot par uzskatāmu ilustrāciju rubrikai «Divas pasaules - divi likteņi», ar kuru pagājušajos laikos padomju avīzes nagloja pie vēstures kauna staba kapitālisma strutainās vātis.

Sergejs par to nedomāja - viņam bija maksimāli konkrēta domāšana, kas skāra tikai to, kas viņam rūpēja šai brīdī. Tagad viņš uztraucās, vai ir atgriezusies Toņka, - pretējā gadījumā viņš netiktu mājās: atslēgu viņam atņēma vēl pirms nedēļas. Vēl sildīja cerība, ka izdosies kaut ko piestrādāt Rubeņa čebureku ēstūzītī.

Aizklīdis līdz Bagāto noejai, Lapins pagriezās lejup un, kvartālu nogājis, atradās gadsimta sākuma tirgoņu Tiho- donskā. Toreiz noeja atdūrās pret kravas piestātnēm, te izkrāva sauskravas, kuģīšus ar kokiem, graudiem, tabaku un manufaktūru un baržās iekrāva miltus no Paramonova putraimu maltuves, cigaretes no Asmolova tabakas fabrikas, augļus, žāvētas zivis. Šeit vienmer varēja piepelnīties vai sliktākā gadījumā ko nozagt, tādēļ šo nolaideno šķērs- ieliņu arī nosauca par Bagāto. Par tālaika amatniecības dažādību daiļrunīgi vēstī īso ieliņu un šķērsieliņu nosaukumi: Sāls, Tabakas, Manufaktūras… Piestātnēm piederīgo rajonu nokristīja par Bagātnieci, un, kaut arī piestātne jau sen pārcelta uz citu vietu, nosaukums ir saglabājies. Pirmatnējā veidā ir saglabājies arī viss pārējais: galīgi novecojušās viena, divu, retāk - trīsstāvu mājeles ar piebūvētām «ērtībām», dzīvokļu fondam atbilstoši iedzīvotāji, brašie paradumi un tikumi. Vārdu sakot - Bagātniece!

Pie Rubeņa tikpat kā nebija apmeklētāju: pie stūra galdiņa trīs vietējie vīri dzēra vīnu, vēl divi ieklīduši puiši ar

plēsīgām sejām un lūpu kaktiņā iespiestiem nodzisušiem papirosiem sačukstējās, pārlikuši par atdzisušu čebureku šķīvi. Lapins dažas minūtes gaidīja saimnieku, tad sāniski iegāja palīgtelpā. Te smaržoja pēc sakaitētiem čeburekiem un ceptas gaļas. Aiz nošmulētā aizkara skanēja jautra saruna: Rubens uzņēma viesus. Lapins ieklepojās.

-   Kas tur?

Aizkars pametās sāņus. Apaļsejains armēnis ar bultvei- da ūsiņām palūkojās no piesmēķētā nostūra. Viņa labsirdīgajam izskatam neatbilda vērīgās, aukstās acis. Tāda cilvēka acis, ar kuru labāk nestrīdēties. Arī runāja par viņu visādi… Nav zināms, cik daudz baumas atbilda īstenībai, bet reketieri ēstūzim nenāca tuvāk par pistoles lodes lidojuma attālumu.

-   Vai darba nav? - Balss skanēja aizsmakusi, varbūt no uztraukuma - uz šo jautājumu atbilde viņam bija pārāk svarīga. Lapins noklepojās.

-   Ne-e, dārgais, - Rubens paplēta rokas. - Ūdeni atnesa, malka ir. Ienāc atkal rītu…

Sergejs viņam likās simpātisks: kārtīgs puisis, nedzer, nekaujas, nezog. Arī no skata pieklājīgs - vienmēr gludi noskuvies, klusu balsi, skaidru skatienu - nav līdzīgs Bagātnieces pašpuikām.

-   Rīt, labi? - Saimnieks labvēlīgi pasmaidīja.

Lapins bēdīgi pamāja un norija siekalas.

-   E-e, - Rubens kļuva uzmanīgs. - Vai ēst gribi?

Sergejs klusējot novērsa skatienu.

-    Tūlīt mēs tevi pabarosim… Tas neder… Nav taču karš… ,

Rubens nozuda aiz aizkara.

-   Vai šašliks vēl ir? Un - šo? Dod šurp… Un šņabi ielej…

Pēc brīža apdullušais Sergejs ar zobiem rāva sulīgo, pēc

oglēm smaržojošo gaļu, maizes vietā stūķēja mutē ar asu malto gaļu piedzītos čeburekus. Viņam pielēja gandrīz pil- % nu kantaino glāzi ar šņabi, Sergejs to izdzēra divos paņēmienos: likās, ka tas ir ūdens, taču tūlīt pa visu ķermeni

izplūda patīkams siltums un izšķīda spriegums, kas visu dienu viņam nelika mieru. Tagad viņš bija gandrīz laimīgs un izjuta pret Rubeņu patiesu pateicību. Tas viņu bija nosēdinājis vienu pašu virtuvē kā savu personīgo viesi. Kā lai pateicas labam cilvēkam? Rīt savest ūdeni bez samaksas. Bet kā - bez samaksas: rit taču ari gribēsies ēst…

Aiz aizkara iešķindējās glāzes, atskanēja smiekli.

-   Saimniek, paldies! - Sergejs no visas sirds pateicās.

-   Ne tikai man - visiem saki paldies! - Pirmo reizi no- šmulētais aizkars tika atmests pilnīgi, kļuva redzams galds, pie kura, atskaitot Rubeņu, sēdēja trīs viņa tautasbrāļi. Divi smējās un skatījās uz trešo, kurš, atmeties pret sienu, aizvērtām acīm klusi vaidēja.

«Vai viņam slikti, vai? Bet kāpēc viņi smejas?» Lapins neizpratnē nodomāja.

Trešais ievaidējās skaļāk, izstiepās un, it kā būtu atguvies, atvēra acis.

-   Malacis, - viņš pateica bez akcenta. - Labi nostrādāji.

Zem galda iezīmējās kaut kāda kustība, galdauts pacēlās, parādījās ne visai tīras pēdas un baltas gūžas. Atskanēja jauna smieklu šalts, tikai tagad visi četri skatījās uz pārsteigto Sergeju. Pavisam jauna un no lejas līdz jostai kaila rūsgana meitenīte izlīda, nostājās un ari, neizrādot ne mazāko samulsumu, blenza un Lapiņu.

-   Lai viņš to ņem no muguras, bet mēs paskatīsimies, - slinki noteica trešais, lejot sev šņabi.

Rūsganā klusējot pagrieza muguru un pieliecās.

-   Gribi viņai iepūst, Vasja? - pieliecis galvu uz sāniem, Rubens jautāja.

-   Esmu Sergejs, - Lapins palaboja un atkāpās uz izeju.

-   Nu dari, Vasja, dari! - ar piedzērušā neatlaidību atkārtoja trešais.

-   Nē, nē… - Sergejs spēra vēl vienu soli.

Rubens skanīgi uzsita meičai pa dibenu, viņa iztaisnojās un, it kā nekas nebūtu noticis, pastiepās pēc glāzes.

-   Vai man ģērbties? - viņa lietišķi pajautāja.

-   Pagaidām pagaidi, - Rubens noteica. - Deram uz simtnieku, ka Serjoža pacels divus miltu maisus?

-   Tāds pussprādzis? Nevarēs! - trešais kategoriski paziņoja un salūkoja naudu. Arī viņa draugi noraidoši pašūpoja galvu.

Priecājoties, ka var izdarīt saimniekam kaut ko patīkamu, Lapins aizgāja uz pieliekamo, uzlika uz katra pleca pa maisam un atgriezās.

-   Hop! - Rubens savāca naudaszīmes. - Malacis, ēdienu atstrādāji!

Apmierinātais Lapins aiznesa maisus. Kad viņš atgriezās, trešais kaut ko neatlaidīgi Rubenam skaidroja, bet tas nepiekrita.

-   Nē, Suren, tas nesanāks. Viņš ir rāms. Nepatīk troksnis, kauties nepatīk…

Trešais neatlaidās. Rubens piecēlās, apņēma Lapiņu ap pleciem, noveda maliņā.

-   Naudu gribi? - smagi dvešot ar šņabja un gaļas smaržas pilnu elpu, viņš nočukstēja. - Iesi uz darbiņu - dabūsi miljonu. Varbūt vairāk…

Surens uzmanīgi sekoja pārrunām.

-  Tur nav nekā briesmīga… Pasēdēsi mašīnā, varbūt pat nevajadzēs izkāpt…

Lapins pietiekami ilgi bija dzīvojis Bagātniecē, lai novērtētu priekšlikumu.

-   Nē, tādā lietā es nepiedalos… Lai viņš neapvainojas… Nauda ir vajadzīga, bet uz zonu nav patikas… - Miljons viņa situācijā šķita pasakaina summa, negrozāmi atteikties no tādas bagātības viņš vienkārši nevarēja un mēģināja atrast kompromisu. - Ja tur būtu televizors jālabo, kaut kas jāpasargā, jāiekrauj. Nu, jebkuru darbu - es ar lielāko prieku!

Surens, lai ari neizšķīra vārdus, visu saprata un, interesi zaudējis, aizgriezās.

-   Kā gribi. - Rubens paraustīja plecus un atgriezās pie paziņām.

- Nu, ko iemigāt? Ielej, priecāsimies tālāk!

Rūsganā uzvilka uz zili baltajām kājām nomītus, sen netīrītus zābakus un pacietīgi gaidīja turpmākos rīkojumus. Viņas seja neko neizteica. Lapins izgāja ārā.

Krēsla sabiezēja. Stāvais trotuārs atgādināja slidotavu; lai nenokristu, nācās iet sāniski ar saspringtām, pussaliek- tām kājām, laikus pārbaudot katra nākaniā soļa drošumu. Dažus metrus priekšā nograbēja tramvajsP Sergejs sastinga nestabilā līdzsvarā, skatoties cauri nosarmojušiem stikliem uz it kā lupatu cilvēciņiem, kuri bija sablīvējušies slikti apgaismotajā vagonā. Šai brīdī nodilusi zole paslīdēja pa spoguļgludo apmali, Lapins krita lejup, atmetās atpakaļ, cenšoties nobremzēt, bet tikai atkrita uz muguras un sāka slīdēt ar kājām pa priekšu taisni zem grabošajiem, ledus maisījumu šķaidošajiem riteņiem.

Dzīvnieciskas šausmas uzliesmoja viņa būtības dziļumos un kā kumulatīva fugasa ugunīgs stabs izsita robu biezajā apvalkā, kas slāpēja jebkuru emociju saviļņojumu Lapiņa apziņā. Pēkšņi viņš sevi ieraudzīja no malas: nožēlojamu, nevienam nevajadzīgu, izkāmējušu vīru, kura asiņainos gabalus novilks no sliedēm kā bezsaimnieka suņa sprāgoņas miesas. Viņš nodrebēja no šī skata ne mazāk kā šausmās no neizbēgamās nāves. Pirksti velti ķērās pie gludā apledojuma, viņš centās izlaist nagus, pielipt pie nežēlīgās nogāzes, jebkurā veidā pagarināt nāvi nesošās slīdēšanas laiku, taču inerces spēks nepielūdzami nesa sačokuroto ķermeni lētajā, nonēsātajā mētelī zem satrakoti ritošiem tērauda nažiem.

Viņam paveicās: sastingušās kājas nošļūca uz sliedēm jau pēc pēdējā riteņu pāra, slikti apgaismotais tramvajs nozuda aiz līkuma, nekur nekas nesāpēja, apģērbs nebija saplīsis un pat stipri sasmērēts. Lapins piecēlās, nopurinājās un devās tālāk. Robs aizvilkās, un emocijas nekavējoties apdzisa. Beigu beigās nekas nebija noticis - nokrita, nu, nokrita, tik vien tās nelaimes… Patīkama sāta sajūta sasildīja un pavairoja spēkus, diena beidzās labi; ja vēl Toņka butu majas… Ieraudzījis apgaismoto logu, Sergejs juta, ka ir laimīgs.

***

Tihodonska, 1997. gada 8. februāris, pīkst. 7.15, -5°C, vējš, slapjš sniegs.

- Kamera, celties! Nostāties - pa vienam! Aizskartie iet pēdējie!

Lapins pacēla galvu no spilvena, salika plaukstu kā cepures nagu un aizsedzās no iedegtās griestu lampiņas gaismas. Uz sliekšņa stāvēja ņirdzīgais Dimka. Guļasvieta bija nolikta tieši uz grīdas un praktiski aizņēma visu mazās virtuves platību. Pagājušajā nedēļā Antoņina viņam uzteica, tiesa, - pagaidām. Tai sestdienā no lielveikala viņa atgriezās agrāk nekā parasti, satumsusi kā negaisa mākonis. Kas zina - varbūt ar reketieriem kaut ko nebija sadalījusi, varbūt dienā satirgotais nozagts vai direktors ir atkal uzmācies - šo sievišķi nevar saprast: pati neko nestāsta, bet, ja pajautāsi - aizsūtīs…

Lapins sagatavojās noklausīties tādās reizēs parasto apvainojumu devu, taču šoreiz viņa krasi mainīja taktiku. Vārdus viņa aizstāja ar darbiem. Pirmkārt - viņu izlika no guļamistabas. Atveda uz virtuvi un ar pirkstu norādīja uz sažuvušo grīdu - kāda jēga tev gultu izgulēt un ap miesu grābstīties - gulēsi šeit, parazīt. Un, ja nenāksi pie prāta, - izmetīšu vispār ārā.

Tā viņš visu nakti nogrozījās uz pustukšā matrača, klausoties, kā peles rosās pagrīdē, un tinās nemitīgi aizslīdošajā segā. Viss jau bija saprotami - ko esi pelnījis, to arī saņēmi, taču - būtu vismaz iedevusi veļu… Nākamajā dienā viņš dabūja to, ko gribēja: vecu palagu ar aizdomīgiem traipiem un izplūdušu violetu spiedogu «PSRS AM» un vecu, rūsganu karavīru segu. «Ar to tev, liekēdim, pietiks.

Saki vēl paldies, ka vispār tevi neizmetu uz ielas, lai gan tas nebūs ilgi jāgaida.»

Pēc tam bijusī sieva, bet tagad - pilsone Krilova viņu piespieda pārvilkt ledusskapi no virtuves uz istabu. Sak - nav ko pieēsties par svešu naudu. Tā ka tagad viņam ir aizliegts ieskatīties ne tikai Toņas karstajā kūsī, bet arī ledainajā pirmsplūdu laikā Saratovā ražotajā ledusskapī. Un piedevām viņam tika atņemtas ieejas durvju atslēgas.

-   Ja nenāksi pie prāta, vispār aiztriekšu pie velna vecmātes! - Toņka drūmi atkārtoja, un pārliecināti varēja teikt, ka savu solījumu viņa izpildīs.

Lūk, tāda dzīve Lapinam bija šobrīd.

-   Novāc pleznas, ļauj pieiet pie plīts! - Dimkas aizkaitinātajā balsī skaidri skanēja Toņkas intonācijas.

Lapins paklausīgi pievilka kājas. Dima pārkāpa pāri matracim, aizdedzināja zem tējkannas gāzi. Tērpies viņš bija līdz ceļiem garā sporta krekliņā. Ja labi ieskatījās, tad izbalējušajos krāsainajos traipos uz krūtīm varēja nojaust basketbola kluba « Čikāg as buļļi» emblemu. Agrāk krekls piederēja Lapinam. Tajā viņš ik rītus skrēja pa krastmalu līdz tiltam un atpakaļ, pieci kilometri - tā bija viņa dienas norma. Bet tas notika senos, labos laikos, vēlāk sākās citi… Iestājās grūtas dieniņas, tādēļ ari Dimka nonēsā viņa lietiņas. >

Lapins vairākas reizes pamirkšķināja, tā pierodot pie spilgtās gaismas, un, acis piemiedzis, paskatījās uz sienas pulksteņa ciparnīcu. Ceturksnis uz astoņiem.

-   Kur tad tu tādā agrumā esi sataisījies?

-   Kur, kur… ķēvi no dīķa vilkt! Es aiz pavadas, tu - ar zobiem… Uzmini - aiz kā?

Pārkāpis pār guļas vietu atpakaļ, pusaudzis devās uz tualeti. Seja viņam bija tikpat izbalējusi un saņurcīta kā apģērbs.

Lapins gribēja viņam aizrādīt, bet tad nolēma, ka būs labāk, ja noklusēs. Viņš vienmēr izturējās pret puišeli kā pret dēlu, bet pret Antoņinu - kā pret likumīgu sievu. Normāla ģimene, normālas attiecības un viņš - it kā būtu kārtīgs ģimenes galva. Bet tagad viss nojuka. Un ģimenes vairs nav. Un viņš nav nekāds ģimenes galva, bet - piedeva. Arī Dima viņam ir gluži svešs. Kā viņam izturēties pret svešu onkuli? Lūk, tā - pati māte viņam ir piemērs.

Smagi nopūties, Lapins pagriezās uz sāniem. Mugura bija pilnīgi notirpusi. Viņš kaut kur bija lasījis, ka uz cieta gulēt esot pat veselīgi. Laikam to rakstījis tāds, kurš pats nekad uz cieta nav gulējis. Vēl jo vairāk - gulējis uz grīdas Bogatjanskas graustos. No šķirbām velk caurvējš, pagrabā visu nakti skrapstinās peles, arī aizvainojums… viņš taču tomēr ir cilvēks, nevis sētas krancis bez radu rakstiem…

Pamošanās process viņam vienmēr bija sāpīgs. It kā starp sapņiem un īstenību būtu novilkta robeža ar visiem tās atribūtiem: daudzslāņu dzeloņdrāšu nožogojumu, žilbinošu prožektoru gaismu, ložmetējiem sargtorņos un nikniem sargsuņiem. Viņa apziņa reizēm izspēlēja tādus jokus, ka, ja pastāstīsi - neticēs. Domās, ka melo. Reiz viņš mēģināja par šo tēmu parunāt ar Antoņinu, bet līdzjūtību un sapratni neatrada. Viņa ik rītu teikto aprāva pusvārdā, bet mēdza būt arī tā, ka apsaukāja par ķertu.

- Tev vajadzētu nevis nodarboties ar muļķībām, bet labāk pelnīt naudu, kā to dara citi vīrieši, - viņa nikni runāja un pielaboja no krūštura allaž izslīdošās arbūzveida krūtis.

Kādus vīriešus viņa minēja kā piemēru, Toņa nepaskaidroja. Visi kaimiņi ir nabadzīgi: Petruhu jau sen «samazināja», Kuzmičam arī pusgadu nemaksā algu, Kružoks ik pārnedēļu nodod asinis… Varbūt jaunie puiši ādas jakās - tie, kuri reketē tirgu, no tiem jāņem piemērs… Vai no resnā Toljana, kas ved lupatas no Turcijas? Viņš - šaudīkla, viņa - realizētāja, partneri: kad Lapiņa nav mājās, ieslēdzas uz pāris stundām. Kādēļ tā? Toņka saka: skaitot naudu un pārbaudot preci. Ko viņi tur pārbauda - nav zināms, tikai Kružoks reiz vasarā pielīda pie loga un dzirdēja, kā Toņka bļauj tā, it kā viņu cepinātu.

Lapins viņai jautāja, bet pilsone Krilova kliedz: «Tavs Kružoks ir ķerts, un tu esi tāds pats. Pārāk agri tevi no psi- henes izlaida, vajadzēs atkal ielikt, lai tev iztīra bēniņus. Apdauzītais muļķis! Vienkārši - Ķertais!»

Ko te iebilst? Viņš taču patiesi ir apdauzīts. Pirms dažiem gadiem stacijas laukumā pakļuva zem mašīnas, pēc tam tiešām ārstējās psihiatriskajā - ko var darīt, ja atmiņa zudusi un vispār - radusies fāzu nobīde. Bet tas, ka par ātru izlaists, nav tiesa. Viņš taču nav psihiski slims, un pat viņa atmiņa pakāpeniski atgriežas. Daļēji atgriežas… Taču izziņā ar melnu uz balta ir rakstīts: S. D. Lapins atbild par savu rīcību un to var vadīt, tātad - ir pilnīgi pieskaitāms. Taču, lai viņš būtu trīskārt psihs, lai būtu ķerts, lai Kružoks ari būtu pilnīgs šizofrēniķis, bet - kā Kružoks var zināt, ka viņa bļauj, kad sākas orgasms? Kā viņš to varēja izdomāt savos šizofrēniskajos murgos, ja nekā nebūtu dzirdējis, tupot zem atvērtā loga? Starp citu, agrāk Anto- ņina viņam tā uzbrukt neatļāvās. Viņi iepazinās psihiatriskajā slimnīcā, kur viņas bijušais vīrs, Dimkas tēvs, gulēja ar paģiru karsoni. Vēlāk viņš pametās zem vilciena, bet viņi sagāja kopā. Tā ka viņai pie ķertiem nebija jāpierod. Pēc nevaldāmā dzērāja Lapins šķita eņģelis. Visām savdabī- bām, kuras Lapinam sākumā piemita, Antoņina nepievērsa uzmanību, pārmetumus neizteica, tikai klusi priecājās par negaidīto laimi. Draudzenes, kaimiņienes apskauda. Tas taču ir kas neredzēts - Krilova tādu vīrieti noķērusi! Nedzer, nesmēķē, pret cilvēkiem pieklājīgs, neviens neko nelāgu no viņa nav dzirdējis. Turklāt arī labi pelna un visu līdz pat pēdējai kapeikai nes uz mājām. Ne tā, kā manējais… Bet tas, ka ir klusētājs, izvairās no ļaudīm, ir pat labi. Cits - kā sāk runāt, tad labāk būtu, ja vispār nebūtu muti atvēris. Vai pat ved mājās visādus paklīdeņus, pēc tam - vai nu trūkst kādas mantas, vai nauda pazudusi. Un vēl mīl Dimku - ne tā kā īstais tēvs, kurš tikai uz iekaustīšanu bija nadzīgs. Bet šitais - gan uz kino ved, gan zivis ķert, gan uz Zooloģisko dārzu… Agrāk puisēns mētājās ka bezpajumtnieks kopā ar Bogatjanskas baskājiem, bet tagad viņam ir īsta ģimene - saimnieciska māte un arī tēvs ir strādīgs… Agrāk daudz kas bija citādi.

Lapins pilnībā atjēdzās pēc jūtama spēriena pa gurnu.

- Savāc savas lupatas un vācies ārā no virtuves! Es tevis dēļ nepaspēšu paēst.

Lapins klusējot sarullēja gultasdrēbes, aizstiepa mur- skuli uz pieliekamo telpu. Ienira šaurajā, pirms dažiem gadiem mājai piebūvētajā tualetē. Pēc tam iegāja mazītiņajā vannas istabā ar apdrupušo apmetumu. Tur nebija nekādas vannas, tikai sarūsējis dušas sietiņš pie griestiem un stūrains, pēc kanalizācijas smirdošs caurums grīdā. Kad viss bija kārtībā, te varēja kaut kā nomazgāties, taču tagad bija cits periods un nācās samierināties tikai ar auksto ūdeni.

Mazā, blāvā spogulītī virs aplupušās izlietnes atspoguļojās novājējusi trīsdesmit divus gadus veca vīrieša seja, kuru dzīve bija pamatīgi paplucinājusi. Stikls bija šķībs, un amalgama noberzta, taču Lapins nebija radis meklēt attaisnojumu objektīvos iemeslos. Visās savās nelaimēs viņš vainoja tikai sevi. Toņka to iespēju robežās atbalstīja. «Paskaties uz savu purnu!» — tāda bija viņas iecienīta runas forma. Bet kāda vaina purnam? Mēdz būt arī sliktāki.

Izspūruši, sen negriezti mati, rievas augstajā pierē, izteikti uzacu loki, dziļi iegrimušas pelēkas acis, plats, it kā saplacināts trīsstūrveida deguns, asas rievas gar degunu līdz mutei, cieši sakniebtas šauras lūpas. Iekrituši vaigi un masīvs zods, noklāts ar melniem, sirmot sākušiem rugājiem. Pretēji pārējai Bogatjanskas iedzīvotāju vīriešu daļai, Lapins skuvās katru dienu - tā ari bija viena no tām daudzajām savādībām, kuru dēļ viņu sauca par Ķerto.

Pašreiz viņš vilcinājās, turot rokās bārdas dzenamo un domājot, vai ir jēga šodien skūties. Nu, un vispār… Varbūt uzreiz pārvilkt ar asmeni pār kaklu, un lieta darīta. Lai pats nemocītos un negandētu dzīvi citiem. Bet ar «Ņevu» nevar ne velna sagriezt. Var novilkt pa vēnām, tad gan būtu asiņu jūra…

Lapins saraustīti nopūtās. Tomēr nokasīja rugājus, apslacīja seju ar ledaino ūdeni. Izgāja virtuvē. Sevi nebija ar ko nodarbināt, un pilnīgas bezvērtības sajūta lika sa- kumpt, samazinot viņa auguma simt septiņdesmit astoņus centimetrus.

-   Noskuvies? - izsmējīgi noņirdzās Dimka. - Varbūt iesi saņemt ordeni?

Puisēns izskatījās vecāks par saviem četrpadsmit gadiem. Varbūt dzīves pieredzes zīmoga dēļ, kas bija uzspiests garenajai, zirgam līdzīgajai sejai. Droši vien viņam jau ir bijusi pirmā sieviete, nomēģinājis šņabi, uzsmēķējis anašu un domā, ka uzzinājis visu pasaulē. Viņš jau bija paguvis pārģērbties džinsos un biezā svīterī, tagad gatavoja sev sviestmaizes. Iešļāca tasītē vakardienas tējas uzlējumu, atšķaidīja to ar verdošu ūdeni no tējkannas. Spriežot pēc nervozajām kustībām, viņš kaut kur steidzās.

-   Kādu ordeni?

-    Nu, tu gan ilgi domā! - Dimka steidzīgi gremoja.

-   Kurš gan tev dos ordeni, ja pat algu neatdod… Starp citu, kāda šodien ir diena?

Lapins sarauca pieri.

-   Liekas, ka otrdiena.

-    Pareizi. - Zirgveida sejā iezīmējās nievājošs smīns.

-    Man nāk prātā, ka pirmdien kāds solīja atdot parādu. Naudu atnesi? Nē? Es tā arī domāju. - Apaļās acis kā urbīši dzēlās Lapiņa apmulsušajā sejā. Kad pirms trim gadiem Lapins viņu mācīja ķert līdakas ar dzīvām zivtiņām, viņš skatījās pavisam citādi - ar pateicību un sajūsmu.

-   Vai tu vispār domā ar mani norēķināties? Ko klusē? Gribi, lai es tev «skaitītāju» ieslēdzu? Pie mums tas ir vienkārši.

Krilovs jaunākais pēdējā laikā centās būt līdzīgs «asajiem». Izveidoja no mazgadīgajiem brigādi, darbojās galvenokārt ar mašīnu mazgāšanu. Tos puisēnus, kuriem pagaidām vēl nav spēcinu stiept spaini un lupatu, viņš norīkoja ubagot. Skolu bija pametis: kam man vajadzīga tā nīkšana, no muļķīgajām mācībām ne prāta, ne naudas nebūs! Pēc šā laika standartiem… te viņam ir taisnība…

Bizness sniedz ātrus un redzamus rezultātus. Nesen sev iegādājās ādas jaku ar rāvējslēdzēju pāri šaurajām krūtīm, modīgus zābakus ar biezu rievotu zoli. Ja ar tādiem sper pa vēderu - joki mazi… Vakaros viņu kompānija ganās pie Akopa vai tuvākajā diskotēkā. Spriežot pēc uzvedības, viņš savus zābakus jau ir iemēģinājis… Puņķainais augļotājs! Pirms pāris mēnešiem viņš Lapinam aizdeva trīssimt tūkstošus ar desmit procentiem. [1] Sergejs toreiz aizmālēja To- ņai acis, parādīja, ka viņš vēl nav norakstāms. Taču maksājumu vietā, kurus viņš gaidīja no dienas dienā, Lapins tā ari palika tikai ar solījumiem. Bet ar tiem, kā zināms, parādus neatmaksāsi…

-   Nu, tad kā?

Puņķutapai patika radīt neērtību, prasīt savu, veikt «izskaidrošanos.» Asi izjūtot savu atkarību, Lapins apsēdās uz taburetes.

-   Rūpnīcā teica, ka nākamnedēļ sākšot izmaksāt. Šķiet, ka šoreiz nepiekrāps. Vakar es biju kabeļu rūpnīcā - arī tur sola norēķināties. Aleksejevkas ielas piecstāvenē es jau visu paveicu, arī tur, kur vēl pagājušajā mēnesī piestrādāju, - Sadovajas un Budjonovkas ielā. Pacieties nedēļu, labi? Vari nešaubīties - atdošu visu līdz pēdējai kapeikai.

-   Kur gan tu liksies? - pusaudzis drūmi caur zobiem noteica.

Lapins centās uz ēdienu neskatīties. Vakar likās, ka viņš ir pieēdies visam mūžam, bet tagad bada sajūta bija atgriezusies ar jaunu spēku. Dimka tēloja, ka neredz Lapiņa izsalkumu. Ticis galā ar sviestmaizēm, viņš akurāti savāca no galda drupačas, lai nevairotu tarakānus, tad zem ūdens krāna noskaloja tasīti. Desas atlikumu, maizi un sviestu aiznesa uz istabu, kur stāvēja ledusskapis. Tas tādēļ, lai uzkundzējies liekēdis Lapins neuzdrošinātos izmantot citu darba augļus. Atgriezās, pienāca pavisam tuvu un noteica:

-    Māti nemodini, viņai šodien nav preces, lai kaut reizi nedēļā izguļas. Bet tagad klausies par parādu. Labi, lai būtu - atdosi pēc nedēļas. Bet - jau pusmiljonu. Skaidrs? Ja ne, izstāstīšu mātei, kā tu viņu mānīji, viņa tevi fiksi uz ielas izmetīs. Kaut kur pie sētas nosprāgsi, ārā ir ziema. Bet, ja māmiņa arī šoreiz tevi pažēlos, tad es pats tev uzlikšu grožus. Pasaukšu puišus,tiksim skaidrībā. Par tādiem jokiem runas ir īsas - spalva sānos, un viss. Tā ka tev labāk būs, ja šo naudu kaut kur dabūsi. Un - pietiek gaidīt, kamēr kāds kaut ko atdos. Mūlāpus māca. Gribi iegūt čaukstošo - neesi lutausis.

-    Man Rubens solīja miljonu, - pašam negaidīti teica Lapins. - Sauca lietu darīt…

-   Ja? - Dimka ieinteresējās. - Bet kas par lietu?

-   Nezinu. Teica - pasēdēt mašīnā… Varbūt pat nevajadzēs izkāpt.

Atkārtojis vakarējo piedāvājumu skaļi, Sergejs pēkšņi īpaši skaidri saprata, ka par vienkāršu sēdēšanu mašīnā neviens viņam miljonu nemaksās.

-   Vai Surens tur bija? - Dimka lietišķi pārjautāja.

-   Viņš bija tas, kurš piedāvāja. Ar Rubeņa muti.

-    Viņi izliekas par baigi asajiem, - pusaudzis norūca. - Tikai ļaudis runā, ka viņi ir tukša vieta. Tikai gaisu jauc…

Viņš pavīpsnāja un iecietīgi uzsita Lapinam pa plecu.

-   Skaties, tā tu vēl autoritātēs iekļūsi.

Pusaudzis aptina šalli cieši ap kaklu, ietērpās ādenē, melno adīto cepurīti uzvilka līdz pašām uzacīm. Aizejot ar savu aprepējušo pirkstu norādīja uz Sergeju.

-    Tikai tu asām lietām neesi derīgs - esi paplāns. Izdomā kaut ko citu. Man brigādē pat septiņgadīgie pa piecdesmitniekam dienā iegūst. Tev ir nedēļa. Viena nedēļa.

Durvis aiz pusaudža aizvērās. Lapins nezin kāpēc paraudzīja vecu, tā saucamo angļu atslēgu ar bieži ieklemmē- to mēlīti, bezmērķīgi piegāja pie virtuves loga, paskatījās uz pieblīvēto pagalmu ar cauri apledojušām kupenām iemīto taciņu uz strazdu būrim līdzīgo ķemertiņu, kurā bija divi robi. Uz taciņas stāvēja Zina ar atkritumu spaini, gaidot, līdz ķemertiņš atbrīvosies. Gaidīšana ieilga, Zinai tas apnika, un viņa ar plašu vēzienu izšļāca spaiņa saturu dzeltenām līnijām klātajā piesētas kupenā.

Pastāvēja pie loga, ieskatījās istabā. Pēc šķirbainās koka grīdas, kailajām, sen nebalsinātajām virtuves sienām istaba likās kā pils. Paklājs, tepiķis, mīksts dīvāns… Šeit bija ari jūtami siltāks. Antoņina šņāca zem biezās vatētās segas. Viņš nodomāja, ka būtu labi atmest segu, pagriezt silto, miegā atslābināto sievu uz muguras un uzrāpties virsū. Taču šodien šis cilvēciskais prieciņš viņam bija nepieejams.

Uzmanīgi izvilcis galda atvilktni, viņš tajā parakājās un beidzot sataustīja to, ko meklēja. Sažņaudzis priekšmetu rokā, viņš uz pirkstgaliem atgriezās virtuvē. Plaukstā bija ērti iegūlis akurāts dzeltena zamša futrālis. Maigi atvērās plastmasas rāvējslēdzējs. īsās siksniņas galā bija atsperīgs riņķis, uz tā turējās trīs atslēgas. Maza - ar zāģveida zobiņiem, lielāka - līdzīga serdenim ar robiņiem visās četrās skaldnēs, un pati lielākā - seifa atslēga: drošības un simtprocentīgas garantijas simbols. Smaga - no spīdoša hromēta tērauda.

Ar ļoti precīzi apstrādātām virsmām un rūpīgi izvīlē- tiem robiem - tās bija paredzētas dārgām slēdzenēm un bija svešas izļurkātiemštancējumiem Toņkas dzīvokļa durvīs. Atslēgas atradās Lapiņa kabatā, kad viņš atbrauca uz Tihodonsku un pakļuva zem mašīnas.

Viņš nekad netika aizdomājies, kur viņam radušās šīs atslēgas un kādām durvīm tās derīgas, bet, kad ap sirdi bija īpaši nelāgi, spīdošie tērauda priekšmeti viņu sasildīja un uzlaboja garastāvokli. Tā notika arī šoreiz. Pēc desmit minūtēm Lapins nolika zamša futrāli vietā un sāka posties.

Sākās kārtējā izdzīvošanas diena tajā karā, kurā viņš beidzamajā laikā cīnījās par savu dzīvi bez īpašām cerībām uzvarēt.

Līdz rūpnīcai nācās iet kājām. Autobuss maksā pusotru tūkstoti plus pārsēšanās - tas ir vēl pusotra, bet viņam bija simt divdesmit rubļu - necils papīrītis un divas monētas. Ar agrāko naudu nevar pat salīdzināt - tas ir mazāk par kapeiku. Tā arī devās kājām. Gājiens ir tāls cauri visai pilsētai - piespiedu pastaiga ilga turpat stundu.

Nekas, gājieni kājām viņam ir pierasti. Tikai ar laiku neveicās: no rīta krita slapjš sniegs - un vēl tik biezs, ka trīs soļu attālumā neko nevar redzēt. Uz trotuāriem virmo šķidra putriņa, no garāmbraucoša transporta riteņiem šķīst šļakatu šaltis. Un vēl, kā par spīti, pūš tieši sejā. Nācās gandrīz visu ceļu iet sāniski, lai vējš nesaēstu seju un neaizputinātu acis.

Rūpnīcas caurlaides plašā telpa bija tukša un skanīga. Pie griestiem dega blāvs gaismeklis, pārējais apgaismojums - atslēgts. Lapins rūpīgi nopurinājās, pasita sev pa sāniem, notrauca no piedurknēm un pleciem salipušo sniegu. Pret ceļgalu nopurināja cepuri. Garo kā Maskavas metro turniketu rindu pārsedza resna virve ar plakātu «Slēgts». Atvērts bija tikai pats pirmais koridors. Apaļā sardze ar milzīgu revolvera maksti uz masīvā gurna aiz letes garlaikojās. Lapins apsveicinājās, sieviete pasmaidīja.

-   Nu gan laiki pienākuši! Agrāk, kamēr trīs tūkstošus cilvēku ielaidi, tad atkal - izlaidi… Bet tagad - knapi desmits iziet cauri…

-   Melešins atnāca? - Lapins jautāja, izvelkot no kabatas caurlaidi.

Dokumentā nepaskatījusies, varenā sieva nospieda pedāli, un turnikets pagriezās.

-   Pirms stundas paradljas. Ko tad jus šodien abi vienlaikus?

-   Ir darīšanas. - Sergejs spēra soli uz priekšu, un turnikets noklakšķēja viņam aiz muguras.

-Nu, ja jau darīšanas…

Sardze nobloķēja eju un devās uz sardzes telpu sildīties. Agrāk rūpnīcā bija ieviests stingrs režīms. Ar tiem, kuri stājās darbā, notika pārrunas, ko vadīja cietpaurainie pirmās nodaļas pensionāri no komitejas: modrību, ienaidnieks nesnauž, mēli aiz zobiem, uzmanīgi ar paziņām, valsts noslēpuma glabāšana, no jums ir atkarīga valsts drošība… Anketas, biogrāfijas pārbaudes, paraksti par visu… Attiecīgi tika uzturēta arī disciplīna: ja tika nokavēts kaut vai tikai par vienu minūti - turnikets neatvērsies: izsauc iecirkņa meistaru un sākas karuselis - paskaidrojums, rājiens, prēmijas atņemšana un varēja zaudēt arī trīspadsmito algu.

Maiņa sākās septiņos un beidzās trijos, turklāt - līdz atvadu sirēnai nevienam strādniekam nebija tiesību pārkāpt caurlaides slieksni. Inženiertehniskie darbinieki vēl varēja iziet ar savām zaļajām caurlaidēm, bet strādnieks ar dzelteno - ne un ne. Varbūt tikai ar medicīniskā punkta izziņu vai speciālu zīmi no ceha priekšnieka. Bet tagad - sajukums, caurstaigājama sēta, klaiņā visi, kam nav slinkums. Arī darbā Lapiņu pieņēma bez jebkādas pirmās daļas un pat bez pieraksta pilsētā.

Tas tādēļ, ka agrāk tā bija militāra rūpnīca, «pasta kastīte nr. 301», bet tagad pilnīgi civila apvienība «Elektronika». Starp citu, Lapins te strādāja vēl pirms piecpadsmit gadiem uzreiz pēc tehnikuma beigšanas un, kaut arī sīkumus no tiem laikiem īpaši neatcerējās, pārliecināti varēja teikt: šeit bija pirmklasīgs juceklis arī tajos īpašā režīma laikos.

Spirtu, kuru izsniedza kontaktu tīrīšanai, obligāti izdzēra, bet tā vietā izmantoja aizliegto tehnisko acetonu. Mēneša, kvartāla un gada beigās sākās katrai ražotnei pierastais trauksmes stāvoklis, un tad darinājuma blokus vib- rostendos noteikto divpadsmit stundu vietā turēja pa četrdesmit - piecdesmit minūtēm. Tehniskās kontroles nodaļa piemiedza acis un neievēroja parametru precizitāti un citas nobīdes. Arī tieši centram pakļautie armijas pilnvarotie neizrādīja īpašu prasīgumu, jo dzīvokļus, tāpat kā citas priekšrocības, viņi saņēma no rūpnīcas. Sarkanacainie strādnieki, uzspļāvuši pirmajai daļai, bija gatavi pie šņabja glāzītes izstāstīt jebkuram klausītājam visus tehnoloģijas smalkumus, bet par pudeli varēja iznest arī aizsardzībai domāto darinājumu slepenos rasējumus. Uz valsts aizsardzības spējām viņi uzšķaudīja, un CIP, MI-6, MOSSAD, arī visu citu pasaules valstu speciālie dienesti šeit varēja atrast materiālu aģentu mērķtiecīgai vervēšanai.

Bet lieta tāda, ka ne CIP, ne salu valsts Burundas izlūkiem nevarēja ienākt prātā doma, ka jāinteresējas par «trīs simti pirmā» produkciju, jo šeit ražoja sen novecojušas un visur no bruņojuma izņemtas radio releju stacijas «Ziediņš». Vēl vairāk - CIP nebija izdevīgi šeit veikt savas graujošās operācijas, jo «Ziediņa» ražošana izraisīja vēl lielāku PSRS bruņoto spēku atpalicību, un tas atbilda ASV stratēģiskajām interesēm.

Nodienējis armijā un sešus gadus nostrādājis tādā pašā pasta kastītē Piemaskavā, Lapins atgriezās Tihodonskā un atklāja, ka «trīs simti pirmais» ir viens no pirmajiem aizsardzības uzņēmumiem, kas zaudējis vadību tirgus reformu bangojošajā jūrā. Saņēmis dažus nāvējošus triecienus, tas tagad lēni, bet neatvairāmi tuvojās dibenam. Deviņdesmito gadu pašā sākumā tika palaista konversijas programma, uzņēmumam mainīja resoru pakļautību un tas tika pārprofilēts uz radio uztvērēju un stereo magnetofonu ražošanu, kuri atpalika no pasaules līmeņa tieši tik daudz, cik «Ziediņš» atpalika no amerikāņu tālo sakaru pavadoņu sistēmām.

Pēc tam sekoja valsts uzņēmuma pārveidošana par akciju sabiedrību, direktors Altaicevs, viņa vietnieki, galvenais inženieris Kazarjons un visa vadošā branža brīnišķā kārtā no algotiem darbiniekiem pēkšņi pārvērtās par akciju kontrolpaketes īpašniekiem, bet tas nozīmē - arī par visa rūpnīcas īpašuma ieguvējiem. īpašums nebija mazais: divpadsmit cehi, darbgaldu un auto parks, gigantiskas noliktavas telpas, daudz hektāru lielā rūpnīcas teritorija, laukums automobiļu stāvvietām, divas atpūtas bāzes pie Melnās jūras un sanatorija Kislovodskā.

Tas viss un vēl daudz kas tāds, par ko ierindas radio montētājiem, komplektētājiem, regulētājiem, skaņotājiem, konstruktoriem un inženieriem, meistariem un cehu priekšniekiem pat nebija priekšstata.

Jāpiebilst, ka viņi visi arī kļuva par īpašniekiem: Lapinam piederēja divas akcijas un Krilovai tikpat, un uz katras akcijas ir norādīta tās vērtība - simt tūkstoši rubļu. Kad viņi saņēma šos solīdos, ar ūdenszīmēm rotātos papīrus, tik daudz vērta bija vidējās klases vieglā automašīna, bet kā Sergejs, tā arī Toņa un visi pārējie «privātīpašnieki» saprata, ka, visticamāk, ne automobili, ne muzikālo centru, ne uzvalku un vispār ne nieka viņi par saviem vērtspapīriem nesaņems. Ne tādēļ, ka viņi būtu specializējušies privatizācijas jautājumos, bet tādēļ, ka ir pieraduši pie tā, ka vienkāršo tautu vienmēr apjāj, iegāž, aizmālē acis - tauta tam ir domāta, lai visu šķiru priekšnieki varētu uz tās muguras jāt uz paradīzi.

Tā arī iznāca. Kad automobilis maksāja simt tūkstošus, akcijas nedrīkstēja pārdot, bet, kad tik daudz sāka maksāt tēvzemē ražotas kurpes, tāda iespēja parādījās, turklāt tās pirka tas pats Altajevs un Co ar daudzskaitlīgu centīgu starpnieku rokām. Par iegūto naudu Toņa nopirka sev rudens mēteli un jaku Dimkam, vēl - ziemas zābakus Lapinam. Tādējādi ierindas akcionāri sajuta privatizācijas izdevīgumu. Tiesa - šis izdevīgums izrādījās pēdējais, tālāk sekoja pilnīga izputēšana. Valsts pasūtījumu vairs nebija, ražošana apstājās; nonīkuši gadu bezmaksas atvaļinājumā, proletāriji izklīda, pārkvalificējās šais laikos ienesīgākās profesijās. Ceturtās kategorijas montētāja Krilova aizgāja tirgot ievestu plaša patēriņa preci lielveikalā, vadu tinēja Serova apguva pedikīres mākslu, Taņečka Mihailova no tehniskās kontroles kļuva par centra prostitūtu, Petrenko iekārtojās par sargu maksas autostāvvietā tieši pie caurlaides - ļoti ērti… Stāvvietu iekārtoja Kazaijans, to noformējot uz savas sievas vārda, un tagad asfaltētais laukumiņš, kurā nebija ieguldīts neviens rublis, galvenajam inženierim katru mēnesi ienes septiņus miljonus tīru peļņu. Tā ka privatizācija katram izskatās dažāda…

Sestās kategorijas regulētājam Lapinam paveicās - viņš palika otrajā cehā, kurš noturējās virs ūdens ilgāk par visiem: tas piederēja tikai Altaicevam un laimīgas sagadīšanās dēļ tieši šim ceham bija gan pasūtījumi, gan komplektācijas materiāli. Taču pirms septiņiem mēnešiem ari šeit sākās agonija: pārstāja izmaksāt algu, tad cilvēkus aizlaida ilgtermiņa atvaļinājumos, aizslēdza un aizplombēja noliktavu telpas. Runāja, ka Altaicevam cehs kļuvis neinteresants, jo parādu samaksai enerģētiķiem, komunālajiem un nodokļu inspekcijai vajadzēja atdot visu peļņu.

Beigu beigās otrajā cehā palika trīs darbinieki: iecirkņa priekšnieks Melešins un divi meistari - Safonovs un Lapins. Tas, tā sacīt, lai būtu kārtība un saglabātos vērtīgais aprīkojums, jo rūpnīcas apsardze jau sen netika galā ar saviem pienākumiem.

Dežurēja uz maiņām un tikai darba laikā. Par to aprēķināja algu, pareizāk - algu tikai solīja, taču taloni ēdienam bija pilnīgi reāli, un reizi trijās dienās Lapins paēda. Melešins viņam un vēl dažiem saprātīgiem un nedzerošiem darbiniekiem palīdzēja iekārtoties otrā darbavietā - kabeļu televīzijas firmā. Melešins šai firmā ir vai nu dibinātājs, vai direktors, īsāk - viens no priekšniekiem. Runā pat, ka pats galvenais. Sākumā Lapins nevarēja saprast - kam viņam fiktīvais iecirkņa priekšnieka amats? Taču vēlāk saprata: noliktavā ir bezgala daudz tranzistoru un rezistoru, kondensatoru un transformatoru, releju, palaidēju, pārslēgu, kilometriem vadu, ekrāna un koaksilo kabeļu rituļi un vēl visdažādākās iekārtas un instrumenti. Tas viss vienmērīgi tika aizgādāts aiz rūpnīcas sienām. Tātad - Melešins ar Altaicevu norunājuši novest privatizāciju līdz loģiskām beigām.

Lapinam visas šīs darīšanas pie vienas vietas. Ja var zagt - lai zog. Slikti ir tas, ka blēdis Melešins pie tam vēl izrādījās skopulis. Ja ievērotu firmas izcenojumus, tad kabeļu televīzija Lapinam par montāžas darbiem bija parādā vairāk nekā sešus miljonus rubļu. Bet Melešins viņam trīs mēnešu laikā ir samaksājis tikai pusotra simta: visu laiku norēķina kavēšanu noveļ uz firmu, zvēr, ka firma ari viņam nav samaksājusi. Melo, nelietis, un nesarkst. Kā rūpnīcā iemācījās beztiesīgos strādniekus nerrot, tā ari privātā firmā rīkojas. Bet kāpēc? Viņam taču nauda ir, bet savu algu Lapins ir godīgi nopelnījis. Kāpēc gan nesamaksāt?

«Tādēļ, ka tu esi lutausis,» Lapins atcerējās Dimkas vārdus. «Bet lutaušus māca.»

Viņš sažņaudza dūres. Līdzko Melešins nozags pēdējo kabeļa rituli, tūdaļ uzrakstīs iesniegumu «pēc paša vēlēšanās». Bet viņu izsviedīs no firmas, un lieta darīta. Bet pagaidām iecirkņa priekšnieks cītīgi pilda dienestu. Grūtības nav lielas - piecas sešas stundas nedēļā. Šodien ir tieši viņa - Melešina diena: otrdiena. >

Teritorija bija tuksnesīga, starp cehiem klaiņoja suņu bari. Bezpajumtes sētas kranči šeit dzīvoja ari agrāk, Lapins pat brīnījās, kā viņi nokļūst īpašā režīma teritorijā, bet toreiz to bija ievērojami mazāk. Durvis no ugunsdzēsējiem domātās ieejas puses Melešins bija atstājis neaizslēgtas, Lapinam pat nenācās spiest zvana pogu. Rūpīgi nobraucījis kājas, lai nesapēdotu, viņš uzkāpa otrajā stāvā, kur stūrī aiz mēraparatūras noliktavas atrodas iecirkņa priekšnieka kabinets. oe

Melešins svarīgi sēdēja pie sava darba galda. Ieraudzījis uz sliekšņa atnācēju, viņš redzami izbrīnījās.

-   Kāpēc tu neesi darbā?

-   Kur tad es, jūsuprāt, atrodos? - pašam negaidīti Lapins atcirta. - Tieši pašā darbā esmu.

Lapins noņēma no galvas slapjo cepuri, atpogāja nonēsātā rudens mēteļa pogas, noguris piesēda uz krēsla. Viņa negaidītā ierašanās pārtrauca gatavošanos ēšanai. Uz galda bija izklāts auduma galdauts, uz viena šķīvja - puse no cepta cāļa, uz otra - lielās šķēlēs sagriezta žāvēta gaļa, siers, blakus - pusiztīts sviesta gabals. Divos caurspīdīgos pļjJst- masas maisiņos puse franču maizītes un skābēti gurķīši. Melešins izņēma vēl vienu maisiņu ar skābētiem kāpostiem. Līdzās kaudzītē sakrautām avīzēm - importa alus paciņa. No ieslēgtā eļļas radiatora virmo siltums. Nav slikti iekārtojies, iespējams - arī meičas no rūpnīcas pārvaldes atved: ērzelis viņš ir pazīstams…

Lapins pavilka krēslu tuvāk radiatoram, izstiepa pretī siltumam nosalušās rokas. Melešins piemiedza acis. Viņam bija plata, ieliekta seja, apaļas, izvelbtas acis, gaļīgs, kartupelim līdzīgs deguns un pilnīgas lūpas. No pirmā acu uzmetiena bija skaidrs: viņam patīk iedzert, krāpt un blēdīties. Taču fiziognomika netiek uzskatīta par zinātni, un, tā kā vairākumam no rajona, pilsētas, apgabala un visu citu rangu vadītājiem ir tieši tāda, gandrīz tipiska āriene, tad spriest par cilvēku pēc viņa sejas parametriem pie mums sāks ne pārāk drīz.

-   Kas tā par atbildi, Sergej Ivanovič? Es taču tev par īsto darbu prasu. Vai Aleksejevkā, četrdesmitajā namā, pasūtījums ir izpildīts?

-    Nē. Blakus mājā, trīsdesmit astotajā, vēl pagājušajā nedēļā pieslēdzu, bet četrdesmitajā vēl neesmu sācis.

-   Tad kāpēc, jājautā, tu esi atvilcies šurp? Es taču visu smalki izskaidroju…

-   Vajag parunāties, tādēļ arī atvilkos…

Melešins neapmierināts savilka uzacis.

-   Ko tas nozīmē - parunāties? Ir precīzs darba grafiks. Firma piezvana iedzīvotājiem un brīdina, ka tādā un tādā dienā viņiem jābūt mājās, atnāks meistars un veiks pieslēgumu. Vai tu aptver, ko esi nodarījis? Cilvēki ir no darba atprasījušies, sēž savos dzīvokļos un gaida, kad cilvēks no firmas atļausies viņus apraudzīt. Tagad sāks birt sūdzības. Bet tu nolēmi parunāties!

Lapinam kļuva garlaicīgi. Aktieris, izspļauts aktieris. To vajag prast - izlikties par tādu vientiesi.

-   Mihailič, man vajag naudu, - viņš skaļi sacīja. - Lūk, tā ir vajadzīga… Ļoti…

Lai būtu pārliecinošāk, viņš uzsita ar plaukstas malu pa gāmuru. Taču viņa izmisīgais žests neatstāja vajadzīgo iespaidu.

-   Nauda, nauda… Kam tad tā nav vajadzīga? Rūpnīca ne velna nemaksā, firmas vīri arī mālē acis… Firma paplašinās, brīvas naudas nav, viss apgrozījumā. Te viņi nemelo… Nesen vēl divus sakaru pavadoņu aparatūras komplektus iepirka, bet vai tu zini, kāda tā ir nauda? Nāksies mums abiem, draudziņ, paciesties. Sola norēķināties uz mēneša beigām. Nu, ferštein?

Lapins sakumpa vēl vairāk. Viņa nekustīgais skatiens bija fokusēts uz vienu punktu - uz krāsu zaudējušo puszābaku purngaliem, kuri jau sen nebija redzējuši apavu krēmu. Melešins pastiepa roku pēc alus bundžiņas, norāva vāciņu, nolika alu uz galda malas.

-   Cienājies, Sergej Ivanovič! Ja jau tā iznācis, iedzersim, uzkodīsim… Man vienam pašam vienmēr ir garlaicīgi. Piesēdies! Kāpēc tev purns tik sasarcis? Vējš sacirta? Ierausim pa mārciņām, profilaksei. Tūdaļ būs - no slēptuves.

Melešins nograbināja atslēgu un atvēra seifu, kas atradās tieši viņam aiz muguras, izņēma no dobjās metāliskās iekšas plakanu, iespiestu nerūsējošā tērauda blašķi. Agrāk tādās no rūpnīcas nesa spirtu: blašķe labi pieguļ ķermenim un nekrīt acīs. Tad uz galda parādījās apaļas glāzes un nar- zana pudele.

-   Šķaidīsi vai uzdzersi?

Caurspīdīgais šķidums piepildīja ceturto daļu glāzes.

-   Uzdzeršu.

-   Pareizi. Citādi nejūt garšu. Lai iet par panākumiem!

Spirtu dzert nav vienkārši: ir nepieciešama prasme. Lapins norija ugunīgo šķidrumu, aizturēja elpu, ielēja tukšajā glāzē minerālūdeni, uzdzēra un tikai tad uzelpoja.

-    Labi! - Melešins nokrekšķinājās. - Tas taču ir simtprocentīgi tīrs produkts! Ar to tādu naudu var taisīt!

-   Kādu? - Lapins aizsmacis pārjautāja, maisiņā sataustīdams slīdīgo gurķīti. Atsperīgā un kraukšķīgā aromātiski sāļā uzkoda uzreiz nomierināja apdedzināto kaklu.

-   Skaties, vēl no «trīssimt pirmā» laikiem mums palikušas piecas tonnas spirta. īsta, kristāliski tīra kā asara! Tagad tādu dienas laikā ar uguni neatrast!

Melešins apetītlīgi kraukšķināja gurķi un ar pirkstiem vienu pēc otra stūma mutē žāvētas gaļas gabalus. Lapins ievēroja, ka viņam ir stipri, reti zobi. Ja tos sabīdītu…

-    Rupji runājot, tie ir pieci tūkstoši litru. Vai piecpadsmit tūkstoši šņabja pudeļu. Ja atdotu par vairumtirdzniecības cenu, par sešiem tūkstošiem, iznāk ienākums - deviņdesmit miljoni rubčiku!

Melešins apmierināts iesmējās, noplēsa pusi no cāļa un iecirta zobus bālajā gaļā.

-   Saprotams - Altaicevam iedot, vēl šur un tur desmit miljonu, bet arī mums kaut kas paliks… - viņš ar piebāztu muti nomurmināja.

-   Kam - mums?

-   Mums abiem! Vai tev der tāda lieta?

Mihaličs runāja patiesi no sirds, viņš bija nedaudz apreibis, un tādā stāvoklī gribas citam cilvēkam pateikt kaut ko patīkamu. Taču iereibušais Lapins skaidri zināja, ka šai sadarbībā viņš var rēķināties tikai ar etiķešu līmētāja lomu kādā pagrabā ar desmit tūkstošu lielu dienas algu, kuru vēl nav zināms, kā izdosies saņemt. Viņš melanholiski gremoja sieru un neatbildēja. Taču dzīru biedrs atbildi negaidīja.

-   Pa otrai? - Plakanā, pēc proletāriska vēdera formas izlocītā blašķe tuvojās glāzēm.

-   Mazu drusciņu.

Šoreiz Melešins sev ielēja glāzē divas trešdaļas.

-   Piekod kāpostus… Uh, labi gan! Nu, lai iet!

Viņš ar vienu vēzienu izmeta savu porciju, izvilka no maisiņa sauju kāpostu un tos veikli sabēra mutē. Daži gaiši smalkumi pielipa pie zoda.

Sergejs novērsās. Viņam bija nepatīkami skatīties uz šo cilvēku. Viņš priecīgi cienāja, izteica glaimojošus priekšlikumus, taču tieši viņa un viņam līdzīgo dēļ Lapins, Anto- ņina un Dimka, tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku, ir novesti līdz lopiskumam. Un šīs dienas cienasts maksā nesalīdzināmi mazāk par to, ko Mihaličs viņam ir parādā. Iedzer, uzkod un aizej apmierināts. Bet seši miljoni tā arī paliks cita kabatā. Lutauši dabū mācību.

-   Ko tu tāds apmācies, Seijoža? Varbūt kaut kas noticis?

Lapins sāka skatīties logā. Slapjais sniegs bija pārstājis,

taču iet nekur negribējās. Nebija jau ari - kur.

-   Ko tu, nudien? Varbūt es kaut kā varu palīdzēt?

Spirts savu bija padarījis. Dzīvam cilvēkam ir vajadzīga

kāda līdzdalība cita cilvēka rūpēs.

-    Ģimenes problēmas, - Lapins ar lielu nepatiku atzinās.

-   Tad redz, kā? - priekšnieks atdzīvojās. - Tu taču Kri- lovu apprecēji, Antoņinu no montāžas iecirkņa? Sarakstījāties vai tāpat?

-   Tāpat.

-    Krilova… Sievišķis ar miesu un asinīm! - Melešins atmetās pret krēsla atzveltni, aizsmēķēja, sapņaini piemiedza acis. - Miesa, kājas… Tā vienmēr darīja…

Viņš ar puspavērtām plaukstām pie savām krūtīm izdarīja asu kustību, tā precīzi atdarinot Toņas žestu. Lapinam kļuva nepatīkami.

-   Ar ko viņa tagad nodarbojas?

-   Lielveikalā lupatas tirgo. Jau vairāk nekā gadu.

-   Kas tur īpašs, - Melešins filozofiski noteica. - Es nesen biju Centrāltirgū. Pastaigāju pa rindām, neticēsi - pusi rūpnīcas paziņu satiku. Noveduši līdz kliņķim valsti un cilvēkus. No inženieriem un konstruktoriem iztaisījuši tirgoņus…

Viņš savā glāzē iešļāca spirtu. Piedāvāja arī Lapinam, bet tas atteicās. Iedzēra, atkal sabēra mutē kāpostus. Platā seja kļuva sarkanīga.

-   1\i tikai paskaties, Lapin, kas darās! Tādu rūpnīcu sapostīt! Vai tu zini, kāds mums bija kolektīvs? Zelts, nevis cilvēki! Tādi speci vēl jāpameklē, īsti tīrradņi. Kad tu pie mums iekārtojies?

-    Pie jums? - Sergejs pasmīnēja. - Kad es iekārtojos, tad jūsu te nemaz nebija! Astoņdesmitā gada novembrī izrakstīja darba grāmatiņu - pirmās kategorijas regulētājs. Atnācu no tehnikuma uz pirmsdiploma praksi, tūlīt pēc aizstāvēšanās - uz darbu. Jauns speciālists, tehniķis konstruktors, specialitāte - radio aparātu būve… Gadu nolauzu - un uz armiju. Bet pēc tam, jau deviņdesmit otrā gada janvārī, iekārtojos otro reizi…

-   Bet pirms tam - kur šansēji? - Izvelbtās bezkaunīgās acis pētoši apskatīja neveiksminieku Lapiņu. Melešinam bija patiesi interesanti, kādi iemesli cilvēkus noved līdz tādam stāvoklim.

-   Kara rūpnīcā Piemaskavā. Par Zeļenogradu esat dzirdējis?

Melešins pamāja. Tur atradās daudz Aizsardzības ministrijas objektu, bet «trīssimt pirmajam» virkne piegādātāju, viņš arī bieži brauca komandējumos uz «piecdesmit piekto» un «septiņdesmit astoto».

-   Kāpēc tad aizbrauci no turienes? Tu taču esi no bērnunama, radinieku tev nav… bet tur jau biji mazliet iekārtojies …

Lapins paraustīja plecus.

-   Kas to zina. Mani notrieca mašīna… Līdzko atbraucu uz Tihodonsku, tieši stacijas laukumā… Atmodos psihiatriskajā, vispār neko neatcerējos.

Lapins aprāvās. Tādas lietas nav jāstāsta nepiederīgiem cilvēkiem. Acu priekšā - jūt līdzi, bet aiz muguras sauc par ķerto.

-   Nu, pēc tam atkopies? Visu atcerējies?

-   Gandrīz visu. - Lapins sarunu vairs negribēja turpināt. - Nu, kā tad būs ar naudu? Mani Antoņina visu laiku grauž, galīgi vairs nav dzīves!

-Antoņina ir labs sievišķis. Dibens, krūtis, kājas… Tu pļāpas neklausies, man ar viņu nekas nebija. - Melešins aizskrūvēja blašķi, ieslēdza to atpakaļ seifa un sāka nokopt galdu. Pēc kustību koordinācijas traucējumiem un nosvīdušās sarkanās sejas Sergejs saprata, ka tas ir galīgi apreibis.

-   Tiesa, vīriņš viņai bija nekam nederīgs… Bet, lai palīgtelpā mīlētos, - tās nu ir blēņas.

Melešins bija līdzīgs nobarotam kuilim. Viņa skatienā bija kaut kas pretīgs. Lapinam arī agrāk bija nācies dzirdēt netīras pļāpas, taču viņš tām nepievērsa uzmanību. Tāpat kā daudz kam citam. Taču šoreiz radās pārliecība, ka tās nav tikai baumas.

Viņš atkal paskatījās logā. Skats ārā viņam atkal atgādināja, ka visi ceļi ir slēgti. Viņam nav kurp iet. Pat ja Toņa viņa degunpriekšā neaizslēgs durvis, vāļāties uz šķirbainās grīdas un uzklausīt kaut kāda pienapuikas draudus viņš vairs negribēja. Viņš bija strupceļā. Un izkļūt no šī strupceļa viņam traucēja šis bezkaunīgais kuilis. Melešins naudu neatdos. Un neviens cits neatdos. Lutauši dabū mācību!

Lapiņu pārņēma līdz šim nepazīstams, bīstams uzbudinājums. Viņš vienmēr bija mierīgs, raupjā virskārta apziņā nogludināja emocijas, taču šoreiz, pēc vakar izjustajām šausmām no neizbēgamās nāves, izsistajā virskārtas robā pulsējošiem grūdieniem spiedās auksta aprēķina niknums. r

Viņš piecēlās, izstaipījās, ielokot kājas, pagājās turp un atpakaļ pa mazo kabinetu, meklējoši paskatījās visapkārt. Uz palodzes gulēja ekranizētā kabeļa KEO-3 gabals. Tas nozīmēja - kabelis, ekranizēts, viendzīslas ar centrālā va- dltāja diametru trīs milimetri. Apkārt vara dzīslai bija sudrabots ekranējuma pinums. Parasts priekšmets, taču tagad Lapins to redzēja ar citām acīm un citā rakursā.

-   Tātad lutauši dabū mācību, Grigorij Mihailovič? - Arī balss viņam bija kļuvusi savādāka.

-   Ko? - Melešins nesaprata.

-   Paldies par pusdienām un iedzeršanu. - Auksts, bīstams niknums mutuļoja pie paša kakla. - Atskaitiet simt tūkstošus no manas naudas. Bet pārējo - uz galda!

-   Ko? - Izvelbtās acis izspiedās no orbītām tā, ka šķita - tās tūlīt izsprāgs uz galda un izplūdis duļķainos re- cekļainos traipos.

-   Naudu galdā! - Lapins tajā pašā tonī atkārtoja.

-    Velns lai tevi rauj, nepateicīgais lops! - Sirsnīgais saimnieks un labvēlīgais biedrs nozuda. Pie galda sēdēja sadusmots patvaldnieks, kuram nožēlojams kalps ar bezkaunību atmaksā par vislabvēlīgāko attieksmi. - Vai tu cilvēku valodu nesaproti? Es taču paskaidroju - naudas nav! Piezvani uz firmu, varbūt viņi kaut ko atmetīs. Bet tagad - vācies projām, mēslainais reketieri!

Melešins pielēca kājās un nikni norādīja uz durvīm.

-   Soļo uz Aleksejevku, tur ļaudis ir nogaidījušies! Ja vēl reizi izdzirdēšu kaut ko tādu…

Sašutuma pilnā bļaušana aprāvās. Vienā mirklī Lapins aizslīdēja patvaldniekam aiz muguras un uzmeta kaklā KEO-3.

Jāsaka, ka tādā veidā pretinieku nožņaugt ir diezgan grūti. To saku ne morālā aspekta dēļ, kurš vienmēr ir tāda cilvēka priekšā, kas nav radis slepkavot, bet teiktais attiecas uz lietas tehnisko pusi. Vienkārši uzmetot striķi, neko nevar panākt, jo, galus velkot uz savu pusi, neveiklo upuri nogāzīs zemē un tam būs iespēja pāriet pretuzbrukumā. Bet striķa galus savilkt krustām neizdosies, jo labā roka būs jāvelk uz kreiso pusi, bet kreisā - uz labo pusi; tā lielu spēku nevar izpaust, ari kustību amplitūda ir ierobežota. Taču Lapins veica visu tā kā nākas: sameta sudraboto žņaugšanas riku, un tagad katra roka vilka uz savu pusi, radot vajadzīgo spriedzi.

Melešins sāka gārgt, saļima un nokrita atpakaļ krēslā. Cilpa atslāba.

Piežņaugtais priekšnieks elsojot ieelpoja dzīvībai tik svarīgo gaisu.

-Vienu reizi… Tikai vienu reizi… Varbūt divas… Palīgtelpā… Viņa pati ļāva… Sev… Vēl pirms tevis… - viņš saraustīti murmināja, un viņa ķermenis reizēm stipri nodrebēja.

-   Dod naudu! - Lapins nedaudz pievilka KEO-3.

-    Nem… Visu nem… - Melešins iebāza roku žaketes kabatā un uz galda uzmeta uzbriedušu kabatas portfeli. -Šeit ir trīs miljoni… Un divi simti dolāru… Vairak nav… Rīt atdošu…

Kabeļa atgriezums noplakšķēja pret palodzi. Lapins atvēra kabatas portfeli. Viss pareizi. Mihaličs labi pārzināja savu naudu.

Melešins smagi elpoja, grozīja galvu un nikni masēja kaklu. Viņš izskatījās pavisam apjucis.

-   Ko tu, Lapin? Prātā esi jucis? Vai tad tā var? - viņš žēli noteica. - Man taču ir slima sirds, es vienkārši varēju nosprāgt…

Patiesi… Caurums melnajā virskārtā aizvilkās. Lapinam kļuva kauns.

-Atvaino, Mihalič… Velns viņu zina, kas man uznāca. Es taču esmu kontuzēts - redzams, ka kaut kas galvā sagāja…

-   Tad jau tu jebkurā brīdī vari arī nosist! - Melešins ļauni izmeta. Viņu emocionālie stāvokļi atradās pretējās fāzēs: jo vairāk Lapins nomierinājās, jo stiprāk Melešins uzbudinājās.

-   Izrādās - varu. - Sergejs pārsteigts noplātīja rokas un ar ziņkāri uz tām paskatījās, uz nedaudz drebelīgajiem pirkstiem un sarkanu svītru pāri plaukstai. - Nevajag novest līdz galējībai…

-    Baigi tu man esi vajadzīgs, lai es tevi novestu… - Melešins pārstāja masēt kaklu. - Man pietiek ar vienu reizi. Vairs tu šeit nestrādā. Ej - noformējies. Un firmā - arī!

-   Bet kad būs nauda?

-   Rīt. Atnāksi uz firmu un visu pilnībā saņemsi. Par to nešaubies.

Solījums izskanēja diezgan ļauni, bet Lapins tam nepievērsa uzmanību.

-   Uz redzēšanos, Mihalič!

Priekšnieks neatbildēja. Kabeļa KEO-3 gabals gulēja uz palodzes kā nevainīga šņorite. Lapins piegāja, akurāti to uztina uz plaukstas, iebāza kabatā, aiz sevis klusi pievēra durvis. Uz trepēm viņš atkal izvilka sudraboto čūskiņu, pagrozīja kā talismanu, kas brīnišķīgā veidā izpilda slēptās un grūti izpildāmās vēlmes. Nē, brīnumu nemēdz būt, un metāliskā šņorīte ir bez vainas. Vienkārši - ar spēku, izrādās, ir vieglāk panākt rezultātu nekā ar lūgumiem. Bet spēks, kā redzams, viņam ir.

Izgājis svaigā gaisā, Lapins pārsteigumā pašūpoja galvu. Viegls smaids parādījās uz cieši sakniebtajām lūpām, it kā pie vienmēr drūmās sejas būtu pamatīgi piestrādājuši grimētāji, radot nedabisku, dzīvespriecīgu izteiksmi. Dziļi ieelpojis, viņš pārlaida atvadu skatienu pār sava milzīgā ceha būvi, tad uz papēžiem asi pagriezās un atsperīgiem soļiem devās uz rūpnīcas pārvaldes ēku. Uzkāpa kadru daļā, uzrakstīja iesniegumu «pēc paša vēlēšanās» un vēl pēc pusstundas iznāca no caurlaides, turot rokā darba grāmatiņu un izziņu par to, ka rūpnīca ir viņam parādā algu. Nekas cits ar iepriekšējo darbavietu viņu vairs nesaistīja.

Lapins vēl nebija izdomājis, ar ko viņš nākotnē nodarbosies. Taču vienu viņš zināja precīzi: sākot ar šo brīdi, viņa dzīve ir strauji mainījusies.

***

Bagātiem cilvēkiem ir raksturīga izšķērdība, tādēļ atpakaļ Lapins brauca ar autobusu. Paēdis, iereibis un naudīgs, viņš jutās pārpilns ar pacilājošo uzvaras sajūtu. Šī sajūta viņam bija tik jauna, ka šķita: visiem ir jāpievērš uzmanība - skat, nu tu gan esi izvērsies, brāl! Izrādās, ka neesi nekāds lutausis! Malacis!

Taču neviens viņam neuzsmaidīja, nesita pa plecu, atbalstoši nepamirkšķināja. Vai maz ir to, kas brauc autobusos…

Aizbraucis līdz centram, viņš nepārsēdās trolejbusā, bet gāja pa Marksa ielu kājām, tikai šoreiz pavisam citādā gaitā nekā pirms pāris stundām. Tagad tā bija turīga cilvēka laiska gaita, cilvēka, kurš gatavojas izvēlēties labas dāvanas savas respektablās ģimenes locekļiem - pievilcīgai, rūpīgai sievai un lutinātam, bet mīļam dēliņam. Pašreiz viņš nemaz nedusmojās uz tuviniekiem, tādēļ ka nekas īpašs, pēc Bogatjanskas normām, nebija noticis: sievišķim ir jāpieprasa no vīrišķa peļņa, ari puisietis kā nekā prasīja sev piederošo. Tagad nauda ir, tātad viss nokārtosies.

Pašreiz visas viņa domas pilnībā bija veltītas paredzamajiem pirkumiem. Ko nopirkt Antoņinai? Svārkus? Šķiet, ka viņai tie ir vajadzīgi… Taču - kāds izmērs? Agrāk bija derīgs piecdesmitais, bet pēdējā laikā viņa gurnos ir pieņēmusies… Ja nu pēkšņi neder? Droši, ka sāks kliegt, lamāt par izmesto naudu, apsaukāt par pusmuļķi… Labās ģimenes tēls pabālēja. Un vispār - viņa lielveikalā var paņemt visu ko, turklāt - lēti, būs labāk, ja iedos viņai naudu, un lieta būs darīta. Taču tad zūd svinīguma bridis… Cik dot? Šķitīs maz - apvainosies, liksies par daudz - teiks, ja jau esi tik bagāts, tad dod vēl…

Domas hirba, jaucās un dubultojās, it kā savā starpā strīdētos divi cilvēki: viens, kas ir pieradis sievietei dāvināt grezni iesaiņotu izsmalcinātu lietiņu, bet otrs - vienkārši atdot algu, pirms tam noslēpjot daļu sev nebaltai dienai.

Pāri trotuāram bija uzcelta kāda būvlaukuma sēta, turpat desmits strādnieku, skaļi lamājoties, ar laužņiem irdināja izgāztā sacietējušā cementa kaudzi. Lapins strauji pagriezās uz ielas braucamo daļu, un tūdaļ pat viņam aiz muguras izmisīgi atskanēja kādas mašīnas signāls. No- bālis viņš atskatījās: viņam tieši virsū, plēsīgi ņirdzot ar hromēto aizsargstieni, brauca milzīgs melns džips. «Otro reizi nesanāks izdzīvot!» skanīgi iesita galvā; viņš atlēca, džips izgrieza uz kreiso, viņi gandrīz neskāra viens otru, tomēr aizmugures aizsargstienis aizķēra mēteļa malu, parāva, noraujot pogas un iegriežot kā vilciņu, Lapiņu iemeta kupenā. «Dievs sargā,» viņš pārsteigts nodomāja. «Jānoliek svecīte…»

-   Redz, ko maitas dara! Mums mēnešiem algu nemaksā, bet paši sprāgst pušu no labumiem un strādniekiem brauc virsū!

Dzelteni, nošmulēti vateņi aplenca milzīgo mašīnu, kas stāvēja šķērsielas vidū. Draudīgi pacēlās lāpstas un laužņi. Mūžsenais nabaga naids pret bagāto asinssūcēju ir šausmīgs ar savām neparedzamajām sekām, un, kaut arī saistīties ar džipu īpašniekiem parastie ļaudis piesargājas, jo var vienkārši atdurties pret melno pistoles stobru, nabadzība, kas sasniegusi kritisko punktu, un izmisums ne vienu reizi vien ir dzinis ar dakšām bruņotus cilvēkus pret regulārās armijas šautenēm.

Lapins piecēlās. Kājas drebēja. Viņš lēni tuvojās mašīnai.

-   Skat, ko viņš, parazīts, cilvēkam nodarīja! Saplēsa mēteli! Labu mēteli, to vēl varētu nēsāt un nēsāt!

Ja no visurgājēja būtu izkāpis tipisks bandīts ar skūtu pauri un miglainām acīm, visticamāk, ka taisnīgais celtnieku naids pagaistu. Taču viņu priekšā stāvēja pilnīgi solīds kungs dārgā kašmira mētelī ar ūdeļādas cepuri galvā. Vīrs ap gadiem četrdesmit, dūmakainas brilles smalkā ietvarā mīkstināja rupjos zemnieka sejas vaibstus.

-   Tagad pērc cilvēkam mēteli! Un aizved viņu uz slimnīcu! Vai - gribi pa stikliem?!

Atmosfēra nokaitejas. Pa to laiku kungs ieskatījas Lapiņā, bet tas savukārt - viņā.

-   Pal Palič?!

-   Serjoža! - tas atviegloti noteica. - Ar tevi viss ir kārtībā?

Pūlis apklusa.

-   Šķietās - jā…

Viņa priekšā stāvēja Ttereščenko, bijušais «Elektronikas» laboratorijas vadītājs, bet tagad - biznesmenis, šķiet, veiksmīgs.

-   Redz, kā satikāmies! Tātad - liktenis… Rāpies mašīnā! Jaunu mēteli dabūsim un vispār…

Pēdējo frāzi viņš izteica tā, lai to uztvertu skatītāji.

Lapins atvēra smagās durtiņas, uzkāpa uz pakāpiena un ielīda iekšā. «Kā tramvajā,» viņš nodomāja. Un vēl iedomājās, ka viņi nav nemaz tik tuvi paziņas, turklāt - paēdušais izsalkušo nesaprot un, ja nebūtu saniknoto vīru ar dzelžiem, Tereščenko diezin vai būtu tik labvēlīgs.

Vīrus tāds nobeigums neapmierināja.

-   Tāds pats parazīts! - tā viņi komentēja Lapiņa rīcību un lamādamies, atgriezās pie sasalušā cementa.

Džips uzņēma ātrumu.

*** «

Viņu pirmā iepazīšanās notika deviņdesmit otrā gada pavasarī. Toreiz Tereščenko strādāja rūpnīcā. Laboratorija, kuru viņš vadīja, specializējās mūsdienīgu elektronisku drošības sistēmu pārbaudē un to pielabošanā. Tolaik valsts finansējuma avots galīgi izsīka, bet par līdzīga veida pārbaudēm paaugstinātu interesi sāka izrādīt komercstruktūras. Nav brīnums, ka Tereščenko un citi šādi speciālisti drīzumā pārgāja uz šīm struktūrām, kļuva par ekspertiem, konsultantiem un pat drošības dienestu vadītājiem.

Lapinam iznāca piedalīties pēdējās pārbaudēs, kuras Tereščenko vadīja rūpnīcas poligonā. Montāžas brigāde izvietoja radioviļņu un vibrāciju devējus, izlika kabeli pa «apsargājamā objekta» perimetru. Pals Paličs bija projekta vadītājs, viņš toreiz ievēroja Lapiņu, kas atšķīrās no vienmēr iereibušiem brigādes vīriem, un ne reizi vien uzlielīja par radošu attieksmi un attapību. Viņš pat izteicās, ka Lapinam piemīt parastam tehniķim reti sastopama spēja uztvert ideju pirms tās formulējuma un atrast tās iemiesošanai materiālā vienkāršus un ekonomiskus tehniskos risinājumus.

Viņu nākamā tikšanās notika apmēram gadu vēlāk. Tereščenko viņu sameklēja rūpnīcā un piedāvāja akorddarbu. «Tihprombankas» Stepņanskas filiālē notika signalizācijas un apsardzes sistēmu nomaiņa, bija nepieciešami pieredzējuši un uzticami speciālisti. Lapins gatavojās atvaļinājumam un labprāt piekrita piepelnīties. Nomaiņu viņš veica ātri un kvalitatīvi, pasūtītāji bija apmierināti, un drīzumā Tereščenko piedāvāja pastāvīgu darbu «Tihprombankas» tehniskās drošības nodaļā. Lapins apsvēra. Toreiz vēl viņam bija laba peļņa un pierasts pienākumu loks, turklāt - rūpnīca tika uzskatīta par mūžīgu, bet visi jaunmodīgie pārbūves veidojumi - tirgotavas, kioski, firmas, bankas - uz laiku, kamēr «atļauj».

Tad vēl - vienu no dibinātājiem nošāva viņa paša vasarnīcā. Avīzē rakstīja, ka to ir izdarījis tās pašas bankas apsargs, kura līķi atrada dažas dienas vēlāk kaimiņu apgabalā. Tas pielika punktu pārdomām: kaut arī labs labu nemaitā, taču bēgt no labā uz čūsku midzeni, kur vienu pēc otra nogalē,- tādu muļķu ari nav.

-   Nē, Pal Palič, - priecādamies par paša piesardzību un tālredzību, toreiz teica Lapins. - Rūpnīcā ir pierasts un ari nevienu negalē nost… Es arī jums iesaku atgriezties.

Tereščenko pasmīnēja un uzsita viņam pa plecu.

-   Nogalē, puis, tur, kur staigā liela nauda. Vismaz es zinu, kāpēc riskēju…

Tā viņu ceļi šķīrās. Tagad pat nepieredzējis novērotājs no pirmā acu skatiena varēja noteikt - kurš izvēlējies pareizi, kurš - kļūdījies.

-   Tu kaut kā izskaties… ne sevišķi… - Tereščenko pārtrauca klusumu. - Joprojām turpat strādā? Droši - par velti?

-   Šodien aizgāju projām… Laikam es toreiz veltīgi atteicos…

Lapins apklusa. Tas izklausījās pēc lūguma, bet viņam nepatika lūgt. It īpaši - mazpazīstamiem cilvēkiem. Kas viņam beigu beigās ir tāds Tereščenko?

-   Varbūt velti, varbūt ne, - Tereščenko nenoteikti novilka, novietodams mašīnu pie «Tihprombankas» galvenās ieejas. - Puisi, kuru pieņēma, pēc trim mēnešiem nosita ar strāvu. Montēja «kaktusu», bet kaut kāds idiots ieslēdza līniju. Tiesa, katram ir savs liktenis… Ejam, ieiesim pie manis.

Banka aizņēma atsevišķu četrstāvu celtni. Visapkārt spiedās pussagruvušās, vecās, pirmspārbūves laika privātā sektora mājas. Tuvākajos gados baņķieri plānoja citur izvietot krāsns apkures un sētas «ērtībām» nomocītos iedzīvotājus un paplašināties, tā radot savdabīgu «buferzonu». Pagaidām ar augstu, slēgtu žogu norobežotais pagalms bija tikai celtnes aizmugures pusē, ar marmoru apdarinātai parādes ieejai piekļāvās asfaltētais mašīnu stāvvietu laukumiņš. Neveikli saturot izkropļoto bezpogu mēteli, Lapins vilkās nopakaļ pārliecināti soļojošam Palam Paličam.

-   Kas tas par putnu biedēkli kopā ar Čukstētāju?

Vienā no privāto -māju logiem nokustējās aizkariņš.

Garš, izstīdzējis puisis melnā maisveida džemperī un džinsos ātri nolika binokli un paņēma no galda «Kodaku» ar garfokusa objektīvu uņ vienu pēc otra veikli uzņēma piecus kadrus. Knikš! Ejošie Tereščenko un Lapins. Kop- plāns. Knikš! Viņi - jau tuvāk. Lapins kaut ko jautā, mute muļķīgi pavērta. Knikš, knikš, knikš! Lapiņa seja dažādos rakursos…

-   Velns viņu zina. - Plecīgais, ādas jakā un sporta biksēs tērptais pārinieks pieliecās pie bloknota. - Tā arī uzrakstīsim: «Divpadsmit piecdesmit divas, atbrauca Čukstētājs ar kādu nepazīstamu, kuram piešķirts pseidonīms Putnu biedēklis. Divpadsmitos piecdesmit trijās Čukstētājs un Putnu biedēklis iegāja bankā.»

Lapins neizsakāmi izbrīnītos par tādu interesi par viņa personu, jo izlietotās krāsainās «Kodak» filmas un papīra izmaksas tālu pārsniedza visas esošās un iedomājamās viņa necilās personības iespējas. Taču Sergejs neko, protams, nenojauta un bija norūpējies tikai par to, vai viņu ielaidīs bankā bez dokumentiem. Šo jautājumu tad viņš arī uzdeva savam līdzbiedram, bet tas tikai atmāja:

-   Nebaidies, ar mani tevi visur ielaidīs.

Pie ieejas stāvēja veseli trīs apsargi: viens koridorītī starp stikla durvīm un divi iekšpusē, plašajā vestibilā.

Maskēšanās kombinezonos iespīlētie būdīgie puiši bija pārsteigti: Lapiņa apģērbs arī agrāk ar eleganci neizcēlās, bet atplēstais mēteļa gabals diezin vai varēja uzlabot iespaidu. Tādi apmeklētāji šeit nenāca. Taču acīmredzot Tereščenko pavadoņi neizraisīja jautājumus, tādēļ ari pārsteigums ārēji neizpaudās: varenās figūras klusējot pašķīrās, ļaujot ieiet.

-   Kāpēc viņu ir tik daudz? - Lapins jautāja. - Un viens vēl ar automātu…

-   Nepievērs uzmanību. Liela nauda prasa pastiprinātu apsardzi. It īpaši dažos gadījumos…

Lapins gribēja pajautāt, kas tie par gadījumiem, taču laikus apķērās: tā nav viņa darīšana. Viņš jau tā solīdam un aizņemtam cilvēkam atņem laiku…

Spriežot pēc tā, kā satiktie cilvēki godbijīgi sasveicinās ar Palu Paliču, tas baudīja lielu autoritāti, tomēr nespēlēja svarīgu kungu un izturējās pietiekami demokrātiski: pieklājīgi klanījās sievietēm, paspieda roku pavisam jaunam izsūtāmajam zēnam, apstājās parunāt ar sirmu un smagnēju apkopēju.

-    Ka veicas, Mašas tant? - Viņš labvēlīgi pasmaidīja. - Cik tu šodien esi bāla un nobijusies! Atkal ieraudzīji peli?

Sieviete saraustīti nopūtās.

-   Sirds streiko, Pal Palič…

-   Tad ej uz mājām, ārstējies! Gribi, iedošu validolu? - Tereščenko parādīja iejūtību, pie tam - no malas likās, ka viņa līdzjūtība ir pilnīgi patiesa. Taču Lapins saprata, ka visu nelaimes uztvert kā savas nav iespējams. Vienkārši ir tāds izturēšanās veids, kurš bez papildu pūlēm pret sevi labvēlīgi noskaņo citus cilvēkus.

-   Nē, nē… paldies… Tas nav pirmo reizi… Gan sagrābj, gan atlaiž… Iedzeršu ūdentiņu, pasēdēšu - pāries…

-   Lūk, kādi ir vecā rauga cilvēki! - Tereščenko pievērsās Sergejam. - Pirmajā vietā - darbs, viss pārējais - pēc tam. Tai skaitā - arī personīgā veselība. Malacis, Mašas tant! Bet skaties - nepārcenties!

Viņi gāja tālāk, atstājot sievieti pilnīgi apjukušu. Uzslava nelīdzēja. Mašas tantei sirds nesāpēja - sāpēja sirdsapziņa. Nupat viņa valdes priekšsēdētāja kabinetā ielika radiomikrofonu. Viņa pati nezināja, ka izdarītais tiek dēvēts tieši tā, taču saprata: pielipinot melno kastīti zem garā apspriežu galda, viņa ir veikusi kaut ko šausmīgu.

Padarītā šausmas ir tik lielas, ka neatmaksājas ar saņemtajiem tūkstoš dolāriem, viņas budžetam pilnīgi fantastisku summu. Viņa nelūdza šo nolādēto naudu un nekad nebūtu to ņēmusi, taču atsūtītajam puisietim cauri maigajām manierēm vīdēja ne pārāk slēpts nāves drauds: ja viņa būtu tielējusies, tad tagad jau gulētu uz morga aukstās akmens grīdas. Viņi taču visu zina: gan kā stāv galds, gan to, ar kuru sānu pret logu un cik galds ir biezs… Pat norādīja precīzi vietu, kur pielipināt… Viņus traucēt ir bezjēdzīgi: tik un tā izdarīs, kā vēlas… Bet viņa tagad atrodas starp divām ugunīm: tas puisietis, no vienas puses, šie - laukā, no otras. Viņi par saviem miljardiem sitas, bet vienkāršs cilvēks vienmēr būs vainīgs…

Klusībā lādot sasodītos bagātniekus, Mašas tante smagi šļūca uz savu nostūrīti. Tagad viņai kļuva nedaudz vieglāk.

Tereščenko kabinets izrādījās plašs, ar koka paneļiem apdarināts. Aiz grāmatu skapja atradās nomaskētas durvis.

-   Ienāc! - Pals Paličs pagrūda padevīgo paneli un palaida Lapiņu sev pa priekšu. Sprakšķot iedegās dienasgaismas lampas. Viņi atradās ap divdesmit kvadrātmetriem lielā istabā, ērtā un pilnīgi mēbelētā. Spoguļots tualetes galdiņš, dīvāns, bufete, divi krēsli, galdiņš no dūmakaina stikla, labas tapetes, pie sienām un uz grīdas pie dīvāna - tepiķi. Istabas galā - vēl viena durvju aile…

-    Tur ir vanna un tualete, - Pals Paličs paskaidroja, viņa skatienu pārtvēris.

Acīmredzot Lapins bija tik ļoti apmulsis, ka Tereščenko negaidīti pasmaidīja.

-   Patīk?

-   Un kā vēl… Šeit var pat dzīvot…

-   Kāpēc dzīvot? Priekš tam ir dzīvoklis, vasarnīca. Šī ir atpūtas istaba; kad gadās brīvs bridis, es šeit atpūšos. Ar draugiem vai… Nu, pats saproti…

Tagad jau Tereščenko acīm redzami lielījās. Laikam viņš atcerējās kādreizējo Lapiņa «gudrību» un tagad uzskatāmi lika noprast, cik liels muļķis tas ir bijis…

-   Es tev tūlīt kaut ko piemeklēšu. - Saimnieks atvēra drēbju skapi, parakņājās un izvilka dažus apģērba gabalus.

-   Izvēlies!

Garš gabardīna mētelis, ar sudrabotu kažokādu oderēta īsa jaciņa modernā piegriezumā, plikādas kažociņš ar slīpām kabatām uz krūtīm. Lapins neko īpaši neorientējās apģērbos, taču vienu saprata: viņam piedāvā dārgas un gandrīz nelietotas drēbes.

-   Tas ir pārāk lepni… - viņš apmulsis noteica.

-    Sīkums. Es tik un tā to nenēsāšu, bet izmest žēl. Izvēlies!

Sergejs novilka saplēsto, grīdas lupatai līdzīgo mētelīti, skatījās, nezinādams, kur to nolikt.

-   Nomet tualetē uz grīdas, Mašas tante aizvāks, - Tereščenko ieteica.

Lapins tā arī izdarīja, tad pārlūkoja apģērbus un uzvilka mēteli ar divrindu pogām, paplatinātiem pleciem un garu šķēlumu. Tas bija nedaudz vaļīgs.

-   Tev ir izsmalcināta gaume, vecīt, - Pals Paličs izbrīnījās. Spogulī atspoguļojās veiksmīga trīsdesmito gadu Čikāgas gangstera figūra. Tiesa, komplektā iederētos balta šalle, mīksta platmale, labas bikses un dārgi zābaki ar getrām. Turklāt ar tādu vārnu ligzdu uz galvas jebkurš gangsteris pārvēršas par putnu biedēkli…

Sergejs saērcināti norāva no galvas nodilušo trušādu un nometa to līdzās grīdas lupatai. Tad novilka mēteli.

-   Pārāk šiki.

-  Viens prasa otru, otrs - trešo. - Tereščenko viņu saprata un pasmaidīja. - Vai tu zini stāstu, kā dāma izlūdzās no skopuļa vīra pāri zeķu kā dāvanu? Pie zeķēm bija vajadzīgas kurpes, pie tām - cimdi, pie tiem - somiņa un cepurīte, briljanti, kažociņš un, visbeidzot, trīs meļņu ekipāža! Pirmais solis nosaka ari visus nākamos…

Turku plikādas kažociņš sniedzās līdz pusgurniem, Lapins pagrieza vienu sānu, tad - otru un jutās apmierināts.

-   Tagad nav pārāk auksts, iztikšu ari bez cepures…

Kad cilvēkam dari labu, tad gribas lietu nodarīt līdz galam. Tereščenko atkal ielīda skapī.

-   Ja jau esmu spēris vienu soli, speršu ari otru…

Gaismā parādījās spalvaina ondatras cepure.

-   Es ar to agrāk braucu medībās. - Tereščenko uzlika spīdīgo kažokādu Sergejam galvā. - Dāvinu komplektam!

Kārdinājums bija pārāk liels, Lapins nolēma neatteikties. No spoguļa viņā raudzījās cits cilvēks - elegants, skaists, pašpārliecināts.

Nodriskātās bikses un nonēsātie zābaki kadrā neatspoguļojās.

-   Paldies, Pal Palič… - Tagad viņš ticēja, ka tas patiesi darbojas, tīras sirds vadīts.

Tereščenko uzsita viņam uz pleca.

-   Sēdies, apslacīsim jauniegūto! - Uz dūmakainā stikla parādījās četrstūraina pudele ar melnu etiķeti, kristāla glāzītes un trauciņš ar vafelēm. - Viskijs garšo?

Novilcis dāvāto apģērbu, Sergejs palika padilušajā džemperī, vecā flaneļa kreklā, pie tam - bikses un zābaki bija neredzami, un viņš atkal sajutās kā nabaga radinieks.

-   Nekad neesmu dzēris… Šodien ar Melešinu spirtu sūcām. Pēc tam viņu karstumā gandrīz nožmiedzu.

-   Nu, nu? Tu taču esi it kā mierīgs puisis. Kas jums tur iznāca?

Lapins atstāstīja šīsdienas notikumus.

-   Vēl gandrīz trīs miljonus palika parādā. Rīt ieiešu firmā, saņemšu…

-   Vai tu nopietni? - Pals Paličs bija pārsteigts.

-   Un kas tad ir?

-   Tas, ka tev atsitīs nieres un visu paņems atpakaļ. Un vēl uzrādīs rēķinu par tā kuiļa kaklu. Miljonus četrdesmit, piecdesmit! Un, ja neiesi, būs tas pats! Tev, vecīt, ir nopietnas problēmas…

Tereščenko runāja ļoti nopietni, un Lapins pakrūtē sajuta nepatīkamu vēsumu.

-    Tu cilvēkam atņēmi naudu, - nesaprašam skaidroja Pals Paličs. - Pēc šīsdienas ieskatiem, tā ir patvaļa, pats briesmīgākais noziegums. Ja, protams, aiz tevis nestāv reāls spēks, kurš piespiež ar šo faktu samierināties. Vai tev ir brigāde, kas var izskaidroties?

-   Kas tā tāda?

Tereščenko lūpas saviebās.

-   Puisieši bez smadzenēm, ar automātiem un granātām.

-   No kurienes?

-   Tātad tev ir viena izeja - pēc iespējas ātrāk bēgt no pilsētas. Bet tu gatavojies iet pie viņiem pēc atlikuma. Tu nu gan esi!

No labās noskaņas vairs nebija ne vēsts.

-   Ko tad darīt?

Tereščenko uz brīdi aizdomājās.

-   Labi, mēģināšu tevi izvilkt. Viņi kreditējas mūsu bankā… viņa rūpnīcas telefonu atceries?

Lapins nodiktēja ciparus, Tereščenko spieda mobilā telefona pīkstošos taustiņus.

-  Andrej Mihalič? Sveikiņi! - gluži vaļīgā tonī viņš iesāka. - Te pie mums ir radušās šaubas par jūsu maksātspēju, tā ka - nākamais kredīts ir jāapdomā… Parādus neatdo- dat, tāda tā lieta! Kā, nevar būt? Lapinam Sergejam Iva- novičam tik ilgu laiku galvu jaucat… Nav svarīgi, ko runā par firmas uzticamību… Nu, un tad, paši esat vainīgi, novedāt cilvēku līdz nervu sabrukumam… Jā, es sen ar viņu strādāju un labi pazīstu… Tā ir cita lieta… Labotas kļūdas ātrāk aizmirstas… Un - nekādus ekscesus! Nu, tā būs labi… Uz redzēšanos!

Pals Paličs telefonu noglabāja kabatā.

-   Nu, izdari secinājumus! Atņemt svešu naudu - pati bīstamākā nodarbošanās pasaulē…

Viņš apklusa un nosmīnēja.

-   Lai gan - pēdējā laikā visi ar to vien nodarbojas. Dialektika. Lai iet par mūsu panākumiem!

Viņi izdzēra. Nomierinājies Lapins nočāpstināja ar lūpām.

-   Man šī garša ir pazīstama. To ne ar vienu citu nevar sajaukt… Bet - no kurienes…

Tereščenko paskatījās pulkstenī, un Sergejs aprāvās. Laiks arī godu prast. Pals Paličs ar uzviju ir kompensējis pārdzīvotās bailes un saplēsto mēteli.

-   Es iešu…

Patiesībā viņam negribējās doties pasaulē, kur viņu neviens negaidīja un kur viņš bija tik vientuļš un neaizsargāts.

-   Labi, man arī laiks. Gan kaut kad tiksimies.

Lapins vilcinājās. Iestājās neveikls klusums. Cenzdamies aizpildīt pauzi, Tereščenko atskatījās un paņēma aiz bufetes stikla aizliktu nelielu, pirksta resnuma cilindru.

-   Atminēsi, kas tas ir? Pa trim reizēm?

Lapins paņēma cilindru rokās, pagrozīja un atdeva atpakaļ.

-   «Saturns-2», amerikāņu, - viņš ikdieniškā tonī teica.

-   «Kuteklis», «drebeklis», «pretblakts». Reaģē uz radioizsta- rojumu, virzītu lāzera staru, no tīkla barojamiem pasīviem mikrofoniem. Pozitīvas reakcijas gadījumā - vibrē.

Tereščenko sastinga. Lapins kļūdījās. Tas bija Krievijā ražots aparātiņš mikroviļņu kontrolei «MK-01». Pa pusei legāli to ražo jau divus gadus - no tā laika, kad noklausīšanās aparatūru sāka plaši izmantot privātdetektīvi, drošības dienesti, greizsirdīgie vīri un visi, kam nav slinkums. Taču nokopēts tas patiesi ir no «Saturna-2». Bet tas ir nopietns verķis, ļoti nopietns un ļoti slepens, augstākais paraugs SRY tehnoloģijās. Tas nekad netika pārdots Singa- pūras elektronikas jūkļos, Ņujorkas veikalu tīklos «Viss izsekošanai» un nenokļuva ari citos radio tirgos. Tādu izstrādājumu aizmugurē vienmēr ir valsts - ASV vai PSRS, jo PSRS nelegāli ieguva un izmantoja vibrāciju «antiblak- tis». Taču ļoti šauri - tikai iekšējā pretizlūkošanā VDK. Pirmajā komitejā. Pats Tereščenko par to uzzināja nejauši: ieraugot «MK-01», Timohins izpļāpājās, jo viņš astoņdesmit devītajā izmantoja «Saturnu-2» angļu savervētā nodevēja atmaskošanā.

Bet kā gan SRY tehniku pazīst pusbezpajumtnieks Lapins?

-   Iesim, es tevi pavadīšu, - Pals Paličs negaidīti piedāvāja. - Apskatīsi mūsu pagalmu.

Arī pie izejas uz pagalmu dežurēja divi apsargi, taču tagad Lapiņa izskats vairs neizraisīja izbrīnu. Pagalmā uz labi notīrītā asfalta stāvēja «SAAB-9000» un trīs simti divdesmitais mersedess. Pie slēgtajiem vārtiem pastaigājās vēl viens apsargs ar automātu.

-   Zini, izdarīsim eksperimentu, - Tereščenko piedāvāja.

-   Tu paskaties, atrodi apsardzes un signalizācijas sistēmas un nosaki to vājās vietas. Vai ies?

-    Lai iet. - Sergejs skatījās, pastaigāja gar sētu, tad, galvu pacēlis, veica otru apli, pastāvēja asfaltēta četrstūra vidū, dažas reizes palēcās. Apsargs vēroja visas šīs manipulācijas ar zināmu piesardzību.

-   Nu, kā? - Tereščenko jautāja.

-   Divas telekameras otrā stāvā ir nomaskētas ar viltus palodzēm. Dekoratīvās restes virs sētas, visticamāk, tiek izmantotas kā aktīvā antena. Sistēma «Kontrole» vai kāds no ārzemju analogiem. Stūros redzami izolatori - tas ir «Kaktuss». Magnētisks noteicējs pie iebrauktuves plus infrasarkanie aparāti. Un vēl… Sargu pie vārtiem nav, tātad tie veras automātiski. Radiovadība? Diezin vai… Drīzāk tiek izmantots vienkāršāks un efektīvāks veids…

Sergejs pēkšņi apklusa.

-   Bet kam jums tas viss?

-   Interesanti, ko varētu noteikt mūsu konkurenti, ja atrastos tavā vietā? - Pals Paličs improvizēja.

-   Aha, saprotams, - pamāja eksaminējamais. - Tad lūk, manuprāt, zem asfalta izvietotas divas induktīvās cilpas. Automātika atver vārtus, kad mašīna nokļūst uz pirmās, un aizver, kad pārbrauc otrai cilpai. Te arī ir vājā vieta, jo uzticēties magnētiskajam noteicējam nedrīkst: sveši cilvēki var izmantot jūsu mašīnu.

«Patiesi - tā ir,» Tereščenko nodomāja. «Tas nevienam nav ienācis prātā. Pat paaugstinātas aizsardzības apstākļos…»

-   Es pareizi vai nepareizi pastāstīju? - Lapins jautāja.

-   Viss ir pareizi, Serjoža, viss ir pareizi, - Tereščenko domīgi noteica, apņēmis viņu ap pleciem. - Vai tu zini, ka tieši es atbildu par visiem šiem aizsargiem? Par tehnisko dro- šību.Un man kaut kas ienāca prātā. - Viņš pagrieza Lapiņu un cieši ieskatījās viņa sejā. Pirmo reizi pēc viņu nejaušās tikšanās.

-   Toreiz tu darīji pareizi atsakoties, jo citādi tevi būtu nositusi strāva. Taču tagad es atkal tev piedāvāju darbu manā nodaļā. Tāda līmeņa speciālisti mums ir vajadzīgi, un es tev atradīšu vietu.

Lapins atplauka. Dzīvē parādījās perspektīva.

-    Sākumā maksāsim nedaudz, piecus simtus, taču ar laiku likme var pieaugt.

-  Tikai piecsimt tūkstošus? - nedaudz vīlies, Sergejs jautāja. - Es domāju, ka bankās ir pavisam citas algas…

Viņš tūdaļ norāja sevi par izsprukušo netaktisko frāzi - viņam taču vispār nebija nekādas pastāvīgas peļņas.

-   Kādi piecsimt tūkstoši? - Pals Paličs pārjautāja. - Pieci simti ASV dolāru! Atkārtoju: tas - sākumam, līdz mēs tevi iepazīsim…

Lapins skaļi iesmējās. Netālu ejošais apsargs atkal pagriezās uz viņa pusi.

-   Kas tad tev? - Tereščenko arī pasmaidīja.

-   Izrādās, ka nokļūt zem mašīnas ir vērtīgi. - Sergejs izberzēja acis. - Es piekritu.

-    Tad ir labi. - Pals Paličs paņēma viņu pie rokas. - Ejam uzreiz pie šefa, es ar tevi iepazīstināšu, tu pastāstīsi par sevi, un sāksim noformēties.

Pieņemamā telpa otrajā stāvā bija tukša, Tereščenko atvēra lielas koka durvis un, vedot sev līdzi Sergeju, iegāja plašajā, ar dārgām biroja mēbelēm iekārtotajā «Tihprombankas» valdes priekšsēdētāja kabinetā, taču Jumaševa kabinetā nebija.

Pals Paličs paskatījās pulkstenī.

-   Nav atgriezies no pusdienām. Laikam vēl ceļā, es mēģināšu piezvanīt…

Viņš piegāja pie milzīgā galda, uz kura mirguļoja ieslēgtā datora ekrāns, noņēma klausuli vienam no telefoniem un uzspieda numuru. Lapins ar interesi apskatīja telpu. Piekārtie griesti ar iemontētiem gaismekļiem, baltas sienas, melnas mēbeles, pie logiem vieglas žalūzijas. Pa kreisi no saimnieka galda atradās garš apspriežu galds ar kokgriezumiem rotātiem krēsliem abās pusēs. Lapins piegāja pie loga, cauri žalūzijām paskatījās ārā. Atkal krita slapjš pārslains sniegs, sabozušies cilvēki uzmanīgi tipināja pa slidenajām ietvēm. Daži jauni puisieši ar lielām lāpstām tīrīja auto stāvvietu. Tereščenko melnais džips, kurš tik negaidīti bija mainījis viņa likteni, bija apsnidzis balts.

-   Neatbild, - Tereščenko teica. - Labi, iesim uz personāla daļu. Aizpildīsim anketu, uzrakstīsi biogrāfiju, bet rīt ar šefu izlemsim. Starp citu, tevi pārbaudīs ar poligrāfu. Vai zini, kas tas tāds?

-   Protams. Melu detektors. Cik reižu tas nav rādīts filmās!

-   Neiebilsti?

Lapins paraustīja plecus.

-   Kas man slēpjams?

«Patiesi,» tehniskās drošības nodaļas priekšnieks nodomāja un nenoturējies pajautāja:

-   Starp citu, kā tu zini par «Saturnu-2»?

-  Velns viņu sazin! - Sergejs noplātīja rokas. - Man taču galvā viss ir sajaucies. Varbūt kādā žurnālā izlasīju.

Viņa skatiens bija patiess un pilnīgi nevainīgs.

-   Tas var būt, - Tereščenko piekrita.

2. nodaļa

Otrā daba

Tihodonska, 1997. gada 8. februāris, pīkst. 15.15.

Centrālajā universālveikalā nebija iepriekšējos gados pierastās drūzmas, toties - atšķirībā no vecajiem laikiem - bija preces jebkurai gaumei un jebkuram maka biezumam.

Lapins nopirka tumši pelēku uzvalku, baltu un gaiši zilu kreklu, zilu kaklasaiti, dažus zeķu pārus, šalli un melnus oderētus zābakus ar biezu, rievainu zoli. Piemērīšanas kabīnē viņš pārģērbās, nonēsātās drēbes salika polietilēna maisiņā, kuru atstāja pagalmā pie atkritumu tvertnēm. Visa šī darbošanās viņam šķita pilnīgi dabīga un iznāca it kā pati no sevis. Kaut arī tas pilnīgi neiekļāvās Bogatjanskas uzvedības normās - pirkuma ilgstoša apspriešana, naudas atlikšana un morāla sagatavošanās tik svarīgam notikumam; pats process, tikpat ilgs, pamatīgs un piesardzīgs kā govs pirkšana, ar pastāvīgu gatavību apkrāpšanas iespējai, šaubām, vai iegādājamās lietas kvalitāte atbilst prasītai cenai… Parasti tiek pirkts tikai viens priekšmets, pats nepieciešamākais, bet arī vecais netiek izmests: ikdienā noderēs, ja būs jāpastrādā šķūnītī vai kaut kur citur… Beigās vēl paņemtais franču tualetes ūdens vispār neiekļāvās pieklā-, jības robežās un varēja kalpot par uzskatāmu piemēru Ķertā psihiskajai nenormālībai kā viena no tām jokainībām, kas arī pamatoja viņa apvainojošo iesauku. Taču tieši patīkamā, ādu kairinošā parfīma aromāts bija nobeiguma akcents veikala apmeklējumam un Lapiņa dvēseli pildīja ar apmierinājuma un komforta sajūtu.

Pēc visiem tēriņiem viņam palika viens miljons trīssimt tūkstoši rubļu un divi simti dolāru. Jauns apģērbs, nauda kabatā, tik iespaidīga cilvēka, kāds bija Pals Paličs, aizbildniecība un rožainas perspektīvas vistuvākajā nākotnē Sergeju pārvērta par pilnīgi citu cilvēku: ņipru, pašpārliecinātu un enerģisku. Turklāt šķita, ka tāds arī ir viņa parastais stāvoklis, bet pazemojumi un pa pusei nabadzīgā eksistence, ko viņš pēdējā laikā pacieta, ir tikai nepatīkama nejaušība, tumša dzīves josla.

Viņš iztaisnoja muguru un muskuļos sajuta spēku, viņš smaidīja un uzrunāja meitenes, un arī viņas uzsmaidīja, viņš pavērsa pret vēju seju, ar baudu sajuzdams, kā pa ādu sitošais sniedziņš masē vaigus un uzbudina asinis. Viņš stingri stāvēja uz kājām un neslīdēja pa slapjo sniega kārtiņu - varbūt pateicoties jaunajām zolēm, bet drīzāk - jaunajai pasaules izjūtai.

Šī atjaunotne prasīja citu cilvēku vērtējumu, jo cilvēks ir radīts tā, ka viņš pašapliecinās ar citu cilvēku spriedumiem, pirmām kārtām to cilvēku, kuru uzskati viņam ir dārgi. «Referentu grupa» - no apziņas dziļumiem iznira gudri vārdi, taču viņš nez kāpēc zināja, ko tie nozīmē. Ļoti sagribējās parādīties jaunajā veidolā kādam, kas pratīs saprast un novērtēt viņā notikušo pārmaiņu būtību. Bet kam? Kuzmičam, Petruham, Kružokam vai vēl kādam no bogat- janskiešiem? Izslēgts: tie uzreiz pieprasīs apslacīt iegūto, bet pēc tam sāks lūgties aizdot un, pildoties ar smagu dzērāju ļaunumu, apskaudīs Ķerto, kuram tik nepelnīti veicies. Rūpnīcas ļaudīm? Viņam neviens nebija īpaši tuvs, arī tagadējā dzīve visus bija izmētājusi kā centrifūga pa dažādām šķirbām un kaktiem. Tehnikuma biedriem?

Pirms armijas viņš draudzējās ar Vitju Kosenko un Vadi- mu Jefimovu, taču pēc atgriešanās Tihodonskā attiecības neatjaunojās; nesen satika Jefimovu uz ielas, sākumā viņu nepazina, bet vēlāk atklājās, ka nav arī īpaši par ko runāt. Vai atceries Stjopku? Apprecēja Svētu. Vai atceries Vaņu? Šķīrās no Katjas. Vai atceries garo Sergeju? Galvenais inženieris «Elektroaparātā». Kāda jēga apspriest svešas dzīves? Vēl jo vairāk tādēļ, ka visu atcerēties viņam nākas ar grūtībām, pagātne it kā jāvelk no staignāja. Un skatās jau arī kā uz muļķi: par avāriju un psiheni baumas taču paklīda…

Taču kājas pašas nesa - garām akmens lauvām, kas turpat gadsimtu snauda pie nekad nestrādājošas strūklakas, garām senas cietokšņa sienas atliekām, kur kādreiz dzima un izauga pilsēta, pa noledojušo senatnīgo bruģi vidējā no- ejā, kura nebija necik nodilusi pēdējo divdesmit gadu laikā… Toreiz lauvas šķita tik lielas un dzīvas, tikai nupat ļauna burvja apburtas, torņa drupās rēgojās apslēpta manta un cik apslēpto dārgumu meklēšanas ekspedīcijas netika apspriestas lielajā nemājīgajā divdesmitvietīgajā guļamistabā. ..

Starp veco tin pussabrukušo mājeļu apbūvēto ieliņu paralēlēm slēpās neliels, bet patīkams parks, kura dziļumos atradās kādreizējā tabakas fabrikanta Asmolova bijusī savrupmāja, kas pēc revolūcijas nomainīja daudz saimnieku, līdz beigu beigās kļuva par apgabala tautas izglītības nodaļas septīto bērnunamu.

Augstā papeļu aleja, izrādās, bija nocirsta, jaunā audzēkņu paaudze vairs nevarēs saderēt, lai pašapliecinātos, kurš uzlīdis augstāk…

Bet savrupmāja, liekas, nav tik liela kā agrāk un ir ļoti noplukuši, arī pagalmā redzamie puišeļi vienādās bezfor- mīgās jakās uzjundi smagas domas par bāreņu nežēlojamo likteni…

Avīzēs daudz rakstīja par nekārtībām bērnunamos: zādzībām, personāla cietsirdību un pat par audzēkņu pavešanu, taču Sergejs neko tādu neatcerējās.

Tēvocis Ļoša bieži nāca, apmēram reizi nedēļā, un vienmēr jautāja: vai kāds nedara pāri, kā ēdina, kā izturas audzinātāji. Vienmēr iegāja pie direktora un mācību daļas vadītājas, un tie, šķiet, no viņa baidījās. Sergejs juta aizsargājošu oreolu - ja vecākie zēni gatavoja kādu nelietību, tad vajadzēja tikai pasolīt: es pastāstīšu tēvocim Ļošam - un viņi nekavējoties atkāpās…

Vestibilā trokšņoja bērni, pie durvīm sēdēja sirma tantiņa - sargs. Lapins uz viņu skatījās, mēģinot, taču nevarot atcerēties, bet viņa nekļūdīgi ievēroja viņa skatienu un ari ieskatījās, un ari nepazina.

-   Vai jūs esat no mūsējiem?

Sergejs pamāja. Viņam nezin kāpēc aizžņaudzās kakls.

-   Kad jums bija izlaidums?

-    Septiņdesmit astotajā. - Balss bija aizsmakusi, viņš noklepojās un jau stingrāk atkārtoja: - Septiņdesmit astotajā.

Sievietes apaļā seja atdzīvojās. Viņa, izrādās, nemaz nebija tik veca, kā izskatījās no pirmā acu uzmetiena, viņai tikai bija daudz krunciņu un nogurums no dzīves.

-   Tad man tevi jāpazīst. Kāds tev uzvārds?

-   Lapins.

-   Lapins?! Serjoža! - Sieviete žigli pielēca kājās.

-   Bet es esmu Tamāra Ivanovna. Vai atceries?

Viņš lēni pakratīja galvu. Katru gadu tika izlaisti trīsdesmit četrdesmit audzēkņi, un tas, ka pēc deviņpadsmit gadiem šī dzīves likstu nomāktā sieviete atcerējās viņa vārdu, šķita ārkārtīgi savādi.

-   Es strādāju par medmāsu, vēlāk biju veļas pārzine, bet tavā laikā strādāju ar personīgajām lietām… Man toreiz vēl bija bize… Nu, vai atcerējies? Aleksejs Ivanovičs pie manis allaž ienāca, reiz pat trijatā ar kuterīti vizinājāmies!

-   Atcerējos! Tagad atcerējos… - Sievietes satraukums pārņēma arī viņu, un viņš spilgti ieraudzīja maigo rudens dienu, izbraukumu kuteri un jauno, allaž smejošo meiteni, uz kuru bija izmisīgi greizsirdīgs par tēvoci Ļošu, jo viņa bojāja visu izbraucienu. Viņš sapūtās, un tēvocis Ļoša nevarēja saprast - kāpēc, taču īpaši necentās to noskaidrot, jo visu uzmanību pievērsa šai pretīgajai sievietei.

-   Marija Petrovna ir savā kabinetā, iesim - es tevi aizvedīšu. - Tamāra Ivanovna aiz apkakles noķēra garām skrejošu sasarkušu puišeli. - Sēdies manā vietā, Petrov, un nevienu bez atļaujas nelaid, es tūlīt atgriezīšos…

Direktori viņš atcerējās, bet varbūt tā bija viltus atmiņa: ja stingrā sieviete vēl sēž direktora kabinetā krēslā, tad tas nozīmē, ka viņa ir Marija Petrovna.

-   Tas ir Seijoža Lapins! - Jau no sliekšņa priecīgi nokliedza Tamāra Ivanovna, it kā būtu atvedusi ilgi gaidītu, dārgu ciemiņu vai radinieku. Sergejs nodomāja, ka diezin vai šeit tā sagaida katru bijušo audzēkni.

-   Lapins?! - satraucās Marija Petrovna. - Nevar būt!

Protams - uz ielas viņš to nepazītu. Kādreiz tieviņa un

kustīga, līdzīga putniņam, ar tumšiem matiem, kas mūždien bija saņemti astītē, toties tagad viņai bija direktores izskats: nobriedis augums, monumentāla pārliecība un valdonīga stāja. Direktore redzami apjuka, it kā viņas priekšā būtu negaidīti parādījies stingrs revidents.

-  Tas ir viņš, Marija Petrovna, viņš! - Nemierīgi māja ar rokām kādreizējā meitene ar bizi.

Uz brīdi apjukusi sieviete saņēmās un atkal pārvērtās par valsts iestādes direktori. Viņa piecēlās, cienīgi apgāja apkārt galdam, nozīmīgi pasniedza roku.

-    Labdien, Sergej Ivanovič! - Sīkie sejas vaibsti maskējās ar lielām modernām brillēm, mati, kā jau vairākumam vadošo dāmu, izbalināti ar ūdeņraža pārskābi, uzkasīti un nopūsti ar laku. - Kādi vēji jūs atnesuši? Tihodonsku nolēmāt apciemot? Vai varbūt speciāli pie mums?

Lapins bija pārsteigts. Šķita, ka tas notiek ar kādu citu, bet viņš ir vienkāršs novērotājs, kas atrodas tam citam iekšpusē un lūkojas ārā pa svešiem redzokļiem. Agrāk tāda savāda sajūta viņam radās bieži, taču pēdējos gados tikpat kā neatkārtojās.

-    Kāpēc tik oficiāli? - viņš nomurmināja. - Un kā jūs atceraties manu vārdu, vēl jo vairāk - tēva vārdu?

Marija Petrovna piespiesti pasmaidīja.

-   Nu kā mēs varam jūs… tevi neatcerēties? Kas noticis? Pateicoties kam, tā teikt, mēs varam būt pateicīgi par tik negaidītu atbraukšanu?

-   Nekas nav noticis… Esmu šeit jau gandrīz piecus gadus… Vienkārši nevarēju sataisīties…

Patiesībā viņam vēl nekad nebija ienācis prātā pastaigāt pa savas bērnības un jaunības vietām. Šīsdienas negaidītā vēlēšanās nebija viņam raksturīga tāpat kā, starp citu, viss pārējais, kas šodien bija noticis.

-   Piecus gadus? - Sievietes saskatījās. - Un ar ko tu nodarbojies?

-   Strādāju rūpnīcā, turpat kur agrāk. Šodien aizgāju.

-   Rūpnīcā? - Viņas atkal saskatījās. - Mēs domājām, ka tu strādā turpat, kur Aleksejs Ivanovičs.

-   Kur tad strādā Aleksejs Ivanovičs?

-   Tātad - rūpnīcā… Tas ir labi. Pie mums katrs darbs ir goda lieta. - Marija Petrovna pierasti izmantoja kancele- jiskās klišejas, taču tūlīt attapās, cik tas skan muļķīgi, un aprāvās.

-   Bet kādā lietā pie mums? - Direktore izturējās ļoti apvaldīti. Vakarējais Lapins tam nepievērstu uzmanību, taču šodienējais ievēroja gan sievietē valdošo spriedzi, gan to, ka tā netic nevienam viņa vārdam.

-   Nezinu, - viņš godīgi atbildēja. - Kājas pašas atnāca.

-   Tas ir labi, - Marija Petrovna noteica un, nedaudz paklusējusi, piebilda: - Sēdies, iedzersim tēju, parunāsim… Tamāra, pasaki, lai atnes tēju ar sviestmaizēm…

-   Es neesmu izsalcis, - Lapins steidzīgi iebilda, jo pēkšņi atcerējās, ka viesus un pārbaudītājus vienmēr ēdināja no bērniem domātās pārtikas.

-  Tad bez sviestmaizēm, - direktore palaboja. Tad - stingrākā balsī: - Bet pati pasēdi caurlaidē, citādi tur tādas lietas sataisīs…

Kad durvis aizvērās, viņa nervozi sakārtoja brilles, pārlika no vienas vietas uz otru resnu četrkrāsainu pildspalvu. Nez kāpēc pildspalva piesaistīja Lapiņa uzmanību.

-   Ceru, ka pret mums nav pretenziju? Mēs izdarījām visu kā nākas un izpildījām visus norādījumus…

-   Nekādu pretenziju! Vislabākās atmiņas. Kad tagad lasu par nekārtībām bērnunamos, pat neticas… Redzams… Man ir veicies…

-Veicies? - Marija Petrovna sarkastiski pāijautāja. - Patiešām… Tikai ne jums, bet mūsu mājai. Bērniem. Personālam. Daļēji arī man.

-   Kā tā? - Sergejs nesaprata.

-    Tūlīt pastāstīšu… - Direktore nolika rokas uz galda, saāķēja pirkstus, tā saturot un apvaldot satraukumu. - Es atnācu uz šejieni sešdesmit septītajā pēc pedagoģiskās skolas par metodisti. Direktors bija Semjons Ivanovičs Lego- stajevs, Krievijas Federācijas nopelniem bagāts skolotājs, kara dalībnieks, visa krūts viņam bija noklāta ar ordeņiem un medaļām. Turklāt - arī rajona aktīvists: rajona komitejas loceklis, visādu konferenču aktīvs dalībnieks… Iestādē viņš iedibināja savu personības kultu un sev pakļauto cilvēku diktatūru. Meitenes pastāvīgi sūdzējās, ka mācību daļas vadītājs Krivuļins lien pie viņām biksītēs, saimniecības daļas vadītājs Bolotins atklāti zaga visu, kas bija pieejams, bērnus sita… Visas sūdzības noklusa rajona līmenī: Lego- stajeva autoritāte bija neapšaubāma. Es jaunības dullumā iesaistījos cīņā par taisnīgumu un nokļuvu uz atlaišanas robežas ar vilka pasi kabatā…

Marija Petrovna vairākas reizes smagi nopūtās.

-   Tad pēkšņi, kā pēc burvja nūjiņas mājiena, tiek izveidota autoritatīva komisija, kas apstiprina visus ļaunprātīgos faktus. Legostajeva aizstāvji apklust un ieraujas: paklīst baumas, ka aiz visa tā stāv VDK… Un, lūk, rezultāts: Legostajevs tiek izslēgts no partijas un atlaists no darba, Krivuļins tiek notiesāts uz trim gadiem, Bolotins - uz pieciem, vēl daži cilvēki tiek atlaisti. Bet mani izsauc uz partijas rajona komiteju un piedāvā direktores amatu. Sola iekārtot pedagoģiskajā institūtā un sniegt jebkuru atbalstu, taču ar vienu noteikumu: nodrošināt iestādē īstu kārtību. Likumīgu un sirdsapziņai atbilstošu. Tā arī pateica: lai pilsētā būtu viens bērnunams paraugam, turklāt - nevis no ārpuses, pārbaudītājiem, bet no iekšas - bērniem…

Sergejs pakasīja pakausi.

-   Kas gan tāds bija noticis?

-  Tūlīt, tūlīt, — Marija Petrovna pamāja un pacēla plaukstu, tā norādot, ka pāriet pie paša interesantākā. - Iztaisīja remontu, «nostiprināja», kā toreiz bija pieņemts teikt, personālu, pārcilāja «kontingentu» - garīgi atpalikušos bērnus, atklātus huligānus izmētāja pa citiem bērnunamiem… Bet pie mums atnāca…

Direktore pielieca galvu un cieši paskatījās uz sarunu biedru.

-   Bet pie mums atnāca Serjoža Lapins. Viņa nosūtījums bija izrakstīts tāpat kā visiem - apgabala tautas izglītības nodaļā. Tikai - parasti dokumentus apkopo rajonā un tie iziet pa instancēm: pilsēta, apgabals, bet te sākotnējā bija vēstule, kuru bija parakstījis izglītības ministrs. Pašrocīgs ministra paraksts! Ne pirms tam, ne vēlāk es nekad neesmu sastapusies ar tādiem faktiem un nekad neesmu par tādiem dzirdējusi!

-   Jūs gribat teikt, ka tas viss - manis dēļ?!

Marija Petrovna paraustīja plecus.

-   Ja tas ir kāda cita dēļ, tad man par šo citu nekas nav zināms. Tikai tavā personīgajā lietā bija ministra vēstule, tikai tevi kūrēja VDK līdzstrādnieks, tikai par tevi tika dotas stingras instrukcijas un norādījumi.

-   Kādi norādījumi? - Lapiņa galvā džinkstēja, viņš bija apdullis no dzirdētā.

-   Pastāvīgi tevi novērot, personīgo lietu glabāt atsevišķi no citām manā seifa un nevienam nerādīt. Ja kāds par tevi sāk jautāt, tad nekavējoties zvanīt Aleksejam Ivanovičam. Viņš pat iedeva telefonu, kas darbojās visu diennakti.

Galvā džinkstēja arvien stiprāk. Lapins ar rokām saspieda deniņus.

-   Tas nevar būt! Vienkārši - tas nevar būt! Es taču visu mūžu nebiju nekas, pelēkais zirdziņš, par mani neviens un nekad nerūpējās, man nekad un neviens nepalīdzēja! Viss, ko jūs stāstāt, ir tikai pasaka! Un tā attiecas uz kādu citu! Jūs kaut ko esat sajaukusi…

Marija Petrovna noņēma brilles un ar mežģīņotu lakatiņu sāka tās tīrīt. Viņas rokas tikko manāmi drebēja.

-   Kas te ko jaukt… Tūkstoš deviņi simti sešdesmit devītais gads, piecgadīgs puisēns, audzināts, ar labām manierēm, tikai tāds kā pagauss - varbūt no apstākļu maiņas… Pēc tam tas pārgāja. Jā, tev vēl rādījās šausmīgi sapņi, miegā tu reizēm runāji angliski, vēlāk arī tas pārgāja. Bet tev bija labas spējas valodās…

Velns! Toņka arī stāstīja, ka viņš naktīs runājot svešā valodā. It īpaši - pirmajos mēnešos pēc avārijas… Un sapni… f

-   Tas ir viss, ko es zinu, - Marija Petrovna beidza stāstījumu. - Tas, ko es redzēju savām acīm. Viss pārējais - minējumi un pieņēmumi: tava vēsture tam dod labvēlīgu pamatu - cik daudz dažādu baumu bija… Taču vēlāk vienu auklīti nācās atlaist par garu mēli, un pļāpas apstājās…

-   Varbūt vecāku dēļ? - Viņš pacēla acis.

-   Nezinu. Nekādu ziņu par vecākiem personīgajā lietā nebija. Nevienas zilbes.

-   Vai es varētu paskatīties lietu?

-   Lietu? - Marijas Petrovnas skatiens bija neuzticīgs un sērīgs. - Lietu paņēma tūlīt pēc tam, kad tu iestājies tehnikumā. Vai tad tu to nezini?

-   Marija Petrovna, goda vārds - es neko nezinu! - Lai būtu ticamāk, viņš pat pielika rokas pie krūtīm. - Es nezinu, par ko jūs mani uzskatāt, es esmu parasts strādnieks, es visu dzīvi esmu vilcis tikai savu dzīvību, pēdējā laikā es vispār nabagojos!

-   Tu neesi līdzīgs nabagam.

-   Ak, jā. Es šodien aizgāju no darba… Es iestājos bankā… Man iedeva avansu, nē, es saņēmu naudu par veco darbu un nomainīju drēbes… Un…

Viņš galīgi sapinās. Galvā džinkstoņa turpinājās.

-   Nē, Serjoža, tu esi ļoti neparasts cilvēks. Ļoti! Un es negribu nekādas nepatikšanas. Es tām neesmu devusi nekādu iemeslu. Varbūt mani izmantoja par bandinieku lielā spēlē, bet man nav ne jausmas par šīs spēles jēgu. Un man nav ne mazākās vēlēšanās tajā iedziļināties.

-   Nu kā lai es jūs pārliecinu…

Lapins automātiski aptaustīja jaunā uzvalka kabatas, sataustīja un izvilka satītu ekranēta kabeļa nogriezni, ilgi to aplūkoja un nevarēja saprast, kas tas ir, tad izvilka paciņu naudas - virspusē atradās divas simt dolāru naudaszīmes, kas radīja iespaidu, it kā visa viņa skaidrā nauda būtu šai valūtā, beidzot izņēma apbružātu darba grāmatiņu un uzbudināts nometa to uz galda blakus brillēm.

-   Paskatieties! Nu paskatieties! Jūs uzreiz sapratīsiet, ka es runāju taisnību! Tas ir oficiāls dokuments…

Marija Petrovna pasmīnēja, tomēr pāršķirstīja grāmatiņu. j

-   Pateicība par racionalizācijas priekšlikumu, goda raksts par godīgu darbu, apbalvots ar nozīmīti «Komunistiskā darba trieciennieks».;. Viss ir pareizi, malacis. Bet ko jūs gribat no manis?

-   Kas - «jūs»?

-   Nevajag mani ķert ar šiem stiķiem, lai paliek… Ko tu no manis gribi?

-   Neko! Vienkārši es ienācu satikt… Pilnīgi nejauši…

-   Nejauši? - Direktore sniedza atpakaļ darba grāmatiņu. - Kas man ir jādara? Jāiet projām no darba? Līdz pensijai vēl trīs gadi, bet es iešu… Jāaizbrauc no pilsētas? Man ir ģimene, bērni, mazbērni… Bet es braukšu! Vai… Vai ar to vēl ir par maz? Kas ir noticis, kāpēc jūs esat ķērušies pie manis, pēc tik daudz gadiem?!

Marijas Petrovnas balss drebēja, seja bija pārklājusies ar sarkaniem plankumiem, acīs parādījās asaras. Viņa bija redzami satrūkusies.

-    Nomierinieties, Marija Petrovna, lūdzu, nomierinieties… Jums neviens nedraud, un es jums neesmu bīstams… Goda vārds!

Direktore sāka skaļi raudāt.

-    Es toreiz tā baidījos pieļaut kādu kļūdu, veselus desmit gadus dzīvoju saspringumā, bet tad viss beidzās, pagāja deviņpadsmit gadu, es jau biju aizmirsusi gan Alekseju Ivanoviču, gan tevi, es tiešām biju visu aizmirsusi! Un tad - pēkšņi atbrauc šis cilvēks ar saviem jautājumiem, pēc pusgada parādies tu… Vai tās ir nejaušības?! Vai jūs mani pārbaudāt, lai izlemtu, ko ar mani darīt? Bet nekādu jaunu instrukciju man nav! Agrāk taču man vajadzēja ziņot par izrādīto interesi par tevi! Pareizi? Tu aizgāji no mums pirms deviņpadsmit gadiem, vai tad es vēl joprojām par tevi atbildu? Es, protams, sapratu, ka tā ir pārbaude, piezvanīju, bet nekāda Alekseja Ivanoviča tur vairs nav, kas man bija tālāk jādara? Nu, kas?!

Džinkstoņa galvā pieklusa, palika tikai mēmas trīsas kā zvanā, kura mēle jau apstājusies.

-   Vai sen jums ir šī pildspalva?

-Kas?!

-   Ak, jā… - Lapins paberzēja deniņus. - Mani neviens nevarēja meklēt! - viņš stingri noteica. - Un arī no Maskavas neviens nevarēja braukt!

Direktore ar to pašu lakatiņu izslaucīja acis, ar pirkstiem saspieda virsdeguni, lai apstādinātu acu asarošanu. Tad smagi piecēlās, atslēdza seifu, gandrīz uzreiz atrada to, ko gribēja, un pastiepa Lapinam cietu glancētu vizītkartes četrstūri.

«Bačurins Jevgeņijs Petrovičs» - viņš izlasīja neko neizsakošo uzvārdu. Ne amata, ne iestādes, tikai pieci telefona numuri, pie katra iekavās papildinājumi: «d.», «m.», «dež.», «mob.», «fakss».

-   Kā redzi, man tas nav sasapņots, - sieviete sausi noteica. - Viņš sacīja: piezvani, ja kaut kas par tevi kļūs zināms. Tagad tu atnāci un jūs pavērosiet, vai es piezvanīšu vai ne. Vai tā? Un kas pēc tam? Kā man jārīkojas?

Jaunais, šodienas Lapins iebāza vizītkarti kabatā.

-   Varat dzīvot mierīgi. Jūs neviens nepārbauda. Es pats piezvanīšu un uzzināšu, ko viņš grib. Starp citu, vai jums nav tuvumā Alekseja Ivanoviča telefons?

Marija Petrovna pāršķirstīja galda kalendāru, izrāva lapiņu ar šķībi uzrakstītu numuru. Lapins to iebāza turpat kur vizītkarti.

Kabineta durvis atvērās, meitene baltā virsvalkā ienesa paplāti ar tējkannu, glāzēm un cepumiem trauciņā.

-   Atvainojiet, ka tik ilgi! Kamēr atrada labu tēju un to kā nākas uzlēja… - Nopakaļus iesteidzās Tamāra Ivanovna. - Nevar taču viesi dzirdīt ar parastajiem suņuburkšķiem…

Ar skatienu atdūrusies pret priekšnieces saraudāto seju, viņa aprāvās.

-   Es būšu tur lejā… ja kas - piezvaniet… - Tamāra Ivanovna ātri noteica un nozuda. Meitene nolika paplāti uz pieliekamā galdiņa un arī izgāja. Lapinam ļoti gribējās dzert, bet noskaņa tējas dzeršanai nebija diez cik laba.

-   Paldies, es iešu… - Viņš piecēlās, uzvilka plikādas kažociņu. - Un kāds ir Alekseja Ivanoviča uzvārds?

Marija Petrovna paraustīja plecus. Viņas seja bija pilnīgi neizteiksmīga.

-    Starp citu, jebkurš uzvārds, tāpat kā vārds un tēva vārds, var būt vienkārši pseidonīmi, - viņš skaļi nodomāja. - Pat ja tie ir nodrukāti uz vizītkartes.

-   Kā vienkāršam darbarūķim jums ir diezgan labas zināšanas par tādām lietām. - Sieviete rūgti pasmīnēja. - Arī vārdu krājums ir bagātāks nekā rūpnīcas puisim…

-   Nez kāpēc ieskrēja galvā, - Lapins neskaidri nomurmināja. - Uz redzēšanos.

-   Nezinu, vai man bija tiesības dot jums šos telefonus… Taču man nav absolūti nekādu instrukciju. Kā rīkoties, kam klausīt… - Marija Petrovna monotoni noteica. - Taču pasakiet tur, pie sevis, ka es neko nezinu un absolūti nevienam neesmu bīstama.

-   Vai sen jums ir šī pildspalva? Vai man to vajadzētu pazīt?

-   Tu ņirgājies?

-   Uz redzēšanos! - Sergejs atkārtoja un izgāja platajā koridorā, kurš bija izklāts ar nodilušu parketu.

***

Vairākus kvartālus Lapins nogāja automātiski, monotoni sperot soļus un cenšoties aptvert iegūto informāciju. Viņam likās, ka ir iznācis no smacīga un piesmēķēta kinoteātra pēc garas filmas seansa, kad no spiedīgā gaisa, dūmiem un iespaidiem smadzenes vēl ir apdullušas un neatšķir, kur ir robeža starp filmu un dzīvi. Tā viņam bija gadījies bērnībā, kuru, izrādās, ietvēra liela un stingra noslēpuma oreols. Vai noslēpums patiesi bija īstenībā? Atšķirībā no citiem bērniem viņš nekad nebija aizdomājies par vecākiem, pieņemot bāreņa stāvokli kā pastāvīgu realitāti, taču pie tēvoča Ļošas viņš tiecās, viņš to iztaujāja par mājām un ģimeni un sapņoja, ka kādreiz nokļūs pie viņa ciemos, bet varbūt - kas gan viss nenotiek - tēvocis Ļoša viņu pieņems par dēlu. Par tādiem brī- numgadījumiem bērnunamā klīda daudz nostāstu.

Ja Marijas Petrovnas stāstītais ir patiesība, tad viss slēpjas vecākos, jo katram ir skaidrs, ka parasts piecgadīgs puisēns nevar tik stipri atšķirties no citiem bērniem, lai ap viņu veidotos tik daudz notikumu. Bet, ja bija vecāki un viņš ar tiem kopā dzīvoja piecus gadus, tad - kāpēc par to nekas nav palicis atmiņā? Lūk, Vovka Igoņins bērnunamā nokļuva trīs gadu vecumā, bet atcerējās, kā mātp viņu reiz pabaroja ar mandarīniem un kā tēvs viņu sita ar garu sarkanu siksnu…

Gribējās dzert, arī izsalkums lika sevi manīt, atgādinot, ka ir jāēd dažas reizes dienā. No kinematogrāfisko iespaidu grūzmas izkļuvis realitātē, viņš paskatījās visapkārt. Pulkstenis rādīja septiņpadsmit, krēsla jau sabiezēja, viņš gāja pa Marsa prospektu uz Bagātās noejas pusi, spilgti apgaismotās vitrīnas mirdzēja, rosījās norūpējušies, dzīvelīgi, pašapmierināti un vienkārši apmierināti cilvēki, vienvārdsakot - viss bija tāpat kā vakar. Un pavisam savādāk. Šī diena bija gara kā gads, bet varbūt - kā vesela dzīve.

Pavisam netālu neona burti veidoja daudzsološu nosaukumu: «Mazā Parīze». Pirms pusotra gada, garām ejot, Lapins sajuta smalku kafijas aromātu un, kā hipnozes vadīts, ieklīda iekšā. Tur strādāja divi jauni armēņi - bēgļi vai nu no Baku, vai Erevānas. Ašots uz smiltīm vārīja īstu kafiju, un tās smarža satrauca visu Lapiņa būtību, modināja kādas dziļi slēptas atmiņas, izraisīja satraukumu un trauksmi, taču šis satraukums un trauksme bija nepārvarami pievilcīgi.

Viņš sagrabināja vajadzīgos piecus tūkstošus mazajai, ļoti mazajai tasītei un, stūrī iespiedies, izgaršoja biezo, rūg- teno dzērienu, attālinājies no apkārtējās dzīves nekrietnībām, pārejot svētlaimīgā bezdomu stāvoklī. Iespējams, ka tāpat no īstenības bēg arī opija smēķētājs. Un vēl pēc dažām stundām, tik ilgi, kamēr mutē saglabājās smalkās garšas sajūtas un nianses, viņš juta mundruma uzplūdu un labu garastāvokli.

No tā laika, līdzko izdevās atlicināt naudu, Lapins ienira mājīgajā pustumsā un baudīja tasīti kafijas, bet, ja iznāca, tad arī melnajā šķidrumā ielieto malciņu konjaka. Reiz, nākot no šejienes ārā, viņu pieķēra Kružoks, un viņš bija tāds muļķis, ka pastāstīja par kafiju un konjaku. Pēc tam Bogatjanovkā paklīda nostāsts par kārtējo Ķertā izlēcienu. Toņka, protams, to uzzināja un sarīkoja grandiozu skandālu, taču tas viss neiznīcināja nosodāmo tieksmi pēc greznas dzīves.

Patlaban neona izkārtne iedarbojās kā bāka. Kā signālu saņēmis lidotājs, Lapins koriģēja virzienu un pēc pāris minūtēm pakāpās divus pakāpienus un ienira ērtajā zālītē ar pieciem nelieliem galdiņiem - diviem trim apmeklētājiem - un trim kabinetiem retākām kompānijām.

Tā bija mierīga vietiņa, te neiegriezās «asie veči» - tā bija droša pazīme, ka vietiņa nav izraudzīta par štābu kādam no kriminālajiem grupējumiem; šeit ienāca parasti cilvēki no ielas, tie, kas cienīja labu virtuvi un klusumu. Un, protams, tie, kuriem netrūka līdzekļu.

Lapins nesteidzīgi noģērbās, pakāra plikādas kažociņu un cepuri uz niķelētā pakaramā pie dzirkstoši moderni apdarinātās sienas, saimnieka gaitā aizgāja līdz attālākajam galdiņam un apsēdās puspagriezienā pret aizklāto logu ar seju pret ieeju. Bez viņa zālē sēdēja divi jauni pārīši pie šampanieša un augļiem, aiz smagās portjeras, kas aizklāja ieeju kabinetā, skanēja vēl dažu cilvēku balsis.

-   Labvakar!

Līdzās bez trokšņa parādījās viesmīlis - aptuveni divdesmit trīs gadus vecs puisis kaukāziešiem raksturīgā izskatā, melnās laka kurpēs, melnās izgludinātās biksēs, ar baltu kreklu un melnu taurenīti. Pret kastīti nošvirkstot, iedegās sērkociņš, un pēc pāris sekundēm dzeltenā liesmiņa uzplauka uz zaļā stabiņa, piešķirot mājīgajai zāles atmosfērai kausēta vaska aromātu.

-   Labvakar, Samvel! Agrāk tu priekš manis neaizdedzi sveci, taču - paldies! - arī ārā nedzini.

Viesmīlis ieskatījās, un atsvešināti bezpersoniskā sejas izteiksme kļuva cilvēcīga.

-   Tas esat jus? Nu gan! Tatad man bija taisnība.

-   Kādā zinā?

-   Es Ašotam teicu, ka vienkāršs plu… - viņš saminstinājās, vārdu meklējot. - Parasts nabags par pēdējām kapeikām nenāks uz restorānu un nedzers kafiju ar konjaku! Ja cilvēks to dara, tad viņš ir bijis pavisam citādāks! Bet tad viņu apkrāpuši, aplaupījuši, izputinājuši - tā tagad mēdz būt… Tad nu viņš skumst pēc iepriekšējās dzīves un sačubina pa divām nedēļām tos nelaimīgos piecpadsmit tūkstošus… Taču man likās, ka jūs tik un tā - piecelsieties!

-   Izskatās, ka tā ir… Vismaz esmu atspēries. Un tam par godu gribu pavakariņot.

Samvels pasniedza ēdienkarti, un Lapins, to ātri pārskatījis, pasūtīja konservētas austeres, pudeli «Šabli », stores zupu un varavīkšņoto karsti kūpināto foreli. Nedaudz padomājis, pasūtījumu papildināja ar simt gramiem degvīna un, protams, tasīti kafijas.

Pasūtījumu ātri atnesa, arī Ašots iznāca no aizletes un pienāca sasveicināties.

-   Kad cilvēks ceļas, tas ir labi, nudien! Tā dzīvē jābūt, - viņš iesaucās. - Mēs visu pametām, kad bēgām, palikām pliki, basi, nabagi, nudien… Bet tagad jau kaut ko esam nopelnījuši… Dod Dievs, savu uzņēmumu atvērsim… Tādēļ no visas sirds priecājamies pārjums, nudien… - Tad nenoturējās un pajautāja: - Vai labu darbu atradāt, ko? Kur, ja nav noslēpums?

-   «Tihprombankā». Esi dzirdējis par tādu?

Ašots pacēla acis uz augšu.

-   Smalka banka! Smalks darbs! Ja mums tā veiktos…

Pirmo reizi mūžā Lapins bija kādam paraugs un cerību

simbols. Viņš Ašotam uzsmaidīja, un tas atgriezās savā vietā, apsolījis pagatavot īpašu kafiju un ieliet konjaku uz iestādes rēķina.

Sergejs ar dakšiņu akurāti izzvejoja slapjos, slīdīgos kunkulīšus, lika tos mutē un maziem malciņiem dzēra pasūtīto vīnu. Izbaudīja maisījuma nianses: jūras produkta un šķērmā baltvīna garšu, labi zinot, ka nekas cits, arī degvīns, te neiederas. Tad ķērās pie karstās aromātiskās zivju zupas; tās dzintarainajā caurspīdīgumā vīdēja bieza sarkanās zivs šķēle, kura patiesībā bija nevis sarkana, bet balta ar skaidri izšķiramu šķiedru rakstu.

Te bija nepieciešams degvīns un nekas cits, atskaitot degvīnu: tieši tas sadalīja un neitralizēja zivju tauku smagās molekulas un attīrīja kuņģa receptorus, tā uzlabojot apetīti un organisma tonusu. Pēc tam viņš ar melhiora dakšiņu ēda tiešām rozīgu foreli un dzēra atkal vīnu, nebaidoties jaukt, lai gan Kružoks, Kuzmičs un citi Bogatjanovkas speci aizvien brīdināja tā nedarīt.

Kafija, kā vienmēr, bija laba, taču nešķita tik neparasta kā tad, kad bija vienīgais pamata dzēriens; iespējams, ka te vainīga bija izsmalcinātu sajūtu pārpilnība. Toties kafija veicināja pāreju no garšas sajūtu izbaudīšanas uz analītiskām pārdomām - Lapins izvilka no iekškabatas darba grāmatiņu, atvēra to kā nepazīstamu dokumentu, kas glabā atbildes uz daudziem nesaprotamiem jautājumiem.

Uzvārds, vārds, tēva vārds un profesija pirmajā lapaspusē - «regulētājs» - bija rakstīti ar pildspalvu un violetu tinti viņa paša vēl nenostabilizētajā jauneklīgajā rokrakstā. Kad viņi ieradās praksē, kadru daļā saņēma sava pirmā darba dokumenta tīrās veidlapas un tās patstāvīgi aizpildīja, tā atbrīvojot no darbu uzplūda kadru daļas resnās tantes. Turpmākie ieraksti bija rakstvežu - profesionāļu apaļīgajā rokrakstā.

«1980. gada 10. novembrī - pieņemts par pirmās kategorijas regulētāju 8. cehā.»

Viņš atcerējās agros rītus, braucot uz maiņu, ļaužu straumes, kas saplūda pa rūpnīcai piekļautā parka alejām uz galveno aleju pie rūpnīcas caurlaides; straumes kļuva biezas pirms septiņiem, tad kļuva plānākas, līdz iestājās klusums, bet no piecpadsmitiem nostrādājušies rūpnīcas darbinieki noguruši plūda pretējā virzienā, it kā «trīs simti pirmais» būtu milzīgs astoņkājis, kas no rīta iesūc bezpersonisko darbaspēku un izmantoto materiālu izspļauj pēc fināla pūtiena.

Atcerējās astoto cehu ar tīkamo kūstošā kanifolija dūmaku, atcerējās spīdīgās, taču ātri blāvojošās pilītes, atcerējās vadu pinumus un bezgalīgo shēmu caurzvanīšanu, kad meklēja «aptveres» - nepareizus savienojumus, īssavienojumus un citus brāķīšus, kurus pielaida mūžam smejošās montētājas, no kurām viņš kautrējās, lai gan to neizrādīja.

Atcerējās, kā melnīgsnējā Vera meistaram prasīja viņai pienākošos spirtu, bet izburbējušais, sarkandegunis Pes- covs kliedza, ka tā to dzer, nevis mazgā kontaktus, bet sašutusi Vera sāka pa visu cehu spiegt - lai nu kurš tā teiktu, bet Pescovam noteikti ir jāklusē, jo viņš ir izdzēris visu piecgadei paredzēto spirta normu.

«1981. gada 24. februāri atlaists sakarā ar ražošanas prakses laika beigām.»

Arī to viņš atcerējās - diploma projekta nobeigšanu, kašķīgā Asvadora Karpoviča piesiešanos projekta ekonomiskajai daļai un, beidzot, ilgi gaidīto aizstāvēšanos, tradicionālo plostu, atcerējās, kā viņš ar trim tikpat piedzērušiem tukšpauriem vakarā ieradās pie sava zinātniskā vadītāja Valentīna Ivanoviča, un tas iznāca, izdzēra ar bezkaunīgajiem jauniešiem, kas patiesi gribēja visu nodarīt «cilvēciski», kaimiņu pagalmā pāris pudeļu portvīna, atcerējās, cik viņam bija slikti, kā viņš baidījās iet uz kopmītni, taču viss nokārtojās, un no rīta bez paģiru sindroma viņam bija trauksmaina sajūta, jo bija beigusies viena un sākusies cita - neparasta un tādēļ biedējošā dzīve.

«1981. gada 30. jūnijā ieskaitīts tehniķa konstruktora amatā saskaņā ar sadales norīkojumu.»

Viņš sāka strādāt mēnesi ātrāk, nekā tas bija atļauts, un neizmantoja visu atvaļinājumu. Kadru daļā brīnījās: «Paspēsi vēl izstrādāties, padzīvojies vēl, kamēr esi jauns…» Bet kur padzīvoties, ja nav kur likties? Gribējās ātrāk iekļauties kolektīvā: tomēr neesi tikai sevī - ir biedri, arodbiedrība, kopmītne, arī peļņa, kas nebija mazsvarīgi, jo par velti tevi neviens nebaros… Cehā ari pabrīnījās, taču ražošana negaida izbrīnu - tā gaida darbu. Tā ari sākās viņa darba biogrāfija… no sākuma viņu izmantoja kā regulētāju, iedeva trešo kategoriju - un pie stenda. Viņš neiebilda: darbs pierasts un uz akorda - mēnesī simt sešdesmit un vairāk salasījās, bet tehniķim alga tikai simt divdesmit. Pirmā alga, tās apslacīšana. Pescovs pierijās kā cūka, bet viņš aptaustīja Veru. No sākuma tikai līdz kailajiem ceļgaliem, bet tad taustījās augstāk un aizlīda līdz biksītēm, gramstījās gar spalvainām rievām, līdz nokļuva ar pirkstiem kaut kādā slapjumā, uzreiz kļuva pretīgi, un viņš atrāvās, rūpīgi ar lupatu noslaucīja roku, bet tā saglabāja li- pīgumu un asu, nepatīkamu smaku tik ilgi, līdz viņš nomazgājās ar ūdeni un ziepēm.

Ar Vitju Kosenko viņi trešdienās un piektdienās kultūras namā nodarbojās ar cīņu, brīvdienās viņiem pievienojās Jefimovs, tad viņi klīda pa pilsētu, brauca zvejot, reizēm gāja uz dejām, bet citreiz ņēma telti un brauca uz nakti aiz Donas, kūra ugunskuru, cepa kartupeļus, kliedza burlaku dziesmas, ausījās pie katras čaboņas apkārtējā tumsā un taustīja tūristu cirvīšu kātus un mednieku nažus, kuri toreiz šķita ļoti efektīvi un bīstami ieroči.

Reizēm lenca meitenes, bet nekas nesanāca, taču, kad Vadikam sanāca, viņš uzreiz noķēra gonoreju un ārstējās pie toreiz pilsētā vienīgā privātārsta venerologa Kanarei- kina, kura uzvārds bija sugasvārds jaunatnes vidū un attiecās uz tajos gados visplašāk izplatīto venerisko slimību.

Un atkal pūtiens, cehs, nokarsētais lodāmurs, kanifolija smaka, ampērvoltmetra.spailes, «aptveru» meklējumi, pār- lodēšanas, raksturojumu pārbaude, pielabošana līdz normai, bloka nodošana tehniskajai kontrolei, pūtiens… Pietiekami monotons dzīves ritms no algas līdz algai.

«1982. gada 13. oktobris. Atlaists sakarā ar iesaukšanu kara dienestā.»

Atvadas rūpnīcā, partijas grupas organizatora un arodbiedrības biedra aizkustinošās runas, svinīgās pusdienas, materiālais pabalsts, nemājība un trauksmainā gaidīšana iesaukšanas punktā, virsnieki - «pircēji», raibā, arestēto grupai līdzīgā «komanda», cietais, piesmēķētais vagons…

«1982. gada 15. oktobris - 1985. gada 22. decembris - dienests Padomju armijā.»

Viņš labi atcerējās, kā sākās šis dienests: zaļi vārti ar sarkanām zvaigznēm, auksta dušas telpa, nepareiza lieluma formas tērps, pirmie karantīnas un mācību rotas mēneši, apdullinošais jauno karavīru mācību kurss, ierašanās daļā, dežurēšana «uz skapīša», pirmā sardze, bezgalīgās zemē paslēpto kabeļu apgaitas, tieši vērstās tālo sakaru antenas, stacijas izvēršana kaujai - tie paši «Ziediņi», kurus izlaida «trīs simti pirmais», mastu uzstādīšana, īpaši bīstama un sarežģīta vējā un lietū, šifrēšana - atšifrēšana, automāts ar saliekamu laidi «AKMS» - parastais sakarnieku daļas darbs bez apstājas un gaišiem posmiem, kuri varētu palikt atmiņā.

Varbūt tikai tas, kā no poligona devās brivgājienā uz piena fermu, kur slaucējas viņus baroja ar grauzdētos speķa atlikumos ceptiem kartupeļiem un dzirdināja ar pašbrū- vēto, bet tad viņiem vajadzēja atpelnīt cienastu un lobīt nobadējušos sievišķus, neskatoties uz viņu vecumu, izskatu, manierēm un tīrību. Tur viņš saķēra «mandavoškas» - kaitīgus un lipīgus radījumus, kurus izdevās uzvarēt, tikai ievērojot kāda ilgāk dienējušā padomu - lietojot tīru petroleju. Pēc sanācijas procedūras viņš veselu nedēļu smirdēja kā petrolejas muca, šī paša iemesla dēļ viņu uz nedēļu izmeta no kazarmas un lika dzīvot stacijas finiera kastē… Vairāk viņš neko neatcerējās, pārsteidzoši, ka viņš neatcerējās arī dienesta beigas, ilgi gaidīto demobilizāciju: kaut kāda ierinda, pavēles nolasīšana, un viss. Kā priecājās, kā atzīmēja, kas un kā pielakās, ko saveidoja - visi sīkumi palikuši aiz atmiņas robežām.

«1986. gada 2. februārī ieskaitīts piektās kategorijas regulētāja amatā rūpnīcā «Radiosakari».»

Kāpēc regulētājs, bet ne - tehniķis? Kāpēc tieši «Radiosakaros»? Kāpēc vispār viņš nokļuva Zeļenogradā? Nekā no tā Lapins neatcerējās. Nebija saglabājušās ari detaļas par sešiem darba gadiem, tikai kaut kas vispārējs: kaut kādi darbgaldi, stendi, vadu vijumi, lodāmurs, bezsejas ļaudis… Tur bija kaut kāda meitene, cauri laikam izplūdusi, raudzījās kādreiz pazīstama seja, bet viņš juta, ka starp viņiem viss beidzies.

«1991. gada 30. augustā atlaists pēc paša vēlēšanās.»

Bet kāda velna pēc viņš aizgāja no darba? Kas viņu piespieda pamest daudzmaz iesildītu vietu? Kāpēc nolēma atgriezties Tihodonskā? Atmiņā nekā par to nebija. Ārsti skaidroja, kā to sauc: retrogradā amnēzija. Ja stipri iesit pa galvu, tad aizmirst, ka^ noticis agrāk. Nav zināms, kāpēc viņš aizgāja no darba un atbrauca šurp, bet 1991. gada 2. septembri viņu savāca stacijas laukumā un nogādāja uz psihiatrisko slimnīcu, kur viņš nogulēja pusotra mēneša un līdz Jaunajam gadam turpināja ārstēties neiroloģiskajā sanatorijā.

«1992. gada 10. janvāri pieņemts darbā par piektās kategorijas regulētāju RA «Elektronika» cehā Nr. 2.»

«1997. gada 7. februārī atlaists pēc paša vēlēšanās.»

Lapins aizvēra grāmatiņu, ar vienu malku izdzēra atdzisušo kafiju. Nekādus noslēpumus priekš sevis viņš neatklāja. Un tomēr… Nekad agrāk viņš nebija pārdomājis bijušo un neko nemēģināja atcerēties. It kā būtu smagi kontuzēts un nobremzēts nelaimes putns, kas dzīvo tikai šodienā. Interese par savu dzīvi - droša atveseļošanās pazīme! Samaksājis par pusdienām divi simti piecdesmit tūkstošus, Sergejs izgāja uz ielas. Bez steigas pastaigāja pa centrālo prospektu, pārliecināti iegāja ugunīs mirdzošajā veikaliņā «A Eiropa», kurš apmeklētājiem piedāvāja Eiropas valstu labākos produktus. Tur viņš atstāja vēl divsimt tūkstošus, pretī saņemot pasmagu firmas paciņu ar piekasīgi izraudzītām izmeklētām delikatesēm. Bagātās noejas stūri puķu kioskā viņš nopirka kastītē skaisti iesaiņotu orhideju par piecdesmit tūkstošiem - tas bija pēdējais, kam bija jāvainago šīsdienas svētki.

Naudu viņš tērēja viegli, neskaitot, cik palicis, tā, it kā viņam būtu sens paradums - dzīvot plaši. Patiesībā viņš zināja, ka rit saņems vēl trīs miljonus, bet vēlāk nāks pastāvīga liela alga «Tihprombankā», tātad - nav ko skopoties un skaitīt katru kapeiku. Viņa paziņu vidū nebija neviena, kas piekristu tādam problēmas risinājumam. Garāmejot notērēt divus miljonus vienā dienā visādiem niekiem, tas, pēc Bogatjanovkas kritērijiem, bija ne tikai nepieļaujama izšķērdība, bet smagākais noziegums pret ģimeni.

Viena lieta - par šo naudu nopirkt sagrabējušu mašīnu, to pielabot un izmantot ikdienas peļņai - braukājot kā tak- sītim rītos un vakara stundās, nogādāt no autoostas uz tirgu laukus ar smagiem kartupeļu maisiem, dermatīna somām ar vistu un pīļu ķermeņiem un milzīgiem kurvjiem, kas līdz rokturiem piepildīti ar augļiem, vai, sēdekļus noņemot, vadāt no lauka melones un arbūzus, kurus krastmalā sieva var tirgot lielo atpūtas kuģu pasažieriem… Var ari savest malku un ogles ziemai, atjaunot sabrukušo mājas stūri, dzīvoklī ievilkt ūdeni vai gāzi… Tas ir derīgs kapitālieguldījums, kurš pelna visādu atzinību. Bet pavisam cita lieta - izmest negaidīti uzkritušo bagātību lupatām un rijamajam… Nemaz nerunājot par orhideju, kas maksā piecdesmit tūkstošus. Uz kaut ko tādu ir spējīgs tikai Ķertais.

Taču Lapinam nebija šaubu un sirdsapziņas ēdu. Viņam bija nauda, un viņš uzskatīja, ka to ir iztērējis vislabākajā veidā. Pacilātā noskaņojumā viņš devās uz Bo- gatjanovku, cerot radīt svētkus savai dzīves saniknotajai ģimenei.

Akopa čebureku ēdnīca 'au bija slēgta, tas likās savādi: parasti viņš strādāja līdz ve^am vakaram. Pa tramvaja sliedēm, pretīgi čīkstot, aizdārdēja vagoni, un iezīme vakar ie- robotajā cietajā smadzeņu kārtā emocionālajā slānī nedaudz sakustējās. Tātad - izsistais robs nebija pilnībā izzudis… Tagad Sergejam likās, ka nāves baiļu mirkļos viņš kaut ko ir saskatījis atvērtajā robā, bet tieši ko - viņš nevarēja atcerēties.

No melnas šķērsielas izšļācās spiedzoši smiekli, Lapins ieskatījās neskaidrajās līganajās figūrās, ap kurām gailēja ķiršsarkanas cigarešu uguntiņas, ieklausījās jaunajās balsīs, kuras virtuozi iepina pierastos lamuvārdus visikdienišķākajās frāzēs.

-   Dimka, nāc šurp! - viņš valdonīgi uzsauca.

Iestājās nogaidošs klusums.

-   Kas tad tur… - grīļīga ēna ar mazu, dinozauriņam līdzīgu galvu negribīgi virzījās tuvāk.

-    Tu-u-u?! - zeņķis, tuvāk pienācis, izbrīnījās un pagriezies nokliedzās pret savējiem: - Normāli, tas ir vecais!

Spriegums momentāli izlādējās, atskanēja jautras bal- stiņas.

-   Sveiks, Ķertais! - kāds skanīgi nokliedzās, un pārējie apmierināti norēcās.

-   Nu-u ir gan uzcirties! - Dimka nobrīnījās. - Veikalu aptīrīji?

-   Turi! - Lapins viņam iedeva smago saini ar spilgto uzrakstu «A Eiropa» un, meklējoties kabatās, devās pie vienīgās laternas uz Manufaktūras ielas stūra.

-   Kas tad te? - Zēns nekautrīgi iebāza sainī roku, taustot kastītes, kārbiņas, paciņas. Vienīgais, kas bija viņam pazīstams, - tievais pudeles kakliņš. - O, dzeršana un rīšana! Nu gan labais! Kur tad sagramstīji?

-   Iesim mājās. Vakariņojot pastāstīšu…

Lapins izņēma naudu - nedaudz vairāk par miljonu piecdesmittūkstošnieku naudaszīmēs - divdesmit piecus jaunus čaukstošus papīrīšus, pārlocītus uz pusēm un aptītus ar divām simt dolāru zīmēm.

-   Oho… - Puikam atkārās žoklis.

Nevērīgi atdalījis vienu simt dolāru naudaszīmi ar Ben- džamina Franklina portretu, Lapins teica padēlam:

-   Ņem. Esam norēķinājušies.

-  Tad tas biji tu, kas ar Rubeņu? - Dimka nočukstēja un ātri atskatījās. - Nu gan… Nu, asais! Visa pilsēta uz ausim stāv!

-   Pietiks pļāpāt. Ejam mājās.

Dimka pastiepa saini Lapinam.

-   Es tūlīt, labi? Nu, pēc stundiņas, kamēr jūs visu uzklāsiet. Labi?

Tagad viņš bija pieklājīga un godbijīga dēla paraugs.

-   Labi. Un pasaki saviem paziņām - par to «Ķerto» es viņiem… galvu noraušu!

Pamājis Dimka nozuda tumsā. Lapins gāja uz mājām, turoties šķērsielas vidū: te ledus bija nokaisīts ar pelniem. Logā spīdēja gaisma, viņš dažas reizes pieklauvēja pie stikla, noskrapstēja aizbīdnis. Atdzimušais Lapins, nesdams podiņu ar orhideju, iegāja dzīvoklī, kurā bija nodzīvojis gandrīz piecus gadus. Izjuzdams gaidāmo efektu, viņš tikko manāmi smaidīja.

-   Kur tu, liekēdi, klimsti! - Tas nebija jautājums, bet ievada frāze. Antoņina bija ieņēmusi raksturīgo pozu - rokas iespiestas sānos un pati paliekusies uz priekšu. Īss mājas ķitelītis ar izbalējušu rakstu viņai sen jau bija kļuvis par mazu, cauri šķēlumiem pie pogām sārtojās rozl- gais, it kā tvaicētais ķermenis. Spēcīgās kājas bija izvērstas, basās pēdas — ūdens peļķē, līdzās ūdens spainis ar lupatu. Tātad - kārtējo reizi ir pārplīsusi ūdensvada caurule… Uz priekšu pastieptā orhideja un sagatavotais smaids šai situācijā likās bezgala muļķīgs un nelaikā.

-  Tik un tā tu nestrādā, sēdētu mājās, būtu avārijas brigādi izsaucis… - viņa pēc inerces turpināja, bet ar katru vārdu kritās temps, pamazām apjēdzot, ka Lapiņa izskats ir mainījies. - No kurienes tev tas viss?

Efektu pastiprinot, Sergejs nolika uz grīdas podiņu ar ziedu, nolika saini un noģērbās. Antoņina skatījās kā hipnotizējot, uz nosvīdušās sejas arvien redzamāks kļuva šausminošs minējums.

-Vai tad tu saņēmi naudu? - svelpjoši čukstot, viņa jautāja. -Ak tu, lops!!!

Platā pēda sašķaidīja podiņu kopā ar orhideju, lupata uzlidoja, kā ota izšķaidot netīras šļakatas, un sulīgi trāpīja pa atjaunotā Lapiņa starojošo fizionomiju, aptinās ap pakausi, pieskārās otram vaigam un, ausis plēšot, atrāvās atpakaļ.

-   Mēs katru rubli skaitām, es tajā sasodītajā tirgū kā nolādēta vergoju, bet šitais ķertais lops miljonus priekš sevis izšķiež. Ar savu saskābušo purnu grib kļūt par skaistuli!

Lamas neskāra Sergeja jūtas, viņš pārsteigts skatījās uz nosmērēto uzvalku un kreklu, juzdams, kā uzplūst nevaldāma niknuma vilnis.

Bogatjanovkā kautiņā sadauzīts deguns tiek uzskatīts par daudz mazāku grēku nekā saplēsts krekls, bet sabojāts jauns uzvalks ir pietiekams iemesls, lai izdarītu dūrienu ar nazi.

-   Es tev parādīšu, nolādētais rāpuli!

Lupata noriņķoja otru pusloku, bet Lapins pastiepa kreiso roku, spēra soli uz priekšu un ar saspringtās plaukstas pamatni pieskārās Toņai pie pazodes. Izspūrusī galva atmetās, izrēķināšanās ierocis - lupata - izkrita no atslābušās dūres, sieviete sašūpojās, un, ja Lapins viņu nebūtu satvēris aiz rītakleitas apkakles, viņa būtu nokritusi atmuguriski. Vecais audums ieplīsa, pa nekrāsotajiem grīdas dēļiem ripoja notrūkušās pogas, rītakleita pavērās, izgāzās ārā koniskās sestā lieluma krūtis, atklājās masīvie gurni, kurus aptvēra izbalējušas, bāli zilas rupjas kokvilnas biksītes. Uz vēl atsperīgajiem piena dziedzeriem bija skaidri saskatāmi sarkanīgi plankumi.

-   Kas tas, kuce?! - Lapins šausmīgā balsī jautāja. Atmiņā atausa Melešina vārdi, kuriem viņš no rīta nepievērsa uzmanību. - Tātad tu patiesi maukojies uz nebēdu?

Antoņina bija uzvarēta. Vēl pirms brīža svētās tiesības piekaut piedzīvotāju - izšķērdētāju bija devušas viņai spēku, bet pieķeršana maucībā - vissmagākajā sievietes grēkā - pilnīgi pārvērta situāciju, darīja viņu pilnīgi beztiesīgu un nolēma pašiem briesmīgākajiem sodiem. Par to bija pilnīgi iespējams samaksāt ar dzīvību.

Izslīdējusi un Sergeja rokās atstājusi rītakleitu, viņa zibenīgi metās istabā. Puskailās, bailēs bēgošās un aizbēgt nespējīgās sievietes izskats aizķēra dziļi apziņā slēptos tumšos instinktus. Automātiski iebāzis roku kabatā, Sergejs metās bēgošajai pakaļ. Viņa acu priekšā rēgojās platās, ar izbalējušu zilu trīsstūri apvilktās gūžas, dibena šķiņķi, kā izteicās Melešins. Viņš to ņēma priekšā pieliekamajā, tur tas ir iespējams tikai pa suņu modei, un visi šķiņķi ir kā uz delnas…

Pa rokai gadījās satītais KEO-3 nogrieznis, Lapins to novicināja kā vicu - eh! Astoņpadsmit kvadrātmetru dzīvoklī nav kurp skriet, Toņka uzskrēja gultai; nokrita, ieskanējās un no kaut kurienes izripoja tukša šampanieša pudele. Sudrabotais kabeļa gabals atvilkdamies griezās slapjajā mugurā, šķita - sviedri izsprāga uz abām pusēm no mo- mentāli uzbriedušās sarkanās svītras.

-   Pastāsti, kā tevi Melešins pieliekamajā jāja, kā tirgus direktors rīkojās, ar ko dzēri šampanieti un ko darīji pēc tam!

-   Eh! Eh! Eh! - Toņkas mugura klājās ar svaigu brūču tīklu. Lapins novirzīja mērķēkli uz vairāk vainīgo ķermeņa daļu, bet to sargāja biksītes.

-   Eh! Eh! Eh! - Tagad sārtojās milzīgie šķiņķi, kas raustījās pie katra sitamā atvēziena.

-   Laid, nevajag, pietiek! - peramā sāka gaudot, sākumā klusi, tad - arvien skaļāk.

-   Es ne pēc savas gribas - dzīve piespiež…

-   Ak tu, kuce! - Taisnošanās Sergeju tikai saniknoja. - Tevi piespiež!?

Sudrabotā čūskiņa sāka zibēt ašāk. Toņa pārstāja gaudot, tikai monotoni smilkstēja, raustoties ar visu ķermeni sitienu ritmā.

Vēlreiz iedomājies par piesmakušo pieliekamo, par Me- lešinu, viņš nokomandēja: «Apgriezies!» Viņa vaidot ne tikai pagriezās, bet paplēta arī ceļos saliektās kājas, tā ka atklājās ne tikai visa viņas saimniecība, bet arī gurnu iekšpusē skaidri izteiktās sūcienu pēdas un daži skrāpējumi.

-   Tad nu gan tevi apstrādā! - Lapins izbrīnījās. Viņam kļuva tikpat pretīgi kā tad, kad viņš ielīda melnīgsnējās montāžistes Veras biksītēs.

«Kuce!» Lapins jau kuro reizi nodomāja.

Viņš apstājās, nolaida pacelto roku un nospļāvās. Klusumā abi smagi elpoja, un kādam klusums bija jāpārtrauc.

-   Uh, man tas pat patika. - Toņka aplaizīja pārkaltušās lūpas. - Labi, ka pletne ir viegla, citādi tu man visu ādu būtu sacirtis… Tu esi kaut kāds citāds, negudrs… Man likās, ka varēji ari nosist…

-   Tavu draudziņu Melešinu gandrīz nožņaudzu, - Sergejs teica aizsmakušā balsī. - Tādēļ ari atdeva pusi no parāda.

-   Kāds man viņš draudziņš… Nu, bija pāris reižu, bet tas - vēl pirms tevis. Tad ta liela lieta…

Lapiņa skatiens vēl un vēl atgriezās pie sūcienu pēdām, Toņa pačamdījās pa skapi, tur atrada un uzvilka jaunu rītakleitu.

«Nenomazgājās, kuce, neapmazgājās,» Lapins nodomāja. «Sasvīdusi, netīras kājas…»

Agrāk viņš tādām lietām nepievērsa uzmanību, kaut ari Toņka patiesi reti mazgājās: duša bieži nestrādā, bet sildīt ūdeni ir vesels piedzīvojums. Viņš pats iegāja mazgāšanās telpā un apmazgājās ar ledaino ūdeni, turklāt nožēlojamā telpa viņu nomāca vairāk par aukstumu.

-   Vai vakariņas ēdīsi? - Antoņina izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Parasta ģimeniska izskaidrošanās, abi iekarsa - tā mēdz būt.

-   Tur ir vesela paciņa svētku galdam, - viņš gluži miermīlīgi atsaucās. - Es atradu labu darbu - ir ko atzīmēt… Tikai saved kārtībā apģērbu: rit man ir jāiet noformēties.

-   Un kurp tad iesi? - Antoņina interesējās.

-   Uz banku. Alga pieci simti dolāru mēnesī, - viņš atturīgi paziņoja.

-   Nu gan! Tas vispār ir super! - sieviete iespiedzās, un viņš atkal ievēroja, ka viņa ir ļoti vulgāra. Manieres, balss, vārdu krājums… Agrāk tā nebija. Vai varbūt vienkārši to neievēroja? Taču saņemt tuvāko atzinību cilvēkam ir nepieciešams.

-   Šis tas arī tagad man ir. - Viņš izvilka atlikušo naudu un, ievērojis, kā iemirdzas viņas brūnās acis, pastiepa Toņ- kai simtdolāru papīrīti.

-   Nu gan, baigais! - Viņa cieši piespiedās, noskūpstīja Lapiņu uz zoda un pataustīja kājstarpi.

Sergejam tas nepatika, viņš neattapa, ko atbildēt. Atslēgas caurumā kāds ielika atslēgu - Dima bija atnācis laikā.

***

Tihodonska, Bogatjanovka, pīkst. 21.30.

Lapins izlika uz galda dažādos iesaiņojumus, kastītes, kārbiņas, Antoņina un Dima uzmanīgi vēroja. Viņi bija labvēlīgi un paklausīgi, it īpaši - puika. Likās, ka viņš ir saspringts un pat nedaudz izbiedēts.

-   Kas ir tas? Un šitais?

-   Mīdijas savā sulā. Zupa no omāriem. «Rokforas» siers, bet te - «Kamambers»…

-   Un cik tas maksā?

Sergejs atbildēja. Mājinieki saskatījās, bet viņš tam nepievērsa uzmanību.

-   Te ir tītara gaļas rulete. Tā - stores desa, aļņa mēle…

-   Un cik tā maksā?

Sergejs atkal atbildēja un tagad ievēroja, kā izstiepās Toņkas seja. Viņš pārākumā pasmīnēja.

-    Vai kādreiz esat kaut ko tādu ēduši? Tad - ko tur kautrēties? Papriecāsimies no visas sirds! Tagad nauda būs…

-   Paklau, papu, - puisēna mutē šī uzruna izteica augstāko cieņas un godbijības formu. - bet pats tu kādreiz šos… esi ēdis?

-Es… Nē…

-   Ko tad tu saņēmies tik daudz? Ja nu tie ir draņķi?

Lapins apjuka. Jautājums bija saprātīgs un ārkārtīgi

praktisks.

-   Nu, kāpēc tad draņķi… Kur tu esi redzējis draņķi par tādu naudu? - Un, lai novirzītu sarunu, atcerējās par galda servēšanu. - Vai balts galdauts ir?

-   Priekš kam? - Toņka iepleta acis, tā izpauzdama demonstratīvu izbrīnu.

-   Lai būtu skaisti… Arī apģērbties vajag, lai būtu pēc likumiem… Tīri, svinīgi. «Bordo» vispār pienākas dzert ar tauriņu.

-Ar tauriņu?… - Zēns laikus iekoda mēlē. Toņka nopūtās, daudznozīmīgi pašūpoja galvu, taču Dimam padeva zīmi, lai nelecas. Ķertajam ir sava ziņa, nāksies paciest.

Pēc pusstundas viņi nosēdās vakariņot. Ja tagad pieklauvētu un ienāktu Kružoks, Kuzmičs vai Ņina no ceturtā dzīvokļa, tad visam rajonam pārskrietu ziņa, ka tagad ir jukusi visa ģimene, jo nolupušajā četrmetrigajā virtuvē pie baltu galdautu pārklāta galda sēdēja Lapins jaunā, ar mitriem traipiem uzvalkā ar greznu kaklasaiti ap kaklu, Antoņina trīs gadus nevilktā, tagad cieši apspīlētā, sarkanā kleitā ar dziļu trīsstūrveida izgriezumu un Dima savā vienīgajā baltajā kreklā ar Lapiņa veco kaklasaiti.

Bet uz galda atradās Bogatjanovkā neredzētas delikateses un divas pudeles neticami dārga sausā vīna, kuru, kā tas visiem sen zināms, vispār nav iespējams dzert - ne gāršās, ne stipruma.

-   Ņemiet, pamēģiniet, - Sergejs uzaicināja. - Un iedomājieties vienu vēlēšanos.

-    Kādu vēlēšanos? - puika drūmi jautāja. Viņam acīm redzami nepatika šī komēdija. Viņš jau bija iebāzis mutē apaļīgo, pēc jūras smaržojošo mīdiju, taču tūlīt to izspļāva atkritumu spainī. Arī biezo, rozīgo omāru zupu viņš neēda, Rokfora siera pelējums izsauca riebumu. Tagad viņš drūmi rubināja tītara gaļas ruleti.

-   Kad ēd kādu ēdienu pirmo reizi dzīvē, vajag iedomāties vēlēšanos, un tā katrā ziņā piepildīsies.

-   Tas viss ir pasakas, - Dima caur zobiem neapmierināti izgrūda.

-   Bet es iedomāšos. - Toņa uz brīdi aizvēra acis. - Gribu pamest šo nolādēto «Supermārketu», gribu dzīvot normālā dzīvoklī, gribu daudz naudas. - Viņa brīdi sēdēja klusējot. - Nu ko, atkorķēt?

-   Taisi tik vaļā: tu jau esi pilī zelta tronī, - puišelis iedzēla.

Toņka pavērās visapkārt.

-   Kur tad tas viss ir?

-   Vēlmes nepiepildās tūlīt, - Lapins kā atvainodamies pasmaidīja. - Tāpat ari tosti. Tagad iedzer, bet piepildās - kaut kad.

-Tad vismaz iedzersim, - Toņa ierosināja. Viņa bija sasukājusies, smagie mati bija savākti pakausī kā kādreiz jaunībā, un viņa izskatījās visai efektīgi. Nedaudz uzrautais de- guntiņš, smalkie uzacu pusloki, neķītri mirdzošās acis…

Taču Lapins atcerējās, ka viņa nav mazgājusies. Starp citu, tagad viņš nepievērsa uzmanību niansēm. Viņš bija uzbudināts, tādēļ neparasti runīgs.

-   Ar gliemenēm, mīdijām, krevetēm vislabākais ir šis. - Sergejs atkorķēja baltā Mozeles vīna pudeli, ielēja Toņai, sev un, nedaudz kavējoties, ielēja ari Dimam pusglāzi šampanieša.

-    Skopojies! - puika kašķīgi iesāka. - Reizi dzīvē noklājis galdu un žmiedzas…

Viņš gribēja teikt vēl ko, taču aprāvās. Šodien padēls bija reti pieklājīgs.

-   Jādzer ar maziem malciņiem, izgaršojot… Vai jūtat? Tāda smalka augļu smarža… Vispār - daudzi no galda vīniem visaugstāk vērtē franču un spāņu šķirnes: tām šarmu piešķir viegls skābumiņš, bet es personīgi par labāku uzskatu balto Mozeles vīnu. Iedzersim par veiksmi! Nu, kā?

-   Man garšo, - Toņka viņam atspēlēja un ar viegli pietūkušām lūpām uzmanīgi paņēma apaļīgo mīdijas ķerme- nīti.

-   Skābulis. - Zeņķis saviebās, kad vienā elpas vilcienā bija izdzēris visu glāzi. - Un neņem nemaz. Kā ūdens!

Tītara gaļa ar specijām Dimam garšoja, viņš lika mutē šķr pēc šķēles, Antoņina no eksotiskajām mīdijām un omāru zupas ļoti ātri pievērsās žāvētai desai. Kulinārijas brīnumu svinības Manufaktūras ielā 8 neizdevās.

-   Nomēģināsim «Bordo». To dēvē par labākajām zālēm pret infarktu, - Lapins centās labot situāciju. - Francijā ir tāda province - Bordo, kas ir slavena ar īpašu vīnogu šķirni… Tas ir vīna darināšanas centrs… Pagrabos vienmēr pastāvīga temperatūra un vienmēr vēss — septiņi astoņi grādi… - Viņš atkal ielēja, turklāt, lai Dimka būtu labvēlīgāks, viņam ielēja tāpat kā visiem - līdz malām.

-   Piedāvāju iedzert par mūsu visu panākumiem! - Rādot piemēru, viņš sīkiem malciņiem nodzēra rubīnkrāsas šķidrumu.

-   Tāds pats draņķis, - savu slēdzienu izteica Dima, atkal izdzēris visu vīna glāzi. - Par ko tad to slavē?

-    Mācies to, ko nesaproti, - Lapins pamācoši noteica. - Pret labu vīnu arī īpaši jāattiecas, pastāv īpaša dzeršanas etiķete…

-   Etiķete! - Nievājoši izsaucies, puika ar plaukstu noslaucīja lūpas. - Lej un dzer - tik vien tā darba…

-   Nu nē… Vai zini, kā to restorānos izvēlas? Pudeli pasniedz apputējušu, ar zirnekļa tīkliem noklātu, lai būtu redzams vīna vecums; noslauka tavu acu priekšā. Jāievēro, vai korķis ir vesels, bez plaisām, tam nedrīkst būt koka smaržas. Tad tiek apskatīta pudele, ražas gadam jābūt kā uz etiķetes, tā ari izsistam uz paša korķa. Tikai pārliecinoties, ka viss ir kārtībā, sāk degustēt… Turklāt noteikti jābūt tauriņam.

-   Tu visu tik gludi stāsti. - Zēns piemiedza acis. - Tā, it kā pats būtu tur bijis un atlasījis pudeles.

Sergejs atkal apjuka.

-    Nav jau visur noteikti jābūt pašam. Esmu daudz lasījis…

-    Bet kur tad par tādām lietām raksta? - Dima piemiedza acis vēl ciešāk.

-   Kur? Hm… Patiešām - kur? Pat neatceros…

-    Kur lasīji, neatceries, bet ko lasīji - atceries. Tā nemēdz būt. Droši vien tas tev sapņos rādījies.

-   Sapņos? - Lapins aizdomājās. Viņa attieksme pret sapņiem bija diezgan saspringta. Parasti sapņi viņam nerādījās, bet tie, kurus viņš redzēja, tika uzskatīti par psihiskas slimības simptomiem, un par tiem viņam nepatika stāstīt.

Sapņi bija krāsaini, telpiski, ar pilnīgu klātbūtnes efektu. Dūcošas lidmašīnas salons, limuzīns ar aizklātiem logiem, oficiāli, atturīgos uzvalkos tērpti džentlmeņi… Neticami tīras ielas, nomazgāts zaļums, mirdzoši skatlogi, runas dažādās valodās, kuras viņš viegli saprata. Šie sapņi neatslābināja, tajos vienmēr bija kaut kāda spriedze, bīstamības un riska atmosfēra. Reizēm tālumā jautās ļoti svarīgs un grūti panākams mērķis… Retumis tēlojums izvērtās secīgi, bet bieži - haotiski. Vai tas bija kino vai īsta dzīve?… Taču - ne sava, bet sveša, kas pa nezināmiem ceļiem ielaužas Lapiņa apziņā.

Tās - svešās dzīves saimnieks bija cilvēks, kam bija daudz vārdu un vairākas biogrāfijas, briesmu brīžos viņš varēja mainīt būtību, un brīnišķīgā izglābšanās Lapinam deva milzīgu atvieglojumu. Tas cilvēks kritiskajās situācijās visu izdarīja viņa vietā tad, kad bija vajadzīga kolosāla noturība, veiklība un vēss, bezkaislīgs aprēķins…

Psihiatriskajā slimnīcā gandrīz ik nakti Sergejs un mīklainais cilvēks apvienojās vienā veselā.

Kad Lapins cēla pie lūpām kausu ar vīnu, viņš mutē sajuta dzēriena aromātu un šķērmo garšu. Kad viņš skāva sievieti, nāsis juta smalku un dārgu smaržu aromātu, bet viņa rokas - zīdainās ādas siltumu. Lapins nekad neredzēja svešo no malas: bija tā, it kā viņš atrastos viņā un skatītos ārā pa svešiem redzokļiem. Bet sapņos viņš nekad neieskatījās spogulī.

No rīta Lapins visu aizmirsa. Precīzāk - gandrīz visu, jo reizēm atmiņā uzpeldēja nejaušas nakts gaitu epizodes. Notiekošais bija kaut kas tāds, kas atgādināja ar «Polaro- īdu» uzņemta attēla momentālo attīstību. Tikai process notika pretējā secībā. Sākumā fotoattēls ir ass un spilgts, var atšķirt nianses un toņus, pustoņus un sīkākās detaļas; tad krāsas izblāv, silueti kļūst blāvi un pamazām izzūd. Pēc kāda laika krāsainā fotogrāfija pārvēršas apgaismota fotopapīra glancētajā kvadrātā…

«Personības dalīšanās,» doktors Rubinšteins paskaidroja. Un knapi dzirdami, tikai studentiem piebilda: «Šizofrēnija.»

Tad viņš atkal runāja pilnā balsī:

«Viltus atmiņas izpausmes ir sastopamas diezgan bieži. Necilā grāmatvedī var dzīvot Maķedonijas Aleksandrs, parastā frizierī - Napoleons. Jums nāksies samierināties ar šiem redzējumiem, tiem piemēroties.»

No cilvēcisko ciešanu piesūkušās klīnikas palātas astoņpadsmitajā kilometrā Lapins atgriezās Antoņinas Krilovas dzīvoklī. Pauze pārlieku ieilga.

-   Var jau būt, ka nosapņoju, - viņš beidzot teica un pēc padēla sniegtā piemēra izmeta cēlā vīna pokālu kā sliktas kvalitātes portvīnu.

-   Papam šodien svētki - viņš ir iekārtojies darbā, - nolīdzinot kārtējo Ķertā izlēcienu, sarunā iespraucās Toņa. - Tagad sēdēs bankā… Būs svarīgs, naudīgs… Vai tā, papucīt?

Viss bija caurcaurēm neīsts. Gan salkanais tonis, gan vārds «papucīt», gan ari puišeļa sīko zobu atiezums smaidi- ņā ar idiotisko acs piemiegšanu nezin kam.

-   Pie Rubeņa banka? Vai ta, papucīt?

-Ko?

-   Saku, vai pie Rubeņa bankā iekārtojies? - Dimas acs raustījās tā, it kā viņiem būtu kārtojami slepeni darījumi.

-    Kāpēc pie Rubeņa? - Lapins neizpratnē pārjautāja.

-   Tur ir pavisam citi cilvēki. Pagaidām es pazīstu tikai Palu Paliču…

-   Nu gan papucītis lej. - Puika uzjautrinājās. Tad kļuva nopietns. - Papucīt, ir problēma. Vajadzīga tava palīdzība.

-   Palīdzība? - Sergejs nesaprata. Dimka sen nebija vērsies pie viņa pat pēc naudas, jo tās viņam nebija.

-    Centrieši brūk virsū visai skarbi, - lūpas šķobīdams, paziņoja padēls. - Viņiem tur ir tāds Arturs, viņš Laķiera paspārnē ganās… Saka: vai nu maksājiet, vai tinieties projām! Bet kurp tīties? Ja mēs no savas teritorijas aiziesim, kas tad mūs svešā teritorijā pieņems? Un maksāt - no kādiem ienākumiem? Mēs strādāsim, bet viņi saņems naudu? Vai tad tā ir pareizi?

-   Nu, protams! - Lapins sašuta.

-   Nu, lūk, - Dima apmierināti pamāja. - Tādēļ arī palīdzi.

-   Bet kā tad es lai palīdzu?

-    Kā? Kā parasti. Nosaki tikšanos un izšķir. Tev taču tagad ir tāds «jumts»!

Lapins brīdi klusēja, dzirdēto apsvērdams.

-   Kāds «jumts»?

-   Liecies mierā, tu mani par muļķi turi? - Dima šķībi paskatījās uz Antoņinu. - Mammu, pasēdi istabā, paskaties televizoru!

Viņa bez iebildumiem izpildīja rīkojumu.

-    Ko tu man no rīta teici? - zēns uzstājīgi noprasīja.

-   Ka tevi Rubens ar Surenu aicina uz darbiņu un sola čaukstošos. Vai tā?

Lapins pamāja.

-   Bet vakarā tu atnāci ar čaukstošajiem. Tā?

-Nu…

Dima ar savu putna krūti uzvēlās galdam un sāka skaļi čukstēt:

-   Dienā «Enkurā» upes ostniekus apšāva! Seši - miltos! Gan Baržu, gan Aso - visus! Kas to izdarīja?

Lapins nenoteikti nokrekšķinājās.

Puišeļa acis kļuva apaļas.

-   Pēdējā laikā Barža bruka virsū Rubenam, krastmalas šašliku tirgotavu atņēma, bet iepriekšējā nedēļā viņi Surenu četratā piekāva… Vai viss ir skaidrs?

-   Kas - skaidrs? - Lapins jautāja, juzdamies kā idiots.

Viņš gandrīz neko nesaprata. Varbūt viņš patiesi ir

ķerts? >

-   Tas taču ir skaidrs, ka Rubens un Surens ir sarīkojuši slaktiņu. Bet tu ar viņiem gāji, nezinu, ko tu tur darīji, varbūt tiešām sēdēji mašīnā… Lai gan par to čaukstošos nemaksā…

-   Vai tu domā, ka es uz kādu esmu šāvis? - Sergejs no- šausminājās.

-  Ta klusāk, tu! - zeņķis bailīgi nosēca un paskatījās visapkārt. - Mani šīs lietas neskar, es neko nezinu un negribu zināt. Vienkārši - ne Rubens, ne Surens tagad tev neko neatteiks. Bet viņiem ir tieši sakari ar Laķieri, tas ir viņu līmenis. Tur nekas nav jādara, tas ir tik vienkārši, kā pirkstu pasūkāt. Nu?!

Ne pārāk skaidrais acu skatiens apstājās uz valodu zaudējušā Lapiņa sejas. Viņam izkalta rīkle. Viņš sev ielēja franču vīnu, kas prasīja īpašu pieeju, un vienā elpas vilcienā izdzēra visu šampanieša glāzi, drudžaini domādams, ko tagad darīt. Kaut kādi Arturi, Laķieri, skaidrošanās - pilnīgs murgs! Kā tādas lietas nokārtot? «Var griezties pie Pa- la Paliča,» pazibēja glābjoša doma. «Viņš, droši, zina, kā tas darās.»

-   Nu tā, Dmitrij! - viņš sāka oficiālā tonī, un zēns saspi- cēja ausis. - Ne ar kādu Rubeņu, ne ar kādu Surenu es nekur negāju. Visu dienu es biju pavisam citās vietās. Un, protams, es ne uz vienu nešāvu, izmet šīs blēņas no galvas!

Taču es parunāšu ar saviem paziņām un, ja iznāks, pacentīšos tev palīdzēt.

Dimka atplauka.

-   Prīmā, papucīt! Pasaki viņiem, lai vispār mūsu lietās degunu nebāž! Mazgātavas - tā ir viena lieta, bet es gribu tirgoties arī ar cigaretēm, pārraudzīt spēļu zāles, vai tad maz ir ko darīt! Tā taču ir mūsu teritorija! Pateiksi?

Sergejs pamāja.

Toņa jau bija uzklājusi gultu un gaidoši uz viņu skatījās, daudznozīmīgi zibinādama acis.

-   Ej nomazgājies!

-   Nav taču ūdens! Un es aizvakar biju pirtī…

-   Sasildi ūdeni. Un gultas veļu nomaini!

Antoņina paraustīja plecus, taču nesāka strīdēties. Pēc brīža viņa jau plunčājās aiz plānajām finiera durvīm. Lapins apgūlās uz izvilktā dīvāna. Zilās sienas ar izbalējušu sudrabainu švīkojumu viņu apstāja no visām četrām pusēm. Istabā bija divpadsmit kvadrātmetru, blakus Dimas istabiņā - seši, tur pie pusaklā lodziņa bija pielikts paštaisīts galds un saliekamā gultiņa. Zēns aizgāja, un nočīkstēja viņa guļasvietas atsperes. Kad viņi ņēmās, viņš visu dzirdēja. Ja vēl Toņka tā nekliegtu… Viņu tas nemulsināja: viss ir dabīgi, lai pierod, mums taču nav kur palikt. Agrāk viņš par to īpaši nedomāja, taču tagad viņu nomāca viss: nožēlojamā dzīves platība, trūcīgais iekārtojums, neiznīdējamais mitruma smārds, lopiskās «ērtības», pazemojošā saspiestība…

Toņa izlēca no vannas, ietinusies dvielī, uzsita pa slēdzi, atšļūca līdz dīvānam un palīda zem segas, ar varenajām krūtīm blīvi piespiezdamās pie Sergeja pleca. Viņas roka pierasti satvēra puspiebriedušo locekli, kurš momentāli ieguva vajadzīgo kondīciju. Arī viņš noslidināja plaukstu pa aptaukoties sākušo vēderu, ieķērās biezajos matos, iespiedās starp padevīgajām ciskām karstajā starpenē un iedomājās, kā pamira dzirdē pārvērties sīkzobainais puišelis. «Droši, ka viņš onanē pa šo laiku…» uzpeldēja pilnīgi nekļūdīga doma. Un tad vēl viena doma: «Interesanti, kurš tik aizrautīgi ložņājis viņai starp kājām, atstājot zilumus un skrāpējumus? Un - kad tas notika? Aizvakar? Tieši - pirtī… Bet varbūt vakar? Vai šodien?»

Toņka sāka stenēt, pavēlās uz muguras, taču Sergejs saņēma viņu aiz galvas un nedaudz piespieda. Viņa momen- tāli saprata un noslīdēja lejup. Ne kaprīzes, ne nosacījumu, ne pierunāšanas. Tagad viņa neslēpa savu labo prasmi un tieksmi uz šo nodarbi, tātad - agrāk vienkārši klīrējās. Lapins atslābinājās un pārstāja domāt.

***

Svešas dzīves ainas.

Parize

Vēls jūnija vakars, nupat beidzās īsa lietusgāze, pelēkā «Renault» lukturu gaismā no Parīzes asfalta cēlās viegls tvaiks. Pa necilās divzvaigznīšu viesnīcas «Alenkon» durvīm iznāca cilvēks vieglā kokvilnas uzvalkā ar melnu diplomātu labajā rokā. Viņš šķērsām pārgāja pāri šai diennakts laikā tuksnesīgajai ielai, atskatoties nogāja ap simt metriem līdz biezu platānu ēnā stāvošai mašīnai.

- Vai viss, Leon, ir normāli? - cilvēks runāja franciski bez jebkāda akcenta.

-Jā.

Mīksti aizsitās aizmugurējās durtiņas. Viņš vienmēr sēdās aizmugurē.

Vadītājs iedarbināja motoru un izbrauca uz Verdenas šoseju, virzoties Buloņas-Bilankortas - Parīzes rietumu piepilsētas - virzienā. Kādu laiku viņi brauca blīvā mašīnu straumē pa apvedu autostrādi, tad nogriezās uz nacionālās šosejas A-B, kas savienoja Parīzi ar Kannām. Leons jūtami nervozēja. Sākumā viņš zem deguna dungoja populāru motīvu, tad sāka tēlot pieredzējušu gidu: «Vai jums pastāstīt par Franciju, mesjē? Tā ir pārsteidzoša viņu, sieviešu un mīlestības zeme…» - «Paldies, Leon. Labāk paklusēsim,» pasažieris viegli noteica, kaut arī viņš bija saspringts.

Vadītājs apklusa. Leons… Leons Savāžs. Kā parasti, viņš bija no vietējiem, dzimis parīzietis. Pilsētu un apkārtni pārzina kā savus piecus pirkstus. Agrāk darbojies žurnālistikā, bet īpašus laurus nav plūcis. Piepelnījās kā taksists un reklāmas aģents… Viņu pārbaudīja sūtniecības rezidentūra, un viņš izrādījās «tīrs». Normāls palīgmateriāls.

Tādus cilvēkus kā Savāžs nav īpašas vajadzības vervēt. Viņiem allaž ir vajadzīgi līdzekļi, un viņi cenšas nopelnīt dzīvei jebkurā veidā. Par zināmu samaksu viņi apņemsies izpildīt delikātu uzdevumu, ja tikai tas nebūs saistīts ar draudiem dzīvībai. Viņi parasti neuzdod liekus jautājumus, bet, ja arī sāk uzdot, tad var atrast nogludinātas, abām pusēm pieņemamas atbildes. Kļuvis par likumu, ka tādus cilvēkus izmanto, viņiem nezinot, un bieži vien viņiem nav pat aizdomu, kā uzdevumus viņi pilda un kādas nepatikšanas viņus sagaida, ja viņi nokļūs vietējās pretizlūkošanas redzeslokā.

Taču katram cilvēkam ir intuīcija. Ja brauciens taksometrā maksā ap divdesmit frankiem, bet viņam maksā trīs tūkstošus, tad ir skaidrs, ka lieta nav tīra. Lieka devība sola liekas problēmas… Re, puisis arī raustās, re - viņam svīst kakls… Skaita minūtes un kilometrus, domā, kaut ātrāk tiktu vaļā no aizmugurē sēdošā pasažiera…

Bet pasažieris nav nekāds velns. Normāls vīrietis, nav narkomāns un nav homoseksuālists, kabatā ir Rietumvāci- jas pase ar tūristu vīzu uz Ērika Ketlera vārda. Necils dzīvesveids, vidēja viesnīca, parasta uzvedība. Vakar viņš godīgi pastaigājās pa Elizejas laukiem, vizinājās tvaikonītī pa Sēnu, nofotografējās pie Eifeļa torņa… Šodien apmeklēja Luvru, paēda pusdienas Monmartrā, sapazinās ar simpātisku meiteni, uzaicināja to uz numuru. Tā uzvedās simtiem tūkstoši tūristu.

Tiesa, kāds nelabais viņu naktī triec uz Versaļu? Varbūt tur dzīvo viņa jaunā paziņa? Galu galā tas nav nekas pārlieku savāds… Ketlers palūkojās pulkstenī. Pagaidām grafiks tiek ievērots. Precizitāte ir ļoti svarīga, tādēļ Savāžs ir speciāli brīdināts: pārbaudīt mašīnu, piepildīt pilnu bāku, sagatavot rezerves riteni. Kļūdu nedrīkst būt!

Pa labi pazibēja ceļa zīme ar baltiem burtiem uz zila fona «Versailles».

-   Uz kurieni jums, mesjē? Uz pili?

-   Nē, Leon. Pieturiet pie benzīntanka. Man ir satikšanās viesnīcā.

Savāžs piebremzēja pie kolonnas, virs kuras dega neona burti «ANTAR». Turpat atradās divstāvu motelis ar bistro pirmajā stāvā.

-   Laimīgu ceļu, Leon!

Atkal aizsitās durvis. Savāžs piedeva gāzi, asi izgrieza un devās uz Parīzi, cenzdamies pēc iespējas ātrāk palielināt attālumu starp sevi un bīstamo pasažieri. Silts vējš lauzās atvērtajā logā un nomierinoši glāstīja sasvīdušo seju un izspūrušos matus. Nobraucis kilometru, varbūt vairāk, viņš nomierinājās, bet pēc tam pilnībā atguvās. Līdz ar to viņa misija bija pabeigta.

Ketlers negāja uz viesnīcu. Viņš iegāja bistro, izdzēra glāzīti atdzesēta vīna un, atkal ieskatījies pulkstenī, izgāja uz asfaltētā laukumiņa aiz benzīntanka. Tur jau stāvēja perlamutra krāsas sitroens ar ieslēgtām ugunīm. Kad Ketlers piegāja tuvāk, lukturi divas reizes nomirkšķināja.

-   Esiet sveicināti! - Šoreiz viņš sasveicinājās krieviski, un pie stūres sēdošais nelegālā tīkla rezidents atbildēja tāpat. Parole - atbilde. Viss ir kārtībā.

Ketlers iesēdās aizmugurē. Uz grīdas atradās diplomāts - tieši tāds pats, kāds bija viņam, tikai smagāks. Viņš uzreiz paņēma čemodāniņu rokā, bet savējo nolika tā vietā.

-    Man nepatīk strādāt bez nodrošinājuma, - vadītājs teica. - Par laimi, tas gadās ļoti reti.

-   Ko lai dara, - Ketlers filozofiskā mierā noteica. - Es vienmēr strādāju bez nodrošinājuma. Un esmu jau pieradis. Sitroens strauji uzņēma gaitu. Ketlers negrasījās aplūkot Versaļas pils kompleksu: viņam vajadzēja nokļūt Fonte- nojā le Flerī - mazā pilsētiņā turpat netālu. Nekā ievērības cienīga tur nebija, toties bija lidosta, kas pārsvarā uzņēma personīgās lidmašīnas.

Kad viņi nokļuva vajadzīgajā vietā, Ketlers sēdēja sešas minūtes, izvēloties laiku, tad atstāja mašīnu un izgāja lapotņu šalkas piepildītajā naktī. Šis bija visas operācijas bīstamākais posms, taču te situācija bija jākontrolē pieņemošajai pusei. Gaiss bija svaigs, reizēm viņam likās, ka smaržo pēc kaut kā līdz sāpēm pazīstama - vai nu pēc kūtsmēsliem, vai sasutušiem kviešu graudiem. Viņš vērīgi ieklausījās apkārtējā tumsā, bet kreisajā rokā cieši turēja «bultiņu», kas bija līdzīga resnai pildspalvai.

Netālu ieslēdzās mašīnas signālugunis. Vienreiz, tad - otrreiz. Viņš tuvojās lielai, vecam kabrioletam līdzīgai mašīnai un apstājās dažu metru atstatumā. Durtiņas atvērās.

-   Paspīdiniet! - Balss bija aizsmakusi, un tagad viņš runāja angliski.

Iedegās lukturis, Ketlers ievilka elpu. Viss ir kārtībā. Cilvēks, kas sēdēja mašīnā, bija labi zināms ne tikai savā dzimtenē, bet arī šeit - «trešajā» valstī. Un visi, kas viņu pazina, nekad neticētu, ka viņš ir spējīgs naktī ar kādu slepeni tikties Francijas provincē. Pašreiz viņš atpūtās Riv- jērā, un diezin vai kāds, atskaitot divas trīs uzticības personas, uzzinās par konspiratīvo viesnīcas atstāšanu, nakts lidojumu turp - atpakaļ un tikpat maskētu atgriešanos. Tikai rīt viņš gulēs līdz pusdienai, atsaucoties uz bezmiegu un slikto pašsajūtu…

-    Esiet sveicināti! - jau kuro reizi šovakar Ketlers sasveicinājās un, paspēris soli uz priekšu, nodeva diplomātu.

Cilvēks klusēdams to paņēma un klusēdams aizcirta mašīnas durtiņas. Ierūcās jaudīgais motors, un Ketlers palika viens. Protams, ja kaut kur šeit neslēpās pieņemošās puses cilvēki. Nakts svaigajā aromātā iejaucās benzīna smaka. Viņš lēni devās atpakaļ. Ķermenis bija ļengans un atslābināts, kaut arī dvēsele līksmoja: izdevās arī šoreiz.

domāju. Vakar deva lietišķus padomus par pagalma aizsardzības tehniskajiem līdzekļiem. Un vēl… viņš pazīst «MK-01»! Bet pats interesantākais ir tas, ka viņš to lietiņu sauc par «Saturnu-2»…

-   Kas tas tāds? - Timohins asi paskatījās.

-   Liecies mierā! Tu taču pats man to pastāstīji.

-Tiešām? Diezin vai… Tu kaut ko jauc. Es vispār nekad

tādu nosaukumu neesmu dzirdējis…

Timohins bija divdesmit divus gadus nodienējis VDK Pirmajā pārvaldē (ārējā izlūkošana), ilgi nodarbojies ar iekšējo pretizlūkošanu, tādēļ bieži blefoja un jauca pēdas pat tad, ja tas nebija vajadzīgs.

-   Un kāpēc vakar to neteici?

Vakar, ievedot Lapiņu testēšanai personāla daļā, Tereščenko runāja ar Drošības dienesta vadītāju, bet tas steidzās un īpašu interesi par jauniņo neizrādīja.

-   Vakar vispār saruna nenotika. Tikai tā - vispārīgi…

-  Tu saki - vispārīgi? - Timohins nosmīnēja. - Nu, tagad pastāsti sīkāk…

Noklausījies padoto, Drošības dienesta vadītājs pasmīnēja vēlreiz.

-   Tātad vienkāršs nabaga puisis, tehniskais, knapi savelk galus? Nu, nu… Vai zini, kā viņš pēc atsveicināšanās no tevis pavadīja laiku?

-   Kā? Tātad tu… Nu, vai zini!

-   Es vienkārši nekad neatslābinos. Tad nu klausies: no sākuma iegāja CUV un iepirkās par miljonu un astoņsimt tūkstošiem. Uzvalks, krekls, kaklasaite - viss, kas pienākas, pat franču tualetes ūdens.

Apmierināts par radīto efektu, Timohins ieskatījās savā lapiņā.

-    Pēc tam iegāja bērnunamā, nu - tas būtu apsveicami… Tad paēda pusdienas restorānā par divsimt piecdesmit tūkstošiem. Kulturāli: baltvīns pie gliemenēm, šņabītis pie karstā, zvaigžņotā forele un tamlīdzīgi… Tad ielūkojās veikalā un sapirka par divsimt tūkstošiem delikateses.

Starp citu, tu kādreiz esi ēdis omāru zupu? Un pircis orhideju sievai vai kam?

-    Un kas no tā izriet? Ka viņš ir amerikāņu spiegs? Nieki! Es viņu pazīstu vairākus gadus, viņš šeit ir uzaudzis visu acu priekšā! Aizbrauca uz dažiem gadiem un arī tad - armija un režīma rūpnīca! Vakar viņam atdeva parādu, tad ari uzstājās aiz prieka!

-   Var jau būt, - Timohins piekrita. - Es taču neko nesaku. Vienkārši stāstu, kā viņš izmantoja vakardienu. Vai tu zini, kādi ir testēšanas rezultāti? Intelekta koeficients - piecdesmit astoņi pēc septiņdesmit punktu skalas, tāpat kā man. Starp citu - cik ir tev, esmu piemirsis…

-   Piecdesmit pieci, - Tereščenko negribīgi atzinās, zinot, ka DD vadītājs neko un nekad neaizmirst.

-   Lūk, redzi, - nezin kādā sakarībā bijušais čekists teica. - Skatāmies tālāk: spēja riskēt - sešdesmit, gribas īpašības - sešdesmit, uzvedības piemērošana - četrdesmit deviņi, reakcijas asums - piecdesmit astoņi, neatlaidība - sešdesmit viens, nu - un tā tālāk. Kā jau tu saproti - tie ir ļoti augsti rādītāji, augstāki nekā daudziem mūsu līdzstrādniekiem, arī par tiem, kas ir mums abiem, iespējams…

-   Un kas tur slikts?

-    Nu nekas… Viņš varēja kļūt diplomāts, izlūks, lido- tājs-izmēģinātājs, īpašas nozīmes vienības komandieris… Bet kļuva… par ko viņš kļuva? Praktiski - par neko! Vai tā? Lūk, tev viena savādība.

-   Vai ir arī citas?

-   Ir. Līdz ar tik augstiem «dzenošiem» rādītājiem viņam ir ļoti augsti ari «bremzējošie». Tā nemēdz būt! Skatāmies: kautrība - četrdesmit astoņi, šaubas par savām spējām - četrdesmit pieci, nepārliecinātība par sevi - piecdesmit viens… Tas tieši raksturīgi tādam, kāds ir viņš - nekas! Bet vai var vienā cilvēkā sadzīvot divas personības?

-   Viņam bija galvas trauma, smadzenēs viss ir saputrojies…

-   Kam mums vajadzīgi psihiskie?

-   Tātad - tu esi pret?

-   Nu kāpēc tā? Paskatīsimies uz viņu vērīgāk, pārbaudīsim. Varbūt viņš ir mums vajadzīgs puisis… «Saturns-2», tu saki? Ļoti interesanti!

Tereščenko piecēlās.

-   Ko tad ar viņu darīt?

-   Kā parasti. Poligrāfs, tad saruna. Ar mani.

Pals Paličs iedomājās, kāda būs šī saruna, un pakasīja pakausi. Uz Timohina galda atdzīvojās interfons.

-    Pjotr Aleksejevič, vai Tereščenko ir pie jums? - kabinetā ielauzās patīkama sievietes balss un nedaudz mazināja saspringtību.

-   Pie manis, Iročka, - Timohins pasmaidot atbildēja.

Kaut arī Pals Paličs nebija profesionāls čekists, taču

viņš saprata: baumas par to, ka Iročka šefa dzīvi izdaiļo ne tikai ar balsi, ir radušās ne jau tāpat vien.

-   Pie viņa ir atnācis cilvēks caurlaidē. Uzvārds - Lapins.

-   Lai ielaiž, - Timohins nokomandēja. - Precīzāk - lai pavada uz otro stāvu pie Sļepcova.

-   Sapratu, - Iročka maigā balsī atbildēja un atslēdzās.

-   Ej nodarbojies, - Pjotrs Aleksejevičs pamāja.

Uz brīdi iestājās klusums. Abi iedomājās vienu un to pašu.

-   Kad Jumaševs atgriezīsies? - Pals Paličs jautāja.

Drošības dienesta priekšnieks paraustīja plecus un smagi nopūtās.

-   Kas to lai zina.

Abi kļuva drūmāki. Varbūt pašreiz izšķiras bankas, tātad - arī viņu liktenis. Un tas ir daudz svarīgāk par kaut kāda Lapiņa likteni.

***

Kad jānosaka turpmākais liktenis jebkuram ienākumus nesošam uzņēmumam - komerciālam kioskam, pīrādziņu ēstuvei ar diviem galdiem, lielveikalam, centra restorānam, auto stāvvietai, produktu vai centrālajam tirgum, metalurģiskajam kombinātam, autobūves gigantiem «VAZ», «ZIL» vai «AZLK», valsts naftas un gāzes kompleksam, visai zelta ieguves nozarei, vienā vārdā - jebkuram kārdinošam gabalam no privatizējamā pīrāga, tad sāk darboties nerakstītie, bet stingrie pēdējā laika likumi, kas atšķirībā no valsts likumiem darbojas labi un bez ierunām tiek izpildīti.

Tas tādēļ, ka atšķirībā no attīstītā sociālisma laikiem, kad kā veikals, tā nozare piederēja valstij, tātad - nevienam, tagadējos laikos katrs «objekts» dzirda, baro, apģērbj, nodrošina pārticību un varu konkrētiem cilvēkiem, kurus neapmierina ilggadējā arbitrāžas tiesas gumijas stiepšana. Pie tam tās lēmumi neko nenozīmē, jo, pirmkārt - tie netiek pildīti, otrkārt - ja arī tiek, tad tikai tad, kad visas attiesātās summas inflācija ir pārvērtusi izsmieklā pār veselo saprātu un procesa uzvarētāju.

Vēl jāpiemin tāda pēdējā laika īpatnība, ka par privatizējamā īpašuma saimniekiem kļūst nevis kautrie likumus ievērojošie darbinieki, arī ne gaišie intelektuāļi, pašaizliedzīgie donkihoti, nedz arī nabadzīgie censoņi, kas rūpējas tikai par saprāta, kārtības un taisnīguma triumfu, bet vai nu blēži, nelieši un gadījuma cilvēki, vai zemo pierīšu pārstāvji ar attīstītām dūrēm, elkoņiem, ceļiem un uzacu lokiem, kas, pēc Čezāres Lombrozo teorijas, liecina par noslieci uz varmācīgiem noziegumiem.

Niecīga daļa no jaunā viļņa privātīpašniekiem, pretēji kopējai likumībai, ir normāli cilvēki, kas ir tāli no kriminālās pasaules un neprot izmantot piespiešanu, lai aizstāvētu savas intereses. Tā kā valsts varas klātbūtne nav manāma, viņi palika vieni pret iepriekš minētās sugas pārstāvjiem un bija lemti izmiršanai, taču nostrādāja instinkts, ka jācīnās par savu dzīvību, un viņi noalgoja savu interešu aizstāvībai tādus pašus šaurpieru deģenerātus, kas prot ar konkurentiem sarunāties tiem saprotamā valodā. Tā radās neierobežotas patvaļas laika aizsardzības institūcija, kas ātri un plaši ieviesās jaunajā pēcpārbūves laikmeta žargonā ar nosaukumu «jumts».

Tagad, līdzko rodas jebkādas problēmas kā finanšu, tā ari citā novirzienā (te gan jāatzīmē, ka visas problēmas, kuras atrisina pa radioviļņiem vadītie sprādzieni un automātu kārtas, ir tikai materiālas dabas), pārrunas uzsāk ieinteresēto pušu «jumti» un, balstoties uz prasmi «tirgoties», autoritāti noziedzīgajās aprindās, fiziskā pārākuma vai ātras un precīzas šaušanas iemaņu demonstrējumu, strīdu atrisina par labu vienai no konfliktā iesaistītajām pusēm. «Melnās» arbitrāžas lēmumi sāk darboties nekavējoties, tie netiek pārsūdzēti un noprotestēti un tiek izpildīti ne tikai abu pušu darbībā, bet ari trešo pušu darbībā, un var kalpot par precedentu citos strīdos.

Tādēļ ikvienam krievu pilsonim, kurš nostājas uz ienākumu iegūšanas ērkšķainā ceļa, ir jāatrod sev «jumts». Tas nav īpaši jāmeklē - ir pietiekami, ja nostājas ar pāri rokai pārliktiem džinsiem lielveikalā vai iznes spaini ar puķēm klīnikas skvērā, tad tūdaļ parādīsies cilvēciņš, parasti no «sešniekiem», kurš pasludinās, cik un kam ir jāmaksā. Aizsegā var būt vietējā autoritāte, trīs reizes sodītais onkulis Vasja, sportistu grupa, rajona noziedzīgās padibenes, kas pārskata grupējuma teritoriju. Jo lielāks bizness, jo solīdāks «jumts». Tad vairs pašdarbība neder - onkulis Vasja un neorganizētie muskuļotie zina savu līmeni un necenšas to pārkāpt, jo nevēlas zaudēt to, kas ir, un vēl galvu piedevām. Ar miljoniem darbojas zemāko organizāciju vadītāji, ar miljardiem - organizētās noziedzības funkcionāri.

Totālās izpārdošanas, kad pārdod visu, ko vien var pārdot, un sistemātiskas nabagu algas izmaksu kavēšanas apstākļos visai atsaucīgi «jumtu» sāka nodrošināt tie, kuriem pats dienests lika cīnīties ar noziedzību, gan organizēto, gan - vēl neorganizēto. Milicijas, VDK, specvienibu «jumti» tiek uzskatīti par pašiem labākajiem, jo, pirmkārt, orgānu darbinieki ir kārtīgāki par atklātiem noziedzniekiem, otrkārt - viņu pusē ir likums, un, treškārt, viņiem ir tiešas iedarbības līdzekļi pret visādiem bezatbildīgiem, likumus neievērojošiem tipiem, pie tam - ja ir personīga ieinteresētība, tad šie līdzekļi izrādās ļoti spēcīgi un efektīvi. Arī «pārrunās» viņiem ir redzama priekšrocība - pamēģini iebilst, ja tev pretī stājās īsts specinieks!

«Tihprombankai» bija VDK «jumts». Vladimirs Nikolaje- vičs Jumaševs daudzus gadus bija nostrādājis Lubjankas centrālajā aparātā, taču nevis par operatīvo darbinieku, bet finanšu jomā. Neraugoties uz izteikti garlaicīgo grāmatveža profesiju, kas ir tāla no stingri konspiratīvo akciju romantikas, viņš specializējās tieši VDK slepeno operāciju materiālajā nodrošinājumā gan valsts iekšienē, gan ārpus valsts robežām un bija viens no visvairāk informētajiem cilvēkiem komitejā.

1990. gada augusta beigās tālredzīgie analītiķi no PSKP CK sagatavoja ziņojumu «Par neatliekamiem pasākumiem partijas komerciālās un ārējās ekonomiskās darbības organizēšanā», kura punktus Vladimirs Nikolajevičs līdz šim laikam atcerējās no galvas.

«- …sagatavot priekšlikumus par jaunu saimniecisku struktūru (fondi, asociācijas utt.) radīšanu, kuras ārēji minimāli būtu saistītas ar PSKP CK un varētu kļūt par centriem, formējot «neredzamo» partijas ekonomisko darbību;

-    nekavējoties ķerties pie priekšlikumu sagatavošanas par anonīmu formu izmantošanu, kas maskētu tiešos sakarus ar PSKP, lai attīstītu partijas komerciālo un ārējo ekonomisko darbību. Izskatīt arī iespējas pievienoties kapitāliem, kas jau darbojas kopfirmās, starptautiskos konsorcijos utt.;

-    izskatīt jautājumu par tādas bankas radīšanu, kuru kontrolētu PSKP CK, un tās tiesībām veikt valūtas operācijas; par partijas piedalīšanos ar savām valūtas rezervēm

kapitalos, kas darbojas starptautiskos mērogos, kurus kontrolē draugu saimnieciskās organizācijas…»'

Partijas ieceru praktisko izpildi, kas bija jāveic ārpus kondicionētiem kabinetiem, to autori uzlika partijas kaujas nodaļai Jumaševs ielika finanšu pamatu koncernam «Mikroprocesors» (ziņojuma 1. punkts), noregulēja kreditēšanas shēmu starptautiskai firmai «Konsorcijs» (2. punkts) un tik labi sevi parādīja šajā sarežģītajā un delikātajā darbībā, ka saņēma uzdevumu: radīt un vadīt lielu banku ar tiesībām veikt operācijas ar valūtu (3. punkts).

Par bankas atrašanās vietu tika izraudzīta periferijas pilsēta, kas bija izdevīgā ģeopolitiskā vietā, ērta ģeogrāfiski un ar patīkamu klimatu. Tā Tihodonskā parādījās «Tih- prombanka».

Pēc tam kad bezgalīgi varenā komunistiskā partija atdeva galus, tās konspiratīvie bērni turpināja dzīvi. Pateicoties sākotnējiem naudas iešļircinājumiem un ar finanšu ģēnija Jumaševa radīto nevainojamo naudas - asinsvadu sistēmas palīdzību bāreņi ne tikai nepazuda, bet - tieši pretēji - izauga par gigantiem, kas ieņem valdošo stāvokli valsts biznesā. «Mikroprocesors» kļuva par faktisko monopolu datoru ražošanā un tirdzniecībā, «Konsorcijs» pārvērtās par lielāko konsultatīvo vidutājflrmu, organizējot starptautisku un ārēju ekonomisko sadarbību, bet «Tihprombanka» noformējās par drošu un solīdu kredītiestādi ar tiesībām veikt valūtas operācijas.

Visās minētajās struktūrās toni noteica bijušie VDK darbinieki: Jumaševs pieņēma darbā Timohinu, Hodakovu, Mitjajevu, Sļepcovu un citus Sistēmas virsniekus. Paša Jumaševa un vina cilvēku sakari caurauda visus kaut cik nozīmīgus Tihodonskas un galvaspilsētas slāņus tāpat kā kriminālos veidojumus. Bankas līmenis bija tāds, ka nepieļāva pat iespēju jelkādiem «uzbraucieniem».

' «Partijas zelts: dota pavēle uz Rietumiem». - «Komso- moļskaja pravda», 31.10.91.

Bet ar AS «Progress» ģenerāldirektoru Tahirovu Vladimirs Nikolajevičs bija visai draudzīgās attiecībās un, tā kā abi bija deputāti, bieži satikās gan oficiālajos pasākumos, gan arī visos iespējamos neoficiālajos saietos. Viņi ne reizi vien sadarbojās: banka izsniedza prāvus kredītus pret ķīlu, normāli vērtēja nekustamos īpašumus, ārpus kārtas pieņēma vadošo Tahirova uzņēmumu maksājumus, «neredzēja» ne īsti likumīgu skaidrās naudas izņemšanu.

Viņu labās attiecības tādas bija līdz pat šai dienai, kad Tahirovs izteica vārdus, kurus viņam nevajadzēja teikt. Bet, kad bija pateicis, nedrīkstēja no tiem atsacīties. Šodien bija paredzēta «izskaidrošanās», turklāt - nekādi «jumti» te nepiedalījās, jo gan Jumaševs, gan arī Tahirovs paši bija visasākie «jumti» Tihodonskā.

«Tikšanos» norunāja nevis smilšu karjerā vai Aizdonā, kur vietējie zeļļi parasti sauļojās, bet apgabala administrācijas konferenču zālē, kas nesen bija kapitāli izremontēta par Tahirova naudu un lieliski iekārtota par Jumaševa līdzekļiem.

Vladimirs Nikolajevičs iznāca no gubernatora kabineta divpadsmitos četrdesmit piecās, piecpadsmit minūtes pirms tikšanās. Viņš kopā ar Likovu parisināja daudzus jautājumus, kas bija nozīmīgi gan bankai, gan apgabalam, arī katram no viņiem personīgi.

Starp risināmām lietām Jumaševs ieminējās arī par briestošo problēmu, taču gubernators, kurš parasti visu uztvēra no pusvārda un tūlīt piedāvāja palīdzību un atbalstu, šoreiz pauda vai nu neizpratni, vai vienaldzību. Jumaševs bija paredzējis tādu reakciju: kad spēki ir līdzīgi, tad labāk nogaidīt, līdz būs saskatāms uzvarētājs, un tad to ari atbalstīt ar visiem spēkiem - paliksi ar drošu vinnestu. Bet citādi - var ari paspēlēt…

Jumaševs iegāja tualetē atviegloties. Redzams, uz nervu pamata urīnpūslis pildās ātrāk. Piegāja pie Somijā ražotas izlietnes ar neredzētu ūdens maisītāju - visa santehnika bija kvalitatīva un ļoti dārga, viņš to zināja, jo apmaksāja rēķinus, - nomazgāja rokas, ar slapjām plaukstām samitrināja matus, tad noslaucījās ar stērķelēto linu dvieli un akurāti, matiņu pie matiņa, sasukāja ar celiņu pāršķirtos matus.

Dūmakainajā spogulī atspīdēja kopta, izplūst sākusi četrdesmit piecus gadus veca vīrieša seja ar atstatus izvietotām acīm un taisnām, platām uzacīm, kas viņam piešķīra enerģisku izteiksmi. Vīrietim bija pēc auguma šūts tērauda krāsas divrindu uzvalks, balts krekls, speciāli izraudzīta gluda kontrastējošas bordo krāsas kaklasaite. Nedaudz palabojis tās mezglu, Jumaševs devās uz izeju. Viņš ar sevi bija apmierināts. Un ļaunprātīgi nodomāja, ka Tahirovs ģērbjas dārgi, bet bezgaumīgi.

Tas bija tiesa, Eļhans Tahirovs nebija saņēmis labu izglītību, viņš neapgrozījās Maskavas sabiedrībā un bez kompleksiem varēja apsiet zaļu kaklasaiti pie dzeltenas žaketes ar brūnām pogām. Viņam galvenais kritērijs bija lietas augstā cena - viss pārējais netika ņemts vērā.

Tahirovam bija trīsdesmit septiņi gadi. Krieva un azer- baidžānietes dēls, viņš no mātes bija mantojis melnīgsnējo ādas nokrāsu, biezos, melnos, eļļaini spīdīgos matus un degunu ar raksturīgu kūkumiņu, bet no tēva - zilās acis. Tādējādi izskats bija ekstravagants, tāds, kurš paliek atmiņā; viņš ļoti patika sievietēm, pret kurām viņam bija vājība, kas raksturīga Kaukāza vīriešiem.

Asiņu sajaukuma dēļ viņš nejutās īsti savējais starp azerbaidžāņiem, vēl jo vairāk starp krieviem. Pēdējā laikā modē nāca reliģiozitāte, taču Eļhans palika uz ticību sadu- res punkta: viņš nebija apgraizīts, bet nebija arī kristīts baznīcā, taču izvēlēties starp Kristu un Muhamedu viņš savos gados uzskatīja par nesolīdu, lai gan daudzi - sākot ar bandītiem un beidzot ar politiķiem - mūža nogalē sāka apmeklēt dievkalpojumus vai pieslējās islāmam, izvēloties to, kas bija izdevīgāk.

Eļhans atzina par labāku draudzēties ar visu ticību un konfesiju pārstāvjiem, pēc saviem uzskatiem viņš bija ateists, internacionālists un kosmopolīts. Ja viņš kaut kam arī ticēja, tad tikai izdevīgumam, uz kura altāra labprāt lika gan pārliecību, gan simpātijas un ticību.

Divdesmit gadu vecumā viņš iekrita par laupīšanu un iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā nosēdēja četrus mēnešus, neatlaidīgi noliedzot savu vainu un cīnoties ar trim «asajiem», kas centās kamerā ieviest savu diktatūru. Eļhans vienmēr bija izcēlies ar spēku un nežēlību, nebaidījās skatīt asinis un prata paciest sāpes, tas ļoti palīdzēja, bet nāca nakts un, ja aizmigtu, varēja nepamosties vai, kas ir vēl sliktāk, pamosties kā izmantotam pederastam. Ikdienas kautiņi un negulētās naktis viņu galīgi nogurdināja, tuvojās bēdīgs atrisinājums, taču īstajā brīdī Kondratjevs, kurš negaidīti nostājās viņa pusē, viņu iestūrēja «izolatorā».

Tagad viņi kopīgi kāvās ar kameras šakāļiem un gulēja uz maiņām. Pēc nedēļas vienu no šakāļiem paņēma uz tiesu, bet atlikušie aizprasījās uz citu kameru, kas pēc vietējiem likumiem tika uzskatīts par lielu apkaunojumu.

Tahirovs ar Kondratjevu tagad bez traucēkļiem «turēja mitekli», ar asinīm savienoti, viņi zvērēja mūžīgu uzticību un katrs uztetovēja otra iniciāļus plecu iekšpusē. Beigu beigās Eļhana lietu pārtrauca pierādījumu trūkuma dēļ un viņš «tīrs» iznāca brīvībā.

Vēl pēc diviem mēnešiem Kondratjevam piesprieda divus gadus nosacīti un arī viņš bija brīvībā, tiesa — jau kā sodītais. Parasti kamerās dotie zvēresti ir lēti, bet šis gadījums izrādījās īpašs: Saška un Eļhans kļuva patiesi asins- brāļi un no tā laika vairs nešķīrās.

Viņi kļuva piesardzīgi un vairs nelīda meklēt kašķi, kaut gan arī savu nodarbošanos nemainīja. Taču tagad darbojās viltīgi: krāpa valūtas vai sertifikātu pārdevējus pie «Berjozkas», apspēlēja lutaušus tālo maršrutu vilcienos, reizēm nodarbojās ar «tīrām», labi sagatavotām zādzībām. Kādu laiku, savākuši desmit mazgadīgās, brauca uz kaimiņu apgabalu, kur tās ielaida kaņepju laukā, lai nokrata ziedputekšņus. Paši turējās atstatāk, lai viņiem nevarētu «piešūt» lietu. Tāpat no attāluma kontrolēja ziedputekšņu nogādi uz Tihodonsku, te gatavoja anašu un, izmantojot tos pašus mazgadīgos, realizēja mazos, spīdīgā folijā ietītos kunkulīšus par trijnieku gabalā.

Lielus ienākumus tāda nodarbošanās nevarēja dot, taču viņi iepazina organizācijas vadīšanas pievilcību un vairs nenovirzījās no izraudzītā ceļa. Sākumā viņu «brigādē» bija pieci cilvēki, pēc tam - ap divpadsmit, bet, kad lietas sāka veikties, - ap četrdesmit. Viņi pirmie pilsētā iesāka jau iedibināto kooperatīvu reketu, tad dzīvākas satiksmes ielu stūros izvietoja komerckioskus, tad tirgojās ar benzīnu, apsargāja tālbraucēju furgonus, kad atļāva - atvēra divus kazino, mašīnu stāvvietu, benzīntanku, izpirka kempingu, uzcēla restorānu…

Apritē iekļautie kapitāli, kā jau tas pienākas, deva procentus, ienākumi auga ģeometriskā progresijā. Palielinājās legālā biznesa apjomi un «tīro» kalpotāju skaits, taču vajadzības gadījumā par drošību atbildīgais Kondratjevs pusstundas laikā varēja savākt līdz diviem simtiem kaujinieku.

Citi grupējumi ne sevišķi apsveica tik vētraino Tahirova spēka pieaugumu, radās sadursmes par objektiem un teritorijām, ne reizi vien nācās skaidroties ar šaudīšanos, divos gados tika nogalināti pieci Eļhana un deviņi viņa pretinieku kaujinieki. Tahirs un Kondrāts vienmēr paši brauca uz «izskaidrošanos», viņi bija apņēmīgi, bezbailīgi un vienmēr nešauboties gāja līdz galam. Viņiem veicās, tikai reiz Kondratjevs dabūja skrošu lādiņu ciskā, ilgi ārstējās, taču tika uz kājām. Tagad tikai tad, kad muskuļi nogura, viņš sāka klibot.

Beigu beigās viņi guva virsroku. Atšķirībā no šauri etniskiem grupējumiem Tahirova internacionālā brigāde nedeva iemeslu, lai pret viņiem visi apvienotos, pie tam - Eļhans centās taisnīgi dalīties ar kaujiniekiem, augstā morālā «zaldātu» stāja un nesatricināmā priekšniecības stingrība viņus izvirzīja Tihodonskas kriminālajā hierarhijā pirmajā vietā.

Ar to Tahirova dzīves gangsteriskais periods beidzās. Sākās «tīrais» bizness, lai gan, pateicoties Krievzemes specifikai, jebkurš lielāks darījums gandrīz vienmēr bija ar jūtamu kriminālu piesmaku. Ja kontraģents nepildīja līguma nosacījumus, aiz juristiem nāca «torpēdas» ar automātiem. Tad līgums, kā pēc līdakas pavēles, pārstāja ķerties un tika pildīts.

Tagad Tahirs pielika lielas pūles, lai mainītu savu tēlu: virzīja lielus līdzekļus labdarības programmu īstenošanai, rekonstruēja pilsētas Operas fasādi, palīdzēja atjaunot armēņu baznīcu, kapitāli izremontēja mošeju, turklāt - prata saglabāt labas attiecības ar pareizticīgo eparhiju. Viņš materiāli atbalstīja kultūru un izglītību, piešķīra grandu jaunajiem zinātniekiem, piebaroja žurnālistus. Vismaz reizi nedēļā viena no vietējām avīzēm stāstīja par mūsdienu biznesmeņa lielisko daudzpusīgo darbību, par to, kā viņš pabalsta slimos un bezpajumtniekus, par viņa labo un atsaucīgo sirdi.

Pagātne ātri aizmirstas, vēl jo vairāk - par Eļhana kriminālo jaunību zināja ierobežots cilvēku skaits, bet par palīdzību pilsētai, lietišķo tvērienu un biznesmeņa cēlsirdību uzzināja visi. Nav pārsteidzoši, ka daudzu cilvēku acīs viņš izskatījās godprātīgs pilsonis un filantrops, kuram nav svešas visu iedzīvotāju slāņu problēmas. Kad kļuva moderni būt deputātam, kas, atskaitot prestižu un papildu derīgus sakarus, deva arī imunitāti pret tiesas vajāšanu, Tahirovs bez īpašām grūtībām iekļuva Likumdevēju sapulcē. Oficiālās aprindās baumoja, ka Tahirs mērķē uz Tihodonskas mēra vietu, un, kaut arī kaukāziska izcelsme ne visai veicina tamlīdzīgu virzību, neviens ari neriskētu pilnīgi izslēgt tādu varbūtību. Bijušā reketiera masīvajā plaukstā satecēja daudzi pavedieni, un viņš zināja, kad un kādu pavedienu paraustīt.

Pats sev viņš nolika termiņu: līdz iecerētajam krēslam jātiek divos gados, un šis laiks bija pilnīgi reāls.

Pēc to cilvēku domām, kas viņu pazina, Tahirs nebija noskaņots radīt lieku ļaunumu, bet, izvirzījis mērķi, centās to īstenot par jebkuru cenu - pat tad, ja argumentiem būtu jābūt šāvienu, ugunsgrēku vai sprādzienu formā. Un, pēc sava sena paraduma, viņš nekad neapstājās pusceļā.

Tagad viņam ievajadzējās banku. Lielu, ar stabilu bilanci, labu reputāciju un tiesībām veikt operācijas ar valūtu. Tādu banku izveidot nav vienkārši, labākajā gadījumā tam ir vajadzīgi vairāki gadi. Izmantot darbam labās attiecības ar Jumaševu nebija jēgas: ar baņķieri jādalās, bet, ņemot vērā summas, kādas bija iecerējis Tahirs, atdot nāktos pārāk daudz. Tātad palika tikai viena izeja - atņemt «Tihpromban- ku», tāpat kā ne reizi vien savā dzīvē viņš to bija darījis.

Viņš zināja, kas ir Jumaševs, Timohins, Mitjajevs, zināja par VDK «jumtu», un, protams, pirms pieciem gadiem viņam pat prātā neienāktu doma pieskarties bargās sistēmas skudru pūznim. Taču nesodāmība samaitā un rada iespaidu, ka liela nauda ar spēka un nekaunības atbalstu ļauj pakļaut jebkuru. Pēdējos gados tas, visbiežāk, arī izdodas. Taču - ne vienmēr.

Tieši trīspadsmitos nulle nulle Tahirovs un Jumaševs paspieda viens otram roku pie apgabala administrācijas konferenču zāles pulētajām durvīm un iegāja milzīgajā, pēc visaugstākajiem mūsdienu kritērijiem apdarinātajā telpā, kas garantēja mierīgumu un sarunu konfidencialitāti. Kondratjevs un Jumaševa miesassargs palika ārpusē. Laika ritums bija sācies.

3. nodaļa

Ieskatīties zemapziņā

Tihodonska, «Tihprombanka», poligrāfa telpa.

Neraugoties uz pastāvīgajiem aicinājumiem runāt patiesību, cilvēki ļoti bieži melo. Melo bargiem tēviem, greizsirdīgām sievām, prasīgiem bērniem, kaprīzām mīļākajām, sīkumainiem priekšniekiem, nodokļu inspektoriem, vēlētājiem, partijai un valdībai, bet pēdējā laikā - tikai partijai vai tikai valdībai, taču tik un tā melo. Meli parasti ir abpusēji, tādēļ melo arī izlutinātas mīļākās kvēliem kavalieriem, melo priekšnieki padotajiem, nodokļu inspektori apliekamajiem pilsoņiem, melo daudzskaitlīgās partijas saviem biedriem un pārējiem ļaudīm, arī valdība tautai, pie tam - tauta ir tik ļoti pieradusi, ka arī īpaši nebrīnās.

Meli var būt maznozīmīgi un nesavtīgi, tādi mīļi jociņi,, kas nevienam nedraud ar ļaunu, bet tie var būt arī plaša mēroga meli, nāvējoši tūkstošiem cilvēku, kas tiem noticējuši, tie var būt profesionāli, kas atkarībā no apstākļiem ietver sevī abus iepriekš nosaukto melu veidus. Starp profesionāliem meļiem var izcelt politiķus un diplomātus, detektīvus un noziedzniekus, izlūkus un pretizlūkošanas darbiniekus. Profesionālie meli nekad par tādiem netiek nosaukti, tiem ir izdomāta vesela virkne aizvietotāju: pirmsvēlēšanu kampaņa, vēršanās pie iedzīvotājiem, vēstniecības paziņojums, operatīvā spēle, pīlīšu pūšana, dezinformācija, piesegšanas akcija, aizmiglošana, informācijas piespēlēšana un vēl daudz citu, kuru uzdevums - parādīt šo parādību tīrāku un mazāk pretīgu.

Vai šie aizvietotāji sasniedz savu mērķi, grūti spriest - viss atkarīgs no tā, kas viņus vērtē un kādas jūtas ir vērtētājā pret dzīvei neatbilstošu reāliju iniciatoriem. Piemēram, autors no visiem profesionālo melu veidiem ar sapratni izturas pret viltībām milicijas un speciālo dienestu darbā, lai gan pazīst ne mazumu cilvēku, kuri īpaši neieredz tieši šo ciļvēku darbības sfēru, toties ar simpātijām pieņem nobarotu un ne ar ko neriskējošu vepru demagoģiju. Var satikt arī tādus baltrocīšus, kas ar neizteiksmīgu fizionomiju pasludina, ka neatzīst melus jebkurā veidā, lai kā tie būtu nosaukti, kas tomēr jau pats par sevi ir meli. Taču, neraugoties uz neizsmeļamo daudzveidību un melu plašo izplatību, cilvēki vienmēr ir meklējuši metodes to atmaskošanai un daudzu gadsimtu laikā ir ieguvuši zināmu pieredzi. Senajā Ķīnā aizdomās turētajam pratināšanas laikā deva gremot rīsus. Ja rīsi palika sausi, tad pratināmajam ir izkaltis kakls, un to izmeklēšana atzina par uztraukuma pazīmi un tātad - liecību par vainīgumu.

Kanādas eskimosi tumšā stūrī lika apgrieztu podiņu, zem kura sēdēja viedais krauklis. Tam, kuru turēja aizdomās, tika piedāvāts ieiet vienam un pielikt roku pie podiņa, kas iepriekš bija nosmērēts ar sodrējiem. Taču noziedznieks par sodrējiem nezināja, viņš zināja tikai to, ka krauklis nekļūdīgi viņu atklās un nodos ar ķērkšanu, tādēļ izmantoja viltību un nepieskārās traukam. Bet, kad iededza gaismu, noziedznieku nodeva viņa tīrās rokas.

Dažās afrikāņu ciltis pratināšanā piedalījās sīka, nāvīgi indīga čūskiņa, kura it kā jūtot melus. Viņu novietoja pretī pratināmā sejai un gaidīja rezultātu - iekodīs vai neiekodīs.

Viduslaikos praktizēja pārbaudi ar uguni vai ūdeni. Pratināmā nāve bija pārliecinošs pierādījums viņa nevainībai.

Par laimi, mūsu laikos ir izgudrots un tiek sekmīgi lietots poligrāfs, vārda pirmējā nozīmē - daudzkanālu oscilo- grāfs, lai vienlaikus fiksētu un pierakstītu dažādas organisma funkcijas. Bankas drošības dienesta psihologs izmantoja amerikāņu modeli «MAX-500».

Lapiņu nosēdināja augstā krēslā, kurā varēja atslābināties.

-   Vai jums ir ērti? - Sļepcovs labvēlīgi pasmaidīja un Sergeja krūtīm pārlika lenti ar lipekļiem - fiksatoriem. Priekšā lente beidzās ar uz pusēm pārgrieztu tērauda cilindru, tā pusītes savienoja atspere, kas radīja vajadzīgo no- stiepumu. Larsona detektors ļauj kontrolēt elpošanas biežumu un intensitāti.

-    Procedūra ir pilnīgi nesāpīga un nerada ne mazāko ļaunumu, - Sļepcovs turpināja ne tikai pieklājības dēļ - viņam bija nepieciešams nodibināt ar pārbaudāmo psiholoģisku kontaktu.

-   Viens un divi. - Melnie knaģi ieķērās kreisās rokas mazajā un rādītājpirkstā. Šis detektors mērī pulsa biežumu un piepildījumu. - Vai netraucē? Ļoti labi.

-   Un vēl - pēdējais. - Melns knaģis aptvēra labās rokas vidējo pirkstu. Bakstera devējs seko cilvēka ādas galvaniskajai reakcijai, citiem vārdiem - sviedru izdalīšanai.

-   Vienkārši teicami, - Sļepcovs nopriecājās un piemiedza ar aci, it kā Lapins būtu izdarījis kaut ko, kas pelna atzinību.

Vadiņi no devējiem stiepās uz melnu bloku enciklopēdiskas vārdnīcas izmērā, tas savukārt bija savienots ar datoru. Pie monitora atradās krēsls, kas nebūt nebija tik ērts kā tas, kurā sēdēja Lapins, un Sļepcovs ar priecīgu smai- diņu atkrita uz cietā sēdekļa.

-   Tagad uzrakstiet jebkuru ciparu no nulles līdz desmit un parādiet man. Lūk, kartons un pildspalva, tieši jums pie rokas. Rakstiet. Jebkuru.

Atstiepis pirkstu ar piesūcekni, Lapins uzskribelēja kroplīgu piecnieku un pagrieza kartonu pret Sļepcovu.

-    Lieliski. Bet tagad es nosaukšu ciparus pēc kārtas un jūs neatzīstieties, kādu ciparu esat uzrakstījis.

Lapins pamāja. Kaut kāds bleķis. Viņš zina, ko ir uzrakstījis, kāda jēga to noliegt?

-   Sākam. Tātad - jūs iedomājāties nulli?

-Nē.

-   Vieninieku?

-Nē.

Uz monitora savu dzīvi dzīvoja trīs līnijas - balta, zila un zaļa, tās cēlās augšup, laidās uz leju, krustojās, saplūda vienā.

-   Divnieku?

-Nē.

-   Trijnieku?

-Nē.

«Kontroles tests,» Lapins pēkšņi saprata, kad viņi tika līdz desmitniekam. «Kāda reakcija seko pēc skaidri zināmiem meliem…»

-   Turpinām. Tagad es uzdošu jautājumus, bet jūs īsi atbildiet: jā, nē, nezinu. Vai jums ir skaidrs?

-   Skaidrs.

-   Jūsu īstais vārds ir Sergejs Ivanovičs Lapins? -Jā.

-   Jūs esat dzimis trīsdesmitajā maijā? -Nē.

-   Pirmā jūnijā? -Jā.

-   Sešdesmit ceturtajā gadā? -Jā.

-   Vai jūsu vecāki ir dzīvi?

-   Nezinu.

-   Vai jūs viņus atceraties? -Nē.

-   Vai jūs uzaugāt bērnunamā? -Jā.

-   Vai tehnikumā jūs stājāties pēc desmitās klases? -Nē.

-   Pēc tehnikuma beigšanas jūs dienējāt armijā? -Jā.

-   Dzeržinska vārdā nosauktajā divīzijā? -Nē.

-   Sakaru dienesta karaspēka daļā? -Jā.

-   Pēc armijas strādājāt tirdzniecībā? -Nē.

-   Kara rūpnīcā? -Jā.

Sļepcovs uzdeva vēl dažus pārbaudes jautājumus, pēc tam sāka tajos prasmīgi iespraust kontroles jautājumus.

-   Vai jums ir pazīstamas banku lietas? -Nē.

-   Vai jūs esat bagāts cilvēks? -Nē.

-   Vai agrāk esat strādājis komercstruktūrās?

-    Nē. Kaut gan… Jā. Kabeļu tīklu firma - tā taču ir komercstruktūra?

-   Citas komercstruktūras? -Nē.

Jautājumi bira kā no pilnības raga. Lapins atbildēja bez aizķeršanās, savās atbildēs viņš bija pilnīgi atklāts. Kāda jēga viņam mānīt mašīnu? Kaut arī daži jautājumi viņam likās visai savādi.

-   Vai jūs esat slimojis ar veneriskām slimībām? -Nē.

-   Vai esiet stājies homoseksuālos sakaros? -Nē.

-   Vai sadarbojaties ar valsts drošības orgāniem? -Nē.

-Ar noziedzīgiem grupējumiem? -Nē.

-   Kas ir Tahirovs?

-   Nezinu.

-   Vai esat ticies ar Kondratjevu? -Nē.

-   Vai jūs esat speciāli sūtīts, lai iejustos bankā? -Nē.

-   Esat bijis ārzemēs? -Nē.

-   Vai esat dzīvojis ar svešiem dokumentiem? -Nē.

-   Vai esat bijis speciālajā kaujas apmācībā? -Nē.

-   Vai ir gadījies šaut uz cilvēkiem? -Nē.

-   Vai Parīze ir skaista pilsēta?

-   Nezinu.

-   Vai agrāk esat pārbaudīts uz poligrāfa? -Nē.

-   Vai jums mācīja, kā noslēpt patiesību, atbildot poli- grāfam?

-Nē.

-   Vai jums ir rēķini ārzemju bankās?

-Nē.

-   Krievu?

-Nē.

-   Vai jums patīk Austrija?

-   Nezinu.

-   Vai jums pieder lielas naudas summas vai vērtības?

-Nē.

-   Vai Āfrikā ir ļoti karsti?

-   Nezinu.

Taujāšana turpinājās vēl apmēram divdesmit minūtes, beidzot Sļepcovs pasmaidīja.

-   Tas nu būtu viss. Vai piekusāt? - Viņš Lapinam noņēma devējus. - Varat būt brīvs. Rezultātus es nodošu Palam Paličam.

Sergejs izstaipīja notirpušos muskuļus.

-   Kādi tad ir rezultāti?

-   Teicami. - Sļepcovs pasmaidīja vēl platāk. Taču, kad pārbaudāmais izgāja, smaids nodzisa. Rezultāti nemaz nebija teicami, drīzāk - otrādi. Lapins nebija izturējis testēšanu. Vārdi un organisma reakcijas nesakrita. Ja tic aparātam, Lapins runā nepatiesību apmēram divos gadījumos no trijiem. Šī nepatiesība nav bankai bīstama un nesniedz nekādu izdevīgumu pārbaudāmajam. Tad kāpēc viņš melo?

Arī paši meli izskatās ļoti savādi un neparasti. Spriežot pēc poligrāfa rādījumiem, testēšanas procedūrā secīgi piedalījušies vairāki cilvēki. Turklāt katram no viņiem piemīt specifiskas atšķirības, piemēram, dažādas laika ziņā atšķirīgas reakcijas uz jautājumiem, tāpat atšķiras arī psiho- enerģētikas impulsi gan amplitūdā, gan arī ilgumā.

Piemēram, var ņemt «ārzemju» jautājumus, kuri tika uzdoti biežāk par citiem. Vērtējot kopumā, Lapinam uz tiem bija četri atbilžu varianti.

Pirmais: stingrs «nē». Poligrāfs, kas saņēma objektīvu informāciju no saviem devējiem un elektrodiem, apstiprina, ka Lapins patiesi nekad nav bijis ārzemēs.

Otrais variants: pārbaudāmais skaļi pateica «nē», taču dators tikpat noteikti fiksē melus.

Trešais variants: Lapins mēģināja noslēpt, bet izdarīja to ļoti nemākulīgi.

Un, visbeidzot, ceturtā «versija» par Lapiņu: testējamais pilnīgi profesionāli aizsedza savas emocijas, taču psihofi- zioloģisko reakciju salīdzinājums atklāj prasmīgi maskētus melus.

Iegūtie rezultāti izskatījās tik ļoti patiesībai neatbilstoši un pat absurdi, ka tas Sļepcovu piespieda apšaubīt aparatūras darba spējas. Viņš ar klaviatūru palaida kontroles testu. Pārbaude uzrādīja, ka poligrāfs darbojas normāli. Savādi, ļoti savādi… Viņa praksē līdzīgi gadījumi nekad nebija bijuši. Ari speciālajā literatūrā tādi netiek aprakstīti…

Smagi nopūties, Sļepcovs sāka rakstīt atskaiti. Tobrīd Lapins sarunājās ar Tereščenko.

-   Tu izskaties labi, - Pals Paličs ievēroja. - Droši vien būsi iztērējis visu naudu?

-   Gandrīz, - Sergejs pamāja. - Taču no rīta saņēmu parādu no Melešina, tā ka atkal esmu naudīgs. Bet no šodienas ceru saņemt cietu algu.

Tereščenko atturējās atbildēt, un tas Lapiņu darīja uzmanīgu.

-   Vai kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt?

Pals Paličs ar savām ūdeņainajām acīm vērīgi viņā skatījās.

-   Tu esi mainījis ne tikai apģērbu, bet ari visu savu izskatu…

-   Es taču apgriezu matus!

-   Man reizēm liekas, ka tu tīši izliecies par vientiesi. Un tev tas labi izdodas. Reizēm.

Sergejs pārsteigts klusēja.

Pa iekšējo telefonu piezvanīja Timohins.

-   Man te Sļepcovs atnesa atskaiti. Tavs puisis ir izkritis.

-   Ja? - Pala Paliča balsi nebija dzirdams liels pārsteigums.

-   Jā! - saērcināts izmeta DD vadītājs. - Visticamāk - tā ir Tahira māņu pīle vai vēl kāds tumšs tips. Tā ka - triec viņu projām! Es ceru, ka tu neesi paguvis viņam parādīt visus mūsu noslēpumus!

Tereščenko seja sastinga. Kāds velns viņu dīdīja vilkt uz banku šo skrandaini, atdot viņam savu apģērbu, vadāt pa celtni un vēl censties viņu iekārtot darbā? Protams, viņš nav nekāds Tahira cilvēks, vienkārši - psihopāts ar sačakarētām smadzenēm, taču tas vairs nav svarīgi… Timohi- nam jāatstrādā sava maize un jādemonstrē prasme atklāt ienaidnieku savējo vidū. Vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš visu mūžu ir ar to nodarbojies. Tagad viņš var sacelt tādu troksni, ka arī pats Pals Paličs atradīsies uz ielas.

-    Vai kaut kas ir noticis? - Lapins satraukti jautāja, ievērojis pārmaiņas sarunbiedrā.

Tereščenko pamāja.

-   Tu neesi izturējis pārbaudi. Lūdzu, ej projām un nekad vairs neatgriezies. Tevis dēļ man var būt lielas nepatikšanas. Un nekad man nezvani.

-   Bet - kāpēc?

Pals Paličs ar pūlēm valdījās. Viņam gribējās kliegt, spert šim idiotam, izlamāt ar visrupjākajiem vārdiem. Taču tas nevarēja uzlabot viņa stāvokli.

-   Laikam tāpēc, ka tev ir defekti smadzenēs. Uz redzēšanos!

Pa bankas durvīm Lapins izgāja kā sapnī. Viņam atkal nebija perspektīvas, nebija iespaidīgu aizbildņu, nebija naudas. Nē, nauda ir, trīs miljoni ar astīti. Taču tie ātri beigsies. Un ko tad?

Uzzibsnījusī gaišā dzīve izgaisa kā mirāža. Sāpēja galva, ausīs džinkstēja. Gribējās apgulties, aizvērt acis un iegrimt ilgā, ilgā miegā.

Lapins vilkās uz mājām.

***

Tihodonska, acīm redzami bandīti.

Lai cik liels un spēcīgs būtu kriminālais grupējums, sešu aktīvāko locekļu nošaušana, ieskaitot barvedi un vina galveno palīgu, - tas ir tāds trieciens, pēc kura atgūties ir ļoti grūti, ja tas vispār ir iespējams. Pirmkārt, tiek zaudēta daļa no tiešfi, rupjā, fiziskā un uguns spēka, otrkārt - tiek grauts pāri palikušo morālais spēks, treškārt - lietišķās operācijas, kuru vadlīnijas bija nogalināto rokās, un to nianses izzūd reizē ar viņiem, un tas konkurentiem sniedz iespēju «uzbraukt» novājinātai organizācijai un uzrādīt savas finansiālās vai teritoriālās pretenzijas, ceturtkārt - reizē ar barveža zaudēšanu strauji atslābinās disciplīna, pieaug centrbēdzes tendences: monolīts sašķeļas atsevišķos gabalos un grupējums pārstāj eksistēt.

Stāvokli var glābt cilvēks, kuram organizācijā ir autoritāte, kam piemīt spēks, griba un cietsirdība, kas spēj zēnus pakļaut. Upes ostiniekiem tāds cilvēks bija - Paša Bitovs ar iesauku Bitoks. Simt astoņdesmit centimetru, simt desmit kilogramu, īsi apcirpts, ar lauztām ausīm, kas liecināja par viņa cīnītāja pagātni, uz pirksta uztetovēts rombveida gredzens ar skaitli 146 centrā un četriem stariem uz visām pusēm - piemiņa par četriem ieslodzījuma gadiem par laupīšanu.

Barža Bitokā saskatīja konkurentu un no viņa piesargājās, tādēļ ari visādi stūma uz malu, viņi bieži strīdējās, tā ka barveža nāve Bitokam objektīvi bija dāvana. Ja slepkavības brīdī viņš nebūtu atradies citā vietā daudzu liecinieku klātbūtnē, aizdomas pirmām kārtām kristu uz viņu. Un tomēr… «Bračkas» - aizdomīga tauta: Baržam sakari bija visā Krievijā - nesāksi taču visiem skaidrot par savu alibi. Un viņi arī šo vārdu - mentu izdomātu - nesaprot, viņiem vajag tikai vienu - atriebību! «Bračkas» arī - it kā būtu gatavi darboties Bitoka vadībā, taču arī viņi alkst atriebības, lai nomierinātos: puisieši, nebaidieties, ja kas notiks - visus par jums gabalos saplosīsim!

Tādēļ apbedīšanas rūpēs Bitoks neaizmirsa par atriebību.

-   Pelēkais ar Kūmu, droši, izķepurosies, bet ar Saku ir bēdīgi, - ziņoja nupat no slimnīcas atnākušais Pitons. - Mēs visas zāles sadabūjām, ārstus iebarojām, pie palātām nolikām sargus.

-   Kā ar kapsētu? - dobji noprasīja Bitoks.

Stūris nedaudz sakustējās.

-   Aizsitām vietas trumpī, pie pašas Goda alejas, pasūtījām ozola zārkus, katafalkus. Viņiem ir tieši trīs kadila- ki - visus aizsitām.

Viņi sēdēja restorāna «Pie upes» gala istabā. Te nebija tik grezni kā «Enkurā» - grupējuma oficiālajā štāba mītnē, taču pašreiz tur viss ir ložu sakapāts, ari asinis vēl nav kā nākas nomazgātas. Un vispār… «Bračkas» tic zīmēm…

-   Kāpēc trīs? - Pitons jautāja. - Un Saku kur?

-   Viņš taču vēl ir dzīvs…

-   Tagad viņš vēl ir dzīvs, - Pitons iebilda. - Bet uz bērēm, visdrīzāk, būs jau gatavs.

Viņš paskatījās uz Bitoku.

-    Kamēr ir dzīvs - kāds tur katafalks? - viņš norūca. -Ja kas - domāsim…

Šajā operatīvajā sanāksmē veidojās un piesllpējās grupējuma jaunās vadības pamats, jo ir tā, ka tas, kurš izpauž aktivitāti, aizvadot priekšgājēju pēdējā ceļā, tas arī ieņem viņa vietu. Šis likums ir vairākkārt apliecināts ģenerālsekretāru maiņās astoņdesmito gadu sākumā.

-   Bet šitie mērkaķi?! - Bitoks norēcās. Viņš maz ticēja, ka nenobrieduši svešinieki ir uzdrošinājušies un veiksmīgi izpildījuši kaut ko tādu. Tfe bija jūtams cits līmenis un cita veiklība. Taču, ja jau baumās izskanējuši atbildīgo - Rubeņa un Surena - vārdi, tad būtu muļķīgi tos noliegt. Formāli - viņiem pamatojums bija.

-   Nav nekur. - Pitons noplātīja rokas. - Zēni visur meklē, četrus slēpņus ierīkoja - tukšs. Visticamāk, aizlaidušies uz savu Erevānu. Tur mēs viņus neaizsniegsim…

-   Visu mūžu Erevānā nenosēdēs. Viņiem taču šeit ir lietas, parādnieki, čaukstošie ieguldīti. Neviens to nepametīs. Atgriezīsies, - savus uzskatus izteica Stūris, un klātesošie atzina, ka viņa spriedumos ir loģika.

Taču Bitoks nevarēja atļauties gaidīt, kamēr pūcei aste sāks ziedēt.

-   Kas bija tas trešais, kas bija kopā ar viņiem? - viņš drūmi jautāja.

Atbildē bija tikpat drūma klusēšana. Taču, kad trīsvienība sāka pusdienot un pievērsās biezajām cūkas karbonādes šķēlēm ar ceptiem sīpoliem un aukstajam degvīnam, koridorā atskanēja soļi un kabinetā iegāzās satrauktais un nedaudz piedzērušais Koļiņka.

-   Atradu maitu! - jau no sliekšņa viņš paziņoja un, pie galda piegājis, kāri izdzēra degvīnu no Pitona glāzes.

-   Ko? - Bitoks saslējās. Viņa dzīru biedri pārtrauca gremot.

-   Trešo! - uzvaroši atņirdza Koļiņka. - Ir tāds frukts - Serjožka Lapins, dzīvo Manufaktūras ielā. Iesauka - Ķertais. Ar tiem armēņiem viņš dudināja. Viņi šo pasauca uz lietu, viņš tad arī gāja.

-   Kā tu to zini?

-   Viņa padēls izpļāpājās. Piedzīvotājas dēls. Pastāstīja savējiem, ka Rubens veco uz lietu saucis, tas bijis uz sēkļa, bet vakarā pārnācis ar, lūk, tādu zaļo simtnieku paku!

Koļiņka pastiepa līko rādītājpirkstu un resno īkšķi tik, cik to ļāva plauksta, un šis žests deva pārliecinošu ticamību viņa stāstījumam.

-   Nu, kuņa! - Pitons uzsita dūri uz galda.

-   Par tādiem čaukstošajiem ikviens piekritīs! - Stūris izspēra un tūdaļ apklusa, sapratis, ka izspļāvis muļķību.

-    Kur viņš ir tagad? - Bitoks jautāja. Viņš netaisījās iedziļināties, cik pierādīta ir nezināmā Ķertā vaina, galvenais - ir konkrēts cilvēks, kurš var būt uzskates līdzeklis, lai parādītu, kas ir upes ostas brālības atriebība.

-   Mājās viņa nav. Es pārbaudīju. Aizsūtīju vienu alkašu, it kā - naudu aizņemties, sievišķis teica: būs vakarā.

-   Vai tu tur kādu atstāji?

-   Kā ne! - Koļiņka apvainojās. - Semjons ar brāli - abi dežurē. Mašīnu nolika aiz stūra, viss štokos.

-    Lai atved dzīvu! Mēs no viņa visu par tiem diviem mērkaķiem izpurināsim!

***

Tihodonska, baņķieri.

Ap trijiem bankā atgriezās Jumaševs, viņu gaidīja, un neviens no dienestu vadītājiem neizgāja pat pusdienās.

-   Visi pie manis! - viņš nokomandēja, straujā gaitā ejot uz kabinetu, un Iročka mirklī apzvanīja nodaļas.

-   Pal Palič, jūs aicina Vladimirs Nikolajevičs, - viņa nočivināja selektorā.

Tereščenko drūmi piecēlās no galda, un šajā mirklī iezvanījās pilsētas telefons.

-   Klausos! - viņš neapmierināti iekliedza klausulē.

-   Es sveicinu jūs, Pal Palič, te Melešins, - zvanītāja balss bija salda kā sīrups, - šodien pārpratums ar jūsu draugu ir nokārtots - viņš saņēma pilnu norēķinu.

-   Ar kādu draugu? - Savu domu nomākts, Tereščenko nevarēja ātrumā uztvert, par ko ir runa.

-   Par Seijožu Lapiņu, - Melešins paskaidroja. - Mēs abi ari sen esam pazīstami un vienmēr labi satikām…

-   Ej tu ratā kopā ar to idiotu! - Visu dvēselē sakrāto un uz āru lauzošos naidu viņš ielika šai izkliedzienā un nometa klausuli. Izgājis koridorā, viņš sajuta, ka izlādēšanās ir līdzējusi un viņš ir gandrīz nomierinājies.

Šefa kabinetā jau bija visur esošais Timohins, galvenais grāmatvedis Ļebedevs, informācijas dienesta vadītājs Mitja- jevs un tūlīt pēc Tereščenko ienāca priekšsēdētāja vietnieki Popovs un Ignašins. Visi sasēdās garā apspriežu galda abās pusēs, bet valdes priekšsēdētājs, kā allaž, galda galā. Jumaševs bija uztraukts un pat nemēģināja to slēpt.

-   Vai zināt, ko viņš grib? - Atslābinājis kaklasaites mezglu, Jumaševs pārskatīja klātesošos ar nogurušu skatienu. - Valdē dabūt iekšā divus savus cilvēkus. Skaisti motivē - pārāk daudz viņa struktūru mēs kreditējam, liels investīciju apjoms -, un viņam jābūt pārliecinātam, ka mēs viņu kārtējā pagriezienā neiegāžam.

-   Jā-ā… - Ignašins nopūtās.

Pārējie neizdvesa ne skaņas, kabinetā iestājās kapa klusums. Shēma ir pazīstama, ne jau pirmo banku tādā veidā savāc. Ja valdes locekļi nepiekritīs jaunpienācējiem, ar nepaklausīgākajiem notiks nelaimes gadījumi, kādi pēdējā laikā ir pārsvarā baņķieru aprindās: slepkavība savas mājas kāpņu telpā vai automašīnā. Starp citu, nelaimes gadījumu vietas var variēties, bet pamatmērķis - nekad.

-   Cik viņš grib saņemt? - Ļebedevs jautāja.

-   Piecdesmit miljardus kotedžu ciemata būvei Bogatja- novkā. Ar pazeminātu procentu.

Klusums sabiezēja. Summa bija pilnīgi nereāla pat «Tihprombankai». Tātad - tas vienkārši ir cietsirdīgs ultimāts.

-   Ko tad lai dara? - Popovs apjucis jautāja. Viņš bija parasts «civilais» un nesaprata, ka uz viņa jautājumu ir tikai viena atbilde, tikai ne katrs ir spējīgs par to pat iedomāties, nemaz nerunājot par to, lai izteiktos skaļi tik daudz liecinieku klātbūtnē.

Timošinam, Mitjajevam, arī pašam Jumaševam kā jau bijušajiem VDK darbiniekiem viss bija maksimāli skaidrs. Taču no šīs skaidrības sažņaudzās kuņģis un īdēja pakrūtē.

-   Es jau runāju ar gubernatoru, - solīdi teica priekšsēdētājs. - Parunāšu ar Kramskoju, Lizutinu. Domāju, ka viņi man palīdzēs pārliecināt Tahiru, lai mazina apetīti. Beigu beigās - mēs ar viņu ilgi esam sapratušies un varam turpināt auglīgu sadarbību.

Timohins un Mitjajevs saskatījās. Solīds uzņēmējs, rūdīts komersants, pieredzējis cilvēks ar nopietnu seju runāja pilnīgas muļķības. Kaut kādi bērna šļupsti.

«Maskējas,» Timohins nodomāja. «Lai neviens neko ne- nodomātu, ja kas notiktu…»

-   Ko teiksiet, Pjotr Aleksejevič? - ievērojis viņa sakustēšanos, Jumaševs vāri pasmaidīja.

Priekšsēdētājam pret Timohinu bija īpaša attieksme. Tieši Timohins savā laikā prata pārliecināt valdi reorganizēt bankas struktūras tādējādi, lai bankas drošības un komerciālo noslēpumu sargāšana pārietu prioritāšu kārtā. Pārtikušie šveicieši var atļauties nelielos trīs procentus firmas drošībai, bet Krievijā, kur biznesam nav valsts aizsardzības, līdzīga bezrūpība ir līdzvērtīga pašnāvībai.

Pārkārtošanai bija vajadzīgas lielas investīcijas, bet Jumaševs izdevumos neskopojās. Drīzumā viņš varēja pārliecināties, ka jaunā politika dod pozitīvus rezultātus. Tādu izgāšanos, kāda bija 1993. gadā, kad konkurenti apsardzē iefiltrēja savus cilvēkus, drošības dienesta darbībā vairs negadījās. Arī visas iespējamās «blaktis» un devēji izzuda no bankas telpām. Banka pārstāja nervozēt, ari konkurenti kļuva rāmāki. Jumaševs pakāpeniski tuvinājās ar Timohinu, padarīja to par savu galveno padomdevēju. Pjotra Aleksejeviča alga firmā bija ceturtā pēc lieluma, tikai nedaudz mazāka par Ignašina un Popova atalgojumu. Kaut arī Timohins to neizrādīja, šis fakts nevarēja viņu nesaērcināt.

-   Ir daži varianti, - Pjotrs Aleksejevičs lēni iesāka. Viņš saprata, ka vajag putrot, un runājot improvizēja. - Mēs varam parunāt ar Hodačevu, citu banku vadītājiem, kur Tahirs kreditējas, lai viņam piegriež skābekli…

Timohins ari mala niekus, taču Jumaševs piekrītoši māja, un DD priekšnieks saprata, ka notiek nevis apspriede, bet teātris.

-   Varam rīkoties arī citādi…

Pēkšņi Tereščenko iekliedzās un pieķēra pie sirds. Viņš domāja, ka uz nervu pamata viņam dreb dzīsliņa uz kājas, bet pēkšņi saprata, ka tā nav dzīsliņa. Kabatā strādā mikrofonu atklājējs «MK-01». Superslepeno apspriedi par bankai vissvarīgākajiem jautājumiem noklausās pretinieks. Pat ne pretinieks - ienaidnieks.

-   Kas jums notika, Pal Palič? - priekšēdētājs nedauz pacēlās no krēsla. - Vai jums ir slikti?

Tereščenko seja pārklājās ar līķa bālumu, žoklis nevarīgi atkārās.

-   Šeit ir mikrofoni… Mūs noklausās…

To izteicis, viņš saļima, galva atsitās pret galdu. Noskanēja īss, dobjš troksnis.

Timohins un Mitjajevs pielēca kājās, kamēr pārējie skatījās visapkārt, Timohins panira zem galda un pēc brīža iznira ar nelielu, melnu pussērkociņu kārbiņas lieluma kastīti rokās. Ļebedevs novaidējās. Pirmo reizi nedraugu darbībai bija tik materiāls pierādījums. Uzskatāms un neapšaubāms. Apjukumā, kuru radīja šis starpgadījums, uzreiz atklājās, kas ir kas. Jumaševs ar lakatiņu slaucīja pēkšņi nosvīdušo pieri un redzami gribēja dot kādu komandu, tikai nezināja, kādu. Ignašins pasniedzās pēc karafes, taču Ļebedevs viņu apsteidza un ūdeni lēja sev, stikls sitās pret glāzes malu sīkā, skanīgā ritmā. Popovs nekustīgi stāvēja ar stingu skatienu, bet viņa rokas pārcilāja priekšā esošos papīrus.

Pavisam citādi darbojās drošības dienesta profesionāļi.

-   Viņi ir kaut kur blakus - šis verķis strādā līdz trīssimt metriem, - Mitjajevs noteica un izmetās pa durvīm.

Timohins ar vienu kustību izbēra uz galda cigaretes, iepakoja radiomikrofonus folijā un aiztaisīja paciņu.

-   Izsauciet ārstu! - viņš pavēlēja Ļebedevam un, pie vaidošā Timohina piegājis, ne sevišķi maigi papliķēja tam pa vaigiem. - Dzirdi, Pal Palič, nesteidzies nomirt! Vai tu šeit vedi savu draugu?

Par tehnisko drošību atbildīgais atvēra blāvot sākušās acis.

-   Vai tu viņu vedi šeit iekšā?! - Timohina seja izplūda, mainīja formu un lielumu, asais skatiens it kā dedzināja, sniedzoties līdz sāpēs svelošajai sirdij.

-   Jā… Gribēju iepazīstināt ar šefu… Bet viņa nebija…

-   Lūk, tā! - it kā apmierināti, it kā ar rūgtumu noteica speciālists ienaidnieku meklēšanā savējo vidū.

-   Par ko jūs runājat? - Jumaševs saērcināts noprasīja.

Timohins piegāja pie interfona.

-   Pals Paličs gribēja pie mums iekārtot savu paziņu. Ļo- o-oti savādu puisi. Taču - nepaspēja. Toties tas paguva ielikt «blakti».

Un, nospiedis sarunu iekārtas taustiņu, teica:

-   Iročka, visu drošības dienesta personālu - manā kabinetā. Arī Sļepcovu ar visiem materiāliem par to, kā viņu… Lapiņu.

***

-   Galvenais nav nauda, nospļauties uz tiem sešiem miljoniem! Taču šis nelietis mani gandrīz nožņaudza! - Melešins automātiski pataustīja kaklu, nenolaižot skatienu no viņa priekšā stāvošajiem diviem vīriešiem. Viens bija kalsns ar dzeltenu seju un ziliem puslokiem zem naglu galviņām līdzīgajām acīm. Otram bija veselīgāks izskats un tādas pašas acis, viņš visu laiku nervozi žņaudzīja rokas, gan vienu, gan otru.

-   Tādēļ naudu varat neaiztikt, bet, ja jūs pēkšņi to atrodat, - tā būs jūsu daļa. Bet pārmāciet viņu, lai atceras uz mūžu!

-   Būs kārtībā, šef! - dzeltensejainais pamāja.

-   Vai adresi pierakstījāt?

Tagad pamāja abi.

-     Tikai… pielūkojiet… Viņa sievišķi neaiztieciet. - Melešins sāka rakņāties pa galdu, tādējādi liekot noprast, ka instruktāža ir pabeigta.

-   Baigi vajadzīgs mums viņa sievišķis, - nospļāvies teica nervozais, kad viņi izgāja ārā, - ieiesim pie mums, citādi es vairs nevaru.

Kabeļu tīklu firmas pagrabā viņi atslēdza nekrāsotas durvis, uz kurām nebija ne plāksnītes, ne kādu citu paskaidrojošu zīmju, iegāja nelielā, skopi iekārtotā istabā - divi veci kancelejiski galdi, divi krēsli un vecuma dēļ sen norakstīts skapis. Mēbeles viņiem nebija sevišķi nepieciešamas, jo visu dzīvi un arī tagad nestrādāja pie galda. Melešins viņus pieņēma, lai saglabātu pastiprinātājus pieslēdzamajās mājās. Ar to pašu uzreiz samazinājās zādzību skaits, bet vēlāk zādzības nenotika vispār. Vienreizēji gadījumi, protams, bija, bet vainīgie parasti tika atrasti, turklāt pašpuikas dabūja zināt, ka pastiprināšanas blokus, kurus var pārdot par piecsimt tūkstošiem, sargā Padullais un Sausiņš. Bet tas nozīmē - riskēt bez iespējas uzvarēt.

Nervozais sev veikli ielaida divus kubikus morfīna, iebāza vienreizējo šļirci atpakaļ iepakojumā, lai to izmestu. Par šo nosodāmo aizraušanos viņš arī bija iesaukts par Sausiņu.

Dzeltensejainais norija četras tabletes un dāsni uzdzēra ūdeni. Par to viņš bija iesaukts par Padullo. Kad tas bija noticis, neviens nevarēja pateikt, atskaitot viņu pašu, taču viņam nepatika klāstīt par savu dzīvi un gribētāji viņu izaicināt uz atklātību pēdējos desmit, piecpadsmit gados neatradās. Izņēmums bija Sausiņš, ar kuru viņš biedrojās visās sēdēšanās un bija kopā pavadījuši zonās, kopējās, stingrās un ļoti stingrās, kopumā sešpadsmit gadus par laupīšanām. Taču Sausiņš ar ziņkārību neizcēlās.

Pasēdējuši uz izļodzītajiem krēsliem kādas desmit minūtes un ieguvuši rīkoties spējīgu kondīciju, viņi sāka gatavoties. Sausiņš iebāza kabatā parastu atslēdznieka āmuru, bet Padullais iedūra mēteļa, kurš prasījās pēc atjaunošanas un pāršūšanas, oderē lielu kancelejas īlenu. Kā viens, tā otrs priekšmets nebija ar likumu aizliegts.

Uz adresē norādīto vietu viņi brauca ar tramvaju, savā starpā nesarunājās, un, no malas skatoties, likās, ka viņi ir iegrimuši savās domās, taču īstenībā tas tā nebija. Tikai izkāpjot pieturā «Bagātā noeja», Sausiņš nospļāvās un nosodoši teica:

-   Redz kā, seši miljoni viņam nav nauda…

-   Taukos peld, - atsaucās Padullais. - Atņemt viņiem tās tačkas, stobrus, kraukšķošos un - komandējumā uz meža darbiem!

-   Vai uz Soļikamsku, uz «Balto gulbi»… Lai tur savu asumu parāda…

Viņi nogāja līdz Manufaktūras ielai, uz brīdi apstājās.

-   Kurš ies? - Sausiņš jautāja.

-   Kaut vai es, - pārinieks atsaucās.

Vairāk norunāt un apspriest kopējo darbības plānu nebija vajadzības - pārāk ilgi viņi kopā strādāja un pārāk labi viens otru pazina.

Sausiņš atpalika, bet Padullais ļodzīgā gaitā devās uz vajadzīgo māju. Un uzreiz nokļuva Semjona un viņa brāļa redzeslokā. Tie, kā jau bija nolikts, sēdēja melnā džipā ar tonētiem stikliem, sildījās un klausījās mūziku no kvadro- sistēmas. Viņi piederēja pie «jaunā viļņa», kuru nosodīja Sausiņš un Padullais, - viņi nebija bijuši «zonā», nezināja un negribēja zināt «likumu», nelika naudu zagļu kopkasē, nevienu necienīja un nebaidījās, un darīja visu, ko gribēja. Viņiem pat nebija iesauku, viņus sauca «Semjons ar brāli», turklāt atšķirībā no Semjona brālim grupējumā nebija nekāda vārda, vienkārši - brālis, lai gan ar laiku tā kļūs par viņa iesauku. Semjons bija vecākais, taču ārēji viņi īpaši neatšķīrās, abi ilgu laiku bija nodarbojušies ar cīņas sportu smagā un pussmagā svarā, tādēļ viņu figūras un sejas likās ļoti līdzīgas.

Semjonam bija līdzi pistole «TT», brālis savu stobru nepaņēma, jo paredzamais darbs likās pārāk vienkāršs.

-   Rekur viņš ir, odze! - Semjons teica un ieslēdza ātrumu.

-   Lai ieiet kāpņu telpā, - brālis deva padomu.

-   Pats zinu, - Semjons norūca, atlaižot sajūgu.

-   Skaties, nenožņaudz viņu, knapi, maita, kājas velk…

***

«Mazajā Parīzē» bija gluži tukšs, pat Samvels bija kaut kur noklīdis. Bet Ašots nopriecājās par Lapiņu kā par vecu paziņu.

-   Pusdienot? Vai kafiju ari vārīt?

-   Tikai kafiju, - pie bāra letes sēžoties, Sergejs drūmi atbildēja.

Ašots pašķielēja ar apaļu, olīvai līdzīgu, miklu aci un sāka griezt kafijas maļamo rokas mašīnu. «Svaigi maltai kafijai ir pavisam cita garša, bet smalkais malums ļauj ekstra- ģēt visu, kas pupiņā ir, - kofeīnu, ēteriskās eļļas, alkaloīdus, fermentus…» Sergejs nodomāja un bija nedaudz pārsteigts, ka tik sarežģīti vārdi ieskrien galvā, bet vēl pārsteigtāks bija par to, ka viņš šos vārdus saprot.

-   Kas ir, draugs, atkal problēmas? - bārmenis nenoturējās un pajautāja.

Lapins pamāja.

-   Vajadzēja pieņemt darbā, it kā solīja, bet šodien atteica.

-   Bah! Tāda neveiksme! - Ašots patiesi juta līdzi. - Darbs tagad ir galvenais, vai nav tiesa? Ir darbs - ir nauda, nav darba - nav naudas.

-Tā ir…

-    Mums ari ir problēmas, - Ašots pasūdzējās. - Mūsu saimnieks, ne tas, kurš uztur kafejnīcu, bet tas, kurš ir virs viņa, - pats galvenais - Tahirovs, droši vien esi par viņu dzirdējis, viņu visi pazīst… Viņš taču ir azerbaidžānis. Un kāds no dibenlaižām, kroplis, viņam pačukst, ka šeit strādā armēņi. Vai saproti? Jebkurā brīdī var iedot ar kāju pa olām un izmest uz ielas. Bet - kurp lai iet? Kam mēs te esam vajadzīgi? Mums nav pat Krievijas pilsonības…

-   Tad jums ir pavisam slikti, - Lapins piekrita. - Man vismaz ir Krievijas pase.

Viņš mēģināja iedomāties, kādus labumus viņam var dot Krievijas pase, bet galvā nenāca nekādas idejas. Taču kaut kas no tā, ko teica bārmenis, aizķēra atmiņu un ieķērās kā skabarga. Tahirovs! Šo uzvārdu vairākas reizes minēja po- ligrāfa operators. Jautāja, vai viņš pazīst Tahirovu, vai ir ar to saistīts…

-   Kas viņš ir - šis Tahirovs?

Ašots pacēla pret debesīm savas olīvveida acis.

-   Kā, tu to nezini? Tas ir ļoti liels cilvēks! Liels biznesmenis! Viņam ir gan benzīntanki, gan restorāni, gan auto- darbnīcas, gan atpūtas bāzes, gan kazino… Viņu visi ciena, deputāts, avīzēm fotografē, nabagiem naudu ziedo, televizorā uzstājās… Un vispār… Ja šeit iekšā ienāks kaut kāds rekets, tikko pateiksi uzvārdu - mūk projām! Es tā neteicu, lai tikai pateiktu, nē - patiesi bēg projām! Divas reizes tā bija, jā!

«Kāpēc viņš man prasīja par šo biznesmeni? Kas man ir ar viņu kopējs?» Lapins to nevarēja saprast.

-   Un kā viņš izskatās?

-   Kā lai es to zinu… Vai tu Jeļcinu esi redzējis? Arī es Tahirovu neesmu redzējis. Arī Samvels nav redzējis. Esam tikai dzirdējuši.

Ašots nolika uz pulētās letes kafijas tasīti.

-   Konjaku arī, ja?

Sergejs šaubījās, taču pavisam nedaudz. Kamēr nauda ir, viena glāzīte viņu neizputinās. Toties jutīsies pavisam citādi…

-   Lai iet…

Konjaku viņš ielēja, kā vienmēr, tasītē, pielika pie lūpām kafiju un apdedzinādamies ieelpoja kafijas un spirtotā dzēriena aromātu sajaukumu. Doma par to, ka tas viss izputēs un viņš atkal nolaidīsies pašā dzīves dibenā, šķita nepanesama. Toņka uzreiz zaudēs piekļāvību un labsirdību, arī puika… Viņš gaida no papucīša palīdzību un, to nesaņēmis, vienā mirklī pārcels viņu ķerto kārtā. Bet kāds sakars ar to visu Tahirovam?

-   Sveiciens bagātiem cilvēkiem! - Zālē ienāca Samvels ar melnu diplomātu. - Klausies, Ašot, tev nebija taisnība: kaut ko es tomēr atnesu.

Sergejs izdzēra kafiju. Te savas runas neatrisināsi un nesagaidīsi, lai tās pašas izzūd. Vēl jo vairāk - zēniem ir savas problēmas. Klusēdams viņš nolika uz letes piecpadsmit tūkstošus.

-    Draugs, patausti - cik tas sver? - Samvels iestūma Lapiņa rokā čemodāniņu.

-   Deviņus kilogramus. Varbūt - ap desmit.

-   Pareizi! - Tagad viņš nolika čemodāniņu Ašota priekšā. - Un kas tur ir iekšā?

-   Anaša, - tas iesmējās, - vai zaļie.

Noknikšķēja slēdži. Iekšā bija polietilēna paciņas ar grauzdētām kafijas pupiņām.

-    Paņēmu vairumā, pārdosim ar uzcenojumu, tāda ir mūsu mazā peļņa. - Samvels pamirkšķināja ar aci.

-   Lai saimnieks nepieķertu. - Ašots diplomātu noslēpa zem letes. - Taču interesanti - cik zaļos te varētu ielikt?

-   Miljons dolāru - tas ir minimums, - Lapins tīri automātiski atbildēja. - Ja liek simtdolāru kupīrās.

***

Džips lēni brauca pa netīrīto ielu. Semjons visu bija aprēķinājis pareizi: viņi redzēja, kā novārgušais cilvēciņš ienira astotās mājas parādes durvīs, un tikai tad motors ierēcās un viņi nobrauca atlikušos simt metrus.

-    Ņem viņu! - Semjons pavēlēja, un brālis paklausīgi metās pakaļ. Semjons tā kā gribēja palikt mašīnā, tur arī vienam nav ko darīt, bet kaut kas viņu piespieda mainīt plānus. Arī viņš nozuda mājā un neredzēja, kā no stūra uz džipu metās vēl viena neskaidra figūra.

Kāpņu telpā valdīja puskrēsla, brālis ar savām lāča ķetnām sagrāba cilvēciņu aiz elkoņiem.

-   Nāc, kuņa man līdzi, citādi nožmiegšu! - viņš izšņāca savu tradicionālo un ļoti saprotamo frāzi. Taču Padullais parāvās ar necilvēcīgu spēku, kāds ir raksturīgs narkomāniem kritiskās situācijās, un viegli atbrīvojās no cīņu meistara aptvēriena. Brālis apmulsa un pēc inerces pastiepa roku, vēl nesaprazdams, ka notikumi ir novirzījušies no iedomātā scenārija. Šai brīdī viņam iedūrās vēderā, bet ne tā, kā mēdz būt, kad pārēdas gaļu, bet biedējoši dziļi - no nabas līdz pašām zarnām. Padullais izvairījās no pastieptās rokas, taču nebēga, brālis sajuta vēl dūrienu, tad vēl, bet, tikai saskatījis sava pretinieka acis, saprata, ko šie dūrieni nozīmē. Padullais sita ar īlenu kā uzvilkts, roka kļuva lipīga, un viņš saprata, ka tagad gludais rokturis izslīdēs. Šai brīdī aizcirtās durvis.

-   Semjon, viņš mani ir nogalinājis, - brālis ar pūlēm izteica, saļimdams uz netīrās, saulespuķu čaumalām piespļaudītās grīdas. Dūrieni bija pārvērtušies par sakaitētām oglēm, kas viņam izdedzināja visas iekšas, radot nepanesamas sāpes.

-   Ko?! Ak tu, suns!! - Semjons briesmīgi ierēcās un tvēra pēc revolvera, taču durvis aizcirtās vēlreiz un amatnieku āmurs viņam iesita pa mugurkaulu, lāpstiņu un atslēgas kaulu. Semjons bija viens no labākajiem upes ostas grupējuma kaujiniekiem, viņš bija piedalījies daudzās «izskaidrošanās», gājis pret nažiem un stroķiem, ticēja veiksmei un bija uzvarējis visādos konfliktos. Tagad viņam nolēmējās ķermeņa labā puse no pleca līdz jostai, viņš pārstāja sajust «TT» reljefo rokturi, it kā tā vispār nebūtu. Pēkšņi uzvirmoja atskārsme, ka šī piespļaudītā kāpņu telpa, kurā viņi iegāja sīkas lietas nokārtošanai, kļūs par viņu beigu vietu. Dzīvnieciskas šausmas piedzima kaut kur dziļumos un izšļācās uz āru.

-   Ā-ā-ā! - briesmīgā balsī viņš sāka rēkt, pagriezās un vicināja pagaidām klausīgo kreiso roku, lai saspiestu, nožņaugtu, sarautu gabalos to, kurš cenšas viņu nosūtīt uz viņsauli. Sitiens trāpīja Sausiņam pa galvu, un viņš kā ļengans maiss aizlidoja stūri, taču Semjonam kaut kas iedūrās zem lāpstiņas tieši sirdī, no pārdurtās sirds kambara izsprāga asinis, spēcīgajā organismā spiediens strauji nokritās, un viņš zaudēja spēju aktīvi darboties. Padullais iedūra stiegrainajā mugurā vēl dažas reizes, bet, kā jau viņš bija gaidījis, īlens izslīdēja un nozuda tumsā, taču pie kājām mētājās āmurs, viņš to pacēla un divreiz iesita pa cieto, ik uz sitienu nepatīkami krakšķošo, galvu. Mēmi plātīdams asiņaino muti, Semjons nogāzās uz saulespuķu čaumalām.

-   Ko jūs tur klaigājat, miskastu dzērāji! - aiz durvīm nokliedzās Toņka. - Vai atskurbtuvē gribat nokļūt? Nu, pazūdiet, nelieši, ātrāk!

Padullais uzsita Sausiņam pa vaigiem.

-Ātri zūdam! Atkal slapjajā ieķēpājāmies!

Viņš atrada īlenu, pacēla āmuru, ar Semjona cepuri noslaucīja asiņainās rokas un instrumentus, labi zinādams, ka spalva nesaglabā pirkstu nospiedumus, uzcēla kājās ap- dullušo, taču pamazām atžirgstošo pārinieku, un viņi, it kā nekas nebūtu noticis, izgāja no kāpņu telpas.

Melnais džips ar neizslēgtu motoru stāvēja iepretim.

-   Varbūt paņemsim tačku? - vairāk kārtības dēļ Padullais jautāja.

-   Tu taču to nevarēsi vadīt, - atkopies ieteicās Sausiņš. — Tikai iekritīsim…

Mierīgi, lai nepievērstu uzmanību, viņi aizgāja līdz Bagātajai, tad pagriezās uz augšu. Uz stūra viņus satika Lapins. Viņš pievērsa uzmanību diviem vairs ne jauniem, nobružātiem vīriešiem. Sākumā nodomāja, ka tie ir tādi paši dzīves pievilti nelaimes putni, kāds ir viņš pats, bet zoļu naglu galviņu skrāpējumi uz slidenās ielas viņa domas mainīja un nepazīstamos žēlot vairs negribējās.

Visurgājējs pie mājas uzreiz darīja uzmanīgu. Pirmā pazibēja doma, ka viss ir mainījies un viņam pakaļ atbraucis Treščenko: klusībā viņš cerēja uz likteņa labvēlīgu pavērsienu, bet kaut kāda jauna jūta lika domāt, ka laķētā automašīna viņam nes nevis prieku, bet nepatikšanas. Piesardzīgi ieskatījies kāpņu telpā, viņš uzreiz sajuta šķebinošo, miklo svaigu asiņu smaku un izdzirda smagus, agoniskus vaidus. Divi nupat nogalināto cilvēku izvērstie ķermeņi viņā izraisīja paniskas bailes, kuņģis sakāpa līdz kaklam, un viss tā saturs izšļācās ārā, ķermenis sastinga, biezā apziņas virskārta, kas droši sedza emocijas, uzburba un saplaisāja.

Kaut kā zibenīgi viņš saprata, ka dubultslepkavība ir saistīta ar viņu un, ja būtu iznācis citādi, tad viņš mēms un kluss gulētu pie savas mājas durvīm. Un vēl viņš saprata, ka nekavējoties jāiet projām, kaut arī zināja, ka viņam nav kurp iet.

***

Svešas dzives ainas.

īpašs mācību centrs. Amsterdama.

Pirmās atgriezās skaņas, kaut arī tā bija pavisam cita melodija. Tālumā noskanēja melodiska starpspēle, pēc tam skaļi un saskanīgi sāka sist kuranti. Senlaicīgais pulkstenis Karaliskās stacijas tornī pasludināja pusnakti, jaunas dienas sākumu.

- Pusnakts, - pusbalsī noteica vīrietis, kas sēdēja blakus vadītājam. - Strādājam precīzi pēc grafika.

Maksis paskatījās rokas pulkstenī, tikko manāmi pamāja. Viņš, kā vienmēr, sēdēja aizmugurē. Mašīna nobrauca slaidu loku pa pārgājušā lietus saslapināto stacijas laukuma bruģi. Pabraukuši garām gotiskajai Vecajai baznīcai, viņi devās pa ceļu, kas virzījās paralēli Eiroostas dokiem. Laika atskaite bija sākta.

Kādu laiku viņi brauca gar kanālu ar tā slūžām, atstājot sāņus trokšņaino centru ar daudzajiem restorāniņiem, bāriem un seksveikaliem. Aiz mašīnas logiem slīdēja milzīgi degvielas rezervuāri un saspiestās šķidrās gāzes tilpnes, apgaismotas ar blāvi dzelteniem lukturiem, gigantiskie montāžas rūpnīcu korpusi un ķīmiskie kombināti. Industriālā zona stiepjas daudzus kilometrus gar Ziemeļu jūras krastiem, simtiem iekārtotu piestātņu un termināļu - ne velti Amsterdama ir slavena ne tikai kā skaistākā pilsēta un pasaules dimantu centrs, bet ari kā viena no planētas lielākajām ostām.

Kaut kur prāmju termināļu rajonā viņus panāca «Audi - SS», pamirkšķināja ar pakaļējiem lukturīšiem un ceļu krustojumā nogriezās ziemeļu virzienā. Viņi sekoja un pēc dažām minūtēm nokļuva Amsterdamas guļamrajonā. Te mājas pārsvarā bija mūsdienīgi plānotas - ar trim un vairāk stāviem, lai gan reizēm bija arī vecas savrupmājas. Viņi šķērsoja tiltu pār kanālu, kas savieno Amsterdamu ar Helderu, pēc tam ar grūtībām nostājās uz mašīnu pieblīvētas šauras ieliņas.

>

-   Esam atbraukuši, - acīm redzamo faktu izteica Kontrolieris. Viņš no cimdu nodalījuma izvilka ar zamša siksnām aptītu pistoli un neskatoties to pasniedza aizmugurē sēdošajam.

-   Turi instrumentu. Patronas ir ekspansīvas.

Mašīnīte bija diezgan kompakta, nedaudz mazāka par

Makarova pistoli un vieglāka, ar raksturīgo aizslēga izgriezumu, kas gandrīz visā garumā atklāja stobru. «Bereta», viens no vecā parauga modeļiem… Visticamāk - «M-949».

Maksis novilka pufigo jaku un apjozās ar siksnu, maksti piemērojot padusē. Pistole bija apgādāta ar klusinātāju, tādēļ viņš pamēģināja, drošs paliek drošs, vai ir ērti ātri satvert ieroci.

-   Uzmanīgāk, - pavadonis brīdināja. - Patrona ir stobrā.

Makša sejā pavīdēja drūms smaids.

-   Nemāci mācīto.

-   Tev ir paņemts numurs hotelī «Princis Heinrihs».

Kontrolieris pasniedza viesnīcas kartīti. Maksis katram

gadījumam iegaumēja koordinātas un telefonu, tad iebāza kartona četrstūrīti bikšu aizmugures kabatiņā.

-   Kas vēl?

Kontrolieris ar pirkstu norādīja cauri nošļakstītajam stiklam.

-   Pievērs uzmanību - tieši pretī ir baznīcas smaile. Vai redzi? Tā atrodas divu kvartālu attālumā. Kad beigsi ar darbiem, kusties uz to pusi: tur ir taksometru pietura. Pie tevis pieies cilvēks, nodos paketi ar dokumentiem. Atdosi viņam čemodāniņu, bet pats dosies ar taksi uz centru. Līdz rītam pavadīsi laiku numurā, deviņos trīsdesmit es tevi gaidīšu pie ieejas Sint-Antonisportā*.

Viņi vienlaikus paskatījās pulkstenī. Ir laiks.

-   Es eju.

Līdz šim viņi runāja holandiski.

-   Nu, ne pūku tev, ne asaku! - Šo frāzi Kontrolieris pateica krieviski.

-   Pie velna! - Maksis atsaucās ari krieviski un izrausās no mašīnas.

Nesteidzīgā gaitā viņš gāja gar automašīnām pieblīvēto ietvi, turēdams rokās nepierasti vieglo čemodāniņu.

Galvā ritmiski laiku mērīja hronometrs. Operācijai bija nepieciešama visu dalībnieku sinhrona, līdz sekundei precīza, saskaņota darbība, it īpaši tas attiecās uz galveno izpildītāju. Kad viņa iztēlē sekundes rādītājs beidza kārtējo apli, viņš apstājās tieši pretī tumšas ķiršu krāsas «Ford- Scorpio» pakaļējām durtiņām. Kontakta procedūra ir vienkāršota līdz minimumam: nebija paredzētas nekādas nosacītas frāzes un žesti. Ir pietiekami zināt, ka zināmā vietā norādītā laikā - ar precizitāti līdz sekundei un metram - jāparādās cilvēkam ar dokumentiem, dokumenti atradīsies diplomātā, bet diplomāts - kreisajā rokā. Tāda kontakta forma ir pietiekami droša un neparedz paroli.

Durtiņas atvērās, Maksis iekāpa un apsēdās aizmugurē. Mašīnā sēdēja divi: «klients» un vadītājs, iespējams, ka viņš bija arī miesassarga lomā. Maksis saspringa un ieslēdza maksimālo uzmanību. Pastāvēja iespēja, ka «klients» neaprobežosies ar viena miesassarga pakalpojumiem un kontakta vietā izliks savus «novērotājus». Taču šis nepazīstamais, kas acīm redzami nebija muļķis, šoreiz bija rīkojies bezrūpīgi, tādējādi stipri atvieglojot uzdevuma izpildi. «Novērotāju» nebija, jo, ja tie būtu, līdz Makša ausīm atnāktu slāpētie šāvienu plakšķi - pat ja šie šāvieni būtu izdarīti divu kvartālu attālumā. Tādos brīžos viņa maņas saasinājās līdz tādām iespējām, kādas nebija sasniedzamas parastam cilvēkam: viņš dzirdēja, kā laužas zāle cauri pilsētas asfaltam, par ko savā starpā sarunājas granīta kluči krastmalā, atklāja ieroča smaržu sarunbiedra kabatā vai kodīgo plastikāta sprāgstvielas smaržu zem automašīnas.

'" Sint-Antonisporta - XV-XVII gs. vēstures muzejs Amsterdamā.

Vadītājs ieslēdza salonā gaismu, bet Maksim nebija vajadzības pēc apgaismojuma. Ar savu apkārtnes redzes sajūtu viņš vienlīdz labi varēja orientēties jebkurā diennakts laikā. Tādu režīmu var izturēt tikai dažas minūtes, bet vairāk laika viņam nekad arī nevajadzēja.

- Vai dokumentus atnesāt?

«Klients» pastiepa roku pēc čemodāniņa, Maksis šo kustību uztvēra kā signālu darbībai, viņa roka ieslīdēja jakas iekšpusē. Ar klusinātāju pagarinātais stobrs ilgi nenāca ārā no zamša gredzena, kustība iznāca pārāk ilga un neveikla, ari ieroci pagriezt šaurajā vietā, izrādījās, bija problemātiski, Maksis aizkavējās, «klienta» uzacis sāka celties mēmā jautājumā, taču beigu beigās ierocis ieskatījās upurim tieši sejā, bet rādītājpirksts plūdeni nospieda gaili. Ar trīssimt desmit metru ātrumu sekundē (slāpētājs noņem daļu enerģijas) deviņmilimetrīgais tompaka konuss ar nogriezto galviņu caursita matiem noaugušo virsdeguni un ielauzās smadzenēs, un tur sašķīda gabalos, runājot speciālistu valodā - fragmentējās, tā sacaurumojot pelēko vielu kā skrošu lādiņš.

Tas bija tīrs darbs, kas neprasīja kontroles šāvienu.

Maksis atlaida pirkstus, «bereta» noslīdēja uz gumijas paklāja, bet viņš jau bija par to aizmirsis. Ar trenētu kustību viņš no krūšu kabatiņas izvilka cilindrisku priekšmetu, kas ārēji atgādināja resnu pildspalvu. Miesassargs vēl tikai sāka griezt savu masīvo torsu, kad viņa pakausī ieurbās nāvējošais dzelonis.

Maksis pārliecās pāri priekšējā krēsla atzveltnei, palaboja vadītāja masīvo ķermeni, tad atsprādzēja viņa ar plecu siksnām piesprādzēto maksti. Tās vietā viņš piemeista- roja savējo - zamša - un tajā ielika «beretu». Atvēra diplomātu un tajā iemeta vadītāja pistoli…

-  Ar kādām muļķībām tu nodarbojies? Kas tev ir mācīts? Vai tu kino uzņem, vai?

Balss no aizpasaules jau sen skanēja Makša ausīs, bet viņš bija tik ļoti koncentrējies uz notiekošās darbības detaļām, ka pilnīgi neuztvēra izteikto vārdu jēgu. Beidzot Specs nokliedzās tā, ka izlauzās cauri virtuālajiem efektiem, skolnieks uzreiz saprata, par ko ir runa, un, sirds nobijusies izlaida dažus sitienus.

-   Es prasu: kāpēc šeit nodarbojas ar niekiem par trīssimt dolāriem minūtē? Nekavējoties atslēdziet šo idiotu!

Kāda roka, cieta kā dzelzs, sagrāba Maksi aiz krāga un izmeta ārā no mašīnas, no Holandes pilsētas Amsterdamas, pārnesa pār četrām robežām, pārvilka pusotra tūkstoša kilometru pa PSRS teritoriju, pārmeta pār dzeloņstiepļu žogu un īpašā mācību centra mīnēto perimetru, un beigu beigās viņš atradās trenažieru zālē blakus saniknotajam apakšpulkvedim Savčenko, kuram bija iesauka Specs.

-   Atslēdzies! Vai tu zini, cik maksā virtuālās realitātes trenažieris un kā to ieguva? - Specs nevarēja nomierināties. - Es jau mācu domāt ar galvu, bet tu domā ar pakaļu, ar kuru arī tu beigu beigās nosēdīsies uz elektriskā krēsla! Bet labākajā gadījumā uz cietuma nāras līdz mūža beigām!

Maksis karājās atsperotā piekarē, kas ļāva ieņemt jebkuru stāvokli, un nevarēja atgūties pēc tik straujas apstākļu maiņas. Atmetis ķiveres sejsegu, viņš izlaida atmosfērā vēso Amsterdamas gaisu un paberzēja sarkano joslu, kuru bija atstājusi iespaidu imitatora blīve ap visu seju. Tad atvienoja aptveres uz plaukstu pamatnēm, elkoņiem, jostasvietā un ceļiem, pēc tam smagi izlēca no uz visām pusēm kustīgās kustību imitatora piekares. Novilka ķiveri - masku, atlipināja no deniņiem pielipinātos mentālos uztvērējus, atsaitējās un novilka ar sensoriem devējiem piesātināto kombinezonu. Savčenko operāciju novēroja uz krāsaina monitora un bija pilnībā informēts par to, kas notika vēsā, lietainā naktī Amsterdamā.

-   Pirmkārt, kāpēc tu pats sāki nodarboties ar likvidāciju? - Savčenko sāka «lidojuma analīzi». - Tas ir tas pats, kā ja lidmašīnu bāzes kuģis sāktu dzenāt zemūdeni. Tā ir pilnīga muļķība!

Apakšpulkvedis atšķīrās no citiem ar savu rupjību un tiešumu, bet viņš prata darīt un kādreiz bija darījis visu, ko tagad mācīja kursantiem, tādēļ tie nekad uz viņu neļaunojās.

-   «Asās» akcijas ir jāuzdod nelegālajam tīklam, pie tam tās vislabāk ir veikt ar mums pilnīgi nepiederīgu cilvēku rokām! Tas ir viens! Divi: plānojot operāciju, jāpanāk, lai «klients» vajadzīgā brīdī būtu viens. Vadītāja esamība nav pieļaujama, tikai galējas nepieciešamības gadījumā var atļauties dubultlikvidāciju! Bet tas, ka tu gatavojies «notīrīt» arī iespējamos novērotājus, vispār ir ārpus jebkāda saprāta. Iedomājies šo asiņaino slaktiņu - četri vai pieci līķi - pilsētā, kur visā gadā notiek tikai ap četrdesmit slepkavībām! Tas taču ir skandāls, preses, sabiedrības, policijas uzmanības piesaistīšana, speciālo dienestu darba aktivizācija! Vai tu aptver, ko tas nozīmē? Mums uzreiz ir jāsamazina aktivitāte uz pieciem sešiem mēnešiem!

Specs atvilka elpu un paskatījās monitorā, kur viss notikušais tika demonstrēts vēlreiz. Maksis saņēma no Kontroliera ieroci.

-   Kam tev plecu maksts? Vai tu ilgi taisījies nēsāt pistoli, nezinot, kad nāksies to izmantot? Nē, tev jāizdara viens šāviens brīdī, kuru tu pats nosaki. Daudz ērtāk ieroci izņemt no paketes, diplomāta, kaut vai no zemjostas, kaut gan ar šo stabuli to arī aiz jostas labāk nebāzt… Turklāt - maksts ir pierādījums, no kura tikt vaļā ir sarežģītāk nekā no pistoles - to var izmest, un viss, bet te tu krāmējies ar siksnām…

Maksis jutās kā par pilnīga niecība un stulbenis. Taču līdz autodafe beigām bija vēl tālu. Monitorā viņš tika galā ar «klientu» un jauca pēdas. Tikai viņam vienīgajam likās, ka viņš ar to virtuozi ticis galā.

-   Tiešs šāviens ar ekspansīvo lodi! Tu taču būsi asinīs no galvas līdz kājām! - Savčenko komentēja. - Un kas tā par plānprātību? Kāpēc tu maini pistoles? Apsarga ierocis taču ir reģistrēts, apmaiņa tūdaļ tiks atklāta un liks domāt par rūpīgi sagatavotu un pārdomātu noziegumu! Un vispār - kādas versijas vadīts, tu veic šo inscenējumu? Apsargs nošāva saimnieku un pēc tam saņēma šāvienu pakausī no speciālā ieroča?

-    Bultiņa pilnībā izšķīdīs pēc četrdesmit minūtēm, - Maksis iebilda, cenzdamies runāt noteikti. - Bet inde sadalās stundas laikā…

-   Un kas no tā mainās? Apsargs nogalināja saimnieku un nomira sirdsapziņas ēdās? Bet kāpēc vispār viņš nolēma to nogalināt? Vai tu leģendēji motīvu?

-Nē…

-   Tad kāpēc tu dod barību Nīderlandes varas orgāniem pārdomām? Visas savādības tādas personas nāvē parasti piekar naidīgā izlūkdienesta darbībai… Vai tu sev izvirzi mērķi uzvedināt viņus uz mūsu pēdām? Viena lieta taču ir, kad parastu slepkavību izmeklē kriminālpolicija, bet pavisam cita - kad ar to nodarbojas pretizlūkošana!

Strostēšana tuvojās beigām. Visai apmācāmo grupai bija jāizdara secinājumi un jāizlabo kļūdas. Un tā bija gatava to darīt. Grupā ietilpa divi kursanti ar pilnīgi vienādām sejām. Tikai Maksim seja bija nosvīdusi un sarkana, bet viņa dubultniekam - parasta.

-    Ievada uzdevums - tāds pats. Piecpadsmit minūtes jauna operācijas plāna izstrādāšanai. Pēc piecpadsmit minūtēm detalizēti ziņosiet. Ja plāns būs apmierinošs, atkārtotas darbības uz trenažiera.

-   Ir! - Maksis atbildēja.

***

-    …tādējādi pārbaudes rezultāti uzrādīja izpētāmā ne- atklātību, kas jau pats par sevi ir pamats, lai atteiktos viņu pieņemt, - Sļepcovs nobeidza savu ziņojumu.

Drošības dienesta priekšnieka kabinetā bez paša Timohina atradās viņa vietnieks darbam ar personālu Hoda- kovs, atvaļināts Valsts drošības dienesta apakšpulkvedis, kas divdesmit gadus bija dienējis Tihodonskas teritoriālajā pārvaldē, un trīs inspektori - Sļepcovs, Šijans un Koļesovs, kuri arī bija atdevuši dienestam DK no desmit līdz piecpadsmit gadiem, pie tam - Sļepcovs ari tur strādāja ar po- ligrāfu, bet Šijans un Koļesovs bija operatīvie darbinieki.

Pēc veca paraduma visi, atskaitot Sļepcovu, ģērbās uzvalkos un sēja kaklasaites, bet viņš staigāja ērtā tehniskā darbinieka apģērbā - platās biksēs, flaneļa kreklā un melnā puloverī. Viņi vienmēr darbojās dažādās nozarēs, un tas bija apzīmogojis viņu izskatu: operatīvie bija iedeguši, oficiāli, nopietni un saspringti kā dzinējsuņi, kas gatavi jebkurā brīdī mesties pēc medījuma, bet psihologs piederēja pie «olgal vjiem», kuru dienests Komitejā noritēja nevis uz «zemes», nedz ari uz «vaļas», bet savā kabinetā. Taču savu darbu viņš pārzināja ne sliktāk kā viņi savējo.

-   Kādus konkrētus feilerus viņš pieļāva? - Hodakovs painteresējās, un tas bija labs jautājums. Sļepcovs paraustīja plecus.

-   Tur jau ir tā lieta, ka tie nav saistīti ar mērķtiecīgiem meliem. Atbildes par saistību ar krimināliem grupējumiem, par pazīšanos ar Tahirovu vai kādu no viņa cilvēkiem un tamlīdzīgi - tās atbildes, kuras priekš mums ir ļoti svarīgas, ir pilnīgi patiesas un neizraisa nekādas šaubas. Bet, lūk, tur, kur viņam nebija jēgas melot, aparāts konstatē melus.

-   Piemēram?

-   Atbilde par izbraukšanu uz ārzemēm. Pārbaudāmais to noliedz, bet aparāts atzīmē pozitīvu reakciju. Kaut ari ar dažiem iebildumiem, taču - pozitīvu. Es nosaucu virkni valstu, puisis deva pozitīvu reakciju Austrijai, Āfrikai, ASV, Nīderlandei, Ēģiptei. Vispār - ceturtajai daļai no pasaules kartes.

Hodakovs paņēma no priekšnieka galda Lapiņa anketu un sāka to lasīt.

-   Bet viņš taču visu mūžu ir nodzīvojis Tihodonskā. Ja neskaita trīs gadus armijā un sešus Piemaskavā, tur viņš strādāja kara rūpnīcā… Toreiz vispār ar izbraukšanu bija stingri, uz kapitālistisku valsti laida reizi trijos gados, tas arī dārgi maksāja - to strādnieks nevarēja atļauties. Bet no režīma rūpnīcas - par to pat nav ko runāt!

-  Toreiz tikai partijas delegācijas un arodbiedrību aktīvisti braukāja, - Šijans piezīmēja. - Un vēl - mūsējie cilvēki.

-   Tā ir. - Koļesovs piekrītoši pamāja.

-   Kad tad viņš būtu varējis tik daudz izbraukāt! - Timohins domīgi ar pirkstiem sita takti pa galdu.

Sļepcovs atkal paraustīja plecus.

-   Kas vēl?

-   Jautājums par vecākiem. Viņš atbildēja, ka tos neatce-, ras. Bet aparāts vispār uzrādīja tikai taisnas līnijas. It kā viņam nekad nebūtu bijuši vecāki un viņš pat nezina, kas tas ir. Ar līdzīgu reakciju es vispār nekad neesmu sastapies.

-Vēl?

-   Taisnas līnijas, atbildot par dienestu armijā un darbu Piemaskavā. Divdabīga reakcija par sadarbību ar valsts drošības orgāniem.

Timohins pasmīnēja.

-   Visticamāk, bija ziņotājs armijā vai rūpnīcā. Tur bija blīva operatīvā piesegšana…

Visi klātesošie atviegloti sāka kustēties un apmainīties ar replikām: tieši šī reakcija viņiem bija labi saprotama.

Sļepcovs ieskatījās savos pierakstos.

-   Metodikas apmācība, kā izturēt pārbaudi ar poligrāfu, ārzemju pases esamība, jautājums par bagātību, par speciālo kaujas sagatavotību.

-   Kas tur?

-   Atbildes nesaskan ar psihofizioloģiskiem raksturojumiem.

Timohins norūpējies pataustīja gludi skūto vaigu, it kā baidīdamies tur atklāt nevīžīgi ataugušus rugājus.

-   Jumaševs man jautāja, vai var apmānīt poligrāfu…

Hodakovs skeptiski saviebās, Sļepcovs domīgi paraustīja plecus, un Timohins pamanīja, ka šis žests sāk viņu kaitināt. Šijans un Koļesovs sinhroni nošūpoja galvu, tā dodot negatīvu atbildi.

-   Nu, kāpēc gan, - Timohins iebilda. - Gadījās, kad apkrāpa. Ir speciālas metodikas. Pati primitīvākā - fizisko raksturojumu izkropļošana. Piespied kājas pirkstu līdz sāpēm - lūdzu: aina izmainīta.

Viņš bija atmaskojis nodevējus padomju izlūku vidū un vairāk par citiem zināja par pratināšanām ar poligrāfu, tādēļ kolēģi viņā ļoti uzmanīgi klausījās.

-   Tiesa, raksturojumu izmaiņas jau pašas par sevi ir signāls, taču pastāv ari viltīgāki paņēmieni, ir psiholoģiskā sagatavošana, treniņi… Taču vienu es jums teikšu ar pilnu pārliecību: visā PSRS nebija daudz tādu cilvēku, kas spēja apmānīt mašīnu. Ļoti nedaudzi. Desmit, piecpadsmit… Es domāju, ka Tihodonskā nav neviena no viņiem. Paši saprotat, kas tie par cilvēkiem un ar ko viņi pelna sev maizi…

-   Es domāju tā, - Hodakovs gandrīz pārtrauca šefu. Ho- dakovam bija daudz pieredzējuša cilvēka kalsna, grumbām klāta seja, plēsīgi izliekts deguns un caururbjošas zilas acis. Pašpārliecinātas manieres, kustībās jaušama valdonība, un stingri oficiālais apģērbs liecināja par viņa piederību Komitejai vai milicijai. Starp citu, šai ziņā visi kabinetā sanākušie bija līdzīgi - ne tikai ārēji un izturēšanās veidā, bet ari domāšanas ziņā, ar psiholoģiskiem stereotipiem, īpašām iemaņām, specifiskām zināšanām.

-   Es domāju tā, - Hodakovs atkārtoja. - Ja Tereščenko patiesi viņu notrieca ar mašīnu un atveda šurp, lai izvairi- tos no skandāla, tad kur ir viņa darbošanās aktivitātes? Vai tajā, ka viņš pakļuva zem mašīnas?

-   Kāpēc ne? - Timohins to jautāja tīri ikdienišķi.

-    Gadījās, ka metās zem mašīnām, arī - zem lodes medībās, saslima ar triperi… No tā, ar kuru ir jānodibina sakari. Vainas apziņa ļoti veicina attiecību attīstību, nostiprina iepazīšanos, rada uzticību…

Un viņš atkal zināja, ko runā, tādēļ viņā klausījās ar ārkārtīgu uzmanību un interesi.

-    Bet tad taču ir vajadzīga vesela brigāde! Lai izsekotu Tereščenko, uzminētu viņa maršrutu, pievestu objektu… Vēl — neprognozējams risks… Šis puisis bankas vieta varēja nokļūt morgā! - Hodakovs sacīja, un pārējie viņa domu novērtēja kā ļoti loģisku un veselīgu.

-    Un kāpēc nevar būt brigāde? - Timohins aizstāvēja savu domu. - Arī risks tādos gadījumos ir parasta lieta. Kas neriskē, tas nevinnē… Turklāt… - viņš apklusa, pārdomādams, runāt vai ne. Nolēma pateikt.

-   Ir iespējama tāda situācija, kad nav vajadzīga brigāde un arī risks ir samazināts līdz minimumam.

Kabinetā iestājās skanošs klusums. Te klātesošie domāja vienādās kategorijās un uzreiz saprata, par ko ir runa.

-   Ja… ja mūsu draugs Treščenko darbojās pārī ar šo… Lapiņu. Pilnīgi normāla darba versija. Un arī prasa izstrādi.

-    Un pats sevi noveda līdz infarktam? - Sļepcovs nenoticēja. Viņš bija tehnisks darbinieks un nepazina visdziļākās cilvēka nelietības iespējas. Toties visi pārējie pazina un izbrīnu neizrādīja.

-   Tā ir parasta parādība pie atmaskotiem nodevējiem, - Timohins teica. Un, vērsdamies pie Hodakova, deva rīkojumu: - Rūpīgi pārmeklēt viņa kabinetu, labi pārbaudīt dzīvokli. Iegansts - negaidītā slimība un slepenu dokumentu pazušana.

Tad pievērsa skatienu Sļepcovam.

-   Jūsu slēdziens par šo notikumu?

Tas paminstinājās, gribēja paraustīt plecus, taču acīmredzot sajuta šefa saērcinātību un noturējās.

-   Manas domas, ka visa iemesls ir pārbaudāmā psihes traucējumi. Reakciju nobīde, visdrīzāk, ir vispārinātas informācijas atstarojums: kaut ko ir redzējis televizorā, kaut ko - kino, plus grāmatas, avīzes, kāda teiktais. Apziņas defekti pārvērš vispārināto informāciju tiešajā: viņš uztver redzēto un dzirdēto kā pārdzīvoto. Psihiatrijā šo efektu sauc par «izkropļoto atbalsi». Ja viņš dzīvo fantāzijas pasaulē, kuru uzskata par īsto, tad tas visu izskaidro. Precīzāk - visu, atskaitot taisnās līnijas uz ekrāna.

-    Bet ja taisnās līnijas ir atmiņas blokāde? - Timohins jautāja, un viņa sejas izteiksme liecināja, ka viņš ir pilnīgi spējīgs arī šo versiju pieņemt par darba versiju.

Nenoturējies Sļepcovs kārtējo reizi paraustīja plecus.

-    Es nekad ar to neesmu saskāries. Un neko neesmu dzirdējis.

-   Ari es neko neesmu dzirdējis, - Hodakovs pamāja.

-   Arī es…

-   Es arī neesmu dzirdējis.

-   Tātad neesat dzirdējuši. - Pēc Timohina skatiena nebija grūti saprast, ka periferijā, cīnoties ar disidentiem, baznīcas piekritējiem un pretpadomju elementiem, ir grūti sadzirdēt par atmiņas blokādi.

-    Bet man pāris reižu ir gadījies… Tādas klusinātas baumas… Var jau būt - informācijas noplūde, varbūt - dezinformācija, varbūt - izdoma… Taču šī lieta ir ļoti nopietna. Aiz tās var stāvēt tikai valsts kopumā. Mūsu vai ne mūsu - tas ir cits jautājums. Bet šis tips orientējas arī speciālajā tehnikā, turklāt ļoti slepenā.

-   Pat ja blokāde eksistē, tā ir maz iespējama, - Sļepcovs klusināti noteica. Bija jūtams, ka viņam ļoti negribas priekšniecībai iebilst. - Tādēļ, ka taisnās līnijas uz jautājumiem par vecākiem… Tad jāpieņem, ka viņam blokādi lika divreiz, pie tam pirmo - agrā bērnībā.

-    Varbūt blokāde ir, varbūt tās nav, - Timohins vienmērīgā tonī iesāka. - Varbūt Lapins ir bloķēts, varbūt - psihs. Varbūt viņa fantāzijas ir reālā dzīve, bet reālā dzīve - tikai fantāzija. Var būt viss kas. Taču mikroraidītājs zem apspriežu galda nav fantāzija, bet pati īstākā realitāte.

-   Tad kādu versiju sāksim izstrādāt? - Hodakovs ne pārāk godbijīgi jautāja. - Ja viņš nav saistīts ar kriminālajiem un nav pie mums speciāli iesūtīts… Kas tad viņš ir - ārzemju spiegs?

-    Vai jūs redzējāt radiomikrofonu priekšsēdētāja kabinetā? - Timohins ar jautājumu atbildēja uz jautājumu. - Kas viņu ievietoja? Principā to varēja izdarīt jebkurš no darbiniekiem. Taču agrāk tādu faktu nebija. Vajadzēja parādīties Lapinam - parādās radiomikrofons. Sagadīšanās? Iespējams. Testējot virkne savādību ir atklātas tam pašam Lapinam. Arī sagadīšanās? Var jau būt. Aptaujā ar poligrāfu neatklātība un citas savādības konstatētas tam pašam Lapinam. Sagadīšanās? Nav izslēgta. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka šim puisim ir jākļūst par pašas rūpīgākās izstrādes objektu. Vai tā?

-   Tā. - Hodakovs pamāja, un arī padotie piekrītoši sāka māt.

-    Šijans un Koļesovs brauc uz dzīvokli un bez trokšņa viņu savāc un atved šurp. Pieklājīgi un kulturāli, bez skaidri izteiktas vardarbības. Iemesls - kaut ko noskaidrot sakarā ar Pala Paliča negaidīto saslimšanu. Versija milicijai - pēc viņa aiziešanas ir pazudis Tereščenko plikādas kažociņš un cepure, viņš ir tik ļoti satraucies, ka nokļuvis slimnīcā. Tas attaisno mūsu darbību, ja… - Timohins apklusa. Iestājās pauze.

-   Bet Vasīlijs Ivanovičs dosies uz psihiatrisko klīniku un tur savāks visu, kas ir iespējams, par mūsu viesi. Jūs taču savā laikā kūrējāt šo ārstniecības iestādi?

Hodakovs negribīgi pamāja.

-   Jums ir laba atmiņa. - Hodakova tonī bija jūtams, ka viņš nelepojas par šo sava darba periodu.

-   Ja vairāk jautājumu nav, tad, lūdzu, ķerieties pie darba. - Timohins beidza apspriedi. Padotie zosu gājienā izgāja no kabineta.

Bijušais pretizlūkošanas darbinieks pievilka sev tuvāk Lapiņa dokumentus. Infiltrācija [2] ir acīm redzama. Personības modifikācija - arī. Kaitīga darbība - arī. Visam pārējam ir otršķirīga nozīme. Timohinu pārņēma mednieka azarts. Pretizlūkošanas darbinieki nemēdz būt «bijušie». Tas ir tādēļ, ka profesija ieēdas miesā un asinīs uz mūžu. Un pēc būtības tas, ko viņi šodien dara, ne ar ko neatšķiras no standarta pretizlūkošanas operācijas apspriešanas, ar ko viņi bija nodarbojušies visu mūžu. Tikai agrāk viņi strādāja valstij, bet tagad - Jumaševam. Un sev. Taču tāda darba likumības ir vienādas: ienaidnieku vajag neitralizēt. Un, ja nav iespējams viņu nosēdināt uz apsūdzēto sola, viņš jālikvidē. «Novākt», «terminēt», «izdzēst» - profesionāļu valodā šim jēdzienam ir vēl vairāki sinonīmi.

-    Nevienu neatradām, - jau no sliekšņa Mitjajevs ziņoja. - Divas mašīnas pārbaudījām, vēl viena brauca projām, nācās vajāt… Tukšs! Iespējams, ka kaut kur tuvumā noīrējuši dzīvokli un tur klusītiņām iesēdušies… Vajadzētu ieviest tīkla kontroli, bet kur ņemt cilvēkus? Nav vairs bijušie laiki…

-   Vai Jumaševam ziņoji?

-   Vēl ne.

-   Tad iesim kopā - vajag taču nolemt…

Viņi aizgāja pie šefa, bet tas runāt telpā atsacījās.

-   Jūs taču tikai blusas ķerat! - Vladimirs Nikolajevičs saērcināts teica, uzvilkdams garo, vidusdaļā iešūto mēteli. - Šeit varbūt zem katra parketa dēlīša ir iemontēts magnetofons!

-   To Tereščenko ir nogulējis, - DD vadītājs centās attaisnoties, taču Jumaševs neko negribēja dzirdēt.

-   Ar to slaistu viss ir skaidrs, viņš pie mums nestrādā! Es runāju par to! - Pirksts ar labi koptu nagu norādīja uz Timohinu. - Kas notiktu, ja Komitejas mājā atklātu «blakti», kad tu atbildēji par iekšējo drošību? Nu, pasaki!

-   Skaidrs, kas… Atvaļinājums bez pensijas, bet varbūt tribunāls, skatoties, kuros gados, - Timohins drūmi atbildēja.

Mitjajevs nedaudz atkāpās, it kā likdams saprast, ka viņš te pilnīgi nav iejaukts, taču Jumaševs pamanīja šo viltību un nekavējoties to novērtēja.

-   Arī tu esi labais! Kur ir tavs izlūkdienests? Tev viņu plānus vajadzēja atklāt vēl tad, kad viņi tos tikai apsprieda!

Kas ir tie «viņi», priekšsēdētājs neprecizēja, bet informācijas dienesta priekšnieks nejautāja.

-   Labi. - Jumaševs pēkšņi nomierinājās. - Paldies Dievam, nav kara. Ienaidnieku mums nav, ko tad slēpt? Tikai komercijas noslēpumi…

Mitjajevs iepleta acis, bet Timohins nekļūdīgi visu saprata. Saprata arī to, ka šefs ņems līdzi tikai viņu.

-    Sergej Pavlovič, sapulcini cilvēkus un izķemmē visu namu. Sāciet ar kabinetiem svarīguma secībā, tad koridorus, palīgtelpas, bēniņus, pagrabu, pagalmu. Strādājiet kaut visu nakti, bet pret rītu lai būtu pabeigts.

-   Sapratu, - Mitjajevs strikti atbildēja.

-    Bet es aizbraukšu līdz Matvejam Fomičam. Ir viena darīšana…

Jumaševs nemanot ar pirkstu pameta Timohinam, lai tas viņam sekotu.

DD priekšnieks šefu panāca pie mašīnas - standarta džipa vienistabas mājas lielumā.

-   Vai ierocis ir līdzi? - šefs jautāja, aizsedzis muti.

-   Protams. Ievērojot apstākļus…

-   Labi. Es nenemu līdzi visu baru…

Mašīnā viņi runāja par neitrālām lietām, precīzāk - runāja Jumaševs, bet Timohins tikai iesprauda izsauksmes vārdus un piekrita.

Priekšsēdētājs pastāstīja par tikšanos ar gubernatoru, par jauniem kultūras objektu kreditēšanas plāniem un tamlīdzīgām pilnīgi parastām lietām. Saruna bija domāta vadītājam un iespējamiem mikrofoniem.

-   Paklau, Saša, braucam uz Kreiso krastu, galva tā sasāpējusies, ka vairs nevar… - Un nogurušā balsi piebilda: - Vismaz svaigu gaisu paelpošu…

Atstājuši džipu pie sniegā izslietā pludmales saulessarga, Jumaševs un Timohins gāja gar ledus klāto upi. Pūta brāzmains vējš, visapkārt nebija neviena cilvēka, automašīnas un vietas, kur paslēpties. Iespējas noklausīties tuvojās nullei.

-   Nu, ko teiksi? - Vladimirs Nikolajevičs iesāka un saslēja mēteļa apkakli.

-   Un ko Likovs?

-   To, kas bija sagaidāms. Turklāt es no viņa iznācu bez ceturkšņa vienos, bet pēc piecpadsmit minūtēm atbrauca Tahirs, un viņš jau zināja, par ko mēs runājām.

-   Vai viņš būtu zvanījis uz mašīnu, vai?

-   Nezinu, kas kuram zvanīja… Tikai - atbalstu nav no kā gaidīt. Ne Ivans, ne Matvejs ne pirkstiņu nepakustinās.

Timohins zināja, ka tā arī būs. Banka sponsorēja gan Iekšlietu, gan Federālās drošības pārvaldi, Jumaševam bija personīga draudzība ar abiem ģenerāļiem, bet ne Kram- skojs, ne Lizutins neiejauksies divu biznesmeņu strīdā. Tahirovs ir pilsētā cienījams cilvēks, deputāts, viņš, tāpat kā Jumaševs, tiekas ar ģenerāļiem un citiem apgabala vadītājiem. Ja liktu uz svariem katra autoritāti, vēl nav zināms, kurš būtu smagāks - bijušais reketieris un narko- biznesmenis vai atbildīgs valsts kalpotājs, kuram kādreiz bijusi pieeja augstākajiem valsts noslēpumiem. Tāpat nav zināms, kuram no viņiem izrādīsies vairāk draugu… Krievija ir pārvērtusies par greizo spoguļu karaļvalsti, jēdzieni - reputācija, godīgums, gods - ir ļaunprātīgi pārvērsti pīšļos ar to cilvēku pūlēm, kuriem tie nekad nav piemituši.

Viegli uzpērkamā prese jebkurā brīdī baņķieri pārvērtīs par pēdējo nelieti, bet to otro - par svēto ar nimbu virs galvas…

-   Jā, nepakustinās… - Pjotrs Aleksejevičs piekrita.

Uz upes pretējā augstā krasta bija izpletusies pilsēta. Piedonas graustu rajoni - Bogatjanovka, Gņilostnaja, Nad- rečnaja. Kailā kalna kūkums noklāts ar izbrīvētām, bet vēl nenojauktām mājām, kas no apledojušās zemes izspiedās kā sapuvušu zobu saknes no pirms raušanas sasaldēta žokļa. Vietām starp nabadzību un kroplumu jau ir izvietotas jauno dzīves saimnieku savrupmājas. Pēc dažiem gadiem tas būs dārgs un lepns rajons: centrs, lielisks skats uz Aiz- donu, svaigs upes gaiss. Ne velti Tahirs aktīvi izspiež tur dzīvojošos trūcīgos un zonu gatavo apbūvei ar kotedžām…

Nu, un ko var ģenerāļi? Nekādi draudi nav izteikti. Nu, piedāvāja viņam atdot banku, kas no tā? Divi pienāca tumšā klajumā pie meitenes: «Izģērbies!» Par ko viņus tiesāt? Vai trijatā noķēruši puisēnu: «Klau, brāl, iedod cepuri, bez tās ir auksti… Pie reizes - arī cimdus, vēl arī jaciņu - redzi, kāds aukstums…» Arī viņi jāattaisno: nesita, nedraudēja, nažus nerādīja, laipni palūdza, un viņš atdeva. Vēl pats izrādījās vainīgs - advokāts kliedz: «Kāpēc atdevi, ja negribēji? Bet, ja gribēji, kāpēc atskrēji uz miliciju?»

Tagad ir viegli tēlot muļķi, izrādīt neizpratni - neviens neko nesaprot. Vajadzētu it kā no bada nomirt, taču nē - dzīvo dziedādami un priecājas par dzīvi.

-   Ko teiksi? - Jumaševs atkārtoja. Viņš zināja, ka Pjotrs Aleksejevičs ir daudz pieredzējis vīrs, tādēļ arī gribēja dzirdēt viņa vārdus. Bet ko lai te saka? Viss ir skaidrs…

Tahirs apzinās, kam viņš «uzbraucis», un nebaidās - iet kā tanks. Tagad stiprāks ir tas, kuram vairāk naudas, bet viņš varbūt ir bagātāks par banku. Bet, iespējams, rēķinās ar kaut ko citu - ka noraustīsies, nobīsies. Tādēļ ka tagad viņi satikušies, ragus sadūruši virs bezdibeņa uz baļķa, un tālāk aizies tikai viens. Pēc tā, ko Tahirs pateica, citus vārdus neizsaka. Sak, atvainojiet, Vladimir Nikolajevič, es vakar pateicu muļķību, piedāvāju atdot man visu un tev kailam pasaulē aiziet… taču - es pajokoju, neņem galvā…

Nē, viņš visu ir apsvēris un pieņēmis lēmumu. Ja Jumaševs ultimātu neizpildīs - saņems lodi paurī. Pie tam - nevis pēc gada vai diviem, bet pirmdien vai uz mēneša beigām. Ko var darīt? Kāda ir izvēle? Ja pauti ir no gumijas - atdod banku. Tikai - rīt tev var palūgt arī sievu… Bet, ja pauti ir no dzelzs, - pirmais iesēdini lodi. Apkārtējie gan jau tā vai citādi izliksies - kas, par ko, ai, cik labs cilvēks bija. Grupējums, tiesa, parakstīsies par atriebību, bet uz to ir jābūt gatavam…Turklāt, kad atrisināsies galvenais jautājums, ģenerāļi palikušo atbalstīs - izdarīs reidu, atradīs ieročus, ierosinās krimināllietas un sametīs neveiksminiekus aiz restēm. Bet tas būs pēc tam, kad noskaidrosies, kuram pauti ir stiprāki…

Viņi bija atgājuši tālu no džipa; lūk, tas - maza vabolīte sniegā. Apkārt viss ir balts, tikai ledus mirdz virs vēsā ūdens, vēl pie tā krasta velkonis ievilcis celiņu, un stiepjas gar krasta līniju tumši balti vižņi. Bet virs Piedonas rajoniem -jauni kvartāli, trīs sešpadsmit stāvu milzeņi, «Intū- rista» augstceltne un statuja par godu Uzvarai - neveikla zelta sieva ar nevarīgi izplestām kājām divdesmit metru augstumā, it kā kaut kur skrietu…

Lēmums te ir skaidrs un nepārprotams, tikai - kā to izpildīt? Tahirs izdarīja gājienu pirmais un, protams, ir sagatavojies pretsitienam. Pastiprināta apsardze, divas trīs de- žūrbrigādes ar automātiem un granātām, un ari pats viņš tagad ir kā liela auss, ne velti iesūtīja šo psihopātu ar mikrofonu. Viens neuzmanīgs vārds, viens mājiens - un viss. Visus apšaus vai uzspridzinās - vai nu kopā, vai pa vienam. Bet, ja sāksi meklēt speciālistus, ziņa par to var izplatīties…

-    Kāda velna pēc tu klusē? - Jumaševs iekliedzās, un brāzmainais vējš šo kliedzienu aiznesa pie tālajiem vižņiem melnajā ūdenī un pelēkā ledus drumslām.

-   Nodzēst, un ātri. Problēma ir ar izpildītājiem: ja informācija noplūdīs - mums būs beigas.

Vārds bija teikts, un Jumaševs uzreiz nomierinājās.

-   Ir speciālisti.

-   No kurienes?

-   No «Konsorcija».

-   Nu, Kurakinam ir speci… Kad viņi būs?

Jumaševs vērīgi paskatījās uz DD vadītāju.

-   Viņi jau ir šeit, jau divas dienas. Gaida komandu.

-   Plāns?

-   Viņš visu laiku maina maršrutu. Paliek brīvā vajāšana. Tikai viņus vajadzēs uz to noorientēt. Bez svešu cilvēku piesaistīšanas.

Timohins uzreiz visu saprata.

-   Es pats visu izdarīšu. Putekļus nokratīšu.

-   Malacis! - Baņķieris, kas bija tik skops emociju izrādīšanā, uz bridi apņēma viņa plecus un stipri saspieda. - Auksti! Vai iedzert gribi?

-   Gribu.

Viss galvenais bija pateikts, un viņi klusēja. Taču «Konsorcija» pieminēšana skāra kādu neironu Timohina smadzenēs, attīstījās asociatīva virkne, kuras galā atradās konkrēts fakts.

-    Bet kāpēc bija atbraucis Bačurins? - viņš painteresējās, saprotot, ka, neraugoties uz viņu starpā radušos uzticību, Jumaševs var ari neatbildēt.

-   Nezinu, - viņš pilnīgi atklāti atbildēja. - Pūta miglu, locījās… Man radās iespaids, ka viņš kādu meklēja…

Divi cilvēki, salīkuši vēja brāzienos, pa savām pēdām gāja atpakaļ uz mašīnu. No «Intūrista» viesnīcas četrpadsmitā stāva viņus, protams, nevarēja saskatīt.

4. nodaļa

Asas izjūtas

Tihodonskas apgabals, Kuzjajevkas ciemats, pīkst. 16.00, trase vietām noklāta ar ledu.

Apgabala psihiatriskās slimnīcas komplekss atradās septiņpadsmit kilometru no Tihodonskas - Kuzjajevkā. Gadu gaitā ciemata nosaukums pārvērtās par sugas vārdu, un ti- hodonskiešu ikdienas sarunās stabili iegājās tādi divdomīgi teicieni kā, piemēram: «Viņam jau sen ir vieta Kuzjajevkā», «Tevi gaida Kuzjajevka», «Vai tu no Kuzjajevkas esi atgriezies?»

Kad bija modē cīņa ar disidentiem, tad šim jokam bija baisma pieskaņa - viņi visi tika uzskatīti par psihiski slimiem un bez lieka trokšņa un tiesu darbiem nokļuva režīma bloka pirmajā stāvā, kur tos ielika piespiedu ārstēšanā līdz pilnīgai atveseļošanai. Vecākais leitnants, kapteinis, bet pēdējā laikā - majors Hodakovs kūrēja Kuzjajevkas kompleksu, viņš bija arī tas, kurš noteica, vai pacients ir izveseļojies vai vēl nav.

Vārti bija plaši atvērti, Hodakovs bez šķēršļiem iebrauca pagalmā, izbrīnījies par neredzēto kārtības pagrimumu. Pa kreisi, aiz aizslēgta un ar dzeloņdrātīm apvīta žoga rēgojās režīma bloka augšējie stāvi. Tagad tur atradās tikai apsūdzētie, kas bija atvesti uz ekspertīzi: slepkavas, dedzinātāji, izvarotāji, mazgadīgo pavedēji.

Atstājis mašīnu dienesta stāvvietā, viņš gāja garām nar- koloģiskajai klīnikai uz garu trīsstāvu celtni, kuras daļu aizņēma Tihodonskas Medicīnas institūta katedra, bet otru daļu - asu psihožu nodaļa. Celtnes sienas nesen bija nokrāsotas netīri dzeltenā krāsā, uz logiem, tāpat kā visur, metāla režģi. Telpu iekšpuse sadalīta ar aizslēgtām durvīm. Oda pēc putekļiem, mitruma un cilvēciskām bēdām. Pa apbružātām trepēm Hodakovs uzkāpa otrajā stāvā. Uz administrācijas nodalījumu durvis bija atvērtas.

Līdz auduma pamatkārtai nodilušais kovrolīna celiņš, podiņi ar nekoptām puķēm uz vītas stieples paliktņiem, saburzīti aizkari pie logiem, stends ar labāko ārstu fotogrāfijām, sienas avīze «Par saprātu!» - viss bija palicis tāds pats kā pirms daudziem gadiem. Hodakovam likās, ka ari avīzes numurs joprojām ir tas pats.

Galvenā ārsta pieņemamā istabā uz mašīnas drukāja jauna meitene. Ņečajevs ari agrāk pieņēma par sekretārēm studentes, pēc tam dažus gadus tās pieskatīja un, kā viņš pats teica, «audzināja». Operatīvajam darbiniekam, kas kūrē iestādi, ir jāatklāj apkalpojošā kontingenta vājības, tādēļ Hodakovs zināja, kur, kā un kādā veidā galvenais ārsts «audzināja» savas aizbilstamās.

-   Vai jūs esat radinieks? - Meitene pacēla savas lielās pelēkās acis ar garām skropstām.

-Jā.

Klīnikā radinieki tika uzskatīti par visbeztiesīgākajiem cilvēkiem (pēc slimniekiem), tikai vēl apnicīgāki.

-   Šodien nav pieņemamā diena. - Tievie pirkstiņi atkal sāka ņirbēt pār rakstāmmašīnas taustiņiem.

-   Leonīdu Porfiijeviču, - piebilda bijušais kurators.

Kancelejiskais zīmogs uz simpātiskās sejiņas uzreiz nokusa.

-   Ļoti patīkami. Kā jūs pieteikt?

Viņš pateica. Meitene pagriezās pret sarunu iekārtu.

-   Leonīd Porfiijevič, pie jums Hodakovs…

Vai nu galvenais bija stāvējis aiz durvīm, bet kā tad viņš atbildēja uz interfona izsaukumu… Vai viņš pielēcis kājās un devies skriešus sagaidīt viesi? Katrā ziņā - durvis atvērās acumirklī.

-   Esiet sveicināts, esiet sveicināts, dārgais Vasilij Ivano- vič! - pasvītroti priecīgi viņš nodziedāja tā, it kā Hodakovs visus pagājušos gadus joprojām būtu bijis kurators. Lūk, ko nozīmē vecais rūdījums…

Hodakovs paspieda godbijīgi pastiepto roku.

-   Esiet sveicināts, ne mazāk dārgais Leonīd Porfiijevič! Jūs gandrīz neesat mainījies…

Tā nebija taisnība. Ņečajevs bija kļuvis krietni resnāks, jūtami novecojis, bet galvenais - bija zaudējis profesora impozanto pievilcību. Parasts sirms onkulītis pensijas vecumā. Drīz viņam parādīsies problēmas ar «audzēknēm», ja nav jau parādījušās.

-   Atģērbieties, nāciet iekšā! - Galvenais ārsts paņēma miklo mēteli un iekāra drēbju skapī blakus savam mētelim.

-    Piesēdieties, stāstiet, - Ņečajevs labsirdīgi dudināja. - Kādi vēji jūs atpūtuši mūsu pusē, kā labi klājas?

-   Tā iznāca, braucu garām, nolēmu iegriezties. - Hodakovs atlaidās mīkstajā krēslā. Atšķirībā no pārējām redzētajām telpām galvenā ārsta kabinets radīja pilnīgas labklājības un uzplaukuma iespaidu. Standarta biroja mēbeles: milzīgs galds, pieliekamais galds, pāris krēslu uz ritenīšiem, divi dziļie, mīkstie krēsli atpūtai, plats izvelkams dīvāns, mēbelēta siena ar televizoru un videomagnetofonu.

-   Tas ir labi, pareizi darījāt. - Ņečajevs pamāja tā, it kā bez iemesla nobraukt no trases, lai sasveicinātos pēc piecu gadu prombūtnes, būtu ikdienišķa parādība.

-   Man ir neliela darīšana… - Hodakovs draudzīgi pasmaidīja. - Es taču tagad strādāju bankā…

-Jā, jā, esmu dzirdējis…

-   Pie mums griezās klients pēc liela kredīta. Bet viņam savā laikā bija nopietnas problēmas ar galvu. Radās jautājums: vai var ar viņu saistīties darījumos? Tad es nolēmu iegūt izziņu no jums, jo viņš šeit ārstējās.

-   Ā-a… - Leonīds Porfnjevičs uzelpoja. - Vai vēlaties iedzert?

Viņš nomierinājās, atslābinājās un tagad drudžaini meklēja iemeslu, kā atteikt. Kas te savāds? Parasta lieta… Sākumā nosprieda, ka atnākuši pēc viņa, - vai maz ir nepatikšanu, kas var uzpeldēt no pagātnes… Bet, ja ne, - kāpēc uzprasīties? Pieeja psihiatriskās slimnīcas arhīvam ir uz visstingrāko slēgta: te var tādus kompromitējošus materiālus uzrakt! Un - pret kādiem cilvēkiem!

-   Iedzert? - Hodakovs pārjautāja. Operatīvie darbinieki nemēdz būt «bijušie». - Spirtiņu?

-   Kāpēc spirtiņu? Ir šņabītis, ir konjaks, viskijs…

-   Es to tāpat, vienu gadījumu atcerējos. - Hodakovs pasmaidīja un nogrozīja galvu. - Amizants gadījums, var stāstīt kā anekdoti.

-    Interesanti. - Ņečajevs ari pasmaidīja un atvēra mēbelētajā sienā bāra durtiņas. Ieslēgusies gaisma apgaismoja dažādu pudeļu dzintaraino saturu.

-   Reiz es strādāju ar vienu inženieri, bet viņš, izrādās, - zilais. Es viņam saku: ko tad tu neaizej pie ārsta, izārstētos, kļūtu normāls vīrietis. Bet viņš atbild: jā, gāju pie viena psihiatra, tikai vēl sliktāk iznāca… Kāpēc - sliktāk? Tādēļ… Es viņam visu izstāstīju, bet tas tūlīt durvis aizšauj ar aizšaujamo, izņem spirtu un saka: šitā lieta nav briesmīga, daudzi ar savu dzimumu guļ un nekas, iedzersim spirtiņu. Viss beidzās ar to, ka viņš mani tieši uz kuše- tītes ari paņēma. Bet es nolēmu: ja jau tā, nu tad lai tā arī būtu…

Hodakovs aicinoši iesmējās, taču galvenais viņu neatbalstīja un ar drūmu izteiksmi sejā aizvēra bāru. Viņa acīs atkal parādījās piesardzība.

-   Mūsu klienta uzvārds ir Lapins, vārds - Sergejs Ivanovičs, dzimšanas gads - 1964., pie jums nokļuva deviņdesmit pirmā gada septembrī. Lūk, viņa fotogrāfija.

Viņš pasniedza taisnstūri, seši reiz deviņi, kuru Lapins bija atnesis personīgajai lietai.

Leonīds Porfiijevičs uzāķēja uz virsdegunes šauras, lasīšanai paredzētas brilles bez rāmja, pagrozīja fotogrāfiju pirkstos.

-   Nē, tādu nevaru atcerēties… Tūlīt piezvanīšu, lai atrod šo vēsturi.

Viņš pacēla klausuli.

-   Ļudočka, pameklē kartīti ar Sergeja Ivanoviča Lapiņa vārdu. Pie mums ienāca deviņdesmit pirmā gada septembrī. Vai pierakstīji? Steidzīgi: gaidu pie telefona.

Ņečajevs vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju, noņēma brilles, pakošļāja tērauda kājiņu.

-   Diezin vai tā ir saglabājusies pēc tā ugunsgrēka…

Viņam acīm redzami negribējās atcerēties miklo novembra nakti. Vēl vairāk to negribējās Hodakovam. Tādēļ, ka galvenais tikai radīja apstākļus, bet reģistratūru un arhīvu aizdedzināja personīgi viņš. «Līdzdalība noziegumā» - tā to sauca. Tiesa, toreiz to sauca citādi - «speciāla operācija». Viņš paspēja laikā: pēc trim dienām ieradās komisija, lai izpētītu VDK ļaundarības, taču faktus par psihiatrijas izmantošanu nosodīšanai atklāt neizdevās, tikai pelnus…

Telefona klausule atdzīvojās, galvenais brīdi klausījās.

-   Labi, ja nav, tad nav.

Un it kā atvainojoties noplātīja rokas. Viss veidojās vislabākajā kārtībā: viņš izdarīja visu, ko varēja, un tā nav viņa vaina, ja dokumentus ir sadedzinājis pats cienījamais Vasilijs Ivanovičs.

-   Bet ja pajautātu Zojai?

Hodakovs labi pārzināja Kuzjajevkas kārtību un trāpīja tieši mērķī. Nodaļas pārzine savus slimniekus atceras labāk nekā galvenais ārsts.

-    Patiešām. - Ņečajevs piezvanīja. - Zoja Vasiļjevna, ienāciet pie manis.

Hodakova sirds sāka pukstēt straujāk. Pēc dažām minūtēm uz sliekšņa parādījās gadus četrdesmit piecus veca blondīne baltā virsvalkā, kas bija uzmests virsū bikškostī- mam. Redzams, bet ar mēra izjūtu uzlikts krāsojums, šauri uzacu pusloki, nedaudz šķielējošas mandeļveida acis, slaida, izteiksmīga figūra.

Zoja Vasiļjevna Belova, medicīnas zinātņu kandidāte, psihiskās rehabilitācijas nodaļas vadītāja, apgabala VDK nodaļas aģente 1981.-1992. gados, operatīvais pseidonīms - Lapsa, bija sakaros ar operatīvo pilnvaroto Hodakovu, pēc viņa atvaļināšanas no orgāniem uzturēt attiecības atteicās, izslēgta no slēpto līdzstrādnieku skaita 1992. gada maijā.

Taču Ņečajevs, tāpat kā, starp citu, arī visi pārējie, viņu pazina tikai pirmajos trīs veidolos.

-   Vai redzat, kas pie mums atnācis? Vai pazīstat?

Sirds dauzījās tāpat kā septiņdesmit devītajā gadā

Stepņanskā masu nemieru laikā, kad saniknotais pūlis ņēmās pārmeklēt aizdomīgo svešinieku, bet apliecība bija zeķē un uz stabiem jau karājās ar galvu uz leju divi iekritušie miliči.

Brūnās acis skatījās tieši uz bijušo kūrējošo virsnieku. Operatīvajā saskarsmē viņam bija iesauka Ciedrs.

-   Pazīstu…

-   Vasilijam Ivanovičam ir jautājumi par vienu no mūsu bijušajiem pacientiem. Kāds bija viņa uzvārds?

-   Lapins, - Hodakovs aizsmacis izteica.

Viņš acīm redzami jutās ļoti neērti, kaut arī nevarētu izskaidrot - kāpēc. Viņiem nebija neizpildītu saistību vienam pret otru, nebija skandālu šķiroties, nebija savstarpēju pārmetumu un apvainojumu. Vienkārši - trīspadsmit gadi nav izsvītrojami no dzīves bez pēdām.

Zoja Vasiļjevna nenovērsa skatienu, un viņa apjukums palielinājās. Pieci gadi ir ilgs laiks, un viņš nezināja, vai Lapsa ir dzīva vai nav. Un par to, ka Ciedrs ir dzīvs, viņa arī uzzināja tikai pirms brīža.

-   Tādā gadījumā - varbūt iesim pie manis?

It kā katapulta viņu būtu izmetusi no krēsla. Viņš valdījās no visa spēka, sekoja mīmikai, balsij, kustībām, lai nepieļautu rosību, neizpaustu apmulsumu, neizrādītu viņā valdošās jūtas. īsi atvadījies no Leonīda Porfiijeviča, viņš paķēra mēteli un cepuri, automātiski pamāja meitenei priekštelpā un attapās, kad viņi bija palikuši divatā.

-   Sen neesam redzējušies, - Zoja Vasiļjevna it kā starp citu piezīmēja un ieņēma savu vietu pie galda. - Tātad - kas jūs konkrēti interesē?

Hodakovs pasniedza fotogrāfiju. Skatiens aizķērās pie viņas rokām - stipri pirksti ar spilgti sarkanu manikīru, viņam patika šī krāsa, it īpaši uz kāju pirkstiem…

Viņš sevi piespieda novērst skatienu un pārlaida acis kabinetam. Mazs kabinets, tapsētas sienas, pie logiem aizkari, var redzēt, ka atnesusi no mājām, parasts kancelejas galds, divi krēsli, grāmatu skapis, piekrauts ar kaut kādām mapēm, seifs. Vairāk nebija ko redzēt, un viņš atgriezās sākuma punktā. Pirksti nedaudz drebēja, sejas muskuļi saspringti, krunciņu ir kļuvis vairāk, it īpaši - ap muti, bet tam nebija absolūti nekādas nozīmes.

-   Liekas, es viņu sāku atcerēties… Kā jūs teicāt, kāds ir viņa uzvārds?

-   Lapins.

-   Pareizi, es viņu ari ārstēju. - Zoja Vasiļjevna atdeva uzņēmumu. Uz bridi viņu pirksti sastapās, Hodakovam it kā strāva iesita.

-   Viņu atveda no stacijas, nupat atbraucis un pakļuvis zem mašīnas… Nekādu avārijas pēdu, ne asinsizplūdumu, ne lūzumu, nobrāzumu, vienkārši - atmiņas zudums. Kabatā atrada izziņu: viņš patiesi ir nokļuvis zem mašīnas, taču pirms pieciem mēnešiem Maskavā, ārstējies Sklifa… Ribu lūzumi, iekšēja galvaskausa trauma, amnēzija. Visticamāk, šeit viņš vienkārši zaudēja samaņu, bet «ātrajiem» piezvanīja, ka viņu ir notriekusi mašīna, un tā tas arī aizgāja…

-   Vai viņš pilnīgi neko neatcerējās? - Profesionālim darbs vienmēr ņem virsroku pār jūtām: kaut ari asinis vārījās un satrauca apziņu, tagad Hodakova priekšā sēdēja Lapiņu ārstējošā ārste. Taču cauri ārstes saltajai ārienei reizi pa reizei pavīdēja siltais kādreiz mīļotās sievietes tēls. - Kaut ko taču viņš runāja, varbūt bija neparastas darbības, savāda rīcība…

-   Viņiem visiem ir neparasta rīcība… Arī šim… Otrajā vai trešajā dienā viņu ved uz rentgena kabinetu, pretī nāk mūsu dakteris, šis Lapins metas pie viņa un izrauj portfeli…

Zoja Vasiļjevna sēdēja taisni, runāja lietišķi un oficiāli. Atpogātais virsvalks atklāja korektu tumšu žaketi ar spožām pogām. Bet iztēle un atmiņa atklāja visu pārējo… Matētos, nolaidenos plecus, nedaudz izceltās lāpstiņas, dzi- mumzīmīti zvaigznītes formā, apaļīgās, nedaudz nokarenās krūtis ar augstu izvietotiem galiņiem, ievilkto vēderu gandrīz bez tauku slāņa, seklo nabas bedrīti, plato, gurnu izcelto vidukli…

-   Portfeli? - Hodakovs pārjautāja. - Kādu portfeli?

-   Parasts melns diplomāts, nebūt ne jauns. Viņam tūdaļ uzklupa sanitāri, bet viņš tos izmētāja kā kaķēnus. Bet tu taču pazīsti mūsu sanitārus…

-   Interesanti! - Viņš pat nepievērsa uzmanību paspru- kušajam «tu». - Cik viņu bija? Vai viņš lietoja kādus paņēmienus?

-    Kas to zina, ko viņš lietoja, bet trīs cilvēkus viņš izmētāja.

-   Un tālāk?

To, kas bija tālāk, aizsedza galds, bet viņš redzēja arī cauri kokam: biezos tumšos matus uz kaunuma kalna, blīvi saspiestos gludos gurnus, apaļīgos ceļus, skaistos ikrus, ne vājus un ne pārāk pilnīgus - tieši laikā. Iekšpusē auga reti īsi matiņi, agrāk viņa kājas skuva tikai vasarā, bet, kad sāka ar viņu gulēt, - regulāri. Kā tas ir pašreiz, viņš nezināja, bet iedomājās nedaudz ataugušos mīļos un smieklīgi durstīgos rugāj us…

-   Tālāk? Atvēra portfeli, ieskatījās un visu izkratīja uz grīdas.

-   Un kas tur bija?

-    Kas tur var būt… Dakteris nāca uz diennakts dežūru un nesa parasto komplektu: sviestmaizes, grāmata, nu, varbūt vēl alus vai minerālis… Bet viņš izgāza visu pie kājām. Tiesa, pēc tam uzreiz nomierinājās, un sanitāri savējo atguva…

-   Sita?

-   Ļoti iespējams. Taču - akurāti. Vismaz nākamais rentgens traumas neatklāja. Starp citu, arī Maskavas traumas ne. Gan ribas ir veselas, arī uz galvaskausa nav pēdu…

Mūsējie brīnījās - nav taču burvji tajā Sklifa, kaulu tulznām saaugumu vietās vajadzēja palikt! Jā, vēl viena savādība… ķirurgs atklāja uz gurna vecas rētas, kas ir ļoti līdzīgas ložu cauršāvieniem…

-   Tiešām? - Hodakovs salēcās.

Zoja Vasiļjevna pamāja.

-   Turklāt - ļoti meistarīgi aizšūtas. Nav šuvju pēdu, nav skavu dūrienu… Tā nav parastā ķirurģija… Ļoti kvalificēts un dārgs darbs. Un vispār savā iepriekšējā dzīvē viņš nav bijis nabadzīgs cilvēks.

-   Kā tā?

-    Pats drošākais dzīves līmeņa noteicējs ir mutes dobums. Stomatologs atzīmēja simtprocentīgu sanāciju. Un vēl - ļoti kvalitatīvas un dārgas plombas. Tādas liek ārzemēs vai ļoti elitārās Maskavas klīnikās.

-   Mīkla mīklas galā, - Ciedrs nomurmināja. Tagad viņš bija novirzījies no domām par Zojas ķermeni. - Kādu tad diagnozi jūs viņam noteicāt?

-Aina bija ļoti netīra un miglaina. Viņu konsultēja profesors Rubinšteins, viņš uzskatīja, ka iemesls nav trauma, bet vienkārši - sarežģīts šizofrēnijas gadījums.

-   Kāpēc - sarežģīts?

-   Jakovs Naumovičs pārvaldīja hipnozi un izmantoja to ārstēšanā. Tā ir ļoti efektīva metode, tā nav plaši izplatīta tādēļ, ka nav labu hipnotizētāju… Profesors bieži panāca labus rezultātus, bet te viņam nekas neiznāca. Viņš bija ļoti neapmierināts un teica, ka pacients jau ir ārstēts ar hipnozi, turklāt apvienojot to ar psihotropiem preparātiem.

-   Vai varētu parunāt ar profesoru?

-   Var. - Zoja Vasiļjevna pasmaidīja. - Bet tad jābrauc uz Amerikas Savienotajām Valstīm, Santdjego pilsētu. Jakovs Naumovičs jau trīs gadus ir tur. Runā, ka ieguvis pieklājīgu praksi.

Viņa pacēla rokas, saāķēja plaukstas un izstaipījās.

-   Esmu piekususi šai garajā dienā. Un tad vēl muļķīgā iztaujāšana. Tu to visu varēji uzzināt tieši deviņdesmit pirmā gada septembri. Kad viņš ārstējās, tu šurp braukāji katru dienu.

Hodakovs ieskatījās sievietē, kura arī tagad likās pati skaistākā un pievilcīgākā. Tā ir vai viņam izlikās?

-   Tu taču atceries, kas toreiz bija? Pučs, partijas izdze- nāšana, draudi mūsu kantorim… Turklāt mani toreiz tas neinteresēja.

-   Bet tagad interesē? Un jūs, biedri Ciedr, brauksiet uz Ameriku?

Jā, tas nu bija tiesa - viņa priekšā sēdēja Lapsa.

Saskaņā ar spēkā esošajām instrukcijām operatīvo pseidonīmu aģentam izvēlējās kūrējošais virsnieks. Un otrādi. Viņš Zojai izvēlējās pseidonīmu viņas neprātīgo, nedaudz šķielējošo acu dēļ. Bet viņa to nosauca par Ciedru. Vēlāk paskaidroja: tu esi stalts un skaists kā ciedrs.

Vispār instrukcija aizliedz gulēt ar aģentēm, taču dzīvē šis likums bieži tiek pārkāpts, pie tam pārkāpēji savu darbību izskaidro tikai ar dienesta interesēm: padziļinās psiholoģiskie kontakti, pieaug uzticības pakāpe, palielinās atklātība. No vienas puses, tas tā ir, bet, no otras, rodas daudz sarežģījumu - greizsirdība, aizvainojumi, aizdomas. Tas neveicina darba rezultativitāti. Taču toreiz viņš ne par ko nedomāja. Vienkārši - kaut kas pievilka jaunās ārstes sejā un figūrā, bet varbūt savu lomu nospēlēja dziļāki iemesli - kaut kādas smaržas, fluīdi, bioviļņi… Viņiem viss sākās septiņdesmit devītajā, bet viņš to savervēja tikai pēc diviem gadiem - atskaitei, jo jebkuru informāciju un pakalpojumu viņa bija gatava dot arī tāpat. Viņa dēļ. Arī parakstu deva viņa dēļ, bet konspirācijas spēle saasināja mīlas spēli. Tiesa, viņš palīdzēja karjerā: nospieda vajadzīgās sviras viņas disertācijas aizstāvēšanā, arī norīkošanu amatā veicināja. Viņa arī pati būtu izsitusies, jo ir gudrs, prātīgs sievišķis, tikai tad nāktos gulēt ar daudziem. Bet tā - tikai ar viņu. Vai var uzskatīt, ka viņi ir norēķinājušies?

-   Vai pa šo laiku esi apprecējusies?

-   Apprecējos, bet ne uz ilgu laiku.

Viņa piecēlās, pagājās turp un atpakaļ, novilka virsvalku.

-   Jāsāk posties, drīz autobuss līdz pilsētai.

-   Es tevi aizvedīšu.

Viņas reakcija pret šo priekšlikumu daudz ko noteica, tādēļ viņš sasprindzināja dzirdi.

-   Jauki. Tad viss kārtībā.

Kas ir kārtībā, Zoja nepateica, bet to izsprieda viņš pats un, paspēris soli līdz durvīm, pagrieza pirmsplūdu rokturi - atslēgu. Pagriezis muguru, gaidīja iebildumus vai kādu ironisku repliku, kas pārvilktu svītru viņa nodomiem. Taču nekas tāds nesekoja. Viņš pagriezās. Lapsa skatījās viņā ar savu īpašo skatienu, kāds tai vienmēr bija bijis pirms tuvības un kas uzbudināja vairāk par sekojošo ķermeņa atkai- lināšanu.

-   Nāc pie manis!

Viņi jau tā stāvēja gandrīz blakus, bet, sakusuši skūpstā, tik cieši piespiedās viens otram, ka pat cauri apģērbam sajuta katru vīlīti un partnera ādas karstumu. Un tomēr apģērbs bija lieks. Viņš sānos sataustīja aizdari un atvilka rāvējslēdzēju, ar rāvienu nolaida zemāk platās dāmu bikses, noglaudīja ar slīdīgo melno neilonu apvilktos gurnus, tad ieslīdēja zem zeķbikšu gumijas, atvilka biksītes un tagad glāstīja nedaudz grumbuļaino gūžu ādu, ielaižot vidējo pirkstu starp tām, riņķveida kustībām maigi glāstot visu pieejamo…

Nepiemērotā vide un, galvenais, ūdens trūkums neveicināja dziļākus pētījumus, bet vispār viņiem nebija aizliegtu vietu un nepieļaujamu darbību, tādēļ ka jebkura radīja asu baudu abiem.

Slīdošā apļveida kustībā viņš apklāja ķermeni, kāri ieķērās biezajos matos, ienira zemāk un jau ar rādītājpirkstu paplēta miklās krokas. Zoja ļoti ilgi iesildījās, viņai bija aizkavēts orgasms, un pašās pirmajās reizēs viņš nonāca pie finiša vientulībā, kas viņu stipri mulsināja. Vēlme dāvāt viņai prieku pateica priekšā, un viņš veiksmīgi izmantoja ku- nilingu, pēc tam vienmēr sāka vai ari beidza ar to, taču retāk, jo tik specifiskā mīlēšanās veidā dzinējspēkam ir jābūt uzbudinājumam un vēl neapmierinātai vēlmei.

Zoja ari nepalika pasīva: mīkstā roka atpogāja viņa bikšu priekšu, atrada ceļu starp daudzajām apģērba krokām un aptvēra saspringto miesu.

-   Dari ātrāk! - Pietupdamies, Ciedrs parāva uz leju visu, ko paguva satvert, un kā kāpostu lapas nolaida arī bikses, biksītes, zeķbikses - pagaidām saspiestās kājas bija baltas kā atsegts kodols. Nepārvarams šķērslis izrādījās sašņorētie zābaciņi, piespiedu kārtā apstādinātais Hodakovs pagaidām piespiedās ar lūpām pie cietajiem matiem un pārbrauca ar mēli tur, kur savienojās gludie gurni.

-   Pagaidi…

Pačamdījusies pa galdu, Zoja nometa kaut kādus papīrus, lai ar basām kājām nekāptu uz grīdas, ātri noāvās un pati novilka visas drēbītes. Abi zināja, kas sekos pēc tam, tādēļ viņa apsēdās uz galda malas un ieņēma vajadzīgo pozu, bet viņš ierakās ar galvu maigajās krokās, sajuta ar mēli nedaudz sāļo miesu.

Beidzot viņa sāka vaidēt izelpojot - vienu reizi, otro, trešo, izplātais ķermenis saspringa, gurni stipri saspieda galvu, viņš divkāršoja piepūli, paildzinot svētlaimes bridi, un beidzot pilnīgi parastā balsī teica:

-Tagad tu…

Zoju nevarēja saukt par kaislīgu sievieti, un Ciedrs nevarēja sakarīgi izskaidrot, kas viņu tā pievilka un, kā noskaidrojās, turpina pievilkt, taču tagad, uzmetis basās kājas uz pleciem un savienojies ar pašu saspringtāko un saasināti jutīgāko ķermeņa daļu, aizmirsa gan banku, gan Lapiņu, Tahiru un visu pasauli. Viņa gulēja nekustēdamās un skatījās griestos, krēslā Lapsas acis spīdēja gan izaicinoši, gan noslēpumaini. Kaut kā trūka, agrāk viņu nemulsināja nekādi apstākļi, taču šoreiz bija vajadzīgs kaut kāds papildu kairinātājs, vēl viens seksa komponents, kurš atlaistu stingri uzvilkto atsperi.

-   Kāpēc tev tur smaržo pēc zālēm? - smagi elpodams, pavisam negaidīti viņš jautāja.

Zoja neizbrīnījās.

-   Es, kad eju pačurāt, samērcēju furacilīnā lupatiņu un visu izmazgāju.

Tik nepieklājīgi atklāta atbilde nospēlēja nepieciešamā komponenta lomu, un viss sakrātais vīrišķais Ciedra smagums atsperīgiem grūdieniem izrāvās ārā. Sajūtot finālu, Zoja viņam piespēlēja, ar dažām elastīgām kustībām veicinot galīgo atvieglojumu.

Pēc divdesmit minūtēm «Tihprombankas» līdzstrādnieks Vasilijs Ivanovičs Hodakovs un psihiskās rehabilitācijas nodaļas vadītāja Zoja Vasiļjevna Belova izgāja uz autostāvvietu, iekāpa zemā sarkanā mazdā un izbrauca no teritorijas. Režīma bloks un citi Kuzjajevkas korpusi vienaldzīgi noskatījās, kā viņi aizbrauc.

***

9. februāris, vakars. Viesnīca 15 grādu virs nulles.

Lapins nosēdēja dažas stundas pie loga, stingi raudzīdamies uz sniegoto, tuksnesīgo Aizdonu. Četrpadsmitajā stāvā bija auksti - stiprais, brāzmainais vējš iekļuva caur lielajiem logiem ar metāliskiem, slikti piedrivētiem rāmjiem, izvējodams vārgo, plakano un mazjaudīgo bateriju siltumu. Numurs bija parastais, kaut arī diennaktī maksāja divi simti sešdesmit tūkstošus. Ja neēdīs un nedzers, tad viņš te varēs nodzīvot apmēram desmit dienas.

Dzīve bija izdarījusi kārtējo pagriezienu, it kā pārbaudot viņa izturību. Viņš atcerējās tumšajā kāpņu telpā gulošos līķus, svaigo asiņu smaku, un viņam atkal gandrīz uznāca vēmiens. Tagad viņu noteikti meklē milicija, kaut vai kā liecinieku. Bet viņš var arī izrādīties pilnīgi piemērots, lai viņam piešūtu lietu. Neveiksminieks, bez naudas, darba, draugiem un radiniekiem… Un vēl kaut kāds spriegums visapkārt - nejaušību savijums, neiespējamības, sakritības, kļūdas un nelaimes. Pašreiz viņam viena lieta ir skaidra - viss slēpjas kaut kādā briesmīgā noslēpumā, kas ir saistīts ar viņu, ar Lapiņu. Viņam kaut kas nav kārtībā ar galvu, taču pēdējās dienās viņš ir mainījies: dzīvniecisko šausmu uzliesmojums dārdošā tramvaja priekšā un šīsdienas satricinājums ir nobīdījuši kaut kādus apziņas slāņus… Viņš ir sācis citādi domāt, citādi uztvert apkārtējo pasauli, atcerēties pagātni. Arī lēmums paņemt numuru «Intūristā» vēl pirms dažām dienām viņam nebūtu ienācis prātā… Bet vai viņš varētu piežmiegt Melešinu un vēl - tik veikli un nekaunīgi apieties ar Toņku, noliekot to vietā. Un vēl šis pieradums pie dārgām lietām, labas virtuves - no kurienes tas viss?

Ko tur teica tas profesors? Ka viņš ir hipnotizēts un ne vienu reizi vien. Bet viņš to neatceras. Arī armiju slikti atceras. Bet Piemaskavas rūpnīcu atceras nepareizi! Tādēļ ka tā darbavieta, tie bloki, kurus viņš regulēja, patiesībā ir šie, no «trīs simti pirmā»! Bet tā meitene, kuras seja reizēm atplaiksnī atmiņā, - tā ir Vera, montētāja, kuru viņš gandrīz paņēma vēl pirms armijas! Kā tā var būt? Arī šīs parādības vai sapņi… Kam tie pieder? Kā var redzēt to, ko nekad nav pazinis un zinājis? Un vēl nevis vienu reizi, bet pastāvīgi! Varbūt ar viņu kaut ko izdarīja armijā? Piemēram, ielika gabaliņu no cita smadzenēm… Bet tad vajadzētu būt šuvēm… Viņš jau kuro reizi aptaustīja galvu. Nē, nekādu šuvju nav! Ari avārijas pēdu nav, bet, ja viņu tik pamatīgi satricināja, ka pat smadzenes sagriezās, - vajadzēja taču kaut kam palikt!

Viens ir skaidrs: rīt jāiet pie ārsta. Jāatrod labs dakteris - kā tas profesors, varbūt pie viņa atgriezties… Viss slēpjas pauri, izārstēs - viss mainīsies. Bet, ja ne, - joprojām pievilks sev nelaimes… Kas tas tāds? Lapins paņēma vizītkarti, kas piederēja cilvēkam, kas meklēja viņu bērnunamā. «Bačurins Jevgeņijs Petrovičs»… Nav ne amata, ne darbavietas… Vai patiesi būtu tik pazīstams? Un vēl vairāki telefoni. Piezvanīt, pajautāt, ko viņam vajag? Lapins ieklausījās savās sajūtās. Nē, pagaidām nav vērts. Aleksejam Ivanovičam gan var piezvanīt. Taču - ne no numura…

No stāva dežurantes viņš nopirka pāris žetonu, automāts atradās kāpņu laukumiņā, ērti - neviens nenoklausās. Flī- zētā siena ar kārbiņu izsmēķiem un turpat nomestiem cigarešu apdeguļiem. Pēc tālā bērnunama kritērijiem - vesela bagātība, taču Sergejs nekad nebija smēķējis. Dažas reizes mēģināja, kad vecākie puikas cienāja, bet nekādu apmierinājumu neguva. Arī tēvocis Ļoša, kuram viņš klusībā centās līdzināties, ar šo lietu neaizrāvās. Tēvocis Ļoša bija palicis atmiņā kā mūžīgs un stiprs labvēlis ar bieziem, rūsganiem, šķirtnē sasukātiem matiem. Viņš ņēma Seijožu vakaros, veda uz slidotavu un kino, nēsāja uz pleciem, pie tam - visi to redzēja, un tas bija ļoti svarīgi. «Brālis, vecākais brālis,» - tā sačukstējās valsts bērnunama koridoros un nemājīgajās guļamistabās, izmisīgi apskaužot laimīgo. Kad apkārtnes pašpuikas kārtējo reizi atnāca sist bērn- namniekus un uzskrēja tēvocim Ļošam, viņš tos tā nobiedēja, ka uzbrukumi beidzās uz vairākiem gadiem. Bet reiz rudais milzis atstiepa milzīgu grozu ar tajos laikos neredzētiem banāniem, un Seijoža veselu nedēļu jutās kā dzimumdienas bērns. Puisēns domāja, ka Ļoša ir radinieks - brālis vai onkulis, un klusībā cerēja, ka kādreiz viņš paņems to pie sevis. Ļoti gribējās to pajautāt pašam tēvocim Ļošam, taču lepnums neļāva. Lapins nicināja bērnunama likumus - vienmēr kaut ko izlūgties, pieprasīt svešu dāvanu vienlīdzīgu sadalīšanu, lūgties, lai pieņem kaut kādā ģimenē. Kaut arī gadījās brīži, kad viņš ar pārsteidzošu skaidrību saprata, ka ne ar ko neatšķiras no šīs mūžīgi izsalkušās un vienmēr neapmierinātās brālības.

Kopš tā laika ir pagājuši trīsdesmit gadi, trešā daļa no gadsimta.

Juzdams savas sirds pukstus, viņš uzspieda sešus ciparus. Pašreiz ir pieci - darba laiks. Un vispār - Marija Pet- rovna teica, ka var zvanīt cauru diennakti. Vēl nebija izskanējis pirmais signāls, kad pacēla klausuli.

-   Dežurants, - auksti sacīja oficiāla balss.

-   Man vajag Alekseju Ivanoviču.

-   Uz kurieni jūs zvanāt? - Balsī ieskanējās saērcinātī- bas nots.

-   Uz VDK, - Lapins izgāja uz pilnu risku.

-   VDK jau sen nepastāv, - taču saērcinātību nomainīja sapratne. - Un kāds ir Alekseja Ivanoviča uzvārds?

-   Nezinu. Viņš strādāja sen - septiņdesmitajos gados.

-    Brīdi pagaidiet. - Bija jūtams, ka dežurants piesedza klausuli ar plaukstu, taču dzirdamība gandrīz nesamazināja®. - Zvana kaut kāds cilvēks, jautā pēc VDK, min Alekseju Ivanoviču. Saka - strādājis septiņdesmitajos gados. Nu nē - liekas, ka skaidrā.

-   Varbūt tas ir kāda vecā aģents? - atsaucās kāda balss. - Iznācis no cietuma, atgriezies no Ziemeļiem, grib atjaunoties. Lai pienāk - parunāsimies.

-   Vai jūs klausāties? - Tagad dežurants bija maksimāli laipns. - Pēc visa spriežot, jūsu paziņa jau ir pensijā. Bet tas nekas, pienāciet, ar jums parunāsies cits līdzstrādnieks. Vai jūs zināt, kur mēs atrodamies?

-   Zinu, - Lapins atbildēja un pakāra klausuli. Vismaz par vienu Marija Petrovna nebija samelojusi. Tātad ļoti iespējams, nav melojusi arī par pārējo.

Naktī viņam rādījās parasts cilvēcīgs sapnis, pirmo reizi pa visiem šiem gadiem. Plašs, vienkārši iekārtots dzīvoklis, zils televizora ekrāns, liels arkveida logs, aiz tā - ziemīga krēsla, apaļa kā Šapito cirks metro izeja, sarkans, ugunīs mirkšķinošs burts «M» met atspulgus uz pūli, kas laužas uz pazemi, un visa celtne kļūst līdzīga vairs ne cirkam, bet aplenktam cietokšņa tornim. Kāpēc viņā iesēdies šis tēls? Vai tādēļ, ka kvartālā pa labi atrodas īsts cirks? Vai vienkārši pat no tālienes jūtama svētku sajūta, pasakainu brīnumu gaidas, kas ir tik raksturīgas cirka izrādes noslēpumainībai?

11—865 161

Uz trotuāriem drūzma, ļaudis kaut kur steidzas, katram rokās kastītes, sainīši, tīkliņi… Tieši zem logiem stāv gara rinda pēc apelsīniem. Pa kreisi - rinda uz veikalu «Okeāns». «PSRS - rindu valsts» - smadzenēs pazibēja ideoloģiski nepieņemama frāze. Ja to izdzirdētu biedrs Pavlovs, viņš būtu ļoti neapmierināts. Tādēļ ka atsevišķus trūkumus nedrīkst vispārināt un izmantot kā kopējā raksturojumu. Detaļa - tas ir viens, bet likumības - kaut kas pavisam cits.

Starp citu, tagad viņu neinteresē ideoloģija, biedrs Pavlovs un pat marksistiski ļeņiniskā mācība. Viņš sīkiem malkiem sūc viskiju no vēderaina, ledus gabaliņiem pildīta pokāla. Savdabīgā mitru miežu smarža, maigais stiprums, dubultā piegarša…

Četrstūrainā pudele ar melnu etiķeti stāv pa rokai uz palodzes, padomju veikalos tādas nepārdod. Patīkams atslābums, maigi slīdošs siltums pa barības vadu, reti izjūtams mierīgums.

Zvans pie durvīm, slaida, lokana meitene skaistā, pelēkā kažokā ar mirdzošām sniegpārsliņām biezajos matos viņam piekļaujas ar visu ķermeni, liekot sajust gada pēdējās dienas salu.

- Kāpēc tu bez cepures?

Lai būtu skaistāk…

Aukstās lūpas ar saldo lūpu krāsu, šmaugais viduklis, pēc apelsīniem smaržojošie pirksti. Baltais sejas ovāls, garais, šaurais deguns, zaļās acis, mīļā bedrīte zodā… Viņš zina, ka meitenes vārds ir Maša, viņa viņu ari mīl, un viņiem viss ir labi…

Sapnim raksturīgās aprautās ainas, it kā būtu salīmēta šaurformāta kinolente: diviem servēts galds, augsti pokāli un mazas vēderainas glāzītes; Maša ieliek sveci apaļas formas ažūrā māla traukā, bet svečtura augšdaļā izveidotajā padziļinājumā no mazas melnas pudelītes ar uzrakstu «Ero- tica-Mix» iepilina dažus pilienus, pielej nedaudz ūdens un aizdedzina dakti… Skanīgi satiekas augstie pokāli, galvu reibina sīvais aromāts, šaura delna tuvu sejai.

- Par mums abiem, mani un tevi! Šim gadam ir jākļūst par mums laimīgu gadu!

Uz zilā ekrāna parādās cipari: 1..9..9..1.

Flīzes, aptumšots spogulis, tīrs, pūkains dvielis, balta vanna, piepildīta ar putu kalnu, no kura izspraukusies tikai Mašas seja, tad viņa paceļ kāju ar nostieptiem pirkstgaliem arvien augstāk un augstāk, putas traucē saskatīt pašu galveno, un tas pats mokoši satraucošais aromāts - lūk, virs izlietnes stāv melnais flakoniņš, un Maša iepilina ūdenī dažas tumši brūnas piles, tagad viss viņas ķermenis, katra ķermeņa krociņa smaržos uzbudinošā svaigumā, viņš sper soli uz priekšu, taču parādās neredzams šķērslis starp viņu un Mašu, un uz viņas sāk zīmēties liktenīgie cipari: vieninieks, devītnieks, atkal devītnieks, atkal vieninieks…

Un šajā spoguļa atspulgā ir kāda slēpta kabalistiska jēga…

***

Maskava, 1997. gada 10. februāris, rīts, mīnus piecpadsmit.

Neviens un nekad nav analizējis dzīves ilguma atkarību no tajā ieņemamās vietas, jo tad iznāktu apbrīnojama aina: atbildīgie darbinieki, kas sevi nav taupījuši svarīgos partijas valsts posteņos un pašaizliedzīgi dedzinājuši sirdis un nervus savas dzimtenes labumam, laimīgi nodzīvo līdz pieklājīgam vecumam, bet tajā pašā laikā strādājošos, kas mierīgi pavada nolikto laiku arodbiedrību labvēlīgā uzraudzībā, pārliecināti gaidot sen solīto dzīvokli, sāk nest uz lauku kapsētām, jau sākot no piecdesmit, bet līdz septiņdesmit parasti turp aizstiepj visus.

Atvaļinātais ģenerālleitnants Ivans Ivanovičs Sergejevs savos septiņdesmit trijos izskatījās pietiekami ņiprs un darbīgs. Ar dzīvokli viņam nekad nebija bijušas problēmas, bet pēdējos četrdesmit gadus ģenerālis dzīvoja slēgtā nomenklatūras mājā Tveras bulvāri. Nama fasādi rotāja memoriālās plāksnītes par godu tās bijušajiem iedzīvotājiem.

Ap astoņiem viņam piezvanīja no VDK veterānu padomes un paziņoja, ka nomiris ģenerālpulkvedis Bondarevskis.

-   Žēl Viktora Sergejeviča, bija labs vīrs, kaut arī ass, - viņš nopūtās. - Cik mēs ar viņu esam strādājuši, cik operāciju veikuši… Tu taču viņu atceries!

-    Protams, - Katerina Jefanovna, jau piecdesmit gadus uzticīga draudzene un VDK majors pensijā, viņu atbalstīja. - Nopietns onkulītis.

Pēc brokastīm Sergejevs aizrautīgi lasīja avīzes, izdarīja atzīmes ar zīmuli: viņš ar to bija nodarbojies visu mūžu, tikai agrāk avīžu vietā uz galda gūlās šifrogrammas no visām pasaules malām, operatīvās atskaites, apskati, memorandi un analītiskas izziņas. Arī rezolūcijas viņš toreiz lika nopietnākas, tās nevar salīdzināt ar tagadējām, Katjai domātajām: «Izgriezt», «Albumā Nr 1», «Albumā Nr 2», «Papīrgrozā», «Pie velna!».

Dusmīgās rezolūcijas bija domātas rakstiem par tuvināšanos Rietumiem, par izlūkdarbības ierobežošanu vai kontroli pār to.

Pašreiz «Izvestijas» otrajā slejā Ivans Ivanovičs atrada nelielu paziņojumu par to, ka Anglijā astoņdesmit piektajā dzīves gadā miris redzams Leiboristu partijas darbinieks Gordons Kolduels, un nonāca ļoti stiprā uzbudinājumā.

-   Kas, Katerina, darās, kas darās! - viņš izsaucās, staigādams turp un atpakaļ pa plašo kabinetu un vicinādams avīzi. - Gandrīz vienā dienā ar Viktoru Sergejeviču! Kāda sagadīšanās, nu gan!…

Tā kā Katerina Jefanovna izrādīja sapratni par problēmas svarīgumu, viņš tuvināja avīzi ar paziņojumu viņas sejai.

-   Vai tu zini, kas viņš ir? Tas ir Bens, mūsu aģents! Otrais cilvēks Lielbritānijas valdībā! No piecdesmit pirmā līdz astoņdesmit otrajam gadam viņš strādāja mums, pēc tam zaudēja izlūkošanas iespējas… Bet sešdesmit devītajā gandrīz iekrita: «sadega» Putni, kas uzturēja ar viņu sakarus, un mēs ar Bondarevski izstrādājām piesegšanas operāciju! Un saglabājām Benu! Tiesa, Toms un Liza ari ir malači, viņu nenosauca un vispār nevienu nenosauca… Taču arī mēs izpildījām viņu nosacījumus!

- Tu man esi malacis! - pilnīgi atklāti ģenerāli palielīja cīņu biedrene.

***

Tihodonska, 1997. gada 10. februāris, rīts, minus seši. Vidējā posma kriminālie.

Naktī krita pūkains lielpārslu sniegs, pilsētu pieputināja, gausā komunālā tehnika nesteidzīgi tīrīja Marksa prospektu. Tā ir bijis vienmēr, jo agrāk tajā izvietojās partijas apgabala komiteja, bet tagad - pilsētas administrācija. Mazāk nozīmīgas ielas notīrīs pēc nedēļas vai mēneša, bet nomalē vispār - ziemā tās iebrauks, bet pavasarī - nokusīs.

Rietumu ciemats nebija izņēmums: kupenu dēļ šaurās ieliņas bija neizbraucamas, tikai pie «biezo» savrupmājām vergi ar lielām lāpstām notīra laukumiņus, lai varētu atvērt vārtus un izbraukt ar laikam atbilstošu visurgājēju.

Bet Tuneļa šķērsielā sniega tīrīšanas mašīna strādāja no sešiem rītā, pašizgāzēji pienāca viens pēc otra, tā ka ap astoņiem no rīta puse ceļa bija pilnīgi notīrīta. Pēc tam pašizgāzēji nozuda, bet pašgājējs transportieris aizripoja citos neatliekamos darbos.

Vai nu nejaušas apstākļu sagadīšanās, vai citu iemeslu dēļ notīrītais ceļš veda uz milzīgu trīsstāvu celtni, kas bija uzcelta nenoslēgta taisnstūra formā, un tās atklāto pusi norobežoja augsta ķieģeļu sēta. Līdz ar sētas augšdaļu iekšpusē uz izolatoriem bija novilkti sistēmas «Kaktuss» vadi, tieši tādi paši kā «Tihprombankā». Bet kontroles monitori stūros bija labāki nekā bankā, jo tie apsargāja ne jau kaut kādus simt miljonus, bet Eļhana Tahirova dzīvību.

Blakus dzīvoja draugi un līdzstrādnieki: pa kreisi - Kondratjevs, pa labi - Huseinovs, aiz muguras - Kerimovs, pretim - Sadikovs. Ari visa šķērsiela no mājas līdz maģistrālei bija viņa cilvēku apdzīvota, bet drīzumā arī pārējos vecos iedzīvotājus pārvietos uz citu dzīvesvietu, lai visapkārt būtu tikai savējie! Kad pirksti savilkti dūrē, sitiens ir spēcīgāks. Jau tagad šeit tā vienkārši nepastaigāsies - pienāks kāds no puišiem, pajautās, pie kā ej un kāpēc, paskaidros, ka mašīnu nedrīkst atstāt un vispār - jāuzvedas klusi un mierīgi. Tā arī dara ne tikai Tuneļa šķērsielā - ari blakus esošos rajonos jau sen ir beigušās visādas nekārtības, nav vairs ne huligānisma, ne laupīšanu. Iedzīvotāji ir apmierināti; ja Tahirs vēlēšanās kandidēs, tad par viņu noteikti balsos.

Eļhans pabrokastoja kopā ar sievu, viņš striktos kaukāziešu paradumus neievēroja, vēl jo vairāk - nesen apprecējās un jaunā sieva vēl nebija paspējusi apnikt. Paņēma to, kā tas parasts, no manekenēm, noskatīja skaistumkonkursā, kuru pats ari sponsorēja. No rītiem viņš ēda maz - eiropejiski: olu kulteni, sieru, sviestmaizi un tēju. Tieši tēju, nevis kafiju, pie tam no «armudas» - nacionālās glāzes bumbierveida formā, kurā gan garša, krāsa un smarža, ari temperatūra saglabājās labāk. Vismaz tā tas tiek uzskatīts.

Pēc brokastīm nokāpa uz viesu zāli, tur Kondratjevs ar Huseinovu spēlē nardas un uzkož to, ko vēlas, - kalpone visu atnes. Saškam vairāk garšo zivis, Huseinovam - piena produkti: biezpiens, sieri, mājas rūgušpiens.

-   Kā iet? - Eļhans paspieda draugiem roku, pamāja, lai ari viņam atnes tēju, tā sakot - lai visiem izrādītu cieņu.

-   Jumaševs atklāja mūsu mikrofonu, - Kondratjevs paziņoja, viņš bija atbildīgs par drošību. - Tik vien dzirdējām, ka viņam mūsu priekšlikumi nepatīk.

Huseins Huseinovs sīki iesmējās - kuram tad patiks, ja visu atņem?

-   Ko gatavojas darīt?

Kondratjevs izsmējīgi saviebās.

-   Pieslēgt Likovu, apgabala iekšlietu daļu, federālo drošību, ar Hondačovu apvienoties un tev boikotu pasludināt.

Tahirs īsi iesmējās par svešu muļķību.

-   Nu redzi! Bet tu teici - sāks karu! Kas vēl?

-    Mēs taču jaunus cilvēkus izsekojam, - Kondratjevs turpināja. - Un, lūk, viena savāda figūra ir parādījusies…

Viņš izklāja uz galda dažas fotogrāfijas. Lapins saplēstā mētelī un noplukušā cepurē, mute idiotiski puspavērta. Tas pats, tikai mute aizvērta, bet blakus - Jumaševa padomnieks tehniskās drošības jautājumos Tereščenko. Tas pats, tikai citā rakursā.

-   Kur viņi rāvuši tādu putnubiedēkli? - ar bērna tiešumu Huseinovs jautāja.

Tahirovs uzmanīgi apskatīja uzņēmumus.

-   Šķiet, izvilkuši no zonas…

-   Tāds viņš iegāja, bet, re, tāds iznāca, - Kondratjevs izlika vēl pāris glancētu četrstūru. Plikādas kažociņā un Tereščenko cepurē Lapins izskatījās pavisam citādi.

-   Patiesi, izvilkuši no zonas, - Tahirovs atkārtoja. - Apģērba, pabaroja, iedeva naudu… Bet - ko uzdeva?

Atbildes nebija.

-   Varbūt tas arī ir tavs «tīrīgais» slepkava?

-   Nu, nē! - Kondratjevs pārliecināti teica. - Tu tikai uz viņu paskaties… Bez tam - es to dažam labam parādīju - neviens viņu nepazīst.

-   Labi. Ar to izbeigsim.

Tahirovs gribēja vēl kaut ko pajautāt, taču noturējās.

-   Ej, Husein, sagatavo mašīnu. Drīz brauksim.

Un tikai tad, kad tas izgāja, uzdeva savu jautājumu:

-   Kas ir ar Baržu?

Kondratjevs pasmīnēja.

-   Norija visu. Meklē Rubeņu un Surenu, vēl kādu dilušo viņiem piesēja, ari meklē…

-   Nu, lai meklē… Kā Bitoks?

-    Meklējas, cenšas iziet vadošajos. Lai nu būtu - paskatīsimies… Ja tagad neizjuks, var atkārtot… Taču man liekas - Bitoks nāks zem mums. Viņam nav tādas dukas, kā bija Baržam.

-   Vai menti noticēja?

-   Nezinu. Jāpainteresējas.

-   Painteresēsimies… Un kas par problēmu ar Stepņan- sku?

-   Tur kazaki ir kaut ko iecerējuši. Grib paņemt savā uzraudzībā tirgu un vispār bezkaunīgi lien…

-   Labi. Brauc uz turieni, parunā ar Stepanu… Lai viņš sarunā tikšanos, izskaidrojas. Šaut uzreiz nevajag, centies ar labu visu paskaidrot. Bet, ja nesapratīs, aizsūtīsim Kļi- mu ar brigādi… Vai skaidrs?

-   Skaidrs. Tad es tagad arī braucu. Ceļš tāds, ka tikai pret pusdienu būšu galā…

***

Operatīvie darbinieki.

Rīts - apspriežu laiks. Kamēr visi ir uz vietas, vēl ir skaidra galva, vēl var pakoriģēt dienas plānus, dot vai saņemt uzdevumus un nostādnes, vārdu sakot - visērtākais laiks.

Šajā dienā Tihodonskā noturēja ne mazāk par tūkstoš vai desmit tūkstošiem dažāda līmeņa un dažāda nozīmīguma apspriežu. Precīzus statistikas datus neviens nevar pateikt: ja operatīvā sanāksme pilsētas administrācijā veltīta sniega novākšanai, tad tā nešaubīgi iekļaujama atskaitē, bet laupītāju Miškas un Zilganā plāna apspriešana par izrēķināšanos ar piecdesmitnieku ievilkušo Genku - diezin vai. Starp šīm nozīmības ziņā polāri atšķirīgajām (lai gan maz ticams, ka Genka tam piekritīs, jo pudeles brāļu skartā tēma viņam nešķiet mazsvarīga) apspriedes notika vēl ari citur.

Centrālā rajona nodaļā kriminālmeklēšanas personālsastāvs apsprieda neatklātās slepkavības.

-   Izskatās, ka starp apšaušanu «Enkurā» un diviem līķiem Manufaktūras ielā 8 ir saistība, - izteicās smagnējais apakšpulkvedis Savuškins, rajona nodaļas operatīvās daļas priekšnieka vietnieks, viņš ari - visas kriminālās milicijas priekšnieks. Ar savām nogurušajām, sarkanām dzīsliņām ieskautajām acīm viņš pārskatīja kabinetā blīvi sapulcējušos, dzīves pamatīgi nogurdinātos puišus.

Vecākais no viņiem gan pēc gadiem - trīsdesmit divi - , gan pēc darba stāža - deviņi gadi - bija kriminālās meklēšanas priekšnieks majors Rožkovs. Viņš pamāja un negaidīti smalkā balsī teica:

-   Kāds ļoti mērķtiecīgi iznīdē upes ostiniekus. Par «Enkuru» mums ir informācija, ka tur it kā iejaukti divi armēņi - Rubens Sarkisjans un Surens Manukjans. Lai gan…

Rožkovs nopūtās.

-   Informācijas avots - patumšs. Centāmies pārbaudīt - nekas neiznāca. Vairāk iespējams, ka tā ir nevis informācija, bet bauma. Arī šie divi nav nekas īpašs… Nopietnu sakaru nav, savākuši pāris desmitus novadnieku un cenšas uzturēt «burbuli» Bogatjanovkā. Organizācijas zemākais līmenis. Godīgi runājot, es nedomāju, ka viņi ir spējīgi sarīkot «Enkurā» to putru. Varbūt Tahirs?

Priekšnieka vietnieks saviebās kā zobu sāpēs.

-   Kam viņam tas?

-   Finanšu ziņā viņš jau sen ir pakļāvis ostu, bet citādi - viņam stipri pretojas Barža. Ja mēs pieņemam šo versiju, tad izrēķināšanās veidā nav nekā pārsteidzoša.

-   Tā nav versija, bet fantāzijas, - Savuškins negribīgi izmeta. - Kādi ir tavi fakti? Nekādu? Lūk, lūk… Labāk pasaki, vai jūs ar to… Sarkisjanu un viņa draudziņu esat strādājuši?

-   Viņus nekādi nevaram atrast, it kā būtu zemē ielīduši.

-   Un kas ir ar Manufaktūras ielu?

-    Neko nezinu. Kā Sjomka ar brāli tur nokļuvuši, ko meklēja, kas viņus piebeidza - pilnīga tumsa.

-   Tur ir specifisks veids, - iejaucās kapteinis Makarovs. -Āmurs un īlens. Miesnieki… Ja izskaidrojas, tad tā nemēdz būt.

-   Tas ir pareizi, - Savuškins piekrita. - Kur ir tas vīrs pēc adreses… Lapins? Viņš taču tur grozījās?

-   Lapins, - Rožkovs apstiprināja. - Arī nozudis. Mājās naktī nav bijis, no darba dienu iepriekš aizgājis. Piedzīvotāja viņu ir redzējusi pa logu jau pēc trokšņa un kliedzieniem. Iebāzis degunu kāpņu telpā un aizbēdzis.

-   Varbūt viņu šai lietai piemērīt? - domīgi, kā padomu prasot, Makarovs jautāja. - Piedzīvotāja visu kā vajag sarunās.

Rožkovs pakratīja galvu.

-   Tas nav tāds cilvēks. Es skaidroju pie iecirkņa pilnvarotā. Nodzīts strādnieciņš, pēc avārijas, smadzenes sašķiebtas, iesauka - Ķertais, mierīgs… Kaimiņi vēl kādus citus ir redzējuši. Divus, šķiet, ka no padibenēm, taču tiešas pazīmes neviens nedeva.

-   Tad nu tā, - Savuškins svarīgi iesāka, un Rožkovs apklusa. - Šo Lapiņu vajag iztaujāt. Varbūt kaut ko zina, varbūt kādu atceras… Viņš taču uzreiz pienāca, tātad ar tiem diviem satikās. Domāju, ka viņš pabēguļos, nomierināsies un atgriezīsies mājās kā maziņais. Kur viņš liksies?

-   Tā jau ir - nekur, - izteicās ruds jauns operatīvais, pats vēl gluži zēns.

Rožkovs nosmīnēja.

-   Tad tu, Petruša, aizteci uz to adresi, atstāj uzaicinājumu un vēl - brīdini piedzīvotāju, lai viņš nesabīstas… Viss ar ķertiem var gadīties!

***

Zemaka posma kriminālie noziedznieki.

Restorānā «Pie upes» notika atkārtota apspriede, tikpat skumīga kā iepriekšējā.

-   Vai es tev neteicu - jāņem vairāk vietu! - Pitons kliedza, lai visi novērtētu viņa gudrību un tālredzību. - Un ko tagad?

-   Tu taču runāji par Saku, - Stūris aizstāvējās. - Bet viņš vēl tagad ir dzīvs. Dakteri runā, ka organisms ir stiprs, var izķepuroties…

-    Bet Semjonu ar brāli uz kurieni? Vienmēr jābūt rezervei!

-   Vai tad dzīvajiem, vai? - Stūris drūmi nobrīnījās. - Tad jau mums katram vajag gan vietu, gan zārku!

-    Jūs te rejaties, bet es bezmaz kopā ar viņiem aizgāju! - aizsmakušā balsī izsaucās uztrauktais Koļjaša. Viņš bija norāvis balsi vakar, kad grupējums kratīja visu Bogatja- novku. - Būtu palicis gaidīt un - gatavojiet kasti! Brr!…

Viņš nodrebinājās un pielēja sev pusglāzi ar šņabi.

-   Labāk atcerēsimies brālīšus…

Viņi viebdamies izdzēra šņabi, piekoda ceptu gaļu. Saspringtajā klusumā spēcīgie žokļi pārmala karstās elastīgās šķēles.

-   Es neticu, ka viņš to ir izdarījis, - Bitoks izteicās. - Lai tādus puišus nokautu kā cūkas, ir vajadzīga vesela brigāde…

Viņš juta, ka vadības groži slīd ārā no rokām. Vēl viena neveiksme, un puiši sāks izklīst.

-   Var jau būt, ka bija brigāde… Varbūt viņi atnāca kopā ar Rubeņu, - Koļjaša galīgi satraucās, jo izskatījās tā, ka viņš ir visu saputrojis un vienkārši nosūtījis puišus nāvē. - Tu tikai paskaties, kas iznāk: ja viņš nav pie vainas, Semjons viņu mierīgi paņemtu un atvestu pie mums. Vai tā? Bet, ja ir tāda lieta sanākusi, tātad viņš nestāvēja maliņā! Nu, vai tā ir vai nav, sakiet savu vārdu!

-   Vispār - sakarīgi, - izteicās Stūris.

-   Man liekas tāpat, - Pitons pamāja.

-   Rubens ar īlenu?

-   Nu, varbūt ne Rubens, mēs taču viņa lietas nezinām…

-    Labi! - Bitoks uzsita ar plaukstu pa galdu. - Ķerto meklēt pa visu pilsētu! Atradīsim, noliksim zem pletīzera un par visu pajautāsim…

Tā ari nolēma.

***

Bijušie Komitejas darbinieki un tagadējie baņķieri.

Arī «Tihprombankā» darba diena sākās ar apspriedi. Tajā piedalījās trīs cilvēki: tikai priekšsēdētājs un Hodakovs ar Mitjajevu. Timohina prombūtni ievēroja, taču Jumaševs paskaidroja, ka tas ir piezvanījis un brīdinājis par saslimšanu.

-   Strādāju līdz diviem naktī, - Mitjajevs paziņoja. - Kabinetos noteikti nekā nav, bet palīgtelpas vēlreiz jāpārbauda.

-   Labi. - Bija jūtams, ka Jumaševs ir iekšēji saspringts. - Un kas ir Kuzjajevkā?

Hodakovs sīki noziņoja par sava brauciena lietišķo daļu.

-   Kādi secinājumi?

Hodakovs klusēja.

-   Es ceru, ka jūs neuzskatāt mani par idiotu?

Jumaševs no pārsteiguma uz bridi pat tika vaļā no sastinguma sajūtas.

-   Kas par lietu?

Hodakovs ieskatījās viņam tieši acīs kā cilvēks, kas ir cieši pārliecināts par savu taisnību.

-   Lieta tāda, ka Lapins nestrādā Tahira labā! Un viņš nekad nav pakļuvis zem mašīnas! Un viņš nav psihiski slims! Viņš ir no mūsējiem! Vai varbūt no armijniekiem, tas lietas būtību nemaina! Leģendēta biogrāfija, apziņas bloķēšana, bet Tihodonskā viņš ieradās deviņdesmit pirmā gada otrajā septembrī! Kad es sadedzināju Kuzjajevkas arhīvu, visi slēpa galus ūdenī, konservēja aģentūru! Kad Maskavas bonzas viens pēc otra lēca no balkoniem!

Hodakovs pakāpeniski cēlās un tagad stāvēja, izkliedzot katru frāzi pilnā balsī, it kā dzītu naglas biedru apziņā.

-   Viņš ir viena no tās kataklizmas drumslām, kad viss aizgāja šķērsām! Kad es to sapratu, viss kļuva skaidrs gan ar testēšanu, gan ar pārbaudi uz poligrāfa, gan ar visu pārējo! Pie tam - ap viņu tagad vārās nelāga putra. Šijans un Koļesovs viņu nesastapa mājās! Vai zināt, kāpēc? Kāpņu telpā līdzās viņa dzīvoklim kāds ir izplājis divus bandītus!

Vasilijs Ivanovičs attapās un pēkšņi apklusa.

-   Piedodiet, - viņš teica jau parastā balsī. - Lapins ir tāds pats upuris, kādi esam mēs visi, tikai viņam piedevām atņēma saprātu. Bet mēs viņam gribam piešūt neizdarītu zādzību! - Un vēl piebilda, pavisam klusi: - Bet man viņa ir patiesi žēl.

Palicis vienatnē, Jumaševs kārtējo reizi paskatījās pulkstenī. Ja viss notiek saskaņā ar plānu, vēl ir pāragri gaidīt ziņojumus, taču, ja Tahirs ir atminējis iecerēto, ziņojums var pienākt jebkurā brīdī, turklāt tādā formā, ka laimīgs nejutīsies.

Viņš izrīkoja, lai visa apsardzes maiņa saņemtu automātus, divkāršoja posteņus pie galvenās ieejas un pagalmā, nosēdināja puišus mašīnās pie piebrauktuves bankai. Tas bija viss, ko viņš šobrīd varēja izdarīt. Taču nervozas gaidīšanas laikā ar kaut ko sevi jānodarbina, un Jumaševs ņēmās apdomāt to, ko bija teicis Hodakovs.

Tas bija gandrīz neiespējami, tomēr līdzinājās patiesībai. Jebkurā gadījumā šī versija visu izskaidro. Bet neiespējamība… Viņš pats bija finansējis ne mazumu pilnīgi neiespējamu projektu, kuri sekmīgi pārvērtās realitātē. Starp citu… Varbūt arī Bačurins meklēja tieši Lapiņu! Citādi - kāda viņam varēja būt vajadzība braukt uz Tiho- donsku bez jebkāda mērķa? Arī te visi gali saiet kopā: ja Lapins tiešām ir tāds puisis, tad viņi ar Bačurinu un Ku- rakinu darbojās vienā skudru pūznī. Bet tagad visi no tā pārvākušies uz «Konsorciju». Interesanti, ļoti interesanti… Kurš gan viņam uzdeva uzstādīt mikrofonu? Lai nu būtu, pajautāsim…

Agrāk Tihodonskā bija pieci augstfrekvences sakaru aparatūras kompleksi: apgabala partijas komitejā, apgabala izpildkomitejā, iekšlietu daļā, VDK un apgabala armijas komandieriem. Tagad augstfrekvences sakari bija arī baņķierim Jumaševam, kurš atšķirībā no «jaunā viļņa» izlēcējiem un tā paša Tahirova lieliski saprata šo sakaru priekšrocības.

Pēc pāris minūtēm viņš pa tiešo savienojās ar Kurakinu. Dzirdamība bija lieliska.

-   Sveicināts, Mihail Anatoļjevič, - Jumaševs draudzīgi sasveicinājās.

-   Vai kas noticis? - tas piesardzīgi jautāja, acīmredzot sasaistījis zvanu ar šīsdienas akciju.

-   Nē, nē, vēl ir par agru, - baņķieris viņu nomierināja. - Es vienkārši gribēju jautāt - kāpēc tu pie manis iesūtīji to Lapiņu?

Kādu sekundi iestājās ledains klusums, Jumaševs juta, kā cilvēks vada otrā galā pārvēršas par šķidra skābekļa sabiezinājumu ar temperatūru mīnus simt astoņpadsmit grādu pēc Celsija.

-   Kā tu par viņu uzzināji? - baismīgi čukstot, Kurakins jautāja. Viņš zināja, ka šos sakarus nevar noklausīties, taču instinktīvi klusināja balsi. - Vai tiešām Bačurins! Es viņu…

Viss sakrita.

-   Nē taču, Bačurins neko neteica, jaucās, jaucās un tā ari pa tukšo aizbrauca. Man to pats Lapins pastāstīja.

Ja Jumaševs vienkārši sāktu jautāt, kas ir Lapins, nekādu atbildi viņš nesaņemtu. Vismaz - patiesu atbildi. Taču, ja iet tik tieši, tad var iegūt pārsteidzošus rezultātus.

-   Ko viņš tev pastāstīja?

-   Visu. Vai - gandrīz visu.

-   Tad viņš ir pārrāvis blokādi?! - Katrā Kurakina jautājumā bija jūtams spriegums un šausmas.

-   Mēs viņam palīdzējām, - baņķieris teica. - Ar poligrāfu, hipnozi un šādiem tādiem preparātiem.

Atkal iestājās klusums.

-   Vai tu tur esi dzīvs? — Jumaševs painteresējās.

-   Kur viņš ir licis briljantus? Trīs miljardu dolāru vērtībā? Kur viņš, kuņa, tos ir paslēpis?!

-   Vai tad tie ir tavi, vafi?

Kiarakins uzsprāga.

-   Viņš tā domā, ka tie nevienam nepieder! Ja viss ir sabrucis, nomainījušies laikmeti, tad diplomāts ar akmentiņiem var mierīgi gulēt uz ceļa, lai to paceļ, kurš vien grib! Bet tu taču zini, ka nevienam nepiederošas naudas nemēdz būt! Un es tev dodu padomu: aizmirsti visu, ko dzirdēji! Izmet no galvas muļķīgas domas! Kas ies pa to taciņu, tas atradīs tikai vienu! - Jutīgie sakari atnesa nopūtu, tad - vēl vienu. Kurakins atvilka elpu.

-   Man pat sirds sadumpojās, tūlīt paņemšu validolu…

Pēc īsas pauzes viņi atkal sāka runāt.

-   Volodja, tu taču neesi dumjš cilvēks un nedarīsi tādas kļūdas. Tur ir tikai viens - droša nāve, nekas vairāk. Paklausi mani: paņem mūsu draugu un iesēdini viņu kaut kādā pagrabā ar stiprām durvīm, pieliec labu apsardzi. Ņem vērā - viņš ir ļoti bīstams! Ārkārtīgi bīstams! Bet vēlāk, kad viss beigsies un mani puiši atbrīvosies, vai tu mani saprati? Nodod viņu tiem. Lai viņu kontrolē atsēdēšanas laikā, bet, kad vilnis pārskries, palīdzi viņu nosūtīt pie manis! Nē, es negaidīšu, es atlidošu šodien!

-   Pirmkārt, šodien nav tas brīdis. Iedomājies, kas te tūlīt sāksies?

-   Nospļauties!

-   Otrkārt, man viņa nav. Viņš ir nozudis.

Speciālo sakaru klausule uzsprāga izlasītu lamu izvirdumā. Jumaševs uzmanīgi atslēdza līniju un ilgi sēdēja pilnā prostrācijā, sastingušu skatienu novirzījis taisni uz priekšu. Dzirdētais tik ļoti viņu satrieca, ka viņš pat aizmirsa par šīs dienas galveno lietu.

***

Lapins nolēma nebadoties. Viņš izrēķināja - ja viņš ne- iepērkas «A Eiropā» un pusdieno bez pārmērībām, tad viņam naudas pietiks piecām sešām dienām pat tad, ja viņš paliks «Intūristā». Pa šo laiku vajadzēs nospriest, kā dzīvot tālāk. Vairākas reizes kaut kur apziņas dziļumos pazibēja doma par Antoņinu un Dimku, bet tagad tie likās viņam pilnīgi sveši ļaudis un dzīvoklis Manufaktūras ielā 8 - nožēlojama būda. Tā bija daļa no aizejošās slimības.

Rīts viņam patika, pūkainais sniegs uzlaboja garastāvokli, viņš ilgi pastaigājās pa viesnīcai piekļauto parku, atstājot tuksnesīgajās alejās savu zābaku skaidrās pēdās. Ideja par ārstēšanos tagad nelikās tik pievilcīga - visdrīzāk, jebkurš ārsts, pie kura viņš griezīsies, aizsūtīs viņu pie psihiatra. Taču labāku variantu izdomāt neizdevās. Iet turp, kur viņš vakar zvanīja? Lielā pelēkā celtne kvartāla garumā, ar striktām izkārtnēm, tā, kas viņam ir vajadzīga, - pēdējā. Viņi atradīs Alekseju Ivanoviču vai izraks arhīva dokumentus, bet ne tādēļ, lai viņu izārstētu vai pastāstītu patiesību, bet tādēļ, lai noteiktu, ko ar viņu darīt. Un Dievs vien zina, pie kāda slēdziena viņi nonāks.

Nē, jārīkojas pašam. Un jāsāk no paša sākuma. Arhīvā droši vien ir ieraksti par vecākiem… Pa šīm pēdām tad ari viņš ies…

Apgabala dzimtsarakstu nodaļa atradās Katedrāles un Industriālās ielas stūrī lielā celtnē no veciem, sarkaniem ķieģeļiem. Arhīvs bija ceturtajā stāvā, un, kāpdams pa noberztajiem marmora pakāpieniem, Lapins cerēja, ka šodien ir pieņemšanas diena. Viņam veicās. Plašā, ļoti augstā istabā burzījās kāds desmits apmeklētāju: vīrietis un sieviete

jau cienījamā vecumā, divi pāri vidējos gados un trīs pusaudži. Nezin kāpēc Lapins saprata, ka tā ir viena ģimene. Viņi klusinātās balsīs kaut ko apsprieda, bet, ieraudzījuši nepiederīgo, apklusa pavisam. Pie lodziņa koka nožogojumā, kas sniedzās līdz griestiem un tādēļ radīja butaforijas iespaidu, ģimenes intereses reprezentēja pilnīga sieviete, kas, pēc visa spriežot, bija pati uzstājīgākā un enerģiskākā.

-   Vai jūs saprotat, ka tā ir vienkārši kļūda, toreiz nepareizi ierakstīja tautību un tēva vārdu, neviens neiebilda… Laiks bija tāds, daudzi slēpa… - viņa uzstājīgi pārliecināja neredzamo sarunu biedru. - Lūk, pase, paņemiet un paskatieties… Nē, nē, tur viss ir rakstīts. - Viņa grūda roku ar uzpūtušos pasi lodziņā, bet no turienes to stūma atpakaļ.

-   Es jau teicu, ka nevajag sākt, - nopūtās pavecs vīrietis, bet uz viņu uzreiz sāka šņākt vairāki ģimenes locekļi.

-   Ko - nevajag, tagad visi tā dara! - uzliesmoja nevīžīgi ģērbta dāma ar izmocītu neveiksminieces seju. - Kā Gorski aizbrauca? Un Fiļimonovi?

-   Vectēvs ir atpalicis no dzīves, - iecietīgi izmeta puisēns Dimkas vecumā. - Cik viņiem tā darba - pārrakstīt? Kas to pārbaudīs?

-   Tss… - iekarsušos radiniekus klusināja večiņa.

-    Ja viņiem nav laimes šeit, no kurienes tā radīsies tur? - norūca vectēvs un novērsās. Pa to laiku cīniņš pie lodziņa beidzās ar uzstājīgās resnules uzvaru. Pase nozuda aiz aizžogojuma un tūdaļ atgriezās atpakaļ. Lapinam likās, ka tā ir saplakusi.

-   Dodiet iesniegumus! - Uzvarētāja pamāja ar roku un iebāza lodziņā dažas slīpi aprakstītas lapas. - Liels paldies. Vai rit es varu atnākt viena pati? Ļoti labi, līdz rītam.

Ar svarīgu izteiksmi sejā viņa lepni devās uz izeju, pie- klususl ģimene aiztinās nopakaļ. Dimkas vienaudzis laimīgi smaidīja un mirkšķināja brālim.

Lapins tika pie lodziņa. Tur sēdēja mīlīga sieviete gadus trīsdesmit piecus veca un izskatījās diezgan saskābusi.

-   Man vajadzētu ierakstu par dzimšanu. - Juzdams, kā dauzās sirds, Lapins pasniedza savu pasi, asi izjūtot tās plānumu un neinteresantumu arhīva darbiniecei.

-   Ko, arī izbraukšanai? - sieviete jautāja balsī, kas nebūt nebija draudzīga.

-   Nē… Esmu no bērnunama, meklēju vecākus, - Sergejs nez kāpēc vainīgi paskaidroja.

-Ā-ā… - sieviete kļuva pielaidīgāka. - Tā ir cita lieta… Pēdējā laikā neviens neko nemeklē, visi cenšas kaut ko sa- ķīmiķot…

Viņa paņēma pasi.

-   Sešdesmit ceturtā gada pirmais jūnijs?

-   Jā. - Sergejs norija pēkšņi sakrājušās siekalas. Viņš stipri uztraucās, viņam likās, ka šajā nemājīgajā telpā aino krātuves nākošo arhīva putekļu smaržu tiek izšķirts viņa liktenis.

-   Un ko lai es jums pasaku? Viņu vārdu, uzvārdu, tēva vārdu? Tie taču ir dzimšanas apliecībā… Varbūt… tikai adresi…

-   Man nav arī dzimšanas apliecības, - Lapins paskaidroja. - Varbūt bērnunamā noklīdusi, varbūt kur citur… Es nezinu pat viņu vārdus…

Līdzjūtīgi nogrozījusi galvu, sieviete nozuda aiz mazām nopluskātām durtiņām. Lēni vilkās laiks, un viņš vairākas reizes skatījās pulkstenī. Telpā ienāca divas spilgti ģērbtas čigānietes - jauna un vecāka. Viņas ņipri sarunājās savā valodā un nepacietīgi grūstīja Lapiņa muguru. Tad parādījās simpātiska meitene ar oficiālā pieprasījuma veidlapu rokās. Viņš bija gaidījis jau četrdesmit minūtes. Kaut kā nepatīkama priekšnojauta izraisīja vēlmi izvemti es.

-    Ehei, saimnieci - skanīgi iekliedzās jaunā čigāniete. - Kur tu esi pazudusi? Cilvēki gaida!

Bet pagāja vēl piecpadsmit minūtes, līdz nopluskātās durvis atkal atvērās. Tagad mīlīgajai sievietei izskats bija nevis saskābis, bet apjucis.

-    Ļoti savādi, - viņa teica, atdodot pasi. - Ieraksta par jūsu dzimšanu vispār nav. Ne pirmajā jūnijā, ne pirmajā jūlijā, ne pirmajā maijā, ne pirmajā augustā. Ne kādā citā mēnesī un datumā. Es izskatīju grāmatu par visu gadu un jūs neatradu.

-   Un ko tas nozīmē? - Lapins klusi jautāja.

-   Nezinu. Nekad agrāk nebiju sastapusies ar tādu gadījumu. Ja varam ticēt uzskaites grāmatām, tad jūs nemaz neesat radies pasaulē.

-   Bet es taču - lūk, viņš! - kā taisnodamies viņš iesaucās un, lai būtu pārliecinošāk, piedūra pirkstu pie krūtīm. - Jūs taču mani redzat?

-    Redzu, bet oficiāli jūsu nav. Tas ir ļoti savāds gadījums. Ļoti savāds! - sieviete daudznozīmīgi atkārtoja.

-   Klausies, ej mājās, ja esi tik savāds! - Vecākā čigāniete piespiedās ar krūtīm un atbīdīja no lodziņa. - Dārgā, es viņu bez dzemdību nama piedzemdēju, nekādu dokumentu nav, kas man jādara?

Kā sapnī Lapins nokāpa pa slīpajiem pakāpieniem. Galva šķita tukša, ausīs džinkstēja neredzams kamertonis. Tagad viņš neredzēja ne ielu, ne gājējus, nedz automobiļus.

Tādā stāvoklī nedrīkstēja staigāt, un viņš, notrausis sniegu no soliņa Ļermontova skvēriņā, ilgi sēdēja uz aukstajiem dēļiem, kas, pēc ārstu urologu apgalvojumiem, ir ļoti kaitīgi veselībai. Taču nosalis viņš pamazām atguvās. Uzmanība atjaunojās, ari džinkstēšana norima, galva piepildījās ar veselu spietu trauksmainu, saraustītu domu, kuras izprast viņš nevarēja un arī negribēja.

Lēnā pastaigas solī Lapins gāja pa Bulvāru prospektu. Atkal sāka krist sniegs, sagriezās zemais sniegputenis. Negaidītas domas pārsteigts, viņš apstājās un atskatījās. Nē, aiz viņa skaidri iezīmējās viņa paša pēdas.

Slikto dūšu nomainīja bada sajūta. Lapins nogriezās uz Bagāto noeju, aizgāja līdz Marksa bulvārim un piegāja pie «Mazās Parīzes». Kafejnīca vērās vienpadsmitos, pulkstenis rādīja pusdivpadsmit, taču iekšā neviena nebija, tikai kaut kur no dziļumiem bija dzirdamas sarunas nekrievu valodā. Ejot uz balsu pusi, Lapins ieraudzīja, kā Ašots ar Samvelu izkrauj moskviču - «pīrādziņu» un pa dienesta ieeju nes iekšā kastes, saiņus, maisus un sadala: kas liekams ledusskapī, kas pieliekamajā, kas palīgtelpā aiz bāra.

-   Vai jums palīdzēt? - viņš piedāvājās un, nesagaidījis atbildi, satvēra kasti ar konjaku, ienesa telpā un, pēc Ašota norādījuma, nolika zem bāra letes. Tad atnesa vēl divas kastes ar alu. Darbs novirzīja domas, un spriedze atslāba.

-   Paņem, re, to draņķi, - Samvels palūdza, norādot uz lielu pītu grozu, kurā kaut kas kustējās un čabēja. - Es pie viņiem pat negribu pieskarties.

Sergejs atmeta maisa audumu. Kurvis bija pilns ar miegainiem vēžiem.

-   Skaties! - viņš izbrīnījās. - Es domāju, ka tagad viņi neķeras.

-   Mūsu šefam viss ķeras! - Ašots iesmējās. - Par Milzi esi dzirdējis? Viņš arī tevi noķers, ja vajadzēs…

Ar izstieptām rokām Lapins ienesa grozu. Samvels atkāpās.

-   Kā tad tu tos gatavosi?

-   Ašots izvārīs.

-   Bet pasniegt?

-   Tad taču viņi ir beigti…

Pēc tam Lapins pārnesa visu pārējo, jo negaidītā palīdzība pilnīgi neitralizēja personāla aktivitāti, - abi puiši vienkārši skatījās, kā viņš dara viņu darbu. Uz bridi Lapiņu tas aizvainoja, taču viņš savaldījās - beigu beigās viņi nav ne draugi, ne brāļi, bet viņam pārnest smagumus nemaz nebija grūti.

Kad viņš beidza, Ašots pateicīgi uzsita viņam pa plecu.

-   Malacis, brāl, palīdzēji… Vai brokastis ēdīsi? Varu olas novārīt… Par velti!

Lapins pamāja. Rokas nomazgājis, viņš apsēdās vienā no kabinetiem, izvēlējies pašu mazāko, kurā galds bija kādiem sešiem cilvēkiem. Pulētais koks, ar gobelēniem izliktās sienas, samta sēdekļi radīja dārga mājīguma iespaidu. Aizvilktais smagais aizkars telpu atdalīja no pamatzāles un radīja pilnīgas norobežošanās iespaidu. Droši vien šeit ir labi pusdienot ar mīļoto sievieti. Ar tādu kā Maša no nakts sapņa. Vai pat - ar pašu Mašu.

- Izbaudi, brāl? - Samvels atvilka aizkaru. - Baudi, tik un tā neviena nav…

Viņš nolika uz galda paplāti ar olām, sviestu, maizi, kafijas tasīti, mazītiņu konjaka glāzīti un aizgāja, ar pierastu žestu aizvilkdams aizkaru.

Sergejs sāka ēst. Apetīte bija laba.

Tahirovs no mājām izbrauca ap desmitiem. Debesu zilās krāsas «Mercedes-600» smagi izbrauca pa kalpa atvērtajiem vārtiem uz viņam speciāli notīrītās ielas. Mašīnu vadīja Huseins Huseinovs: savu personu apkalpot Eļhans ļāva tikai ārkārtīgi tuviem cilvēkiem, kas ne reizi vien bija glābuši viņam dzīvību. Līdzās vadītājam sēdēja Mehmans Sa- dikovs - palīgs, referents, un otrais, aiz Kondratjeva, galvenais miesassargs. Pats Tahirovs bija ērti izlaidies plašajā aizmugures sēdeklī.

Nopakaļus kustējās melns džips «Cherokki», kuru Kon- drjatevs parasti piesēdināja pilnu ar apsardzi. Pašam Tahi- ram tas nepatika: ja jau gribēs novākt - tik un tā novāks. Labākā aizsardzība ir autoritāte. Bet autoritāte viņam bija… Šodien džipā sēdēja trīs, tas ir pilnīgi pietiekami, bet vēl trīs viņš aizsūtīja ar Kondijatevu: tur lietas var visādi noveidoties. Taču, lai kā tās veidotos, viņš tik un tā būs uzvarētājs. Cilvēks spriež pēc savas pieredzes kritērijiem, bet līdz šim Tahirs vienmēr bija uzvarējis. Viņš domāja, ka tā būs mūžīgi.

Godīgi runājot, viņš domāja par kaut ko citu. Sieva sākusi pārāk bieži iziet no mājas - gan uz veikalu, gan pie mātes, tad - pie šuvējas, uz frizētavu… Var jau būt, ka aiz tā nekas nav, bet varbūt kaut kas ir. Kaut arī viņš pielika Anželai (īstais vārds - Aņa, bet tā ir skaistāk) miesassargu - sievieti, arī šoferis vienmēr ir kopā ar viņām, bet cilvēki paliek cilvēki - viņi vienmēr var vienoties. Viņu vajag pārbaudīt, aizsūtīt puišus, lai paskatās no malas… Taču, no otras puses, paklīdis baumas - Tahirs neuzticas sievai, tātad kaut kas nav kārtībā… Velns viņu zin, kā būtu labāk…

Uz Maģistrālās ielas viņiem pievienojās «aste» - necils apledojis žigulis ar iebuktētiem un aprūsējušiem spārniem, taču ar forsētu dzinēju, kas ļāva ziemas apstākļos pilsētā neatpalikt no mersedesa. Timohins prasmīgi novēroja un pārāk nepietuvojās, atstādams starp sevi un izsekojamo divas trīs mašīnas. Turklāt apbružāts automobilis parasti nepiesaista uzmanību, jo puisieši, kas pieraduši pie lepnām tačkām, arī briesmas gaida no tādām pašām.

-    Klau, Eļhan, - Huseins iztraucēja saimnieka pārdomas. - Milzis «Mazajā Parīzē» pieņēmis divus armēņus… Strādā, nelieši, grābj naudu…

-   Ko tad viņi tev ir nodarījuši?

-   Kā - ko? Karabahā brāli nogalināja!

-   Vai tieši šie?

-   Kāda tur starpība, kas! Aiztriekt viņus pie šaitana! Lai strādā pie armēņiem!

-   Vai azerbaidžāņi viņu nomaiņai ir?

-   Atradīsim . Jā!

-   Tātad - viņus izdzīt un vietu aiztaisīt, kamēr tu meklēsi savējos? Un pēc tam Kondrātu dzīsim? Pēc tam - mani? Atradīsi tīrasiņu musulmani!

-   Nu, kāpēc tā runā? - Huseins apvainojās. - Vai tad tevi var ar kaut kādiem armēņiem salīdzināt? Arī pret Kondrātu man nekā nav. Lai gan…

Viņš saskatījās ar Mehmanu - tas pamāja.

-   Es, protams, neko negribu teikt, bet viņš vairāk krie- veļus atbalsta. Puiši sūdzas: ja jauktā grupā ir izgājuši darbos, tie saņem vairāk. Tas nav taisnīgi.

-   Es ari to esmu dzirdējis, jā! - Sadikovs apstiprināja.

Tahirovs pievēra acis. Veca dziesma. Savējie uzskata, ka

viņš pirmajam palīgam un kompanjonam ir piešķīris pārāk lielas pilnvaras. Tādēļ arī Kondrātu nemīl. Bet tas ir labi. Tātad nevienosies, viņam nezinot!

-   Kā strādā, tā arī saņem, - viņš atbildēja. - Tautībai te nozīmes nav.

Huseins un Mehmans neapmierināti apklusa. Uztvēris viņu noskaņu, Tahirovs uzsita Huseinam pa muguru.

-   Nedaudz pagaidi. Drīz krieveļi paši sāks griezt armēņus. Bet mēs stāvēsim maliņā.

-   Lai Allāhs tevi dzird! - Huseins dievbijīgi pacēla skatienu pret to vietu, kur, viņaprāt, tas atradās.

***

Jumaševs iedeva Timohinam japāņu rāciju mobilā telefona lielumā. Tai bija sakari tikai ar vienu tādu pašu aparātu, un tā strādāja frekvencē, kuru neizmantoja ne valsts, nedz organizācijas, nedz atsevišķi pilsoņi tehnisku grūtību dēļ. Otra rācija atradās pie specu grupas vecākā. Timohins nezināja, cik viņu ir, kā viņi izskatās un kur atrodas. Palaidis Tahirova mašīnas, viņš nospieda izsaukuma taustiņu un nosauca markas, automobiļu numurus un cilvēku skaitu, kas tajos atradās: «mersī» - trīs, džipā - redzēja divus, vai kāds sēž aizmugurē, to viņš nav saskatījis.

-   Jūs sapratu, - neredzamais sarunu biedrs pateica un atslēdzās. Šī atbilde izpauda vismaz divus svarīgus atzinumus: pieradumu pie radio sakariem un vienaldzību pret pretinieku skaitu. Starp citu, Timohins neko citu ari negaidīja.

Sākumā Tahirovs brauca uz Kailo kalnu, kur satikās ar pilsētas galveno arhitektu un kopā ar to ilgi staigāja starp sašķiebtajiem graustiem, kas bija celti vēl trīsdesmitajos gados un tūlīt pēc kara. Dažos dzīvoja cilvēki, viņi satraukti skatījās uz svarīgo ļaužu grupu, kas staigāja pa viņu ielām un, pēc visa spriežot, lēma par viņu turpmāko likteni. Taču Eļhanu neinteresēja viņi - dzērāji, plikadīdas, pārvietosies uz komunālajiem, kas atbrīvojās, paši vēl būs priecīgi. Bet naudai, kuru iedala no pilsētas budžeta cilvēku pārvietošanai, atradīsies cits pielietojums. Tiesa, ir nepieciešama pilnīgi sava banka, bet tā viņam drīz būs.

Atgriezies mašīnā, viņš pavēlēja braukt uz biroju, kas atradās bijušajā pilsētas partijas komitejas namā.

-   Tad es izkāpšu pie Bagātās? - Sadikovs jautāja. - Man ir tikšanās ar Šipuļinu no rajona kriminālmeklēšanas pārvaldes. Viņam šodien ir «alga». Un vēl ir dažas lietas.

-   Vai tas ir tas, kuru mēs bīdām? Un - kā sanāk?

-   Tīri labi. Vecākais operatīvais, nesen saņēma majoru. Šogad brauks uz diviem gadiem mācīties, viss ir jau sarunāts. Bet pēc akadēmijas uzreiz ies uz augšu.

-   Bet kas tur «Enkurā» iznāca? Tā arī neko nedabūjāt zināt? - Eļhana balsī iezīmējās satraukti toņi.

-   Runā, ka armēņi puišus piesituši, - Huseins ļauni paziņoja. - Kaut kāds Rubens ar drauģeļiem.

-   Tās visas ir baumas. Vai kaut kas precīzi zināms?

-   Nekas, - Mehmans atbildēja.

-   Tad Šipuļinam to arī pajautāsim. Nozīmē viņam tikšanos «Mazajā Parīzē» pēc pusstundas. Milzis teica, ka tur būšot vēži. Arī uz armēņiem pie reizes paskatīsimies. Vai ne, Husein?

Vadītājs klusēja.

-   Nepūlies. - Tahirovs uzsita viņam pa saspringto muguru. - Ja kaut mazāko kļūdu pielaidīs - galdu aplies ar alu, salveti nometīs ne tā, kā nākas, paskatīsimies - es viņus tūlīt izdzīšu! - Tā kā Huseins neizpauda sajūsmu, Tahirovs piebilda:

-   Un atdošu tev. Dari ar viņiem, ko gribi, - kaut vai nošauj!

Huseins nopūtās.

-   Nu, kāpēc nošaut… Bet nieres var atsist, to viņi pelnījuši. Tikai… Zini, saimniek, atvaino, es pie galda nesēdīšos.

Es uz tiem vēžiem pat skatīties nevaru - pretīgi! Viņi taču slīkoņus ēd un vispār - kā skorpioni. Nespied, ja? Labāk braukšu uzpildīties, riepas piepūtīšu…

Tahirovs sāka smieties.

-   Labi. Mums vairāk iznāks. Vai tā, Mehman?

-   Tiesa, - viņš vāri pasmaidīja. Kaukāzieši vēžus neēd - tas ir tāpat, it kā būtu jāēd maitas. Taču vairāk atteikties nedrīkstēja. Sadikovs redzami bija kļuvis drūmāks un domāja tikai par to, kā ar godu izkļūt no situācijas, - kā neaizvainot saimnieku un tai pašā laikā līķu ēdējus neaiztikt.

Mehmans pa mobilo sakaru kanālu Šipuļinam nozīmēja tikšanos un iegrima pārdomās. Viņš un Tahirovs brauca tikties ar savu nāvi. Huseinam šoreiz paveicās.

***

Timohins periodiski ziņoja par savu atrašanās vietu un saņēma tikai vienu atbildi: «Jūs sapratu.» Ne jautājumu, ne papildu intereses. Kur viņi atrodas un kā domā ātri nokļūt vajadzīgajā vietā, viņš nevarēja iedomāties. Taču beigu beigās tas arī neietilpa viņa pienākumos. Viņš domāja, ka Tahirovs brauc uz biroju, bet mersedess negaidīti piebrauca pie restorāniņa «Mazā Parīze». Iebuktētais žigulis pabrauca garām un nogriezās aiz stūra. Azarta karstumā Timohins izlēca ārā un, aizstājies aiz apaļa sludinājuma staba, paskatījās.

Sākumā restorānā iegāja divas būdas - miesassargi, bet tūlīt iznāca uz lieveņa un deva zīmi «ceļš ir brīvs». Tahirovs un Sadikovs devās uz ieeju, bet mersedess negaidīti aizbrauca. Visi četri iegāja telpā, viens vai divi cilvēki palika džipā.

Uzbudinājumā drebot, Timohins visu noziņoja pa rāciju. Tagad viņš jutās kā artilērijas izlūks, pēc kura norādēm uguns vētra noslauka no zemes virsas rotas un bataljonus.

- Cik viņu ir džipā, to nezinu, bet varu precizēt, - viņš piedāvāja.

- Nav būtiski, - atsaucās mierīga balss. - Brauciet projām.

Pēkšņi viņš saprata, ka speci visu laiku ir sekojoši viņa mašīnai un atrodas kaut kur pavisam tuvu. Slimīga interese dzina palikt un sagaidīt atrisinājumu, taču viņš saprata, ka tas var dārgi maksāt. Līdzīgās spēlēs ir tikai viena likme - dzīvība. Apledojušais žigulis uzmanīgi izkustējās no vietas un uzņēma ātrumu.

Restorānā patīkami smaržoja pēc dillēm. Šipuļins jau bija uz vietas. Stingrs puisis, gadus trīsdesmit vecs, ar skaidru seju, retiem matiem un neveselīgu ādu. Boksera deguns un mazās, vērīgās acis papildināja portretu. Majors bija aizņēmis visplašāko kabinetu divdesmit personām un norīkojis uzklāt galdu diviem. Ieraudzījis, ka kopā ar Meh- manu nāk pats Tahirovs, viņš sākumā apjuka, taču tūdaļ nopriecājās: ar šo cilvēku pie viena galda sēž gan gubernators, gan pilsētas mērs, ari iekšlietu daļas priekšnieks; vienkāršam operatīvam darbiniekam tas ir liels gods!

-   Samvel, ātri piederumus! - majors izrīkoja. Viņu šeit pazina, un Samvels lidoja kā ar spārniem.

Mirklī viņš atnesa vēl vienu lielu, plakanu šķīvi un alus krūzi ar metālisku vēzi roktura vietā. Vēzis ar asti balstīja kristāla trauka dibenu, bet izplestās spīles bija ieķērušās augšējā malā.

Pēc brīža uz galda atradās tāpat noformēta vāze, tikai tai trīs vēži pildīja pamata funkciju un balstīja to no apakšas. īstie sarkanie vēži piepildīja vāzi ar kaudzi, un no tiem plūda aromātiski garaiņi. Trešdaļa galda bija noklāta ar alus pudelēm. Pārskatījis galdu, Šipuļins pamāja, un Samvels, aizkaru aizvilcis, nozuda. Divi «buļļi» apsēdās pie galdiņa zāles vidū ar seju pret ieejas durvīm.

-   Nu, pamēģināsim, ko viņi te ir sagatavojuši! - Tahirovs izvēlējās pašu lielāko vēzi un nepacietīgi norāva spēcīgo spīli.

Šipuļins ielēja visiem alu un sekoja viņa piemēram.

-   Kā rit dienests, Aleksandr Vasiļjevič? - Tahirovs labsirdīgi painteresējās, sadalot daudzkājaino delikatesi. Viņš nupat bija jautājis Mehmanam majora vārdu, taču šķita, ka viņš to labi pazīst un novērtē. Eļhans prata strādāt ar cilvēkiem.

-   Smagi, Eļhan-mualim, - operatīvais ari paspīdēja ar godbijības uzrunas formas zināšanām. - Bandīti kļuvuši pavisam bezkaunīgi.

Tahirovs saprotoši pamāja.

-   Kas tai «Enkurā» tāds notika? - viņš nevērīgi painteresējās.

-    Ir tāda informācija, ka Rubens Sarkisjans ar Baržu nav sadalījis teritoriju.

-   Interesanti. Ko tad viņi manu teritoriju dala?

Šipuļ ins noplātīja rokas.

-    Nav viņiem robežu, tā tas ir. Tagad tādu saradies daudz.

Kādu laiku viņi klusējot kraukšķināja čaulas, izsūcot maigos saldenos mīkstumus, Sadikovs centās skatīties sāņus, tomēr viņam bija ļoti nelāga dūša.

-   Man ir tev viens jautājums, - Tarihovs, beidzot teica. - Par «Tihprombanku». Taču sākšu ar patīkamām lietām. Mehman, izsniedz mūsu draugam algu.

Palīgs nolika divas paciņas pa pieciem tūkstošiem dolāru.

-    Tas ir ari avanss par nākamo lietu, - Tahirovs paskaidroja. - Bet kam un cik dot savējiem - nolem pats. Tam saņemsi atsevišķi. Tad, lūk…

Vēžu tiesāšana un lietišķa saruna turpinājās.

Otra dala

CELĀ UZ PAMATLIMENI

1. nodala

Blokādes pārrāvums

Tihodonska, restorāniņš «Mazā Parīze»

Džipā palikušais apsargs garlaikojās. Viņa dzīves pieredze liecināja, ka uzbrukumi nemēdz būt. Mēdz būt tikšanās, izskaidrošanās, vienkārši kautiņi, bet ne uzbrukumi saimniekam. Mēdz būt garlaicīga, stundām ilga gaidīšana, par kuru labi maksāja. Tādēļ viņš sēdēja, dziļi iegrimis vadītāja sēdeklī, un klausījās pilnā skaļumā ieslēgto magnetofonu.

-   Bum! Bum! Bum! - pa bungādiņām sita smagie basi.

Kad atvērās durvis un spraugā parādījās galva melnā

maskā ar izgriezumiem acu vietā un roka ar nekad neredzētu pistoli, viņš sastinga, gludā muskulatūra atslābinājās un silta straumīte sāka tecēt biksēs.

-   Pss! Bum! - klusināts speciālās patronas šāviens nepārsniedza sitamo instrumentu zemo frekvenču skaņu stiprumu. Lode trāpīja sirds rajonā. Ievainojums varēja arī nebūt nāvējošs, taču simtprocentīgi garantēja jebkādu darbību neiespējamību, tādēļ papildu šāvieni nesekoja. Ierocis nozuda zem jakas, durtiņas aizcirtās.

-   Bum! Bum! Bum! - smagie basi plosījās pa salonu.

Bija divi speci. Spēcīgi augumi, ar kažokādu oderētas lidotāju jakas, siltināti zābaki ar rievotām zolēm, galvā melnas adītas cepurītes. Vajadzības gadījumā viņi pavilka aiz apakšējās malas, un cepurītes pārvērtās par maskām. No šī brīža sākās kontrollaiks. Ātrums, enerģiska rīcība un virtuoza ieroča pārvaldīšana bija viņu sabiedrotie. Pretinieku viņiem praktiski nebija - ja profesionālis ir sācis pirmais, viņš pieveiks jebkuru. Vienīgais nosacījums - iekļauties četrās piecās minūtēs. Ekstremālās situācijās šāds laiks netiek fiksēts, tas nozib kā mirklis, neviens nepaspēj attapties. Bet vēlāk nelabvēlīgie apstākļi un nejaušības sāk pieaugt līdzīgi sniega pikai.

Džips patērēja dažas sekundes; pat ja daži garāmgājēji maskas arī ievēroja, tad diezin vai saprata, kas notiek: pirmajā minūtē maskotie iegāja pa durvīm ar izkārtni «Mazā Parīze». Priekštelpā pirmais atkal izvilka PPS pistoli, bet otrais, zibenīgi atpogājis jaku, pagrieza uz siksnas pakārto automātu «AKS-74U», kuru zināmās aprindās dēvē par «īso», ar lielāku liesmu un skaņu slāpētāju nekā parasti uz strupā stobra gala.

Tagad otrais spēra soli, ar kāju atvēra durvis, ļaujot ieiet pāriniekam, un izšāva dažas īsas kārtas, nepaceļot ieroci, jo «īsā» laide bija salikta.

- Puk, puk, puk! - liesmu un skaņu slāpētājs ir skaļāks par speciālo patronu, pie tam lēkājošā aizslēga troksni nevar novērst, tādēļ, lai arī baisās skaņas neizkļuva ārā, tomēr nelielo telpu tās piepildīja pilnībā.

Trīs lodītes šķērsām pārplēsa viena «buļļa» jaku, divas kā mazi putniņi ieknāba krūtīs otrajam, smagie ķermeņi nokrita kopā ar krēsliem - tagad pats lielākais nesapraša nojaustu, kas par lietu. Beidzās otrā minūte. Cilvēks ar pistoli nekļūdīgi devās uz vajadzīgo kabīni. No tur sēdošajiem visātrāk reaģēja Šipuļins. Viņš zibenīgi izrāva no pleca maksts likumīgo «makarovu», pārslēdza aizslēgu un izlēca briesmām pretī. Taču mazie putniņi uzreiz ieknāba majora jaunajā ādas jakā, viņš pagriezās un visā garumā nogāzās

* PPS - 7,62 mm speciāla pašlādējoša beztrokšņa pistole.

atmuguriski, pistole aizlidoja sāņus, un tikko saņemtās dolāru paciņas izsprāga no vaļējās žaketes.

Cilvēks ar pistoli iegāja kabinetā. Sākās trešā minūte, Sadikovs nira zem galda, Tahirovs ņēma laukā no jostas maksts savu «beretu», taču bez ilgstošiem treniņiem to ātri izdarīt parasti neizdodas, šāviens viņu atmeta pie gobelēnu sienas, pēc tam Sadikovs saņēma lodi krustos, viņš baismīgā balsī sāka kliegt un tikai tādēļ killers iešāva viņam galvā. Atšķirībā no visiem pārējiem Tahiram bija jāmirst ar simtprocentīgu garantiju, tādēļ strupais stobrs pietuvojās biezi apmatotajai galvai un izspļāva vienu pēc otras trīs lodes, pēc kurām palikt starp dzīvajiem nevarētu pat trīsreiz laimīgs cilvēks.

Akcija sekmīgi beidzās, un killeriem vajadzēja mierīgi aiziet, taču nelielajā kabinetā atradās-vēl viens cilvēks, turklāt pat Lapins, kura veidolā tas materializējās, nevarētu pateikt, kas viņš ir un no kurienes radies. Vienkārši - kad sākās šaušana un slepkavības, cauri vairākkārt caursistai un sasprēgājušai virskārtai, kas stindzināja Lapiņa apziņu, iznira cits, iegājis svešā ķermenī kā roka cimdā. Viņš savādāk uztvēra apkārtējo īstenību, viņam bija cita laika izjūta, kuras ātrums neatpalika no killeru laika atskaites ātruma, bet varbūt to pat pārsniedza. Viņš uzreiz pieplaka pie spraugas aizkaros, novērtēja situāciju un ieraudzīja pistoli, līdz kurai bija ap diviem metriem.

Šaut beigušais cilvēks ar automātu, gaidot pārinieku, pierasti pacēla stobru uz augšu, pārinieks jau nāca atpakaļ, beidzis darbu, un smagais aizkars sastinga, spēcīgas rokas atmests. Tai brīdī no trešā kabineta kā saspiesta atspere izlidoja nepazīstamā ķermenis, un, kamēr tas vēl bija gaisā, lēni tuvojoties Šipuļina pistolei, automātists nolaida stobru. Iemaņas zaudējušais ķermenis plakaniski nokrita uz grīdas, roka satvēra pistoli, taču nebija laika to pacelt: klusinātāja nogrieznis tuvojās droša trāpījuma līnijai. Tad nepazīstamais iešāva automātistam celī, tādējādi pārtraucot kustību, - iekliedzies killers izmeta automātu un kā aizcirsts nokrita uz muguras. Nākamā lode trāpīja maskā starp acu izgriezumiem.

Šī kinematogrāfiskā aina notika pārinieka acu priekšā, kas bija spēris soli pāri kabineta slieksnim ar sajūtu, ka galvenais darbs ir izpildīts. Taču viņš nekad neatslābinājās un PPS zibenīgi novirzīja uz šāvēja pusi. Pss! - viņš nepaspēja izglābt pārinieku, taču vismaz vajadzēja to atriebt, bet lode zem leņķa trāpīja grīdā, atstājot mazu slīpu bedrīti, jo nezināmais atkal - gluži kā kino - aizvēlās pie sienas un veikli pielēca kājās. Otrais killers spieda neklausīgo sprūdu, līdz saprata, ka aizslēgs atrodas aizmugurējā stāvoklī, kas liecina, ka aptvere ir tukša. Bet deviņ- milimetru «makarova» stobrs viņam skatījās tieši acīs un izpletās: tā reaģē saasināta uztvere, sastopoties ar neizbēgamu nāvi. Taču uzplūstošo šausmu vilnī viņš paguva saskatīt viņpus stobram labi pazīstamu seju… Pats savu seju!

-   Kardanovs! - killers izmisīgi iekliedzās. - Stāvi, Maksi!

Nepazīstamais apjuka. Stobrs samazinājās līdz parastajam lielumam. Nometis nederīgo «PPS», killers lēni pacēla rokas, pa ceļam ar rādītājpirkstu aizķerdams masku.

-   Tas esmu es! Es! Vai tu mani pazīsti?!

Saspringtais pirksts izvēlējās gaiļa brīvgājienu un jebkurā brīdī varēja izlaist sešgramīgo nāvi.

-   Maksi, par Hondurasu nav manas vainas! Tas bija Ku- rakins, kas mūs iegāza! Godīgi, Maksi!

-   Kā tu mani pazīsti?

-   Kā pazīstu?! Mēs kopā mācījāmies!

-   Tehnikumā?

Kad uz nāvi nolemtam cilvēkam pavīd cerība, viņš cenšas runāt pēc iespējas pārliecinošāk.

-    Kādā tehnikumā… Trīs gadus Komitejas skolā, bet tad - īpašā mācību centrā! Arī Ekspedīcijā strādājām kopā, cik reižu es tevi piesedzu! Vai tu patiesi neko neatceries?

-Nē.

— Tie ir Broņislavska jociņi! Ne velti mēs tevi pie viņa vedām pēc katras operācijas! Taču es neko nezināju, runāja - parasta smadzeņu pārbaude!

Stobrs atkal sāka kļūt lielāks.

-    Maksi, nevajag! Es taču neko! Iesim katrs uz savu pusi…

Samvels un Ašots šausmu paralizēti gulēja aiz letes uz grīdas un kāri ieklausījās sarunā. Viņi jau uzskatīja sevi par miroņiem, bet viņu savādā regulārā apmeklētāja negaidītā iejaukšanās, šķiet, mainīja notikumu gaitu. Kaut arī abi nevarēja saprast, kādā veidā mierīgais, grūtību nomāktais cilvēciņš pārvērtās par brašu supermenu. Šaurajā spraugā varēja redzēt drūmas apņēmības pārņemto seju, tik ļoti nepazīstamu, it kā viņi to redzētu pirmo reizi. Arī killers nevarēja saprast, kas ir viņa priekšā, jo cilvēks ar Makša Kardanova izskatu redzami nebija tas pats.

Nepazīstamais nepalīdzēja izklīdināt viņu šaubas, jo izdarīja to, ko nekad nebija darījis Sergejs Lapins: izšāva uz neapbruņotu cilvēku, kas bija pacēlis rokas. Sejā. Un trāpīja virsdegunē. Killers sašūpojās, pagriezās un atmuguriski nokrita līdzās savam pāriniekam.

Pēc tam nepazīstamais apstājās, pacēla un ielika kabatā dolāru paciņas. Lapins kaut ko tādu nekad neuzdrošinātos darīt. Toties pēc tam cilvēks izdarīja to, ko nekad neizdarītu Maksis Kardanovs: nometa pilnīgi derīgu pistoli ar neizlietotu kaujas komplektu. Un vēl - nenotīrīja pirkstu nospiedumus.

Nepazīstamais ienira atpakaļ apziņas dzīlēs, un Lapins palika viens aci pret aci ar realitāti. Viņu pārņēmušās šausmas bija tik lielas, ka viņš steigšus metās pēc mēteļa. Tad izskrēja ārā. Te viss bija mierīgi: nebija uzbudinātā ziņkārīgo pūļa, nekauca sirēnas, no visām pusēm nebrauca milicijas mašīnas. No melnā džipa lauzās dobji zemu frekvenču sitieni: «Bum! Bum! Bum!»

Beidzās uzbrukuma piektā minūte. Drebošām rokām Samvels paņēma telefona klausuli.

-    Vai tu neredzēji, kā viņi piebrauca? - jau kuro reizi Jumaševs jautāja un jau kuro reizi paskatījās pulkstenī. Viņš centās apturēt pirkstu drebēšanu, taču tas neizdevās.

-   Nē, neredzēju, - Timošins atsvešināti atbildēja, nebrīnoties par atkārtoto jautājumu. Pārkāpis bankas slieksnim, viņš iegrima prostrācijā un vispār nebija spējīgs par kaut ko brīnīties. Viņa lielo ķermeni kratīja drudzis. - Parunājos ar viņiem un aizbraucu… viss… >

-    Vai gribi iedzert? - ievērojis viņa stāvokli, Jumaševs jautāja.

-   Būtu labi… Taču tagad nedrīkst…

Patiesi, neviens nezināja, kā notikumi attīstīsies tuvākajā laikā, bet alkohols vājina ne tikai saprātu un ķermeni, bet arī cilvēka morālo taisnību jebkurā nestandarta situācijā.

-   Man vēl palikušas speciālās tabletes, negribēju indē- ties, taču, redzams, nāksies…

Timohins no kabatas izvilka plastmasas kapsulu bez etiķetes, atskrūvēja to un uz nosvīdušās plaukstas izkratīja mazītiņu, nitroglicerīnam līdzīgu lodīti, spilgti sarkanu graudiņu, iemeta plaši atvērtajā mutē un aizvēra acis.

-   Vienu reizi esmu to lietojis, astoņdesmit pirmajā, Zai- rā… Mūsu «dubultnieks» man pilnībā uzticējās, un es viņu aizvedu uz vajadzīgo vietu pārrunām. Domāju - paspēšu aiziet, bet viņu «nodzēsa» tieši man blakus, visu kreklu ar asinīm nošķaidīja… Gandrīz prātu zaudēju, nācās norīt… Toreiz nebija seku, bet, kā būs tagad - nezinu: šī tablete ir indīga…

Viņš bija atmetis galvu un runāja monotoni, tā, it kā būtu «patiesības seruma» iespaidā. Jumaševs saprata, ka pastiprinātā pļāpība ir viena no pārdzīvotā stresa sekām. Ne velti aģentu, kas saņemts ar karstiem pierādījumiem, purina turpat uz vietas, neļaujot attapties. Tā ari tagad… viņš Timohinu pazina jau ilgu laiku, taču par epizodi Zairā nebija dzirdējis.

Baņķieris kārtējo reizi paskatījās pulkstenī. Timohins atbrauca pirms pusstundas. Visam vajadzēja būt atrisinātam…

Nogalināt ir grūti. Ne tikai pašam iedzīt upura ķermenī lodi vai nazi, bet arī pavēlēt…

Bībeliskais princips «tev nebūs nokaut» ir ikvienam ielikts no pirmsākumiem. Un, ja mēs darītu tā, kā to ir iecerējis Visaugstākais, tad uz zemes būtu jāvalda vispārējai brālībai un cilvēkmīlestībai. Taču atsevišķas būtnes, pateicoties kopējai deģenerēšanās primitivitātei, alkatībai, cietsirdībai vai augstai pienākuma apziņai un speciāliem treniņiem, sekmīgi pārvar šo aizliegumu. Kaut gan - jo cilvēks ir garīgi organizētāks, jo lielākas ciešanas viņš izjūt. Ar drebošu roku Jumaševs paņēma japāņu minirāciju un nospieda izsaukuma pogu. Rātni iedegās dzeltena uguntiņa, liecinot, ka izsaukums ir nodots.

Timohins atvēra acis.

- Liekas, arī šoreiz izsprukām! - Viņš krēslā iztaisnojās, pielaboja kaklasaites mezglu un pamāja uz rāciju. - Kas tur ir, vai neatbild?

Jumaševs pašūpoja galvu.

Bet šai brīdī dzeltenā uguntiņa nodzisa, iemirdzējās zaļā: ar radio viļņiem saistītajā aparātā kāds nospieda pārraides signāltaustiņu.

Otrā rācija atradās restorāniņā «Mazā Parīze» nošautā - tā, kurš bija noņēmis masku, - kabatā. Pirms desmit minūtēm tur ieradās milicija. Tā kā šausmās paralizētā Samvela galvā kā nagla bija iesēdusies doma par nošauto milicijas majoru, tad par Šipuļinu viņš arī pateica dežurantam, bet tas bija pietiekami, lai uz notikumu vietu izbrauktu Centrālā rajona Iekšlietu daļas vadība. Taču līdzās Šipuļinam gulēja vēl četri līķi, bet, ieskatījies kabinetā, Savuškins ieraudzīja no pagultes rēgojamies vēl divu noslepkavoto kājas.

Simakovs, Savuškins un Rožkovs sapulcējās pie nošautā kolēģa. Pa parketa grīdu no piecām pusēm tecēja asiņu straumītes, vietām tās krustojās, pārvēršot parasto parketu par mozaīku. Kairinoši smaržoja vārītie vēži.

-   Lūk, caurumiņš grīdā! - ievēroja acīgais kriminālmeklēšanas priekšnieks.

-   Pietiek pļāpāt! Izsludināt «Pārtveršanu», izsaukt grupu, paziņot prokuroram, uz ielas izlikt aplenkumu! Paziņojiet ari uz rajona kriminālo pārvaldi! Ivanam Vasiļjevičam es ziņošu pats…

Augstākstāvošajiem par ko līdzīgu atskaitās rajona nodaļas priekšnieks. Drūmais Simakovs no garā ādas mēteļa iekškabatas izvilka mobilo sakaru iekārtu un sāka spaidīt pīkstošās podziņas, lai sazvanītu apgabala Iekšlietu daļas priekšnieku.

-   Novāc šos! - Viņš nikni pamāja uz apstulbušā Ašota un Samvela pusi, it kā tieši viņi būtu pie visa vainīgi.

Majors Rožkovs īsā jakā ar iepogājamu oderi un uz acīm uzbīdītā žoķenē bija līdzīgs pašpuikam, apņēma oficiantus ap pleciem un aizveda uz palīgtelpu.

-   Klausos! - no skaļruņa atskanēja Kramskoja rupjais bass.

-   Esiet sveicināti, biedri ģenerāl! Simakovs.

Šā tipa telefona aparāti, kuru pašreiz izmantoja Simakovs, atšķiras ar to, ka tiem ir simpleksa sakaru sistēma, - pārraide un uztveršana notiek pa vienu kanālu atkarībā no pārslēga stāvokļa. Ja pārslēgs ir nospiests pārraidei, sarunu biedra teksts nav dzirdams un viņš nevar runātāju pārtraukt. Sarunā ar ģenerāli tas var izskatīties pēc nekaunības, rajona Iekšlietu daļas priekšnieks jutās neērti un nožēloja, ka nav izmantojis parasto telefonu.

-   «Mazajā Parīzē» ir nošauts majors Šipuļins un kopā ar viņu vēl seši.

-    Tur mašīnā ir noslepkavotais! - spēji atvēris durvis, jau no sliekšņa izkliedza kapteinis Makarovs. - Džipā. Manuprāt, lode krūtīs…

-   Nupat ziņoja - vēl viens līķis mašīnā, - Simakovs koriģēja. - Darbu noorganizēju, gaidu norādījumus. Klausos.

Viņš ar atvieglojumu atlaida ar ādu apvilkto slēdzi.

-   Tev kaut kā par daudz ir sākuši šaut! - zālē, kas smaržoja pēc dillēm un nāves, ielauzās ģenerāļa neapmierinātā balss, it kā tas būtu pats Simakovs, kurš katru dienu nogalina cilvēkus. - Pēdas, aculiecinieki! Ir!?

-   Ir divi liecinieki, pašreiz ar viņiem nodarbojas. - Pulkvedis sāka runāt ātrāk, pirms viņš bija nospiedis pārslēga pogu, un saprata, ka pirmā frāze iznāca aprauta. - Divi liecinieki, lodes caurums grīdā, čaulītes, pistoles, automāts ar klusinātāju. Viena pistoles konstrukcija ir nepazīstama. Eksperti ir izsaukti. Būs rezultāti - ziņošu. Klausos.

-   Kur ellē tu pazūdi? - Kramskojs saērcināts noprasīja. - Es pusi nedzirdēju. Tiklīdz būs jaunumi - informē. Būšu uz vietas. īpaši noskaidrojiet, ko tur darīja Šipuļins. Jāgatavo speciālais ziņojums…

Par katru milicijas līdzstrādnieka bojāeju nekavējoties ziņo uz Maskavu, uz Iekšlietu ministriju, taču šis ārkārtējais pasākums pārējos nespēj aizsargāt. Tas ir tādēļ, ka traģiskajam ziņojumam neseko iekšlietu karaspēka bataljona ievešana pilsētā, lai sodītu slepkavu un lai kriminālā pasaule zaudētu patiku un jebkādu vēlmi pacelt roku pret milici. Lieta tiek iešūta mapē un var kalpot par pamatu tam, lai nostrostētu bojāgājušā priekšnieku. Bet par ieroča zaudēšanu strostē stingrāk. Tas nu tā, zināšanai.

-   Es sapratu, - Simakovs teica. - Vai vēl būs norādījumi? Es klausos.

Taču no skaļruņa atskanēja īsie atslēgšanās signāli. Atvilcis elpu, viņš nospieda atslēgšanās podziņu. Šai brīdī tad ari atskanēja melodisks izsaukuma signāls.

-   Dzin, dzin…

Simakovs pagrozīja rokās klausuli, taču tā neizrādīja dzīvības zīmes.

-   No kurienes tas?

Signāls atkārtojās. Savuškins pielieca savu platpieraino galvu tā, it kā ošņātu, pagrozīja galvu, uztvēra virzienu un piegāja pie līķa, kuram blakus mētājās maska.

-   Šķiet, ka šeit. - Viņš uzmanīgi nometās uz ceļiem un tuvināja ausi lidotāja ādas jakai tā, it kā gribētu sadzirdēt gulošā sirds pukstus. - Tas ir šeit…

-   Uzmanīgi! - Simakovs brīdināja, kad vietnieks sāka taustīties zem jakas.

-   Zinu… - Viņš izvilka dienas gaismā mazītiņu un, pat pēc ārējā izskata spriežot, ļoti kvalitatīvu un dārgu rāciju ar mirguļojošu izsaukuma uguntiņu.

-   Vai atbildēt? - Izvelbtajās un vienmēr nogurušajās Savuškina acīs iedegās medījumu sajutuša dzinējsuņa azarts. Sakaru otrā galā varēja būt tikai nozieguma līdzdalībnieks.

-   Lai notiek! - Arī Simakovu pārņēma azarts. Viņš jutās apmierināts, ka ģenerālim bija paziņojis par lodes atstāto caurumu grīdā un nepazīstamas sistēmas pistoli: tas norādīja, ka viņš prot strādāt notikuma vietā pat bez eksperta un visu detalizēti saprot. Ja tagad tos izdosies notvert…

Savuškins nospieda taustiņu.

-   Klausos, - viņš īsi un drūmi teica. Tieši tā būtu runājis puisis, kurš gulēja augšpēdus pēc tā, ko bija izdarījis. Protams, ja būtu palicis dzīvs.

-   Vai viss ir normāli? - Bija jūtams, ka sakaru otrā pusē esošais cilvēks ir uztraukts un saspringts.

-   Jā. Bet ir problēma, - tai pašā tonī Savuškins improvizēja.

-    Kāda? Vai viņš ir dzīvs? - Kristāltīrais ēters atnesa skaidru nopūtu, kas līdzinājās vaidam.

-   Nē. Visi ir miruši. Viņš un vēl septiņi. Tādēļ - vajag satikties. Tūlīt pat.

Savuškins runāja īsi, ar aprautām frāzēm, lai ar intonā- cijām sevi nenodotu.

-   Kāpēc tik daudz? Kāpēc septiņi? - Neredzamā sarun- biedra spriegums pārauga atklātā panikā. Būdams tādā stāvoklī, viņš diez vai spēs atklāt neīsto runātāju.

-    Tādēļ, ka septiņi! - lomā iejuties, atcirta Savuškins. - Vai celtni pretī «Intūristam» zini?

Noslepkavotais nekad nebūtu uzrunājis Jumaševu ar «tu». Taču operatīvais to nezināja. Tāpat kā azarta pārņemts zvejnieks aizmirst visu, kad līdaka satvērusi ēsmu, tā arī viņš domāja tikai par vienu: izmānīt nobiedēto sarun- biedru zināmā vietā un aizķert ar ķeramo tīkliņu, bet, ja spirināsies, tad sašķaidīt kā asiņainu dēli…

Baņķieris bija tādā stāvoklī, ka nepievērsa uzmanību pieļautajai kļūdai.

-Zinu…

-   Brauc no Industriālās tieši pagrabā. Tūlīt!

-   Nu… Labi… - Jumaševs nepārliecināti noburkšķēja.

Rācija atslēdzās.

-   Kas tur ir? - Timohins ātri jautāja, jo saspringti klausījās sarunu. Tagad viņš bija koncentrēts, ņiprs un pavisam mierīgs.

-   Viņi ir nolikuši veselu baru… Es to negribēju. - Baņķieris ar pūlēm ielēja glāzē ūdeni, vienā elpas vilcienā to izdzēra, taču beigās aizrijās un ilgi nevarēja atklepoties. Viņš saprata, ka runā niekus. Pat netieša, ļoti vispārināta piedalīšanās speciālajās operācijās viņam bija iemācījusi, ka pēc asas pavēles izdošanas ir jābūt gatavam uz jebkurām sekām. Tādēļ ka izpildītājs ar tikpat lielu iespējamības daļu var nospiest snaipera šautenes sprūdu vai arī ielikt bumbu pārpildītā «boingā». Visu nosaka operācijas konkrētie apstākļi: operācijā galvenais ir mērķis, nevis šī mērķa sasniegšanas līdzekļi. Taču teorētiski kaut ko zināt ir viena lieta, bet dzirdēt, ka tevis teiktie vārdi ir nogalinājuši septiņus nejaušus cilvēkus, - tas ir pavisam kas cits. Vēl jo vairāk tādēļ, ka Jumaševs agrāk nebija devis pavēles likvidācijai.

-   Un viņi nolika tikšanos… Laikam - sakarā ar to…

Jumaševs piecēlās, piegāja pie loga, tad pie atpūtas istabas durvīm, nezin kāpēc tajā ieskatījās. Viņš, redzams, nevarēja atrast sev vietu.

-   Iedod man to savu tabletiti…

Timohins noraidoši pašūpoja galvu.

-   Tā var jūs izsist no ierindas uz piecām sešām stundām. Vai jūs gatavojaties braukt?

Baņķieris pamāja.

-   Tad būs labāk, ja nedaudz iedzersiet.

-   Dzert es negribu…

-   Starp citu, - drošības dienesta priekšnieks kļuva uzmanīgs. - Vai vispār šī tikšanās bija ieplānota?

-   Tikai ārkārtējos apstākļos… Ja viņi pārkāps savu grafiku, tad man ir jānoorganizē «nogaidīšanas» vieta.

Timohins nomierinājās. Līdzīgās lietās visneiespējamākās nejaušības ir neizbēgamas. Bet, kad esi darbībā, nav svarīgi - svešā valstī vai svešā pilsētā grūti iztikt bez vietējo palīdzības.

-   Tad braucam.

Šīs sarunas laikā «Mazajā Parīzē» sacēlās īsta trauksme.

-   Pacelt visus, kas ir uz vietas! - Simakovs kliedza parastā telefona klausulē. - Noformēt trīs četras grupas pa trim cilvēkiem! Kaskas, bruņuvestes, automātus! Slepus, vai tu saprati: slepus! Izvirzīties pie operteātra jaunbūves… Divām grupām - bloķēt izbraukšanu, pārējām - kontrolēt teritoriju! Visu darīt slepus, uzmanību nepievēršot! Vai tu saprati?

-   Sapratu, - dežurants pārsteigts atbildēja, pilnīgi nevarēdams iedomāties, kā desmit ar automātiem apbruņoti, kaskās un bruņuvestēs tērpti cilvēki varēs slepus darboties miljonu pilsētas pašā centrā. Taču ar priekšniecību nestrīdas.

-Atsūti šurp ari cilvēkus: mēs esam palikuši bez aizsega, nav pat cilvēku, kas var apsargāt mašīnu ar līķi! Kur tā grupa kavējas? Vai prokuratūras izmeklētāju izsaucāt?

-   Tieši tā! Redzams, ka izbraukuši ari pēc tiesu medicīnas eksperta… Ari pie jums es nosūtīju patruļas mašīnu un divas ārpusresoru apsardzes ekipāžas, tūlīt visi būs…

-   Vajag divus izmeklētājus vai pat trīs. - Rajona iekšlietu daļas priekšnieks negaidīti izdomāja. - Arī tiesu medicīnas ekspertus tikpat. Lai strādā vienlaikus, citādi - līdz ritam netiksim galā! Darbojies, kusties!

Nolicis klausuli, viņš pievērsās vietniekam:

-   Kas brauks uz turieni?

-   Tūlīt puiši atradīs viņu mašīnu, tad trijatā arī brauksim… - Savuškins atsaucās, nepacietīgi mīņājoties. Sima- kins nodomāja - kaut ari vietniekam patīk iedzert un bieži stiept gumiju ar papīru sagatavošanu, viņš tomēr ir īsts operatīvais darbinieks. Tādos brīžos tas izpaužas īpaši uzskatāmi.

Pie nogalinātā ar masku uz sejas Rožkovs atrada automašīnas atslēgas, kopā ar Makarovu viņš izsteidzās uz ielas, gribot atslēgas izmēģināt visās atstātajās mašīnās. Taču tālu skriet neiznāca: «sešnieka», kas bija nostādināts pie kupenas aptuveni piecdesmit metru attālumā no restorā- niņa, durvīm atslēga derēja.

Makarovs apsēdās pie stūres, Rožkovs apgūlās uz aizmugurējā sēdekļa, Savuškins atkrita blakus vadītājam.

-   Klak, klak, klak! - noklakšķēja aizslēgi.

-Ar dievpalīgu! - Savuškins noteica, un «sešnieks» sāka kustēties. Neviens nezināja, kas viņus gaida un ar ko operācija beigsies. Principā netika izslēgta iespēja, ka kādu no viņiem nogalinās. Varbūt nogalinās visus trīs. Bet varbūt ari nekas nenotiks. Puse no steigā gatavotām operācijām vienkārši izgāžas. Tas pats gadās ari ar rūpīgi izplānotām operācijām. Milicijas darbā iepriekš neko nevar paredzēt.

Kad aizmugurē iekaucās sirēnas un viņu ceļā nostājās zili dzeltenā autoinspekcijas mašīna, visi trīs skaļi nolamājās.

-   Laižamies! - Makarovs pārliecinoši teica.

-    Nē. Sāks vēl šaut. Piesiesies - jebkurā gadījumā. Bremzē, būs labāk, ja ātri izskaidrosimies.

Taču Savuškina gudrais lēmums netika saprasts. Tiklīdz viņš izkāpa no mašīnas, autoinspekcijas vecākais seržants pavērsa pret viņu pistoli. Leitnants savukārt uz grauda paņēma Makarovu un Rožkovu.

-Visiem izkāpt no mašīnas! Rokas uz motora pārsega! - atskanēja draudīga komanda.

Savuškins ievēroja, ka kolēģi darbojas pilnīgi profesionāli, un, ja jau viņi ir atseguši ieročus, tad tā nav parasta pārbaude.

«Mašīna ir aizdzīta,» viņš saprata. Un viss nostājās savā vietā. Noziedznieki nolaupīja «tačku» darbam, to ātri izsludināja meklēšanai un, pēc likteņa drūmās ironijas, «sešnieku» atklāja tad, kad kriminālā meklēšana to iesaistīja savā operācijā.

-   Puiši, tā ir kļūda, - pēc iespējas miermīlīgāk teica Savuškins. - Es esmu milicijas apakšpulkvedis, Centrālās rajona nodaļas priekšnieka vietnieks.

-    Bet es - Romas pāvests! - sarkastiski iesaucās seržants.

-   Kopš kura laika milicijas apakšpulkveži vizinās ar aizdzītām mašīnām? Rokas uz motora pārsega, ātri!

Jebkurš pilsētas opers Savuškinu, Rožkovu un Makarovu pazītu pēc izskata, līdzīgā un pat vēl divdomīgākā situācijā viņiem nenāktos neko paskaidrot, uzrādīt dokumentus - pietiktu tikai piemiegt aci, parādīt kādu zīmi vai, ja apstākļi neļautu ari to, tikai zīmīgāk paskatīties. Viņus saprastu un visādi atbalstītu, tā maksimāli veicinot uzdevuma izpildi. Taču autoinspektori nezina operatīvos smalkumus, un, nopietni runājot, tie viņus arī neinteresē. Arī Savuškina teikto viņiem ir vienkāršāk nedzirdēt vai tam neuzticēties. Un cēlonis nav viņu aprobežotībā, ne aklā dienesta pildīšanā, pat ne inspektoru personiskajās īpašībās. Viss slēpjas sistēmā.

Zagtas mašīnas aizturēšana ir svarīgs dienesta darbības kritērijs. Lai kā iegrozītos aizturēto liktenis turpmāk, lai kādu likumīgu vērtējumu iegūtu šīsdienas aizdzīšana (joks, pašdarbība, viltus ziņojums), kritērijs uz laiku laikiem tiks ierakstīts seržanta un leitnanta darba vērtējumā, ari viņu pārstāvētās vienības darba kopīgajā vērtējumā. Kvartāla beigās, pusgadā, gadā pārtvertā zagtā mašīna figurēs kā liels panākums, neraugoties uz to, ka šai laikā aizdzīšana nebūs kvalificēta kā tāda. Tādēļ ceļu inspektori vismazāk ir noskaņoti visu noskaidrot uz vietas, viņi nav ieinteresēti, lai šo kritēriju viņiem atņemtu. Un tik vienkārši aizturētos neatlaidīs.

-   Es tev parādīšu apliecību! - Savuškins sakustējās, bet seržants bija modrs.

-    Rokas uz motora pārsega, es teicu! Tūlīt iesēdināšu kājās, tad redzēsim, ko tu parādīsi!

Ar paceltām rokām no mašīnas līda ārā Makarovs un Rožkovs. Arī viņi saprata, kas notiek, un negribēja sadurties ar muļķīgu lodi. Taču leitnanta seja nodrebēja, un Savuškins saprata, ka tas ir kādu pazinis.

Tas lietu mainīja. Viens ir tad, kad simtprocentīgi nav skaidrs, kas ir tavā priekšā - mašīnas aizdzinēji vai miliči. Kļūdīties gadās katram, un var domāt tā, kā tobrīd ir izdevīgi. Bet ja tu droši zini… Tad ir jābūt galīgam nelietim, lai bruktu virsū savējiem, turklāt ļoti drosmīgam nelietim, jo ir skaidrs, ar ko tas var beigties. Leitnants nebija nelietis un nebija arī ļoti drosmīgs. Viņš nolaida pistoli.

-   Biedri major…

Seržanta pistole ari nodrebēja un nolaidās. Kļūda kļuva redzama.

«Rožkovs gan ir malacis, skraida pa visu pilsētu, visur bāž degunu, katrs suns viņu pazīst,» Savuškins nodomāja, un nepacietība atkal pārņēma visu viņa būtni.

-   Es taču teicu: kriminālā meklēšana! - viņš nobļāvās, velkot no kabatas savu apliecību. - Jūs bremzējat operāciju!

-   Bet mašīna ir zagta, - leitnants kārtības dēļ noteica, liekot ieroci makstī.

-    Tad raksti raportu, ka apakšpulkvedis Savuškins braukā ar zagtu mašīnu, - apakšpulkvedis noteica un ielēca mašīnā.

-   Nu gan ir stulbi. - Makarovs ieslēdza ātrumu un nemanāmi sāka braukt. - Tiešām varēja aizturēt.

-   Pilnīgi iespējams, - Rožkovs piekrita un uzdeva jautājumu, kas Savuškinu urdīja no paša sākuma. - Kas notiks, ja viņi jau no tālienes mūs pazīs?

Jautājums bija retorisks, un uz to neviens netaisījās atbildēt. Tikpat labi varēja jautāt: «Kas notiks, ja viņi sāks šaut?» Tā ir KM. Kriminālā meklēšana. Tas ir darbs, tas ir risks. Un arī pats Rožkovs negaidīja atbildi.

Bet, lūk, Timohins, uzdevis analoģisku jautājumu, pārvērtās par lielu ausi.

-   Vai jūs viņus redzējāt?

Drošības dienesta priekšnieka milzīgais «Ford-Frantera» tuvojās lielai jaunceltnei, kas aizņēma visu kvartālu. Teātri cēla jau vairāk nekā divdesmit gadus, bet gatavs bija tikai karkass, kas atgādināja aizvēsturiska briesmoņa skeletu.

Blakus sakņupušais Jumaševs noraidoši pakratīja galvu.

-   K. atsūtīja cilvēku, tas man nodeva rāciju un tūlīt aizbrauca. Bet tie, kad ieradās, uzreiz uzņēma sakarus.

Taču kaut kas viņu urdīja.

-   Kā tas puisis ar jums runāja?

-   Kādā ziņā - kā? - Baņķieris paberzēja deniņus. No viņu pārņēmušā satraukuma sāka sāpēt galva.

-   Kā viņš runāja? Intonācija, īpašie termini, atkārtojumi?

Jumaševs paraustīja plecus.

-   Nekā īpaša…

-   Vai viņš atkārtoja vārdu «klausos» pēc katras frāzes?

Pa labi pletās ar noplukušu žogu apjozta jaunceltne,

priekšā pa kreisi rēgojās «Intūrista» augstceltne. Pēc pār- simt metriem jānogriežas uz Industriālo ielu.

-   Nē… Manuprāt - nē.

-    Jūsuprāt vai patiesi? - Kad Timohinā pamodās cīnītājs ar nodevējiem, viņš nebaidījās būt nepieklājīgs vai pārāk uzstājīgs. Pat priekšnieka acīs.

-   Nē, tiešām - nē. Frāzi nobeidza parasti.

Timohins nogriezās. Taču ne pa labi, uz Industriālo, bet pa kreisi - uz stāvvietu pie viesnīcas.

-   Kāpēc…

-    Kaut ko pārbaudīsim! - DD priekšnieks Jumaševu strupi pārtrauca. Viņu arī bija pārņēmis azarts. Cīņas azarts. Priekšā jaudās lamatas, un šo nojautu vajadzēja pārbaudīt.

Radiosarunu veids ik sarunā nemainās. Varbūt pie rācijas bija cits cilvēks… Bet arī viņam bija jāzina, ka radio- sarunā ietilpst beigu vārds «klausos». Turklāt - rācija vienmēr atrodas pie vecākā. Un maz ticams, ka tas uzdos runāt svarīgas lietas kādam citam…

Tik solīdiem vīriešiem šveicars neriskēja pieprasīt uzrādīt viesu kartes, un viņi netraucēti uzbrauca astotajā stāvā.

-   Drošības dienests! - Timohins piebāza koridora dežurantei pie deguna apliecību, kas ar savu poligrāfisko apdari par simt punktiem pārspēja centrālā VDK aparāta līdzstrādnieka apliecību, kura viņam bija kādreiz. Fotogrāfija bija ļoti līdzīga agrākajai: bargs cilvēks apakšpulkveža formā, tikai šī fotogrāfija bija krāsaina un vecais formas tērps bija ar grūtībām aizpogāts: cilvēks bija kļuvis tuklāks. Starp citu, šis mazais netikums fotogrāfijā īpaši neizcēlās.

-   Mums jāieiet jebkurā tukšā numurā, kura logi ir dienvidu pusē.

«Intūrista» sistēmā strādā lieliski sagatavots personāls. Var jau būt, ka darbinieki pieļauj kaut kādus pārkāpumus darbā ar viesiem, bet pret maģiskajiem trim burtiem - VDK, FDD - reaģē maksimāli nopietni un atbildīgi. Tiesa, starp FDD - Federālo drošības dienestu - un «Tihprombankas» drošības dienestu ir diezgan liela atšķirība, taču vienkāršie cilvēki to neredz, jo vairāk ir norūpējušies paši par savu drošību. Turklāt āriene, manieres un prasme precīzi formulēt uzdevumus Timohinam bija palikusi nemainīga no tiem laikiem, kad viņš nodrošināja to - lielo valsts drošību.

Jau pēc mirkļa viņi bija parastā vienistabas numurā. Nekā īpaša: vienkāršas tapetes uz sienām, vairs ne jaunas mēbeles no gaiša koka, nobružāts telefona aparāts. Taču viņiem bija vajadzīgs logs, un logs te bija lielisks - gandrīz visas sienas platumā. Lejā izpletusies jaunceltne bija redzama kā uz delnas. Tālredzīgais Timohins no iekškabatas izvilka četrreiz palielinošu tālskati, izvērsa un pieplaka okulāram.

-   Lūk, tā! - viņš apmierināts pie sevis noteica.

-   Kas tur ir?

-Tūlīt, tūlīt…

Viņš nesteidzīgi pārlūkoja norobežoto teritoriju un iedeva stobru Jumaševam.

-   Pa kreisi pie teātra. Un arī aizmugurē. Vai redzat? Es domāju, ka tie vēl nav visi…

Tagad arī Jumaševs saskatīja apbruņotus cilvēkus, kas slēpās aiz dzelzsbetona plātnēm. Kājas saļodzījās, tin viņš apsēdās uz tīri uzklātās gultas. Žēli iečīkstējās atsperes.

-   Tātad - es sarunājos ar milici…

DD priekšnieks nekādi nekomentēja tik acīm redzamu faktu.

-   Tad jau iznāk, ka viņi ir aizturēti? Vai noslepkavoti?

-   Viņi varēja pazaudēt rāciju. Taču tas ir maz ticams. Ļoti maz ticams.

-   Es nevaru iedomāties, kas viņus varēja apturēt! Vienkārši - nevaru iedomāties…

Timohins klusēja. Kas tur ko iedomāties? Visādi gadās. Fakts ir, detaļas noskaidrosies mazliet vēlāk. Jātiek vaļā no pamatpierādījuma.

-   Kur likt rāciju? - Jumaševs jautāja. Viņu domas darbojās vienā virzienā. Lūk, ko nozīmē - savējie…

-   Ūdenī. Un visus galus - ari.

Jau mašīnā sēdot, Jumaševs nomākts izgrūda:

-   Ja mēs būtu pie viņiem nonākuši - viss!

Tas bija precīzi. Ne stāvoklim, ne sakariem tādā situācijā nav nozīmes. No vienas puses - līķu kaudze, no otras - tiešie pierādījumi. Protams, ja līķi ir un ja tie ir pieejami.

-   Vai tas nozīmē, ka viņš ir dzīvs? - Jumaševs jautāja, kā domas lasīdams.

-   Tas vel neko nenozīme, - Timohins padomajis atbildēja.

-    Ja viņi paspēja tur ieiet… visticamāk, kļūme notika atkāpjoties. Vismaz tā gadās visbiežāk. Bet ko mēs te zīlējam? Tūliņ paskatīsimies!

Viņš novirzīja fordu uz «Mazo Parīzi». Visapkārt tai stāvēja ne mazāk par pusotra desmita mašīnu. Dzeltenzilie moskviči, žiguļi un vazi, koptas volgas, reno un mersedesi bez pazīšanas zīmēm, bet ar rāciju antenām jumtos. Te bija arī divas ātrās palīdzības un divi skumji pelēki furgoni līķu pārvadāšanai.

-    Nē, par līķu kaudzi viņi nav melojuši, - noteica DD priekšnieks.

-    Redzu, - Jumaševs īsi atbildēja. Viņš atcerējās savu ticējumu - it kā, slepkavam tuvojoties, no līķa brūcēm sākot plūst asinis. Tādā gadījumā restorāniņā sāktu strādāt strūklaka… iztēles aina šķita tik reljefa, ka viņam kļuva nelabi.

Palikt nozieguma vietā ilgāk nedrīkstēja; baņķieris dziļi nopūtās, cenzdamies noturēties, taču tas neizdevās un izelpā viņš izvēmās. Viņš paguva pieliekt galvu un notraipīja tikai sevi - mēteļa apakšdaļu un lieliski notīrītos puszābakus.

-Aizved mani uz mājām, - viņš palūdza, un šoreiz tonis bija diezgan vārgs.

-   Vispirms jātiek vaļā no pierādījuma, Vladimir Nikola- jevič, - Timohins maigā balsī atbildēja. - Atvainojiet, taču nāksies paciesties.

Pēc desmit minūtēm viņi bija krastmalā. Vēl nebija pagājusi pilna diennakts, kopš viņi pastaigājās pa sniegoto Kreiso krastu un skatījās šurp uz šauro, svina pelēko ūdens strēli. Tagad tā nelikās šaura - tā bija desmit vai pat divpadsmit metru plata, bet viņu mērķim pietiktu arī ar nelielu āliņģi. Pavisam tuvu, ar savu strupo purnu saceļot vilni, pagāja strādīgais velkonis. Cauri aizsvīdušajiem stūres- mājas stikliem varēja redzēt izplūdušu stūrmaņa siluetu.

Atspiedies pret čuguna nožogojumu, Jumaševs dziļi elpoja un pamazām sāka atgūties. Visapkārt neviena nebija.

Rūpīgi pārlūkojis apkārtni, viņš izvilka rāciju.

-   Pirkstu nospiedumi?

-   Ūdens nomazgās…

Timohins paņēma rāciju no drebošās, ļenganās rokas. Tad negaidīti nospieda izsaukuma pogu.

-   Klausos, - atsaucās tā pati drūmā balss no citas pasaules.

-   Rupji strādājat, bračiņ, - Timohins ņirdzīgi noteica.

Un neizslēdzis iemeta rāciju, no kuras skanēja izsmalcinātas rupjas lamas, melnajā, ar ledus vižņiem klātajā ūdenī.

Taču upe negribēja pieņemt pierādījumu: blīvā ledus putra rāciju noturēja virspusē, straume to lēni nesa uz tālumā redzamo velkoni, kas bija apstājies. Divi acu pāri saspringti vēroja šo kustību. Taču pamazām ledus putra pašķīrās, un rācija nozuda.

-   Kāpēc tu tā izdarīji? - Jumaševs gurdi jautāja. - Izlēk- šanā…

Viņi atgriezās pie forda.

-   Vai jūs tagad uz mājām? - Timohins jautāja.

-   Nē, man jau ir labāk. Arī ko darīt tagad būs daudz. Braucam uz banku.

Mīksti aizsitās durtiņas. Pēc tīrā un vēsā gaisa mašīnā īpaši pretīgi bija sajust smirdošo vēmekļu smārdu.

2. nodaļa

No divām pusītēm

Kā tas varēja notikt? Kas mani dzina tvert pistoli? Kāpēc tik pārliecinoši rokā iegūla rievainais rokturis? Kur radās doma: «Kaut nu patrona būtu stobrā!»? Kā es varēju šaut uz cilvēku? Uz diviem cilvēkiem? Es nogalināju divus, turklāt - izdarīju to bez pūlēm… Es taču uz to neesmu spējīgs… Bet izmanīgais aprēķins - iešaut kājā, ceļgala bļodiņā… Kā es aprēķināju, ka citādi nepagūšu apsteigt pretinieku? No kurienes es dabūju zināt, ka tikai automātista momentāls sāpju šoks izglābs man dzīvību?

Pakalpiņi jau ir piezvanījuši. Japāņu policija notikuma vietā ierodas pēc trim - piecām minūtēm, amerikāņu - pēc piecām - septiņām, Maskavas milicija nokļūst līdz mērķim pēc piecpadsmit - divdesmit minūtēm, vietējie atbrauks pēc tikpat ilga laika no rajona uz centru, filtrēs aizdomīgās personas. Vai es esmu līdzīgs aizdomīgai personai? Esmu līdzīgs. Strādāju bez maskas un esmu pilnībā atklājies. Taču pazīmes kļūs zināmas pēc liecinieku iztaujāšanas, arī izziņos neveikli un lēni, tātad - divas stundas es neatšķiros no citiem gājējiem. Tas ir minimums. Un vispār - kas ir pret mani, atskaitot liecības? Vārdiskam portretam ir maza vērtība, jo tas var attiekties ari uz to, kurš guļ uz parketa grīdas ar lodi smadzenēs. Bet, lūk, pulvera garaiņu nosēdas uz rokām… Ja noņems stearīna masku, pēc tam to apstrādās laboratorijā un atklās pulvera daļiņu sabrukšanu… Jānopērk degvīns un jānomazgā rokas. Bet pirkstu nospiedumi uz pistoles… Kā es varēju to nomest nenoslaucījis! Lai gan - no kā baidīties? Es neitralizēju uzbrucējus, kuri nogalināja vairākus cilvēkus. Pēc jebkuras valsts likumiem es esmu rīkojies likumīgi…

Kas tur notika, kāpēc sākās šaušanās? Ko nogalināja un kas draudēja tieši man? Es nesamaksāju par brokastīm… Lai gan, liekas, mani pacienāja. Un tik gardi smaržoja vēži. Kurp doties? Uz viesnīcu, likties uz auss… Es neko neesmu izdarījis, un mani nav iespējams atrast… Ašots un Samvels ir labi puiši, viņi mani nenodos. Es taču viņiem palīdzēju - lieciniekus vienmēr nogalina… Es viņiem izglābu dzīvību! Vai patiesi mani nodos? Bet ko gan viņi zina? Pat vārdu nepajautāja… Kas ar mani notika? Varēju taču mierīgi sēdēt kabīnītē, varbūt neievērotu… Taču kaut kas izlauzās cauri plēvei, kas sadala smadzenes divos līmeņos, tagad es droši

zinu, ka tāda plēve ir un ko tā atdala. It kā bezsejas cilvēks būtu izniris no dziļumiem un sācis vadīt manu ķermeni… Es pats it kā uz laiku atslēdzos… Bezsejains! Bet kam bija līdzīgs tas, kurš noņēma masku? Viņš teica, ka mēs kopā esam mācījušies… Tehnikumā? Bērnunama skolā? Nē, tur noteikti viņa nebija. Arī tehnikumā viņu neatceros… Vai… Viņš sēdēja trešajā rindā pie loga! Patiesi! Taču tur sēdēja viņš, bet es… Viņš minēja kaut kādu skolu! Ko-mi-te-jas… Kas tā ir par skolu? Un kādu uzvārdu viņš minēja? Kura- kins? Anatols? No «Kara un miera»? Savādi, es nekad neesmu pārzinājis klasiku…

Kā labāk nozust? Šeit ir taisnā kvadrātiskā apbūve. Klasika. Un daudz caurstaigājamu pagalmu. Uz leju un pa kreisi caur pagalmiem. Kas tur tālāk? Latīņu kvartāls? Nē, Kailais kalns. Lieliska vieta pasēdēšanai un pārdomām. Taču īpaši sēdēt nav laika - drīz pilsētu slēgs. Ir vajadzīgi dokumenti. Kāds šeit ir sakaru punkts? Velns, galvā nav nevienas adreses! Nāksies iziet uz nelegālo tīklu, kaut arī tas ir riskanti… Kurš šeit ir rezidents? Atkal nolādētais tukšums! Izmēģināt legālo rezidentūru?… Sūtniecības telefons… Atkal - nē! Kāda tur sūtniecība? Kurā valstī es atrodos? Kurā pilsētā?

Večiņa, kura baroja baložus lielajā pagalmā, kas bija apjozts ar blakšu pilnajiem grūstošajiem piecstāvu komunālajiem namiem ar sarūsējušām āra kāpnēm, visai nelabvēlīgi paskatījās uz cilvēku, kas šūpodamies ienāca pa vārtu aili, no kuras bija palikušas tikai sarūsējušas eņģes. Piedzēries? Neizskatās. Viņu tā kā raustīja gan pa labi, gan pa kreisi, mētāja no vienas puses uz otru, bet tā nebija grīļīgā alkoholiķa gaita. Arī ģērbies pieklājīgi. Varbūt kādu meklē?

Cilvēks pienāca tuvāk. Viņam bija balta, sviedriem klāta un pilnīgi nekustīga seja. Ģipša maska. Kara laikā viņa bija strādājusi sanitārajā vilcienā un tādas sejas bija redzējusi smagi kontuzētajiem, kas bija zaudējuši atmiņu. Taču viņiem bija tukšas acis, bet nepazīstamajam acīs jaudās necilvēcisks spriegums un izmisums.

-   What is this country? What is this city?[3] - viņš to izteica ar grūtībām. Piere saraucās, turklāt - tikai labajā pusē, bet kreisā puse tai pašā laikā palika bezrūpīgi gluda.

Citureiz viņa to būtu noturējusi par jukušu, bet parasta padomju, tagad - krievu cilvēka uztverē jukuši var būt tikai savējie, bet ārzemnieku vidū tādi nemēdz būt.

Večiņa bezpalīdzīgi noplātīja rokas un palūkojās visapkārt, meklējot tulku, kaut arī pagalmā tulki parasti negadījās. Un patiesi, tikai Serjoža Voronovs, ar iesauku - Lukturis, raudzījās no sava pagraba, bet tas bija spējīgs tulkot tikai cietuma žargonu normālā valodā un otrādi, bet, tā kā no paša rīta ierauj kopā ar drauģeļiem, tad tagad, visticamāk, arī to nespēs izdarīt.

Cilvēks atkārtoja jautājumu citā - arī nepazīstamā valodā, tad vēl trešajā. Dialogs neizdevās.

-   Mīlīt, es nesaprotu, - večiņa vainīgi sacīja, taču «ārzemnieks» uzreiz sāka lietot saprotamu valodu.

-   Kur es esmu? Kādā valstī? Kādā pilsētā? - Tagad saraucās ari vaigs un zods, turklāt tikai sejas labajā pusē.

-Ai, ai, mīlīt, tu taču, redzams, esi saslimis? - viņa norūpējusies novilka, un viņš piekrītoši pamāja.

-   Uz Krieviju tu esi atbraucis, uz Krieviju. Uz Tihodonskas pilsētu.

Nepazīstamais pārstāja vaibstīties.

-Atvainojiet, mammīt, es ko citu gribēju jautāt. Man jātiek uz «Intūristu».

Tagad viņš runāja citādi, ne tā kā pirms brīža, lai gan, kāda ir atšķirība, večiņa neprastu paskaidrot.

-   Tas ir uz to pusi, - viņa norādīja ar vecā, daudzreiz lāpītā cimdā tērpto roku. - Iziesiet cauri mūsu pagalmam, pāri klajumam un uz augšu. Gan tur ieraudzīsiet.

-   Paldies!

«Ārzemnieks» tādā pašā grīļīgā gaitā nozuda pagalma dziļumā.

-   Ko viņš gribēja? - Nez no kurienes uzradās Lukturis.

Vateni viņš bija uzmetis virsū savam netīrajam jūrnieka

kreklam, pa uzrauto caurumu varēja redzēt spalvainās tetovētās krūtis.

-    Kas tad tev? Ārzemnieks prasīja ceļu. Meklē «Intū- ristu»…

-   Vai piedzēries? - Lukturis kāri izelpoja.

-   Nē, nesmirdēja… Slimo cilvēks…

-   Tātad sasmēķējies! - Serjožka pats sev paskaidroja un steigšus atgriezās pagrabā. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca kopā ar diviem drauģeļiem, un viņi, it kā ošņājot pēdas kā zvēri, lavījās pakaļ cilvēkam, kura gaita joprojām bija nestabila, - gājējs grīļojās gan pa labi, gan pa kreisi.

-   Ei, ei, ko jūs esat sadomājuši? - večiņa satraukti nokliedzās, taču neviens viņai nekādu uzmanību neveltīja.

Nepazīstamo viņi panāca klajumā. Kādreiz pilsētas arhitekti izdalīja platību simtdivdesmit dzīvokļu deviņstāvu namam, vecos graustus novāca, uztaisīja sētu, sāka rakt būvbedri, bet ar to ari viss beidzās. Vasarā te auga biezas nezāles, kur varēja dzert vīnu, spēlēt kārtis, smēķēt anašu, mīlēties, injicēt morfiju, pārbaudīt nozagtos makus, norēķināties un skaidrot attiecības, paslēpt «karstās», nupat iegūtās lupatas un darīt vēl daudzko citu, kas prasa vientulību un liecinieku neesamību, turklāt vietējie baskāji šīs iespējas izmantoja par visiem simt procentiem. Ziemā, protams, klajums stāvēja dīkā, taču ļāva mierīgi aptīrīt nejauši ieklīdušu apdullušu «biezo».

-   Stāvi, vecīt! - Lukturis pavēlēja. Drauģeļi savu upuri aplenca - viens no sāniem, otrs no muguras.

-   Padalies ar naudiņu, pudelītei nepietiek…

-   Ko? Kas jūs esat? Ko jums vajag?

Upura acis bija miglainas un bez saprāta, taču ne nobijušās, šķita - viņš vienkārši nesaprot, kas notiek.

-   Tūlīt paskaidrošu. - Lukturis pamāja ar roku, Garais saķēra upuri aiz rokām, bet Sašoks satvēra ar elkoņa locītavu kaklu un atvilka galvu tā, ka tas knapi noturējās uz kājām. Shēma bija labi izstrādāta. Lukturis veikli pārmeklēja kabatas.

-   Oho! - Kad rokās parādījās divas paciņas ar piecdesmit dolāru naudaszīmēm, Lukturim atkārās žoklis. - Redzams, patiesi ārzemnieks.

Garais un Sašoks atlaida lutausi. Viņiem bija noruna: ja nauda ir atrasta, tad mantas neņem.

-   Puiši, atdodiet! Es jums tūlīt visu paskaidrošu…

-   Tas nav nekāds ārzemnieks! - Garais atminēja. - Lai viņš tādu piķi pa klajumiem nēsātu! Tas ir mūsējais.

Ja vini būtu izvilkuši trīs četrus simtus tūkstošu rubļu vai kādus simt dolārus, viss būtu normāli - ņemtu kājas pār pleciem un guvumu palaistu pierastā veidā. Bet tāda summa biedēja. Parasts cilvēks nenēsā zaļos paciņās, bet ar neparastiem labāk nepīties - atradīs un taisno zarnu uztīs uz spieķa… Tie nav menti, kuri pēdējā laikā gramstās kā akli kaķēni, nav arī labvēlīgie advokāti un uz sarunāšanu vēlīgie tiesneši…

-   Kas tu esi? - Lukturis klusi jautāja, un drauģeļi satraukti pieklusa. - Kam tu strādā?

Ja «biezais» būtu nosaucis Bitoku vai Laķieri, nemaz nerunājot par Tahiru, viņš nekavējoties saņemtu naudu atpakaļ kopā ar stūrainu, taču patiesu atvainošanos. Bet viņš atbildēja kā pats pēdējais lutausis, kurš nav ne mazākajā mērā bīstams.

-   Es pašreiz nestrādāju… Pagaidām… No rūpnīcas aizgāju, citā vietā - nepieņēma…

-Ak nestrādā! - Luktura balss atguva agrāko stingrību.

-   No kurienes tad tev tāds piķis?

-   Es to atradu…

Izsmējīgi, spiedzoši smiekli izšāvās no trim rīklēm.

-   Bet tagad to atradām mēs! - Kompānija pagriezās un bez steigas devās savās gaitās. - Tas nu gan ir jefiņš! Atradis! Kur gan, interesanti, tādas paciņas mētājas?

-   Stāt! - asi un briesmīgi atskanēja aiz viņu mugurām, smiekli aprāvās. Taču tas bija tas pats lutausis. Lukturis nekad nebūtu ticējis, ka viņš var tā uzkliegt, it kā būtu baigais ments no kriminālmeklēšanas.

-    Ātri atdot, citādi olas noraušu! - Ar tādiem vārdiem nemētājas, kaut ari tie tieši atbilst situācijai. Ja «biezais» turētu stroķi, viss būtu savā vietā. Bet stroķa viņam nebija…

-   Ko? Nolēmi uzstāties?! - draudīgi nošņaca Lukturis un devās pretī. Viņam šķita, ka upuris ir kaut kā mainījies: poza, kustības, skatiens… Taču pagaidām viņš vēl neko nesaprata.

Garais pietuvojās pirmais, pierasti ejot no labās puses uz aizmuguri. Taču pēkšņi atskanēja kā mīkla lipīgs sitiens un viņš, galvu noraustījis, nokrita atmuguriski bez skaņas un dzīvības pazīmēm. Pašu sitienu ne Sašoks, ne Lukturis neredzēja, taču biedra piemērs ir visiespaidīgākais pasaulē. Abi apstājās tā, it kā būtu uzdūrušies ķieģeļu sienai. Taču lutausis viņiem tuvojās, skaņa atkārtojās, un uz apledojušā sniega nogāzās Sašoks. Drauģeļu pozas liecināja, ka bez reanimācijas tie netiks cauri.

-   Visu atdodu, ņem! - Drebošā roka pastiepās un atlaida naudu. Upuris to nevērīgi iebāza kabatā un, it kā nekas nebūtu noticis, gāja savu ceļu. Starp citu, nē: viņš mainīja maršrutu un devās nevis uz «Intūristu», bet uz leju, uz piekrasti.

Lukturis ar skatienu viņu pavadīja, līdz viņš izlīda cauri spraugai sētā, tad pieliecās pie drauģeļiem. Skaļi žagodamies, neatliekdamies, gandrīz četrrāpus viņš metās projām no briesmīgās vietas.

***

Sākumā vietas apskate noritēja kā parasti. Ar līķu daudzumu tagad vairs nevienu nevar pārsteigt, tāpat arī ar noslepkavotu milicijas majoru. Vienkārši - palielinās darba apjoms. Zālē strādāja divi izmeklētāji un divi tiesu medicīnas eksperti, nomaļāk vaibstījās no ielas pieaicinātie liecinieki. Atbrauca arī lielais rajona kriminālmeklēšanas priekšnieks Nirkovs, kura iesauka «Kolorādo vabole» bija reducēta līdz īsākai - Vabole. Viņš norūpējies pamīņājās pie Šipuļina nedzīvā ķermeņa, apskatīja nomesto pistoli, tad izteica drosmīgu versiju:

-   Šķiet, ka tas ir viņš, kas nošāva bandītus!

Simakovs delikāti klusēja, taču no neveiksmīgā slēpņa atgriezies Savuškins runāja bez ceremonijām:

-   Ir divi liecinieki, bārmenis un oficiants. Abi stāsta, ka šāva apmeklētājs no trešās kabīnītes. Viņi to pazītu.

Vabole sabozās. Viena lieta, ja padotais ir varonīgi cīnījies ar killeriem un varonīgi kritis kaujā. Pavisam cita -«ja viņš nezin kāpēc pļāpājis ar kriminālajiem elementiem u*> kļuvis par grupējumu savstarpējās cīņas upuri.

-   Tas vēl jāpārbauda! - viņš uzstājīgi noteica.

Taču lielajā priekšniekā neviens neklausījās: visi darīja savu darbu.

-    Virsdegunē lodes ieejas caurums, diametrs… astoņi milimetri, - tiesu medicīnas eksperts diktēja, nolikdams izbīdāmo lineālu ar izbīdāmu āķi. - Ievainojuma kanāls slēgts: galvas pakauša daļā izejas cauruma nav, kanāla dziļumu noteiks sekcija…

-   Virsdegunē lodes ieejas caurums ar diametru - astoņi milimetri, - kolēģim piebalsoja otrs tiesu medicīnas eksperts.

-   Tas ir no «makarova», āda izstiepjas, un brūces diametrs ir nedaudz mazāks nekā lodei, - Nirkovs paspīdēja ar savām zināšanām, vērsdamies pie Simakova tā, it kā vilktu to savā pusē. - Bet kam te ir otrs «makarovs»? Tikai viens - Šipuļinam…

-    Kur gan viņš ir iemācījies tā šaut? — painteresējās rajona iekšlietu daļas priekšnieks, taču Vabole šo jautājumu palaida gar ausīm.

Otrajā kabinetā prokuratūras izmeklētājs pratināja Ašo- tu. Samvels jau bija liecinājis un stāvēja, ļengani atbalstījies pret leti, un gaidīja, kad viss beigsies. Viņš vēl nebija attapies, taču saprata, ka nekas labs viņam nespīd. Kriminālisti uzlasīja čaulītes, fotografēja, noņēma uz lipīgajām, gaišajām un tumšajām plēvēm ar pulveri iekrāsotos pirkstu nospiedumus. Vārdu sakot - ritēja parasts un visai nepatīkams darbs.

Vabole ieskatījās pirmajā kabīnītē. Bļodas ar vēžiem te vairs nebija, jo Makarovs un seržants - vadītājs delikatesi beidza ēst palīgtelpā. Divu vīriešu līķi gaidīja, kad pienāks viņu apskates laiks. Kas viņi ir? Nirkovam atbilde uz šo jautājumu bija ļoti svarīga. No tā, kādā kompānijā pēdējo reizi savā dzīvē mielojies majors Šipuļins, bija daudz kas atkarīgs arī viņam personīgi. Jo bez oficiālas izmeklēšanas vēl priekšā stāvēja ari dienesta izmeklēšana, kas var būtiski iespaidot pulkveža karjeru.

Noslepkavoto sejas klāja sakaltušas asinis. Vabole uzmanīgi iztaustīja kabatas, izņēma dokumentus, izlasīja… Un sajuta vieglu galvas reiboni.

Smagi soļodams, viņš atgriezās zālē.

-   Tur ir Tahirovs ar savu miesassargu.

No šī brīža apskates aina strauji mainījās, it kā būtu ieslēgts paātrinājums. Salēcās Savuškins, metās pie telefona Simakovs, histērijā sāka raustīties Samvels.

-   Viss, tagad patiesi ir beigas: teiks - amerikāņi sarīkojuši!…

Pēc divdesmit minūtēm restorāniņā ieradās ģenerālis Kramskojs ar vietniekiem un apgabala prokurors. Tahirovs bija ievērojami lielāka figūra nekā majors Šipuļins.

Divu apziņas pusīšu plosīts, Lapins jeb Tihodonskā nepazīstamais Kardanovs gāja pa Bagāto noeju uz Kailā kalna pusi. Beigu beigās pusītes pielāgojās, lai gan ne pārāk cieši, atstājot dažus asus stūrus. Viņu pārņēma ļoti savādas sajūtas - parastas lietas pēkšņi atklājās no pilnīgi negaidīta skatpunkta, izraudzītais mērķis patvaļīgi mainījās pret citu, pierastajās pārdomās iespraucās svaigas, līdz šim nepazīstamas domas.

Nejauši satiktajā novārgušajā pretim nākošajā puisī viņš nekļūdīgi pazina narkomānu, viņu pievilka šaurās ieliņās un caurstaigājami pagalmi, jo pa maģistrālēm un prospektiem patrulēja pastiprinātas milicijas vienības, viņš saprata, ka stēidzami jāpārtaisa pase, un zināja, kā to izdarīt. Kad no pavārtes izbira piedzērusi kompānija, viņš acumirklī noteica tās barvežus un saprata, kur un kā sitīs, ja sāksies sadursme. Viņš intuitīvi juta aiz koka stāvošu cilvēku, sajuta no apkārtējiem nākošo biolauku: mierīgi labvēlīgo, aizkaitināti zvērisko, drūmo, neieredzošo un atklāti bīstamo. Otrā un trešā veida biolauki dominēja pār citiem.

Viņš atcerējās, kā izrēķinājās ar laupītājiem klajumā, un bija pārliecināts, ka to izdarīja tieši viņš, nevis kāds cits. Viņš zināja, ka divi ir smagi sakropļoti vai nosisti, taču nejuta bailes vai sirdsapziņas pārmetumus - viņi paši bija izvēlējušies tādu dzīves ceļu. Viņš gandrīz atcerējās to, kura seja bija pazīstama: viņi patiesi bija mācījušies kopā slēgtā mācību iestādē - lielā, dzeltenā celtnē aiz augstas, no dzelzs stieņiem ar asiem uzgaļiem būvētas sētas, nekādas izkārtnes, kluss Maskavas rajons, kuru laikam varēs atrast.

Atmiņā parādījās daudz kā jauna, taču visam bija kaleidoskopa stikliņu daba. Lai saliktu veselu attēlu, vajadzēja atrast laiku, apbruņoties ar pacietību un, rūpīgi grozot brīnumaino cilindru, minēt atklājušās likumsakarības. Taču ari atsevišķas drumslas bija interesantas.

Vienmērīgi šūpojās ziloņa mugura tur, tālu lejā, it kā viņš skatītos no zema lidojuma. Pašķiras sausā, dzeltenīgā čaukstošo niedru audze, patīkams medību satraukums, pašpārliecību radoša šaujamā svars, lēcienam sasprindzis lokans strīpains ķermenis…

Melnādains cilvēks ar izteiktiem uzacu lokiem un rituāla rētām uz vaigiem šķoba violetās lūpas, atsedzot aso zobu trīsstūrus… Tas ir progresīvs sabiedrisks darbinieks, cīnītājs pret koloniālismu un liels Padomju Savienības draugs, bet kāpēc viņš tik mokoši ilgi skaita naudu? Kāpēc viņam rokā ir līks duncis, un kas tie par cīsiņiem, kurus viņš ar tādu baudu apgrauž? Un melnā sieviete ar lellītes figūru, kas aizrautīgi groza gurnus…

Klusa puskrēsla mājīgā istabā, tikko dzirdama mūzika, spoža nūjiņa un doktora Broņislavska iejūtīgie čuksti: «Esmu atslābinājies, esmu pilnīgi atslābinājies un mierīgs.» Viņš atkārto doktora vārdus, kaut arī nav pilnīgi mierīgs: viņu satrauc šļirce ar staipīgu dzeltenbrūnu šķidrumu. Tas

ir Bronislavskis. Viņš zina, kā salikt mozaīku no atminas drumstalām, kā iznīcināt garoziņas atlikumus, kas sedz daļu no smadzeņu puslodēm.

Rubeņa čebureku ēstuve joprojām bija slēgta. Kādas muļķības runāja puika? Vai tad Rubens būtu aicinājis nejaušu paziņu uz tādu darbu? Bet kāpēc pie viņa no tās dienas ir slēgts?

Viņš iegāja pagalmā, paskatījās visapkārt, ieslīdēja spraugā starp šķūnīti un oglēm, pagrūda vārās durtiņas un ienira pēc putekļiem un zirnekļu tīkliem dvakojošā tumsā.

Savādi - Rubens, kad gāja projām, vienmēr lika piekaramo atslēgu. Tātad viņš ir iekšā! - parādījās negaidīta doma, kas nekad agrāk nebūtu ienākusi prātā, taču tagad likās pilnīga un acīm redzama.

Viņš izspraucās gar ogļu kasti uz mazo eju, kas veda uz virtuvi, un tā izrādījās atvērta. Viņš nožēloja, ka ir izmetis «makarovu», bet vēl vairāk, ka nav paņēmis »PP» - killera kabatā droši vien bija rezerves aptveres. Viņš juta, ka šeit bez viņa ir vēl kāds, bet šis «kāds» nav bīstams. Uz plīts parasti atradās sērkociņi, ari tagad tie tur bija, dzeltenā liesmiņa izgaismoja galdu ar tukšo šķīvi, dakšiņu un glāzi. Šeit viņš ēda šašliku ar čeburekiem un dzēra degvīnu, no tās dienas nekas nebija mainījies. Un pēkšņi viņš saprata, ko ieraudzīs palīgtelpā…

Uzmanīgi iedams pa čīkstošajiem grīdas dēļiem, viņš spēra pēdējos soļus. Sērkociņš nodzisa, viņš aizdedzināja nākamo. Viņi visi bija šeit, visa jautrā kompānija, kas tik vētraini priecājās tajā vakarā. Taču tagad vīri nepriecājās. Viņi bija miruši. Vēl ne smacējošs, bet jau skaidri jūtams bija puvuma smārds.

Ar krūtīm uz galda bija uzgūlies Rubens, pret sienu atmeties Surens, sakņupis stūrī trešais, tas - bez vārda. Nē, ne visi. Ceturto vīrieti nekur neredz. Uz grīdas, atmetusies uz muguras, gulēja rūsganā meitene ar bezkaunīgi paplestām kājām, no kurām kāds bija novilcis noplukušos un nonēsātos zābakus. No tās vietas, ar kuru viņa pelnīja iztikai, rēgojās stampiņa no piestas, kurā Rubens smalcināja ķiplokus. Zābaki mētājās tepat, bet, apgaismojis grīdu pie rudās galvas, viņš starp nokūpinātām čaulītēm atrada to, ko meklēja, divus sakošļātus «Belomor» papirosu galus.

-   Vai patiesi - uz «Tihprombanku»? - Nirkovs tīši skaļi pārjautāja. Ašots sabijies pamāja.

-   Tā viņš teica, jā. Labs darbs, daudz naudas… Nē, par naudu viņš neteica, to es pats nodomāju…

-   Vai tu to apstiprini?

Tagad pamāja Samvels.

-   Palielījās - viss bija slikti, pavisam slikti, tagad ir iekārtojies bankā un viss būs labi.

Kramskojs, Simakovs un Nirkovs saskatījās. Par spriedzi starp «Tihprombanku» un Tahirovu visi zināja, tamlīdzīgs atrisinājums netika izslēgts. Tiesa, šeit klātesošie augstākie milicijas virsnieki varēja derēt, ka par upuri kļūs baņķieris. Taču iznāca otrādi… Vai patiesi tik rupji nostrādāts? Jau pirmajā brīdī uzpeld Jumaševa pēdas…

Dienesta mašīnām uz ielas pievienojās vēl ne mazāk par divdesmit grupējuma automobiļu. Varētu kārtējo reizi pabrīnīties par ātrumu, kādā noplūst informācija, taču šoreiz iemesls bija cits: piedzinis uzpildīto «mersi», Huseinovs atklāja slepkavību un zibenīgi sacēla visus kājās. No Step- ņanskas atgriezās Kondratjevs, un tagad kā drūma klints viņš stāvēja pie ieejas, gaidīdams, kad aizbrauks galvenās personas. Apgabala prokurors nedaudz aizkavējās notikumu vietā, bet Kramskojs kā nenāca, tā nenāca ārā. Beidzot Kondratjevam apnika gaidīt.

-   Pasaki priekšniecībai, - Kondratjevs iedeva pie ieejas dežurējošam seržantam vizītkarti. - Pasaki, ka man ir svarīgas ziņas.

Pirmais taisnstūriti ar lāzera halogrammu paņēma Savuškins, nodeva Simakovam, bet tas - Kramskojam.

-    Kondratjevs Aleksandrs Nikolajevičs, AS «Progress» ģenerāldirektora vietnieks, - ģenerālis lēni nolasīja un izteiksmīgi paskatījās uz Nirkovu.

-   Ielaidiet, paskatīsimies, kas viņam ir par ziņām.

Ģenerāldirektora vietnieks iebrāzās kā viesulis, pārlaida skatienu slaktūzim, piegāja pie priekšniecības, pasniedza fotogrāfijas.

-   Atsūtīja nezināmi cilvēki. Teica, ka tas ir algots slepkava, kuru noalgojusi «Tihprombanka». Pārbaudiet!

Viņš to izmeta uz dullo, minēdams, lai pēc atbildes reakcijas saprastu, kas ir zināms patiesībā. Taču trāpīja mērķī.

-   Nu, še, paskaties! - Nirkovs pasniedza fotogrāfijas Ašotam.

-   Viņš! Tas ir viņš! - Ašots uzbudināti iekliedzās, priecādamies par iespēju būt noderīgam.

-   Sākumā staigāja, lūk, tāds kā klaidonis, bet pēc tam - šitāds!

-   Jā, tas ir precīzi, - ari Samvels apstiprināja.

Vidējā kabinetā sēdošais prokuratūras izmeklētājs no-

šausminājās par tik rupjiem atpazīšanas likumu pārkāpumiem, taču neriskēja izteikt aizrādījumu.

-   Pagaidiet! - Nirkovs izsaucās. - Šitais puisis taču ir beigts.

-   Nē, nav beigts, - pielicis rokas pie krūtīm, Ašots ļoti klusu un ļoti godbijīgi iebilda. - Viņš nošāva šitos, kuri ir maskās, un izskrēja ārā. Pat mēteli sākumā aizmirsa, bet tad atgriezās.

-   Jā, aizbēga, - Samvels kā atbalss atkārtoja.

-   Sakiet, aizbēga? - Nirkovs aizsvilās. - Tad nāciet šurp!

Tahirovs, Šipuļins un Sadikovs jau bija aizvesti, mazāk

svarīgie bija nostādīti pie sienas, lai ar viņiem tiktu galā vēlāk. Nevienādības netaisnība turpināja darboties arī pēc nāves.

-   Bet kas ir šis? - Vabole norādīja uz otro killeru.

Ašots izberzēja acis, Samvels sev ieknieba ausī, Kram-

skojs salīdzināja fotogrāfiju ar nogalinātā seju. Attēls un seja bija identiski. Vienīgā atšķirība - caurums virsdegunē. Ja tādu ar zīmuli uzzīmētu uzņēmumā, tad sakritība būtu pilnīga.

-   Ko teiksiet? - Nikrovs svinēja uzvaru. - Neviens nekur nav aizmucis! Šipuļins nošāva bandītus! Un šitais bija ar tiem!

-Aizvāciet nepiederīgos! - Kramskojs nokomandēja. Un pagriezās pret Kondratjevu. - Kāpēc jūs visu ielu esat nosprostojuši? Mašīnas aizvākt nekavējoties! Un pielūkojiet… Mums ir reids, lai atklātu ieročus, un vispār… Lai nebūtu nekādu ekscesu!

Kas ir «ekscess», Tahirova vietnieks nezināja, taču uzminēja. Vēl skaidrāk viņš saprata, kāda tagad ir Iekšlietu daļas pārvaldes vadības nostāja. Ja būtu iemesls, tad grupējums nekavējoties tiktu iznīcināts. Smagi soļodams starp pavirši uzslaucītiem sarkaniem notecējumiem, viņš devās uz izeju. Tahira nāve visu ir mainījusi. Un viņu diezin vai atstās vadīt azerbaidžāņu klanu. Nāksies cīnīties par varu!

-   Ja šis bija kopā ar viņiem, tad - kurš sēdēja trešajā kabīnītē? - Kramskojs jautāja, un Nirkovs aprāvās. Tiešām, viens cilvēks nevar vienlaikus atrasties divās vietās. Tātad… Tas ir ļoti līdzīgs cilvēks vai dubultnieks.

Kondratjevs pēdējo ģenerāļa frāzi nedzirdēja, bet nodomāja to pašu. Ja divi liecinieki apgalvo, ka cilvēks no bankas ir nošāvis uzbrucējus un nozudis, tad ir maz ticams, ka viņš nošāvis pats sevi. Viņš vienkārši ir «nocirtis asti». Bet tālāk sākās pierastais sajukums. Taču šķiet, ka menti nostājušies baņķieru pusē un šo nelieti izpestīs…

-   Pavairot fotogrāfijas, izdalīt visiem mūsējiem, palūgt draugus, pilnīgi slēgt pilsētu! - Kondratjevs deva pirmo komandu. - No šejienes novākt mašīnas, stroķus nenēsāt, rīkoties ļoti uzmanīgi…

-   Kondrāts nobijies! - viņš sadzirdēja Huseinova piesardzīgo čukstu un, paspēris soli uz priekšu, ar atvēzienu iesita tam pa žokli.

-    Killeru daktilkartes un pirkstu nospiedumus uz pistoles nekavējoties pārbaudīt gan mūsu, gan Informācijas centra kartotēkā. Šim līdzīgajam sekciju iztaisīt nekavējoties! - pavēlēja Iekšlietu daļas priekšnieks.

Savuškins gribēja iebilst, ka līķus drīkst griezt ne ātrāk par divpadsmit stundām pēc nāves, bet, paskatījies uz ģenerāļa seju, noklusēja. Toties no palīgtelpas iznākušais Makarovs nenoturējās.

-   Tur taču asinis vēl nav sarecējušas, - klusi, bet saprotami viņš noteica, lakatā slaukot saskrāpētos, pēc dillēm smaržojošos pirkstus. Uz šo repliku neviens nereaģēja.

-   Par rezultātiem ziņot man personīgi! - Kramskojs paskatījās tieši uz Simakovu, pēc tam - uz Nirkovu. Abi pamāja.

-   Kam ar to nodarboties? - Vabole laikus painteresējās.

Ja ievēro teritoriālo principu, meklēšana jāveic Centrālajai rajona nodaļai. Ņemot vērā nozieguma smagumu un nogalināto figūru mērogu, atbildību var uzlikt pilsētas un apgabala kriminālizmeklētājiem, lai gan no Simakova un Savuškina pleciem jebkurā gadījumā to neviens nenoņems. Taču, ja atzīstam, ka nošaušana ir saistīta ar organizētās noziedzības grupējumiem, priekšplānā izvirzās Organizētās noziedzības apkarošanas daļa. Tas ir - rodas pilnvaru konkurence, turklāt - tādos gadījumos neviens necenšas uzvelt visu sev, drīzāk otrādi - novelt izmeklēšanu uz svešiem pleciem.

-   Nodarboties visiem tik ilgi, kamēr atklāsim! - Kramskojs atcirta. - Iedarbināt plānu «Gredzens», pavairot fotogrāfijas, parādīt televīzijā. Formulējums šāds: «Saistībā ar aizdomām par sakariem ar smagu noziegumu.»

-   Kā garšoja vēži? - Savuškins jautāja, kad durvis aiz ģenerāļa aizvērās.

-   Lieliski, ->• Makarovs pasmaidīja un apostīja rokas.

-   Tev nu gan ir nervi!

-   Nežēlojos.

-   Tikai veltīgi tu tos te ēdi.

-   Kāpēc? Vai lai tie iet bojā…

-   Slikta pazīme…

-   Es neticu pazīmēm.

-   Nu, lai būtu… Sāksim meklēt to Lapiņu!

Bet upes ostinieki jau sen bija instruējuši prostitūtas, kāršu spēlmaņus, kabatas zagļus, uzpirksteņu dancinātājus, pīrādziņu pārdevējus no pārnēsājamām tarbām, autostāvvietu un lidostu kontrolierus, rādīja Ķertā fotogrāfijas, kuras no Dimkas bija nopirkuši par simt piecdesmit tūkstošiem. Visas, cik vien mājās bija. Uzreiz.

Oficiālā vara un dažādu līmeņu kriminalitāte sāka Lapiņa - Kardanova plaša mēroga meklēšanu.

Ceļā uz pārvaldi Kramskojs tieši no mašīnas savienojās ar Jumaševu.

-   Vai esi dzirdējis, ka Tahirovs ir nogalināts?

Kā deputāti un vadītāji apgabala mērogā viņi bieži tikās ārpus dienesta vides, tādēļ viens pie otra vērsās vienkārši.

-   Jā, - baņķieris neizteiksmīgi atbildēja. - Dzirdēju. Pēdējā laikā mums bija zināmas nesaskaņas… Baidos, ka aizdomas var skart arī mani…

Viņš cerēja sagaidīt šīs domas noraidījumu, taču Kramskojs cieti atbildēja:

-   Un tam ir pamatojums. Tavs cilvēks tur pirms pašas slepkavības ir iezīmējies.

-   Mans cilvēks? - Jumaševa kaklu sažņaudza spazma.

-  Jā, Lapins. Viņam, starp citu, ir arī cits uzvārds - Kar- danovs. Bet tev, visticamāk, ir zināmi abi.

-    Kāpēc… Man nekas nav zināms… Šis tips mēģināja pie manis iekārtoties, es viņu nepaņēmu - tas arī viss! Es nezinu, kā viņš tur gadījās…

-   Starp citu, viņš nošāva killerus. Kā vienu, tā otru. Turklāt izdarīja to meistarīgi. Vārdu sakot - nocirta asti.

-   Vinu atveda viens līdzstrādnieks uz Tehniskās drošības nodaļu, - baņķieris purpināja. - Viņam ir dažas savādības, mēs viņam atteicām… Es viņu nekur nesūtīju, mani ļaudis - tāpat…

-   Sakritība? - ģenerālis nelabvēlīgi jautāja.

-   Nezinu… - Jumaševs godīgi atbildēja spēku zaudējušā balsī. - Es neko nesaprotu…

Kad ģenerālis sarunu beidza, Jumaševs pagriezās pret kabinetā sēdošo Timohinu.

-   Vai tu esi redzējis filmu «Ceļš uz ešafotu»?

-   Neatceros, - tas izbrīnījās.

-   Tur viens cilvēks rūpīgi izplānoja slepkavību un noorganizēja sev spīdošu alibi. Taču apstākļu sakritības dēļ tika apvainots citā slepkavībā un saņēma nāvessodu.

-   Kāds te sakars? - DD priekšnieks nesaprata.

-   Tiešs! Viss ir tīri nostrādāts, nekādu pēdu mūsu virzienā nav un nevar būt, tikai aizdomas, plikas aizdomas! Un tad pēkšņi šis idiots divas dienas zīmējas pie mums, bet pēc tam atrodas akcijas vietā un sasaista mūs ar šo lietu pa tiešo! Tas bija viņš, kas nošāva specus… Pie tam - meistarīgi! Bet jūs te siekalojaties - kas viņš tāds ir!

Jumaševs cieši skatījās uz apstulbušo Timohinu.

-   Es jums pateikšu, kas viņš ir! Viņš ir K. cilvēks!

DD priekšnieks norūpējies aizdomājās, apsvērdams visas detaļas un analizēdams apstākļus. Neizpratni viņa sejā pamazām nomainīja skeptiska izteiksme.

-    K. viņu nosūtīja par kontrolētāju? Ar saviem labākajiem cilvēkiem? Un pavēlēja tos «izdzēst», pēc viņa mērogiem, parastā operācijā? Absurds! Tā viņam drīz vien neviens nepaliks… Un kamdēļ viņu vajadzēja mums piespēlēt?

Jumaševs ari sajuta savas pozīcijas vājumu.

-   Kas tad viņu te ieveda ar Tereščenko palīdzību? Es nezinu, ko viņam izdarīšu!

-   Ar viņu neko vairs nevar izdarīt. Viņš ir miris.

-Ko?

-    Šonakt. Plašs infarkts, te nav ko brīnīties… Kaut gan - nāve viņu nereabilitē.

Dažas minūtes kabinetā valdīja klusums. Beidzot Jumaševs noklepojās.

-   Lapiņu, vai kā viņu sauc, vajag sameklēt! Viņā ir mūsu alibi. Viņš taču, pat spīdzināts, ar «patiesības eliksīru», uz poligrāfa, nevarēs pateikt, ka pildījis mūsu uzdevumu!

Timohins sarauca pieri.

-   Ja… ja tikai…

-   Kas, «ja tikai»?

-   Ja tikai viņa lomā nav tas, lai pateiktu tieši to.

Viņš prata tālu aprēķināt daudzposmainas viltīgas operatīvo spēļu kombinācijas, kurās gadās visnegaidītākais noslēgums. Jumaševs to zināja un tādēļ arī pats aizdomājās. Kāpēc K. kliedza par briljantiem? Tā nav spēle, bet nejauši izlauzies dvēseles kliedziens… Un kāpēc viņš gatavojās personīgi atlidot uz Tihodonsku? Baņķierim, tā domājot, sāka reibt galva, taču bijušais slepeno operāciju finansists ātri izlobīja būtību un pārgāja no kopējā uz konkrēto. No neizprotamās teorijas uz saprotamo reālo.

-   Ja jau pastāv tāda iespēja, tad viņu vajag novākt.

Timohins vēl brīdi domāja un tad pamāja.

***

Aizsargkrāsā krāsotais «Jak-40», borta numurs - 05, speciālā reisā ieradās kara aerodromā pie Tihodonskas septiņpadsmitos trīsdesmit. Septiņpadsmitos divdesmit piecās cauri aerodroma kontrolpunktam izbrauca melna volga ar aptumšotiem stikliem un speciālo sakaru antenu. Pie aizsargbarjeras dežurējošie karavīri to izlaida cauri bez apskates un dokumentu pārbaudes. Ne jau tādēļ, ka zināja, kam pieder valsts numurs «A-002TD», tas nav viņu prātam, lai iedziļinātos tādos smalkumos, vienkārši sardzes priekšnieks leitnants Jevsejevs vēl pirms stundas nodeva attiecīgu rīkojumu. Arī leitnants nezināja, ka mašīna pieder FDD pārvaldei: viņš pildīja atbildīgā dežuranta norādījumus, bet tas savukārt saņēma daļas komandiera pavēles.

Lidmašīnu sagaidīja ģenerāļa Lizutina personīgais uzdevumu izpildītājs. Tas nepazina atbraucēju pēc sejas, taču neriskēja kļūdīties, jo lidmašīnā atradās tikai viens pasažieris. Kad traps pieskārās zemei, apgaismotajā lūkā parādījās gara, plecīga figūra, kas šķita kā izgriezta no melna kartona.

Nokāpis uz pacelšanās joslas betona, viesis no galvaspilsētas nokļuva apžilbinošu prožektoru staros un uzreiz ieguva ķermeņa telpiskumu, neapmierināti ar plaukstu aizsedzās no spilgtās gaismas, tā ka seju aizsedza izplesto pirkstu ēna. Kaut kas viesa ārienē uzdevuma izpildītājam šķita neparasts, taču majora uzdevumā neietilpa neparas- tību analīze, lai gan tās bija ievērojama daļa no ikdienas dienesta.

Sveicinājis viesi, viņš atvēra priekšējās durvis, bet tas neizmantoja laipnību un apsēdās aizmugurējā sēdeklī.

Ekipāža no lidmašīnas neizkāpa - tas bija savādi. Divi cilvēki aizsargkombinezonos «Sniegs» noskrēja pa trapu un nostājās pie «Jak» deguna un astes, izvērsa plati kājas un uzlika rokas uz šķērsu pie krūtīm uzkārtajiem desanta automātiem. Tas likās vēl dīvaināk, jo aerodromu labi apsargāja, cik nu var lietot vārdu «labi» par dienesta darbību mūsdienu kara resorā.

Volga pa apgaismotajiem vārtiem izbrauca biezajā ziemas dienas krēslā Tihodonskas stepē, pēc piecpadsmit minūtēm nokļuva uz trases un vēl pēc pusstundas iebrauca pilsētā.

Saskaņā ar Lizutina pavēli majors pats vadīja mašīnu, pasažieris neizteica nevienu vārdu, un salonā valdīja saspringts klusums, kuru traucēja tikko dzirdama murmināšana un sprakšķi, it kā tālumā darbotos rācija. Trokšņa cēlonis bija maskavieša veikli noskaņotais mazais japāņu uztvērējs - raidītājs, ar kuru viesis klausījās milicijas dienesta diapazonu.

-   Kalns, Kalns, es Divdesmit ceturtais. Klausos…

-   Divdesmit ceturtais, es jūs klausos…

-   Uz kontrolposteņiem ieradušies kaut kādi cilvēki ar sarkaniem apsējiem, pieteicās kā firmas «Progress» līdzstrādnieki un vēlas piedalīties nosprostošanas darbībā. Gaidu norādījumus. Klausos…

-   Kādi cilvēki? Vai viņiem ir dokumenti?

-   Nepazīstami cilvēki. Jauni puiši, tagadējie. Uzrādīja drošības dienesta «Progress» apliecības.

-   Saradušies šie dienesti… Tūlīt noprasīšu Otrajam…

-    Uzmanību, visām mašīnām pilsētas centrā saņemt meklējamā fotogrāfijas. Atkārtoju: PM - 8, 10, 12, 13, 14, 15 - ierasties bāzē, lai saņemtu fotogrāfijas…

-    Divdesmit otrais, es - Astoņpadsmitais, divi četrpadsmit piecpadsmit gadu veci pusaudži autoostas rajonā sadūra ar nazi savu vienaudzi, nozuda jūsu rajonā. Pazīmes…

-   Divdesmit ceturtais, es - Kalns, klausos…

-   Dzirdu, Divdesmit ceturtais.

-   Otrais neiebilst, taču - tos kontrolēt, nepārkāpjot likumu. Lai neiznāktu tā, ka viņi atriebj savu Tahiru milicijas aizsegā.

-   Lai tā nebūtu, viņi jādzen pie velna…

-   Mums tagad nav vajadzīgi sarežģījumi. Ir pavēlēts viņus pielaist pie nosprostošanas pasākumiem, bet tikai otršķirīgā lomā mūsu darbinieku kontrolē. Kā saprati? Klausos…

-Tā, visu sapratu… Sakarus beidzu…

-   Kalns, es - Desmitais. Klausos…

-   Desmitais, jūs klausos…

-   Kāds ir meklējamā uzvārds? Mēs pārbaudām dokumentus vienam aizdomīgam puisim. Kādam jābūt uzvārdam?

-   Divi uzvārdi: Lapins vai Kardanovs…

Cilvēks aizmugurējā sēdeklī nolamājās un izņēma no auss mazītiņu kapsulu, kas bija saistīta ar uztvērēju - raidītāju ar tievu vītu vadu. Tad izlamājās vēlreiz.

-   Ko jūs teicāt? - jautāja vadītājs.

-   Kretīni! - viesis atkārtoja, un vairāk jautājumu nebija.

Drīzumā volga piebrauca pie milzīgās sešstāvu celtnes,

kas kādreiz visa piederēja Tihodonskas apgabala PSRS VDK pārvaldei. Tagad te bija izvietojies gan apgabala Iekšlietu dienests, gan Federālais drošības dienests, bet daļu no celtnes represīvo dienestu samazināšanas gados vispār atņēma un nodeva vietējai mākslas mācību iestādei. Maskavietis atsperīgi izlēca no mašīnas un devās pie lielajām, ar tēraudu apsistajām durvīm. Majors viesi panāca jau vestibilā un nomierinoši pamāja izskrējušajam dežurantam.

-   Lūdzu, uz otro stāvu, Matvejs Fomičs jūs gaida.

Normālā gaismā viņš apskatīja speciālā reisa pasažiera seju un saprata, kas bija licies tik neparasts: asi, it kā ar nocirstu galu veidotais deguns un lielās, zem cepures paslēptās ausis veidoja baisu, necilvēcīgu tēlu. Kad pieņemamajā telpā viesis noģērbās, iespaids pastiprinājās: ausis izrādījās ļoti lielas, izstieptas uz augšu un ar smailiem galiem, tādas ausis mēdz būt plēsīgiem zvēriem, nevis cilvēkiem. Varbūt tikai vilkačiem… Majoram bija stipri nervi un vidēji attīstīta fantāzija, taču viņš nopriecājās, ka to visu nebija redzējis agrāk, kad nepazīstamais sēdēja aiz muguras, braucot pa tumšo un tuksnesīgo stepi.

Majors gatavojās viesi pieteikt, bet maskavietis viņu atbīdīja un pats iegāja plašajā ģenerāļa kabinetā.

-   Esiet sveicināti, Mihail Anatoļjevič! - Lizutins piecēlās, apgāja galdam, draudzīgi uzņēma atnācēju un aizveda stūrītī pie diviem klubkrēsliem un žurnālu galdiņa neformālai sarunai.

Ģenerālis bija liela auguma vīrietis, nomenklatūras amatu pildošs, vaļīgs un pašpārliecināts. Tiesa, pēdējā laikā pārliecība bija mazinājusies - nesen viņš sasniedza sešdesmit gadus, tādēļ atlaišana pensijā varēja pienākt jebkurā brīdī. Arī viņu nepatīkami iespaidoja viesa izskats. Likās, ka necilvēciskās ausis parasti ir spalvainas un asajos galos vilna saveļas pušķīšos kā lūsim, un tikai oficiālo vizīšu laikā zvēriskais apspalvojums tiek noskūts.

-   Kā atlidojāt? - viņš labvēlīgi painteresējās. - Civilais lidlauks zemo mākoņu dēļ ir slēgts.

-   Jau ir atvērts, - viesis sulīgā baritonā atbildēja.

Pēc ārienes spriežot, viņam varēja dot gadus četrdesmit piecus, bet Lizutinam šķita, ka patiesībā viesa vecumam varēja būt arī novirze: plus - mīnus pieci gadi.

-   Nupat nolaidās Maskavas reiss.

Ģenerālis jutās nepatīkami pārsteigts. Nepazīstamais pilsētā ir mazāk par stundu, bet izrādās vairāk informēts nekā saimnieks. Ja viņš zinātu, ka ar šo reisu ieradīsies trīs spicausainā pavadoņi, tad pārstātu brīnīties un saprastu, ka vienas vienīgas lidmašīnas pieņemšanu diennakts laikā ir noteikuši nevis meteoroloģiskie apstākļi, bet pilnīgi citi iemesli, kuri izskaidro FDD pārvaldes priekšnieka tik laipno pilnīgi nepazīstama cilvēka uzņemšanu.

Spicausainais nesteidzīgi iebāza roku iekškabatā, un Lizutins nosprieda, ka viņš grib uzrādīt apliecību vai kaut kādu slepenu norādījumu, taču tas izvilka elegantu sudraba cilindriņu, atvēra to un izkratīja tumši brūnu cigāru, no kura uzreiz izplatījās stipra, rūgtena smarža.

Viņš izturējās ļoti pārliecināti un bez mazākām cieņas pazīmēm - tā, it kā būtu pieradis kā saimnieks ieiet pie FDD apgabala pārvalžu priekšniekiem un izturēties pret ģenerāļiem kā līdzīgs ar līdzīgiem. «Varbūt viņš arī ir ģenerālis,» prātā ienāca negaidīta doma, un Lizutins nopūtās, tā galīgi zaudēdams iniciatīvu. Pirms divām stundām pa valdības sakaru līniju viņam personīgi piezvanīja pats Krievijas FDD direktors un brīdināja par Mihaila Ana- toļjeviča Mihejeva kunga atlidošanu, kuru iespēju robežās vajag atbalstīt.

-   Taču ņemiet vērā, ka tā ir neoficiāla vizīte, - sarunu beidzot, teica direktors, tā galīgi samulsinot Lizutinu.

Dienesta direktora zvans aizstāj visas apliecības, caurlaides un rekomendācijas vēstules, tas liecina par cilvēka piederību tēvzemes pretizlūkošanas elitei vai varas augstākajiem ešeloniem, par viņa ārkārtējo drošību un to, ka viņš ir apveltīts ar pašu augstāko uzticamību. Taču pēdējā frāze it kā daļēji mazināja atestācijas iespaidu. Bija tā, it kā Lizutinu brīdinātu no tieši tāda direktora zvana vērtējuma.

-    Cik es esmu sapratis, pie jums ir noticis kaut kas ārkārtējs pa milicijas līniju, - nesatricināmi noteica Mihejevs, koncentrējies uz cigāra galiņa apgriešanu ar mazu sudraba giljotīnu. Viņu patiesi sauca par Mihailu Anatoļjeviču, tā bija ērtāk, jo cilvēks pierod pie vārda un tēva vārda: tos var sajaukt tad, kad neko jaukt nedrīkst. Bet uzvārds - Mihejevs - bija neīsts, tas darbojās tikai parastajā, legālajā pasaulē. Mihaila Anatoļjeviča kabatā bija Maskavas FDD pārvaldes pulkveža apliecība, Valsts Domes deputāta kartīte un Krievijas Prezidenta administrācijas darbinieka mandāts. Visi dokumenti bija īsti un uzrakstīti uz Mihejeva uzvārda. Te arī slēpās paradokss - parakstītie dokumenti ir noformēti uz izdomāta uzvārda. Mihaila Anatoļjeviča īstais uzvārds - Kurakins, taču par to nebija nekādu dokumentu, jo ar to viņš dzīvoja nelegālajā, konspiratīvajā pasaulē, kur īstos dokumentus neuzrāda, bet lieto tikai leģendas «papīrus». Starp citu, zinoši cilvēki īstā uzvārda patiesumu varēja ari apšaubīt, pamatoti uzskatot, ka tas ir operatīvais pseidonīms, kuru ieguva tad, kad tika sperts pirmais solis pa ērkšķaino slepenās darbības ceļu.

-    Pilsētā ir izsludināts plāns «Gredzens», - Mihejevs turpināja, sildot cigāra galu ar gāzes šķiltavas zilo liesmiņu. Viņa kreiso roku izaicinoši rotāja masīvs zelta zīmoggredzens ar īpatnēju monogrammu. Lizutinam pierastajās aprindās tādus nenēsāja. - Tiek izplatītas kaut kāda cilvēka fotogrāfijas… Kāds tam visam ir iemesls?

-   Atvainojiet, Mihail Anatoļjevič, - Lizutins pieglaimīgi ierunājās. - Jūs atlidojāt pirms stundas, šo laiku jūs pavadījāt manā mašīnā ceļā uz šejieni. Tā kā es pazīstu savu uzdevumu izpildītāju - viņš jums neko nav stāstījis. No kurienes tad jums ir tik daudz informācijas par notikumiem pie mums?

Blāvās, nāvējoši dzedrās acis tieši raudzījās uz ģenerāli pāri gāzes liesmiņai. Lizutinam nebija gadījies strādāt «laukā», nelegāli, un tagad viņš sajuta, kā pa mugurkaulu, sākot no asteskaula, ceļas nepatīkams saltums.

-   Parasti es zinu visu, kas mani interesē, - spicausai- nais savādā intonācijā noteica. «Varbūt viņš ir atsūtīts sakarā ar dzīvokli Galočkai?» pazibēja satraukta doma. «Vai tā «Tihprombankas» kredīta dēļ?»

Viņš nelūdza, Jumaševs pats noformēja divsimt miljonu uz gadu par pieciem procentiem, pats ielaida naudu apgrozībā, pats sedza kredītu… Viņš tikai parakstīja dažus dokumentus un kļuva simt trīsdesmit miljonu īpašnieks, kuri radās naudas «apgrozījuma» rezultātā. Nekā krimināla šīsdienas izpratnē te nav, it īpaši - ja ar vienu kāju jau atrodies uz šaurās pensionāra takas… Agrāk par līdzīgiem jociņiem varēja noraut uzplečus kopā ar miesu un aizsūtīt uz speciālo koloniju uz piecpadsmit gadiem, bet vēl agrāk - bez liekām ceremonijām piesliet pie sienas… Taču, kas zina, kādi vēji tagad Maskavā… Tauta nikna, ir vajadzīgi grēkāži - nobarojušies, trekni «biezie», kas nekautrīgi izmanto varu. Bet viņš šai lomai ir tikpat labi piemērots kā jebkurš apgabala mēroga ierēdnis. Viss ir atkarīgs no tā, ar kuru nolems sākt… Vēl kaut ko jautāt cilvēkam ar zvēra ausīm Lizutinam negribējās.

-   Šodien nošāva pazīstamu biznesmeni Tahirovu… Kopā ar viņu - vēl piecus… Bija divi killeri, un tos nolika šis pats Lapins - Kardanovs…

Kaut kas bija mainījies. Cigārs jau bija aizdedzies, bet dzelteni zilā liesmiņa turpināja dedzināt satītās tabakas lapas un tajās ietītos tabakas smalkumus. Blāvās acis pārvērtās par akliem stikliņiem, un tagad ģenerālī lūkojās divi pelēki punkti.

-   Viņš nezin kā atradās tajā restorāniņā… Nejauši vai speciāli, pagaidām to neviens nezina… Un nošāva tos abus. Turklāt, tas ir interesanti, katram trāpīja virsdegunē!

Degošs kriksītis izbira no tumši brūnā cigāra un nokrita spicausainim uz biksēm. Brīvā roka zibenīgi notrausa kvēlošo ķirškrāsas mezgliņu uz grīdas. Tādu reakciju varēja tikai apskaust. Acīs atkal parādījās sapratne.

-   Vai tas ir precīzi? Tieši Lapins viņus neitralizēja?

-   Ir divi liecinieki.

Viss atkal iegāja savās sliedēs. Viesis ievilka dūmu, ar spēku izpūta, piekasīgi apskatīja degošo cigāru galu. Viņš acīm redzami par kaut ko domāja.

-   Tad viņam jādod ordenis. Sliktākajā gadījumā - medaļa. Taču, lai apbalvotu, neizsludina meklēšanu…

Lizutins paraustīja plecus.

-Ar to nodarbojas milicija. Es nezinu viņu nodomus.

Mihejevs atmetās pret krēsla atzveltni, atslābinājās un bez steigas izpūta dažus zilpelēkus dūmu gredzenus.

-   Esmu atbraucis viņam pakaļ, taču šīs skaļās medības ar aplenkšanu visu sabojā: nodzīts cilvēks var viegli izdarīt kādu muļķību. Un vēl: otrs uzvārds nedrīkst figurēt nevienā dokumentā, vēl jo vairāk - plašajos masu informācijas nesējos. Par to visiem ir jāaizmirst. Kā varat man palīdzēt?

Pēc īsām pārdomām ģenerālis atkārtoja žestu.

-   Tā ir apgabala Iekšlietu daļas priekšnieka kompetence. Nezinu, vai Kramskojs varēs apstādināt iegriezto spara ratu. Un - vai gribēs… Neesmu pārliecināts, ka ar manu lūgumu pietiks…

- Es pats ar viņu aprunāšos. Tikai piesakiet mani. Un izskaidrojiet, ka manu pilnvaru apstiprināšana nekavēsies. Ja būs nepieciešams, desmit minūšu laikā viņam piezvanīs iekšlietu ministrs. Vai premjers.

Lizutins pārbaudoši paskatījās uz sarunu biedru un nekļūdīgi saprata, ka tas neblefo. Un - nejoko.

***

Ja ir cilvēks, nav svarīgi - dzīvs vai miris, viņam var noņemt pirkstu nospiedumus. Protams, ja viņš nav nogulējis pusgadu zemē vai pāris nedēļu ūdenī. Ja ir cilvēks, dzīvs vai miris, un viņam nav nocirstas plaukstas vai atsevišķi pirksti, daktilokarte būs pilnīga. Katrā no desmit kvadrātiņiem uz blīvā papīra melnēs lokveidīgs, cilpveidīgs vai or- namentāls nospiedums. Meklēšanas iniciatora nosūtīto - agrāk pa fototelegrāfu uz PSRS VDK, bet tagad pa datortīklu «Meklēšana» uz Krievijas IeM - daktilokarti salīdzina ar visā masīvā uzglabātiem datiem. Vijumu attiecības atļauj sastādīt meklēšanas formulu, pēc kuras no simtiem tūkstošu glabāšanas vienībām atrod vajadzīgos pirkstu nospiedumus. Protams, ja tādi ir reģistrēti.

PSRS daktiloskopiskā dienesta sistēma uzkrāja ziņas par tiesātiem visā valsts teritorijā, par neatpazītiem līķiem un noziedzniekiem, kas nozuduši no nozieguma izdarīšanas vietas. Par pēdējiem var teikt, ka cilvēks ar visiem saviem pirkstiem nav pieejams, ir tikai atsevišķi pirkstu nospiedumi, kas neapdomīgi atstāti uz glāzes, izspiesta stikla, naža spala, bufetes pulētās virsmas, par godu veiksmei izdzertās pudeles un citiem materiālās pasaules priekšmetiem. Tādā gadījumā daktilokarte nav pilnīga, tāpat arī meklēšanas formula, un tad stājas spēkā papildu pazīmes: konkrēta zīmējuma īpatnības, ādas defektu rētas, saaugumi… Ja informācijas centrā glabājas meklējamā pilnīga daktilokarte, tad būs pietiekami ar vienu atstāto «pirkstiņu», lai to atrastu. Ja centrā ir tikai divi trīs nospiedumi, bet meklēšanas iniciatora rīcībā ir divi trīs citu pirkstu nospiedumi, tad, iespējams, tos neizdosies saskaņot un atbilde būs noraidoša, Iekšlietu pārvaldes KEP [4] vecākajam ekspertam Tihodonskas apgabalā majoram Piļutenko bija divas pilnīgas un viena nepilnīga daktilokarte. Uz pilnīgajām sadaļā «Uzvārds, vārds, tēva vārds» bija rakstīts: «Līķis 1 no «Mazās Parīzes»» un attiecīgi «Līķis 2 no «Mazās Parīzes»». Uz nepilnīgās daktilokartes bija šādi pirkstu nospiedumi: kreisās rokas īkšķa, rādītāja un vidējā pirksta no kafijas tasītes trešajā kabinetā, labās rokas īkšķa un rādītājpirksta no glāzītes trešajā kabinetā, labā īkšķa nospiedums no «PP» pistoles roktura un kreisā īkšķa nospiedums uz tās pašas pistoles aizslēga. Sadaļā «Uzvārds» ar zīmuli bija rakstīts: «Lapins? Kardanovs?»

IeM IC neviens no minētajiem nospiedumiem nebija reģistrēts, Piļutenko noskenēja kartītes, ielaida tās «Meklēšanas» tīklā un tagad gaidīja atbildi no ministrijas IC. Tepat nepacietīgi mēroja ceļu no viena stūra līdz otram KEP priekšnieks apakšpulkvedis Vitošins, kuram saskaņā ar sub- ordināciju par iegūtajiem rezultātiem bija jāziņo ģenerālim.

Pilsētas morgā nīka kapteinis Makarovs, gaidīdams, līdz uzšķērdīs līķi, kas vēl nebija nostāvējies paredzētās divpadsmit stundas. Kad atskan komandas no pašas augšas, uz tādiem sīkumiem kā instrukciju ievērošana neviens neskatās.

KEP monitorā nomainījās attēls.

«Par pieprasījumu Nr. 1 jums jāzvana pa telefonu 292-66-06» - informēja negaidīti parādījies uzraksts.

- Kas tie par jokiem? - Piļutenko izbrīnījās. - Kāpēc kaut kur jāzvana? Parasti viņi dod meklējamo kartīti ar pamatdatiem vai standarta tekstu: «Par jūs interesējošiem materiāliem KF IeM IC nav informācijas…» Un viss.

«Par pieprasījumu Nr. 2 jums jāzvana pa telefonu 292-66-06» - zem pirmā parādījās otrs uzraksts.

-   Neko nesaprotu…

-   Varbūt viņiem ir jauna apkalpošanas sistēma? - aizmugurē klusējošais Vitošins izteica minējumu.

«Par pieprasījumu Nr. 3 jums jāzvana pa telefonu 292-66-06» - uz! zaļganā ekrāna izgaismojās trešais uzraksts.

-     Tiešām, jauna sistēma, - nomurmināja Vitošins, norakstot numurus, nezin kāpēc visus trīs. - Tūlīt piezvanīsim no manis pa starppilsētu…

-    Labāk vispirms pārbaudīsim… vēl no rīta nekādas jaunas sistēmas nebija…

No daktilokaršu kaudzītes uz galda Piļutenko paņēma pirmo, kas pagadījās.

-   Šis ir pie mums labi pazīstams. Tiek turēts aizdomas par piedalīšanos slepkavībā Manufaktūras ielā: kaimiņi pazina, - viņš paskaidroja un, ieslēdzis skeneri, sagaidīja īsu atzvanu, tad uzsita uz klaviatūras vajadzīgo burtu un ciparu kombināciju. Viņš juta neizprotamu uzbudinājumu. Priekšnieks neiebilda. Abi nepacietīgi sāka raudzīties monitorā. Mokoši ritēja minūtes.

«Igoņins, Vasilijs Mihailovičs, viņš arī Zabins, Vasilijs Petrovičs, viņš arī Klopovņikovs, Mihails Vasiļjevičs, iesauka «Padullais», dzimis 1961. gada 20. oktobri Rjazaņā. Notiesāts 1977. gada 15. novembri Rjazaņas tautas tiesā pēc KFRR KK 144. p. 2. d. un 145. p. 2. d. uz trim gadiem, atbrīvots 1979. gada 18. decembrī pirms termiņa, nosacīti. Tiesāts 1980. gada 11. jūnijā Adleras pilsētas tautas tiesā pēc KFPRS KK 108. p. 2. d.«b», 206. p. 3. d. ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem. Atbrīvots 1988. gada 15. augustā. Tiesāts 1989. gada 15. augustā pēc KFPRS KK 224. p. 3. d. uz diviem brīvības atņemšanas gadiem nosacīti…»

-   Lūdzu, visa biogrāfija, - Piļutenko komentēja. - Zādzības, laupīšanas, smagi miesas bojājumi, kas izraisījuši nāvi, narkotikas… Viss ir skaidrs un saprotams bez jebkādiem papildu zvaniem.

-   Labi, iesim - piezvanīsim, - drūmi atsaucās Vitošins. Viņš jau saprata, ka ir sadūries ar kaut kādu «tumsu», par kuru agrāk viņam nav bijis ne jausmas.

Maskavas numurs atsaucās ātri - pēc otrā signāla.

-   Klausos, - klausulē atskanēja oficiāla, jauna balss.

Pierasta dienesta intonācija, tikai parasti atbildētājs nosauc amatu un uzvārdu, uzvārdu - noteikti.

-    Tihodonskas apgabala IeM KEP priekšnieks apakšpulkvedis Vitošins. Mēs pieprasījām IeM IC trīs figurantu datus saistībā ar krimināllietu. Atbildes vietā saņēmām jūsu telefonu.

-   Jā, es zinu, - pielaidīgi atbildēja nepazīstamais jaunais cilvēks, un Vitošins jutās pārsteigts - pa kuru laiku viņš to ir paguvis uzzināt. Tātad par pieprasījumu viņam ir nekavējoties ziņots.

-    Kas ir tie, kas jums figurē ar 1., 2. un 3. numuru? - jaunais cilvēks jautāja.

-   Viens un divi - nezināmas personas, kas nošāva milicijas majoru un pazīstamu biznesmeni. Bet trešais - vietējais iedzīvotājs, kas noslepkavoja pirmo un otro. Mēs gribētu noteikt viņu personības. Pēc visa spriežot, viņu kartītes ir pie jums?

-   Lieta tāda, ka pie mums nesen pārrāva siltuma centrāles cauruli un applūdināja dažas arhīva telpas, - paskaidroja jaunā balss. - Kartītes, kuras jūs interesē, atrodas bojātajā masīvā. Tās nevar identificēt. Es pierakstīju visus datus, kad beigsies restaurācijas darbi, mēs paziņosim jums vajadzīgo informāciju. Uz redzēšanos!

-   Vienu mirklīti! - Vološins pārtrauca gludo runu. - Ar ko es runāju?

-   Kapteinis Sokolovskis, IC operatīvās meklējumu kartotēkas vecākais inspektors. Vai vēl ir jautājumi? - Kapteinis runāja atsvešināti un vēsi, tomēr laipni.

-   Nē. Paldies.

Nolicis klausuli, KEP priekšnieks pagriezās pret ekspertu.

-   Nu, ko tu teiksi?

-   Ka applūdinājuši ar karstu ūdeni - tā varētu būt taisnība. Bet tik augsta precizitāte atbildēs… Kaut kā savādi…

-   Jā… - apakšpulkvedis domīgi novilka. - Ja jau kartītes ir sabojātas, tad - kā viņi uzzināja, kuras mēs meklējam? Izskatās, ka viņiem ir signāllapiņa par katru no trim daktilokartēm. Un no mums viņi dabūja zināt, saistībā ar ko notiek meklēšana…

-   Kādi «vini»?

-   Tūlīt uzzināsim.

Vitošins paņēma telefonu uzziņu grāmatu, atrada IC operatīvās uzziņu kartotēkas dežuranta numuru un piezvanīja.

-   Dežurējošais kapteinis Jeremejevs, - precīzi noziņoja vada otrā galā.

Vitošins sevi nosauca.

-   Nupat es runāju ar kapteini Sokolovski, taču saruna pārtrūka. Kā man ar viņu sazināties?

-   Kas ir kapteinis Sokolovskis? - ar jautājumu uz jautājumu atbildēja dežurants.

-    Operatīvās meklēšanas kartotēkas vecākais inspektors. Telefons 292-66-06.

-   Jūs esat kaut ko sajaukuši, biedri apakšpulkvedi. Sokolovskis pie mums nestrādā. Arī tāda telefona ministrijā nav. Tas vispār nav mūsu komutators.

-   Paldies… - Vitošins apmulsis nolika klausuli.

-   Kas tur ir? - Piļutenko jautāja.

-    Nav pie viņiem Sokolovska. Arī tāda telefona nav. - Apakšpulkvedis bija redzami apjucis.

-   Ziniet ko, Leonīd Ņikitič, - ļaujiet, es atkārtošu pieprasījumu…

Ātri saskatījušies, vienu un to pašu domu pārņemti, virsnieki atgriezās pie datora. Eksperts ātri veica nepieciešamās manipulācijas. Tagad gaidīšanas minūtes ritēja vēl lēnāk. Apakšpulkvedis un majors nekustīgi raudzījās monitorā, abiem bija līdzīga priekšnojauta. Šī nojauta bija pārāk neiespējama: tādi atrisinājumi gadās tikai pārgalvīgi un prasmīgi veidotos Rietumu bojevikos, kas ir piebāzti ar noslēpumiem, speciālo dienestu konkurenci un negaidītām bojāejām.

Beidzot attēls monitorā nomainījās, pienāca atbilde, un tā bija pavisam cita atbilde nekā tā - pirms četrdesmit minūtēm. Taču tāda, kādu viņi slepus gaidīja.

«Par pieprasījumu Nr. 1, Nr. 2, Nr. 3 KF IeM IC nekādu materiālu nav.»

-   Bet tas telefons? - Piļutenko izdvesa. Vitošins pamāja. Septiņciparu numurs bija vienīgais apstiprinājums visam iepriekš notikušajam. Tagad klausulē atbildēja jaunas sievietes balss.

-   Es klausos, - tāds pats bezpersonisks dienesta izteiciens, tāda pati enerģiska, atsperīga runa.

-   Man kapteini Sokolovski, - Vitošins palūdza, juzdams, cik dobji sitas sirds.

-   Jūs esat kļūdījies: šeit tāda nav.

-   Bet man ir šis numurs?!

-Šis ir dienesta telefons. Ja jus nezināt, kam tas pieder, tad es nekā nevaru jums palīdzēt.

Atskanēja īsi signāli. KEP priekšnieks noslaucīja no pieres sviedrus. Varēja būt arī citādi. Tā pati balss, kas nepazīst kapteini Sokolovski. Vai arī - kapteiņa balss, kas neatceras notikušo sarunu. Varēja būt pilnīgi atslēgts telefons. Bet tās taču nav spēles ar zvanīšanu minot - tie ir oficiāli sakari pa IeM kanāliem! Te ož ne jau pēc krāpšanas vai izjokošanas… Ož pēc tiem pašiem stingri slepenajiem noslēpumiem un negaidītām nāvēm, kuras bieži ir nācies redzēt pārgalvīgajos bojevikos… Un scenāristi ne vienmēr izdomā sižetus - no dzīves ņemtais tiek uztverts daudz ticamāk…

Vitošinu pārņēma šausmas. Deviņpadsmit trīsdesmit, Iekšlietu pārvaldes telpas ir tukšas, līdz ģenerālim ar ziņojumu ir jāiet cauri tukšajiem KEP stāviem, jāiziet uz ielas, jānoiet simt piecdesmit - divsimt metru pa tukšo un patumšo pagalmu, jāiet pa vienmēr neapgaismotajām sētas durvīm, jāuzkāpj otrajā stāvā… Parasts, pierasts ceļš, bet tagad uz katra ceļa metra varēja uzglūnēt briesmas.

-    Kas jums notika, biedri apakšpulkvedi? - it kā caur vati izskanēja Piļutenko balss.

KEP priekšnieks noskurinājās.

-   Nekas. Iešu ziņošu ģenerālim…

-   Vai man iet kopā ar jums?

-   Iesim…

KEP priekšnieks atvēra seifu, parakņājās pa pārbaudīto ieroču kaudzi, izvēlējās mazu dāmu brauniņu, piepildīja aptveri ar četrām - vairāk nebija - patronām. Paņēma jaudīgu akumulatora lukturi, uzmeta šineli, iebāza pistoli kabatā un izgāja tukšajā, skanīgajā koridorā. Viņš saprata, ka viņa bailes var izskatīties pēc paranojas un būt par iemeslu daudzām zobgalībām, taču pašreiz viņam smiekli nenāca. Pirms iziešanas uz kāpņu laukumiņa viņš spīdināja ar lukturi, mērķējot ar brauniņu paralēli staram, tikpat piesardzīgi pārskrēja trepju posmus, pa piemēsloto pagalmu pārvietojās kā pa ienaidnieka ieņemtu teritoriju.

Kad Vitošins iegāja galvenās ēkas otrā stāva apgaismotajā koridorā, viņš beidzot atvilka elpu. Pieņemamajā telpā neviena nebija - sekretāres darba laiks bija beidzies. Nolicis lukturi, Vitošins iegāja pie ģenerāļa viņa kabinetā. Gara auguma, lieliem kauliem, ar ovālu, nedaudz ieliektu seju, Kramskojs izskatījās norūpējies un saērcināts. Viņš uzmanīgi noklausījās ziņojumu, uzdeva dažus jautājumus un tad ar galvas mājienu atlaida apakšpulkvedi. Pēc tam vēlreiz pārskatīja pirmo aktu par killera no «Mazās Parīzes» sekciju.

Nāve iestājusies no galvas ievainojuma, kas gūts no šāviena, - lode sadragājusi smadzenes. Lodes ieejas vieta - virsdegune, lodes izejas vietas nav. Uz pieres, līdz ar matu līniju, uz deguna, gar zodu un uz vaigu kauliem ir sīkas, tikko pamanāmas rētas, kādas ir raksturīgas kosmētiskajām operācijām. Viņu apzināti ir iztaisījuši līdzīgu Lapinam - Kardanovam. Varētu minēt, kam un kādēļ tas bija vajadzīgs, ja nebūtu Vitošina ziņojuma.

Ģenerāļi ir vairāk informēti nekā apakšpulkveži. Kramskojs zināja, ka IeM visaptverošā uzskaite saviem mērķiem izmanto arī speciālos dienestus - kādreiz vienoto visvareno VDK, bet tagad - tās drošības dienestu.

Uzskaites figurantu loks bija plašs. Tie bija meklēšanā izsludinātie speciālās izmeklēšanas lietās: sava mūža beigas gaidošie soda ekspedīciju locekļi, vlasovieši, policeji, mūsdienu kontrabandisti, starptautiskie narkotiku tirgotāji, teroristi… Operatīvo izstrādņu figuranti: nodevēji, kuri vēl slēpjas, ārzemju izlūkdienestu aģenti, kuri ir atklājušies… Ir vēl ari īpaši atbildīgi līdzstrādnieki, kam ir zināmi ārkārtīgi svarīgi valsts noslēpumi, bet kuri var negaidīti pazust, lai atrastos kā bezvārda līķi kādā no morgiem vai Piemaskavas mežā. Žetons un apliecība viegli var pazust, bet pirkstu nospiedumi vienmēr palīdzēs atklāt personību.

Minēto kategoriju personu daktilokartes ievieto VDK kartotēkā, bet nenorāda izejas datus un jebkādas ziņas. Ja ienāk pieprasījums, kartotēkas līdzstrādnieks nekavējoties informē atbilstošo speciālā dienesta līdzstrādnieku, bet pieprasījuma iniciatoram piedāvā šī virsnieka telefonu. Turklāt informācija iet tikai vienā virzienā - no apakšas uz augšu. Pieprasījuma iniciators izstāsta visu, kas interesē speciālo dienestu, pēc tam noklausās kaut kādu leģendu, piemēram, stāstu par siltumcentrāles pārrāvumu… Bet FDD uzzina vietu, kur atrodas viņus interesējošais cilvēks, un rīkojas pēc saviem ieskatiem.

Interesanti, kas tiks veikts šajā gadījumā…

Asi iedžinkstējās bijušais «apgabala komitejas» sakaru aparāts, pa to savā starpā runāja tikai pilsētas un apgabala atbildīgie darbinieki.

- Sveicinu jūs, Ivan Vasiļjevič! - viņš izdzirdēja Lizuti- na balsi un saprata, ka tūlīt saņems atbildi savām domām. - Šodien no Maskavas atlidoja viens cilvēks, viņa uzvārds -

Mihejevs, - apgabala FDD priekšnieks saminstinājās. - Vismaz tā viņu pieteica mans vislielākais šefs. Vai saproti?

-   Personīgi?

-   Jā. Pats personīgi man piezvanīja ap trijiem. Lūdza izrādīt maksimālu sadarbību… - Lizutins atkal saminstinājās, taču vairāk neko nepaskaidroja. - Taču lieta ir tavā kompetencē…

-   «Mazā Parīze»? - ģenerālis ātri pajautāja.

-   Jā. Tūlīt mans uzdevumu izpildītājs viņu atvedīs pie tevis. Viņš palūdza viņu rekomendēt. Un teica, ka viņa pilnvaras var apstiprināt tavs pats lielākais šefs un pat Bogo- mazovs. Man likās, ka viņš runā taisnību.

-   Vai man piezvanīs valdības priekšsēdētājs?

-   Tu varēsi paeksperimentēt. Es tev teikšu tikai vienu: viņš atlidoja tikai pirms stundas, bet jau zina, kas notiek pilsētā. Un viņš negrib troksni ap to Lapiņu.

-   Labi, noskaidrošu.

Kramskojs nolika klausuli. Bijušajos laikos, kad PSKP bija visvarena, komitejai bija vecākā brāļa statuss attiecībā pret miliciju, tās domās ieklausījās, bet rekomendācijas uzskatīja par norādījumiem darbībai, taču tagad stāvoklis ir mainījies.

Partijas sabrukums strauji samazināja tās bruņotās vienības politisko spēku, bet IeM resursu iespējas vienmēr ir bijušas nesalīdzināmi lielākas. Tagad katrs pastāvēja pats par sevi un neviens nevienam nevarēja neko norādīt. Palūkojies pulkstenī, Kramskojs paņēma pulti un ieslēdza televizoru. Sākās vietējo ziņu izlaidums.

Pie durvīm pieklauvēja. Lizutina uzdevumu izpildītājs ienāca pirmais. Mēteli viņš bija noģērbis priekštelpā, tagad viņš palika apnēsātā melnā uzvalkā, apvalkātā baltā kreklā ar vecu, melnu kaklasaiti.

-   Esiet sveicināti, biedri ģenerāli, - ne pilnīgi strikti nostājies miera stājā, viņš izteica. - Ģenerālmajora Lizutina uzdevumu izpildot, jūs iepazīstinu ar biedru Mihejevu, kas ir ieradies no Maskavas.

Atbraucējs neuzskatīja par vajadzīgu atģērbties. Garais, jostasvietā iešūtais melna kašmira auduma mētelis, gaišā šalle, cepure no Kramskojam nepazīstamas, bet acīmredzot ļoti dārgas zvērādas.

-   Jūs esat brīvs. - Viņš nevērīgi pamāja pavadonim, brīvi šķērsoja kabinetu, pastiepa Kramskojam roku.

-   Mihails Anatoļjevičs.

Kā izrādījās, viņš nēsāja tirgoņu zīmoggredzenu.

-    Ivans Vasiļjevičs. - Ģenerālis nedaudz pacēlās, pa- spiezdams ļoti stingro plaukstu.

Mihejevs noņēma cepuri, un viņa ausis kārtējo reizi šovakar radīja iespaidu. Kramskojam kļuva neomulīgi.

-   Priekštelpā neviena nav - es neriskēju tur atstāt mantas, - viesis uzticīgi paziņoja un nometa mēteli uz krēsla atzveltnes pie apspriežu galda.

Tā kā ģenerālis palika sēžot savā parastajā vietā, tad viesis apsēdās pie pieliekamā galdiņa, kas bija domāts apmeklētājiem. Šķiet, tas viņu nemulsināja.

-   Matvejs Fomičs, protams, jums pateica par manas vizītes mērķi.

-    Nē, - Kramskojs atbildēja. - Tikai palūdza jūs pieņemt. Vēl minēja kaut kādas augstas personas rekomendācijas.

Ar visu savu izturēšanos ģenerālis lika manīt, ka tās pārāk lielu iespaidu uz viņu nav atstājušas.

Atskanēja ass, smalks izsaukuma signāls. Kramskojs pastiepās pie savas pults, pieskārās mobilā telefona klausulei. Nē, tas nebija izsaukums viņam. Mihejevs izvilka no mēteļa iekšējās kabatas mazu japāņu rāciju. Tieši tādu pašu kā to, kuru atrada pie nogalinātā «Mazajā Parīzē». Ģenerālis ieurbās ar acīm spīdīgajā klausulītē. Viesis ielika ausī mazo mikrofona kapsulu, nevēlēdamies, lai sarunu dzirdētu.

-   Klausos, - viņš mierīgi sacīja.

Kramskojs atcerējās, ka kāds ar nošautā killera rāciju savienojās ar slēpni. Vai tikai ne no šī aparāta? Kas tagad izsauca spicausaino? Lai cik liels būtu aparāta darbības rādiuss, tas tomēr nesniedzas līdz Maskavai. Tātad Miheje- vam ir cilvēki Tihodonskā. No tiem tad arī Lizutinu pārsteigusi informētība…

-   Es jūs saprotu. Sakarus beidzu.

-   Laba rācija.

-   Nav slikta.

-   Tieši tādu pašu mēs šodien atradām slepkavības vietā.

-   Nav nekas pārsteidzošs - bandīti tagad ir labāk apgādāti par miliciju. Taču - pāriesim pie lietas…

-   Vienu mirklīti…

Diktori, kas kritizēja pilsētas varasvīrus par gauso sniega tīrīšanu, nomainīja starplika «Apgabala iekšlietu daļa informē». Ģenerālis palielināja skaļumu.

-   Tihodonskas iekšlietu daļas orgāni meklē Lapiņu Sergeju Ivanoviču, dzimušu 1964. gadā, sakarā ar aizdomām par viņa piedalīšanos smagā noziegumā, - skanēja balss aiz kadra, bet uz ekrāna parādījās Makša seja. Kurakins ievēroja, ka viņš ir maz mainījies. Un izskatījās pilnīgi saprātīgs. - Viņam var būt dokumenti uz Kardanova vārda, - aizkadra balss turpināja. Viesa nesatricināmība izgaisa.

-   Idioti! - viņš nosēcās. - Kā viņam var būt dokumenti ar šo uzvārdu!

-   Visus, kas zina, kur atrodas Lapins - Kardanovs, lūdz paziņot pa tālruni…

Kramskojs izslēdza televizoru.

-   Kas jūs tā satrauc?

-   Nekompetence! - Viesis neslēpa savu saērcinātību. Apgabala iekšlietu daļas priekšnieka kabinetā parasti tā neuzvedās.

-    Mēs atklājam masveida slepkavību, - kā pilnīgam idiotam paskaidroja ģenerālis. - Uzskatu, ka pietiekami kompetenti. Šis cilvēks ir vienīgais, kurš palicis dzīvs. Tādēļ mēs viņu arī meklējam.

-   Jūs lieliski zināt, ka viņš ne pie kā nav vainīgs! Ja viņš ir nošāvis uzbrucējus, tad viņam jādod vismaz medaļa! Drīzāk - ordenis! Kāpēc lenkt cilvēku, dzīt viņu stūrī?

-   Mums nav pilnīgi droši zināms, kurš kuru nošāva…

-   Nav tiesa! - viesis bezkaunīgi pārtrauca. - Un pirkstu nospiedumi uz pistoles?

Kramskojs sastinga. Pirms stundas nosūtītais pieprasījums uz IeM IC aizgāja pa slepeniem kanāliem un ir atgriezies pie spicausainā Mihejeva. Tātad viņš patiesi ir svarīgs putns…

Cieši sakniebtās lūpas viegli sašķiebās smīnā. Viesis ievēroja, ka ir radījis iespaidu.

-   Uzvārds «Kardanovs» dabā nepastāv! Un nedrīkst pastāvēt! It īpaši - savienojumā ar uzvārdu «Lapins»! Tas var nopietni kaitēt valsts interesēm! Ļoti nopietni kaitēt!

Mihejevs uzgāzās ar krūtīm uz galda un hipnotizējoši urbās ģenerāļa nogurušajās acīs, kā naglas dzīdams viņa smadzenēs katru frāzi.

Kramskojs padevās. Tagad viņš nemaz nešaubījās, ka baismīgais nepazīstamais var viņam nodrošināt ministra vai pat valdības priekšsēdētāja dusmas.

-   Otro uzvārdu mēs novāksim.

-    Un vēl… Vajag mīkstināt meklēšanu. Lai pilnīgi izslēgtu vajāšanu, šaušanu un citus ekscesus… Lapiņa dzīvībai ir arī liela nozīme valsts drošībā! Izsludiniet, ka viņš nav noziedznieks, bet liecinieks, varbūt - varonis… Iesakiet viņam ierasties brīvprātīgi. Atbilstoši izmainot arī savus orientierus darbiniekiem.

-   To var izdarīt tikai rīt. Pašreiz spara rats ir palaists, un tā strauju apstādināšanu visi ievēros.

Mihejevs nodomāja: «Iespējams, ka ģenerālim ir taisnība.»

-   Tad - rīt no paša rīta. Bet pagaidām nokomandējiet savējos, lai nelieto ieročus.

-   Tas ir reāli.

-   Nu, tad ir labi.

Cilvēks ar zvēra ausīm piecēlās un ātri apģērbās.

-   Vai jums vajadzīga mašīna? - Kramskojs pauda gatavību viesim palīdzēt.

-   Nē. Man viss ir.

Durvis ar troksni aizvērās. Ģenerālis ilgi raudzījās uz to vietu, kur nupat bija atradies viesis. FDD oficiālā darbība izskatītos pavisam citādi… Varbūt tikai… sarežģīts operatīvs pasākums… Kā labā strādāja Tahirs? Islāma pasaulei?

Ieroču piegāde Armēnijai un Čečenijai - tāda informācija par viņu bija… Abi killeri un Lapins izmantoja vienu «jumtu». Viņam bija izveidots dubultnieks. Tātad operācija tika gatavota ļoti nopietni. Ari likvidācija ir izpildīta spīdoši… Kādēļ tad likvidēt savējos?

Kramskojs tuvināja fotogrāfiju. To - neveiksmīgo, kurā redzams muļķīgs puisietis ar puspavērtu muti. Un viņa dēļ tagad ir sacelta kājās Tihodonska un Maskava? Ģenerālis neko nevarēja saprast.

«Rīt viņu izjautāšu,» apgabala iekšlietu daļas priekšnieks nodomāja. «Sliktākajā gadījumā - parīt. Nekur no pilsētas viņš neizspruks.»

3. nodaļa

Eksfiltrācija

Tihodonska, 1997. gada 10. februāris, pīkst. 19.40, - 8°C, vējš.

Lapins - Kardanovs iegāja vairākos kancelejas preču veikalos. Parasto rakstāmo ar spalvu un sausās tintes tablešu tajos nebija. Jaunās meitenes - pārdevējas nesaprata, ko viņš grib.

-   Te, lūk, serdeņi ar jebkādu pastu - gan zilu, gan melnu, gan violetu. Ņemiet jebkuru.

-    Dēlam skolā prasa, glītrakstīšanai, - viņš murmināja. - Tieši tādu spalvu un tinti…

Nelielajā kioskā netālu no «Intūrista» viņam veicās. Sirma večiņa parakājās zem letes un izvilka no noputējušas kastītes celofānā paketē ielodētas melni violetas tabletes un koka spalvaskātu ar «rondo» spalvu.

- Nesen tas bija deficīts, kādam paziņam atstāju, - viņa skumji skaidroja. - Bet tagad deficīta nav. Vai tas ir labi?

Iznācis no kioska, Lapins nedaudz šaubījās, taču nolēma atgriezties viesnīcā un izlabot pasi tur, kur neviens netraucēs. Jau tuvodamies solīdajām marmora kāpnēm zem milzīgās nojumes, viņš pēkšņi skaidri saprata, ka to nekādā gadījumā nedrīkst darīt. Labāk ieiet galvenajā pastā un drūzmā, kas nodrošina anonimitāti, padarīt darāmo. Taču, iedams cauri parkam, viņš ievēroja gandrīz tukšo stikla uz- kostuvi ar neona burtiem «Varavīksne» un iegriezās tur. Ēdiena smaržas ierosināja apetīti, viņš paņēma boršču, pelmeņus un tēju ar medu, padomāja un pielika vēl klāt pīrādziņu ar kartupeļiem. Palūdza parastu ūdeni «uzdzert zālēm», labsirdīgā resnīte, kas strādāja viņpus letei, atnesa pilnu glāzi.

Ielicis vienu tableti pelnu traukā, Lapins tai uzlēja nedaudz ūdens un sāka ēst. Domas visu laiku atgriezās «Mazajā Parīzē» un čebureku ēstuvē pie Rubeņa, taču tās nevarēja nosist apetīti - tā arī bija daļa no viņa jaunā stāvokļa.

Ticis galā ar boršču, viņš atmetās pret krēsla atzveltni, noslaucīja nosvīdušo pieri un automātiski ieskatījās stūrī piekārtajā televizorā.

Diktore bija sašutusi par to, ka pilsēta piegāzta ar sniegu un to neviens nenovāc.

«Būtu tu aizgājusi līdz Manufaktūras ielai - vispār nekad netiek tīrīts,» viņš nodomāja un sāka ēst pelmeņus, taču laiku pa laikam vēroja pelnu trauku. Tabletīte pamazām izšķīda. Pēc pelmeņiem viņš izdzēra tēju un apēda pīrādziņu, apmierināts pamirkšķināja ekrānā blenžošai resnītei, paskatījās visapkārt. Pretējā stūrī vakariņas ēda četri jauni puiši. Pieklājīgs izskats - droši vien studenti.

Pagriezies pret viņiem ar muguru, Kardanovs sadabūja spalvaskātu, iemērca spalvu spīdošajā melnajā šķidrumā, kurā vēl kusa tabletītes atlikums, paskatījās pret gaismu, vai pie spalvas nav pieķēries kāds matiņš, atvēra un nolika uz galda plastikāta virsmas pasi. Švirks! Viens vienīgs spalvas pieskāriens, un dokumentā Lapins pārvērtās par Larinu. Ne pārāk viltīgs, taču efektīgs paņēmiens. Nodarbojoties ar viņu individuāli, protams, viņu atšifrēs, arī ultravioletā gaismā papildu svītriņa nefluorescēs tā kā speciālā tinte. Bet tad, kad notiek dokumentu masveida pārbaude, acis pierod un nav spējīgas identificēt jauno uzvārdu ar meklējamo.

Izžuvusi jaunā tinte nebūs atšķirama no speciālās tintes, bet ultravioleto pārbaudi izmanto pasu kontrolei tikai uz robežas… Viņš pēkšņi skaidri ieraudzīja jaunu sarkan- vaidzi seržantu cepurē ar zaļu apmali un to, kā viņš ieliek Kardanova pilsonisko pasi savā kastītē zem galda.

- Lapins Sergejs Ivanovičs, - atskanēja no tālienes, un Kardanovs no Šeremetjevas-2 izlidošanas zāles atgriezās slēgšanai gatavā «Varavīksnē». Televizora ekrānā bija redzams viņš pats, diktors runāja par viņa saistību ar smagu noziegumu un aicināja visus, kas zina, kur viņš atrodas, ziņot milicijai.

Studenti nepievērsa uzmanību raidījumam, toties res- nule nenolaida acis no ekrāna. Kardanovs uzpūta pasei, izzvejoja no pelnu trauka atlikušo tabletes daļu un aizmeta to aiz radiatora. Spalvaskātu ielika kabatā, pārbaudīja, vai ir nožuvusi vienīgā svītriņa, kas dokumentu izmainīja, un ielika kabatā arī pasi. Tad sāka dzert tēju.

Vietējos jaunumus nomainīja programma «Vēstis», un resnule kā apburta skatījās pārraidi par krievu virsnieku nogalināšanu Tadžikistānā. Lapins piecēlās un mierīgi devās uz izeju. Neviens nepielēca kājās un nerādīja uz viņu ar pirkstu, nekliedza un nedzinās pakaļ. Šoreiz veicās. Bet, kad tas portrets parādīts miljoniem televīzijas skatītāju, veiksme nevar ilgi turpināties.

«No pilsētas ir jāpazūd,» ienāca prātā pareiza doma. «Taču vispirms ir jānovērš uzmanība…»

No tā paša brīža, kad Lapins iznāca no čebureku ēstūža, viņu urdīja vēlme piezvanīt. Taču pavisam nesen pamodies vēsais aprēķins, viena no daudzām jaunajām personības īpašībām, atturēja no neracionālas rīcības. Tiem tur iekšā nekādi nevar palīdzēt, un kāda jēga lieku reizi zīmēties… Tagad jēga parādījās.

Zvanīt var dažādi. Parastais zvans, viens no simtiem uz dežūrdaļu, izraisīs miegainu reakciju, lēnu un neveiklu. Var vispār neatbraukt, var nosūtīt patruļas mašīnu no tuvākā maršruta, divi auni kažokos un velteņos ilgi mīņāsies apkārt, raustīs aizslēgtās durvis, spīdinās lukturīti logos, izjautās kaimiņus… Nav izslēgts, ka beigu beigās viņi aizbrauks, dežurantam paziņojuši, ka signāls nav apstiprinājies. Ja pietiks saprāta, drosmes un attapības uzlauzt durvis, tad rats sāks griezties, sabrauks desmitiem cilvēku formās un civilā, sastāsies dzelteni zilie žiguļi, moskviči, vazi, sanāks pūlis… Kā vienā, tā otrā gadījumā tie, kuriem jāpaņem līķi, uz visiem laikiem aizmirsīs ceļu uz šo baiso vietu. Jāzvana citādāk. Un Kardanovs zināja - kā.

Pie izejas no skvēra viņš ievēroja malā stāvošu telefon- automātu, no tā varēja ātri atiet uz Bagāto, Marksa prospektu vai Mazo dārzu ielu un tur ātri iejukt burzmā. Disks griezās viegli, uzņemot visām Krievijas pilsētām vienādo numuru.

-    Milicija! - tūlīt atsaucās operatore. Viņa pilnīgi neko neatrisina, tikai pārslēdz podziņas uz pults, savienojot ar to vai citu rajona nodaļu, vēl nodod ienākušos ziņojumus radistam, kurš uztur sakarus ar dežurējošām patruļu mašīnām.

-    Man jārunā ar dežurantu, - Kardanovs svarīgi sacīja. - Ne ar palīgu, bet tieši ar dežurantu.

Ar šo frāzi viņš parādīja, ka viņam ir priekšstats par dežūrdaļas struktūru un viņš zina, kurš var pieņemt lēmumus. Tādējādi viņš savu zvanu izcēla pārējo parasto zvanu gūzmā.

-   Iekšlietu daļas dežurants majors Silkovs, - atskanēja nedaudz satraukta balss. Neparasti zvani gandrīz vienmēr sola nepatikšanas - kontroles pārbaudes vai smagus noziegumus.

-   Uzklausiet, major, mani uzmanīgi. Es esmu sakaros ar FDD, mans kurators nav uz vietas, bet «līnija» ir jūsējā, tādēļ zvanu jums.

-   Klausos uzmanīgi.

Tagad spriedze izzuda, lieta iegāja pierastās sliedēs, nepatikšanas nebija gaidāmas, taču jokot nevarēja un bija nepieciešama maksimāla atbildība.

-   Bagātā noeja divdesmit divi, čebureku ēstūzis. Tur iekšā ir četri līķi. Rubens, Surens, vēl viens un meitene - prostitūta. Visi nošauti.

Lapins ievilka elpu.

-    Sapratu, - majors strikti atbildēja, neuzdodot nevajadzīgus jautājumus. Informācija tika pasniegta pietiekami kvalificēti, tas apstiprināja nezināmā abonenta iepriekš teikto.

-    Durvis ir aizslēgtas, bet sētā ir ogļu šķūnītis, tas ir atvērts, cauri tam var iekļūt virtuvē. Tur jāierīko slēpnis, jo pēc līķiem atnāks…

Viņš pats nezināja, no kurienes viņam tāda pārliecība, taču bija pārliecināts, ka nekļūdās.

-   Vai jūs mani sapratāt? Nesūtiet turp patruļu mašīnas, paziņojiet manu informāciju kriminālmeklēšanas priekšniekam. Viss jādara slepeni un ļoti akurāti. Vai jūs mani sapratāt?

-   Es jūs sapratu. Vai vēl kas? Varbūt… - dežurants pieklusināja balsi. - Varbūt nosauksiet pseidonīmu?

-   Kāpēc? Jūs to pārbaudīsiet ilgāk nekā manu ziņojumu. Rīt pie jums atnāks mans kurators pēc apstiprinājuma, varat pajautāt viņam.

Pēdējā frāze norādīja, ka abonents pārzina kārtību. Ja viņš patiesi ir FDD ziņotājs, kūrējošais virsnieks noteikti ieies pēc izziņas, kas apstiprina ziņojuma efektivitāti. Tas ir svarīgs viņa darba kritērijs, turklāt - jo skaļāka atklātā lieta, jo augstāk vērtē aģentu un viņa kuratoru. Bet, ja milicija nostrādā slikti, apvainotais virsnieks par to ziņos savai vadībai - ka samaitājuši lielisku informāciju, izcelsies liels troksnis ar dienesta izmeklēšanām un citām piederīgām nepatikšanām. Tādēļ dežurējošais majors, tāpat kā visi pārējie, ļoti centīsies izdarīt visu tā, kā vajadzīgs.

-   Es jūs sapratu, - majors atbildēja.

-   «SK», - Lapins paspīdēja ar koda abreviatūru un nolika klausuli. Profesionāli sakarnieki tā apzīmē sakaru beigas.

Tagad ir jānozūd. No šī skvēra, no šīs pilsētas, no šīs valsts… Kā ir nozusts jau daudzas reizes… Lidostas ir visvieglāk nobloķēt, tādēļ vilciens ir labāks. Vilciens uz Maskavu iet ik pēc stundas vai pusotras.

Stacijas laukumā bija diezgan daudz ļaužu. Pretējos virzienos plūda atbraukušie un aizbraucošie, smagi grozījās milzīgie privātie autobusi, autoinspektori, pretēji veselajam saprātam, dzenāja pavadošos un sagaidošos auto īpašniekus, taču tie kaut ko sarunāja, un ar mašīnām pārpildītais laukums pastāvēja it kā dažādās atsevišķās dimensijās.

Zem spilgtajām, ar dzīvsudraba tvaikiem pildītajām lampām atklāti strādāja bijušie «lodīšu dzenātāji» — tagad viņi grieza lototronu un pievilināja vientiešus ar datora monitorā skrejošiem zirdziņiem.

Pie bāra un picērijas pastaigājās priekšpēdējās klases prostitūtas - zemāk par stacijas staigulēm, pēc seksbizne- sa speciālistu vērtējuma, ir tikai pagrabenes - atklātas klaidones, invalīdes, dzērājas. Cītīgi savu maizīti pelnīja nabagi - ar žēlīgierft plakātiņiem un bez tiem, ar mazuļiem vai autiņos ietītām pagalēm, izlikuši visu apskatei stumbeņus, sakropļotu locekli vai vienkārši zem sevis prasmīgi izgrieztu kāju.

Kardanovam šis dzīvais placītis nebija tik pierasta vieta kā citiem cilvēkiem. Viņam tā bija robežšķirtne ceļā uz eks- filtrāciju [5] . Tāda pati kā uzirdināta zeme pirms stingri nostieptas dzeloņdrāts, kas atdala vienu valsti no otras. Tur nācās ilgi nekustīgi gulēt improvizētā aizsegā, stundām aplūkot katru kontrolējamās joslas pēdu, katru inženierceltņu detaļu, studējot vietējo dzīvi un tajā iedzīvojoties.

Tādēļ pirms došanās pie kasēm viņš pastāvēja autobusu pieturā, ļoti uzmanīgi skatīdamies, kas visapkārt notiek. Pie stacijas bargās omoniešu patruļas filtrēja kaukāziešu izcelsmes cilvēkus, laukumā parastās milicijas patruļas pārbaudīja dokumentus visiem pēc kārtas. Izeju uz perona nosedza specifiska izskata ādās tērpti malači, kas jau kļuvuši par mūsu laika pierastu pazīmi, taču šiem bija arhaiski sarkanie brīvprātīgo milicijas palīgu apsēji uz varenajiem apakšdelmu muskuļiem. Kontroles režīms bija acīm redzami pastiprināts. Kādreiz līdzīgos apstākļos viņš bija pārvarējis tādus pašus kordonus Brazīlijā… Tikai - ko viņš tur darīja?

Lapins noskurināja galvu, aizdzenot atpakaļ smadzenēs nelaikā uzplaiksnījušo mīklu. Tagad viņam bija konkrētāks uzdevums nekā rakņāties personīgajā pagātnē… Puķu kioskā pie daudz pieredzējuša gruzīna, kas nebaidījās omoniešu pārbaudes, Sergejs par divsimt tūkstošiem nopirka septiņas krāšņas dzeltenas rozes. Iespiedis padusē skaisti noformētās puķes, viņš nesteidzīgi pastaigājās zem staba ar pulksteni pretī pamestajai strūklakai - parastais orientieris, lai satiktos «pie stacijas». Tā viņš uzreiz atdalījās no kontroles režīma nervozā ritma: cilvēks, kurš nekur nesteidzas, ar dārgām puķēm nepievelk saspringtu uzmanību un neizraisa aizdomas. Puķes novērš uzmanību un pārbaudītāju vērību pārslēdz uz citiem cilvēkiem - satrauktiem, uzbudinātiem, ar savādām somām, saiņiem un pakām rokās.

Garām gāja izstīdzējis puisis, gadus septiņpadsmit vecs, un Kardanovs viņu pieklājīgi apstādināja.

- Es gaidu meiteni. - Viņš pievilcīgi pasmaidīja. - Vai jūs nevarētu man nopirkt biļeti? Par šo pakalpojumu es labi samaksāšu.

Puisis minstinājās.

-   Nejau par naudu ir runa… Tur var būt rinda, bet man tikai četrdesmit minūtes laika.

-   Tas ir pilnīgi pietiekami. - Maksis pasniedza nevērīgi saņurcīto naudu. — Vienu biļeti uz tuvāko vilcienu līdz Maskavai. Kupeju. Kad atgriezīsieties, es jums iedošu par simt tūkstošiem vairāk, nekā šeit ir.

-    Lai nebūtu jēgas aizbēgt, - puisis attapīgi pasmaidīja. - Biļetes pārdod pēc dokumentu parādīšanas…

-   Tieši draudzene jau atvedīs pasi, - Kardanovs mierīgi paskaidroja. — Izskaidrojiet to kasierei. Tur viņai ir simt tūkstoši. Lai izraksta biļeti uz Larina vārda. Sergejs Ivanovičs Larins. Vai atcerēsities?

-Atcerēšos… Es arī esmu Sergejs Ivanovičs.

Pēc pusstundas Lapins saņēma biļeti. Līdz vilciena pienākšanai bija palikušas divdesmit minūtes. Pateicies vārdabrālim, viņš norēķinājās un izlikās, ka turpina gaidīt draudzeni. Puisis nozuda pūlī.

Kad iesvilpās elektriskā lokomotīve un starp celtnēm sāka mirgot vagoni, viņš apbēdināts paskatījās uz pulksteni un lēnām sāka iet uz staciju.

Bet pēc pārdesmit metriem Lapiņa gaita ieguva iepriekšējo atsperīgumu, solis paātrinājās, sejā parādījās smaids un no neveiksmi cietuša cilvēka viņš pārvērtās par laimīgi iemīlējušos, kas sagaida savu kaisles objektu. Tādiem dokumentus nepārbauda, bet viņš pats sameklēja pasi un, laikus atvēris, to tuvināja omulīga leitnanta sejai. Tas nevērīgi pamāja un pavēra ceļu uz peronu.

Šeit, tāpat kā stacijas laukumā, valdīja dzīvīgums, taču citāds - vairāk organizēts, mērķtiecīgs un straujš. Tie, kas atvadījās, apskāvās ar aizbraucējiem, sagaidītāji saspringti ieskatījās pienākošo vilcienu logos, ar saviem garkātaina- jiem āmurīšiem pa riteņu pāriem skanīgi klaudzināja vagonu apgaitnieki, skaļi smējās bariņā saspiedušās pavadones melnos šineļos un basās kājās uzvilktās čībiņās, uz visām pusēm skatījās ceļojumu beigušie pasažieri, steigā uzmestā apģērbā smēķēja, pastaigājās, ielokot kājas, piegāja pie daudzajiem kioskiem tie, kuriem Tihodonska bija kārtējā lielā stacija garajā ceļā, ratiņus ar čemodāniem vilka skaļie nesēji, smagās somas stiepa resnas, izturīgas sievas, svarīgi savās gaitās gāja dzelzceļnieki formas tērpos, stutēja sienas un smēķēja uz zemajiem soliņiem, augsti atklājot kājas, nobružātas prostitūtas, veda pastaigā tīģerbokseri jauns cilvēks, kas izskatījās pēc savādnieka.

Arī te staigāja patruļas, bet tās bija no transporta milicijas, viņi filtrēja atbraucējus: izķēra dzērājus un klaidoņus, pārbaudīja dokumentus kaukāziešiem, tāpat ari citai aizdomīgai publikai, kaut ko skaidroja pie pavadonēm, reizēm ieskatījās vietkaršu vagonos. Sagaidītājiem un aizbraucējiem transporta milicija nepievērsa uzmanību: tie jau bija izgājuši kontroli un pats fakts, ka viņi atrodas uz perona, liecināja par lojalitātes minimumu, kas ļāva viņus netraucēt.

Lapins nolēma, ka bīstamā zona ir pārvarēta, un viņa domas apsteidza notikumus. Ejot uz savu vagonu, viņš jau apsvēra, ko darīs tur iekšā, kad vilciens aties. Kaut kā jāizskaidro tas, ka nav bagāžas, jānopērk sportiskas drēbes un zobu birstīte, soma - pasažieris bez somas tiek ievērots. No sadzīviski praktiskām domām viņu izrāva nepatīkams skatiens. Nepagriezdams galvu, Kardanovs pašķielēja. Izspūrusi, slikti ģērbusies meiča sagriezušās zeķēs norādīja uz viņu savai biedrenei un, ļauni sašķiebusi lūpas, kaut ko runāja. Tas varēja nenozīmēt neko, bet varēja nozīmēt ļoti daudz. Kad uz spēles ir likta paša āda, nejaušības, sagadīšanās un aizdomīgums netiek ņemts vērā. Atstāt nesaprotamo aizmugurē nedrīkst.

Paspēris soli sānis, viņš apstājās, it kā atskatīdamies, un atdūrās ar seju pret seju tieši pie prostitūtām.

- Paturiet puķes, meitenes! - Viņš sniedza ziedus.

Izspūrusī paslēpa rokas aiz muguras. Viņa izskatījās bremzēta un viegli šūpojās, taču pēc spirtotā nesmaržoja, tikai paplašinātie redzokļi bāli zilajās acīs nodeva šāda stāvokļa iemeslu. Viņai nebija vairāk par divdesmit gadiem, taču dot varēja visus četrdesmit. Lapiņu pārsteidza viņas skatiens. Viņa skatījās tieši un ar tādu naidu, it kā Lapins būtu salauzis viņas likteni, uzsēdinājis uz adatas un izdzinis uz ielas.

Draudzene bija labāk saglabājusies, kaut arī viņa jūtami oda pēc pagraba, bet sāņus nobīdītais uzkasījums vedināja domāt par asinssūcējiem parazītiem. Viņa paņēma puķes un neķītri iesmējās.

-   Ko man ar tām darīt - slaucīt, vai? Varbūt tu esi nolēmis precēties? To mēs vienā mirklī! Tikai dod kārtīgu rijamo un suslu! Un čaukstošos! Vai ne tā, Ļidka?

Lapins pieliecās, it kā lai sašņorētu kurpes, atskatījās. Apmēram desmit metru attālumā smēķēja divi dinozauri ar mazām galviņām uz ādā iepakotiem torsiem.

-    Brauksim, atpūtīsimies, - viņš iztaisnojoties piedāvāja. - Man jāsatiek draugs ar meitieti. Pirts pasūtīta, galds ir klāts…

-   Vai tu nefleitē? - Viņa piemiedza acis. - Un vēl - ar pirti vien nepietiks. Vai zini, cik mēs maksājam?

-   Nav problēmu. Ejiet uz priekšu, uz to izeju. Es sagaidīšu un pieiešu.

-   Redzi, Ļidka! Tas ir pavisam cits…

Izspūrusī turpināja Lapiņu cieši vērot. Uz bāli zilās sejas kontrastaini izcēlās ar tumšu lūpu krāsu nosmērētas lūpas. Tās kustējās tā, it kā Ļidka vaibstītos, taču šajā kustībā jautās kaut kas tāds, kas lika piesargāties. Viņš ieskatījās.

-   Ķer-tais… Ķer-tais… Ķer-tais… - bez skaņas viņa atkārtoja balsienus.

Kardanovam pēkšņi kļuva karsti.

«Fiktīva figūra! Slēpnis! Šo mauku vajag novākt nekavējoties!»

Mētelis viņai bija vecs, taču pietiekami biezs. Viņš pārlaida acis pār bālo, līķveida maskas segto seju, atklāto kaklu, taču skatiens apstājās pie kājas, kas bija izlikta kā apskatei. Pati ērtākā vieta, var nepacelt roku ar «bultiņu».

Bet pirksti velti pārtaustīja kabatas saturu - «bultiņas» tur nebija. Viņam vispār nebija ieroča!

-   Meitenes, ejam! Uz to izeju…

-   Ko tu man pūderē smadzenes! - Ļidka sāka skaļi kliegt. Briestošā skandāla dzirksts acumirklī izšāvās cauri stacijas burzmai. Uz viņu pusi pagriezās svešas sejas, dinozauri izvilka no mutes cigaretes. Lapins mierīgi sāka soļot tālāk.

-   Kam tu pūt miglu! - mugurā iesitās histērisks kliedziens.

Pūlis sabiezēja ap divām stacijas prostitūtām ar puķu pušķi, kas maksāja vairāk, nekā viņas abas kopā bija vērtas. Pagaidām neviens neko nesaprata, tajā skaitā ari dinozauri, kas viņām tuvojās.

Lapiņa rīcībā bija apmēram trīs minūtes. Pie ieejas guļamvagonā blīvā grupā bija sastājušies pavadītāji. Aiz viņiem aizslēpies, viņš pieliecās un ātri ienira zem vagona. Nosmirdēja kreozots, salta dzelzs, krāsniņa, kas sākusi dūmot, un izmazgāta tualete. Mugura vairākkārt aizķērās aiz kaut kādas šļūtenes un vagona apakšas, taču niriens beidzās un viņš veiksmīgi iztaisnojās uz otrās platformas. Nākamās sliedes bija brīvas, bet uz trešā ceļa arī stāvēja vilciens. Nācās atkal nirt, tālu aizmugurē izskanēja kliedziens: «Naudu nozaga! Turiet zagli!»

Uz ceturtā ceļa sāka kustēties preču vilciens uz dienvidiem, viņš uzlēca uz bremžu platformiņas, apspieda instinktīvo vēlmi tur aizkavēties uz izkļūt no pilsētas primitīvā, taču ļoti bīstamā veidā un nolēca, pirms vilciens bija paspējis uzņemt ātrumu.

Stacijas sliežu ceļu vijums beidzās, priekšā pletās diezgan slīpā pilsētas rietumu daļas nogāze. Aiz tās bija izvietojies rajons, kuru tautā sauca par Tihodonskas kalnu. Privātais sektors, blīva apbūve, šauras, līkas ieliņas. Aizmugurē bija dzirdami kliedzieni, kas liecināja par vajāšanas attīstību un pieaugumu. Lapins ieraudzīja taciņu un sāka skriet augšup. Pie izejas semofora preču vilciens čīkstot bremzēja. Viņš visu bija izdarījis pareizi.

Spoži spīdēja pilnais mēness, nomīdītais sniegs šķita bāli zils, zābaki slīdēja, reizi pa reizei Sergejs nokrita un četrrāpus kā suns pārvarēja īpaši stāvos posmus. Asais ledus dūrās nosalušajās plaukstās, stipri dauzījās sirds, kakls bija izkaltis.

Bija jūtams ilgais treniņu trūkums. Bija tikai viens mierinājums: priekšā negaidīja slēpņi, neviens nebloķēs Tihodonskas kalnu, neaplenks rajonu un to neķemmēs. Maksis nestrīdējās ar valsti un nebija pelnījis, lai tā novirzītu viņa ķeršanai visus spēkus: miliciju, iekšlietu karaspēku, armiju. Tā, kā tas bija tai pašā Hondurasā.

Pats grūtākais bija pārvarēts, viņš apstājās, atvilka elpu un paskatījās visapkārt. Tādā attālumā divkājainas būtnes nemanīja, ar tām saistītā nervozitāte un kņada izšķai- dījās telpā, palika tikai monumentālais, izturīgais un pamatīgais, attāluma samazināts, līdzīgi attēlam apgrieztā teātra binoklī. Kāpņveida stacijas ēka, melno gulšņu klaviatūra uz baltā sniega, pārsvītrota ar mirdzošajiem sliežu diedziņiem, miniatūrie vagoniņi, spēļu lokomotīves, lukturu stabiņi, kas līdzīgi sērkociņiem… Demokrātiskajā Vācijā ražotais bērnu spēļu dzelzceļš - nesasniedzams bērnunama sapnis… No pirmā ceļa uz ziemeļiem sāka lēni vilkties garš, rotaļlietai līdzīgs sastāvs. Vienā no siltajiem, ērtajiem un komfortablajiem vagoniem viņa plaukts bija tukšs… Vilciens ir aizgājis… Reizēm šim teicienam ir tieša nozīme. Nolādētā kuņa izjauca visus plānus, bet neko nepanāca. Vajātāji paskraidīs pa peroniem un nomierināsies - vai maz kas rādījies sadurstītajai prostitūtai… Un vēl kas - skraidīs, visticamāk, dinozauri un viņu mazattīstītie «puisēni», miliči svarīgi pastaigās šurpu turpu un ar to uzskatīs savu misiju par pabeigtu. Kāda bandītiem interese? Atriebt savējos nogalinātos brālīšus - killerus? Bet kāpēc viņi darbojas atklāti un kopā ar miliciju?

Elpa izlīdzinājās, un Maksis turpināja ceļu. Par izgāztuvi pārvērstajā klajumā viņu apstāja izsalkušu suņu bars. Suņi rēja, rūca, atņirdza zobus, viņš pacēla sarūsējušas ūdensvada caurules gabalu un pietupies to izstiepa savā priekšā. Bezkaunīgie kranči metās virsū, bet tūdaļ ari atlēca, skraidīja apkārt, taču pilnīgi noslēgt apli neuzdrošinājās. Drīz viņš iegāja lēzenajā nogāzē uzceltajā ciemā, klaiņojošie suņi atpalika, toties aiz satrūdējušām sētām sāka riet pagalmu sargsuņi. Uzliesmojošas un noklustošas riešanas viļņi aizplūda pa šaurajām, tumšajām ieliņām un vēlās cauri Tihodonskas kalnam.

Pēc pusstundas Lapins nokļuva uz jauna mikrorajona asfalta, apstādināja pavecu žiguli un aizbrauca līdz vietējam centram, pēc tam nosoļoja vienu kvartālu kājām un izgāja uz taksometru stāvvietu. Par simt dolāriem pusmūža vīrietis piekrita viņu ar savu mašīnu aizvest uz Stepņan- sku. Vairs ne jaunā, bet labi koptā volga mīksti traucās no rietumiem uz austrumiem. Pa viaduktu pārskrēja dzelzceļa līniju, pa kreisi palika stacijas ēka, bet tas viss Lapinam jau likās pilnīgi nenozīmīgi. Kabatā esošā biļete Tihodonska - Maskava pārvētās par nevajadzīgu papīriti, no kura vajadzēja tikt vaļā tāpat kā no jebkura praktiski nevērtīga dokumenta. Viņš saplēsa dzeltenīgo biļeti sīkos gabaliņos un, nolaidis stiklu, izmeta tos vējā, kas priecīgi aizvirpinā- ja plūksnas. Vadītājs nosodoši nogrozīja galvu, taču neko neteica. Viņš dzīvoja tajā laikā, kad ir labāk neizteikt piezīmes nepazīstamiem cilvēkiem, it īpaši, ja nezini, kas ir viņu galvā un kas kabatā.

Volga raiti ripoja pa Marksa prospektu, tagad oficiāli pārdēvētu par «Lielo», - tā to sauca līdz oktobra apvērsumam, bet Tihodonskas pamatiedzīvotāju atmiņā un leksikā tas bija saglabājis veco nosaukumu. Pa labi pazibēja «Mazā Parīze», pie dzeltenās gaismas pārbrauca Bagātajai noejai, pa kreisi aizslīdēja «Intūrista» augstceltne, kurā Lapinam līdz nākamajam ritam bija apmaksāts numurs. Taču kā viesnīcai, tā ari numuram ar Sergeju vairs nebija nekāda sakara - nabas saite, kas viņu saistīja ar Tihodonsku, jau bija pārtrūkusi, un viņš to uzskatīja par dabīgu parādību tāpat kā ceļošanu bez mantām, ātru plānu maiņu un nepārtrauktu pēkšņu šķēršļu pārvarēšanu… Kardanovs bija pieradis telpā pārvietoties tieši tā.

Mašīna izbrauca cauri pilsētas centram, šķērsoja Ber- berovku - rajonu, kur no laika gala apmetās pārsvarā armēņi, un nokļuva uz maģistrālā prospekta, kas pilsētu tieši savienoja ar Maskavas trasi. Privātais sektors ar savām stiebrzāļu nezālēm aizaugušajām padomju laika būvēm bija sakuplojis ar trīsstāvu pilīm no itāļu ķieģeļiem ar sarkaniem dakstiņu vai metālplastikāta jumtiem. Kārtējais viadukts pāri dzelzceļam, birze - mežaparks, sarkanās un baltās aeropilsētiņas sveces, pa labi tālumā - zemā lidostas celtne, atkal bezgalīga birzs ar plakātu «Laipni lūdzam kempingā»…

Pilsētas pievārtē nesen uzcēla benzīna uzpildes staciju pēc tipveida eiropejiska projekta - tika uzskatīts, ka te benzīnu neatšķaida, tādēļ uz apgaismotā laukumiņa vienmēr stāvēja trīs četras mašīnas.

-   Vai benzīna pietiks? - Maksis jautāja. - Varbūt uzpil- dies, es samaksāšu.

Viņš pasniedza trīs desmitniekus. Neviens vadītājs no tāda priekšlikuma neatteiksies, arī volga nogriezās uz beto- nēto laukumiņu un nostājās aiz melna «deviņdesmit devītā» ar tonētiem stikliem. Tālāk priekšā stāvēja balts «astotnieks».

-   Pagaidām atiešu notecēt…

Kardanovs izlauzās cauri kailajam krūmājam un sāka skriet gar koku stumbriem uz trases pusi. Pēc simt metriem viņš atrada piemērotu vietu novērošanai. Līdz VAI kontrolpunktam bija metru piecdesmit. Bez dzelteni zilās volgas pie posteņa stāvēja divi džipi. Dinozauri īsās, it kā apgrieztās jaciņās ar apsējiem uz rokām čupojās aiz platās, bruņuvestē tērptās ceļu inspektora muguras.

Lūk, paklausot degošā zižļa mājienam, piebremzēja ka- mazs ar apvilktu kravas kasti. Kamēr milicis pārbaudīja dokumentus, divi dinozauri apskatīja kabīni, ieskatījās zem pārvalka.

Veikla vieglā mašīna centās izskriet pa labo pusi, taču to apturēja citi dinozauri un apskatīja, negaidot, kamēr atbrīvosies ceļu inspektors. Izbraukšana no pilsētas bija slēgta.

Maksis dažas minūtes nostāvēja pārdomās. Vai apiet posteni pa metru biezo sniega kārtu ar līkumu? Uzdevums nav viegls, bet - izpildāms. Taču, kad viņš izies uz trases, viņa izskats būs visai dīvains, vadītāji naktī izvairās uzņemt nejaušus pasažierus. Sarunāt, lai padzīvojušais mašīnas īpašnieks viņu pēc trīssimt metriem uzņem? Bet kas to lai zina, ko dinozauri prasīs par tukšā brauciena iemeslu un ko viņš tiem atbildēs…

Lapins piesardzīgi atgriezās benzīna uzpildes stacijā, taču neizgāja uz apgaismoto laukumiņu, bet sāka balsot pilsētā iebraukušās mašīnas. Apstājās tikai piektā vai sestā - neraugoties uz salu, ar dubļiem nošļakstīta ņiva ar nenoteikta vecuma nervozu briļļaini pie stūres.

-   Līdz… Sāļajai noejai! - Lapins aiz pieraduma gandrīz nosauca Bagāto noeju.

-   Piecdesmit, - briļļainis neapmierināti noteica.

Tas bija ļoti dārgi, un viņš to zināja.

-   Lai iet! - Maksis veikli uzlēca uz augstā sēdekļa.

Tagad viņi brauca pretējā virzienā. Birzs, kempings, lidosta, aviopilsētiņa, atkal birzs, viadukts… Kad brauca garām «Intūristam», Lapinam iegribējās nokļūt pierastā vietā - pārgulēt kaut kur ir nepieciešams, vēl jo vairāk - viņš nezināja, ko darīt tālāk. Kad šķērsoja Bagāto, vēlme atkārtojās. Tagad dzīvoklis Manufaktūras ielā nešķita tik nožēlojams. Nomazgāties, padzert tēju un iegāzties ar Toņku zem segas, viņa tik prasmīgi dod… Bet Kardanovs zināja, ka ne uz «Intūristu», ne pie Toņkas nedrīkst rādīties. Un viņš zināja, kā rīkoties, ja lidosta, stacija un automobiļu trases ir vajātāju bloķētas.

-   Pa Sāļo noeju pa kreisi, uz piekrasti, - viņš norīkoja.

Slīdot uz noledojušā bruģa, ņiva nobrauca pa stāvo

šķērsielu pie baltās, trīsstāvu tvaikonim līdzīgās upes

stacijas mājas. Blakus bija izslējies divpadsmitstāvu obelisks - viesnīca «Enkurs». No restorāna - apakšā - dārdēja mūzika.

-   Atkal - pa kreisi.

Palēkdamies pa ledus grambām, visurgājējs nobrauca gar ledū iesalušajiem upes tramvajiem, peldošo bāru «Skits» un zemu riteņu tvaikoni «Donas Dmitrijs». Tad sākās tīra ūdens posms, kura galā bija pietauvojies jaudīgs velkonis ar strupu, nedaudz uzrautu, ledlauzim līdzīgu priekšgalu. Apaļajos iluminatoros spīdēja gaisma.

Maksim viss kļuva skaidrs, taču vadītājs nedrīkstēja nojaust, kas viņu tieši interesē. Tādēļ viņi pilnīgā tumsā nobrauca vēl dažus kvartālus līdz drūmajiem Paramonova noliktavas korpusiem, kuri naktī izskatījās īpaši baisi. Briļļainis sāka nervozēt. Ārēji tas nekādi neizpaudās, taču Kardanovs nekļūdīgi uztvēra baiļu bioviļņus.

-   Velns, neko nepazīstu, — viņš nomurmināja sev zem deguna un tad, jau pilnā balsī, teica:

-   Brauc, draugs, uz «Enkuru»! Jāparij un jāatslābinās… Vēlāk varbūt atcerēšos, kur viņa dzīvo…

Tikai tad, kad «Ņiva» atgriezās pie spilgti apgaismotās upes stacijas, vadītājs atguva savu parasto stāvokli.

-    Ja jau nedzēris izbraukāji pa tukšo, es varu iedomāties, ko tu sadzēries sameklēsi, - viņš kašķīgi norūca, saņemdams naudu. - Šeit, ja tu gribi zināt, vispār nav dzīvojamo māju.

-   Nav un nevajag! Atradīšu citu…

Pagaidījis, līdz ņiva aizbrauc, Lapins iegāja stacijas vestibilā un nopirka pudeli degvīna un polietilēnā iefasētu ser- velādi. Tad devās uz velkoni. Kāpnes bija novāktas, un viņš ilgi meta ar ledus gabaliņiem pa iluminatoriem, taču ledus drumslas nezin kāpēc sitās tikai pret bortu.

Beidzot iečīkstējās dzelzs, atmetās lūkas četrstūrainais vāks, uz klāja izlīda sīks matrozītis vatenī, ar jūrnieka cepuri galvā.

Lapins ātri izstiepa roku ar pudeli.

-    Ko vajag? - Agresīvais tonis vienā mirklī kļuva labsirdīgs.

-   Vai ielaidīsi sasildīties? - Maksis vienkārši palūdza. - Gaidīju sievišķi, nosalu kā suns…

Viss bija maksimāli saprotams un rosināja līdzjūtību.

-   Nāc iekšā… Tūlīt izmetīšu kāpnes…

***

Mēdz būt dienas, kuras līdz pēdējam nogurdina nervus, izsūc dvēseli un visus dzīvības spēkus. Tad gribas ātrāk pārnākt mājās, sasildīties, paēst, iedzert labi attīrīta degvīna glāzīti, nomazgāties karstā vannā un nolikties gulēt, ļaujot organismam atjaunot sadedzinātās nervu šūnas un izjaukto bioenerģētisko līdzsvaru. Taču tādām dienām ir tieksme izplesties: tās ilgst visu diennakti, nedēļu, reizēm mēnešus, it kā kāds tur - augšā - ne jau augstu priekšnieku kabinetos, bet vēl augstāk, kur, pēc agrāk valdošajiem ateistiskajiem priekšstatiem, nekā nav, atskaitot ogļ- melnu tumsu un nāvējošu aukstumu, it kā kāds varens un visu varošs, kas vada visu nīcīgās zemes dzīves gaitu, tīši neļautu operatīvajiem darbiniekiem atslābināties un atjaunoties, tā viņus sodot par daudzajiem grēkiem, kurus viņi izdara ik dienas - gan ar nodomu un aprēķinu, gan spiesti, lai apmierinātu taisnību maz mīlošo sistēmu, kurai viņi ir apņēmušies kalpot, sevi netaupot. Ar sevis taupīšanu, tiesa, viss ir daudzmaz pieņemami - ja nenoķersi lodi vai nazi, tad tiksi cauri ar obligāto gastrītu vai kuņģa čūlu, kas tomēr ļauj kaut kā pastāvēt šai pasaulē. Bet ar sirdīm patiesi iznāk nelāgi: jo ilgāks ir operatīvā darba stāžs, jo lielāks ir nāves gadījumu skaits, kuru iemesls ir infarkts, un mazāks vecums, kad tie gadās.

Nemierīgās dienas un neveiksmīgā slēpņa nogurdinātie Centrālā rajona Iekšlietu daļas darbinieki gatavojās izklīst, kad Savuškins izsauca Rožkovu, bet viņš, saprotot, ko tas nozīmē, piebremzēja pārējos. Iemetis mutē pāris piparmētru košļājamās gumijas gabaliņu, lai noslāpētu kopā ar Makarovu izdzertās pudeles «Finlandija» un uzkostās žāvētās desas smakas, kriminālmeklēšanas priekšnieks devās uz garā koridora otru galu, uz kabinetu, kurā ik dienas bija desmitām reižu, saņemdams kārtējos uzdevumus, obligāto «kafiju» un visai retās pateicības.

-    Vai tu zini, kur ir Rubens un Surens? - apakšpulkvedis jautāja, līdzko Rožkovs parādījās uz sliekšņa.

-   Čebureku ēstūzī, iekšā, aiz atslēgas. Tur ir vēl divi, visi nošauti.

-   No kurienes tāda informācija? - majors iedegās.

-   FDD aģents piezvanīja uz nulle divi. Teica: līķus novāks -jāizliek slēpnis.

-    Vai pārbaudījāt? - drudžaini domājot, Rožkovs jautāja. Ar jaunu lietu nodarboties nebija ne mazākās vēlēšanās, un būtu vislabāk, ja ziņojums izrādītos blefs. Taču - ja jau zvanījis «kaimiņu» ziņotājs…

-   Nē. - Savuškins nošūpoja smago galvu.

Arī viņš ar Simakovu bija izdzēris pa glāzei degvīna «Kremļovskaja». Katrs amats nosaka savu pudeles brāļu loku, lietojamā produkta marku nerakstītie likumi nereglamentē, un tā tiek noteikta ar metodi, kuru socioloģijā sauc par «nejaušu izlasi».

-   Taču, visticamāk, tā ari ir. Jāpārbauda un jāizliek slēpnis. Kuru tu domā nosūtīt?

Pēdējā frāze liecināja, ka pats apakšpulkvedis negrasās pasākumā piedalīties. Rožkovs to uztvēra kā pašsaprotamu. Kad cilvēkam tuvojas piecdesmit, tādas dienas beigās viņš vairs nespēj aktīvi darboties. Un nav jau arī rajona nodaļas priekšnieka vietnieka pienākums ložņāt pa bēniņiem un pagrabiem, viņa uzdevums ir organizēt darbu un nodrošināt uzdotā uzdevuma izpildi.

-   Es pats iešu. Kopā ar Makarovu un Petrovu. Lai pierod.

-   Nu, skaties… - Savuškins nenoteikti novilka.

-   Paņemsim automātus, taču katram gadījumam vajag arī piesegumu. īpašo nodaļu vai OMON.

-   Noorganizēsim, - Savuškins pamāja. - Ejiet un ātri iekārtojieties. Iekšā jāiet caur ogļu šķūnīti sētā, tas ir vaļā. Akurāti, pa vienam…

Runāja par visiem zināmo, taču kriminālmeklēšanas priekšnieks pacietīgi klausījās: apakšpulkvedim ir jādod sīka instrukcija, lai izrunātos un atvieglotu dvēseli.

Pēc piecpadsmit minūtēm Rožkovs, nedaudz grīļodamies, ieklīda čebureku ēstūža pagalmā. Piparmētru košļājamās gumijas smarža bija izvējojusies, bet degvīna smaka - palikusi, tādēļ jebkurš satiktais neapšaubītu pierasto ainu: stipri ierāvušais vīrs meklē, kur «noliet». Taču tumšajā pagalmā neviena nebija. Rožkovs nozuda tumsā, klusi noskrapstēja šķūnīša durvis. Bridi nogaidījis, pa to pašu ceļu aizgāja Makarovs, pēc viņa, izmisīgi uztraukdamies, rudais Petrovs. Neviens neko neredzēja, slēpnis bija izlikts nevainojami.

-Vai jūs domājat, ka mani ir tik vienkārši nograuzt?! Lūk, jums - piga! Aizrisieties! Mēs neesam Azerbaidžānā, mēs esam Tihodonskā! Un visi Eļhana sakari ir saslēgti ar mani!

Kondratjevs rēca kā satrakots lācis, uh visi klātesošie slēpa acis, lai nebūtu ar viņu jāsaskatās. Tā darīja visi dalībnieki: gan Huseins Huseinovs, gan Ali Kesimovs, gan Eļjass Kulijevs, gan Mirza Ibragimovs un vēl trīs iespaidīgākie apvienības vīri. Apspriede notika Tahirova mājā, tajā pašā viesu zālē, kur pie rīta tējas viņi plānoja šo dienu. Un šajos plānos netika iekļauta bēru organizēšana, cīņa par varu, vienības saglabāšanu un Organizācijas varenību.

Maza, ņipra sieviete ar spilgti izteiktu dienvidniecisku izskatu ielūkojās zālē, taču tūlīt pat izbijusies aizcirta durvis. Kā viņa, tā arī pārējie apkalpotāji un pat Aņa - Andžela bija trauksmainā nenoteiktības situācijā. Viņi visi, ieskaitot jauno sievu, nebija patstāvīgas figūras, bet tikai pielikums Eļhanam Tahirovam, kas nodrošināja viņu dzīves apstākļus. Līdz ar barveža nāvi viņu likteņi kļuva nenoteikti. Savrupmāja, bagātīgais iekārtojums, automobiļi, signalizācija, apsardze - tas viss piederēja nevis Andželai, bet grupējumam, jo tika apmaksāts no kopējās kases. Grupējums varēja atdot īpašumu atraitnei, bet varēja nospriest arī citādi. Daudz kas bija atkarīgs no jaunā līdera: ja viņš gribēs, tad vienkārši ievāksies mājā un savāks visu, kas te atrodas, ieskaitot arī nominālo saimnieci. Tādēļ Andžela klusi sēdēja guļamistabā pie televizora, nama pārvaldniece, sētnieks, apkopēja, ēdienu pasniedzēja, pavārs, šoferi bija nolīduši pa kaktiem, gaidot lēmumu par savu turpmāko likteni. Taču visi zināja, ka šis jautājums būs otrais darba kārtībā. Pirmais - jautājums par atriebību.

Ar to ari sākās smagās vakara sarunas. Kondrāts mēģināja, kā vienmēr, noteikt toni, bet kaut kas bija jūtami mainījies, it kā četrdesmittonnīgajam «Belazam» būtu sabojājies stūres hidropastiprinātājs, un tas, ko agrāk izdevās panākt ar vieglu plaukstas kustību, tagad prasīja titāniskas pūles - līdz mugurkaula skriemeļu krakšķiem un muguras muskuļu šķiedru plīsumiem.

Parasti «galdu»" atmosfēra bija labvēlīga un nepiespiesta. Ja Tahirs nepiedalījās, vadīja Kondrāts, viņā klausījās uzmanīgi, māja ar galvu, piekrita priekšlikumiem vai piesardzīgi izteica citas domas, vētraini sašuta par nelabvēļu vai pretinieku darbībām. Tagad zālē valdīja saspringts, lai neteiktu - naidīgs klusums. Priekšlikums atlikt atriebību uz vienu - diviem mēnešiem, lai novērstu no sevis aizdomas, redzami neguva atsaucību.

- Kad visi gaida mūsu atbildi, bet mēs klusējam, tas tiek vērtēts kā vājums, - dobji teica apaļais Eļjass, no augstā

* Šeit «galds» nozīmē draudzīgu pušu tikšanos, lai apspriestu ikdienas jautājumus.

asinsspiediena sarkanu seju. - Kam mums baidīties no aizdomām? Tagad visi viens otru tur aizdomās. Mēs domājam par viņiem, viņi lai domā par mums. Uzvar nevis tas, kurš vairāk domā, bet tas, kurš ir stiprāks.

-   Domāt arī vajag, - Kondratjevs iebilda. - Viņi tagad ir piesardzīgi, visus savus karotājus trauksmē sacēluši! Līdz Jumaševam un pārējiem nekādi nevar tikt!

Tas bija vērā ņemams arguments. «Tihprombankas» kaujas grupas bija komplektētas no atvaļinātiem desantniekiem, afgāņiem, speciālo vienību vīriem. Ļoti nopietni ļaudis. Citā reizē šis arguments būtu izšķirīgs. Bet ne tagad. Kad viņš runā Tahira vārdā, tas ir viens, bet, kad pats savā vārdā, tas ir pavisam kas cits. Tahirs bija viņa rīkojumu hidropastiprinātājs. Tagad nācās ar milzīgu gribasspēka piepūli noturēt grupējuma vadību. Taču stūre ik pa brīdim ķērās un rāvās ārā no rokām.

-    Tiksim klāt pavisam vienkārši! - Huseinovs asi noteica. Viņa apakšlūpa bija sasista un redzami sapampusi. - Naktī izšausim ar «mušu» trīs reizes, visu dzīvokli izārdīsim, nekas pāri nepaliks!

-    Daudzstāvu mājai pilsētas centrā ar «mušu»? Vai tu esi jucis?! Visa priekšējā siena sabruks, cik cilvēku neaizies bojā!

Huseins ļauni nosmīnēja un no sāpēm saviebās.

-   Tu viņus žēlo, bet mūs - ne! Eļhana tev nav žēl, lai gan cik pudu sāls neesat apēduši? Bet Jumaševa tev ir žēl. Kāpēc - tas ir interesanti?!

-   Jā, tas ir interesanti! - ciltsbrāli atbalstīja Eļjass.

Arī Mirza Ibragimovs sāka māt ar melonei līdzīgo galvu.

Arī pārējie sakustējās un ar savām kustībām it kā atbalstīja uzdoto jautājumu. Viņi visi bija savējie, bet viņš - svešais.

Te nu Kondrāts uzsprāga.

-    Es zinu, ka jūs jau sen gribat mani novākt, sen aiz muguras saucat par «svešo». Vai domājat, ka nu tas brīdis ir pienācis! Lūk, jums - piga! Aizrisieties! Mēs neesam

Azerbaidžānā, mēs esam Tihodonskā! Un visi Eļhana sakari ir saslēgti ar mani! Jūs vispār neko nezināsiet par sarežģītām lietām! - Kondratjevs uzbudinājās arvien vairāk un vairāk. - Kas mums zināms par upes ostu? Kas novāca Baržu?

-    To zina visa pilsēta, - Huseinovs noteica, joprojām skatīdamies sāņus. - Ar armēņiem nesadalīja…

-   Un tas ir viss, ko tu zini? - Kondrāts draudīgi pasmaidīja. Iznāca nevis smaids, bet zvērisks zobu atņirdziens. - Tagad visi klausieties! - Viņš pārlaida skatienu pār visiem, tā aicinot tos būt par lieciniekiem. - Huseins vienmēr ir bijis pret mani, viņš domā, ka ir pats gudrākais. Ja jau viņš ir tik gudrs, tad viņam ir jāzina, ko mēs ar Eļhanu darījām Organizācijas interesēs. Bet viņš pārstāsta pilsētas baumas. Tās baumas, kuras es pats palaidu. Vairāk viņš nezina neko. Tādēļ es viņu šodien paņemšu sev līdzi un kaut ko parādīšu. Un gribu, lai brauktu vēl kāds un redzētu, kurš ir gudrs un kurš muļķis.

-    Kur tad gribi braukt? - Tagirovs jautāja. Viņš pret Kondratjevu bija lojāli noskaņots, bet necieta Huseinu, tādēļ labāk par citiem derēja šķīrējtiesneša lomai.

-    Tas nav tālu, Anlar, centrā. Braucam. Neviens neiebilst?

Iebildumu nebija. Par spīti muskuļu trūcēm, stūrēšana viņam tomēr izdevās. Viņu klausīja. Tas vēl neko nenozīmēja. Austrumu mentalitāte… Mās ar galvu, smaidīs, bet no muguras uzmetis žņaudzējaukliņu un nožņaugs pie visiem velniem ar tādu pašu smaidiņu. Tikai tad, ja sajutīs spēku, ievilks asti…

Negaidīti galvā iešāvās veiksmīga doma. Četri līķi - ļoti labs spēka demonstrējums. Jo vairāk cilvēku to ieraudzīs, jo lielāks būs iespaids.

-   Bet vēl labāk - brauksim visi! - viņš piedāvāja. - Un katram kļūs skaidrs, kas ir kas!

-   Braucam, - labprāt piekrita Kulijevs. Pārējie piekrītot pamāja.

VDK ģenerāļiem vienmēr bija vairāk iespēju par tām, kas izrietēja no viņu oficiālās komitejas. Iestādes nosaukuma maiņa neko nemainīja, un, ja arī mainīja, tad tikai uz atļautā robežu paplašināšanas pusi; tas bija vispārējā haosa un visu vēl palikušo pamatu graušanas rezultāts.

Motja Lizutins un Sjomka Goguļins draudzējās jau tad, kad vēl nenēsāja bikses ar lampasiem - sarkanajām uzšu- vēm, arī leitnanta uzpleču viņiem nebija - viņi vēl bija zaļi PSRS VDK Augstākās skolas klausītāji un dzīvoja vienā stingrās karavīru kopmītnes istabiņā. Tajos gados viņu draudzība bija vispatiesākā, to neaptumšoja ne sieva, ne dzīvokļi, ne dienesta sasniegumi, nedz skaudība un aprēķins.

Goguļina karjeras līkne bija stāvāka: viņš ātri iekļuva aparātā, kur arī nostrādāja visu mūžu, uzkalpojās līdz VDK 2. pārvaldes - pretizlūkošanas - kadru pārvaldes priekšniekam, bet vēlāk arī līdz ārējās izlūkošanas kadru pārvaldes priekšnieka amatam.

Vienkāršības un līdzvērtības attieksme nemanot pagaisa, kaut arī abi cītīgi izrādīja, ka nekas nav mainījies. Taču tagad Lizutins pirmais apsveica vienaudzi svētkos un jubilejās, ar kurjeru sūtīja stingrās sudrabainās, dzintaraini taukās zivis, cieši piestūķētas kārbas ar melnajiem ikriem, grozus ar čaukstošiem, slapjām lapām pārklātiem vēžiem. Atbildot biedrs sirsnīgi pateicās un atdāvinājās ar suvenīriem: angļu lodīšu pildspalvu, Eifeļa torņa maketiņu, sienas kalendāru ar skaistulēm vieglā apģērbā. Tāds princips kopumā liecināja, ka Goguļinam ari ir draudzīgas jūtas pret Motju, - pēc aparāta likumiem dāvanas virzās tikai vienā virzienā - no apakšas uz augšu.

Tihodonskas FDD pārvaldes priekšnieku nopietni satrauca cilvēka ar zvēra ausīm vizīte. It īpaši tādēļ, ka nebija saprotams tās iemesls. Kam bija jābūt nezināmajam Lapinam - Kardanovam, lai tā meklējumos netieši būtu pieslēgts dienesta direktors? Ārkārtīgi svarīgas operatīvās izstrādnes figurants? Turklāt - ne tikai vienkāršs figu- rants, bet centrālā figūra! Aizkordona aģentūras tīkla rezidents, kas nolēmis spēlēt pats savu spēli? Pārvervēts izlūks - «dubultnieks»? Ja tā, tad visam ir loģisks izskaidrojums un nav par ko uztraukties. Bet ja tā nav…

Pēc ilgām šaubām Lizutins uzgrieza Maskavas numuru.

-   Esiet sveicināti, Semjon Vasiļjevič! - draudzīgi, bet bez jebkādas familiaritātes izpausmes viņš teica. - Traucēju, tikai galējas nepieciešamības spiests.

-   Nekas, Motja, viss kārtībā, - labvēlīgi norūcināja Go- guļins. Taču Matvejs Fomičs uztvēra viņa balsī izskanējušo piesardzību - ne jau katru dienu bijušais skolas biedrs zvana tik vēlā stundā.

-   Te pie manis bija viens cilvēks… Mihails Iļjičs Hobo- tovs, es jau esmu viņu saticis.

Pēdējo frāzi viņš pateica, atdalīdams vārdus un ar īpašu intonāciju, kas ilgi tika trenēta runas šifrēšanā skolas nodarbībās.

-   Es sapratu, - ģenerālleitnants pēc brīža atbildēja.

-   Un vēl… Ligovskis Aleksandrs Pavlovičs izteicās neveiklā sarunā: kur atrodas raibie dzeņi ar netīrām ogām vēderā septembrī?

Ja viņus noklausītos ienaidnieki, tie neko nesaprastu. Bet kur gan Krievijā lai rastos tie ienaidnieki? Te noklausīšanās aparatūru ieslēdz tikai savējie, kas mācījušies tajā pašā skolā pie tiem pašiem pasniedzējiem. Bet viņi var arī neattapties. Vismaz - ne uzreiz. Vienīgi - ja ierakstīs lentē un to klausīsies daudzas reizes, kā to dara nopietnās izstrādnēs… Bet divi ģenerāļi nebija izdarījuši neko tādu, kas ļautu tērēt naudu un resursus, lai viņus nopietni «izstrādātu».

-   Pagaidi, atkārto trešo…

-   Tas ir otrais. Dubults.

-   Ā-a… Vai tu domā - mūsu?

-   Šķiet gan… Būtu labi pa visiem failiem…

-   Pa visiem?!

-   Es tik reti lūdzu…

-   Labi, pārzvani pēc stundas.

Nolicis klausuli, Matvejs Fomičs noslaucīja no pieres sviedrus. Sjomka tomēr ir malacis. Nav aptaukojies, kļuvis lepns, neizdomāja iemeslu, lai atteiktu… Varēja droši nomest klausuli! Bet - nenometa! Un pat piekrita pagrabināties pa visiem failiem. Tas nozīmē - aizkordonu un Krieviju. Atklāto aparātu un nelegālo tīklu. Protams, par nele- gāļiem, kas darbojas, viņš neteiks. Taču šie puiši nevar būt nelegāļi darbībā…

Pārvaldes priekšnieks smagi nopūtās. Pasaule ir kļuvusi pavisam citādāka. Arī speciālo dienestu pasaule. Vēl pirms septiņiem gadiem par tādiem jautājumiem Goguļins viņu vienkārši būtu aizsūtījis uz vietu, kurp arī karaļi iet kājām. Pat neraugoties uz ilggadējo draudzību. Vai paziņojis iekšējai pretizlūkošanai par periferijas ģenerāļa netīro interesi par pilnīgi slepeniem jautājumiem, kas neietilpst viņa kompetencē. Tagad laiki ir kļuvuši vienkāršāki, bet cilvēki - iecietīgāki… Un tomēr vēl ir palicis ne mazums variantu, kad patiesa atbilde ir izslēgta. Vai mazums mēdz būt visādu līkloču izlūkošanā un pretizlūkošanā, vai mazums ir kaut kādu operatīvo spēļu, kurās pilnīgi neievērojams cilvēks pēkšņi kļūst par ārkārtīgi svarīgu figūru… Taču jebkurā gadījumā Semjons dos mājienu - vai nu ar vārdu, vai tembru, intonāciju… Vai arī vienkārši pateiks - tas ir mūsu cilvēks, un punkts…

Lai īsinātu laiku, Lizutins ieslēdza rāciju uz milicijas viļņa. Bija gana paklausīties ēteru desmit minūtes, lai secinātu: meklējumu intensitāte ir mazinājusies. Arī otrs uzvārds vairs netika minēts. Nu un, Mihejeva kungs! Nu un, Kardanova kungs! Nemaz neesat tik vienkārši puiši, kā par jums domā visapkārt! Tūlīt uzzināsim, kas jūs esat par putniem…

Taču, kad pēc stundas Matvejs Fomičs uzgrieza Maskavas kadrinieka numuru, viņš izjuta vilšanos.

-   Tie nav mūsējie, - Goguļins paziņoja. - Nevienā failā viņu nav. Es pat pacēlu… Nu, tu jau zini, ko… Viss pa tukšo.

Ģenerālleitnanta balsī bija jūtama zināma saērcinātība par velto darbu, kas izdarīts ārpus darba laika. Un tā labāk par visu liecināja, ka Semjons neblefo.

Paberzējis uz vaigiem saradušos rugājus, Lizutins pārstaigāja kabinetu, piegāja pie loga un piemiedza ar aci savam atspulgam tumšajā stiklā.

-   Lūk, tā, Matvej Fomič. Izrādās, ka tie ir visparastākie cilvēki, vienkārši Krievijas pilsoņi…

***

Savuškins sēdēja kabinetā, viņa priekšā uz galda atradās pirmsplūdu laika milicijas rācija, kuru nekādi nevarēja salīdzināt ar nogalinātā killera jaudīgo japāņu mantiņu. Apakšpulkvedis gaidīja ziņojumus no Rožkova grupas, bet, lai velti netērētu laiku, pārbaudīja operatīvās lietas, kuras bija darbā Centrālā rajona Iekšlietu daļā. Stingrās uzskaites veidlapas ar speciālo uzrakstu - grifu labajā augšējā stūri «Pilnīgi slepeni» - un sarkanu diagonālo svītru bija aizpildītas kā ar vistas kāju - tā rakstīja inspektori, tā saucamie speciālisti noziedznieku - gan kriminālo, gan ekonomisko - meklēšanā, bet ne gramatisko un orfogrāfisko kļūdu izskaušanā.

Taču kopējais izglītības līmenis vēl nebija galvenais netikums svarīgākajos operatīvajos dokumentos. Nomāca fantāzijas, izdomas, profesionālisma trūkums. Ne viltīgu kombināciju, ne izsmalcinātas, daudzus gājienus uz priekšu paredzošas spēles, ne rūpīgi nomaskētu lamatu. Nekādu pazīmju par to, kas gadu simtiem ir uzskatīts par detektīvu meistarību. Tieši uzdevumi, skaidras, uzdevumiem atbilstošas aģentu atskaites, daudzas no tām pašu aģentu izdomātas. Darbs it kā tika darīts, taču labuma no tā bija maz. Starp citu, tā tagad notika gandrīz visās nozarēs.

-   Otrais, Otrais, es - Piektais, - ar sprakšķiem atdzīvojās aizsmakusi rācija.

-   Piektais, es - Otrais, klausos, - Savuškins steidzīgi atsaucās.

-   Viss apstiprinājās, četri, trīs vīrieši un sieviete. Kā sapratāt? Klausos.

-   Sapratu, izsaucu papildspēkus. Sakaru beigas.

Atslēdzies Savuškins pa telefonu savienojās ar speciālo

karaspēka daļu.

-   Dežurējošais vads ir iekļauts operācijā «Gredzens», - atbildīgais dežurants atbildēja. - Darboties spējīgs ir viens vads ĀN gadījumā. To var sacelt kājās ar ģenerāļa personīgo pavēli.

Apmēram to pašu pateica ari OMON. Nolamājies ģenerālis pa selektoru izsauca rajona iekšlietu daļas dežurantu.

-    Noformēt rezervi Rožkova grupas atbalstam! - viņš pavēlēja. - Trīs cilvēkus, automātus, bruņu vestes, mašīnu ar iesildītu dzinēju. Gatavība izbraukšanai — viena minūte.

-   Ir, - kā tas noteikts, dežurants atbildēja. Viņa pienākums - izpildīt pavēli.

Taču gan dežurants, gan ari pats Savuškins saprata: pulksten desmitos vakarā speciālu, visas pilsētas mērogā veicamu pasākumu laikā atrast trīs brīvus līdzstrādniekus un mašīnu nav tik vienkārši. Tam var vajadzēt stundu vai divas, varbūt - visas trīs… Turklāt milicis, iecirkņa pārraugs vai operatīvais darbinieks, kas ar automātu šauj poligonā reizi gadā, nav salīdzināms ar speciālo vienību kaujiniekiem, kam ir vērā ņemama kauju pieredze.

Taču apakšpulkvedis tika darījis visu, kas no viņa bija atkarīgs. Un gribēja izdarīt pat vēl vairāk. Viņš atkal savienojās ar dežūrdaļu.

-   Automātu un bruņu vesti pie manis, uz kabinetu. Ari es braukšu, katram gadījumam.

-   Ir, - dežurants neapmulsis atbildēja.

Čebureku ēstūzī bija tumšs - jebkura uguntiņa varēja atklāt slēpni. Makarovs iekļuva zālē, nogūlās pa labi no ieejas durvīm un nolika sev blakus trīsdesmit divus centimetrus garo «Cipresi» [6] ar saliktu laidi. Rožkovs un Pet- rovs palika virtuvē, majors pāriniekam uzdeva sargāt lūku uz šķūnīti, bet pats pa to laiku sarunājās ar rajona nodaļu.

Vietas kur izvietoties vairāk nebija, jo palīgtelpā atradās nogalinātie. Rožkovs tikai uz brīdi bija ieslēdzis lukturi, taču ieraudzītā baisā aina joprojām bija Petrušas acu priekšā. Telpu piepildīja skābena smaka, kura tikpat labi varēja būt no pārrūgušas mīklas, kā no līķiem. Pieredzējušais Rožkovs domāja, ka tā nāk no pirmā iepriekš minētā, rudais leitnants - ka no otrā. Laiku pa laikam no viņa puses bija dzirdama rūkoņa - viņš aizturēja vēmienu. Reiz katram jaunajam jāiziet cauri nopietna uzdevuma izpildei. Petrušam nepaveicās - parastajām bailēm pirmajā slēpnī pievienojās parastais pretīgums pret līķiem. Divu nelabvēlīgu faktoru savienojums un līķu daudzums pārbaudi padarīja vēl cietsirdīgāku.

-   Piektais, es - Otrais, kā mani dzirdat? Klausos, - cauri sprakšķiem un šņākoņai izlauzās Savuškina balss.

-   Es - Otrais. Jūs dzirdu. Klausos.

-   Speciālie un OMON iekļauti pilsētas operācijā, es vācu rajona nodaļas rezerves grupu. Orientējošais papildspēku ierašanās laiks - astoņas minūtes. Kā mani sapratāt? Klausos.

-   Jūs sapratu. Sakarus beidzu.

Rožkovs novaldījās, neizlamājās, lai nebaidītu leitnantu. Ja kāds parādīsies, viss izšķirsies divās trīs minūtēs. Vai nu slēpnis viņus aizturēs, vai viņi aizies. Var notikt arī citādi - viņi sasitīs slēpni vai slēpnis viņus… Pēdējais - maz ticams. Milicijai nav iemācīts šaut pirmajiem, bet tas, kurš sāk otrais, - vienmēr zaudē. Un vispār - ja sāksies burzma, tad paļauties var tikai uz sevi un uz kapteini.

-   Vai nebūs bail šaut? - klusi jautāja kriminālmeklēšanas priekšnieks.

-   Uz cilvēkiem? Nezinu… Droši vien noblšos, - rudais nedroši atbildēja.

-   Nu un - muļķis, - Rožkovs rupji noteica. - Te ir kā kaujā. Vai nu tu esi bedrē, vai viņš! Uz kapiem gribi?

Atbilde nesekoja.

-   Ko klusē?

-   Es neklusēju… Galvu pakratīju…

-   Labāk ar pautiem pakrati, kamēr tos tev nav atšāvuši! Ja sāksies, dod, cik vien vari, un ne par ko nedomā! Ne par gestapo"", ne par prokuroru! Domā tikai par vienu - lai ne- samaltu savējos un liekiem netrāpītu! Vai saprati?

-   Sapratu, - Petrovs jau pārliecinātāk atbildēja. Skarbais tonis palīdzēja viņam atgūties.

-Automāts uz drošinātāja?

Viņiem bija parasti «AKM» ar noskrāpētām koka laidām.

-Jā.

-   Atvelc uz leju līdz galam. Citādi, kad iestrēgs smadzenes, aizmirsīsi. Bet pārslēgt neviens neaizmirst, šis reflekss ir iesēdies…

Iestājās klusums. Pat rudais pārstāja rīstīties.

-Auksti, - viņš ierunājās, lai izkliedētu nospiedošo klusumu.

-   Ja būtu karsti, tad nāktos sēdēt gāzmaskās. Kas ir labāk?

Leitnants nepaspēja atbildēt. Klusais Makarova iesvil- piens ziņoja, ka tie, kurus viņi gaidīja, ieradušies. Rožkovs divreiz nospieda izsaukuma toni un rāciju atslēdza: tagad tā vairs neko neizšķīra.

Pie ieejas piebrauca «rafiks», nokrāsots aizsargkrāsā ar sarkaniem krustiem uz sāniem un aizmugurē, - kara medi-

cīnās mašīna. Bagātās noejas otrā pusē apstājās divi džipi. No mikroautobusa izkāpa cilvēks, kurā Lapins, ja viņš būtu šeit, atpazītu ceturto vīrieti no pēdējās vakarēšanas pie Rubeņa. Taču tagad tas bija tērpts milicijas formā. Viņam pievienojās otrs milicis, tad vēl divi puiši baltos virsvalkos ar plēsīgām sejām un pēc ieslodzīto modes ielocītiem papirosiem zobos.

Puiši izņēma nestuves, bet miliči mierīgi uzkāpa uz lieveņa, un Rubeņa «draugs» sāka kā saimnieks slēgt ar atslēgu. No džipiem notiekošo vēroja Tahira grupējuma autoritātes. Kondratjevs izlīda ārā pirmais un padeva zīmi pārējiem, nolēmis, ka iespaids būs pilnīgāks, ja viņi visu ieraudzīs pirmatnējā stāvoklī.

Atslēga atvērās, miliči iegāja iekšā, aiz viņiem ieslīdēja puiši ar nestuvēm. Kondratjevs ar aicinošu žestu pieklājīgi palaida sev pa priekšu Kerimovu, Ibragimovu un Kulijevu, bet Huseinovam aizšķērsoja ceļu un iegāja pats.

Makarovs gulēja pie sienas aiz durvīm, tumsā viņu nevarēja redzēt, taču kapteinis saprata, ka viņu atklās minūtes laikā. Cilvēku daudzums viņu samulsināja: trijatā var apšaut kādus desmit cilvēkus, it īpaši - ja šaut sāktu pirmie, bet bez asinīm viņus diezin vai izdosies aizturēt. Tikai tad, ja viņi nobīsies no ieročiem, taču tagad visi bez domāšanas metas stobriem virsū tik ilgi, līdz kaut viens saņem lodi… Šķiet, ka tā ari vajag sākt - nodot kārtu zem kājām, kādu aizķert. Tad varbūt ari nogulsies…

Zālē ienāca Huseinovs, Tagirovs un vēl divi, viņi sabīdīja galdiņus, apgāza krēslus, bet neskatījās apkārt - viņu uzmanība bija vērsta uz priekšu, uz palīgtelpu. Kāpēc te tik daudz cilvēku? Neizskatās, ka tie ir noziedznieki, kas grasās izvest līķus. Varbūt kāds ir piezvanījis uz miliciju un atbraukusi operatīvā grupa kopā ar priekšniecību un pieaicinātiem lieciniekiem? Slikti, ka viņš neko neredz…

Ari Rožkovs neko nesaprata. Viņš gaidīja divus, nu - trīs, sliktākajā gadījumā - četrus! Bet te - vesels pūlis, neslēpjoties, droši… Kaut kas nav kārtībā!

Luktura stars pārskrēja pāri palīgtelpai, izgaismojot vienu līķi pēc otra.

-    Vai visiem ir redzams? - Kondratjevs skaļi noprasīja. - Kāpēc šeit ir tumšs?

-   Tas esmu es. Es izgriezu drošinātāju. — Viens no sanitāriem piegāja pie elektrosadales skapja un uzrāpās uz taburetes.

Vienlaikus visās telpās - virtuvē, palīgtelpā, zālē - iedegās gaisma. Tā atklāja nāves nianses - līķu plankumus, sejās sastingušās šausmas, traipus un asiņu notecējumus. Viss kļuva vēl briesmīgāk. Taču ieskatīties vairs nebija laika. Rožkovs pārslēdza aizslēgu, un raksturīgā metāliskā skaņa sāpīgi iesita pa divpadsmit cilvēku nerviem.

-   Milicija! Visiem - gulties! - majors norēcās un, lai pārliecinātu, virzīja stobru pa sanākušajiem, taču automāta melnais redzoklis aizķērās pie miliča formas - nepazīstams vecākais leitnants mierīgi skatījās uz kriminālmeklēšanas priekšnieku.

-   Gulties, milicija! - aizmugurē nokliedzās Makarovs, arī noraustot aizslēgu, taču deviņmilimetrīgais «Cipreses» stobrs atdūrās pret kolēģi kapteiņa pakāpē.

Ar blīkšķi no taburetes nokrita «sanitārs», bet visi pārējie saglabāja pilnīgu nesatricināmu mieru.

-   Iznāk tā, ka ne jūs, ne mūs nav brīdinājuši? - vecākais leitnants jautāja. - Tie gan ir stulbeņi! Tā tik vēl trūka - savstarpēji apšauties!

Tieši tā būtu jāreaģē jebkuram milicim līdzīgā situācijā.

-   No kurienes jūs esat? - Rožkovs asi jautāja, nenoņemdams saspringto pirkstu no sprūda. - Uzvārds?

Kad miliči sastopas tik šaubīgās situācijās, īstas ticības nav. Noskaidrot vajag citiem - tiem, kuriem tas piederas pēc amata un oficiālās piederības, - dežurantiem, priekšniekiem, kadru daļas ierēdņiem.

-   Meļņikovs, patruļu dienesta pulks. Mūs atsūtīja pārbaudīt iesn…

Viņš runāja kā īsts milicijas darbinieks.

-   Petrov! Vai tu esi dzīvs? - majors nepagriezies nokliedzās.

-   Dzīvs… - rudais leitnants atsaucās.

-    Pieprasi pilsētas dežurantu. Lai atsūta mašīnu noskaidrošanai.

-   Ir, - Petrovs gurdi atbildēja. Sāka sprakšķēt rācija.

-   Un šie - kas tie tādi? - turpināja taujāt kriminālmeklēšanas priekšnieks.

-   Viņi bija tie, kas piezvanīja uz pilsētu, un paši šeit sagaidīja…

Meļņikova acīs pazibēja bailes, un Rožkova saasinātā uztvere palīdzēja viņam saprast, ka tas ir viltvārdis, visticamāk - no bijušajiem miličiem, kas pārzina dienesta pamatus.

-   Kas ir jūsu komandieris?

-Kas?

Pulka komandieris nesen bija nomainīts - Poļakovs aizbrauca uz mācībām un viņa vietā norīkoja štāba komandieri.

-   Kas ir komandieris?!

-Ā-a… Poļakovs…

Viltus miliča roka izspruka no kabatas ar cieši sažņaugtu pistoli, bet uzvar tas, kurš agrāk iesācis, un Rožkovs pretinieku jau sen turēja uz grauda.

-   Ta-tah! - apdullinoši izskanēja īsās kārtas dubultšā- viens, vecāko leitnantu atgrūda atpakaļ uz Tagirovu, tas ari ievaidējās - leitnantam cauri izgājušās lodes iestrēga viņa krūtīs. Divi ķermeņi smagi nogāzās uz grīdas.

-   Dulls, vai, esi kļuvis?! Uz savējiem šauj?! - skaļi iespiedzās Rubeņa «draugs», kurš bija kapteiņa formā. Rož- kovam sametās raibs gar acīm. Visgrūtākais - visu izšķirt uz vietas: vēlāk viss nostāsies savā vietā - pratināšanu protokoli, apskates un ekspertīžu akti notikušo noskaidro. Bet, kad ar savu roku esi divus nošāvis - un vēl pilnīgi nevainīgus cilvēkus, cīņas spars ātri gaist. Automāts nodrebēja.

-   Bah! - dobji iesita no apakšas. Tas bija «sanitārs», kas šāva no grīdas. Lode nosvilpa gar majora degunu, viņš metās atpakaļ, taču vairāk šaut nevarēja - pirkstā bija iemeties krampis.

-   Gulties! - aizmugurē iekliedzās Makarovs. «Ciprese» palaida kārtu virs galvām. Eļjass un Mirza pietupās. Kondrāts drudžaini sataustīja kabatā gludo granātas ovālu, taču to izvilkt pagaidām neuzdrošinājās, tikai savilka kopā granātas tapas «ūsiņas».

-    Bah! Bah! - atklājis uguni, «sanitārs» vairs nespēja apstāties, lai gan nebija saprotams, uz ko viņš mērķē, - Rožkovs, kas paspēra soli atpakaļ, vairs nebija uguns līnijā. Arī otrs «sanitārs» atkailināja stobru, bet šajā brīdī uz sliekšņa parādījās izspūris ruds puisis ar bālu seju, degošām acīm un automātu uz krūtīm.

-   Gulties, maitas! - viņš histēriski iebļāvās un ielaida kārtu otra «sanitāra» vēderā. Tas sabruka līdzās rudās meitenes līķim, noraustīja kājas un izstiepās visā garumā. Pirmais «sanitārs» kārtējo reizi izšāva un aizšāva garām, nākamajā mirklī svina straume ķēra arī viņu.

-   Padodos, nešauj! - Eļjass nokrita uz ceļiem un salika rokas uz pakauša. Viņa piemēram sekoja Ali un Mirza.

-    Gulties, visus nolikšu! - juzdams, ka briest psiholoģisks lūzums, ierēcās Makarovs.

Uz ceļiem nokrita Huseins, aiz viņa «kapteinis», tad vēl divi, pēdējais uz grīdas nokrita Kondrāts. Uz brīdi viņa rokas sastapās vēdera rajonā un tūlīt pat atvienojās. Kreisajā rokā palika tērauda gredzens ar nevienādām drāts astītēm.

-   Vai jūs esat dzīvi? - Makarovs, ievilcis elpu, nokliedzās čebureku ēstūzī.

-   Dzīvi! - Petrovs satraukti atbildēja. Kapteinis pie sevis nodomāja, ka puisis uzvedas pietiekami profesionāli, - piespiedies pie sienas un stobru virza no vienas puses uz otru, tā kontrolējot gan nekustīgi gulošos, gan dzīvos. Viņš bija bāls, un viņam redzami drebēja rokas ar automātu, taču tam tagad nebija nekādas nozīmes. Durvju ailē parādījās Rožkovs, nobremzēts gluži kā mēnessērdzīgais.

-   Vai roku dzelži ir? - viņš jautāja, lai gan vienīgais pāris bija pie viņa. Kaut kas atsitās pret grīdu un, ripodams pa dēļiem cauri Makarova paplestajām kājām, apstājās zāles stūrī.

Salīdzinot ar notikušo, tas šķita sīkums, kaut arī saspringtie nervi atzīmēja nesaprotamo faktu uz apkārtējās īstenības fona, un tas prasīja izskaidrojumu. Neapzinātā trauksme atnāca ātrāk par izskaidrojumu - pārāk ātri rit laiks kaujas laukā. Apdullinoši sprāga, uzliesmoja, bira logu stikli, nezināms spēks kapteini atrāva no zemes un iemeta sienā. Makarovam pasaule pārstāja eksistēt, bet ceļš uz izeju atbrīvojās, un pa to metās tas, kurš zināja, ka tā būs, - Kondratjevs. Viņam pa pēdām sekoja Huseins. Pārējie aizturētie bija pilnīgi demoralizēti un neizkustējās no vietas.

-   Turi šitos! - Petrovs smalkā balstiņā iekliedzās un aizskrēja pakaļ bēgļiem.

-    Gulties! - majors kārtējo reizi nokliedzās, un šoreiz dzīvi palikušie beidzot ar purnu piespiedās pie netīrajiem dēļiem.

No augšas atskanēja sirēnas kaucieni, spocīgi mirgoja zilā bākuguns, kauciens tuvojās. Skrējienā atpogājis mēteli, Kondrāts nesās līdzās tramvaja sliedēm uz pamestās jaunceltnes klajumu. Rokā žigli iegula plastmasas septiņpadsmit lādiņu «gloks», pati «asākā» kontrabandas mašīnī- te šajos laikos. Sniegs gurkstēja zem kājām, aukstais gaiss rāvās sakarsušajā kaklā, blakus skrēja Huseinovs, kurš arī izņēma «stobru», taču nemēģināja atšaudīties. Nopakaļus, atpaliekot par apmēram četrdesmit metriem, skrēja vajātājs. Lukturi nedega, tādēļ diezin vai tas varēja precīzi nomērķēt, taču bailes tomēr saldēja bēgļu muguras.

Līdz sētai bija atlicis pavisam nedaudz, taču Kondratjevs pēkšņi saprata, ka mēģinājums nozust noteikti izprovocēs uguni, bet uz gaišo dēļu fona viņu melnie silueti kļūs par labiem mērķiem. Viņš apstājās, pagriezās, izstiepa roku. «Gloku» nevajag gatavot šaušanai - belzenis uzvelkas automātiski reizē ar sprūda nospiešanu, tāpat automātiski izslēdzas divi drošinātāji. Fosforizēti punktiņi uz mērķēkļa ļauj ieroci precīzi nomērķēt ari tumsā. Atskanēja šāviens, un Petrovs nokrita. Tas bija pārāk labi pirmajam šāvienam, Kondrāts iedomājās, ka tā ir viltība, bet atgriezties un piebeigt milici nebija ne laika, ne ari jēgas, vēl jo vairāk tādēļ, ka Huseins jau līda šaurajā spraugā, kas melnēja izsistā dēļa vietā. Kondrāts līda aiz viņa, un pēkšņi viņa seju apsvilināja liesma. Neko nepaspējis saprast, viņš iegrima nebūtībā, bet nejaušības nemīlošais Huseins pedantiski izšāva kontroles šāvienu, pēc tam sāka skriet pāri klajumam uz gaiši apgaismotā prospekta pusi.

Ikdienas apkopotais ziņojums papildinājās ar vēl vienu masveida slaktiņu: trīs nogalinātie un pieci smagi ievainotie. Bija cietuši divi milicijas darbinieki - leitnants Petrovs saņēma lodi plaušās, bet kapteinis Makarovs gāja bojā notikuma vietā. Zīme apstiprinājās.

***

No klinšu grēdas binoklī bija labi saskatāma robeža. Bezgalīga trīsmetrīgu tērauda stabu rinda ar ieliektiem galiem, uz izolatoriem stabu galos nostiepta dzeloņdrāts. Pa zemi vijās samudžināta spirāle ar nažveidīgiem izcirtumiem. Nedaudz atkāpies no pamatperimetra ir priekšējais, tikai tam stabi ir zemāki - divi metri un vēl nedaudz. Zeme starp nožogojumiem piebāzta ar kājnieku mīnām. Tās ir parastās, bez jebkādām lamatām, tikai norauj pēdu, un ari tā saucamās «vardes», kas kaucot uzlido cilvēka auguma augstumā un vēdekļveidīgi izsēj robotas šķembas.

Kontroljosla plešas kilometra platumā gar visu robežu, tā ir uzrušināta, un gar tās malu pārvietojas figūriņas haki krāsas kreklos ar uzrotītām piedurknēm, tādas pašas aiz- sargkrāsas šortos un cepurēs ar ļoti platām malām. Uz muguras īsi automāti, rokās nostieptas pavadas ar nikniem, lieliski izdresētiem dobermaņiem. Patruļas parādās ik pēc piecpadsmit minūtēm, līdzenos posmos nākamā vienmēr redz iepriekšējo.

Ko viņi tik cītīgi apsargā? Cukurniedres, koksni? Stratēģiski izdevīgo ģeogrāfisko stāvokli? Šķietamo neatkarību un pilnīgi reālo narkotiku ceļu no Kolumbijas uz Meksiku? Pie tik nikna režīma sarīkot nodošanu šeit būtu neprāts! Tad jau labāk pārvarēt FIB šķēršļus. Starp citu, orientējās ne pēc viņa ērtībām: Džeks Hols te atradās trīs dienas un jutās daudz brīvāk nekā Štatos. Tik un tā - nodošana izdevās normāli. Ja vēl pārinieks būtu izpildījis savu uzdevuma daļu, tad viņi tagad ātrgaitas kuteri tuvotos Havanai… Kas notika ar dubultnieku? Vai būtu iekritis viss tīkls? Nē, tad neviens nebūtu stājies sakaros pēc avārijas signāla un viņš nebūtu saņēmis lecambalonu - iluzoru cerību izglābties. Vārda tiešā nozīmē - ja viņš iekritīs, tad viņu pakārs bez jebkādiem diplomātiskiem gājieniem pat tad, ja valsts gribēs viņu aizstāvēt. Nu bet aizstāvēt vajadzētu, jo viņš pārāk daudz zina… Lai nu kā - neuzmanība vai nodevība, taču informācijas noplūde ir bijusi.

Reindžeriem jau būtu jāzina par gaidāmo robežas pāriešanu, reizēm liekas, ka galvas cepurēs pagriežas uz kalnu grēdas pusi un uzmanīgi ieskatās, tad gribas atrauties no binokļa, lai uzreiz palielinātu distanci, taču mierina doma, ka saule atrodas aiz muguras un lēcu spīdums nenorādīs viņa atrašanās vietu. Bet saskatīt cilvēku no tāda attāluma starp šā tā sagāztajiem pelēkiem akmens bluķiem un rūsgani melnajiem nogruvumiem praktiski ir neiespējami.

Vaļējs džips iznirst no biezajiem tropu zaļumiem un saceļ putekļus paralēli kontroljoslai, redzams, ka robežsargu priekšniecība vai vietējā pretizlūkošana pārbauda patruļnieku modrību. Dienā virs klintīm lidoja helikopters, nav izslēgts, ka rīt sāksies ķemmēšana… Vajadzēs ļoti daudz cilvēku, taču tas nav šķērslis - jo mazāka un nabadzīgāka valsts, jo vairāk cilvēku tā var iesaistīt līdzīgos pasākumos. Tagad viņa likteni lēma laiks. Un vējš.

Saule ienira aiz klintīm, uzreiz krēsloja un kļuva vēss. Blašķē vēl skalojās nedaudz ūdens, un viņš ar dažiem gul- dzieniem to iztukšoja, iebāza nevajadzīgo trauku spraugā starp akmeņiem un virsū uzbēra sīkus akmentiņus, tos sajaucot ar māliem no nogruvuma. Atlika tikai gaidīt nakti un vēju. Tumsa sabiezēja, kļuva dzirdama čaboņa, iesvil- pieni, skrapsti… Klinšu iemītnieki rāpās ārā medībās, pie tam - katrs mednieks varēja kļūt par medījumu. Taču bads ir stiprāks par bailēm. Viņam ēst negribējās, kaut arī pakrūtē īdēja un vēderā rūca. Cilvēkam pašsaglabāšanās instinkts ir pārāks par visiem citiem.

Vai mašīnu ir jau atraduši? Ja ir, tad - vai to saista ar viņu? Ja tā, tad - vai varēja noteikt virzienu? Bet, ja noteica, tad jau tuvojas klintīm. Ja viņi riskēs ķemmēt naktī… Bezgalīgs daudzums «ja» ir viņu pavadījuši ilgus gadus. Bet viņš taču parastajā dzīvē nevarēja ciest nenoteiktību…

Sāka pūst vakara vējiņš, pavisam liegs, bet galvenais - gandrīz paralēli robežai. Ja virziens mainīsies… Viņš gulēja uz akmeņiem cukura vairumtirgotāja izskatā, kurš patiesībā nodarbojās ar narkotikām, - viegls krēmkrāsas uzvalks, balts zīda krekls ar vaļēju krādziņu, spilgts kakla lakats, dzeltenas ādas sandales. Titāna diplomātu viņš noslīcināja līcī, spieķi ar kaula uzgali atstāja mašīnā, bet salmu cepuri pazaudēja, rāpjoties pa stāvajām taciņām. Ja to atradīs, tad suņiem būs viegli sadzīt viņa pēdas. Lai gan - diezin vai viņi riskēs šurp līst tumsā.

Pret pusnakti vējš pastiprinājās. Tagad tas pūta tieši uz robežas pusi. Cilvēks notraipītajā uzvalkā un tagad tik neiederīgajā baltajā kreklā pievilka netālu malā nolikto somu, izvilka kompaktu paketi, pameta norūpējušos skatienu uz zvaigžņotajām debesīm. Zvaigznes var demaskēt, lai gan - no tām nevar būt vairāk sliktuma kā no gaišā apģērba. *

Šaurs, smags balons pa īsu cauruli savienojās ar smalka, hermētiska auduma murskuli. Viņš sataustīja siksnas, ielika vienu kāju cilpā, iemeta somā binokli un pagrieza ventili. Kļuva dzirdama šņākoņa, it kā gigantiska kobra piepūstu trīsmetrigu kapuci. Nakts skaņas satrauktas noklusa. Audums ātri iztaisnojās, ieguva balona formu, kurš ar pieaugošu spēku rāvās augšup. Siksna iegriezās kājstarpē, viņš sajuta, ka sen nav urinējis, taču tagad vairs neko nevarēja darīt. Aizķēris kāju aiz klints atlūzuma, viņš līdzsvaroja cē- lējspēku, bet ar brīvo kāju iestūma somu plaisā.

Balons izpletās pilnā apjomā un vairs nepalielinājās, tikai kļuva cietāks un centās izraut enkura lomu pildošo pēdu. Viņš ar rokām aptvēra akmeni, piespiedās pie tā raupjās virsmas ar krūtīm un sakarsušo seju, lai kādu brīdi noturētos. Celtspēja nekad nemēdz būt lieka - labāk aizlidot tālāk blakusesošās teritorijas dziļumā nekā nokrist uz neitrālās joslas, bet vēl ļaunāk - šajā robežas pusē. Šņākoņa kļuva klusāka, bet pierastais skaņu fons neatjaunojās, it kā kaut kas nepiederīgs būtu ielauzies klinšu grēdas nakts pasaulē. Tīrajā gaisā bija iejukusi tik tikko manāma smaržas nianse, saasinātās jūtas brīdināja par briesmu tuvošanos.

Gāze izbeidzās. Viņš skaidri sajuta gruzdošas tabakas smārdu. Vismaz viens no cilvēkiem, kas tuvojās, smēķēja. Labs speciālists tā nedarītu. Nikotīns samazina refleksu asumu, bet dūmu smarža novirza pārinieku uzmanību un piešķir situācijai ikdienišķumu. Ikdienišķums atslābina, un var nepagūt izšaut uz pazibējušo ēnu. Vai pat to neievērot. Viņš atlaida klinti.

Melnā lode bez skaņas ielēca debesīs. No asā rāviena galva atmetās atpakaļ, uz brīdi viņš zaudēja orientāciju, likās, ka ķermenis nevis sāk lidot, bet krīt. Taču šī sajūta tūlīt pārgāja. Tālu apakšā visaptverošā tumsā skaidri izcēlās ķiršsarkana uguntiņa. «Trīs,» nezin pēc kādām pazīmēm viņš nekļūdīgi nosprieda. Un atvieglots saprata: «Nogulēja!» Nepacēla galvu, nenoreaģēja uz gaišo siluetu, kas, pretēji dabas likumiem, lidoja uz augšu. Vējš uzķēra bumbu un sāka to atsperīgi dzīt uz robežas pusi. Šāvienu nebija. Tikai pēkšņi atskanēja savāda skaņa…

Ta-ta-ta… Vai patiesi helikopters? Nē, drīzāk tas ir «ku- kuruzņiks». Bet kur tas te gadījies? Tie taču vispār naktī nelido…

Ta-ta-ta… Pārpildītais urīnpūslis sagādāja neērtības, likās, ka no apakšas spiedošā siksna drīz izspiedīs tā saturu. Ta-ta-ta…

Pamodies Lapins - Kardanovs saprata, ka tā trokšņo dīzelis. Viņš gulēja uz šauras koka lādes, apsegts ar paša plikādas kažociņu', piespiedies pie sīki vibrējošās kuģa sienas, no kuras jautās aukstums. Kubrikā vairs neviena nebija. Tikai tukšās pudeles, ēdiena atliekas un trīs glāzes uz šaurā galdiņa atgādināja par vakardienas noslēgumu.

Urīnpūslis nepārstāja par sevi atgādināt arī pēc pamošanās. Mazmājiņa izrādījās ļoti maza, ar kniedēm uz dzelzs sienām un nosūbējušu greizu spoguli. Lapins nodomāja, ka viņam lemts līdz mūža beigām skatīties greizos spoguļos. Taču, lai cik tas būtu savādi, viņš izskatījās tīri labi. Ne tikai tādēļ, ka vakar tikpat kā nebija dzēris, - pierastais izskats izstaroja enerģiju, kas agrāk viņam nebija raksturīga, un liecināja par slēptu spēku. Tikai tie rugāji…

Būs no puišiem jāaizņemas bārdas dzenamais…

Viņš aizgāja uz stūresmāju. Toļjans stāvēja pie stūres. Ivans bija kravas telpā pie dīzeļa.

-   Atjēdzies? - pasmīnēja stūresvīrs. - Beidzot! Es tikai nesaprotu - no kā? Tu taču vakar ne sevišķi…

Toļjans pats neizskatījās pēc skaistuļa: acis sarkanas, neskūtā seja sapampusi. Taču, spriežot pēc visa, tāds stāvoklis bija pierasts - stūri viņš turēja pārliecināti. Aiz loga, pavisam blakus, slīdēja aizsnidzis tuksnesīgs krasts. Pilsēta bija palikusi aiz muguras.

-   Redzi, kāds man farvaters! - stūresvīrs kašķīgi turpināja. - Bet tu gribēji naktī iet! Te pat gaismā ir tā: nedaudz nošķiebsi, un viss - esam atbraukuši!

Patiesi, velkonis gāja pa šauru kanālu tumši blāvajā, ar sniegu apputinātajā ledus žurgā. No bortiem līdz ledus malai bija mazāk par diviem metriem.

-   Augstāk par piecpadsmito kilometru nav navigācijas. Bet ziemā vispār - kāda te var būt navigācija? Jāstāj pie krasta. Mēs vēl ejam no ostas uz bāzi un atpakaļ… Visi dzer šņabi, bet mēs - rukājam. Atraduši muļķus! Bet kas tev bāzē darāms?

-    Ir darīšanas, - Maksis nenoteikti atbildēja. - Ja jau mani pie jums nejaušība ieveda, tad kāda jēga pa zemi līkumus mest?

-   Ne pa zemi, bet pa sauszemi, - jūrnieks pielaboja teikto. - Vai tu nepūti pīlītes par tiem simt zaļajiem? Citādi - cik degvielas vien mēs nosvilināsim… Ķeps atgriezīsies - ādu novilks.

-   Nē, nepiitu vis pīlītes. Vai tev bārdas dzenamais neatrastos?

Pēc četrdesmit minūtēm Lapins nolēca centrālajā ostas noliktavas piestātnē. Diena bija klusa, pa mākoņu spraugām reizēm spīdēja saule, nenomīdītajās vietās mirdzēja sniedziņš. Tīrajā upes gaisā patīkami smaržoja slapja koksne. Uz mirkli Sergejam likās, ka šeit arī ir viņa maršruta beigu punkts.

Šeit palikt, strādāt uz krāna vai elektrokāra, var - par krāvēju… Mierīga, līdzsvarota dzīve, nekādu satraukumu, noslēpumu, biedējošu atklājumu…

Taču dzīvē katram ir sava vieta. Te viņu neviens negaida.

Starp pajukušiem baļķu un dēļu krāvumiem, akurātām cauruļu piramīdām, kārtīgiem betona bloku taisnstūriem, smagām enkuru ķēžu kaudzēm viņš izgāja līdz izejai. Vairākas reizes viņš satika drūmus strādniekus, taču neviens neinteresējās par nepiederīgo, kas klaiņo starp materiālām vērtībām. Pārkāpis pār nokareno ķēdi, kas šķērsoja atvērtos vārtus, viņš nokļuva laukumiņā, kur klientus gaidīja trīs tukšas kravas automašīnas.

Par desmit tūkstošiem pierunāja, lai viņu aizved līdz trasei, un viegli ielēca augstajā «Kamaz» kabīnē.

-   Vai tad tā ir dzīve? - šķendējās ņiprais, daudz pieredzējušais vadītājs. - Agrāk rāva vai gabalos - atved, aizved… Bet tagad mašīnu ir vairāk nekā cilvēku!

-   Braucam uz Stepņansku, - Lapins ieteicās. - Es maksāšu tā, it kā vestu cementu.

-   Piecdesmit, - vadītājs pieprasīja.

-    Tikai - iebrauksim uz pusstundu Kuzjajevkā, - ie- bildās Kardanovs.

-   Lai iet.

Atstājis kravas mašīnu pie psihiatriskās slimnīcas vārtiem, Maksis devās meklējumos. Pēc dubultnieka teiktā «Mazajā Parīzē», ar viņa apziņu kaut ko bija izdarījis kaut kāds Broņislavskis. Tam tad arī vajadzēja uzdot jautājumus, bet vispirms viņš bija jāatrod. Profesionālā vidē gandrīz visi viens otru pazīst, tādēļ Maksis nolēma vispirms atrast doktoru Rubinšteinu.

-   Atcerējāties! - Jauna sieviete reģistratūrā sašķobīja seju. - Viņš jau sen ir Amerikā. Ko tad vajadzēja?

-   Es esmu Pēterburgas kara akadēmijas aspirants, - tā sevi rekomendēja Maksis. - Gribēju pakonsultēties par disertāciju.

-   A… - sieviete kļuva laipnāka. - Ieejiet nodaļā. Tur pašreiz ir docents Sadčikovs, pajautājiet viņam.

Smago psihožu nodaļā Kardanovu tālāk par halli neielaida. Viņš stāvēja pie baltā krāsā nokrāsotām restēm un, vērodams līdz pamatnei noberzto linoleja celiņu, gaidīja. Viss smaržoja pēc slimnīcas, zālēm, cilvēciskām sāpēm, no koridora dziļumiem bija dzirdami nesaprotami izkliedzieni. Pēc desmit minūtēm parādījās gados vēl jauns, bet jau it kā savecējis Sadčikovs perfekti baltā virsvalkā un apnēsātā cepurītē. Maksis viņam atkārtoja to pašu.

-   Man ieteica iepazīties ar Broņislavski no Maskavas un Rubinšteinu no Tihodonskas, - tā Kardanovs savu stāstījumu nobeidza. - Un tagad - tāda neveiksme… Pat nezinu, ko darīt.

Pretēji savam izskatam, Sadčikovs bija iejūtīgs.

-   Līdz Sentdjego jūs diezin vai nokļūsiet, bet līdz Maskavai - mierīgi. Nesen «Psihiatrijas jautājumos» bija Bro- ņislavska raksts par apziņas dubultošanos. Kāda bija jūsu tēma?

-   Amnēzija pēc spēcīgiem pārdzīvojumiem un katastrofām, - Maksis atbildēja un juta, ka stāv uz atmaskošanas sliekšņa.

Docents izbrīnījās.

-   Serbska institūtā nesen aizstāvējās mans kursa biedrs, Borisovs. Tieši par pēcstresu un pēctraumu amnēzijām. Kā varēja apstiprināt divas vienādas tēmas?

-   Man ir slēgta disertācija ar šauru praktisku ievirzi, - Kardanovs izlocījās. - Amnēzija tiek aplūkota kā kaujas darbības sekas.

Skaidrojums tika uztverts ar izpratni.

-   Arī Broņislavskis strādā pārsvarā ar slēgto tematiku. Visiem pieejamā presē iekļūst tikai daļiņa no kaut kādiem lieliem pētījumiem. Taču tos neviens nav lasījis. Arī tas, kur viņš aizstāvējis doktora disertāciju, nav skaidrs… Parasti par to netiek ziņots, ja ir runa par slepenu pētījumu.

Sadčikovs nopūtās.

-   Vai jūs speciāli atbraucāt uz Tihodonsku?

Kardanovs sērīgi pamāja.

-   Es jums labprāt palīdzētu, taču nemaz nav laika… Jūs taču pat nepiezvanījāt!

Nemainot sejas izteiksmi, Maksis vēlreiz pamāja. Pauze ievilkās. Docents atkal nopūtās. Inteliģentam cilvēkam ir grūti tā pēkšņi izlikt atbraukušu kolēģi aiz durvīm. Nepieciešams kaut kāds labvēlīgs brīvas gribas žests, maza uzmanības izrādīšana, kaut kāda viesmīlības izpausme vai vismaz mājiens par tādu. Formalitāte, lai būtu tīra sirdsapziņa.

-   Ja vēlaties, es jums parādīšu rakstu. Varbūt vairāk arī nekur nevajadzēs braukt.

-   Ja jums nebūtu grūti, - Kardanovs kā labi audzināts cilvēks atsaucās.

Sadčikovs viņu aizveda uz kabinetu. Bronzas plāksnītes ar uzrakstu «Profesors Rubinšteins J. N.» vietā pie ieejas bija aizstiklota lapiņa ar lāzerprintera melno izdruku: «Docents Sadčikovs V. V.». Telpā viss bija kā iepriekš. Senlaicīgs ozola galds ar zaļu tūku apvilktu virsmu, masīvi skapji, pilni ar žurnāliem un grāmatām par psihiatriju.

Kamēr Sadčikovs rakņājās pa papīriem, Maksis apskatīja žurnālu un grāmatu muguriņas. «Psihiatrijas jautājumi», «Krievijas psihiatrijas biļetens», «Psihiatru biedrības vēstnesis», «Psihožu klīnika»…

-   Te tas ir. - Sadčikovs sniedza atvērtu žurnālu.

«Broņislavskis S. F., medicīnas zinātņu doktors, profesors, Viskrievijas Psihiatru biedrības īstenais loceklis» - Kardanovs izlasīja virs raksta nosaukuma un tūdaļ jautāja:

-   Ko dod tas, ka ir Viskrievijas Psihiatru biedrības loceklis?

Sadčikovs pasmaidīja.

-    Neko. Ja neskaita morālo gandarījumu. Tur pieņem redzamus zinātniekus, tā ir atzinība par ievērojamu ieguldījumu zinātnē. Viņiem, tiesa, ir savs žurnāls, kurš tiek izsūtīts pēc saraksta.

Docents parādīja uz zaļo muguriņu rindu aiz stikla.

-   Jakovs Naumičs to saņēma, es vairs ne.

-   Interesanti. Vai var paskatīties?

-   Lūdzu. Tur nav nekā īpaša.

Kardanovs arī nemeklēja «īpašo». Viņš paskatījās, kur «Vēstnesis» tiek izdots. Centrālajā smadzeņu institūtā. Iegaumēja adresi un telefonus.

Bezkaislīgi aizvēra zaļo lielformāta izdevumu, nolika vietā. Vairāk viņu nekas neinteresēja, taču lomu vajadzēja nospēlēt līdz beigām, un viņš izlasīja rakstu.

Viņam saprotamā rakstā bija maz, jo tas bija pārslogots ar speciāliem terminiem, taču jēgu Maksis uztvēra. Smagu šizofrēnijas formu gadījumos Broņislavskis ieteica bloķēt personības slimīgo apziņu un pacientu pārvest uz citu - mākslīgi veidotu psihiskās darbības līmeni. Tika sīki aprakstītas metodikas: hipnoze, atsevišķu neironu grupu elektriska kairināšana, ķīmiskie modifikatori, ar kuru palīdzību īstās atmiņas un iespaidi no pamatlīmeņa tiek pārcelti uz rezerves līmeni, bet psihi traumējošie apstākļi tiek «ieslēgti» bloķējamā sektorā.

«Eksperimentu dati apstiprina piedāvāto ārstniecības metodiku efektivitāti. Modificētā personība saglabāja noturību uz pieciem sešiem gadiem. Materiālu par mākslīgās apziņas ilgāku saglabāšanu autora rīcībā nav. Tā kā jaunizveidotā līmeņa stabilitāti var izjaukt emociju uzliesmojumi, tad pacients, lai novērstu hipotalāma bremzēšanas atslābināšanu, jānorobežo no pierastā dzīves plūduma asām izmaiņām, stresiem un spilgtām sajūtām,» profesors raksta beigās brīdināja.

-   Par kādiem eksperimenta rezultātiem ir runa? - Maksis jautāja, žurnālu noliekot. - Baidos, ka es neko neesmu lasījis par modificētu apziņu.

-   Droši vien esat lasījis. - Sadčikovs pasmaidīja. - Bija laiks, kad avīzes aizgūtnēm izgaršoja tā saucamo zombēša- nu - kodētu apziņas slāņu radīšanu. Otro, trešo, piekto… Vienā galvā - piecas personības. Saņemot nosacīto signālu, apziņā notiek pāreja no viena līmeņa uz citu. Mierīgs mietpilsonis pēkšņi pārvēršas par veiklu spiegu, pēc tam - par nežēlīgu slepkavu, tad - atkal par mietpilsoni, bet jau citu, kas neatceras itin neko. Un beidzot, pārslēdzies uz piekto līmeni, viņš dzīvi beidz ar pašnāvību. Ideāls aģents speciāliem uzdevumiem. Vai atceraties?

-   Godīgi runājot - nē, - Maksis vaļsirdīgi atbildēja, tā izbrīnot sarunu biedru.

-   Nu kā tad tā! Pēc deviņdesmit pirmā gada puča, kad vairāki lieli bosi no PSKP CK viens pēc otra beidza dzīvi pašnāvībā! Turklāt vienā un tai pašā veidā - metoties ārā pa logu vai no balkona. Un visiem viņiem bija sakari ar partijas zeltu! Toreiz nebija nevienas avīzes, kas par šo problēmu netīksminātos un to neapzelētu.

-    Tai laikā es pakļuvu zem mašīnas un ilgi nogulēju slimnīcā, - Lapins izpļāpājās. - Un nemaz nelasīju avīzes.

-   Bet vairs par to nekur arī nerakstīja. Par šo tēmu nav nevienas nopietnās publikācijas. Un nevar būt, jo zombēša- na ir iespējama tikai fantastikas filmās. Lai gan…

Sadčikovs domīgi pašūpoja galvu.

-   Trīs cilvēki taču tiešām izmetās no balkona, viens pēc otra! Tas ir, kā saka, fakts… Bet…

-Kas?

-   Bet nebūt ne medicīnisks.

Docents piecēlās, tā liekot saprast, ka laika limits, kuru viņš varēja iedalīt viesim, ir pilnīgi izsmelts.

-   Paldies, - Kardanovs no visas sirds pateicās.

Izejot no nodaļas, viņš aci pret aci sadūrās ar simpātisku blondīni baltā virsvalkā, kas bija uzmests pāri bikšu kostīmam. Sieviete gāja garām, nepievērsdama viņam uzmanību, mirkli vēlāk viņi būtu šķīrušies, bet te pirmajā plānā izvirzījās Lapins.

-   Esiet sveicināta, Zoja Vasiļjevna!

Mazliet šķielējošās lapsas acis zem smalkajiem uzacu puslokiem ieskatījās satiktā vīrieša sejā.

-   Sveicināti…

Garām ejot uzmestais skatiens pakavējās pie pazīstamajiem vaibstiem un atminoties iefokusējās. Kardanovs ātri pagāja garām. Ar visu muguru viņš juta, ka sieviete viņā noskatās.

***

Stepņanska, 1997. gada 11. februāris,

plkst. 13.50.

Stepņanska ir pirmā stacija aiz Tihodonskas virzienā uz Maskavu. Uzmanīgi no pilsētas lienošais firmas ātrvilciens «Zilā nakts» līdz tai nāk piecdesmit minūtes.

Agrākajos jautrajos nomenklatūras gados dažādu kalibru priekšnieki devās uz galvaspilsētu «risināt jautājumus», aizpildīdami divvietīgās kupejas, kas nebija pieejamas vienkāršai masai, guļamvagonos ar smagām, siksnām apjoztām kastēm ar Donas delikatesēm, aicinot par pavadoņiem citus, protams, zemāka ranga priekšniekus. Dzeršana sākās vēl pirms vilciena atiešanas, bet pa to laiku baltās un melnās volgas (toreiz par «BMV», mersedesiem un volvo vēl nebija pat dzirdēts, un, ja arī bija, tad tikai kā par nodevības, spiegošanas un vispār - kaitīgās rietumu dzīves netikumības atribūtiem) steidzās pa austrumu trasi uz Stepņansku.

Pēc nepilnas stundas tīrais vilciens piepeldēja pie vienīgā perona un krietni uz krūts uzņēmušie pavadoņi no augstajiem vagoniem krita uzticamo šoferu rokās, jo tie nekļūdīgi bija piedzinuši savas mašīnas tieši pie īpašā vagona apstāšanās vietas. Tālāk «Zilā nakts» ieskrējās līdz maksimālajam ātrumam, izejot finiša taisnē, bet zemākā ranga priekšnieki, nesavtīgās vīriešu draudzības pierādītāji, pēc atvadu mājieniem šefiem atlaidās mīkstajos sēdekļos un atgriezās mājās.

No tā laika daudz kas ir mainījies: vadības vertikāle ir sašķobījusies un nomalēs daudzi iztiek bez atļaujām un galvaspilsētas fondiem, vajadzība koriģēt plānus ir zudusi pavisam. īpašie vagoni ir kopējā pārdošanā, kaut arī cena tagad izpilda to pašu filtra funkciju, kāda agrāk bija apgabala komitejas rezervējumam. Veikli zēni ar mobilajiem, kam ir savas intereses Maskavā, pārsēdās lidmašīnās, bet smagās kastes nomainījušas paciņas ar dolāriem. Taču firmas vilciens «Zilā nakts» joprojām ar apskaužamu precizitāti ik dienas pienāca Stepņanskas stacijā pulksten astoņpadsmitos un četrdesmit piecās minūtēs.

Kardanovs - Lapins bez grūtībām nopirka biļeti, iekoda privātajā pelmeņu ēstūzī, nesteidzīgi pastaigāja pa senatnīgo bulvāri, kas kādreiz tika apstādīts ar papelēm, tagad tās bija apsnigušas, ieskatījās katedrālē, kas bija viena no slavenākajām un lielākajām Eiropā. Laika vēl bija daudz, un vajadzēja izdomāt, kā to pavadīt. Vienīgās pieklājīgās viesnīcas vestibilā viņš samainīja trīssimt dolāru, iegāja akvārijam līdzīgā tipveida provinciālā universālveikalā, nopirka «Vilkinsona» bārdas dzenamo komplektu, tās pašas firmas gēlu un odekolonu.

Tad viņš pierasti iegādājās veļu, zeķes, ziepes, dvieli, zobu pastu un birstīti ar ceļotāja ftitrālīti un vēl dažādus sīkumus. Bija jūtams, ka viņam ir liela negaidītu ceļojumu pieredze.

Sākumā viņš iepirkumus salika paketē, bet tad, uzkāpis otrajā stāvā, piegāja pie somu un čemodānu sekcijas. Somas viņam neiepatikās, un viņš izvēlējās melnu čemodāniņu - diplomātu ar tērauda rokturīti un šifra slēdzeni. Če- modāniņš pierasti turējās rokā un sniedza neizskaidrojamu apmierinājumu: bija tā, it kā viņš būtu atradis meklēto.

Nopircis maizi, sieru, jogurtu, kārbiņu ar gaļu, viņš divas stundas nosēdēja videosalonā, kur rādīja skarbu bojevi- ku bez liekiem garumiem, un, kad jau krēsloja, atgriezās stacijā. No kases zāles iznāca divi cilvēki, Maksis viņiem pagāja garām, taču atmiņā uzvirmoja kāda nepatīkama sajūta, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka tie cieši viņā noskatās.

Vienam bija dzeltena seja un zili maisiņi zem acīm, otrs nervozi žņaudzīja rokas tā, it kā kasītos. Abiem acis atgādināja sarūsējušu naglu galviņas. Lapins uzreiz atcerējās, kur viņš ir redzējis šīs atbaidošās fizionomijas, bet Kardanovs nekavējoties tās sasaistīja ar dubulto slepkavību Manufaktūras ielas kāpņu telpā. Nevērīgi novērsies, viņš turpināja iet pa peronu.

Padullais un Sausiņš gāja nopakaļ.

-   Pazini?

-   Kā citādi!

-   «Kruķis»?

-   Precīzi.

-   Nu, nelieši, pilsētu apkāsuši un šeit arī…

-   Tas ir speciāli… Izsekojis, kuņa!

-   Kā? Mēs tik daudz migu mainījām…

-   Pajautāsi viņam.

-   Cik līdz vilcienam?

-   Pusstunda.

-   Jāpasteidzas…

Viņi neapsprieda, kā un ko darīt. Viss bija pilnīgi skaidrs. Cilvēku uz perona gandrīz nebija, tālais gals izplūda krēslā, pa labi pletās sniegots klajums. Šeit tad arī bija jāpaliek tam, kurš bija nostājies ceļā uz nomaļo migu Rjazaņā.

Padullais pabāza roku zem mēteļa un ieķērās īlena koka rokturī. Sausiņš sagatavoja āmuru. Kardanovs skatījās zemē, grozīja galvu uz visām pusēm, meklēdams koku, armatūras stieni, pudeli - jebkuru priekšmetu. Kādreiz viņam patika tēma «Darbs ar priekšmetu», un, kaut arī tagad neatcerējās detaļas, zināja, ka pats parastākais priekšmets var kļūt par ļoti efektīvu ieroci. Kā par spīti, nekas neiekrita acīs - visu sedza sniegs. Toties kabatā atradās ekranētā kabeļa KEO-3 nogrieznis… Ejot noliecās un nolika diplomātu pie betona staba, tā atbrīvojot rokas. Nemanot sadabūjis sidrabaino čūskiņu, Maksis tās vienu galu aptina ap labās rokas plaukstu, bet otru - iepina starp kreisās rokas pirkstiem, izveidojot stingru savienojumu, kuru var mirklī atlaist.

Perons beidzās ar pakāpieniem, viņš nokāpa uz uzbēruma un uzreiz nokļuva citā pasaulē - tumšā, draudīgā, bez neviena cilvēka.

-   Uz kurieni tad šis?

-   Ta velns viņu…

-   Un mēs?

-   Būs vēl labāk…

-   Bet ja stobrs?

-   Ja no vilka baidies…

Vajātāji arī nokāpa pa betona pakāpieniem un paātrināja soļus. Attālums samazinājās. Kardanovs negaidīti pagriezās un gāja viņiem pretī. Uz šaurās taciņas brīvi varēja justies tikai viens cilvēks, tādēļ Padullais un Sausiņš gāja viens aiz otra - Sausiņš pa priekšu, Padullais aiz viņa. Makša manevrs Sausiņam lika būt piesardzīgākam, bet viņš necieta no iztēles pārpilnības un nesāka pārdomāt, kādu mērķi sev izvirzījis «kruķis» vai kas viņš tur ir. Kad attālums samazinājās līdz diviem metriem, Sausiņš pacēla āmuru un, paspēris soli uz priekšu, sita no augšas uz leju, mērķējot pa galvu. Svešais pameta rokas uz augšu, it kā gatavodamies padoties, tērauda knābis netraucēti lidoja uz mērķi, bet pēkšņi saspringtā roka uzdūrās neredzamam atsperīgam šķērslim un lidojums pārtrūka.

Maksis izdarīja strauju kustību, cilpa apcirtās ap miroņ- bālo, ar dūrienu sarkanīgajiem punktiem noklāto delnu. Sausiņš apgriezās riņķī un saņēma smagu triecienu pa mugurkaulu, tas paralizēja ķermeņa augšdaļu un to meta tieši uz izvirzīto Padullā īlenu. Ar pretīgu kraukšķi asais aukstais tērauds ieslīdēja starp ribām, un tas bija pēdējais dūriens, kuru saņēma Sausiņš šai pasaulē.

Padullais neko nepaguva saprast: sudrabainā šņorīte aptinās ap kaklu, iegriezās rīkles skrimšļos, īlens izrāvās no atslābušās rokas un kopā ar Sausiņa ķermeni aizlidoja uz ūdens novades grāvi, sarūsējušo naglu galviņas izlīda ārā, vājā zemes gaisma acīs satumsa, no krūtīm izlauzās kluss gārdziens, un viss beidzās. Pusotrā minūtē Maksis bija ticis galā ar abiem. Specs viņu uzlielītu.

Pēc stundas cilvēks, kurš par trim ceturtdaļām bija Kardanovs un tikai ar atlikušo daļu - Lapins, cieši gulēja uz straujā, steidzīgā ātrvilciena mīkstā plaukta. Kupejā viņš bija viens. Lai izvairītos no nepatīkamiem un negaidītiem starpgadījumiem, durtiņu rokturis bija droši bloķēts ar universālo KEO-3.

Viņš pamodās ap pusdienas laiku un pirmo reizi pēdējo dienu laikā juta, ka ir atpūties. Paņēmis līdzi naudu, viņš aizgāja uz tualeti un nomazgājās. Ievērojot piesardzību, atgriezās kupejā, uzkoda un sāka raudzīties logā. Garām slīdēja vienmuļa ainava, kuru nedaudz uzlaboja bagātīgi uzkritušais sniegs. Pirmo reizi radās iespēja pārdomāt: kur un kāpēc viņš brauc?

Maksis izņēma lakoto Bačurina vizītkarti un atslēgas. Futrālis ir acīm redzami ārzemniecisks. Dārgs zamšs, precīzas šuvuma līnijas… Pirms sešiem gadiem tādus veikalā nepārdeva. Arī pašas atslēgas - spīdīgs hromēts tērauds, precīza apdare. Arī tādu nebija veikalos, tāpat kā labu slēdzeņu, - tikai blāvie, primitīvie štancējumi. Liekas, ka viss ir no ārzemēm. Kur atrodas slēdzenes, kurām der šīs smagās skaistules? Toņka vairākas reizes jautāja, puišelis ņirdza sīkos zobus: «Atslēgas no tā dzīvokļa, kur atrodas nauda! Vajag tik to mājokli atrast!»

Tagad šis jautājums izvirzījās priekšplānā. Kur to meklēt? Iespējams, ka tas ir tas pats dzīvoklis, kurā viņš ar Māšu sagaidīja deviņdesmit pirmo gadu. Iepretī metro. Atrodas ceturtajā vai piektajā stāvā mājā ar augstiem griestiem. Visdrīzāk, tā ir celta Staļina laikā. Labi…

Uz četrās daļās salocītās salvetes viņš akurāti novilka taisnu līniju. Savas dzīves līniju. Atzīmēja pamatposmus. Pirmais punkts - 1964. gads. Otrais - sešdesmit devītais, ierašanās bērnunamā. Piecu gadu nogrieznis atmiņā nav saglabājies. Nekādu bērnības atmiņu - ne smaržu, ne vecāku seju vai roku, nekā.

Nākamā atzīme - septiņdesmit astotais gads, tehnikums. Pēc tam astoņdesmit pirmais - rūpnīca - 301. pasta kastīte. Astoņdesmit otrais - iesaukums armijā. Gan bērnunamu, gan tehnikumu un rūpnīcu viņš atceras vairāk vai mazāk pilnīgi. No astoņdesmit otrā līdz astoņdesmit piektajam gadam dienests armijā. Atmiņā ir tikai pirmie mēneši. No astoņdesmit piektā līdz deviņdesmit pirmajam - darbs Zeļenogradas rūpnīcā «Radiosakari». Šie gadi ir izplūduši, viņš tos atceras kaut kā savādi. Deviņdesmit pirmais - viņš nezin kāpēc atkal atgriežas Tihodonskā, neizprotamā avārija, kas uz ķermeņa nav atstājusi nevienu pēdu, Kuzjajevka, pēc tam - neiroloģiskā sanatorija… Deviņdesmit otrais - atkal tā pati rūpnīca, tikai ar jaunu nosaukumu - AS «Elektronika». Deviņdesmit septītais, kad iesākās dubultošanās un vecajā ķermeņa apvalkā atklājās pilnīgi cits cilvēks…

«Ja mēs ticam uzskaites grāmatām, tad jūs neesat dzimis…» - «Trīs gadi Komitejas skolā, pēc tam īpašā mācību centrā. Arī ekspedīcijā strādājām kopā, cik reižu neesmu tevi piesedzis!… Tas ir Kurakins, kurš mūs iegāza Hondurasā!»

Tātad pirmie pieci dzīves gadi un tad vēl deviņi - no astoņdesmit otrā līdz deviņdesmit pirmajam. Tieši tur slēpjas viņa personības mīkla, pie kuras savu roku pielicis profesors Broņislavskis.

Atslēgas importa futrālī, Jevgeņijs Petrovičs Bačurins ar veselu gūzmu telefoniem, Kurakins, Broņislavskis… Komitejas skola, īpašais mācību centrs, ekspedīcija… Izejas materiālu pirmatnējai izstrādnei iznācis pietiekami. Maksis labi zināja, kā notiek meklējumi, kas sākas no viena punkta un spirālveidīgi paplašinās. Bet tagad - šo punktu ir septiņi…

Klaudzinot sliežu savienojumos, vilciens traucās uz Maskavu.

Trešā dala

LĪMEŅU SAPLŪŠANA

1. nodaļa

Pamatlīmenis. Mācības

1983. gada 18. aprīlis, pīkst. 19.45, Maskavas apgabala Goļicinas rajons, + 14°C, lietus, brāzmains vējš.

«Viļņu kanāla» antenas galviņai ir sešpadsmit vibratoru. Lapins spīdīgos serdenīšus skrūvēja no viena gala, bet seržants un Ponomarjovs - no otra. Slapjie cilindriņi slīdēja laukā no slapjajiem pirkstiem, taču viņš tos cieši turēja, veikli uztrāpot vītnei un ātri ieskrūvējot.

-   Tini jūdzes kardānam, brauc gar vadiem pamazām, - tā viņš dūca pielipušo melodiju.

Viņš bija labi iemanījies un satikās ar seržantu gandrīz vidū.

-   Malacis, puisiet! - vaļīgi nospļāvies, teica Viteks. - Pabeidz skrūvēt!

Tad, atsperīgi iztaisnojies, pagriezās pret Kuročkinu un Muslimovu, kuri dzina mietus zemē.

-   Zēni, ātrāk, ja neiekļausimies - ādu noraušu!

-   Gatavs! - Vovka paraustīja metāla irbuli ar caurumu galā trosei un aizmeta metāla veseri.

-   Gatavs! - Lapins paņēma garo, ar vibratoriem no visām pusēm izrotāto galviņu un to pienesa pie pacēlāja.

Kurica laikus piesteidzās un cauruli mazliet pacēla, tā ka Sergejs vienā paņēmienā varēja ielikt koka pamatu augšējā riņķī, nezaudējot ne sekundi. Viņš ievēroja, ka šodien viņi strādā saskaņoti un apsteidz normatīvus.

-   Liec pacēlāju! - Viteks uzkliedza tā, it kā to neviens nezinātu. Kurica kopā ar Sergeju pacēla cauruli stāvus, pamatīgi atspieda pret zemi, Vovka un Viteks savilka divas atsaites, Lapins atlēcis nostiprināja trešo. Lietus sitās sejā un uz rokām, trosītes griezās pirkstos, haki krāsas vateņi, neraugoties uz impregnējumu, bija piebrieduši un kļuvuši smagi. Vējš grozīja izliekto āķveidīgo «viļņu kanālu», Sergejs uzmina uz vienas no zemē lēkājošām trosītēm, nostiprinošā saite nostiepās, un griešanās apstājās.

-   Stabili! - Kurica noziņoja pēc tam, kad bija pamēģinājis izšūpot pacēlāju.

Sākās pats sarežģītākais.

Antenas augstums - četrpadsmit metru, tas ir, desmit dūralumīnija sekcijas, katra no tām metru un četrdesmit centimetru gara. Katra jāiegrūž pacēlāja gredzenā, nākamā ceļ iepriekšējo, stingri ar to savienojoties konusveidīgā paplatinājumā. Ir vēl divi nostiepuma stāvi - astoņu un trīspadsmit metru augstumā. Pat normālos laika apstākļos antenas pacelšana un nostiprināšana prasa krietnu uzmanību un veiklību. Bet stiprā vējā…

-   Eh! - Ar asu kustību Viteks no apakšas uz augšu iegrūda pirmo sekciju, galviņa pacēlās vairāk nekā par metru augstāk. Divi! Galviņa pacēlās vēl augstāk. Trīs!

Kad kaut ko lietū ceļ uz augšu, ūdens krīt acīs, iekļūst piedurknēs un aiz apkakles, tek pa ķermeni, no ādas izsūcot siltumu, nomaiņai atstājot zosādu.

-    Tagad tik kandžiņu ieskalot, - Kuročkins atņirdzās izsmiekla vai cietēja grimasē.

-   Āķē tikai, vārguli! - seržants aizkaitināts nokliedzās. - Tev vēl līdz kandžiņai jānotiesā divsimt zivju astes!

Brokastīs katru dienu ēdiena dažādošanai karavīriem pienācās piedeva. Kā tāda ar nomācošu nemainību uzstājās maza, apvītuši siļķīte. Tādēļ arī dienesta laiks tika skaitīts astēs vai siļķu metros. Līdz demobilizācijai katram pienācās apsūkāt septiņus simtus astu vai apēst simt četrdesmit metru asi sālītu zivtiņu.

Ēdienu dažādoja arī rūsgani sālīti tomāti vai skābi kāposti, taču dārzeņus ēda ilgāk dienējušie, tādēļ bez divsimt astēm neviens neiztika. Kandža un citas brīvības tāpat netika atļautas līdz četrdesmit metriem siļķu.

Kurica palēcās, mērkaķa veiklībā uzlīda uz pacēlāja, ielika robā skavu, uzvilka savienojumu, saņēma no Vovkas un Sergeja trosīšu galus un noslēdza karabīni.

-   Gatavs! - Viņš smagi nolēca zemē, trāpīja peļķē un izšķaidīja šļakatu šalti, kurai neviens nepievērsa uzmanību, jo tā neko nevarēja mainīt.

-   Turēt! - Viteks dzina sekcijas tālāk, lai gan tas tagad bija grūtāk: nācās pārvarēt trīs cilvēku pretestību, kas nostiepa troses dažādos virzienos.

Tumšās debesis pāršķēla žilbinoši balts zibens, nograndē- ja pērkona dārds. Kurica ievilka galvu plecos un atslābināja nostiepumu, metāla statnis tūdaļ izliecās, gāžoties uz sāniem.

-   Uzdod taču viņam, Kardan! - seržants nokliedza, taču Petjka pats izlaboja kļūmi.

-   Ko guli, ja neveiksies - nepaspēsi pat nopīkstēties! - pārvarēdams vēja troksni, Muslims kliedza. - Sadegsi ap- degulī, pat pērkonu nedzirdēsi… Tā ka - nerausties!

No lietus aizsega materializējās Trofimovs. Viņš bija lietus apmetnī ar uzmestu nosmailināto kapuci. Lapins nodomāja, ka leitnants nemaz nav izmircis, un - sajuta, kāds bezdibenis šķir karavīru no virsnieka. Armijā cilvēku nevienlīdzība izpaužas stiprāk nekā kaut kur citur. Varbūt atskaitot cietumu.

-    Zēni, ātrāk! - pat ne pavēlēja, bet palūdza sakaru mezgla priekšnieks. Viņu iesauca pēc institūta, un, kā jau visi divgadnieki, viņš bija vairāk civilais nekā karavīrs. - Pārbaudītājs zemi ar kājām sper, teica - ja neiekļausimies normatīvā, visiem uzplečus noraušot…

-   Kas tad jums ko baidīties, - nopūtās Viteks, ar lielu piepūli iedzīdams kārtējo savienojumu. — Atgriezīsieties mājās. Vai tas ir slikti?

-   Sarunas! - nobļāvās Uskovs, kurš uzradās, šķiet, ne no kurienes.

Viņš arī bija uzsedzis lietusmēteli, bet garajam, vienmēr trūkumus meklējošam degunam nebija vietas zem kapuces, un tas bija lietus lāsēm noklāts. - Kamēr jūs kasāties, ienaidnieks jūs desmit reizes noklās!

-   Tieši otrādi. - Viteks noguris atliecās, padeva zīmi, un Kurica sāka līst aizāķēt vidējo posmu.

-   Kamēr mēs klusējam, nav jābaidās. Līdzko iziesim ēterā, tad arī sāks klāt - gan ar šāviņiem, gan ar bumbām un raķetēm.

-   Uz ko tad tu aicini?! - praporščiks izbrīnījās. - Uz sa- botāžu?! Varbūt gribi arī dezertēt?

-   Nomierinies, Viktor Ivanovič, - leitnants noguris teica. - Iesim, labāk pārbaudīsim aparatūru.

-   Vajag viņu aizvest pie Vorobjova, - Uskovs aizejot piedraudēja. - Lai noskaidro, kas tas ir par putnu.

Trofimovs un praporščiks ielīda «Puķītes» kulbā jeb, kā to sauca, tālo sakaru «RDS-69» radioreleju stacijā. Šķībi smaidot, seržants turpināja bāzt nākamās sekcijas un izspiest konstrukciju vēl par metru četrdesmit augstāk. Tagad tas patiesi bija katorgas darbs. Taču sirdi sildīja patīkamas atmiņas.

Uskovam bija nikna sieva ar tikpat nelāgu dabu kā viņas āriene. Iespējams, ka tādējādi liktenis praporščikam atriebās par riebīgo raksturu un pastāvīgo ņirgāšanos par karavīriem. Taču Viteks izdomāja savu atriebības veidu, pie tam īpaši kaitīgu un izsmalcinātu.

Laiku pa laikam, izlamājies ar lauleni, praporščiks palika kazarmā pārgulēt. Bet glupais jauniesauktais Kardanovs ceturtajā dienesta mēnesī uzlīda uz glītās, allaž smejošās Lariskas no trešās fermas, lai gan visi zināja, ka viņai labāk netuvoties tuvāk par metru bez vispārējās ķīmiskās aizsardzības kaujām domāta komplekta. Jauniņajiem veicās, paveicās arī Kardanam - no dažādu veidu venēriskajām un citām nelāgām slimībām viņam tika vienīgi kaunuma utis. Viņš indēja asinssūcējus parazītus ar odekolonu, dedzināja ar spirtu, ķēra un spieda ar nagu tā, ka tie sprāga ar pretīgu knakšķi, atstājot pirkstu ar sarkanu plankumiņu. Taču, neraugoties uz acīm redzamo fizisko pārākumu, kas nodrošināja uzvaru lokālās sadursmēs, panākt galīgu lūzumu ieilgušajā cīņā Lapins nevarēja, jo mehāniskā iedarbība bija mazefektīva, bet utis vairojās ģeometriskā progresijā. Neredzēdams citu izeju, viņš nolēma vērsties pēc padoma pie seržanta, kurš zināja absolūti visu.

Uskovs kārtējo reizi gatavojās ierīkoties naktsguļai: aizsūtīja Kuročkinu uz kazarmas pieliekamo pēc tīras veļas, Muslimovam pavēlēja uzpurināt matraci un spilvenu kazarmas galā esošajā gultā. Tieši tajā dienā, samulsis un gatavs pārciest noteikto devu apsmiekla un ņirgāšanos, Lapins piegāja pie Ponomaijova ar savu nelaimi. Taču, pretēji gaidītajam un pastāvošiem noteikumiem, Viteks neapsmē- ja jaunkareivi, pat neuzdeva jēlus jautājumus. Viņš uzreiz kļuva nopietns, sāka domāt un sazvērnieciski pielika pirkstu pie lūpām.

-    Labāk par to nepļāpā, - viņš čukstus pateica, paskatījies uz visām pusēm. Tādas rūpes par jaunā karavīra reputāciju Sergeju aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Viņš to attiecināja uz vīriešu solidaritāti - mēdz būt brīži, kad visi joki tiek mesti pie malas.

-   Paņem kādu pudelīti vai burciņu, noķer kādas desmit un tajā ieliec, - joprojām čukstus seržants pamācīja.

Lapins nodomāja, ka nepieciešams izdarīt kādu analīzi vai pārbaudi, ar kādu ķimikāliju vislabāk var tikt galā ar neiznīcināmajiem riebekļiem. Nolīdis «Puķītes» klubā, viņš, attālinājies no kauju un politiskā brieduma kaldi- nāšanas, sāka nodarboties ar knifelīgu darbu, kas prasīja precizitāti, ātrumu un galvenais - ārkārtīgu izturību un pacietību.

Bet Ponomarjovs pa to laiku grozījās kā dzīšanas medību organizētājs. Muslimovu viņš aizsūtīja pēc divām vermuta pudelēm un kausētiem sieriņiem, bet pats sāka tīties ap praporščiku, izrādīdams cieņu un visas iespējamās uzmanības zīmes. Uskovs nosprieda, ka praporščiks tēmē uz pirmo demobilizācijas pavēli, un kļuva stingrs un nepieejams. Saglabādams šādu izskatu, viņš tomēr atļāvās paņemt sainīti ar pudelēm. Tieši pēc stundas praporščiks bija nobriedis. Iegāzies atsvaidzinātajā un tīri uzklātajā gultā, Uskovs smalki šņāca ieelpojot un nokrācās - izelpojot.

Tikmēr arī Lapins bija izpildījis doto uzdevumu un atnesa burciņu, kurā ņudzēja kāds desmits rāpties gatavu kukaiņu. >

-   Vai tu zini, kas tas ir? - seržants svinīgi jautāja, guvumu apskatot. - Bakterioloģiskais ierocis!

Tad komandējošā balsī pavēlēja:

-   Ierindniek Lapin, kaujas uzdevumu izpildei aiz manis soļos - marš!

Piegājis uz muguras gulošajam Uskovam, Viteks pakratīja burciņu tā, it kā apsālītu biezi noaugušo krūti un pie nabas no formas biksēm izspiedušos lokainos matiņus.

-   Uzbrukums beidzies! - viņš noziņoja nezin kam, bet Lapinam pārmetoši paskaidroja: - Starp citu, bioloģiskā ieroča izmantošana ir aizliegta ar starptautiskiem likumiem.

-   Ko tad es? - Lapins saminstinājās.

-   Tu esi tādu ieroču ražotājs! Vai tu zini, kas notiks, ja to uzzinās Vorobjovs? - Taču tūlīt dusmas nomainīja laipnība. - Tagad nojauc pēdas! Nezinu, kā Vorobjovs, bet, ja Uskovs dabūs zināt, noteikti nobeigs! Laidies uz parku, ielej petroleju un samitrini visur, kur ir mati. Bet pēc tam visu noskuj pie velna vecmātes.

Iepriecinātais Sergejs aizskrēja izmantot brīnumaino recepti, kas solīja simtprocentīgu atbrīvošanos no parazītiem. Bet pēc nedēļas notikums guva turpinājumu: Uskova sieva izsauca praporščiku uz kontroles caurlaides posteni un prāva cilvēku pulka klātbūtnē aizgūtnēm vālēja pa tā fizionomiju un vēl skaļi kliedza: «Naudas vietā mājās sērgu atnes!» Pēc atklātās izrēķināšanās viņš vismaz desmit dienas dzīvoja kazarmā, pie tam visu laiku bija domīgs un norūpējies kaut ko rēķināja, ielokot pirkstus.

Atmiņas seržantu uzjautrināja, viņš iesmējās un, pārkliedzot vēju, iesaucās:

-   Kardan, vai atceries, kā tu ķēri kūšutis un meti tās spainī? Bet pats visu laiku dungoji savu dziesmiņu, lai tām būtu jautrāk!

Viņš izgrūda pēdējo posmu un antenas pamatu atbalstīja pret zemi. Pēc trim minūtēm stacija izgāja ēterā, bet pēc mācību beigām apakšpulkvedis no apgabala štāba par pārpildīto normatīvu izteica seržanta Ponomaijova nodaļai pateicību. Daļas izvietojumā viņi atgriezās tikai nākamās dienas vidū.

Pirmais, ko Sergejs dzirdēja, ieejot kazarmās, viņu neiepriecināja.

-   Lapin, aizej pie Vorobjova! - satraukti nobēra pie skapīša stāvošais Cureks. - Viņš tevi jau trīs reizes meklēja!

Sergejam izskrēja vēsums starp lāpstiņām. Nekādu īpašu nogrēkošanos viņš neapzinājās, taču pie «īpašā» katru dienu neizsauc, tādēļ viņš sāka pārskaitīt visus «grēciņus», kurus vien varēja atcerēties. Brīvgājieni, pavisam nedaudz kandžas, neveiksmīgā pieredze no saskares ar sieviešu dzimumu… Par to var izdrātēt visu personālsastāvu!

«Varbūt par praporščiku?» pazibēja trauksmaina doma.

Tad viss sakrīt - vairāk neviens nav indējis komandierus ar bioloģisko ieroci! Tiesa, tieši indēja Viteks, bet pats ierocis piederēja viņam, Lapinam, viņš iznāk līdzdalībnieks…

Taču kapteinis viņu sagaidīja miermīlīgi, uzreiz kļuva skaidrs, ka ne par kādu atbildību nav pat runa.

-    Vai tu iesniedzi raportu uz sakaru iekārtas skolu? - Vorobjovs bija drukns, platiem pleciem, ar apaļu, labsirdīgu seju. No viņa baidījās nevis tā kā no Uskova, bet tā amata dēļ, kuru viņš ieņēma.

-   Iesniedzu. - Sergejs pamāja un atviegloti uzelpoja.

-   Ir atnācis sadalījums uz kādu vietu. Taču tā ir VDK skola.

-   Kāpēc VDK? - Sergejs nodrebēja, dzirdot bargo abreviatūru.

«īpašais» viņam piemiedza kā savējam.

-   Laikam valdības sakari. Komitejas Divpadsmitā pārvalde. Kārto papīrus, kāda tev starpība, kur mācīties. Toties dienests būs interesantāks. Tevi arī rekomendē.

Lapinam nebija pat nojautas, kas viņu varētu rekomendēt, tādēļ palaida šos vārdus gar ausīm. Viņš pēkšņi sajuta kaut kādas izmaiņas apkārtējā pasaulē un savā stāvoklī. Pirmā dienesta gada beztiesīgais ierindnieks sēž īpašās nodaļas kabinetā kā kaut kādā Ļeņina istabā un kā līdzīgs sarunājas ar bargo kapteini Vorobjovu. Turklāt tas ir viņam labvēlīgs, pat paver spraudziņu uz valsts noslēpumiem! Viņi ir it kā kolēģi. Jau tas vien Lapiņu izcēla starp visiem pārējiem pulkā dienējošajiem.

Ja viņš piekritīs, tad kļūs par savējo tiem daudzajiem, kas iedveš bailes vienkāršajos cilvēkos un sēž tādos pašos kabinetos. Ja atteiksies, jaunā sajūta pazudīs un viņš saplūdīs ar pelēko, parasto armijas putru.

-   Ko teiksi? - «īpašais» atbalstoši uzsmaidīja. - Vai… vēl jāpadomā?

-   Es piekrītu, - Sergejs ātri atbildēja.

***

Maskava, 1986. gada 15. oktobris, PSRS VDK Augstākās skolas mācību treniņu poligons, pīkst. 11.40.

Neviens no kursantiem nezināja, kas viņus patiesībā gaida ceturtajā sektorā. Kāds teica - īpaša, ar devējiem piebāzta lelle, kāds zvērēja, ka tas ir ar augstāko soda mēru notiesāts cilvēks. Tos, kuri izturēja pārbaudījumu, uzreiz aizveda uz ārpilsētas bāzi, tā ka informācijas noplūde tika izslēgta. Neskaidrība nomāca, un Kardanovs nopriecājās, kad beidzot pienāca viņa diena.

Pirmos trīs sektorus Maksis sekmīgi pārvarēja un juta, ka ievēro grafiku. No sākuma bija parastā šķēršļu josla: slēgta divmetrīga sēta, baseins ar ūdeni, kārts un garš dēlis piecu metru augstumā, trose, koridors ar smagām pagalēm, kas haotiski šūpojās garās ķēdēs, divus metrus dziļa bedre, šaura pazemes eja, kas noveda liesmu pārņemtā betona bunkurā. Sētai viņš viegli pārlēca, no aukstā ūdens aizrāvās elpa, slapjais apģērbs un zābaki pa kārti slīdēja, taču izlīdzēja roku stiprums, augstuma viņš nekad nebija baidījies un pa dēli pārskrēja kā pa jokam. Kā parasti, apdedzināja rokas, nolaižoties pa trosi, atsita dūres, plecus un augšdelmus pret pagalēm, ugunī apžāvēja kombinezonu un nedaudz apsvilināja deniņus.

Otrajā posmā vajadzēja pa ugunsdzēsēju kāpnēm uzrāpties piektajā stāvā un izskriet pustumšus bēniņus starp sprādzienā saraustītiem cilvēku ķermeņiem, varbūt - īstiem, varbūt - mulāžām, par to domas dalījās, lai gan smirdoņa te bija specifiska… Taču, tā kā pieskarties rokām, kājām un iekšām nebija uzdots, neviens problēmas būtībā neiedziļinājās, vēl jo vairāk - bija svarīgāks uzdevums: atkauties no diviem uzbrūkošiem «pretiniekiem» zvērīgās, melnās maskās. Vienu Maksis nogāza ar kājas piecirtienu no aizmugures, otru - ar elkoņa sitienu pa žokli, tā taupot sekundes, kas parasti pagāja cīnoties.

Smagi elpodams un grīļodamies, viņš ielauzās trešajā sektorā. No visām pusēm skanēja šāvieni, te vienā, te otrā vietā izgaismojās mērķa figūras. Šaut drīkstēja ne uz visām: ienaidnieki jaucās ar ķīlniekiem, bet izšķirt, kas ir kas, vajadzēja tikai divās sekundēs. Maksis strādāja ar «stečkinu» - piegulošu un diezgan drošu mašīnu, ja šauj ar atsevišķiem šāvieniem, bet divdesmitvietīgā aptvere ļāva netērēt laiku pārlādēšanai.

Bah! Bah! Bah! Rezultativitāte ir tieši proporcionāla šāvienu skaitam, tādēļ mazāk par divām trim reizēm viņš sprūdu nespieda. Bah! Bah! Bah! Sviedri tecēja acīs, taču tos noslaucīt nav laika, garām aizšaušanu var kompensēt ar papildu šāvienu, ja paspēsi un neielaidīsi papildu šāvienu ķīlniekā. Saasinātā nojauta Maksim pateica priekšā šaušanas rezultātus. Bah! Bah! Garām… Bah! Bah! Bah! Labi… Bah! Bah! Aizķēra to, kuru nedrīkst… Bah bah! Abi - mērķī..'. Bah bah! Bah! Nesapratu… Visi? Bah! Bah! Bah!

Aizslēgs iestrēga aizmugurējā stāvoklī, bet mērķi vairs nerādījās, un gaisma, kas ielauzās atvērtajās durvīs, kļuva par vingrinājuma beigu signālu.

Iestājās tāds klusums, ka Maksim šķita - viņš ir kļuvis kurls, taču parastais skanīgais aizslēgu knakšķis šoreiz dobji izlauzās caur ausīs sastājušos neredzamo vati. Visu to viņš aptvēra skrejot, liekot «APS» portatīvajā makstī un pārbaudot, cik droši ir aizslēdzies slēdzis. Zvēriski izliecies, viņš atāķēja vārstuli un izrāva no kabatas - maksts asi uz- trītu kaujas nazi. Roktura izgriezumi dzelžaini savienojās ar tēraudcietajiem pirkstiem.

Pašreiz Maksis nedomāja par ceturtā sektora mīklām, viņš bija pārvērties par šāviņu, kas mērķtiecīgi joņo uz mērķi un nav spējīgs mainīt trajektoriju. Taču aiz nākamajām durvīm nekas neatgādināja mācību treniņu telpu - parasta dzīvojamā istaba: skapis apģērbam, dīvāns, uz kura nevērīgi nomesta cepure ar zilgano «komitejas» zīmi, galds ar kūpošu kafijas tasīti, otrādi apgriezts televizors ar noņemtu vāku, kura iekšienē, zem deguna kaut ko murminādams, rakņājās pats īstākais cilvēks. Sporta tērpā un čībi- ņās. Sākumā Maksis aizķērās pie cepures, tad - kafijas, tad - pie televizoru remontējošā cilvēka.

Viņš ir sajaucis telpas! Šautuve un poligoni, mācību sektori izskatās pilnīgi citādi! Šī ir apkalpes kopmītne! Viņa priekšā ir pat ne sabiedrības norakstīts nāvinieks, bet pilnīgi nevainīgs dienējošs cilvēks, pie tam - savējais, Sistē

mas līdzstrādnieks, kaut kāds praporščiks Ivanovs vai Si- dorovs ar piecpadsmit gadu izdienas stāžu! Steidzīgi jāskrien tālāk, jāmeklē īstais ceturtais sektors! Bet kāpēc viņš nepagriezās, dzirdot troksni?

«Tinot jūdzes kardānam, brauc gar vadiem pamazām,» viņš ieklausījās monotonajā murmināšanā.

Poligona psihologi bija pārcentušies. Maksis nokustināja delnu, un nazis pats mainīja stāvokli - pirms tam asmens bija virzīts uz priekšu, bet tagad tas pagriezās ar aso galu pret elkoni, lai cirstu ar vēzienu. Slīdošs solis, vēl viens, roka izšaujas uz augšu un krīt uz leju, spīdošais tērauds ieiet zem kreisās lāpstiņas, ķermenis saspringst un krīt uz priekšu, nogāžot uz galdiņa stāvošo pusizjaukto televizoru. Kaut kas silts nošķīst uz rokas, viņš ar rāvienu izrauj nazi, asmens vairs nespīd, no ievainojuma pulsējot gāžas asinis, smaga, agonāla nopūta… Maksim kļuva nelabi, un viņš izskrēja ārā. Lelle patiesi ir līdzīga cilvēkam!

Nomocītais Makša Kardanova fiziskais apvalks, aizmirsis par nogurumu, milzīgiem lēcieniem traucās pa koridoru uz izeju, dvēsele sacietēja, bet apziņa atslēdzās, taču ievēroja izkārtni uz raupjām dzelzs durvīm «4. sektors». Maksis jutās tā, it kā būtu saņēmis lodi pakrūtē, un viņš gandrīz nokrita. Tātad tomēr - kļūda! Rokā viņš žņaudza asiņaino nazi, uz plaukstas ari asiņu pēdas… It kā šķidras, neīstas, bet tagad likās - parastās cilvēka… Vai patiesi… Taču pirms dažām minūtēm izkārtnes nebija, viņam bija jāiegriežas trešajās durvīs pa labi, viņš tur arī iegriezās! Un nemēdz būt tādu sakritību, lai viņš sajauktu durvis, iekļūtu dzīvojamā istabā un cilvēks, kas tur atrodas, dziedātu muļķīgo dziesmiņu, kas viņam bija pielipusi pirms dažiem gadiem un noteica armijas iesauku, bet vēlāk - arī operatīvo pseidonīmu. Tā nevar būt! Izkārtne - vēl viens nervu sistēmas noturības pārbaudījums…

Pacēlis no kakta netīru lupatu vīkšķi, viņš noslaucīja rokas, apslaucīja nazi un ielika to makstī, pēc tam mierīgi izgāja dienasgaismā. Viņam stipri reiba galva.

-   Klausies, Kardanov, vai tu esi galīgi jucis? - bļāva pretim izskrējušais saniknotais Bizons. Makša sirds noslīdēja kaut kur uz papēžu pusi. «Viss, tribunāls!» viņš nomurmināja.

-   Tu Kostjam Belovam ar elkoni izsiti žokli!

-   Jūs taču teicāt: no visa spēka, kā īstā kaujā…

-   Daudz ko teicām! Pašam vajadzēja saprast. - Bizons mazliet nomierinājās. Un jau citā tonī piebilda: - Un kāpēc tu mūsu tehniķi nodūri?

Maksim it kā akmens no sirds novēlās.

-   Lai nemaisās pa kājām!

Bizons cieši uz viņu skatījās, lūpu kaktiņi raustījās arvien stiprāk, beidzot viņš sāka gardi smieties un apņēma kursantu ap pleciem.

-   Esi gan tu zvērs! Tā vēl neviens nav atbildējis! - Un klusinātā balsī piebilda: - Pēc dziesmas attapi?

Maksis savilka pārsteigtu seju.

-   Pēc kādas dziesmas?

-   Labi! - Instruktors uzsita viņam pa muguru. - Es tīšām to uzliku. Teicu priekšā. Tu taču nekad nedurtu!

-   Nesaprotu, biedri major!

Smaids Bizona sejā nodzisa.

-   Notīrīt un ieeļļot ieroci, atskaitīties par patronām, savest sevi pienācīgā izskatā un doties uz bāzi numur divi!

-   Ir, biedri major! - precīzi, kā pienākas, Kardanovs atbildēja.

***

Piemaskava, 1986. gada 20. oktobris, PSRS VDK Augstākās skolas bāze Nr. 2.

No piecpadsmit eksaminētiem astoņi nepārvarēja ceturto sektoru. Vēl divi to veica, bet krita histērijā, ieraugot viltus uzrakstu pie izejas. Visus desmit pārcēla uz nozari, kas nav saistīta ar diversiju un kauju darbībām. Viens, kaut arī izturēja pārbaudi, negribēja turpināt mācības un nodeva raportu par atvaļināšanu.

Ar atlikušajiem skolas vadība noturēja individuālas pārrunas. Precīzāk, dubultpārrunas, jo izsauca pa diviem.

-    Jūs esat izgājuši pilnu teorētisko kursu, vispusīgu praktisko sagatavošanu, sekmīgi izturējuši testēšanu un kontroles pārbaudes, - ģenerālleitnants Butko svarīgi teica. Skolas priekšnieks izskatījās pēc civilpersonas, formu viņš uzvilka tikai lielos svētkos, taču kursanti zināja, ka gandrīz visu mūžu viņš pavadījis viņpus kordona, strādādams nelegālajā izlūkošanā. Un, neraugoties uz savu jaunību, saprata, ko tas nozīmē. - Pašreiz instancēs, - priekšnieks daudznozīmīgi pacēla pirkstu, bet viņa vietnieki saprotoši pamāja, - pašās augstākajās instancēs tiek izskatīts PSRS VDK priekšlikums par jaunas apakšvienības izveidošanu. Precīzāk - par nepamatoti un priekšlaikus likvidētās apakšvienības atjaunošanu, kas eksistēja vēl PSRS NKVD sistēmā.

Butko bija garena, kaulaina seja ar izteiksmīgiem vaigu kauliem un slimīgi iekritušām acīm, uz labā vaiga bija paliela dzimumzīmīte, pie kuras visu laiku aizķērās Karda- nova skatiens. Diezgan neatlaidīgi baumoja, ka priekšnieks ir «ceļa jūtīs» un vietnieks politiskajā darbā ar vietnieku mācību darbā klusībā savstarpēji cīnās par vēl neatbrīvoto vietu.

-   Vai jūs esat kaut ko dzirdējuši par apakšvienību «L»? - Butko jautāja.

-   Nebūt ne! - norēcās Gena Prudkovs. Pēdējā laikā viņu vienmēr sapāroja ar Kardanovu un pat norīkoja dzīvot vienā istabā.

-   Nē. - Maksis nogrozīja galvu.

-   Un nevarējāt dzirdēt, - noteica ģenerālis, un viņa vietnieks politiskajā darbā apstiprinoši pamāja. Viņš izskatījās pēc nobarota kāmja un, kaut ari viņam patika kursantiem stāstīt par saviem vērtīgajiem savervējumiem, nekad neizbrauca uz ārzemēm, bet savu karjeru izveidoja centrālā aparāta partijas komitejās. - Šis dienests nodarbojas ar nodevēju un Dzimtenes noliedzēju, padomju varas un Komunistiskās partijas ienaidnieku, kuri noslēpjas ārzemēs, tā cerot izbēgt no atmaksas, likvidāciju…

-    Taisnīgu atmaksu… - politiskais vietnieks piebilda, ģenerālis neapmierināti pakustināja uzacis, un kāmis tūdaļ apklusa.

Garš un vājš, līdzīgs kārtij, vietnieks mācību darbā sēdēja kā nolēmēts, uzmanīgi vērojot kursantus ar savām ūdeņainajām acīm, it kā kārtējo reizi pārbaudot to uzticamību. Par viņu vispār nekas nebija zināms - tāpat kā par garo galdu zem sarkanā auduma, pie kura visi trīs sēdēja.

-   Pēdējā laikā nodevība un aiziešana uz ārzemēm pretinieka pusē ir kļuvusi biežāka, tādēļ apakšvienības «L» atjaunošanas mērķtiecība ir nobriedusi.

Priekšnieks pauzēja, tā dodot kursantiem iespēju apjēgt dzirdēto. Maksis jau saprata, par ko būs runa, un zināja, ko atbildēs.

-    Jums tiek piedāvāta iespēja iziet sagatavošanos, lai strādātu jaunajā dienestā, - beidzot skolas priekšnieks sacīja. - Vai ir kādi iebildumi?

Uz dažām minūtēm kabinetā iestājās klusums.

-   Iebildumu nav, - izteicās Maksis.

-Arī man tāpat…

Parasti Prudkovs runāja ātri un pārliecināti, bet šoreiz noblēja kā auns pirms kaušanas. Viņš gribēja kļūt par rezidentu zem diplomātiska «jumta» kādā bagātā Eiropas valstī - Austrijā vai Šveicē… Taču saprata - atteikšanās no atbildīga uzdevuma tādu iespēju izslēgs uz visiem laikiem.

-   Tas ir labi, ka jūs attaisnojat uzticību. - Butko tikko manāmi pasmaidīja. - Tādā gadījumā mēs jūs nosūtīsim uz sešiem mēnešiem uz īpašo mācību centru, lai padziļinātu specializāciju. Taču - ir vēl viena detaļa…

Kursanti kļuva uzmanīgi. Tādi papildinājumi parasti neko labu nesola.

-   Jūs strādāsiet pāri…

Kardanovam tas nepatika. Genka neizraisīja nekādas konkrētas pretenzijas, bet viņā bija kas tāds, kas darīja piesardzīgu. Vai nu tas bija izvairīgais skatiens, vai cenšanās par visām savām nelaimēm un neveiksmēm vainot apkārtējos, vai ari nemotivētas agresivitātes uzliesmojumi.

-   Operatīviem mērķiem jums ir nepieciešama ārēja līdzība. Kad izvēlējās pārus, ņēma vērā ķermeņa uzbūvi, augumu, sejas tipu. Lai galīgi pieslīpētu līdzību, Prudkovam nāksies pārciest nesarežģītu operāciju ārienes maiņai… - Ģenerālis ieturēja vēl vienu pauzi. - Vai ir jautājumi?

-   Kāpēc man operāciju? - Genka iekarsis jautāja, lai gan vienmēr bija pasvītroti godbijīgs pret priekšniecību un nekad nerunāja pretī. - Tad jau labāk izlozēsim!

-Atbildu, - ģenerālis labvēlīgi noteica. - Ar lozēšanu tādas lietas nerisina. Vienam nojums ir jābūt pirmajam, bet otrajam viņš jāpiesedz. Pirmajam numuram ir vajadzīga pilnīgi dabīga āriene, tādēļ pārmaiņām ir pakļauts otrais. Jūsu pāri rādītāji mācībās, kaujā un psihofizioloģijā Kardanovam ir augstāki, tādēļ pirmā numura loma ir piešķirta viņam. Vai es atbildēju uz jūsu jautājumu?

-Atbildējāt… - pēc īsas minstināšanās negribīgi norūca Prudkovs.

-    Tādā gadījumā varat būt brīvi. Vēlam sekmes jūsu turpmākajās mācībās un nākamajā darbā!

Kad viņi izgāja, Genka pagrieza pret Kardanovu uzbudināto, pārestības pilno seju.

-   Redzi, kas iznāk! Man tevis dēļ ir jāgraiza seja! Bet tu stāvi maliņā! Padomājiet, viņam rādītāji ir augstāki! Nu un tad, ka rādītāji? Man to dēļ gulties zem naža?!

Kaut ko līdzīgu varēja gaidīt. Kardanovs jutās vainīgs, kaut arī lieliski saprata, ka nekādas viņa vainas te nav.

-   Kāds te sakars ar mani? Negribi - atsakies.

-   Jā, atsakies! Cik tu esi gudrs! Es atteikšos, mani izdzīs, bet tu aizbrauksi par rezidentu uz Vīni! Malacis, labi esi izdomājis!

Šajos vārdos visā pilnībā izpaudas Genka Prudkovs, no šī brīža viņa pārinieks.

Vieta, kuras koordinātas nav zināmas, 1987. gada 28. aprīlis, PSRS VDK īpašais mācību centrs.

-    Borshana ir neatkarīga sociālistiski orientēta valsts attīstības stadijā Āfrikas dienvidos, atrodas starp DĀR un Namībiju, platība - piecsimt sešdesmit tūkstoši kvadrātkilometru, iedzīvotāji - sešarpus miljoni cilvēku…

-   Seši miljoni pieci simti sešdesmit tūkstoši, - Krimskis kašķīgi izlaboja. - Vai varbūt priekš jums sešdesmittūkstoš cilvēkiem nav nozīmes?

-    Ir, biedri pulkvedi! - Maksis atzina savu kļūdu un saņēma zīmi atbildi turpināt. - Prezidents - progresīvs sabiedriskais un politiskais darbinieks Mulajs Džuba, redzams cīnītājs par Āfrikas atbrīvošanu no koloniālās kundzības un liels Padomju Savienības draugs. Derīgie izrakteņi: zelts, dimanti. Ārkārtīgi svarīgs stratēģiskais izvietojums, kas ļauj realizēt Rietumu puslodes radiotehnisko kontroli. Ir padomju atomzemūdeņu bāze…

-   Nevis bāze, bet orientācijas un remontu punkts, - tagad iejaucās Žoludevs, un Maksis piekrītoši pamāja.

-   Tieši tā, biedri apakšpulkvedi! Augsta CIP aktivitāte, centieni mainīt politisko orientāciju, 1984.gadā ar mūsu palīdzību novērsts valsts apvērsums. PSRS svarīgu interešu objekts šajā pasaules rajonā. Operatīvā darba apstākļi - ceturtā sarežģītības pakāpe…

-    Bet kāpēc? - Kardanovu pārtrauca komisijas trešais loceklis, pulkvedis Žuravskis. - Štatos ir piektais sarežģītības līmenis, toties viņi ir galvenais pretinieks. Bet draudzīgā sociālistiskā valstī - ceturtais! Kā tā var būt?

Maksis apjucis apklusa. Tik tiešām…

-   Nezinu… Mācību grāmatā ir rakstīts par sociālistisko un politisko iekārtu, bet lekcijās - par ceturto sarežģītības līmeni…

-    Labi, - Krimskis miermīlīgi noteica. - Tas nav jautājums kursantam… Vēl jo vairāk - pats Vladimirs Mihai- lovičs arī diez vai varēs dot skaidru un nepārprotamu atbildi. - Visi trīs saprotoši saskatījās.

-   Jūs esat brīvs.

Pēc dažām minūtēm pasludināja eksāmena par operatīvi politisko stāvokli pasaules valstīs rezultātus. Ierindā stāvēja divi kursanti, kas bija līdzīgi kā dvīņubrāļi. Kardanovs saņēma «teicami», Genka - «labi». īpašā mācību centra priekšnieks Krimskis abus apsveica ar mācību beigām, novēlēja panākumus turpmākajā darbā. Nekādus diplomus un apliecības šeit neizsniedza: pilnīgi slepenās izziņas nosūtīs ar speciālajiem sakariem un iešūs personīgajās lietās. Krūšu nozīme arī nebija paredzēta, to aizvietoja Krimska spēcīgais rokasspiediens.

-   No visas sirds novēlu tev Borshanā nenokļūt, - pulkvedis pačukstēja, pieliecies Kardanovam pie auss, un draudzīgi pamirkšķināja.

-   Ko viņš teica? - Genka vēlāk greizsirdīgi centās izzināt. Viņa rētas bija aizdzijušas, un tās bija gandrīz nemanāmas. Taču viņš jutās aizvainots. Gan par zemākām atzīmēm, gan par vidējiem vērtējumiem treniņos ar trenažieri. Turklāt vainoja nevis sevi, bet Krimski, Žuravski, Specu, trenažieri un, protams, Kardanovu. «Ja tu nelīstu no ādas laukā, mācītos normāli - vidēji, tad arī mēs būtu līdzīgi,» viņš reiz izpļāpājās. «Viņiem te nav no kā īpaši izvēlēties, liktu četriniekus kā maziņie gan tev, gan man, un abiem būtu labi! Viņi taču mūs tīši sarīda, vai tiešām tas nav saprotams? Tev ir jābūt teicamniekam, bet es kā vienmēr palieku vainīgais!»

-   Neko īpašu viņš neteica, - Maksis atbildēja. - Iesim, tikmēr atvadīsimies no Savčenko.

Pārinieks saknieba lūpas.

-    Ej tu, es pasēdēšu pie helikoptera. Viņš taču ir tavs draugs… Man viņš trijniekus iesmērēja - tās ari visas atvadas!

Specs kā vienmēr grozījās trenažieru zālē pie virtuālā realitātes imitatora, kas atgādināja sarežģītu sporta rīku kosmonautu treniņiem. Nedabīgā pozā sastingušais atvērtais sensorais skafandrs bija līdzīgs izķidātam līķim, bet apakšpulkvedis aizrautīgi sastādīja kārtējo vingrinājumu programmu, pilnum pilnu ar tādiem un vēl baismīgākiem līķiem. Izdzirdējis soļus, viņš uzmanīgi pacēla lielo galvu ar īsi apcirptiem sirmiem matiem.

-   Beidzāt? - Spilgti zilās acīs tagad neatspīdēja ne ledus, ne tērauds.

Maksis pamāja.

-   Pēc pusstundas būs helikopters. Ienācu atvadīties.

-   No viņa? - Specs norādīja uz trenažieri. Viņš atdzīvināja mašīnu un, par iemeslu izmantojot tās pieslīpē- šanu un programmas kontroli, stundām ilgi karājās piesaistās, veicot galvu reibinošus trikus. Patika dzīvot virtuālā realitātē, kas radīja visneiespējamākās briesmas un ļāva izjust asa riska sajūtas. Lai arī ilgie vingrinājumi ēda nervus un sirds un asinsvadu sistēmas resursus, par to pats Savčenko ne reizi vien jauniņos brīdināja. «Viņš ir slims,» Genka runāja. «Kādreiz viņš tā ari nomirs - uz trenažiera.» Arī Maksis domāja, ka beigu beigās tā notiks.

-   Arī no viņa. - Kardanovs noglauda atbalsta hromēto tēraudu.

-   Tu strādā gluži labi, - Specs teica. - Bet es tev pateikšu to, ko agrāk neesmu sacījis.

Viņš pienāca pavisam tuvu - masīvs muskuļu un slepkavību iemaņu kaujas robots, Terminators no tāda paša nosaukuma filmas.

-  Tu gribi, lai viss būtu pēc noteikumiem. Tevī mērķē, tu izšauj. It kā - pašaizsardzība. Tevi nosūtīja likvidēt pilnīgu nelieti ar riebīgu purnu - morāli pašattaisnojoši. Kā kino. Tur melns, bet te - balts.

Apakšpulkvedis Savčenko nopūtās. Viņš nebija robots, tādēļ baltais tenisa krekls bija stipri samircis padusēs un uz krūtīm, bija jūtama sviedru smaka. Bet terminatori nesvīst.

-   Tikai dzīvē tā nemēdz būt. Nelietis var būt skaistulis, viņš ir kādas vīrs, kāda tēvs, kāda dēls, viņa sieva var gadīties līdzās likvidācijas brīdī… Tam nav nekādas saistības ar darbu. Ja tu kaut uz mirkli sāksi domāt, tad izgāzīsi uzdevumu un pats sadegsi! Tici - es zinu daudz piemēru…

Specs ar kreiso roku paberzēja krūtis.

-Ari dueļus rīkot nevajag, gaidīt, līdz viņš izņem ieroci, pagriežas ar seju - tā ir muļķība un vairāk nekas. Pat ne muļķība, bet glupība. Ir iespēja iešaut pakausī - šauj! Un pat nedomā, vai tas ir labi vai nav! Jo - ja tu aizdomāsies, tad nevajadzēja šurp nākt. Nogalināt vienmēr ir slikti, un ir ļoti daudz baltrocīšu, kuri tev par to labprāt pastāstīs. Viņi nosoda ienaidniekus, nodevējus, pieprasa viņiem augstāko soda mēru! Bet… lai viņi paši sprāgst! Te piesprieda, bet viņš ir ļoti dzīvelīgs, jo citus liek zemē un to dzīvību sevī iesūc… Tā ka - kādam jāstrādā… Kā jau katrā darbā, arī te ir sava drošības tehnika, un to vajag ievērot.

Maksis pamāja.

-   To visu es saprotu. Bet kā tas uz vietas iznāks - nezinu. Treniņi - tas ir viens, bet pa īstam - pavisam kas cits.

-    Taisnība. Lūk, tavam pāriniekam viss labi sanāks. Daudz labāk nekā uz trenažiera.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Pareizāk - nevaru izskaidrot. Bet atceries manis teikto! Tikai…

Savčenko uz brīdi aizdomājās, it kā apsverot - teikt vai neteikt. Taču tad saņēmās un pieliecās pie skolnieka auss, tāpat kā nesen īpašās skolas priekšnieks.

-   Visticamāk, jums ar to nebūs jānodarbojas. «L» nodaļu ir nolemts neradīt. Tur, augšā, aplēsa, ka tā ir nelikumīga darbība, kas pārkāpj starptautiskās tiesības. It kā tie maitas neko nepārkāpj!

-   Vai patiesi? - Maksis apjuka.

-    Jā. Tikai - nevienam ne vārda, līdz jums to oficiāli paziņos.

-    Redz, kā… Varbūt tā pat ir labāk… Godīgi runājot, man šis darbs nav pa prātam, tas - ja godīgi.

-   Nu, otrreiz nepārspēlēsi. Tu esi saņēmis tādu specialitāti, ka strādāt tik un tā nāksies. Ja ne tagad, tad pēc pieciem, desmit gadiem; ja ne šajā apakšnodaļā, tad citā.

Laikam Makša sejā kaut kas atspoguļojās, un Specs negribēja aptumšot pēdējās sarunas minūtes. Pasmaidījis viņš uzsita iesācējam Terminatoram pa plecu.

-    Kaut gan varbūt arī nenāksies - dzīvē visādi mēdz būt! Nu, skrej uz helikopteru, citādi nokavēsi!

No transporta helikoptera slēgtajām iekšām nevar noteikt ne lidojuma virzienu, ne maršrutu. Pēc trim rēkoņas un sīkas vibrācijas stundām viņi, acis piemieguši, izlīda uz Piemaskavas kara aerodroma betona ceļa. Un no jauna ienira parastajā cilvēku pasaulē. Abi saņēma desmit dienas atvaļinājuma, pie tam Kardanovu negaidīti izsauca pie Skolas priekšnieka vietnieka aizmugures jautājumos un pasniedza divistabu dzīvokļa atslēgas, par ko viņš bija neizsakāmi pārsteigts.

Ar dzīvojamo platību Komitejā bija labāk nekā citur, taču parasti atskaites punkts bija vienistabas dzīvoklis standartizētā namā kaut kur nomalē, kuru saņēma pēc trīs līdz piecu gadu dienesta. Bet te uzreiz, gandrīz centrā, blakus metro un vēl - divas istabas. Fantastika!

-    Par ko tad tev tā uzreiz? - Prudkovs aizvainoti noprasīja. -Atkal par mācībām un rādītājiem? Par tiem taču lika augstākas atzīmes! Kāds tam sakars ar dzīvokli? Kaut kur taču jādzīvo visiem. Bet tu atkal uz mana rēķina!

Kardanovs juta, ka pārinieks viņu neieredz.

-   Kāpēc gan uz tava? Nu, labi, ja gribi - dzīvosim kopā!

-   Kā tad, malacis! Visi zinās, ka Prudkovam dzīvokļa apstākļu uzlabošanu nevajag, un viņam nav jādod dzīvoklis! Tā ari palikšu par tavu mūžīgo īrnieku! Labi izdomāji, paldies! - Prudkovs rūgti atbildēja, un viņa jaunā seja, Makša seja, aizvainojumā mainījās - tas bija tik raksturīgi Genas fizionomijai. It kā cauri maskai parādītos īstais izskats.

Kad atvaļinājums beidzās, Kardanovam un Prudkovam paziņoja, ka «L» dienesta izveidošana uz nenoteiktu laiku ir atlikta, bet viņiem stāv priekšā cits darbs. Daudz nopietnāks, konspiratīvs un atbildīgs. Tas abus pārsteidza, jo viņi uzskatīja, ka vēl nopietnāka un atbildīgāka darba vienkārši nav.

2. nodaļa

Mednieki un medījums

Tihodonska, 1997. gada 11. februāris, pīkst. 12.40, t - 3°C, saule.

-   Tu vienkārši nesaproti, par ko mēs runājam! Ne jau par Lapiņu, ne par mūsu pretenzijām pret viņu. - K. ar Ju- maševu runāja kā stingrs, bet labvēlīgs internāta skolotājs ar garīgi atpalikušu divpadsmitgadīgu debiliķi.

Viņi pastaigājās pa Kreiso krastu tajā pašā vietā, kur pirms divām dienām Jumaševs ar Timohinu apsprieda Tahira likteni. Ja to varēja nosaukt par pastaigu. Satikšanos nozīmēja K., bet viņu šurp atveda Jumaševs. Pagājušo četrdesmit divu stundu laikā te nekas nebija mainījies. Tas pats tīrais gaiss ar upes smaržu, tie paši lietussargu drāšu pinumi, tas pats blīvais, vēju pieblietētais sniegs, kurā vēl bija manāmas divu pēdu pusizdzēstais raksts. Bet pilsētā, kas pletās pretējā krastā, daudz kas bija mainījies. Ne velti kilometru garš pludmales posms no trim pusēm ir nobloķēts ar melniem džipiem. Bez parastās apsardzes Timohins iesaistīja ari kaujiniekus. Kaut ari pēc pagājušās nakts, kad nošāva Kondratjevu un nogalināja vai saķēra gandrīz visas Tahira grupējuma autoritātes, atriebības iespēja jūtami mazinājās. Precīzāk, nobīdījās uz nenoteiktu laiku.

-    Mani interesē kas cits. Kā jūs pārrāvāt blokādi? Ko viņš teica? Vārdu pa vārdam. Kas tai brīdī bija klāt? Kā fiksējās procedūra?

K. apstājās un ar izsūcošu skatienu ieurbās baņķiera redzokļos. Viņš zināja, ka prot cilvēku sirdīs radīt bailes pat tad, kad zvēriskās ausis ir aizsegtas ar cepuri. Tas tāpēc, ka tiešo un pilnīgi reālo draudu bioviļņi no viņa izplūda nepārtraukti.

Pašreiz šo viļņu spēks bija īpaši stiprs.

Taču baņķieris stāvēja uz savas zemes, savu ļaužu ielenkumā. Mēdz būt brīži, kad autoritāte un varenums neko nenozīmē, jo nav iespējas nekavējoties un efektīvi aizsargāties no rupjas fiziskas vardarbības: šāviens, naža dūriens, uz kakla uzmesta žņaudzējčūskiņa… šis bija tieši tāds gadījums.

-   Tu taču šeit esi viens? - Jumaševs jautāja.

Tikai cilvēkam, kas ir ļoti tālu no speciālajiem dienestiem, šis nevainīgais jautājums varēja likties tik vienkāršs. K. paskatījās uz baņķieri citādāk - ar interesi - un pasmīnēja tikai ar vienu lūpu kaktiņu. Jumaševam šķita - ja lūpas atvilktos vairāk, varētu ieraudzīt garu un asu vilka ilkni. Šis smīns norādīja, ka ar K. tā nevajadzēja runāt. Viņš nekad nepalika neaizsargāts. Nekad un nekur.

-   Vai gribi mani ielaist āliņģī? - Šķita, ka viņam pat ir uzlabojies garastāvoklis. - Un norakstīt mani kopā ar kaut kādu «leģendu»?

Smaids kļuva platāks, bet ilkņi neatklājās. Pagaidām. Rokas viņš turēja kabatās. Iekāpjot mašīnā, viņu neuzkrītoši pārbaudīja ar devēju, un metālu, kura masa būtu lielāka par piecpadsmit gramiem, neatklāja. Taču var nebūt metāls. «Ja sirds ir no dzelzs, tad arī koka kinžals ir labs,» saka gruzīni. Stiletu no īpaši cieta koka ne reizi vien ir izmantojuši algotie slepkavas, arī sprāgstvielu devējs nepamanīs. Tiesa, K. līmenis nav tāds, lai uzsprāgtu kopā ar nedraugu. Arī īpašu iemeslu pagaidām nav… Un tomēr Jumaševs bija stipri noraizējies.

-   Vai tu zini, kas ir «Konsorcijs»?

Jumaševs pamāja.

-   Tu esi aizmirsis, kas viņu izveidoja.

-   Radīja skeletu. Pēc tam tas apauga ar miesu, uzaudzēja muskuļus, apbruņojās… Nedomāju, ka tu aptver mūsu iespējas…

Baņķieris paraustīja plecus.

-   Kaut kādas baumas ir dzirdētas… Par starptautiskā biznesa vērienu, par dibinātājiem. Pat pļāpāja, ka «Konsorciju» un valsti vada vieni un tie paši cilvēki…

-   Vismaz parādus mums atdod kārtīgāk nekā Centra bankai. Piemēram, Zairas parāds Krievijai ir trīsdesmit pieci miljoni dolāru un tiek uzskatīts par šai gadsimtā neatdodamu. Tai pašā laikā, starp citu, tā pati Zaira atmaksāja «Konsorcijam» divdesmit miljonus kredīta. Vai zini, kāpēc?

-   Kāpēc?

Jumaševs bija pilnīgi zaudējis iniciatīvu un nokļuvis sarunas biedra hipnotizējošā iespaidā. Tas pasmaidīja vēl platāk.

-  Tādēļ, ka mums ir daudz vienkāršāk dot pavēli par ko- doluzbrukumu nekā oficiālām varas struktūrām! Arī izpildes garantija būs simtprocentīga! Un nekādi traucēkļi to nevarēs nobremzēt!

Baņķieris nomākts klusēja, K. uzvarētāja priekā smaidīja. Viņš, redzams, nemeloja.

-   Taču šai brīdī tam nav nozīmes, vai ne? Visapkārt ir tavi cilvēki, un tam, kas ir tālu un vēlāk, nav nekādas nozīmes: svarīgs ir tikai tas, kas ir šeit un pašreiz. Vai tā?

Smagā, cietā plauksta paplikšķināja pa vatēto plecu.

-   Bet kas tas tev ir?

Roka smalkajā melnajā cimdā piedūrās pie Jumaševa krūtīm. Viņš nolieca galvu un ieraudzīja uz pelēki melnā elegantā mēteļa auduma spilgti sarkanu punktu. Un, lai gan Jumaševs nekad nebija bijis operatīvais darbinieks un līdzīgus «jociņus» redzējis tikai kino, viņš juta, ka kļūst karsti. Sarkanais punkts bija marķieris lāzera mērķa norādei. Tas rādīja pie optiskā tēmēkļa pieplakušajam neredzamajam snaiperim, kur trāpīs lode.

No kurienes Kurakinam radies snaiperis, kā viņš uzzināja, kur notiks saruna, kādā veidā paspēja nomaskē- ties?… Jautājumi pazibēja viens pēc otra, bet atbilde atradās tikai uz pēdējo: šāvējs guļ uz sniegotā ledus, apsedzies ar baltu maskēšanās ķiteli. Un trāpīs krūšu kreisajā pusē - tā ir tuvāk sirdij.

-   Redzu, ka esmu tevi pārliecinājis nedarīt muļķības. - K. vēlreiz uzsita bijušajam kolēģim pa plecu, un punktiņš nozuda. - Tagad sāc atbildēt!

Smaids nozuda no sejas kā noņemta maska, tonis kļuva ass un prasīgs. K. parādījis savas iespējas, izlicis visu pa plauktiņiem. Jumaševs nodomāja - ja viņš iegribēs, tad uzbrukuma helikoptera posms iznirs no melnējošās birzs un izšķaidīs visus sešus džipus kopā ar apsargiem.

-   Es pajokoju. Mēs nepārrāvām blokādi. Vienkārši, pārbaudot viņu ar poligrāfu, izpaudās bloķētie posmi, un es gribēju pie tevis noskaidrot detaļas.

-   Un noskaidroji?

Hipnotizējošām acīm gandrīz nebija skropstu, redzokļi bija sašaurināti līdz kniepadatas galviņas lielumam.

-   Vai tad tu esi aizmirsis Komitejas nemainīgo likumu: mazāk zināsi - ilgāk dzīvosi!

Jumaševs nožēlojot nopūtās kā divpadsmitgadīgs debi- liķis, kas piečurājis gultu.

-   Es pieļāvu kļūdu… Tu taču zini - man var uzticēties! Turklāt es vairs neko neatceros! - Viņa balsī bija jūtamas pārliecinoši lūdzošas notis.

-    Tas ir labi, - K. palielīja. Un kā par pilnīgu sīkumu jautāja: - Bet kā tas iznāca, ka viņš nogāza manus cilvēkus?

-   Nezinu. Kaut kāda nejaušība…

-   Vai tu tici nejaušībām?

-    Vinu atveda mūsu līdzstrādnieks, lai iekārtotu darbā… Skan naivi, bet viss patiešām ir sagadīšanās. Vismaz man nekas vairāk nav zināms…

-    Kāds uzvārds ir līdzstrādniekam? Es gribu ar viņu parunāt!

-   Tereščenko. Taču viņš nomira…

-   Arī sagadīšanās?

Negaidīti Jumaševs saprata: šī nav saruna. Viņu pratina. Sīkumos neviens neiedziļināsies: vainīgs - atbildi! Un īpaši smalki vainas esamību un lielumu ari nepētīs. Fakts ir, un ar to pietiek.

-   Kas vēl viņu pazina, atskaitot mirušo?

-   Tereščenko stāstīja par kaut kādu darboni no rūpnīcas. Viņš tam zvanīja sakarā ar Lapiņu, bet pēc tam tas atzvanīja…

-   Vai telefona numuri jūsu firmā tiek fiksēti?

-   Jā, visi aparāti ir ar numuru noteicējiem. Bet Tereščenko uzreiz nokļuva slimnīcā un, visticamāk, nepaspēja to izdzēst.

-    Lieliski! - K. it kā nopriecājās. - Tad tik aizvizi- nāsimies pie tevis un pārbaudīsim. Bet pēc tam jāpaēd pusdienas. Esmu izbadējies šai svaigajā gaisā. Vai tu zini kādu pieklājīgu restorāniņu? Tikai ne uz «Mazo Parīzi»!

Viņš sāka apdullinoši smieties, gribēja apņemt baņķieri ap pleciem, bet laikus atrāva roku un vienkārši plecu pie pleca kopā ar savu biedru sāka iet uz mašīnas pusi.

***

Maskava, 1997. gada 12. februāris, pīkst. 18.00, t - 12°C, vējš, sniegs.

Jaunā, neapgūtā teritorijā, vai tas ir mežs, pilsēta vai valsts, vajag sev ierīkot izejas punktu. Jāizrok zemnīca, jāatrod plašs koka dobums, jāizvēlas drošs rajons, jāpaņem numurs viesnīcā vai jānoīrē dzīvoklis, var nomāt vai nopirkt māju. Tikai tad, kad tas ir izdarīts, var sākt izpildīt uzdevumu.

Maksis norunāja ar taksistu braucienu par simt dolāriem stundā - bija nobraukti jau ap trīssimt. Atradis kārtējo apaļo metro vestibilu, tas lēni pabrauca tam apkārt, apstājās un gaidīja, līdz pasažieris kārtējo reizi pateiks «nē». Gaidīt nenācās ilgi. Vadītājam bija pāri piecdesmit, viņš savā mūžā bija daudz piedzīvojis un ne par ko nebrīnījās.

-   Nē, tātad - dodamies tālāk! - viņš ņipri noteica un ieslēdza ātrumu. - Brauksim, kamēr atradīsim. Vai - kamēr izbeigsies nauda. Tas ir tāpat kā ar mašīnas garantiju: divi gadi vai divdesmit tūkstošu noskrējiens - kas būs pirmais. .. Ja vēl jūs kādu orientieri būtu atcerējies, tad varbūt meklējumi ietu ātrāk!

-   Tur ir cirks! - Maksis pēkšņi sacīja. - Es skatījos pa logu uz metro, bet pa labi kvartālā bija cirks! - Nupat vēl viņš to neatcerējās, un tad - it kā pavērās kāds aizkars. - Un apakšā no letes pārdeva apelsīnus! Bet pa kreisi - veikals «Okeāns», tur stāvēja rinda!

Vadītājs pasmīkņāja.

-   Vai tu zini, cik Maskavā ir lešu? Un «Okeānu»? Bet cirku ir tikai divi. Blakus apaļajam metro - tikai viens. Ver- nadska prospektā.

Volga jestri uzņēma gaitu uz mērķi, un šoreiz pasažieris neteica «nē». Kad mašīna nogriezās no Vernadska uz Lomo- nosova prospektu, Maksis pazina vietu. Pa kreisi - cirka

ēka, pa labi - izeja no apaļā metro. Starp tiem - dažus simtus metru tālāk «L» veida dzīvojamā māja. Ja skatītos no loga, tad metro būtu priekšā, bet cirks - pa labi. Bet pa kreisi jābūt «Okeānam».

-   Brauksim tur, - Kardanovs norādīja. Viņš jūtami uztraucās. Veikalam bija jābūt par galīgo apstiprinājumu nesenā sapņa reālajām pazīmēm. Citādi - viss aiziet grīstē… Vai maz kas cilvēkam var rādīties sapņos!

Taču zaļā neona izkārtne bija tieši tur, kur viņš to bija redzējis. Šāviens uz labu laimi bija trāpījis mērķī.

-   Nu, ko? - vadītājs ar neviltotu interesi jautāja. Viņu, redzams, arī bija aizrāvis meklēšanas azarts. Katram normālam cilvēkam ir jābūt ieinteresētam pret darbiem, kurus viņš dara.

-   Esam klāt, - emocijas slēpdams, Maksis noteica. - Iebrauksim pagalmā…

Kad volga apgriezās un aizbrauca, Lapins noskuma. Taksists bija vienīgais cilvēks, kuru viņš šeit pazina, saiknes Tihodonska - Stepņanska - «Zilā nakts» - Kazaņas stacija - meklētā māja - turpinājums.

Saikne bija iluzora, taču tā vienoja pierastās vietas. Tagad saikne pārtrūka un viņš bija palicis viens pret milzīgo pilsētu. Vēsums līda zem biksēm, sniegs centās aplipināt seju, un sajūta, ka viņš ir bārenis bez pajumtes, pieteicās pati.

Garais, pelēkais nams taisnā leņķī savienojās ar kaimiņu namu. Daudzos dzīvokļos dega ugunis, taču ne mazums logu, gaidot saimniekus, bija tumši. Viņu neviens nekur negaidīja. Sergejs neticēja, ka arī viņš pratīs iedegt gaismu vienā no logiem.

Pa to laiku Kardanovs lietišķi apskatīja piecas slēgtās parādes durvis. Mikrofonu restītes, podziņu rindas zem tiem, vēl zemāk - apaļi rokturi ar iegriezumu atslēgai. Piegājis pie pirmajām durvīm, viņš no zamša futlārīša izkratīja atslēgas un paņēma pašu mazāko atslēdziņu. Lietas no pagātnes beidzot bija ieguvušas jēgu. Taču atslēga slēdzenē iegāja tikai lidz pusei, un Maksis gāja uz nākamajām durvīm. Arī tur - neveiksme. Trešajā atslēgas caurumā atslēga iegāja, bet neslēdza. Ceturtajā - nederēja vispār. Toties piektās durvis atvērās uzreiz. Pagātne savienojās ar tagadni.

Plašais un samērā tīrais vestibils šķita pazīstams. Trīs pastkastīšu rindas pie garās sienas arī izraisīja kaut kādas asociācijas. Virs tām karājās iedzīvotāju saraksts: uz zila fona balti uzvārdi un dzīvokļu numuri. Nevienu pazīstamu uzvārdu Maksis nesaskatīja.

Augšup viņš gāja kājām, cerēdams, ka intuīcija pateiks, kuram dzīvoklim ceturtajā vai piektajā stāvā vajadzēs izmēģināt atlikušās atslēgas. Bet - intuīcija klusēja. Vienādas durvis - koks vai dekoratīvais plastikāts uz tērauda loksnes, akla, tērauda plaksta segta durvju actiņa. Piemeklēt uz labu laimi atslēgas bija riskanti - visticamāk, noturēs par dzīvokļu zagli.

Maksis uzkāpa sestajā stāvā, kad pie atkritumu vada piegāja nenosakāma vecuma sieviete ar spaini rokās. Viņa vērīgi paskatījās, un Maksis nosprieda, ka jau tiek turēts aizdomās par slēptu zādzības nodomu. Sienai piespiedies, Kardanovs uzmanīgi apgāja negaidīto liecinieci un devās tālāk.

-    Valērij Sergejevič! - atskanēja aiz muguras, un viņš nosprieda, ka sieviete sauc kaimiņu, lai dalītos aizdomās. Viņš instinktīvi paātrināja soli. - Valērij Sergejevič! Pagaidiet, kurp jūs ejat?

Maksis pagriezās. Sieviete vērsās pie viņa. Maksis sastinga.

-   Kas jums noticis, Valērij Sergejevič? Kāpēc jūs kāpjat uz septīto stāvu? Un kāpēc nesasveicinājāties?

-   Atvainojiet. - Kardanovs vāri pasmaidīja. - Es iekļuvu avārijā un gandrīz zaudēju atmiņu. Es jūs neatceros.

-    Mēs taču dzīvojam blakus. Es - simt divdesmit trešajā, bet jūs - simt divdesmit ceturtajā.

-   Atvainojiet. Tā ir slimība.

Maksis lēni nokāpa kāpņu laukumiņā un uzreiz ieraudzīja savu dzīvokli. Tas atšķīrās no citiem ar parastām ozolkoka durvīm - pirms sešiem gadiem aplīmēts tērauds vēl nebija modē.

-   Par jums vairākas reizes apjautājās kaut kādi cilvēki… Teica - darba biedri… Taču tie droši vien zina, uz kurieni jūs aizbraucāt! Es jau nodomāju - spiegi…

Sieviete skatījās ļoti nopietni.

-   Kāpēc tad spiegi?

-    Kam pieder dzīvoklis? Atomenerģētikās ministrijai. Mani vairākas reizes brīdināja, it īpaši, kad mājā ienāca īrnieki…

-   Kad viņi bija? - Maksis ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pajautāja.

-    Pirmo reizi pirms kāda pusgada… Un pavisam nesen… Atstāja telefonu, lūdza piezvanīt, ja jūs parādāties. Tā jau nu es tūlīt zvanīšu! It kā es kārtību nezinātu!

-   Kā jūs sauc?

Sieviete izbrīnījās.

-   Valentīna Andrejevna. Vai jūs patiesi esat aizmirsis? Bet es visus labi atceros. Visilgāk dzīvoja pirmie - Petja ar Taņu. Bet tad sākās staigāšana: nodzīvo divus trīs gadus un aizbrauc. Tiesa, visi nopietni, kulturāli, neko sliktu nevaru teikt. Taču visi pāros - vīrs ar sievu, vīrs ar sievu. Tikai jūs - viens pats. Un arī ilgāk par visiem nodzīvojāt… Un vēl atgriezāties! Bet neviens taču nav atgriezies…

-  Valentīna Andrejevna, mēs vēl parunāsimies, tikai nedaudz vēlāk. Es esmu noguris no ceļa. Bet jūs pagaidām nekur nezvaniet. Gan pagūsiet.

Viņa pamāja.

-   Ienāciet, es jūs pabarošu. Jums taču nekā nav! Būs jau gadi pieci pagājuši, kopš aizbraucāt. Pat - seši!

-   Paldies, šodien ne.

Seifa atslēga viegli iegāja slēdzenē un mīksti pagriezās gan pirmo, gan arī otro reizi. Krustveidīgā atslēga atknaukšķināja aizbīdni un ievilka mēlīti. Durvis atvērās. Lapins - Kardanovs ar pamirušu sirdi iegāja nepazīstamajā dzīvoklī. Savā dzīvoklī, kurā viņš nebija bijis sešus gadus.

Tihodonska, 1997. gada 11. februāris, pīkst. 14.15, t-2°C, reti mākoņi.

Noskaidrot Lapiņa kontaktus ar AS «Elektronika» Jumaševs uzdeva sava informācijas dienesta priekšniekam, un tas spīdoši tika galā ar uzdoto - jau pēc stundas ziņoja rezultātus. Tereščenko telefona aparāta pārbaudē atklāja divus savstarpēji saistītus zvanus. Astotajā februārī viņš zvanīja uz AS «Elektronika», devītajā viņam zvanīja no kabeļtelevīzijas firmas. Abus zvanus apvienoja tas, ka vada otrā galā atradās Grigorijs Mihailovičs Melešins. Mitjajevs pat paspēja par viņu šo to uzzināt.

-   Tas ir riktīgs frukts! - viņš paziņoja. - Noorganizēja savu «firmu», apšņāca kompanjonus, stiepj detaļas no «Elektronikas», saviem strādniekiem nemaksā… «Jumtu» viņam nodrošina kaut kādi kriminālie. Firmas adrese ir…

Izlūku priekšniekā Jumaševs klausījās uzmanīgi, bet viņa viesis - cilvēks ar saltu, ciešu skatienu un necilvēcīgām ausīm - ar elektronisko spalvu zīmēja uz plaukstas lieluma skaitļotāja ekrāna. Taču vienaldzība bija mākslota - gan uzvārdu, gan adresi viņš pierakstīja pilnīgi precīzi.

-   Tātad tu mani šodien pacienāsi ar pusdienām? - K pieceļoties jautāja. - Es tikai kaut kur… izstaigāšos…

Cauri atpūtas istabai viņš aizgāja uz tualeti. Gandrīz tūlīt tehniskās drošības dienests fiksēja radiosignālus no bankas telpām, taču tos atšifrēt - nevarēja. To pa iekšējām komunikācijām Timohins paziņoja priekšniekam.

-   Nevajag meklēt, no kurienes nāk signāls, es zinu, kas par lietu, - Jumaševs viņu nomierināja. Viņam uz brīdi atgriezās pašpārliecinātība. Lielas bankas vadītājs, aiz viņa - liela nauda, vērā ņemami sakari, apsardze, viņš uzzinās, ko K. darīja atejā, vēl pirms viņš no tās iznāks! Kāpēc viņš mulst, kad tas ir līdzās? Vai tiešām viss slēpjas kaut kādā dzīvnieciskā magnētismā, kas apspiež gribu un rada bailes? Nu un tad, ja tas arī ir atvedis sev līdzi dažus rīkļurāvējus un pratis tos prasmīgi izvietot? Viņam ir ne mazāk bīstami ļaudis, un to ir daudz vairāk!

Jumaševs uzelpoja ar pilnu krūti. Tūlīt viņš pajautās - vai vienmēr K. ūdens nolaišana izraisa radioviļņu impulsu? Lai zina, ka viņi te arī nav ar pirkstu taisīti… Taču, kad cilvēks ar zvēriskajām ausīm atgriezās, drošības sajūta izgaisa. Un izrādīt lieku informētību viņam vairs negribējās.

-   Brauksim, vai? - K. jautāja. Jumaševs steidzīgi piecēlās. Saimnieka svēts pienākums - viesi pabarot.

-   Braucam! - viņš atbildēja un no kabineta izgāja aiz atbraucēja.

***

Arī Melešins gatavojās pusdienot. Noskaņojums viņam bija nelāgs, pie tam - šis nelāgums bija tieši saistīts ar bijušo padoto Seijožku Lapiņu. Nožēlojams, nekam nederīgs cilvēciņš, kuru viņš baroja gan tiešā, gan pārnestā nozīmē, izrādījās ne tikai nepateicīgs un visai bīstams psihopāts, bet ari nelaimes vēstnesis.

Nepietika ar to, ka gandrīz nožņaudza un atņēma naudu kā rūdīts noziedznieks! Viņa dēļ sabojājās attiecības ar Tereščenko un nebija skaidrs, ko tas grib: te viņš ārdās par šo te smerdeli, te sūta tur, kur karalis kājām iet! Bet ar bankas darboņiem labāk nestrīdēties - tas var dārgi maksāt… Nosūtīju puišus ar viņu izrēķināties, bet tie neatgriezās,

Sausiņš piezvanīja, klausulē kliedza, bezmaz ausis pārplīsa, ka viņš tos «slapjajā» ievilcis, solījās palikt zem āmura. Viss būs pavisam vienkārši - sadursies, novaktēs un pauri ielauzīs.

Ar darbu arī sākās problēmas: apmaksāto pasūtījumu izpilde nobremzējās, šodien no Alekseja ielas četrdesmit skandalējās klienti, draudēja ziņot milicijai, muldēja kaut ko par nodokļu policiju… Kas to varēja iedomāties, ka ar šo pusķerto mirlu iznāks tik daudz nepatikšanu! Bet vakar viņa idiotisko purnu rādīja pa televizoru un paziņoja, ka viņš tiek turēts aizdomās par smaga nozieguma izdarīšanu! Visa pilsēta par to runā - krogā nošāva pašu Tahiru, bet kopā ar viņu - vēl kādus desmit cilvēkus! Kā tāds nožēlojams pļūtīzeris ticis iejaukts tādā lietā un kā tas viss atsauksies uz pašu Melešinu, varēja tikai zīlēt. Ja varētu kaut kā mainīt bijušo un nekad nesaistīties ar Ķerto, kurš izrādījās diezgan baismīgs tips, neiet viņam pat tuvumā…

Galva griezās no domām, gribējās sapurināties, atpūsties un izdomāt kaut ko jēdzīgu lietas uzlabošanai.

Beidzot Melešins nolēma šodien firmā vairs neatgriezties, savākt drauģeļus, paēst pusdienas un aizlaist ar skuķiem uz saunu, bet tur, kad atslābināsies, paprasīt padomu un apspriest visus jautājumus. Gan par jauno «jumtu», gan par montāžas meistariem… Arī par Lapiņu vajag ieminēties, sak, nekādu kopēju darbu viņiem nav, tas nekas, ka viņa dēļ piezvanīja Tereščenko, - aiz tā pilnīgi nekas neslēpjas. Informācija izplatās ātri, visi, kam vajadzēs, uzzinās… Plāns bija tik labs, ka Grigorijam Mihailovičam uzlabojās garastāvoklis. Taču īstenot savu brīnišķīgo ieceri viņam neizdevās.

Kad apģērbies viņš devās uz izeju, kabineta durvis strauji atsprāga, ielaižot divus cilvēkus. Izskats liecināja par spēku, bet kustības un manieres - par nežēlīgu, šķēršļus nepazīstošu apņēmību. Viņi bija līdzīgi kā brāļi vai tādas sistēmas līdzstrādnieki, kas cilvēkus atlasa pēc noteiktām pazīmēm. Zemu uzvilktas cepures, uzacis pilnīgi saaugušas vienam un gandrīz saaugušas otram, acis kā pistoļu stobru bezgalīgie dziļumi, īsi, taisni, deformēti deguni, mazas mutes ar ļauni sakniebtām lūpām, četrstūraini zodi, spēcīgi kakli, kas iekļāvās vienādo ādas jaku apkaklēs, platas bikses un vienādi melni puszābaki. Nevienas spilgtas detaļas, nevienas īpašas pazīmes. Redzot tādas sejas, pēc tam ir grūti veidot fotorobotus vai vārdiskos portretus.

-   Vai jūs no milicijas? - Melešins nobijies jautāja.

-    Ļaunāk! - īsi atbildēja pirmais un ar āķveida sitienu no apakšas nogāza viņu uz grīdas. Otrais nesteidzīgi kā saimnieks aizslēdza durvis tieši tāpat, kā to darīja Melešins pats, kad taisījās nodrātēt Dinku no pieņemamās istabas. Šodien sekretāre atprasījās, konstruktoriem darba nebija, un viņi aizgāja ap divpadsmitiem, tikai pie ieejas bija jāsēž vecajam Vaņam, taču Melešins pārsteidzoši skaidri saprata, ka ne vecais Vaņa, ne arī kāds cits viņam nepalīdzēs, - viņš atradās pilnīgā nepazīstamo pakļautībā, un tie var netraucēti izdarīt viņam to, kādēļ ir atnākuši.

-   Kur ir tavs drauģelis Lapins?

Tas, kurš bija iesitis, pieliecās un iezīdās izvirtuļa un blēža duļķaini blāvajās acīs ar stingru hipnotizējošu skatienu.

Melešins ievaidējās. Lapins viņu vajāja, pieaugot nozīmīgumā un iegūstot mistiski nenovēršama likteņa tēlu.

-   Nav viņš man nekāds drauģelis, pie manis strādāja, pirms trim dienām mēs sastrīdējāmies un viņš aizgāja no darba, kur viņš ir - es nezinu un vispār neko nezinu…

Smaga pļauka pārtrauca viņa daiļrunības plūdus.

-   Ko viņš tev stāstīja?

Lapins pats un tas, ko viņš stāstīja, droši, nevienu nevarēja interesēt, tik spilgti izteikta interese liecināja tikai par to, ka tas šizofrēniķis patiesi ir stājies ceļā nopietniem cilvēkiem… Viņš taču nevarēja šaut uz Tahiru! Lai gan - kāpēc gan ne… žņaugt taču varēja! Un cik veikli tas viņam izdevās!

Jaucot un kropļojot vārdus, Melešins mēģināja atstāstīt pēdējās sarunas saturu, bet jau pēc otrās frāzes sekoja jauna pļauka.

-   Ko viņš tev stāstīja?

Cikls atkārtojās vairākas reizes, tad beidzot jautātājs pievērsās pāriniekam:

-   Nebūs jēgas. Lai iet…

Ļauni spīdošā adata iegrima zilajā vēnā, un virzulis izgrūda pusotra kubikcentimetra staigna, dzeltena šķidruma. No bailēm gandrīz paralizētā Melešina galvā viss nojuka, un viņš pārstāja kaut ko saprast.

Viņa smadzenes piebrieda un sāka peldēt gigantiskā akvārijā ar patīkami siltu šķidrumu - no tā nāca jautājumi, uz kuriem vajadzēja sniegt iespējami pilnīgu un patiesu atbildi. Taču atbildes neatšķīrās no tām, kuras tika dotas agrāk.

-   Skaidrs! - Jautātājs atmeta ar roku, un šļirce pietūku- šajā vēnā ievadīja divus kubikus morfina. Iesācējam narko- tiķim tā bija nāvējoša deva.

***

Jumaševs veda K. uz «Tirgoņu sētu». Kādreiz ļaudis tā dēvēja krogu, kas bija izvietots viesnīcas «Dienvidi» pirmajā stāvā un oficiāli tika nosaukts tāpat. Taču tajā laikā nelegālie uzņēmēji, visāda kalibra lietišķie darboņi to sauca kā ierasts. Izrāvušies no pagrīdes pārbūves brīvībā, uzņēmīgie ļaudis dibināja savus uzņēmumus, un nostalģiskās atmiņas radīja veselu gūzmu retro stila nosaukumu. Tagad par «Tirgoņu sētu» kļuva mājīgs restorāniņš uz Lielā prospekta un Cietokšņa šķērsielas stūra.

Viņi sēdēja mājīgā kabinetā, kas bija domāts astoņām personām. Dārgas mīkstās mēbeles, ar zīdu apšūtas sienas, blāva gaisma no nomaskētajiem gaismekļiem radīja nepiespiestu un nedaudz intīmu atmosfēru.

Intimitāti varēja ari pastiprināt, jo durvis bija iespējams aizbultēt, bet izdresētie oficianti nenāca, ja netika saukti. Taču Jumaševs un K. neaicināja augstas klases meitenes, kuras pacietīgās gaidās pastaigājās ar marmoru noklātajā vestibilā vai sūca sulas pie bāra letes, kas bija apšūta ar īstu ādu.

Viņi palika vienatnē un ar apetīti pusdienoja, lai gan barības uzņemšana šai gadījumā nebija pašmērķis, bet gan viena no patīkamas un konfidenciālas saskares formām.

-   Kā to sauc? - K. painteresējās, kad pasniedza nokaitētus māla podiņus, kuru vāciņus aizstāja nedaudz apdeguši plācenīši.

-   Čanahi. - Baņķieris noplēsa pie podiņa malas piecepušos plācenīti un iebāza karoti kūpošo garaiņu mākulī.

K. sekoja viņa piemēram. Viņam negribējās darīt to, ko noteikti vajadzēja izdarīt. Pirmkārt, Jumaševs bija savējais. Otrkārt, viņš pats ir vainīgs, ka karstumā izpļāpāja Jumaševam stingri konfidenciālu informāciju. Baņķieris to uztvēra, un tā bija viņa vaina, kas noteica obligātas un nenovēršamas sekas.

Aromātiskais zeltainais novārījums bija bagātīgi piesātināts ar smaržīgajiem pipariem, savārītie gaļas gabaliņi, kartupeļi un saknes kusa mutē. K. apdedzinoties kāri ēda karoti pēc karotes, laiku pa laikam pieplokot pie glāzes ar auksto minerālūdeni, bet tas maz līdzēja - mute dega, un bija grūti saprast - no pipariem vai no karstuma.

-    Plācenītī jāietin zaļumi un jākož maziem gabaliem, lūk, tā, - Jumaševs nodemonstrēja. - Tad garša ir labāk izjūtama…

Viesis pamēģināja.

-   Patiesi…

Izsaukuma signāls pārtrauca viņu patīkamajā nodarbē.

-   Mēs esam beiguši, - neredzamais abonents teica. - Viņš neko nezināja. Gaidu uz līnijas.

Neko neatbildējis, K. atslēdzās. Skarbā lietišķā dzīve iejaucās parastajā cilvēciskajā laika kavēklī, atgādinot par lietām, kas ir bēdīgas, nepatīkamas, taču - nepieciešamas. Un tomēr - Jumaševu aiztikt negribējās. Beigu beigās tas taču nav kaut kāds sīkulis, kurš ir obligāti jānovāc tādēļ, ka nav iespējams prognozēt viņa uzvedību. Baņķieris ietilpa tajā kategorijā, kam bija pieejami augstākās pakāpes noslēpumi, un zināja spēles noteikumus.

Pašreiz Jumaševs kā apburts skatījās uz mikrorāciju, tieši tādu, kādu viņi kopā ar Timohinu nesen noslīcināja upē. Viss, kas bija saistīts ar rūpīgi nostrādāto aparātiņu - gan saspringtā gaidīšana, gan operatīvo sarīkotās lamatas, kurās viņi gandrīz iekrita, gan slaktiņš «Mazajā Parīzē» -, tas viss atbalsojās dvēselē un tagad prasījās izteikties.

-   Kādēļ jūs viņu atcerējāties pēc tik daudziem gadiem? - viņš negaidīti uzdeva jautājamu, kuru nevajadzēja uzdot. Nevajadzēja izpaust nekādu ieinteresētību, nedrīkstēja atgādināt par savu informētību - šajā situācijā vajadzēja visu aizmirst. Pilnīgi patiesi un pa īstam. Jautājums atklāja, ka viņš nav aizmirsis. Ļoti nopietna kļūda. Taču Jumaševs nekad nebija bijis operatīvajā darbā.

-   Kāpēc? - K. ar tādu pašu apetīti kā pirms zvana atkal pievērsās ēšanai. Kaut arī uzvārds netika nosaukts, abi lieliski zināja, par ko ir runa.

-   Viņš taču ir nesējs. Kurjers. Saņēma, aizveda, nodeva. Izmēģināta, pierasta shēma, no kuras novērsties pat par milimetru nav iespējams. Viņš nekad ari nenovirzījās. Kārtējā reisā devās kā parasti, viņu pavadīja, kontrolēja izlidošanu. Parasts reiss, taču neparasta diena - deviņdesmit pirmā gada 19. augusts. Maskavā - tanki, sociāla kataklizma, viss brūk… Lidmašīnu atsauca. Bet te jukas - dedzina dokumentus, maina pases, katrs rūpējas par savu ādu… Juceklis, cilvēki nav savā vietā, telefoni neatbild, kontroles sistēma nedarbojas… Un viņš izkrita no striktās shēmas…

K. stāstīja tik ļoti sīki, lai nomierinātu savu sirdsapziņu. Un tajā pašā laikā analizēja notikušo. Viņš kārtējo reizi iemalkoja minerālūdeni. Spirtoto K. nelietoja,

Jumaševs degvīnu arī nepasūtīja. Čanahi izbeidzās, un viesis atstūma podiņu.

-   Visi domāja, ka viņš ir nodevis čemodāniņu tāpat kā vienmēr. Inerces pēc izdarīja apziņas blokādi, taču - steigā un diezgan pavirši. Viņam vajadzēja divas nedēļas būt mediķu kontrolē un tikai pēc rezerves līmeņa nostiprināšanās kopā ar pavadoni doties uz jaunās dzīves vietu. Taču aizbrauca tūlīt un bez pavadoņa. Un Zeļenogradas vietā ieradās šeit - Tihodonskā.

K. ar salveti apslaucīja miklās lūpas.

-   Viņu neviens nekūrēja, kā tas ir noteikts, neviens nezināja, ka viņš ir novirzījies no maršruta. Toreiz ar to nodarboties vienkārši nebija kam - Sistēma saira, nomira cilvēki… Kad tika rakstītas pavēles un izstrādātas instrukcijas, tad kaut ko tādu pat nevarēja iedomāties! Taču - tas notika… Uz pieciem gadiem par viņu aizmirsa.

-   Bet kāpēc karuselis atkal iegriezās? Jau tad, kad ieradās Bačurins, es sapratu, ka tur kaut kas ir, - Jumaševs pajautāja, nejuzdams, ka līdz pēdējam atvieglo sarunas biedra uzdevumu.

-   Tādēļ, ka es satiku cilvēku, kuram bija jāsaņem sūtījums! Un uzzināju, ka viņš neko nav saņēmis! Bet, kad tas izdzirda, kādu kumosu viņam izkampuši no rīkles, viņš gandrīz mani apēda.

-   Kā tā - «gandrīz mani apēda»?

K. nenoteikti pamāja.

-  Vistiešākajā nozīmē. Tas ir ļoti savdabīgs cilvēks. Kaut arī savā laikā bija liels Padomju Savienības draugs.

Viņš nopūtās, izstaipījās, noknakšķināja garos, stipros pirkstus.

-   Tā arī noskaidrojās, ka čemodāniņš nav ticis nodots adresātam. Tad arī viss iekustējās…

-   Jā… - Jumaševs novilka, nezinādams ko sacīt.

-   Pasūti kafiju. Un kādu kūku.

K. bija saldummīlis. Beigu beigās katram taču ir savas vājības.

-   Ja, ja, protams. - Baņķieris pasniedzas līdz zvaniņa pogai.

-   Un vēl. Man būs vajadzīga mašīna līdz lidostai.

-   Jau aizbrauc? - Jumaševs bija pārsteigts.

-   Ko tad lai es te daru? Viņu tāpat jau meklē cik spēj, pat parādīja televīzijā. Laikam atradīs… Es tevi palūgšu to pakontrolēt. Tiklīdz viņu aizturēs - piezvani, un es tūlīt atlidošu. Un atgādini Kramskojam par mūsu norunu, viņš zina, par kādu.

-   Protams, - Jumaševs pamāja. Spriedze, kas viņā bija pēdējās stundās, atslāba, un viņš izjuta atvieglojumu. - Varbūt glāzīti liķiera? Vai konjaciņu?

-   Liķieri, - K. vēlīgi piekrita. Bija jūtams, ka arī viņš ir kļuvis mierīgāks.

Viesmīlis atnesa kafiju un kūkas un tūdaļ pat saņēma jaunu pasūtījumu.

-   Tikai ne kaut kādu ķīmiju, - Jumaševs brīdināja. - Dabīgu liķieri!

Godbijīgi pamājis, viesmīlis nozuda. Melnā kafija kārdinoši kūpēja baltajās tasītēs tieši tāpat kā televizora reklāmā.

-   Pasauc kādu no savējiem, - K. palūdza un pasniedzās pēc cukurtrauka. Jumaševs pagriezās pret durvīm. Garais pirksts piespieda zīmoggredzena vijumu, un maza pilīte iekrita baņķiera tasītē.

-   Es klausos, - strikti pieteicās Timohins, stāvēdams uz kabineta sliekšņa.

-   Man ir vajadzīga mašīna uz stundu. Bez pavadoņiem, tikai vadītājs. Noinstruējiet viņu, lai viņš bez ierunām izpildītu manus norādījumus.

-   Izdarīsim!

DD vadītājs nozuda. Viesmīlis atnesa liķieri.

-   Par panākumiem, - saimnieks piedāvāja.

-   Par panākumiem, - viesis piekrita.

Viņi saskandināja un sāka izgaršot kafiju ar liķieri. Lieliskās pusdienas guva pienācīgu nobeigumu.

Ģērbjoties K. stipri novēcināja mēteli un nogrūda tasītes, glāzītes un vēl divus šķīvjus no galda.

-   Tas uz laimi, - baņķieris noteica.

Pie izejas no «Tirgoņu sētas» viņi atvadījās. K. paturēja silto baņķiera roku savējā un pārbaudoši ieskatījās tā sejā. Seja bija nedaudz sasārtusi, tā izpaužot labo pašsajūtu un augsto dzīvības tonusu. Tropīns jau bija iesūcies mutes gļotādā un kuņģa sieniņās. Pāris diennakšu laikā viņš sabiezinās asinis un trombs aizsprostos sirds vai smadzeņu artēriju. Tādēļ K. bija tik kāri meklējošs skatiens. Taču redzēt kādas nolemtības pazīmes Jumaševa ārējā izskatā viņš nevarēja.

Iesēdies DD priekšnieka džipā, K. devās uz pilsētas ziemeļu daļu. Vienā no krustojumiem viņš pavēlēja apstāties un mašīnā iesēdās trīs klusējoši, nopietna izskata vīrieši ar garām ceļasomām rokās.

-   Uz kara lidostu, - K. nokomandēja.

Stundu vēlāk aizsargkrāsas «JAK-40», borta numurs 05, pacēlās, izdarīja virāžu un uzņēma kursu uz Maskavu.

Dzīvoklis bija gandrīz tieši tāds, kādu viņš redzēja sapnī. Tiesa, griesti bija zemāki un parastie, nevis arkveida logi. Divas plašas istabas, četrstūraina halle, liela virtuve. Vecas sešdesmito gadu mēbeles: taisnas plaknes, bīdāmie stikli, pulējums. Viss pieņemamā stāvoklī, tikai putekļi visapkārt. Savādi, sešu gadu laikā putekļu varēja sakrāties daudz vairāk… Un vēl - kas maksāja par gaismu, gāzi, telefonu, kas remontēja krānus?

Viņš devās pie skapja un, pieķēries durvju rokturim, pēkšņi ar apsteidzošu skatienu ieraudzīja, kas tur ir: ādas mētelis ar iepogājamu oderi, garš lietusmētelis ar uzplečiem uz paceltajiem pleciem, pelēks un melns uzvalks, bikšu pāris… Viņa lietas, kuras valkāja tajā - bijušajā dzīvē.

Maksis atvēra skapja durvis. Patiesi… Viss bija uz vietas, tikai stipri sabīdīts uz labo pusi tā, it kā atbrīvotajā telpā būtu saimniekojuši citi cilvēki. Seši tukši pakaramie un viens ar nonēsātu sieviešu rītasvārku apstiprināja šo pieņēmumu. No uzvalkiem viņam labāk patika pelēkais, viņš uzvilka žaketi, piegāja pie spoguļa. Nedaudz par šauru, arī piegriezums novecojis: vienrindas pogas, viduklī iešūta, pagarināta, ar augstu šķēlumu.

Automātiski iebāza rokas iekškabatā: piezīmju grāmatiņa, divas pildspalvas. Tūdaļ pat smadzenēs ieskanējās trauksmes signāls: īsta pildspalva ir tikai viena, otra - bīstams ierocis! Uzmanīgi izvilka abas, uzreiz noteica, kura ir īstā un kura - ne. Apskatīja «bultiņu». Ārēji - parasta daudzkrāsaina lodīšu pildspalva, bet viņš zināja, kā tā ir izveidota patiesībā, kur atslēdzas drošinātājs un kas ir jāpiespiež, lai izšautu.

Ātri pāršķirstījis piezīmju grāmatiņu, viņš atrada dažus desmitus telefona numuru, kas piederēja pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem. Gandrīz visi bija Maskavas numuri. Uzvārds Bačurins šķita pazīstams. Dažas minūtes padomājis, viņš sadabūja no Tihodonskas atvesto vizītkarti. Patiesi - Jevgēnijs Petrovičs Bačurins, taču vizītkartē ir pieci telefoni, bet grāmatiņā - tikai viens un pavisam cits. Lūk, cilvēks vispār bez uzvārda, tikai viens sākuma burts: K. Mihails Anatoļjevičs. Bet nezin kāpēc pie burta A - Maša Smuļova… Sirds izlaida vienu pukstu - viņš saprata, ka tas ir VIŅAS telefons. Piezvanīt? Ieklausījās sevī, saprata, ka vēl nav gatavs sarunai. Par ko var runāt ar meiteni no sapņiem?

Sagribējās iedzert. Lapinam tā nemēdza būt. Maksis droši aizgāja līdz sekretēram, precīzi zinādams, kas atrodas bārā: baltais martīni, dažas iesāktas viskija pudeles,

franču sausais vīns, visticamāk — «Bordo». Taču šoreiz viņš * »

kļūdījās. Atskaitot līdz pusei iztukšoto puslitru «Russka- ja», tur nebija nekā. Tas jau bija tiešs signāls, ka te dzīvojuši nepiederīgi cilvēki. Ar citu gaumi, taču pietiekami disciplinēti, lai neložņātu pa sveša apģērba kabatām un līdz ar to saglabātu savu dzīvību.

Degvīnu Maksis nedzēra, bet turpināja pētīt dzīvokli. Uzmanība pievērsās rakstāmgaldam. Viņš atvēra labējo statni, izvilka vidējo atvilktni, apgrieza to otrādi. Viņa darbību vadīja tā pati apsteidzošā zināšana, un, kad viņš centās atsegt atvilktnes dibenu, viņš jau zināja, ka tas nebūt nav dibens, bet rūpīgi piemeklēts pēc faktūras un precīzi piemērīts finieris, - vienkārša, taču pietiekami droša slēptuve.

Kad fmierītis atsprāga, Maksis ieraudzīja trīs pases, divas - padomju diplomātiskās zilos vāciņos. Un tumši zaļos - amerikāņu. Visās bija viņa fotogrāfija, tikai uzvārdi bija atšķirīgi: Ostapenko Valērijs Sergejevičs, Kardanovs Maksis Vitaļjevičs, Roberts Viljams Smits…

Atskaitot pases, viņš atrada dažas caurlaides - laminē- tus taisnstūrīšus ar smalku, greznu zīmējumu, ar ūdenszīmēm, krāsainām fotogrāfijām un tipogrāfijā iespiestu tekstu. Tajos laikos, kad krāsainie kseroksi un lāzerprinteri bija superdārgi eksotiski brīnumi, bet smagnējie, mūžam pēc ožamā spirta smirdošie elektrografiskās kopēšanas aparāti, visi šie blāvo kopiju dzemdētāji slēpās aiz dzelzs durvīm ar signalizāciju un bija ciešā un nepārtrauktā VDK uzraudzībā un pakļauti Iekšlietu ministrijas atļauju sistēmai, - šo dokumentu izskats vien iedvesa neapšaubāmu uzticību un godbijības trīsas.

Viena caurlaide ļāva Maksim Vitaļjevičam Kardanovam ieiet jebkurās telpās, blokos un iecirkņos, otra aizliedza kontrolēt un pārbaudīt viņa mašīnu, lietas un kopā ar viņu braucošās personas, trešā uzlika par pienākumu VDK, Iekšlietu ministrijas vadītājiem, karaspēka daļu komandieriem, varas un pārvaldes pārstāvjiem, visu rangu civilajiem priekšniekiem sniegt viņam pilnīgu sadarbību.

Nepatīkami asi iezvanījās telefons. Cilvēks ar daudzajiem uzvārdiem uz brīdi pamira, taču tūlīt pat piecēlās un devās pie aparāta. Viņā gandrīz nekas nebija palicis no

Lapiņa, bet tas, kas vēl bija palicis, vairs nenoteica viņa uzvedību. Tādēļ viņš zināja - tas nav nejaušs zvans, kāds grib ar viņu uzņemt sakarus un zina, ka viņš atrodas šeit. Cilvēks strauji pacēla klausuli.

-   Jā! - ar sev nepierastu rupju valdonību viņš izmeta.

-   Esiet sveicināti, Maksi Vitaļjevič! - atskanēja nepazīstama vīrieša balss. - Jūs tik negaidīti atgriezāties, mēs pat nenoticējām, kad uzzinājām…

«Kādā veidā uzzinājāt?» Lapins gribēja zināt, bet Karda- novam tas nebija noslēpums. Zvanījusi ir labā kaimiņiene — Valentīna Andrejevna. Acīmredzot viņai bija sakari un atbilstošs uzdevums.

-    Jūs veiksmīgi ieradāties - dzīvoklis ir atbrīvojies, un mēs negrasāmies to turpmāk aizņemt, drīz taču viņi atgriezīsies…

Maksim gribējās jautāt, kam un no kurienes ir jāatgriežas, bet no sarunas jēgas varēja noprast, ka viņam tas būtu jāzina, tātad - tādu jautājumu nedrīkstēja uzdot.

-   Kad viņiem ir jāatgriežas?

-    Trīsdesmit gadu termiņš beidzas deviņdesmit devītajā, bet jaunais advokāts sola panākt apžēlošanu jau šogad.

-    Jā, divi gadi, salīdzinot ar trīsdesmit, atrisina visas problēmas, - Maksis visai miglaini noteica, saprazdams, ka vina vārdus var iztulkot visādi.

-    Lūdzu, neaizvainojieties! Mēs esam darījuši visu iespējamo, bet, par nožēlošanu, izrādījāmies bezspēcīgi…

Vīrietis vada otrā galā bija jauns un, spriežot pēc intonācijas, ļoti centās radīt labvēlīgu iespaidu.

-   Es neaizvainojos.

-   Jūs meklēja agrākie kolēģi. Viņi Valentīnai Andrejev- nai atstāja telefonu numurus, pēc tiem mēs noteicām, kas viņi ir. Taču Valentīna Andrejevna viņiem nezvanīs, viņa zvana tikai mums. Vai jūs saprotat?

-Jā.

Kardanova minējums pilnībā apstiprinājās.

-   Vai jums ir problēmas? Kamēr jūs strādājāt Ekspedīcijā, kūrēšana tika piebremzēta, un tad jūs nozudāt, neko nepaziņojis. Bet mēs atceramies savas saistības un esam gatavi tās izpildīt.

Vai viņam bija problēmas? Šķiet, ka ne. Tas tādēļ, ka problēmas rodas parastas cilvēciskas dzīves fonā, bet viņa dzīve caurcaurēm bija vienas problēmas. Viņa problēma bija pati dzīve. Vai - dzīve bija viņa problēma. Tādos gadījumos nevar palīdzēt…

-   Hallo, Maksi Vitaļjevič! Vai jūs mani dzirdat?

-   Dzirdu.

Kāda doma uzstājīgi brieda zemapziņā, taču tā nebija notverama kā tikko dzirdama oda sīkšana.

-   Man nav problēmu.

-   Lieliski. Vai mūsu telefoniņu neesat aizmirsis?

-   Es daudz braukāju, visi pieraksti noklīduši… Atgādiniet katram gadījumam.

Neredzamais jaunais cilvēks lēni, ar pauzēm nodiktēja ciparus, Maksis tos pierakstīja blociņā, kurš atradās uz telefona galdiņa. Oda sīciens kļuva arvien reālāks un apzinā- tāks. Kūrēšana, telefons, kas darbojas visu diennakti, tēvocis Ļoša.

-    Bet kā ar Alekseju Ivanoviču? - pašam negaidot, viņš jautāja sarunas biedram, kurš jau grasījās atslēgties. Tas nebija pārsteigts.

-   Apakšpulkvedis Veretņevs jau gadu ir pensijā. Taču bieži mēdz būt pie mums, viņš ir tikpat ņiprs un enerģisks, viņam patīk dot padomus. Lai gan… to jūs izbaudījāt uz savas ādas pilnībā, vai ne tā?

-   Iespējams… Atgādiniet man arī viņa numuru.

Beidzis sarunu, Maksis atkal ieskatījās savā piezīmju

grāmatiņā. Abi nupat saņemtie telefoni tur jau bija. Pirmo apzīmēja vārds «Centrs», bet otrais bija ar vēl pirms mirkļa nepazīstamo uzvārdu - «Veretņevs».

Viņš izplēsa lapiņu ar svaigajiem pierakstiem un arī nākamo lapiņu zem tiem, jo uz tās varēja nospiesties cipari.

Lapiņas saplēsa sīkās driskās un nolaida klozetā. Spriežot pēc bloknota izskata, ar to tā rīkojās vienmēr.

Tagad vajadzēja atjaunot slēptuvi. Maksis piegāja pie apgāztās atvilktnes. Zem bargajām caurlaidēm atradās kāds balts taisnstūris uz ļoti balta un pat pēc izskata blīva papīra. Fotogrāfija! Lēni, ļoti lēni viņš to pagrieza ar attēlu pret sevi.

Nevainojami gluds smaragdzaļš mauriņš, karaliskās gvardes karavīrs melni sarkanā mundierī ar baltu jostu un uz acīm uzstumtu melnu, pinkainu cepuri, aizmugurē - cēlā Vindzoras pils varenība… Bet priekšplānā - vīrietis un sieviete ar četrus piecus gadus vecu puisēnu. Sieviete - neliela auguma un diezgan trausla, baltā kleitā ar zilu lenti, baltā cepurītē un basenēs uz papēdīša, viņa smaida. Ar kreiso roku aizsedzas no spožās saules, bet labajā rokā tur matroža uzvalciņā ģērbtā puisēna plaukstiņu; tas skatās objektīvā nopietni un skumji, pavisam ne kā bērns. Pie otras rociņas turas kalsns vīrietis ar sportisku figūru, viņam ir gaišas bikses, vaļējs krekls un tenisa kurpes. Arī viņš plati un laimīgi smaida.

Lapins - Kardanovs - Ostapenko - Smits nekļūdīgi saprata, ka uzņēmumā ir viņi. Bet starp viņiem - viņš pats. Jebkurā savā veidolā viņš vienmēr bija stingrs attieksmē pret asarām un izturīgi pārcieta nepatikšanas un likteņa triecienus. Taču šoreiz viņam nezin kāpēc gribējās raudāt. Viņš piecēlās, aizgāja līdz bāram un tieši no pudeles kakliņa iedzēra pretīgo, slikti izfiltrēto degvīnu. Viens malks, otrais, trešais… Darbojās princips «jo sliktāk, jo labāk».

Tā kā viņš bez uzkodas un pārtraukuma sevī lēja apdedzinošo šķidrumu, viņam kļuva vieglāk - krūtīs kusa ledainais saltums un arvien klusāka kļuva bīstami nostieptā stīga.

Viņš jau daudzus gadus nebija dzēris, it īpaši - tā, un uzreiz apreiba. Nedaudz līgojoties, aiznesa uz virtuvi tukšo pudeli, piegāja pie telefona un uzgrieza apakšpulkveža Veretņeva telefona numuru. Viņš nezināja, kā to uzrunāt un kurā no vārdiem sevi nosaukt, taču, kad Aleksejs Ivanovičs atsaucās, brīvībā izlauzās bērnnamnieks Seijoža Lapins.

-   Tēvoci Ļoša, tas esmu es! — viņš kliedza un sāka skaļi raudāt.

3. nodaļa

Bērnības atskaņas

Maskava, 1969. gada 5. maijs, pīkst. 11.00, PSRS VDK Pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka kabinets.

-   Kāpēc jūs neierosinājāt viņu atsaukšanu februārī, kad ienāca informācija no MI-5 [7] ? - Beidzis lasīt pēdējo šifro- grammu, ģenerālis Bondarevskis tieši uzlūkoja nelegālā dienesta priekšnieku. Bondarevskim vienmēr bija smags skatiens, bet šoreiz Sergejevam šķita, ka šefs ir atklāti naidīgi noskaņots.

-   Viktor Sergejevič, mūsu avots nedeva simtprocentīgu garantiju par to, ka runā tieši par Putniem. Bet, ņemot vērā viņu izlūkošanas perspektīvas, it īpaši - kontaktu ar Benu, izmantot galējus līdzekļus uz nepilnīgu materiālu bāzes tika atzīts par nelietderīgu. Es jums ziņoju par mūsu lēmumu, un jūs to atzināt par labu…

Bondarevskis tikko manāmi saviebās. Nesen viņš bija pārkāpis piecdesmit trīs gadu robežu, no tiem trīsdesmit gadus viņš vadīja izlūkošanu. Nedaudz tuklā ovālā seja, platā piere, kuru vēl palielināja atkāpušies mati, gaiši pelēko acu zīlītes, kas parasti slēpās zem plakstiņiem, plaka- nīgais, pīles knābim līdzīgais deguns un izteiktās rievas no deguna līdz cieši sakniebtajām lūpām - tas viss kopā veidoja pašpārliecinātas un nedaudz nicinošas gaidīšanas iespaidu. Mati, gadiem ejot, retinājās, bet nesirmoja, un vēl saglabājies cekuliņš kā saliņa tiecās uz priekšu, tādēļ tika rūpīgi ķemmēts uz labo pusi.

- Mēs Putniem devām norādījumu piebremzēt darbību, līdz īpašam rīkojumam pārraut visus sakarus ar Benu, paslēpt šifrus, speciālo tinti, aparatūru. Tas ir, izdarījām visu, lai būtu aizsargāts ap viņiem saslēgtais tīkls, - ziņojumu turpināja Sergejevs. Viņš vēl tikai tuvojās piecdesmitajiem, un uz viņa uzplečiem bija tikai viena šūta ģenerālmajora zvaigzne. Atšķirībā no Pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka viņam bija biezi, taču pilnīgi sirmi mati, kas ar līdzenu līniju nošķīra lielo, plakano pieri. Taisnas uzacis, dziļi iegrimušas acis ar nekad nezūdošu daudz zinoša cilvēka piemiegumu, garš, taisns deguns, kas pārkārās pār virslūpu, apaļš zods ar gandrīz izzudušu bedrīti.

No šiem diviem cilvēkiem bija atkarīgas karjeras, likteņi un dzīves simtiem pa visu pasauli izmētātiem oficiāliem izlūkiem, kas darbojās sūtniecību paspārnē, nelegāli svešās valstīs iefiltrētiem virsniekiem, kuri dzīvoja pastāvīgās bailēs un riskā, un vēl arī aģentiem, kas riskē vairāk par visiem un iekrišanas gadījumā lemti līdzpilsoņu naidam un nenomazgājamam savas tautas nodevēja zīmogam, kas tiek nodots mantojumā bērniem, bet konservatīvās valstīs - arī mazbērniem. Lēmumi, kas tika pieņemti šajā kabinetā, piespieda sīkās figūras uz pasaules šaha dēļa kustēties, sasprindzināt nervus un muskuļus, pārvarēt dabīgās riebuma jūtas un pretīgumu, riskēt, melot, tēlot un liekuļot, pārkāpt visus Bībeles baušļus, lai izpildītu Dzimtenes uzdevumu, kaut gan visa Dzimtene - miljoniem strādnieku, kolhoznieku, kalpotāju, radošās inteliģences, studentu, skolēnu un pensionāru - neko nezināja ne par kādu uzdevumu. Dzimtene tādos gadījumos personificējās ģenerālpulkvedī Bondarevskī un ģenerālmajorā Sergejevā, kaut arī viņu lēmumus sankcionēja VDK priekšsēdētājs, bet īpaši svarīgos gadījumos tie tika ziņoti pat Centrālajā Komitejā.

Taču ne Bondarevskis un Sergejevs, ne augstākā priekšniecība, pat nepieminot Centrālās Komitejas supersvētos, neiedziļinājās plānojamās operatīvās spēles detaļās un sarežģīto kombināciju būtībā. Viņi uzskatīja, ka galvenais - noteikt darba virzienu. Uzdevuši pārim nodibināt uzticības pilnu gaisotni ar senatoru Patersonu, viņi apmierināti lasīja šifrogrammu, ka mērķis ir sasniegts.

Kā Helēna vilka nost apakšbiksītes motelī pie šosejas alkainā sešdesmit piecu gadu vecā, tikpat kā potenci zaudējušā veča acu priekšā, kā grozījās zem simtkilogra- mīgā blāķa, kā centās sataustīt un atmodināt dzīvei ļengano vīrieša godu, kā šmakstināja siekalām pieplūdušo muti, jūtot aso sviedru smaku no milzīgās, sirmiem matiem pārklātās kules, un aizturēja vemšanas refleksus, kā pa krastmalu mētājās Pīters, zinādams, kas notiek aiz aizklātajiem simpātiskā finiera namiņa logiem, - tas viss šifrogrammā netika aprakstīts, un vadību tas arī neinteresēja. Tādēļ ka eksistēja komunistiskā morāle un nelegālā dienesta partijas komitejas, Pirmā valsts pārvalde un VDK kopumā bija spiestas to ievērot un prasīt no izlūkiem augsti tikumīgu uzvedību jebkuros apstākļos. Oficiāli tika uzskatīts, ka Helēna ir nodibinājusi draudzību ar senatoru, to pievilinot ar pasaulē pašu labāko - marksistiski ļeņinisko ideoloģiju. Kā viņa pamanījās to izdarīt, neatklājot piederību padomju izlūkdienestam, nebija saprotams, tādēļ tas tika atstāts aiz iekavām un netika izskatīts - tāpat kā viss nesaprotamais.

-   Un ko jūs teiksiet par pēdējo šifrogrammu? - Pirmās galvenās pārvaldes priekšnieks jautāja. Tā pienāca šorīt, Putni ziņoja par blīvu ārējo novērošanu, telefona noklausīšanos un vēl citām pazīmēm, kas liecināja par drīzu un neizbēgamu arestu.

-   Es domāju, Viktor Sergejevič, viņi nav noskaņoti panikai. Droši vien viņu bažas ir pamatotas. Viņi nevarēja iekrist, visticamāk, tā ir nodevība. Kāds no pārbēdzējiem. Tagad mēs analizējam, kam varēja būt netieša informācija.

-   Bet viņu lūgums? - Ģenerālpulkveža ļaunās acis stindzinoši pētīja Sergejevu.

Tas uz brīdi aizdomājās, lai gan bija šo situāciju «apsū- kājis» no visām pusēm.

-   Viņus «izvilkt» nav iespējams, Viktor Sergejevič. Mazuli - var pamēģināt. Kaut arī tas ir liels risks.

-    Bet atstāt to viņiem - mazāks risks? - Bondarevskis paņēma no ārzemēm atvesto «Marlboro» paciņu, aizsmēķēja, ar roku izkliedēja dūmus, piemiedza acis. - Viņi vienkārši visa ģimene kopā pāries tajā pusē. Pat ja negribēs labprātīgi, MI-5 pratīs viņus piespiest, manipulējot ar puisēnu. Bet mēs ar Benu nevaram riskēt. Tas ir lielās politikas jautājums. CK uzskats būs skaidrs un nepārprotams: izdarīt visu iespējamo, lai Bens tiktu saglabāts! Par jebkādu cenu! Puisēnu vajag izvilkt…

Ģenerālpulkvedis ar knipi uzsita šķiltavām, un tās ar troksni apgāzās uz pulētās galda virsmas.

-   Es nekad neesmu lasījis tik izaicinošas šifrogrammas…

Nelegālās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks neko neatbildēja.

Putni bija izteikuši ultimātu: jāpaņem dēls un viņam jānodrošina normāli dzīves apstākļi. Tikai tādā gadījumā viņi garantē klusēšanu. Viņi gatavojās pārbaudīt, kādos apstākļos dzīvos puisēns. Ja centrs neizpildīs savas saistības, tad viņi tūlīt aizmirsīs savējās. Tas tiešām bija nedzirdēti nekaunīgi.

-   No otras puses - viņus var saprast… - Pirmās galvenās pārvaldes priekšnieks dziļi ievilka dūmus un ar sparu tos izpūta tā, ka blāvais mākulis ietina Sergejevu. Tas necieta tabakas smaku un savā pārvaldē bija aizliedzis smēķēt, taču tagad nācās paciest.

-   Saspringti nervi, stresa situācija, nemiers par dēlu… Un tomēr - gandrīz draudošais tonis… Mēs taču tāpat būtu rūpējušies par puisēnu. Bet viņiem nav radinieku, tātad tikai viens variants - bērnunams. Bet kādi mums ir bērnunami? Man liekas, tie nedaudz atšķiras no angļu…

Bondarevskis piecēlās, piegāja pie loga, atrāva aizkarus. Saule apspīdēja drūmo interjeru - tumšos ozolkoka paneļus, tumšās mēbeles, smagnējos tērauda seifus stūros.

-   Kā viņi varēs pārbaudīt? - nepagriezies viņš jautāja. - No Vormvud-Skraba [8] kaut ko pārbaudīt ir ļoti grūti. Varbūt viņi blefo?

Bondarevskis strauji pagriezās. Pēc šefa sejas izteiksmes Sergejevs saprata, ka tas jau apsver visas nākamās operācijas detaļas, par kurām viņam nāksies ziņot jau šodien visaugstākajā līmenī.

-   Diez vai blefo, Viktor Sergejevič, - viņš godbijīgi nepiekrita. - Putni ir ļoti talantīgs operatīvais pāris. Viņi kaut ko izdomās. Ap viņiem tīsies žurnālisti, vajadzēs tikai likt nojaust par sensāciju, un tie atbrauks uz Maskavu un izošņās šai bērnunamā itin visu… Gan to, ar ko baro, gan to, kāda ir veļa un kā apietas ar bērniem… Vai ari caur advokātiem. Arī tas pats MI-5, vai tiešām tas neizdarīs pakalpojumu, kam var sekot pilnīga padomju spiega atklāsme?

-   Iespējams… Tad nāksies radīt paraugbērnunamu kaut kur periferijā - tur arī ārzemnieku ir mazāk, ikviens ir redzams. Nodrošināt viņa operatīvo piesegšanu. Bet tas vēl neatrisina visas problēmas…

Ģenerālpulkvedis atkal apsēdās dziļajā ādas krēslā, kas bija atvests no Vīnes. Sergejevs vērīgi un padevīgi skatījās uz šefu, gaidot pārtrauktās domas turpinājumu.

-    Puišelis var izpļāpāt kaut ko lieku. Dzīve Anglijā, vecāki, viņa izvešanas operācija… Bērnības atmiņas ir ļoti spilgtas. Ja provincē sāks strādāt tik eksotiskas informācijas strūklaka, tad tas var nonākt ienaidnieka ausīs. Cik mums ir disidentu, baznīcēnu, tiešu ārzemju izlūkdienestu aģentu!

Nelegālā dienesta priekšnieks saspringti klusēja. No sacītā izrietēja tikai viens secinājums, bet šajā situācijā tas bija acīm redzami nepieņemams. Par ko tad ir runa?

-   Smadzeņu institūtā pašreiz darbojas ar apziņas bloķēšanu. Tā ir mūsu tēma, to kūrē Tehniskā daļa Otrajā pārvaldē. Saistieties ar viņiem un apspriediet visu sīkāk. Puišeli nohipnotizēs, un viņš aizmirsīs visu lieko. Tas nav sāpīgi un ir pilnīgi nekaitīgi. Ko jūs klusējat?

-   Es… es..', es jūs sapratu, Viktor Sergejevič. Visu precizēsim, visu izpildīsim.

Kad vienā svaru kausā liktas lielās politikas intereses, bet otrā - kaut kāda puišeļa atmiņas, tad nekādas šaubas nav pieļaujamas.

-   Nu labi… - Bondarevskis atmaiga. - Kam jūs domājat uzdot puišeļa izvilkšanu?

-   Jāpadomā, jāapsver…

-   Kas tur ko domāt? Tur ir tas demagogs Veretņevs. Viņš prot klaigāt sapulcēs. Lai tad arī strādā. Lai saprot, kas ir kas… Ar savējiem visi ir varonīgi. Lai ar MI-5 paspēlējas kā pele ar kaķi!

-   Ir, Viktor Sergejevič! Viņu tad arī sūtīsim!

-   Vai tu visu saprati?

-   Jā. Bet kāpēc mamma raud?

-   Viņa neraud. Viņai acīs kož sīpols.

-   Kur tad ir sīpols?

-  Atkārtosim vēlreiz: tu nogulies uz grīdas aiz priekšējā sēdekļa, es tevi apsedzu ar segu…

-   Kāpēc? Tagad nav auksti…

-   Tā ir spēle, es tev simt reižu to skaidroju!

-   Bet ar ko ir spēle?

-   Ar vienu onkuli. Viņš ir liels un ruds.

-   Kā Henrijonkulis?

-   Gandrīz. Tikai Henrijonkulis ir vecāks. Es tevi apsedzu ar segu, un tu klusītiņām guli…

-   Kāpēc klusītiņām?

-   Tādēļ, ka tā ir rotaļa. Es braucu, bet tad iebraucu pagalmā un apstājos. Un saku: «Skrien!»

-   Kam saki? Man?

-   Protams, tev. Tu atver durtiņas, ātri izkāp un skrien uz priekšu. Turp, kur būtu braukusi mana mašīna, ja tā varētu tur izbraukt. Bet tā tur nevarēs izbraukt, tur ir šauri.

-   Bet es varēšu izskriet?

-   Tu varēsi. Tu izskriesi uz ielas, tur tevi satiks onkulis un iesēdinās savā mašīnā.

-   Un kas tālāk?

-   Tālāk - jūs aizbrauksiet.

-   Un kur būsi tu?

-   Pagalmā.

-   Bet vai mamma brauks kopā ar mums?

-   Nē, mamma paliks mājās.

-   Es negribu… Man tāda rotaļa nepatīk…

-    Nepinkšķi! Tu nekad neesi raudājis, tu taču esi vīrietis!

-   Es vēl esmu mazs vīrietis.

-   Vai tu gribi palīdzēt man un mammai? Ko tu klusē? Atbildi!

-   Gribu… Bet es negribu iet projām no jums pie sveša onkuļa…

-   Tas nav uz visiem laikiem. Mēs drīz satiksimies.

-   Ļoti drīz?

-   Nu… Varbūt ne ļoti drīz…

-   Mamma ļoti raud! Un tur nav nekāda sīpola!

-   Iesim, mums jau laiks…

Apbružātais pelēkais «Ostin» izbrauc no pazemes garāžas. Gandrīz tūlīt tam «astē» pieķeras melns «Plimut». Ārējie novērotāji neslēpjas - tas ir psiholoģisks spiediens, sagatavošana arestam. Pa priekšu brauc vēl viena viņu mašīna, tādējādi jebkurā brīdī viņi izsekojamo var saspiest kā knaiblēs. Kaut tikai vēl ne tūlīt, vēl pusstundiņu, pat mazāk. Zilonim jau būtu jābūt uz vietas, viņš izbrauca sen un droši vien ir «atcirtis» sekotājus. Ātrums, pagrieziens, lūk, šis pagalms… Asa virāža, bremzes…

-   Skrien!

Viņš nepagriežas, jo spazma aizžņaugusi kaklu un jebkurā brīdī var izsprāgt asaras. Aizsitas aizmugures durtiņas. Neuzkrītoši ģērbts puisēns visiem spēkiem skrien projām pa pagalmu. Toms arī izlec ārā un ar ievainota meža kuiļa apņēmību metas atpakaļ uz pagalma vārtu pusi.

Puisēns, izskrējis cauri velvētajai arkai, apjuka, atskatījās…

-   Šurp, mazais, šurp! - Uz ielas satraukts garš rudma- tis nervozi groza galvu.

-   Kad atnāks tētis ar mammu?

-    Drīz! Nāc, ātrāk! - Aizsitas durtiņas, rezidentūras automobilis strauji uzņem gaitu. Pēc piecpadsmit minūtēm tas iebrauc padomju vēstniecības teritorijā. Zilonis nevar izkāpt no mašīnas - viņam dreb rokas un kājas.

Pavārtē trīs britu pretizlūkošanas darbinieki viegli pārvarēja Toma pretestību un uzlika viņam roku dzelžus.

-   Savādi, viņi nekad tā neuzvedas, - neizpratnē noteica grupas vecākais.

***

Alekseja Ivanoviča mati vairs nebija ne rudi, ne biezi. Bet smagsvara cīkstoņa figūru viņš bija saglabājis tāpat kā sulīgo, dūcošo baritonu.

-   Man jau no pirmajiem mēnešiem sākās problēmas, - viņš nervozi dūca. - Kāpēc uz «Centru» jāsūta suvenīri? Zābakus kāda tur sievai, plikādas kažociņu meitai? Mūs taču pavisam citādi mācīja: kristālskaidrs godīgums, neuz- pērkamība un tamlīdzīgi… Reiz ierunājos, tad vēlreiz, un redzu - šķībi skatās, tūlīt dos ar kāju pa dibenu… Nu, domāju, jāpārkārtojas… Var jau but, ka pierastu, bet tad gadījās šī lieta…

Veretņevs nometa uz galda mapi ar nodzeltējušiem izgriezumiem no padomju un angļu avīzēm. «Spiegu prāva Old-Beili [9] », «kas ir tomsonu laulātais pāris?», «Spriedums spiegiem - trīsdesmit gadu cietumā», «Imperiālistisko specdienestu starptautiska provokācija», «Miera balsta apmelojums»…

-   Mani nosūtīja par garo mēli… Operācija bija riskanta, diplomātiskais aizsegs nav bruņuveste… Angļi gan galējības parasti nepieļauj, taču bīstamās akcijās viss var notikt - iekriti kādā lūkā vai pakļūsti zem riteņiem, un visi gali ūdenī… Ārlietu ministrija - protesta notu, cinka zārku ar lidmašīnu uz Maskavu, sievai - vienreizēju pabalstu… Starp citu, man toreiz arī sievas nebija…

Viņi sēdēja vienistabas dzīvokļa virtuvē deviņstāvu blokmājā, kas atradās Orehova-Borisova rajona nomalē, aiz loga melnēja nakts, uz galda atradās iztukšota četrstūraina viskija «Džeks Kolsons» pudele un tai redzami nepiederīgas - krieviskas uzkodas: desa, siers, bulgāru skābētie tomāti un marinētie pipargurķīši.

Gan Kardanovu, gan arī Veretņevu savā laikā mācīja, ka tāda neatbilstība var viņus nodot ar visām parpalām, taču tagad visas konspirācijas iemaņas ir palikušas pagātnē, un, ja nav nepieciešamības dzert divdesmitpiecgramīgas viskija porcijas ar sodas ūdeni un ledus gabaliņiem, piekožot sāļos riekstiņus, tad krievu vīrieti to darīt var piespiest, tikai draudot ar ieroča stobru.

-   Taču viss izgāja gludi, es tevi saņēmu, aizvedu uz vēstniecību, tad - izvedu no valsts… Izvedu diplomātiskā pasta čemodānā. Sabaroja tevi ar miegazālēm, izurba neievērojamus caurumiņus, lai gaiss piekļūtu… Vispār par to pienākas ordenis, bet man iedeva tikai prēmiju - septiņdesmit vai septiņdesmit piecus rubļus, neatceros…

Alekseja Ivanoviča seja bija klāta dziļām rievām, kakla krokainā āda nokarājās, acīs uz laiku laikiem bija iemājojušas sarkanas dzīsliņas. Bija jūtams, ka viņš daudz dzer. Maksis to ievēroja, kaut arī pats bija diezgan krietni iereibis.

-   Bet ne jau par ordeņiem ir runa! Atvedu tevi uz Maskavu, puišelis bija nomocījies, nocieties, nokļuvis beidzot dzimtenē, nu un kas? Tūlīt tiek dota komanda: vest uz hipnozi, skaidro >- nekaitīgi, aizmirsīs nepatikšanas, it kā pat derīgi! Bet tu - aizmirsi staigāt, taisīji biksītēs, nevarēji parunāt! Mēnesi slimnīcā ārstēja, izlaida tevi klusu, nospiestu, nevienu nepazini! Es atkal iezīmējos: vai tad tā var ar varoņu dēlu apieties, viņi, redz, kā turas - neko neatzina, par PSRS pat ne vārda neteica!

Bijušais izlūks salēja dzintarainā šķidruma atliekas glāzītēs.

-   Bet man - politiski nenobriedis! Un Anglijas vietā - uz Tihodonsku: nodrošināt operatīvo aizsegu paraugbērnuna- mam! Tā arī tur nosēdēju deviņus gadus, līdz septiņdesmit astotajam, kad tu iestājies tehnikumā. Tad atsauca: situācija vairs nebija tik asa, pilnīgu kontroli nomainīja pret regulāru. Septiņi gadi Maskavas pārvaldē: to tūristu uzticamības pārbaude, kuri izbrauc uz kapitālistiskajām valstīm. Garlaicība! Kam viņus, pie joda, pārbaudīt? Brauc par savu naudu un tur nevienam nav vajadzīgi! Cita lieta būtu, ja jautātu - no kurienes piķis? Kas tad brauca - tirgoņi, arodbiedrību darboņi, partijnieki… Bet tos - lai sociālistiskā īpašuma sargi pārbauda! Bet tās - arī «nenobriedušas» domiņas… īsāk, kā pienāca gadi, tā uzreiz sāka vadīt pensijā… Pabeidzu divas kontroles lietas: abi nelegāli pensionāri, abi nomira… Un - palieciet sveiki! Tavu lietu nodevu vienam zaļknābim, tiesa, centīgs…

Veretņevs pacēla glāzīti.

-   Lai iet par taviem vecākiem! Dzelzs cilvēki! Viņi jebkurā brīdī varēja visu priekš sevis mainīt. Vajadzēja tikai atvērt muti. Taču nē, klusē - jau divdesmit astoņus gadus!

Viņi izdzēra. Kardanovs saviebās un piekoda tomātu, Aleksejs Ivanovičs neuzkoda.

-    Protams, angļu cietums salīdzinājumā ar padomju ir sanatorija. Taču - divdesmit astoņi gadi! Mums informācija par viņiem bija visu laiku. No advokātiem, ari žurnālistu vidū bija mūsu aģenti. Lai gan - ar žurnālistiem viņi ne visai. Taču ir veseli, turas braši… Tas - ārēji. Bet kas ir iekšā - saproti… Pats galvenais - kādēļ? Valsti nopūdelēja, par ko tad sēdēt trīsdesmit gadus? Par to aģentu, sūdabrā- li, kā viņu tur sauc… Benu! Nezinu, kas viņš ir, lai būtu kaut vai pati Anglijas karaliene! Kāda jēga! Aģents taču nav pašmērķis, bet pamatspēli pakāsa… Viņi paši, iespējams, to visu arī nezina, neapzinās, tad viņiem ir vieglāk… Dod Dievs, drīz iznāks!

Veretņevs nez kāpēc paskatījās pret gaismu tukšajā pudelē un ar nožēlu to nolika zem galda.

-    Bet tavu kontroles lietu es vadīju līdz beigām. Reizi pusgadā interesējos. Kad tu prasījies uz sakaru skolu, es tevi vieglītiņām citā virzienā pagrūdu, pie mums… Bet tu labi virzījies! Ja nebūtu tā muļķīgā Ekspedīcija… Tur jau mēs neko nekontrolējām! Pēdējo reizi es ar tevi astoņdesmit septītajā satikos, tu tad «augstāko» beidzi. Par Tomu un Lizu izstāstīju, fočeni uzdāvināju… Arī nācās ar priekšniecību cīnīties. «Priekš kam?» teica. «Kāds labums?»

Tēvocis Ļoša saviebās.

-   Patiesi, kāds? Ja dēls uzzinās par vecākiem, kāds no tā ieguvums? Es idejisko oderi ieliku: sak, audzinošos nolūkos, varonīgs piemērs, pašaizliedzīgāk pildīs partijas uzdevumu likvidēt neģēlīgos nodevējus! Tas iedarbojās. Tā tu visu dabūji zināt. Kas to būtu domājis, ka tevi atkal sāks kodēt!

Veretņevs uzsita ar vareno dūri pa galdu tā, ka apgāzās glāzītes.

-   Tātad atceries, ka vedi, bet ko vedi - neatceries?

-   Naudu. Dolārus, mārciņas, markas. Biežāk - dolārus. Lielas summas.

-   Ne jau velti par tevi sākuši interesēties pēc tik daudziem gadiem. Redzams, tu kaut ko neesi aizvedis līdz galam. Bet viņi tikai tagad ir attapušies. Nemēdz taču būt nauda bez saimnieka, tai vienmēr saimnieku ir vairāk nekā vajag. Tikai bezpajumtnieku ir bez jēgas, tie nevienam nav vajadzīgi…

Maksis pamāja.

-   Tas - visticamāk. Taču, ja neesmu aizvedis, tad - kur liku?

-   Lūk, tas ir jautājums. Pie šiem, tavējiem, līst - tukšs numurs! Redzi, cik telefonu ir šim pašam Bačurinam… Kā kas - galvu noraus, - Veretņevs domīgi noteica. - Vajag to trekno gnīdu - doktoru pie olām taustīt. Pakropļoja puisieti un izgāja, maita, sausā! «Iespējami sarežģījumi», redz, kā! Es viņam ar baudu kaut ko durvīs iespiestu… Tikai kā viņu atrast?

-   Es zinu, kā. - Maksis izstāstīja savu plānu.

Veretņevs uzdeva dažus precizējošus jautājumus un kopumā ieceri atzina.

-   Tikai vienu lietu tu neesi ņēmis vērā, - bijušais izlūks uzmeta asu skatienu. - Tiklīdz viņš tevi iemidzinās, tā tūdaļ izdarīs visu, ko iegribēs. Vai nu sasies, vai izsauks kādu, vai vispār sajauks prātu. Vajag, lai kāds pastāvētu aiz muguras un paskatītos viņa treknajā pakausī.

-Tiesa… Es nez kāpēc domāju, ka viņš būs godīgs. Taču tā ir kļūda.

Aleksejs Ivanovičs drūmi pasmaidīja.

-   Nekas, to mēs izlabosim. Es padežurēšu, viņu pieskatīšu…

Kardanovs paskatījās pulkstenī. Divi naktī.

-   Ko skaties? Paliksi pie manis, rīt no šejienes tad arī dosimies.

-   Bet kam pieder tas dzīvoklis?

-    Putniem… - Aleksejs Ivanovičs automātiski atbildēja, tad nolamājās. - Atvaino. Tas ir viņu dzīvoklis. Pjotra un Tatjanas. Lizas un Toma… Viņu īstos vārdus es pat nezinu. Vēlāk, pēc tiesas, viņu mantu aprakstīja un izveda, tad sāka tur uz sagatavošanas laiku izmitināt neiegāju pārus. Bet astoņdesmit septītajā tur iemitināja tevi…

Un bez jebkādas pārejas jautāja:

-   Vai tev ieroči ir?

-   «Bultiņa»…

-   Kas tā tāda? - Veretņevs bija izbrīnīts.

Maksis parādīja.

-   Tādu man nekad nav gadījies redzēt! - Aleksejs Ivanovičs bija vēl vairāk pārsteigts. - Rīt pamācīsi. Arī es kaut ko sameklēšu. Pierastāku!

Aiz loga pletās tumša Maskavas nomale. Uz brīdi Kardanovs sajutās tā, it kā atrastos Borshanas džungļos. Taču te dzīvoja Maša. Un pēc satikšanās ar viņu visam bija jānostājas savā vietā, tā pārraujot ļaunā tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmā gada lāstu.

Viņš aizmiga uzreiz un cieši, bez sapņiem.

4. nodaļa

Pamatlīmenis. Darbs

Maskava, 1987. gada 15. maijs, Vecais laukums, PSKP CK.

Jebkuras mistērijas atribūtika un ceremoniāls ir ļoti nozīmīgs tās uztverei. Kad ar tevi viens pēc otra sarunājas arvien svarīgāki priekšnieki, kad tu ikdienišķi ieej kabinetos, kuros varētu iekļūt reizi dzīvē, ja tu būtu veicis sociālistisko revolūciju Amerikā un nopelnījis Padomju Savienības varoņa Zelta zvaigzni, bet dažos kabinetos neiekļūtu pat tādā gadījumā, tad sāc apzināties visa notiekošā grandiozitāti.

Sākumā viņu pieņēma pats Skolas priekšnieks, šis gods bija rets parastajiem kursantiem, turklāt tikšanās ilga apmēram pusstundu un bija draudzīgas sarunas veidā. Maksis nevarēja saprast, ko no viņa grib, jo jautājumi bija dažādi orientēti: no kura gada viņš ir partijā, vai viņam ir sodi, vai viņš labi zina statūtus, kā attiecas pret partijas un valdības politiku, ko domā par pasaules revolūciju… Viņam uz bridi radās aizdomas, ka viņu gatavojas nosūtīt uz kādu vietu ārzemēš, un uzreiz iedomājās, kāda seja būs Prudkovam, ja viss beigsies ar amatu Vīnes rezidentūrā. Visas viņa šuves atsprāgs!

Taču ģenerālis Butko nevis paziņoja par jauno norīkojumu, bet pats personīgi aizveda Maksi uz Jaseņevu un iepazīstināja ar Pirmās pārvaldes priekšnieku ģenerālpulkvedi Čegriševu, dzīvu leģendu, kuru tuvumā nebūt nebija redzējis katrs izlūkošanas veterāns. Čegriševs tāpat parunājās ar viņu ne mazāk par pusstundu, skaidrojot Makša attieksmi pret partijas vadošo lomu un partijas disciplīnu. Tagad Kardanova apziņā iezagās doma, ka viņu izvirza partijas darbam - visticamāk, uz Skolas partijas komiteju. Tas bija pārsteidzoši, jo nekādu aktivitāti kā partijas biedrs viņš nebija izrādījis, ari iestājās tajā pēc armijas obligātās sadales, lai neatpaliktu no citiem.

Pēc sarunas izlūkošanas priekšnieks ielūdza zaļknābi leitnantu savā čaikā, kopā ar viņu aizbrauca uz Dzeržinska laukumu un aizveda pie priekšsēdētāja - augstākā un varenākā saimnieka pār tūkstošiem to čekistu likteņiem, kuri dienēja pašas spēcīgākās PSRS Sistēmas dažādās pakāpēs. Armijas ģenerālis Rjabiņenko izrādījās mazs un pietiekami necils cilvēciņš, piecdesmit septiņus gadus vecs. Piekusis, dzīves apzelēts vīrietis, nebūt ne varonīgs un uzņēmīgs, ar slimīgu seju, brillēm, melnā uzvalkā, kas akcentēja slimīgi bālo ādu. Atkal notika ceturtdaļstundu ilga saruna, tagad par uzticību partijai un partijisko pienākumu.

Varētu domāt, ka tiek pētīta viņa politiskā uzticība, taču Maksis saprata, ka tā jau daudzkārt izstudēta, un, ja tai

nebūtu desmitkārtīgas izturības rezerves, tad viņu pat nelaistu šo ģenerāļu, kuri tagad tik izšķērdīgi tērēja ar viņu savu valstisko laiku, pieņemamo istabu tuvumā.

-   Ko jūs domājat par starptautisko komunistisko kustību? - Priekšsēdētājs bargi jautāja sarunas noslēgumā.

«Aizsūtīs par nelegālo uz Čīli!» Maksis nodomāja, bet skaļi teica:

-   Pilnībā atbalstu!

Beidzot Rjabiņenko piezvanīja kādam pa balto «Kremļa» telefonu ar zelta ģerboni uz diska un godbijīgi norunāja tikšanos, nosaucot Makša uzvārdu. Ieaicinājis Kardanovu personiskajā liftā, armijas ģenerālis noveda viņu pagalmā un bruņotā zilā sāka vest uz nezin kurieni - apmulsināts ar tādu neparastu pietuvošanu augstākajai priekšniecībai, Maksis pat nevarēja iedomāties, kur būs gala pietura.

Taču brauciens nebija ilgs. Komitejai un visai padomju tautai augstākā celtne pārsteidza ar stingro klusumu, neparastas kārtības un augstākās disciplīnas atmosfēru, sastingušajiem dubultajiem sardzes posteņiem - viens no tiem bija armijas, otrs - VDK formā. Priekšsēdētājs acumirklī zaudēja visu savu diženumu, pārvērtās par parastu apmeklētāju, tiesa, ne ierindas, jo marmora vestibilā viņu gaidīja lietišķs cilvēks melnā uzvalkā, melnās kurpēs, baltā kreklā ar melnu kaklasaiti un divām caurlaidēm rokās.

Maksis saprata, ka tā ir zināma atlaide, citādi viņam būtu jāiet uz caurlaižu biroju, bet Rjabiņenko būtu jānīkst gaidot, līdz padotajam noformētu nepieciešamo papīru.

Pārsteidza ari tas, ka Priekšsēdētājs, līdzīgi parastajiem mirstīgajiem, uzrādīja sargiem nevis darba apliecību, bet caurlaidi un partijas biedra karti.

Izvilcis no kabatas savu partijas dokumentu, Maksis pirmo reizi sajuta, ka tā ir nevis grāmatiņa partijas biedra naudas nomaksas atzīmēšanai, bet ļoti svarīga un nozīmīga, iespējams, vienīgā, kuru atzīst šajās sienās. Te valdīja īpaša atmosfēra, pastāvēja sava vērtību skala un savdabīga subordinācija. Bija skaidri redzams, ka cilvēks, kas viņus sagaidīja, ieņēma pašu zemāko pakāpienu čekas rangu tabulā, varbūt šajā tabulā viņš vispār nebija paredzēts, taču armijas ģenerālis, PSRS VDK Priekšsēdētājs izturējās pret viņu vismaz kā pret līdzīgu.

Cilvēks melnā viņus pavadīja pa tepiķa celiņu noklātām marmora kāpnēm uz otro stāvu, uz plašu, labi iekārtotu kabinetu, uz kura durvīm baltoja plāksnīte ar tipogrāfijā iespiestiem burtiem: «Pakļins Valentīns Vladimirovičs». Spriežot pēc pavadoņa uzvedības, kabineta plašuma un iekārtojuma, viņa koptais saimnieks bija ļoti liels priekšnieks, un Maksis nosprieda, ka tagad viņa liktenis beidzot tiks noteikts. Bet viņš pārsteidzās.

-    Sveicināti, Maksi Vitaļjevič! - Pakļins, jauneklīgs vīrietis, gadus trīsdesmit piecus vecs, ar staltu augumu un straujām kustībām, piecēlies stingri paspieda Makša roku. Ģērbies gan viņš bija vietējā formas tērpā - melns uzvalks, balts krekls un melna kaklasaite. Ja palūkotos zem galda, tad, droši, atklātos ari melnas kurpes.

-    Es esmu Centrālās Komitejas Starptautiskās nodaļas instruktors. Spriežot pēc tā, ka jūs šeit atrodaties, jūs esat sekmīgi veicis visas pārbaudes un izmēģinājumus. Tādēļ es jums uzdošu vienu jautājumu: vai jūs uzticaties partijai?

-   Protams, uzticos! - Kardanovs kvēli atsaucās, saprazdams, ka galvenā loma ir nevis atbildei, kas ir prognozējama par visiem simt procentiem, bet viņa atklātībai, patiesumam un emocionalitātei.

-    Bet kā jūs attiecaties pret aizrobežas valstu brālīgajām komunistiskajām partijām?

-   Ļoti labi!

-    Neko citu es ari negaidīju, - Pakļins apmierināti pamāja. - Tagad mēs aiziesim pie sektora pārziņa - biedra Viktora Panfiloviča Pačuļina.

Amata nosaukumu un uzvārdu viņš izcēla ar īpašu toni un, ievērojis, ka tas uz Maksi nav atstājis īpašu iespaidu, nedaudz noskuma.

-   Biedri Kardanov, partijas ierindas biedrs ļoti reti nokļūst šajā celtnē, kabinetā pie CK instruktora. Bet lai to pieņemtu sektora pārzinis… Tādu godu piešķir retajam. Biedrs Rjabiņenko var apstiprināt.

-   Tā ir, leitnant, - pirmo reizi šeit atskanēja armijas ģenerāļa balss.

-   Es saprotu, - Maksis apliecināja. - Vienkārši es uztraucos.

Universāls un ļoti cēls paskaidrojums, jo jebkuram ierēdnim ir patīkami, kad cilvēki uztraucas pieņemšanā.

-   Labi, - instruktors tikko manāmi pasmaidīja, taču tūlīt sejā kļuva bargāks, piecēlās un uzmanīgi nocēla klausuli vienam no turpat desmit telefona aparātiem.

-   Ziņoju, Viktor Panfilovič, biedri Kardanovs un Rjabiņenko ir pie manis. Ir!

Kārtējo reizi Maksi pārsteidza, kā runāja Pakļins: stāvot miera stājā, kaut arī nezināmais Viktors Panfilovičs nu nekādi nevarēja viņu redzēt. Kas tas ir - miesā un asinīs ieēdusies subordinācijas izpratne? Neapzināta uzticības un cieņas demonstrācija? Patiesa partnera pārākuma apziņa? Uz mūžu iedzītie partijas disciplīnas likumi? Vai vienkārši idiotisms? Pēdējo domu viņš tūdaļ atmeta: idiotisms ir iracionāls un diezin vai varētu būt kultivējams tik nopietnā iestādē. Visdrīzāk, tā ir akla ticība, vadības dievišķošana, partijiska uzticība.

-    Jūs varat būt brīvs, - Pakļins pievērsās ģenerālim. - Bet jūs nāciet man līdzi.

Kājām viņi pārvarēja divus kāpņu posmus. Uz nākamā laukumiņa stāvēja jaukts, dubultīgs virsnieku sardzes postenis. Vienam leitnantam bija cepure ar rudzupuķu zilu apmali, otrajam - ar sārtu nokrāsu.

«Dažādi resori, dažādi saimnieki, grūtāk vienoties,» Maksis nodomāja, iedams cauri stāvam, kurš no iepriekšējā atšķīrās, tāpat kā brīnišķīgais atšķiras no ļoti laba. Somu plastikāta, kas imitēja ozolu, vietā - īsta riekstkoka paneļi, parastā parketa vietā - ornamentēts krāsains, celiņa vietā - īsti paklāji, hallēs - mīksti ādas dīvāni un komfortabli, solīdi krēsli, kuros gan, tiesa, neviens nesēdēja.

Pārsteidza klusums un tas, ka nav cilvēku, - te varēja dzirdēt mušas lidojumu, ja tāda būtu, lai gan kaut ko tādu iedomāties te bija pilnīgi neiespējami.

Te pēkšņi no spēji atvērtām durvīm koridorā iekrita cilvēks ģenerāļa formā ar pārvērstu seju un atkārušos sīki drebošu žokli. Dziļa, saraustīta elpa un klusi vaidi dobji atbalsojās zem augstajiem, žilbinoši baltajiem griestiem. Tādā pašā krāsā bija nelaimīgā seja, kas turklāt bija klāta kvēli sarkaniem plankumiem. Viņam redzami trūka gaisa, viņš norāva kaklasaiti, parāva zaļā krekla apkakli, un mazas zaļas podziņas sāka ripot pa ornamentēto parketu.

Cilvēks ģenerālpulkveža formā (nosaukt viņu par ģenerāli nevarēja, jo ģenerālis nevar tā izskatīties, varbūt - tikai bijušais ģenerālis) spēra dažus nedrošus soļus, pielīgo- jās pie sienas un, pieķēries pie riekstkoka paneļu augšējās apmales, centās iet, bet tas viņam slikti padevās. Pierastās svītas - vietnieku, palīgu, adjutantu, ziņnešu ordas līdzās nebija, iespējams, pirmo reizi daudzu gadu laikā. Kardanovs spēra soli, grasīdamies palīdzēt, bet Pakļins notvēra to pie piedurknes. Pats Valentīns Vladimirovičs gāja lietišķi atsvešinātā gaitā tā, it kā koridors joprojām būtu tukšs un kluss. Acīmredzot viņš uztvēra apkārtni tikai tādu, kādai tai ir jābūt, nepievērsdams uzmanību dažādiem sīkumiem, kas jābūtību veidoja par esamību.

- Viņš tūlīt nomirs, - Kardanovs satraukti teica, un vina balss izskanēja nepieklājīgi skaļi. Instruktora lūpas īgni sakustējās.

-Apbrīnojams nenobriedums… - Maksis saklausīja no dvēseles izlauzušos čukstu, bet nākamajā mirklī viņam adresētais paskaidrojums tika pateikts līdzenā, parastā, labi nostādītā balsī: - Neceliet paniku… Šeit speciāli dežurē ārsti. Tūlīt viņam sniegs kvalificētu palīdzību.

Pakļins paātrināja soļus. Aiz muguras bija dzirdams nokritušā ķermeņa atsitiens. Atskatījies Maksis ieraudzīja šķērsām pār koridoru izplāto ķermeni. Un pats pārsteidzošākais - pie viņa patiesi steidzās divas figūras baltos virsvalkos.

-    Nenovirzieties, biedri Kardanov! - instruktors sausi izmeta.

Viņi nonāca plašā pieņemšanas telpā ar divām sekretārēm, viena - jauna, otra - ne sevišķi, un stingru, tipiskam komjaunatnes aktīvistam līdzīgu puisi, kas, visdrīzāk, bija referents vai uzdevumu izpildītājs. Redzēdams ienācējus, viņš vērīgi paskatījās un sakustējās.

-   Viktors Panfilovičs mūs gaida, - kā paroli pateica Pakļins un netraucēts atvēra divviru pulētās durvis.

Šis kabinets aizēnoja visus iepriekšējos, kurus Maksis šodien bija redzējis. Viņš ilgi gāja līdz ozolkoka galdam, aiz kura sēdēja liels, sirms vīrs tumši pelēkā uzvalkā, baltā kreklā, ar zilganu, lāsumainu kaklasaiti. Acīmredzot dažas brīvības apģērbā tika pieļautas, tikai sākot ar noteiktu līmeni.

-   Ejiet strādājiet! - viņš uzreiz teica, atlaizdams Pak- ļinu, un, ievērodams tā apjukumu, Maksis saprata, ka tā ir atkāpe no pieņemtās kārtības.

-    Bet jūs - sēstieties! - Pačuļins norādīja uz krēslu, pagaidīja, līdz aiz instruktora būs aizvērušās durvis, un pievērsās apmeklētājam - kaut arī stingri, bet labvēlīgi: - Apstākļos, kad pasaulē pieaug komunistisko un strādnieku partiju kustība, pastiprinās Āzijas un Āfrikas valstu cīņa pret imperiālismu un koloniālismu, mūsu ideoloģiskie pretinieki visiem spēkiem cenšas nožņaugt progresīvās vēsmas. Mēs to nevaram bezkaislīgi novērot no neiejaukšanās pozīcijām. Ir jāsniedz palīdzība komunistiskajiem līderiem un apspiestās strādnieku šķiras priekšējām vienībām. Vai jūs man piekrītat?

-   Piekrītu. - Kardanovs pamāja. Viņš vairs vispār neko nesaprata. Ja viņš visu mūžu būtu uzstājies pret pasaules progresīvo spēku atbalstu, tad šīsdienas sarunas būtu izskaidrojamas. Lai gan - tad viņu pārliecinātu par pretējo pavisam citā vietā un ar pilnīgi citādu metodiku.

-   Turklāt šai palīdzībai jābūt ne tikai morālai, bet ari materiālai…

Kardanovs klusēja, jo nezināja, ko teikt. Ja viņš būtu bagātnieks, tad nodomātu, ka viņu grib apkāst par lielu summu un meklē pieklājīgu iemeslu. Varbūt kaut kur tur ir atklājies mantojums?

-   Mums jāsubsidē progresīvo kustību līderi, komunistiskās avīzes, jāfinansē protesta akcijas… Šis darbs taču prasa ļoti lielus izdevumus!

Viktors Panfilovičs sāka runāt uzticības pilnā tonī un nedaudz paliecās uz priekšu.

-   Vai jūs zināt, cik izmaksā 1. Maija demonstrācija?

Maksis noraidoši pašūpoja galvu.

-   Nē, nezinu.

Viņš jutās kā muļķis.

-    Materiālajai palīdzībai jābūt labi nomaskētai un konspiratīvai, lai negrautu mūsu draugu autoritāti, nedotu iemeslu viņus pasludināt par «Kremļa aģentiem» un kā «graujošus elementus» pakļaut tiesiskajai vajāšanai.

Sektora pārzinis piecēlās, apgāja galdam un apsēdās Maksim blakus, tā radot neoficiālu atmosfēru. Viņš nebija nekāds pārcilvēks - parasts vīrs ar uzburbušu seju un maisiņiem zem acīm.

-   Tādēļ bankas pārvedumi ir izslēgti. Atliek tikai viens - nodot skaidru naudu no rokas rokā… Vai tā?

-   Tā iznāk, - Kardanovs piekrita.

-   Jautājums - kā to izdarīt? Iesaistīt ārzemju rezidentūras? Taču viņu līdzstrādnieki ir nemitīgā vietējās pretizlūkošanas kontrolē! Tātad - pastāvīgs risks, bet tas nav pieļaujams. Pārāk paplašinās to personu loks, kas ir informētas: operācijas plānošana, tās izpilde, nodrošināšana, aizsegs… Piedalās gandrīz visi operatīvie darbinieki. Un tā tas ir katrā valstī. Bet - pēdējos gados arvien vairāk node-

vlbu! Jāņem vērā ari psiholoģiskais faktors… Situācija taču ir ļoti kutelīga no morāli ētiskā viedokļa… Mūsu draugi atzīst par labāku sadarboties ar vienu cilvēku. Pie tam tādu, kam nav sakara ar izlūkošanu. Partijas darbi jāizpilda partijas orgāniem!

Pačuļins atgriezās savā vietā, tā sarunu pavēršot atkal stingri lietišķā gultnē.

-    Jums tiek piedāvāts pastrādāt par CK speciālo kurjeru sakariem ar aizrobežu partijām. Ko jūs par to teiksiet?

-   Man? - Maksis muļķīgi pārjautāja.

-   Jūs pārcels VDK darbīgajā rezervē, saglabājot izdienu, kārtējo pakāpju piešķiršanu un visas priekšrocības. Turklāt pie mums jūs saņemsiet dubultīgu naudas apgādi, bez- norēķina komandējuma izdevumus valūtā, Kremļa mantu un pārtikas devas. Nostrādājis piecus gadus, jūs sev izvēlēsieties jebkuru amatu jebkurā resorā.

Viktors Panfilovičs skatījās pārbaudoši, taču, šķiet, nešaubījās par atbildi. No priekšlikumiem, kas izteikti tādā līmenī, parasti neatsakās. Un patiesi, Maksis sajuta, ka viņa mēle neklausīs, lai teiktu «nē». Pie tam, lai cik negaidīts ir priekšlikums, nekāda pamata atteikumam viņš neredzēja.

-    Tā ir ļoti augsta partijas uzticība. Visu šīs uzticības apjomu jūs apzināsieties vēlāk, kad sāksiet strādāt. Tātad?

-   Es piekrītu, - nesvārstīdamies atbildēja Kardanovs.

-   Ļoti labi. - Pačuļins piecēlās. Lai gan viņš neizcēlās ar augumu un iespaidīgu miesas būvi, taču tika uztverts kā liels un stiprs cilvēks. Iespējams, ka te pie vainas bija biolauki, bet varbūt — vide.

-   Tādā gadījumā mēs abi tagad aiziesim pie Starptautiskās nodaļas pārziņa biedra Jevsejeva.

Tonis bija tāds, it kā Maksi gatavotos vest pie paša Dieva tā Kunga. Apmēram tā tas arī bija, jo PSKP CK pārrāvumi starp amatiem palielinājās ģeometriskā progresijā

līdz ar amatu līmeņa paaugstināšanos. Tādēļ uz hierarhijas

kāpnēm biedrs Jevsejevs bija augstāks par biedru Paču- ļinu tikpat, cik pats biedrs Pačuļins bija augstāks par bezvārda pavadoni melnajā uzvalkā.

Koridorā nebija palikušas nekādas notikušā pēdas. Nebija nedz nekustīgā ķermeņa ģenerāļa formas tērpā, nedz ārstu, nebija pat pogu no formas tērpa krekla. Atkal valdīja sterils klusums un miers, taču Maksim joprojām ausīs skanēja astmatisko gārdzienu atbalsis.

Pie Jevsejeva nācās iet caur divām pieņemšanas telpām. Pirmajā sēdēja sekretāres un referenti, otrajā - divi stiprinieki civilajā ar specifisku rīkļurāvēju ārieni. Viens no viņiem noglauda Makša augumu ar četrstūrainu metāldetek- tora rāmi, pēc tam otrs atvēra ieejas durvis. Kārtējais šīsdienas kabinets, lai gan bija lielāks un labāks par iepriekšējiem, Maksi vairs nemulsināja. Varbūt viņš vienkārši bija noguris, bet varbūt nepatīkamā aina koridorā to bija izsi- tusi no sliedēm…

Taču pats no sevis radās kārtējais slēdziens: šeit ir neierobežotas varas mītne! Ja PSRS VDK Priekšsēdētājs, armijas ģenerālis, tik sasaistīti izturas biedra Pakļina tuvumā, tad CK instruktors ir pielīdzināms vismaz viņa pakāpei. Tātad biedrs Pačuļins pielīdzināms maršalam, bet biedrs Jevsejevs… Kam pielīdzināms PSKP CK nodaļas pārzinis (jaunākajā gramatikā šo vārdu raksta ar lielo burtu)? Ģe- neralisimusam? Bet tā vēl nav hierarhijas virsotne: ir sekretāri, Politbiroja kandidāti, Politbiroja locekļi, beidzot - piramīdu noslēdzošais Ģenerālsekretārs… Iznāk, ka viņu vara ir tik bezgalīga, ka tai nav analogu!

Maksis, kuram bija tikai neliela pieredze saskarē ar rosīgajiem, dzīvesprieku tēlojošiem vietniekiem politiskajā darbā, pat nebija iedomājies, cik varenai dievībai viņi kalpo! Tas tādēļ, ka viņš neko nezināja par jauktajiem sardzes posteņiem, par garāmejot līdz infarktam novestajiem ģenerālpulkvežiem, par aizmākoņu augstumos tiecošos varas piramīdu.

- Esiet sveicināti, Maksi Vitaļjevič!

Ģeneralisimuss izrādījās daudz pieklājīgāks un uzmanīgāks par saviem padotajiem: viņš viesi sagaidīja kabineta vidū, paspieda viņam roku un pat nenoniecināja un atcerējās niecīga leitnantiņa tēva vārdu. Kardanovs norūca kaut ko nesaprotamu, jo nezināja, kā vērsties pie ģeneralisi- musa.

-   Mani sauc Leonīds Vasiļjevičs, — saimnieks uzmundrinoši pasmaidīja. - Manu amatu jums nosauca, bet pateikt, kā sauc, aizmirsa…

Maksis juta, kā no Pačuļina izplūst trauksmes vilnis.

-   Parunāsim par lietu, - nosēdinājis Maksi mīkstā krēslā un pats apsēdies blakus, Leonīds Vasiļjevičs iesāka. Pačuļins stāvēja kā sālsstabs, līdz pirksta kustība viņam atļāva smagi atslīgt krēslā. - Jums būs jāizpilda ārkārtīgi atbildīgs darbs. Tik atbildīgs, ka to vienkārši nav ar ko salīdzināt. Pietiks, ja sacīšu, ka viena jūsu kļūda ir spējīga sakompromitēt starptautisko komunistisko kustību, uzspridzināt Padomju Savienības autoritāti un nolemt tiesiskai vajāšanai mūsu uzticīgos un uzticamos draugus.

Ģeneralisimusam bija ap sešdesmit, taču viņš izskatījās labi - nebija aptaukojies atšķirībā no daudziem augstu stāvošiem nomenklatūras darbiniekiem, bija spējīgs kontaktēties un būt labvēlīgs, vismaz - centās tāds izskatīties. Valdonīga seja, liels deguns, gluda āda, dzīvas, spožas acis, sportiska figūra. Gaišs smilšu krāsas uzvalks un plet- krekls, vasaras kurpes ar caurumiņiem, krēmkrāsas kaklasaite un zeķes, akurāta frizūra, līdzeni nogriezti mati pie deniņiem.

-   No šī brīža jūs nepaklaujaties nevienam, atskaitot mani un… - Jevsejevs ieturēja pauzi, it kā apsverot, vai ir vērts darīt to, ko gatavojās darīt. - Un biedru Pačuļinu.

Maksis saklausīja, kā sektora pārzinis atvilka elpu.

-    Protams, Ģenerālsekretāram jūs arī esat pakļauts. Pilnīgi iespējams, ka jums viņam nāksies ziņot par dažu uzdevumu rezultātiem. Tādi gadījumi ir bijuši. Lai gan ne bieži.

Kardanovam šķita, ka viņš guļ un skatās sapni. Viņš - persona, kas tuvināta Ģenerālsekretāram un CK Starptautiskās nodaļas pārzinim! Ko par to teiks Genka Prudkovs?

Leonīds Vasiļjevičs ieturēja pauzi, dodot sarunas biedram iespēju apjēgt teikto.

-   Tiešo Ekspedīcijas vadību veic biedrs Kurakins, to kūrē CK Lietu pārvaldnieks biedrs Goremikins. Bet nevienam no viņiem jūs neziņosiet par savu uzdevumu saturu. Ne pārvedamā sūtījuma saturs, ne tā vērtība, ne adresāts, ne nodošanas apstākļi nedrīkst būt zināmi nevienam, atskaitot mūs trīs. Vai jūs mani sapratāt? Ja ir jautājumi - uzdodiet.

-   Kas tā ir par Ekspedīciju? - Maksis aizsmacis pajautāja un izklepojās. - Atvainojiet.

Taču ģeneralisimuss nepievērsa uzmanību sīkajai kļūmei.

-    Ir parastā ekspedīcija - pasts, paciņas, bandroles. Un ir nodaļa, kas nosūta palīdzību mūsu draugiem. To nosacīti nosauca par «otro ekspedīciju». Vai vienkārši - Ekspedīciju. Ar lielo burtu. Uzticamie zina, kas tā ir. Taču zinošo uzticamo ir ļoti maz. Pieci, septiņi cilvēki, ne vairāk. Gandrīz nevienam Ekspedīcijas līdzstrādniekam, bet viņu ir ap trīsdesmit, nav ne jausmas par savas apakšnodaļas īstajiem uzdevumiem. Ekspedīcijas centrālā figūra - speciālais kurjers, tas esat jūs. Pārējo uzdevums - nodrošināt, lai jūs varētu izpildīt uzdevumu. Dokumenti, vīzas, biļetes, piese- gums, apsardze - vārdu sakot, lietas tehniskā puse.

Lai gan Makša galvā bija sajukums, viņš tomēr ievēroja iegriezumu uz ģeneralisimusa kakla - redzams, roka skujoties ir nodrebējusi. Šī detaļa uzreiz mainīja uztveri: kaut arī amatam un nesalīdzināmajai varenībai nebija analogu, Jevsejevs ir parasts dzīvs cilvēks no miesas un asinīm, viņš skujas, ēd, dzer, apreibst, nokārtojas, ņemas ar sievieti tieši tāpat kā kaut kāds vīrietis no Tihodonskas rūpnīcas p. k. 301, un tad viņa dižums un augstais stāvoklis nekādi neizpaužas. Vēl vairāk - ja viņš būtu aizmidzis kazarmā kā praporščiks Uskovs un seržants Ponomaijovs veiktu ar viņu to pašu izsmalcināto joku, viņam ari nāktos pārdzīvot skandālu ar lauleni un dažas dienas smirdēt pēc petrolejas… Lai gan nē, atrastos citas zāles…

Maksis iespieda nagus sev plaukstā, tā aizdzenot idiotiskās domas. Laikam viņš ir nepietiekami rūdīts idejiskā nozīmē, ja ārkārtīgi svarīgas sarunas laikā galvā ienāk šādi nieki… Bet varbūt tā ir stabilizējoša psihes reakcija, kas piezemē notiekošo…

-    Tehniskā ziņā jums ir jāizpilda Kurakina rīkojumi: ierasties tādā un tādā laikā tajā un tajā vietā utt. Bet - ne vairāk. Jūsu darba saturisko pusi nosaka Ģenerālsekretārs un Starptautiskā nodaļa. Vai jums kaut kas ir nesaprotams?

-   Nepieciešama operāciju plānošana, to nodrošināšana uz vietas, sekojošās aiziešanas «koridors». Kas ar to visu nodarbosies?

-    Mehānisms ir izstrādāts. Jūs sastādīsiet shēmu katram uzdevumam un to nodosiet mums. Bet mēs uzdosim Rjabiņenko izstrādāt konkrētu plānu un nodrošināt to uz vietas ar ārējo rezidentūru spēkiem. Ja būs nepieciešams, tad arī jūs kontaktēsieties ar mūsu izlūkiem. Bet neviens no viņiem nedrīkst zināt gala rezultātu. Varbūt kāds kaut ko uzminēs, bet minējumu, kā saka, pie lietas nevar piešūt. Vai jūs mani sapratāt?

Kardanovs pamāja.

-   Tad vēl pēdējais. Uzdevumu korektums bez visa pārējā ir saistīts ar to, ka jūs saņemsiet savā rīcībā ļoti lielas summas. Dažos gadījumos tās tiek nodotas bez jelkāda paraksta. Tādēļ mums ir jābūt par visiem simt procentiem pārliecinātiem par jūsu kristāltīro godīgumu un absolūtu patiesīgumu. Pēc katra uzdevuma jums būs jāiztur pārbaude uz melu detektora un psiholoģiskā pārbaude. Pie reizes - tas atslogos jūsu nervu sistēmu. Gan Viktors Panfilovičs, gan biedrs Goremikins ari tiek regulāri pakļauti tādai procedūrai. Iebildumu nav?

-Nē.

Šis nosacījums Maksim vispār likās sīkums.

-   Vai var jautājumu, Leonīd Vasiļjevič?

-   Lūdzu, - Jevsejevs labvēlīgi pamāja.

-   Vai mans pārinieks ari būs iesaistīts šajā darbā? Viņš ir mans dubultnieks, mūs gatavoja strādāt sasaistē…

-    Kā jūs uzskatīsiet par vajadzīgu. Ja no viņa būs labums… Bet ari viņš nedrīkst zināt operāciju jēgu un saturu. Tikai nodrošināšanas funkcijas. Vai jums ir lūgumi, problēmas, kas prasa risinājumu?

-Attiecībā uz pārinieku… Viņam nav dzīvokļa…

Jevsejevs tikko manāmi pasmaidīja kaut kādām savām domām un pamāja Pačuļinam:

-    Pieraksti, Viktor Panfilovič! Un piezvani Goremiki- nam.

Viņš piecēlās un sniedza Kardanovam roku.

-   Uz redzēšanos! Mums nāksies bieži tikties. Pirms katra uzdevuma.

Maksis nezināja, ko teikt, un pateica pirmo, kas iešāvās prātā:

-   Kalpoju Padomju Savienībai!

***

Otrā ekspedīcija bija izvietojusies pāris soļu attālumā no Sarkanā laukuma divsimtmetrigā sānieliņā, kur no metro stacijas «Nogina laukums» klīstošie provinciāļi jau sāka taujāt par «GUM». Te bija dažas «viltīgas» pavārtes bez izkārtnēm un citām pazīšanas zīmēm, taču slēgtie vārti, vieglās svītrainās aizsargbarjeras ar divkrāsainiem (sar- kans-zaļš) luksoforiem un dienestam pakļautie karavīri atklāja to speciālo sūtību. Informēti cilvēki zināja, ka te atrodas PSKP CK palīgdienesti, bet neinformētie līdzās Maskavas vēsturiskajam un tirdzniecības centram aizdomājās par pavisam citām problēmām.

Viņu vārti bija otrie, ja iebrauc no 25. oktobra ielas puses. Bija vēl dažas izejas, to skaitā arī slēptas, bet toreiz Maksis to vēl nezināja. Viņš nupat bija iznācis no Pjotra Georgijeviča Goremikina, PSKP CK lietu pārvaldnieka kabineta. Tā kā viņš sāka saprast partijas hierarhiju, likās, ka lietu pārvaldnieks ir saimnieciski tehnisks amats, bet figūras monumentalitāte, manieru lielmanība, kabineta iekārtojums, telefonu, apkalpojošo un pakļauto daudzums lika domāt, ka Pjotrs Georgijevičs patiesībā ieņem daudz augstāku pakāpienu CK valstī.

-   Otrā ekspedīcija ietilpst lietu pārvaldē un ir pakļauta man, - ar tādu paskaidrojumu viņš sāka sarunu. - Tiešo vadību tur realizē Mihails Anatoļjevičs Kurakins, viņš ir no jūsējiem un visu laiku sēdēja uz sakariem ar Rjabiņenko firmu. Varbūt jūs viņu pazīstat…

Goremikins bija liela auguma, resns un lēnīgs, ar lielu, olveidīgu galvu, kas bija vai nu līdz spīdumam noskūta, vai zaudējusi matus līdz tādai pakāpei. Šaurās, acīm redzami no ārzemēm atvestās brilles ar ēnotiem stikliem viņam piešķīra ekstravagantu izskatu un slēpa acis. Bet vispār viņš radīja nepilnīgi atdzīvojušās statujas iespaidu parastajā formas tērpā - vienkrāsains uzvalks, gaišs krekls un kaklasaite.

-   Nav nācies, - Kardanovs atbildēja. - Es taču tikai sāku strādāt.

-    Iespējams, ka, izmantojot jūsu pieredzes trūkumu, Kurakins mēģinās jūs pakļaut sev. Taču jums ir jāatceras savs statuss. Jūs esat CK speciālais kuijers. Jums jau teica, kam jūs esat pakļauts. Un vairāk nevienam. Milicija, prokuratūra, tiesa, VDK - tām nav varas pār jums. Jums būs speciāli dokumenti. Parasti ar tiem pilnīgi pietiek. Taču katram gadījumam es jums dodu savu vizītkarti. Jebkurā sarežģītā situācijā, kas var rasties PSRS teritorijā, šie telefoni jums palīdzēs atrast izeju. Ja problēmas radīsies aiz robežas, varat vērsties pie mūsu vēstnieka manā vārdā - viņš izdarīs visu, kas ir viņa spēkos. Un arī to, kas nav…

Uz pulētā galda nogula ciets glancēts taisnstūris ar zelta iespiedumu. Tas bija liels retums. Maksis nenoturējās un ieskatījās: Pjotrs Georgijevičs Goremikins, trīs dienesta telefoni, trīs mājas… Lai gan amats kautrīgi nav uzrādīts, katram skaidrs, ka tas nebūt nav parasts cilvēks… Nepavisam.

-   Materiālie jautājumi - dzīvoklis, mašīna, poliklīnika, ceļazīmes uz sanatorijām, produkti un apģērbs tas viss tiks nodrošināts saskaņā ar jūsu vajadzībām. Jūsu lūgums attiecībā uz pārinieku ir apmierināts, viņš saņems uzlabota plānojuma vienistabas dzīvokli Dienvidrietumos, netālu no metro. Šķiet, ka viss. Mans palīgs jūs aizvedīs…

Pēc dažām minūtēm Maksis iepazinās ar Kurakinu. Atšķirībā no visiem pārējiem viņš ne uzreiz pievērsa uzmanību zvēra ausīm, sākumā novērtējot smagos plecus, stingro, apaļo galvu uz īsā kakla un ciešo, hipnotizējošo skatienu. Ausis tikai papildināja izskatu. Ar tādu cilvēku labāk nenaidoties. Bet arī draudzēties ar tādu Maksis negribētu.

-    Kāda ir jūsu darba pieredze? - Kurakins uzreiz jautāja, lai gan lieliski zināja atbildi.

-   Septiņi simti divdesmit stundu tīrā laika kaujas operācijas uz virtuālās modelēšanas trenažiera, - Maksis ar pašcieņu atbildēja. - Tas atbilst piecu gadu blīvai operatīvai pieredzei.

-    Mjā, - Kurakins saknieba ciešāk lūpas. Uzbrukums nebija izdevies. - Bet kas tas tāds?

Viņš izņēma no galda atvilktnes resnu daudzkrāsainu pildspalvu, pagrozīja to Kardanovam pie sejas, uzrakstīja dažus vārdus galda blociņā. Izskatījās, ka Otrās ekspedīcijas priekšnieks tur rokās īstu pildspalvu. Taču kāpēc jautāja, ja atbilde ir acīm redzama? Specs bija stāstījis par «bultiņu», rādījis fotogrāfiju - tā izskatījās kā sudrabots ci- lindriņš zīmuļa resnumā. Viņš runāja, ka tiekot izstrādāts variants, kurā būtu vairāki lādiņi.

-   «Bultiņa», - Maksis ikdienišķi noteica, neieslīgstot sīkumos.

-   Malacis, - Kurakins šķībi pasmīnēja. - Bizons iemācīja? Vai Specs?

-   Kas viņi ir? - Kardanovs patiesi izbrīnījās.

Kurakins veltīja viņam ilgu, smagu skatienu, kuram vajadzēja nosist patiku jokot.

-   Vai šaut mēģināji?

-   Tikai trenažieri.

Priekšnieks nospieda selektora taustiņu.

-   Bačurinu pie manis!

Pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca cilvēks, kurš varētu būt Otrās ekspedīcijas priekšnieka dubultnieks, tikai tam bija normālas cilvēciskas ausis. Iespējams, viņi kādreiz arī strādājuši pārī.

-Jaunais kuijers, operatīvais pseidonīms - Maksis Kardanovs, - Kurakins iepazīstināja. - Visa pieredze - ar virtuālo trenažieri. Iemācīsi strādāt ar «bultiņu» un citu aprīkojumu.

-   Man ir jautājums! - Maksis negaidīti ierunājās, jo prātā pēkšņi iešāvusies doma to norūpēja. - Es esmu jaunais kuijers, bet - kur palika vecais?

-   Darba termiņš šai amatā ir pieci gadi. Pēc tam notiek nomaiņa. Tavs priekšgājējs atgriezās savā apakšvienībā tajā amatā, kuru pats ari izvēlējās.

Tā varēja būt gan patiesība, gan meli. Maksis ieskatījās:

Kurakina acis un seja pilnīgi neko neizteica.

***

Prāga, 1987. gada 7. augusts, karsts, ēnā - plus trīsdesmit.

Lidmašīna no Maskavas nolaidās pēc saraksta, melna volga no padomju vēstniecības piebrauca tieši pie trapa, četrdesmitgadīgais vadītājs, pārāk solīds, lai būtu vienkāršs šoferis, saspringti raudzījās lūkas atvērumā.

Maksis iznāca pirmais un uzreiz pazina Pirmās valsts pārvaldes rezidentu, kura fotogrāfiju viņam parādīja pirms izlidošanas. Cenzdamies pēc iespējas nevērīgāk nest pasmago melno koferi - diplomātu, Kardanovs noskrēja pa trapu. Diplomāts jau tukšs bija smags: no titāna izgatavotais korpuss garantēja satura saglabāšanos un ļāva izmantot koferīti kā vairogu apšaudes gadījumā. Turklāt miljons dolāru simtnieku kupīras svēra ap desmit kilogramiem.

Valūtu, vēl jo vairāk - tādos daudzumos, ir aizliegts izvest no PSRS, arī ievest Čehoslovākijā to ir aizliegts. Šere- metjevā, protams, problēmas neradās, bet šeit tās jāvar atrisināt vēstniecības pārstāvim.

-   Sveicināti, Andrej Viktorovič!

-   Esiet sveicināti, Maksi Vitaļjevič!

Rezidents arī bija redzējis Makša fotogrāfiju. Viņi cieši paspieda viens otram roku. Mašīna sāka braukt, un drīz viņi netraucēti izbrauca pa lidostas vārtiem.

«Brālīgajās valstīs ir viegli strādāt,» Maksis atcerējās Jevsejeva ceļavārdus. «Taču atslābināties tomēr nedrīkst - var notikt jebkādi pārsteigumi. Sākot no imperiālistisko speciālo dienestu aktivitātēm, līdz parastu bandītu uzbrukumiem.» Starp citu, kā var atslābināties, ja pie tevis ir tāda summa, Maksis nevarēja iedomāties.

-    Kā tur - Maskavā? - rezidents pieklājīgi pajautāja. Tas, ka viņš personīgi sēž pie stūres, norādīja, kādu nozīmi pēc Jevsejeva ierosmes Rjabiņenko pievērsis vienkāršai operācijai.

-   Kā parasti, - Maksis atbildēja. - Karsts. Nami un asfalts nokaitēti, grūti.

Uztvēris nevēlēšanos turpināt sarunu, Andrejs Viktoro- vičs apklusa. Spriežot pēc vecuma un amata, viņš ir vismaz apakšpulkvedis. Un viņam droši vien ir nepatīkami būt šofera lomā zaļam leitnantam.

-     Esam klāt, - rezidents teica, apstādinot mašīnu. Maksis jau pats bija ieraudzījis melno izkārtni ar zelta burtiem: «Miera un sociālisma problēmas. Izdevniecība

un žurnāls». Parādes ieejas otrā pusē bija tāda pati izkārtne čehu valodā.

Iekšā bija diezgan kluss. Kardanovs jau Maskavā bija rūpīgi izpētījis telpu izvietojuma shēmu un tādēļ ātri atrada direktora kabinetu. Viņu sagaidot, piecēlās smagnējs, parasta izskata vīrietis ar lētām brillēm apaļā ietvarā. Viss viņa izskats nekādi neatbilda ne konspirācijai, ne speciālo dienestu slepenajām operācijām, ne slepenai finansēšanai.

-    Jūs esat ļoti precīzs, - direktors pasmaidīja un aizslēdza durvis. Viņš runāja krieviski gandrīz bez akcenta. Velti nekavēdams laiku, Maksis atslēdza čemodāniņu. Neraugoties uz standartizēto ārieni, tam bija sarežģīta un droša atslēga.

-   Skaitiet!

Vientiesīgais briļļainais veikli izņēma banknošu paciņas, ātri pārbaudīja kontroles aplīmēs, un pēc tam paciņas pierasti salika nobružātā galda atvērtajā skapītī.

-    Viens, divi, trīs, četri, - viņš krieviski murmināja. Raugoties uz viņa ņirbošajām rokām, Maksis saprata, ka caur tām izslīdējuši ne mazums miljoni. Arī šis aiztecēs caur Prāgas viesnīcām un Karlovivaru sanatorijām pa viesu kabatām - no Indijas, Irānas, Latīņamerikas…

-    Deviņdesmit astoņi, deviņdesmit deviņi, simts! - Direktors aizcirta skapīša durvis un plati pasmaidīja. - Kā aptiekā! Vai tā? Jums taču ir tāds sakāmvārds. Tūlīt es parakstīšos par saņemšanu un pēc tam pārlikšu visu seifā… Tieši šonedēļ ieradīsies pārstāvji no mūsu filiālēm, - no Anglijas, Itālijas, Alžīrijas…

Maksis ievēroja, ka briļļainis daudz pļāpā. Nu, bet viņš taču briļļainā acīs ir CK sūtnis, kam ir visaugstākā uzticība…

-   Gatavs! Tagad var arī pa glāzītei?

Maksis noglabāja parakstu kabatas portfelī, bet to ielika vieglās žaketes kabatā.

-   Paldies. Nav laika. Labāk iedodiet man vecus žurnālus vai jebkurus nevajadzīgus papīrus, lai piepildītu čemodānu.

Otro piedāvājumu iedzert viņš saņēma no mašīnā nonīkušā Andreja Viktoroviča. Vai rezidents saprata, kādēļ viesis no Maskavas apmeklēja «Miera un sociālisma problēmas», bija grūti spriest, taču uz pasmago čemodāniņu viņš noskatījās ar pārsteigumu. Spriedze atslāba, un Maksis ar baudu paēstu un iedzertu, taču atpakaļreiss bija pēc četrdesmit minūtēm. Viņi tik tikko paspēja un uzkoda jau lidmašīnā.

Vakariņas Maksis ēda mājās. Pats pirmais speciālais brauciens viņam aizņēma vienu dienu. Tas tiešām nebija sarežģīti.

***

Ņujorka, 1989. gada 13. oktobris, pīkst. 20.00 (pēc vietējā laika).

Nolaišanās bija smaga: zemo mākoņu un negaisa dēļ Ke- nedija lidostas dispečeri novadīja milzīgo «IL» uz skrejceli- ņa tikai ar trešo piegājienu, un katrs nākamais loks virs lidlauka pastiprināja salonā paniku. Kardanovs sēdēja pirmajā rindā līdzās pilotu kabīnei, gaisa kuģa komandieris zināja, ka uz borta būs cilvēks, kura norādes ir obligātas izpildei, ja viņš nosauc paroli, taču pašreiz nekādas pavēles Maksis nevarēja dot, tādēļ viņš sēdēja klusējot, spieda starp kājām nolikto melno čemodāniņu un gaidīja sava likteņa atrisinājumu tāpat kā pārējie simt piecdesmit pieci vīrieši un sievietes.

Aiz iluminatoriem kā čūskas locījās zibeņi, mašīnu laiku pa laikam mētāja, aizmugurē lūdza Dievu angliski un lamājās krievu valodā. «Kad nolaidīsimies, muitnieki būs liberālāki,» Maksis nodomāja, lai gan viņu kā diplomātiskās pases īpašnieku tas nesatrauca. Taču domu gaita atspoguļoja specifisko personības sagatavotību: viņš nepieļāva, ka lidmašīna nokritīs, jo bija jāizpilda svarīga operācija un viņam tā jāveic par jebkuru cenu. Citādi tiks izgāzts kārtējais ASV Komunistiskās partijas kongress, kuram visai pasaulei jāpaziņo par atbalstu progresīvajām pārmaiņām, kas notiek Padomju Savienībā. Melnajā diplomātā atradās astoņsimt tūkstoši dolāru skaidrā naudā un dažas kredītkartes, ar kurām Džeka Holla pundurfirmu viltus īpašnieki saņems vēl pusotru miljonu kā samaksu par vīna un zivju konservu piegādēm Moldāvijai un Ukrainai.

Mazliet vairāk nekā gada laikā Maksis jau bija aizvedis ap sešdesmit «sūtījumu» par summu, kuru viņam bija grūti noteikt. Miljonu - Portugāles Komunistiskajai partijai, deviņsimt tūkstošus - Grieķijas KP, astoņsimt tūkstošus - Izraēlas KP… Ekvadoras, Bolīvijas, Luksenburgas komunisti saņēma pa divsimt piecdesmit tūkstošiem, Panamas Tautas partija - divsimt tūkstošus, Maltas KP - četrdesmit, bet Nepālas KP, Lesoto KP un Somālijas tautas Avangarda partija - pa desmit tūkstoš dolāriem/

Reizēm operācijas noritēja gludi, reizēm - ne visai. So- mālijā uz vinu šāva no padomju « PPŠ », bet izdevās aizsegties ar čemodāniņu, un novecojušā automāta lodes nevarēja pārvarēt titāna bruņas. Pa ceļam uz Izraēlu viņš gandrīz iekrita «Vispasaules džihāda» lamatās, precīzāk - iekrita, taču prata izrauties, pirms tās aizcirtās, aiz sevis atstājot divu bārdainu arābu līķus.

Viņš izpildīja visus uzdevumus, neļaujot kādam sevi traucēt. Prudkovs sēdēja lidmašīnas astē, viņam ir lielākas iespējas: ja viņš paliks dzīvs, tad paņems diplomātu, vismaz nezudīs nauda, kaut ari operācija izgāzīsies: Holls sūtījumu nepieņems ne no viena, atskaitot viņu. Un neviens ari nezina ne adresātu, ne kontakta punktu…

«IL» pieskārās betonam un smagi paskrēja garām lidostas celtnei, rindā sastājušamies augstiem apaļpurnu boingiem, zemiem «Herkulesiem» uz maziem ritentiņiem, tie gandrīz skārās pie zemes ar savām nokarenajām māgām…

* «Komsomoļskaja pravda», 1992. gada 7. aprīlis.

Tagad sākās darbs.

Uzrādījis diplomātisko pasi, viņš bez šķēršļiem pārvarēja robežas un muitas kontroli, pagājās pa ielidošanas zāli, uzgrieza izdomātu numuru tuvākajā telefonautomā- tā. Viņš nepārbaudījās, taču zināja, ka padomju diplomāts diezgan reāli var tikt uzņemts FIB preventīvā kontrolē. Muitnieki tiešām izpauda lojalitāti, un drīzumā apskati izgājušais sirmais, nedaudz pieklibojošais cilvēks devās uz tualeti. Izspūrušas melnas ūsas un brilles masīvā ietvarā viņam piešķīra savādnieka izskatu, pāri plecam viņam bija pārmesta dzeltena ceļasoma. Tas bija otrais numurs - Genka Prudkovs.

Maksis iegāja plašajā, gaišajā un apbrīnojami tīrajā telpā bez Vnukovai - Šeremetjevai specifiskās burzmas. Gandrīz visas kabīnītes bija tukšas, un viņš iegāja kabīnē blakus aizņemtajai. Durvis uz telpu vairs nevērās, tas liecināja, ka nav blīvas novērošanas. Tātad mērķtiecīgi interesi par viņiem vēl neizrādīja.

Maksis atslēdza diplomātu, izņēma rūpīgi ietītu paciņu, bet čemodāniņu kopā ar pagarinātu demisezonas mēteli un tumši zilu platmali pa augšu iedeva pāriniekam. Pretī tūlīt saņēma lietusmēteli un spilgto somu. Viņš paskatījās pulkstenī. Pašreiz lidostā ieradās padomju vēstniecības pārstāvji, to skaitā arī jau atklātie izlūki, kuri tūlīt koncentrēja FIB aģentu uzmanību uz savām personām.

Otrais numurs iznāca no kabīnītes, nomazgāja rokas, apskatīdams sevi spogulī, nomazgāja nedaudz redzamās līmes atliekas virs augšlūpas. Tagad viņš nebija atšķirams no atbraukušā diplomāta. Ar pirkstu pieturēdams melno čemodāniņu - diplomātu, Kardanovs-2 atgriezās zālē un pēc dažām minūtēm tika vēstniecības pārstāvju silti sagaidīts. Tie viesi aplenca no visām pusēm un ātri aizveda līdz mašīnai.

Kardanovs parūkā, ar brillēm un ūsām, saburzītā lietusmētelī un spilgtu, uzkrītošu somu pār plecu, tualeti atstāja pēc stundas ceturkšņa. FIB spēki jau bija pārgrupējušies uz perspektīvākajām figūrām, viņš nevienu neinteresēja. Rūpīgi pieklibojot, Maksis izgāja laukumā un paņēma taksometru līdz Braitonbīčai. Atlaidis mašīnu, viņš nogāja dažus kvartālus un, neatklājis novērošanu, atkal paņēma taksometru. Trešās šķiras viesnīca «Luna» atradās pusstundas brauciena attālumā, tur vienmēr bija brīvi numuri. Maksis palūdza četri simti trešo - koridora galā, neievērots nokāpa lejā, aizgāja līdz krustojumam un, atvēris aizmugurējās durvis, iesēdās melnā linkolnā, kurš tūlīt sāka braukt.

-   Vai viss kārtībā? - jautāja cilvēks pie stūres.

Viņam bija melns lietusmētelis ar paceltu apkakli un uz

acīm uzbīdīta platmale, taču speciālais kuijers tūlīt pazina Džeku Hollu.

-   Jā. - Maksis nolika uz priekšējā sēdekļa apjomīgu paketi.

-   Nododiet Jevsejeva kungam - lai mēs varētu turpināt efektīvi darboties pašreizējā līmenī, mums ir nepieciešami divi miljoni dolāru. Taču īpašu apstākļu dēļ ir radusies nopietna krīze, un, lai no tās izkļūtu, mums vajag vēl divus miljonus.

-   Es nodošu, - Kardanovs atbildēja. Lai gan uzdevums izpildīts, viņa garastāvoklis bija nejauks. Holls nekad nedeva parakstu un reti pārskaitīja naudu, tādēļ jebkuri negludumi kuijeram varēja slikti beigties. Ja Džeks pateiks, ka nav saņēmis kādus simt tūkstošus, - kuram noticēs?

-    Kopā četri miljoni, - Amerikas galvenais komunists atkārtoja, apturēdams mašīnu uz slikti apgaismotas ielas.

-   Nodošu. - Maksis izlīda laukā un sāka iet uz taksometru pieturu.

Jevsejevs prasīja personīgu atskaiti par lielām summām un politiski svarīgām partijām, tādēļ pēc trīsdesmit četrām stundām Kardanovs lūgumu nodeva adresātam. Vienmēr izturētais un sevi kontrolējošais Leonīds Vasiļjevičs negaidīti nolamājās.

-   Par to naudu, ko viņš no mums ir saņēmis, sen varēja sarīkot revolūciju! Bet viņam - tikai sarunas! Un krīzes… Katra jauna krīze rodas, kad viņš pērk jaunu villu!

Maksis allaž mulsa, kad viņa klātbūtnē runāja par lietām, kas daudzkārt pārsniedza viņa kompetenci.

-   Vai es varu iet?

-   Protams, paldies par dienestu, - pavisam citā - maigākā tonī Jevsejevs noteica un pasniedza roku atvadām.

-    Šeit ir doktors Broņislavskis, viņš stradāja ar Paču- ļinu un Goremikinu. Jūs varat tūlīt braukt pie viņa.

Bez personīgas atskaites Jevsejevam obligātas sekas pēc lielu summu nodošanas bija psiholoģiskā pārbaude. Maksis pie tās pierada samērā ātri. Viņš nesaprata, kāpēc analoģiskām procedūrām ir pakļauts sektora pārzinis un CK lietu pārvaldnieks, vēl jo vairāk - viņiem šis process nepatika un viņi pakļāvās, tikai ievērojot partijas disciplīnu.

Broņislavskis jau gaidīja pieņemšanas telpā kopā ar savu čemodāniņu - plakanu ādas diplomātu ar speciālās ligzdās nostiprinātām šļircēm, ampulām, saliekamu metronomu un elektromiega melno kastīti. Viņi devās lejup uz mašīnu, kur blakus vadītājam sēdēja Kurakins. Pēc atbildīgiem reisiem viņš Maksi sagaidīja personīgi.

-   Kāda pašsajūta? - dzīvespriecīgi smaidot, doktors jautāja. - Murgi naktīs netraucē? Atmiņas zudumu nav?

-   Nē… Viss normāli.

-   Bet sapņi? Bērnības atmiņas, pasaku sižeti?

-   Es taču teicu, ka vispār neko neatceros par savu bērnību.

-Ak, jā… Tā mēdz būt. Personības attīstības īpatnības, atmiņas mehānismu veidošanās…

Pēc stundas mašīna piebrauca pie nelielas savrupmājas ar zaļu žogu apjozta pagalma dziļumā. Kurakins kopā ar vadītāju palika mašīnā, bet Broņislavskis ar Maksi iegāja iekšā. Telpa atgādināja privātklīniku: mājīgas istabas, mūsdienu medicīniskais aprīkojums, neliels, bet labi izskolots medicīniskais personāls. Pustumšajā kabinetā Kardanovs pierasti atmetās krēslā, kas atgādināja zobārsta krēslu, tikai ar atvāžamu ķiveri, kura aizsedza pacienta galvu līdz ausīm.

Vispirms iešļircinājums vēnā, pēc tam Broņislavskis ieslēdza stacionāru metronomu, paņēma blāvi spīdošu metāla bumbiņu un izstiepa roku, lai pacienta skatienam būtu kur koncentrēties.

- Jūs esat mierīgs… Jūs esat pilnīgi mierīgs un atbrīvojies… Pa ķermeni izplūst patīkams nogurums…

Maksis paklausīgi atkārtoja atslābināšanās formulas vārdus un juta, kā apziņa iegrimst blāvā mākonī un ķermenis zaudē precīzas aprises.

Pēdējā laikā doktors pat neieslēdza miega ģeneratoru - vai nu te darbojās vēnā ievadītais preparāts, vai Broņislavskis spīdoši pārvaldīja hipnozi… Tā bija pēdējā apziņā pavīdējusī doma. Kardanovs iegrima nebūtībā, vēlreiz pārdzīvojot pēdējā brauciena notikumus. No ķiveres nākošie vadi bija pievienoti datoram, un Broņislavskis monitorā redzēja striktu mentālā pamatlīmeņa līniju ar emocionālo uzplaiksnījumu zobiņiem. Tos notušēt, apklusināt, iedzīt zemapziņā - tam lielas prasmes nevajadzēja, ar to varēja tikt galā jebkurš kvalificēts psihoterapeits. Bet, lūk, sinhroni uzlikt viltus atmiņas no rezerves līmeņa tā, lai vajadzīgajā brīdī tās nostātos pamatlīmeņa vietā, - tā ir pavisam cita lieta, šo juveliera darbu var izpildīt tikai doktors Broņislavskis. Un viņš azartiski sāka strādāt.

Pēc pusotras stundas Maksis iznāca ārā. Kā vienmēr pēc seansa, viņam gribējās gulēt. Taču ar šo neērtību varēja samierināties.

***

1990. gada 10. septembris, neitrāla gaisa telpa virs Atlantijas okeāna, augstums - 10 000 metru, lidmašīnas «TU-154» borts.

Līdz šim viņam bija veicies. Parasti operācijas noritēja gludi, bet, ja gadījās iekļūt ķezā - kā Somālijā, Hondurasā un Izraēlā, tad izdevās no tās izkļūt gandrīz bez zaudējumiem. Taču šoreiz nezin kāpēc Maksi māca drūmas priekšnojautas. Kaut arī objektīvi nekādu priekšnoteikumu tām nebija - sociālistiski orientēta valsts, kura attīstās, viņu gaida pats prezidenta kungs, visiem speciālajiem dienestiem un policijai šoreiz būtu jāspēlē nevis pret viņu, bet par…

Un tomēr…

Veicis līganu virāžu, laineris nostabilizējās uz nolaišanās taisnes. Tūdaļ iemirgojās televizora ekrāns.

- Jūs esat nokļuvuši suverēnās valsts Borshanas gaisa telpā, - stingri paziņoja melnādains diktors vieglā eirope- jiskā uzvalkā. - Mēs vienmēr priecājamies par viesiem un tajā pašā laikā ceram, ka viņi pie mums ierodas ar atvērtām sirdīm un tīriem nodomiem. Borshanas likumu pārkāpšana tiek bargi sodīta - tā ir viena no ķīlām Āfrikas kontinenta visattīstītākās valsts uzplaukumam. Bet tagad jūs iepazīsieties ar mūsu galvaspilsētu Harari, kuru pamatoti dēvē par Āfrikas pērli…

Diktors runāja labā angļu valodā un izskatījās gudrs un civilizēts cilvēks. Kāpēc gan ar Borshanu ir saistītas klusinātas, nelāgas baumas? Pat pulkvedis Krimskis, kas nav noskaņots uz pārspīlējumiem, viņam ieteica šeit neno- kļūt. Taču speciālais kuijers maršrutus neizvēlas. Jevsejevs ar viņu vakar ilgi runāja, skaidroja par šī sociālisma priekšposteņa Āfrikā stratēģisko nozīmi, atgādināja par zemūdens bāzi, kas nodrošina kaujas uzdevumu izpildi, un kā noslēpumu pastāstīja par radiotehniskās izlūkošanas pavadoņu koordinācijas centra, kurš būs orientēts uz rietumu puslodi, būves plāniem. Nekad agrāk tik pamatīga saruna ar kurjeru nebija notikusi, un Maksis to novērtēja kā brīdinājumu. Sarunas beigās izskanēja ari īsts brīdinājums, tiesa, ļoti slēptā formā:

-   Ticiet visam, ko jums teiks. Neko neapšaubiet. Ne par ko nestrīdieties…

Pa to laiku uz ekrāna slīdēja dzīvojamās piecu un des- mitstāvu blokmājas. Protams, šie kvartāli neizcēlās ar savdabību, atgādināja septiņdesmito gadu Maskavas jaunceltnes, bet vismaz liecināja, ka Borshana patiesi ir šķīrusies no māla un salmu būdām. Tieši par to ari sāka runāt kadrā redzamais prezidents biedrs Mulai Džuba.

-    Ejot pa jauno kursu, mēs esam sasnieguši neredzētus panākumus, ieguvuši pirmo vietu Āfrikā. Mūsu labklājības pieauguma tempus apskauž Amerikas un Eiropas attīstītās valstis! - svarīgi runāja resns afrikānis baltā tērpā ar sarkanu turbānu uz apaļās galvas. - Šoseju garums Borshanā ir ap desmit tūkstoš kilometriem. Mēs esam pārvietojuši visus mūsu iedzīvotājus no džungļiem uz mūsdienīgām mājām, kas apgādātas ar nepieciešamajiem civilizācijas sasniegumiem. Pateicoties pārtikas struktūras izmaiņām, strauji palielinājies mūsu tautas dzīves ilgums. Tagad, kad visi ēd gaļu un pienu cik vēlas, dzīves ilgums ir simt divdesmit gadu. Bet vēl pavisam nesen vīrieši mira trīsdesmit piecu, bet sievietes - četrdesmit gadu vecumā!

«Kas par muļķībām,» Maksis nodomāja. «Vai tiešām neviens nerediģē viņa uzstāšanos? Kā var desmit valdīšanas gados noteikt, ka ļaudis sākuši tik ilgi dzīvot?»

Pazīstamā krišanas sajūta pārtrauca ķecerīgās pārdomas. Kardanovs ciešāk piespieda sev klāt smago melno diplomātu. Lidmašīna sāka nolaisties. Lai kā Kardanovs centās iluminatorā saskatīt nupat redzētās jaunceltnes, tas viņam neizdevās - lejā vienlaidus pletās džungļi.

Izkāpis no lidmašīnas, viņš beidzot ieraudzīja to, ko meklēja. Trīs mājas bija uzceltas ļoti tuvu pie lidlauka, divas no tām izskatījās pilnīgi neapdzīvotas. Liekas, ka Borshanas viesiem demonstrēja lenti, kas tiešām ir uzņemta Maskavā, un nemaz neapmulsa no tā, ka dažas minūtes pēc demonstrācijas krāpšana atklāsies. Nelielā lidosta atgādināja pili, te uzņemtie kadri par Mulai Džubas tikšanos un atvadīšanos no valsts viesiem negrēkoja pret patiesību.

Tiesa, viesi ne sevišķi tiecās uz Borshanu. Pa trapu nokāpa kādi piecpadsmit cilvēki - visi afrikāņi. Viņi nez kāpēc nesteidzās atstāt nolaišanās vietu - pulcējās ēnā zem lidmašīnas spārna un mīņājās, mokoši klusējot.

Mašīna Maksi jau gaidīja - vaļējs kadilaks ar drūmu šoferi baltā nacionālā apģērbā. Toties motociklistu eskorta četri vīri bija ģērbti amerikāņu karavīru formas tropiskajā variantā. Kortežs uzmanīgi pabrauca zem vertikāli paceltā šķērskoka. Maksis ievēroja, ka lidostu aplenkuši blīva auto- mātistu ķēdīte.

Virs šķērskoka bija sarkans auduma plakāts ar baltu uzrakstu angļu valodā «Laipni lūdzam brīvajā Borshanā!». Abās pusēs stāvēja divmetrigas smaidoša prezidenta fotogrāfijas. Portreti saulē bija manāmi izbalējuši.

Pēc pārsimt metriem ceļš ienira džungļos, un Kardanovs pēkšņi saprata, ka Borshanas valsts ir blefs. Atskaitot trīs namus, lidostu un vienīgo asfaltēto ceļu, šeit nekā nebija. Tikai džungļi un tur mītošās ciltis. Starp citu, vēl jābūt prezidenta pilij un padomju zemūdeņu bāzei. Un, protams, armijai. Un vēl, protams, suverenitātei.

Saule karsēja bez žēlastības - termometrs, kas bija iemontēts Makša pulkstenī, rādīja trīsdesmit septiņus grādus ēnā, tos papildināja ļoti liels mitrums, ķermenis izsūta kā pirtī. Taču viņš negaidīti atvēsa un vienā mirklī nožuva. Priekšā pa labi parādījās stabs ar lukturi, un, kad attālums samazinājās, viņš ar šausmām ieraudzīja uz kārts uzdurtu cilvēka galvu. «Likuma pārkāpējs» - vēstīja sarkanie burti uz baltās izkārtnes. Viņš nepaspēja atgūties, kad kreisajā pusē pazibēja vēl viena galva, tad vēl… Kilometru garā posmā Maksis saskaitīja astoņus «likuma pārkāpējus». Lai nu ar ko, bet ar nāvessodu daudzumu Borshana tiešām varēja sacensties ar citām valstīm kontinentā. Bet kāpēc paskaidrojošie uzraksti ir angļu valodā? Tātad brīdinājumi ir adresēti atbraucējiem? Bet - kāda viņiem daļa par Borshanas iedzīvotājiem, kas neievēro likumus?

Drīzumā Maksis saņēma atbildi uz šo jautājumu: pēdējā galva bija balta.

Ceļmalā stāvošais tanks «T-34» bija vēstnesis tam, ka prezidenta rezidence ir tuvu. Uz bruņām sēdēja divi pilnīgi kaili aborigēni un smēķēja cigārus.

Z veidīgo ceļa līkumu piesedza divi veci padomju bruņu transportieri - amfībijas «BTP-52». Spriežot pēc ceļmalas krūmu intensīvās kustības, tur slēpās kaut kādi karavīri. «Kaut nu aiz muļķības nenodotu kādu kārtu,» Maksis no- drebinājās. Tāds variants bija pilnīgi iespējams, ņemot vērā zemo organizācijas un disciplīnas līmeni. Atlika tikai cerēt, ka uzskatāmā likuma pārkāpšanas seku demonstrācija paaugstina Borshanas karavīru atbildību.

Pils atklājās negaidīti - milzīga, balta būve, kurā dīvaini apvienojās mauru un senās Ķīnas arhitektūras motīvi. Apaļīgie torņi un zelta kupoli atradās līdzās izliektiem, ar kārniņiem klātiem jumtiem un gaisīgām kolonnām. Augstos mastos plīvoja šauri melni zeltaini dzelteni karogi. Kā disonanse šajā greznībā bija rupjais dzeloņdrāšu žogs, kas bija novilkts starp betona stabiem. Pie vārtiem ceļu aizšķērsoja vēl viens tanks. Kad kortežs pietuvojās, tas izpūta zilpelēkus dūmus un pavirzījās sāņus, tā paverot ceļu.

Neapzināta pieraduma vadīts, Maksis novērtēja apsardzes sistēmu un posteņu izvietojumu. No ārējās puses gar dzeloņdrātīm bija sastinguši karavīri haki krāsas tropu formās - šortos, kreklos ar īsām rokām un cepurēs ar platām malām. Vini bija apbruņoti ar «PPŠ » automātiem ar ietilpīgām diskveida magazīnām. Pils teritorijā sardzē stāvēja liela auguma aborigēni ar gurnu apsējiem un galvas rotām no spilgtām spalvām, katram no staltajiem vīriem rokās bija šķēps un pie jostas naglotas vāles.

Kalps baltā apģērbā paklanīdamies Maksi sagaidīja uz marmora pakāpieniem un pavadīja uz nelielu zāli pirmajā stāvā. Kurjeram pretī iznāca Mulai Džuba - tieši tāds, kāds bija televizora ekrānā. Viņš pasmaidīja un paspieda Maksim roku.

-    Kā atlidojāt? Kā atbraucāt? Kā ar veselību? - sekoja jautājumi, kas ietilpst obligātajā viesmīlības programmā. Taču aiz tiem izskanējusī frāze radīja neizpratni. - Prezidents pašreiz pusdieno, bet pavēlēja nekavējoties jūs pie viņa atvest.

Mulai Džuba ar aicinošu žestu aicināja sekot un devās uz priekšu.

«Bet kas tad ir šis? Prezidenta dubultnieks? Varbūt - vara ir mainījusies un viņiem tagad ir cits prezidents? Bet veco pēc vietējām tradīcijām neatstāj dzīvu…» Maksis mulsa minējumos.

Sekodams dubultniekam, viņš uzkāpa pa pusloka kāpnēm uz otro stāvu. Pie lielām, no melnkoka grieztām durvīm stāvēja sargi ar šķēpiem. Viens no viņiem, nostājies ceļā un iekliedzies, protestējot norādīja uz Makša čemodāniņu. Dubultnieks kaut ko pateica, un kareivis negribīgi atkāpās. Viņi nokļuva milzīgā, augstā zālē ar šauriem arkveida logiem. Pie masīva galda sēdēja cilvēks, kuram bija tikai gurnu apsējs un nebija ne mazākās līdzības ar Mulai Džubu. Slīpā piere ar izceltiem virsuzacu lokiem un rituālās rētas uz vaigiem viņa izskatam piešķīra baisumu. Pa kreisi un pa labi stāvēja pilnīgi kailas sievietes ar vēderainām krūkām rokās. Acīmredzot viņas pildīja viesmīļu lomu. Jaunas, stiegras, ar attīstītām krūtīm - kā melnkoka statuetes.

-    Borshanas prezidents - Mulai Džuba! - dubultnieks svinīgi sacīja. - Viņš angliski nerunā, tādēļ es tulkošu.

-   Bet kas jūs esat?

-   Es esmu viņa brālis Tilai Džuba, taču - vairs ne vārda…

Paklanījies Tilai Džuba iesāka garu runu, norādīdams uz viesi.

Cilvēks pie galda nekādi nereaģēja - viņš koncentrējies apsūkāja kaut ko, kas bija lidzīgs cīsiņam.

-   Paklanieties! - brālis nošņāca.

Maksis paklausīja. Viņam negribējās ticēt, ka šis puskailais mežonis ar taukiem noziesto seju ir Āfrikas progresīvais sabiedriskais darbinieks un liels Padomju Savienības draugs. Visdrīzāk, viņš vispār neko nezina par Padomju Savienību!

Nometis kauliņu, cilvēks ar roku sniedzās pie milzīgas pannas. Kreisā statuete zibenīgi pacēla vāku, un viņš, brīdi pameklējies, izvilka kārtējo nelielo desiņu. «Viņiem tādi savādi cīsiņi - ar kauliņiem,» Maksis nodomāja. Labās puses statuete kaut ko ielēja no vēderainās krūkas koka krūzē.

Joprojām nepievērsdams uzmanību ienācējiem, Mulai Džuba iestrēba, nošņācās un sāka koncentrēti apgrauzt apetitlīgi apcepto brūno cilindriņu.

Pēkšņi viņš pārtrauca savu nodarbi un kaut ko norēca. Apkalpotāja kreisajā pusē uzlēja viņam uz rokām, dvieļa vietā viņš izmantoja biezo apmatojumu abu sieviešu pavēderē.

-   Prezidents saka, lai jūs atdodat viņam naudu!

Kardanovs vilcinājās. Tādos apstākļos viņam vēl nebija

nācies veikt nodošanu. Taču citas izejas nebija. Šeit tik spilgti bija izjūtama nievājoša attieksme pret cilvēka dzīvību, lai kam tā piederētu, ka Maksis lieliski saprata: viena kļūda - un viņa galvu izliks uz kārts pie ceļa. Un nepalīdzēs biedra Goremikina vizītkarte, arī PSRS autoritāte nenospēlēs nekādu lomu. Viņš pat nevarēs nevienu paķert sev līdzi, jo «bultiņu» viņam šoreiz neizsniedza. «Tur nekādas briesmas nav gaidāmas,» tā paskaidroja Kurakins.

-   Atdodiet! - Tilai Džuba sāpīgi piegrūda viņa mugurai.

Maksis piegāja pie galda, un skatiens aizķērās pie neapēstā «cīsiņa». Tas nebija cīsiņš. Tas bija līdz pusei apgrauzts cilvēka pirksts. Uztvēris viņa skatienu, Mulai Džuba ierēcās un ar vēzienu visu noslaucīja uz grīdas, tā atbrīvojot vietu. Maksis atslēdza čemodānu. Viņam bija nelabi.

Viena no kailajām sievietēm pēkšņi atradās starp viņu un kanibālu. Viņa nolika diplomātu uz galda, bet Maksim ar pavēlošu žestu lika atgriezties iepriekšējā vietā. Viņš sajuta uzbudinošo smaržvielu aromātu un pievērsa uzmanību tam, ka sievietei ir attīstītas ne tikai krūtis, bet arī platie muguras muskuļi, droša pazīme, ka veikta speciāla spēka sagatavotība.

Tilai Džuba apsēdās uz grīdas un norādīja, lai Maksis darītu to pašu. Nesaprazdams, kāpēc, speciālais kurjers nolaidās uz vēsā marmora. Darbs padarīts, laiks doties atpakaļceļā. Lidmašīna uz šejieni lido reizi nedēļā, un kavēt reisu viņam negribējās. Lai gan - bez viņa komandierim nebūtu jāpaceļas…

Viņš saprata, ka gaidīt nāksies ilgi: Mulai Džuba sāka plēst paciņu kontrollentes un skaitīt naudu, neveikli pāršķirstot kupīru pēc kupīras. Čemodāniņā atradās astoņsimt tūkstoši dolāru, un mežonim nācās pārskaitīt astoņus tūkstošus banknošu.

Speciālā kurjera praksē tas bija pirmais tādas totālas pārbaudes gadījums. Pie tam tāds, kas daudz ko izšķirs: no Tilai Džubas nākošais atsvešinātais spriegums Maksi rosināja domāt - ja naudas pārskaitīšana neapmierinās suverēnās Borshanas prezidentu, tad viņa dzīvība būs mata galā.

Nāca prātā austrumu despotu paražas: vergs, kas atnesis nelabu vēsti, tiek nonāvēts. Tagad Otrās ekspedīcijas speciālais kurjers bija tāds vergs. Bet viņš atšķirībā no nelaimīgā vēstneša nevarēja ne iedomāties, kas tieši var izraisīt dusmas… Kupīras trūkums kādā no paciņām? Teorētiski kļūdas iespēja pastāv, lai gan tā ir tuva nullei. Saburzīta vai nobružāta banknote? Ieplēsta kontrollente? Vēl kāds nenozīmīgs sīkums, kuram parastajā pasaulē nepievērš uzmanību…

Mokoši ritēja minūtes, uz galda auga simt dolāru pa- pīrīšu kaudze, kailās sievietes nekustīgi stāvēja, tikai to atsperīgie vēderi nedaudz kustējās elpošanas ritmā. Laiku pa laikam Mulai Džuba ar līku dunci izgrieza robiņus galda šķautnē. Viņa seja bija sastingusi. Plakanais un platais deguns bija noklāts sviedru lāsēm, uz āru izvērstās paplestās violetās lūpas atklāja retus, trīsstūros izvīlētus zobus.

Pēc pusotras stundas pārskaitīšana beidzās. Kādu laiku prezidents sakoncentrējies apskatīja iegriezumus, pēc tam kārtējo reizi neartikulēti norēcās.

-    Kāpēc ir maz naudas? - brālis pārtulkoja. - Solīja daudz vairāk!

-  Es nenosaku summu. Mans pienākums - tikai nogādāt čemodāniņu adresātam, - Maksis pateica tīru patiesību un tūdaļ saprata, cik ļoti nepārliecinoši tā skan, jo šeit viņš atbildēja par visu, kas ir saistīts ar naudu.

Mulai Džuba padeva kādu zīmi, melnās statuetes devās pie speciālā kuijera. Maksis sastindzis sēdēja iepriekšējā pozā, nezinādams, ko darīt. Stipras rokas viņu parāva un mirklī pievilka pie galda. Viens! Prasmīgs sitiens un kājas aizliciens nosita viņu uz ceļiem. Divi! Abas rokas izrādījās aiz muguras pievilktas pie lāpstiņām. Trīs! Melnās kājas kā ar krampi saspieda viņa galvu. Tagad viņš bija bezpalīdzīgs kā sakalts bluķī.

Biezās violetās lūpas sakustējās un izveidoja it kā burtu o, trisstūrainie zobi ļauni spīdēja, līkais duncis pierasti cirkulēja no vienas puses uz otru, it kā piemērodamies mērķim.

-    Ja solīja vēl, tātad es to atvedīšu nākamajā reizē! - Maksis aizžņaugti izkliedza. Tilai Džuba steidzīgi pārtulkoja. Iestājās klusums. Maksis juta, kā trīc svaru kausi, uz viena no tiem - dzīvība, uz otra - nāve. Asmens pamira. Negaidīti prezidents pasniedzās pie galda malā esošās pannas, pacēla vāku un ieskatījās zem tā. Ar kaklu Maksis sajuta pavērtās krokas un miklo sievietes ķermeņa karstumu, bet tas viņu nekādi neiespaidoja - visa viņa būtība sekoja Mulai Džubam, fiksējot ikvienu tā kustību, žestu, skatienu.

Tagad tas patiesi bija liels un visvarens valdnieks neatkarīgi no tā, kādu valsti vadīja un kāda armija tam piederēja. Šai brīdī Maksim prezidents Mulai Džuba bija pārāks par Goremikinu, Jevsejevu, Ģenerālsekretāru un visiem citiem dzimtās valsts vadītājiem. Uz kādu jautājumu viņš meklē atbildi šai apkvēpušajā pannā?

Miklās krokas sāka berzēties pa kaklu, no sākuma - tikko manāmi, tad - jūtamāk un beidzot pilnīgi atklāti. Mulai Džuba atmeta vāku vietā un galdā iedūra dunci. Uz likteņa svariem dzīve bija smagāka. Tagad trisstūrainie zobi raudzījās ne no cilvēkēdāja siekalainās mutes, bet no baisa smaida. Pirmo reizi vadonis rēkoņas vietā iekviecās. Spīles, kas spieda galvu, sagriezās, un karstā starpene pārvietojās no kakla uz Makša seju. Melnās muskuļotās kājas nedaudz saliecās un iegurni sāka enerģiski dzīt turp un atpakaļ tā, ka izplātās iekšas slīdēja no zoda līdz pierei, jūtami ķeroties pie deguna, aiz sevis atstājot asi smaržojošu gļotu kārtu.

No viņpasaules atgriezies, Maksis necentās atbrīvoties. Ne tādēļ, ka viņu stipri turēja. Pārdzīvotais stress prasa izlādi - degvīnu vai sievieti. Un, lai gan notiekošais diezin vai ir attiecināms uz zināmām izlādes formām, tomēr tas deva zināmu atvieglojumu. Tā kā acis bija aizvērtas, pils un tās iemītnieki izzuda, palika tikai agrāk neizjusts uzbudinājums, kas uzpeldējis no pirmatnējām vīrieša organisma dzīlēm, no tiem laikiem, kuri neprasīja ietīt seksa konfekti civilizētajā atribūtikā. Un, kad gludie gurni galvu saspieda spēcīgāk un slīdošo kustību temps tuvojās apogejam, augsti izglītotais sūtnis no pašas attīstītākās un varenākās pasaules valsts izdarīja to, kas nevarēja ienākt prātā ne viņam pašam, ne viņu sūtījušiem atbildīgajiem vadītājiem, bet iznāca dabīgi pēkšņi atmodinātam pitekan- tropa radiniekam: izbāza mēli un to iedūra sakaitētajā, sāļajā un pilnīgi svešķermenīgajā miesā, kas atsaucās ar stipru pulsāciju un karsta šķidruma strūklu, kas apšļāca jau tā slapjo seju. Spalgs rīkles kliedziens izlauzās pat caur aizspiestajām ausīm, bet nākamajā brīdī galva un seja atbrīvojās, arī rokas kļuva brīvas, viņš izdzirda spiedzošos

Mulai Džubas smieklus, sievietes smago elpu aiz muguras un ieraudzīja sev blakus uz grīdas saļimušo eksotisko partneri.

Viņa pamazām atguvās un mērķtiecīgi taustījās pa viņa ķermeni, pie tam viņš juta, ka pilnībā attaisno viņas gaidas, lai gan civilizācijas čaula, kas bija atgriezusies, saistīja un padarīja neiespējamu turpmāko notikumu attīstību. Zemā, it kā aizsmakušā balsī viņa vērsās pie sava pavēlnieka, tas ar aizliedzošu žestu pagriezās un kaut ko pateica brālim.

-   Kad atvedīsi nākamo naudu, viņa tev izdarīs to, ko tu izdarīji viņai, - tas pārtulkoja. Neatlaižot viņai iepatikušos orgānu, sieviete žēli lūdza kaut ko, bet aizliedzošais žests atkārtojās. Šoreiz tulkojums nesekoja.

Prezidents pārstāja smieties un atkal iebāza roku pannā.

-   Audience ir beigusies, - Tilai Džuba noteica.

Nedaudz grīļodamies, savam pavadonim sekojot, Maksis

izgāja uz trepēm. Centieni noslaucīt slapjo, lipīgo seju nedeva rezultātus: ari rokas bija slapjas un slidenas. Viņš izņēma kabatlakatu. Tilai Džuba izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis otrā stāva zālē. Var jau būt, ka pēc šejienes kritērijiem tā ari bija.

-   Par ko viņa prasīja? - Maksis nenoturējās.

-    Gribēja nogriezt jūsu daiktu, - prezidenta brālis paskaidroja. - Lai izkaltētu un nēsātu pakārtu kaklā mīlas svētkos.

-   Va vel los!

It kā kāds būtu izņēmis filtru no nāsīm, Maksis arvien asāk sajuta nepatīkamu, asi treknu smaržu un spiedīgu vajadzību nekavējoties nomazgāties ar ziepēm un nodezinfi- cēt seju ar spirtu.

-   Tātad man ir veicies…

-    Divreiz. Visvairāk ar to, ka bija palikuši pietiekamā daudzumā pirksti. Mulai Džubam ļoti garšo šī delikatese, it īpaši - balta. Ja krājums būtu izbeidzies, tad jums nāktos to papildināt. Tad ari Maira dabūtu to, ko gribēja…

-   Balti?! - Lakatiņš atrāvās no sejas. - Bet kam pieder tā galva uz kārts?

-   Jūsu padomniekam.

-   ??!

Tilai Džuba piekrītoši pamāja.

-   Un kas tagad būs?

-   Nekas. Atsūtīs jaunu.

-   Pēc tā, kas ir noticis? Nekad!

-   Nu, kāpēc… Tas bija trešais.

Sasitis plaukstas, Tilai Džuba pasauca kalpus. Tie atnesa ūdeni, ziepes un viskiju. Maksis ilgi ziepējās, acis aizmiedzis, šļakstīja sejā četrdesmitgrādīgo šķidrumu, skaloja muti, bet kaklā ielaida tikai dažus malkus. Šeit vajadzēja palikt skaidram, tikko atslābināsies - nogriezīs visu pie velna vecmātes un apēdīs vai pakārs kaklā! Pēdējo reizi viņš bija ēdis lidmašīnā lidojuma laikā, un tagad pat mazā spirtotā doza apmigloja apziņu.

Maksis paskatījās pulkstenī. Oho! Lidmašīna, protams, ir aizlidojusi. Komandieris var gaidīt stundu, divas… Bet ne jau četras!

-    Neuztraucieties, - pamanījis viņa žestu, teica Tilai Džuba. - Jūs paspēsiet.

Maksis šaubās pakasīja zodu.

-   Pēc saraksta lidmašīna jau sen ir pacēlusies.

Tilai Džuba lepni izrieza krūtis un izstiepās.

-   Borshanā lidmašīnas lido nevis pēc saraksta, bet ar atļauju. Tagad atļauja tiks dota, kad jūs būsiet uz borta.

«Vai… kad es atrastos uz pannas,» Maksis nodomāja.

Tilai Džuba sniedza roku atvadām.

-   Pastāstiet tur par visiem saviem iespaidiem un par to, ko redzējāt. - Tilai Džuba paskatījās uz Maksi vērīgāk, ieturēja pauzi un, nedaudz izceļot sakāmo, turpināja: - Un nododiet, ka es esmu ar mieru.

Vēl pēc pusotras stundas lidmašīna reisā Harara- Maskava pacēlās, veica atvadu virāžu virs Atlantikas un uzņēma kursu. Maksis attapa, ka pilī aizmirsis titāna diplomātu. Bet tas nebija lielākais no iespējamiem zaudējumiem.

-   Atnesiet man viskiju! - pieķēris pie rokas simpātisku stjuarti, viņš palūdza. - Veselu pudeli. Ja vajag, es samaksāšu.

5. nodaļa

Mednieku medības

Maskava, 1997. gada 13. februāris, pīkst. 9.30, - 10°C, sniegs, vējš.

Maksis pamodās ar galvassāpēm, bet vēl vairāk sāpēja dvēselē - viņš jutās kā pārdots un nodots. Pieraduma lāpīt paģiras viņam nebija, bet Veretņevam - bija, taču mājās neatradās nekā spirtota, un viņam nācās iztikt ar sālījuma atliekām.

Brokastīs ēda olu kulteni, Maksim nebija apetītes, Aleksejam Ivanovičam - tieši otrādi: viņš gandrīz apēda dakšiņu, bet nobeigumā, savācis ar maizes gabaliņu atlikumus no pannas, iemeta mutē ari tos. Padzēris kafiju, atvaļinātais izlūks kļuva pavisam ņiprs.

-    Zini, paņemsim Volodju, - viņš negaidīti ierosināja. - Uzticams puisis, rīkļurāvējs, kādu ir maz, nonīcis bezdarbībā… Bez pareiza darba, - Veretņevs visai miglaini precizēja, dodoties pie telefona.

Maksis neiebilda un jautājumus neuzdeva. Viss ir līdz pēdējam skaidrs: ja cilvēks, kuram tu uzticies, darbam piesaista trešo, tātad viņš par to atbild ar savu galvu.

-    Viss normāli. - Aleksejs Ivanovičs atgriezās virtuvē. Viņš jau bija apģērbies, bet rokā turēja mazu pistolīti, kurai no pirmā acu uzmetiena, šķiet, bija divi vertikāli izvietoti stobri. Taču saprotošs cilvēks zināja, ka solīds stobrs tādai mazulītei ir viens, bet slēgtais aplis virs tā ir atgriezeniskās atsperes ietvars.

-    Redzēji? «Frommer-baby», ungāru. Četrsimt gramu, var nēsāt kabatā bez maksts, toties - deviņmilimetrīgais! Man viņš ir pierastāks par tavu pildspalvu…

Ierocis nozuda garā, solīdā mēteļa kabatā. Veretņevs izskatījās visai respektabli, diez vai kādam municipālam milicim ienāks prātā doma viņu pārmeklēt. Mašīnu viņš turēja stāvvietā trīs kvartālu attālumā no mājas. Pilnīgi pieklājīgs «BMW», piektais modelis, iedarbinājās ātri, dzelkšņainās riepas labi turējās uz asfalta, taču sniegputenis apgrūtināja redzamību, tādēļ Aleksejs Ivanovičs brauca samērā lēni.

Norunātajā vietā viņus jau gaidīja Veretņeva draugs - stingrs vīrs jakā ar paceltu apkakli, bez galvassegas. Maksis sēdēja aizmugurē, turpat iesēdās ari vīrs. Tam bija liela galva, īsi apgriezti sirmi mati un ledaini spilgti zilas acis.

-   Visiem sveiciens, - viņš iesāka un aprāvās, ieraudzīdams Maksi.

-   Kardanovs! Tas nu gan! Bet es dzirdēju, ka tu kaut kur esi pazudis… Lai kuram no paziņām jautāju - neviens nezina… Ko lūri, it kā nepazītu?

-   Volodja, viņu bloķēja, - neatskatīdamies paskaidroja Aleksejs Ivanovičs. - Tagad pamēģināsim to lietu pagriezt atpakaļ.

Cilvēks iesvilpās.

-   Tas nu gan! Es par tādiem jokiem tikai pa ausu galam esmu dzirdējis! Ko tad tu tādu esi darījis?

Maksis paraustīja plecus. Viņš jutās kā muļķis.

-   Vai nemaz mani neatceries? Arī trenažieri neatceries?

Kaut kas sakustējās zem saplaisājušās garozas, kas

stindzināja personības pamatlīmeni. Amsterdama, plecu maksts, «kuguars», negaidītais kliedziens: «Bērnišķība par trīssimt dolāriem minūtē!»

-   Specs? Atvainojiet… Vārdu neatceros…

-    Bet tu jau manu vārdu nemaz nezināji! — no jūtu pārpilnības Specs tā uzsita viņam pa plecu, ka gandrīz salauza atslēgas kaulu. Maksis saviebās un pasēdās nedaudz tālāk. - Nu, maitas! Tātad nobloķēja! Un ko tagad?

Veretņevs un Maksis sāka stāstīt Specam savu plānu. Ar piecdesmit kilometru ātrumu stundā «BMW» cauri putenim lauzās uz «Smadzeņu institūtu».

***

Maskava, 1997. gada 13. februāris,

plkst. 10.55.

Milzīgais «Konsorcija» dūmakainā stikla tetraedrs bija labi saskatāms gan no Frunzes piekrastes, gan no Lužņi- kiem, gan no Valsts universitātes skatu laukumiņa. Tagad tumšo virsmu bija aplipinājis sniegs, un piramidālā celtne atgādināja leduskalnu; tas bija simboliski, jo «Konsorcijā» attiecības starp redzamo un slēpto darbību arī attiecās kā viens pret septiņi, bet varbūt pat vairāk.

Kaut arī apkure darbojās priekšzīmīgi, milzīgās stikla virsmas siltumu izstaroja izplatījumā un kabinetos nebija vairāk par astoņpadsmit grādiem. Taču Kurakins nekad nepievērsa uzmanību sadzīves neērtībām. Tagad viņš bija izsaucis pie sevis tuvāko palīgu un apsprieda problēmu, par kuru viņu uzskati bija krasi atšķirīgi.

-   Vai dzīvoklis tiek kontrolēts? - viņš iesildoties painteresējās, lai gan jau iepriekš zināja atbildi.

-   Periodiski, - Bačurins teica. - Pastāvīgai kontrolei nav pamata - viņš taču neatceras, kur dzīvoja. Un nav nekādas pārliecības, ka viņš ir Maskavā.

Viņi bija ļoti līdzīgi gan ārēji, gan domu virzībā, juta viens pret otru simpātijas un jau sen kopā strādāja. Tādēļ arī katrs no viņiem lieliski sajuta otra garastāvokli.

-    Mēs nezinām, ko viņš atceras un ko ne. Spriežot pēc visa, kaut kas viņā attīstās, - Kurakins pacietīgi skaidroja. - Kāpēc viņš nošāva Prudkovu? Tādēļ, ka nevarēja viņam piedot Hondurasu! Tātad - atcerējās? Maskavā nodzīvota viņa dzīves galvenā daļa. Bet dzīvoklis ir viņa pamatlīmeņa vienīgais atbalsts.

-   Vienīgais? Un meitene? Un Skola? - palīgs iebilda.

-    Un, ja vēl pieliekam rezerves līmeni, tad - sakaru pulks Goļicinā un rūpnīca Zeļenogradā. Visur taču slēpņus neizliksi!

-   Vai tu domā, ka nebūtu vērts? - Kurakins bargi piemiedza acis.

-   Liecies mierā, Miša! Tu ķer tukšu gaisu!

-   Ja par tukšu gaisu uzskata čemodānu ar briljantiem trīs miljardu dolāru vērtībā…

-    Kas par čemodānu? - Bačurins noskaitās. - Trīs miljardus uz aptaisīto Borshanu? Tā visa kopā ar tiem homi- ķiem Mulaju un Tilaju tik daudz nemaksā!

-    Cik tu esi gudrs! - tagad noskaitās šefs. - Vai tu atceries transfertus deviņdesmit pirmā gada sākumā? Vai atceries, cik mēs nokonvertējām, izmantojot Ekspedīcijas iespējas? Piecus miljardus dolāru par sešpadsmit rubļiem! Pēc maniem aprēķiniem, kopā tika pārsūtīts divas reizes vairāk!

-   Nu un kas? Bezskaidras naudas norēķini… norēķinu numuri ne tev, ne man nav zināmi. Tas ir tāpat, it kā tukšs gaiss būtu izplūdis cauri rokām. Uzpūš vējiņš, un tā vairs nav…

-    Un tas? - Cilvēks ar zvēra ausīm ar plašu lokveida žestu norādīja. - Celtne, mēbeles, štati, finansēšana un viss pārējais! No kurienes? No tā vējiņa, tukšā gaisa?

Bačurins pavēcināja ar roku.

-   Tev nebūs iekārot… Atceries teicienu? Bet tu iekāro briljantu čemodānu… Tā jau tas tevi gaida! Ja vispār tāds čemodāns ir bijis…

-   Nu tad klausies, - niknumu valdot, Kurakins uzgūlās ar krūtīm uz galda. - Kad es divdesmit otrajā likvidēju dokumentus jau tur - nodaļā, tad atradu parakstu, zini - parasto viņu parakstu: «Biedrs Jevsejevs pieņēmis savā pārziņā… to un to…» Izrādījās, ka astoņpadsmitajā augustā viņš ir saņēmis no Valsts glabātavas slīpētus, apstrādātus briljantus trīs miljardu dolāru vērtībā! Bet deviņpadsmitajā Kardanovs ar savu čemodāniņu izlidoja uz Borshanu! Pie tam es sazvanīju Leonīdu Vasiļjeviču un jautāju: varbūt, ņemot vērā situāciju, lidojumu atcelt? Bet tas atbild: lai lido! Nu un aizlidoja! Bet lidmašīnu atsūtīja atpakaļ! Tikai kontrole Šeremetjevā jau bija noņemta! Un Ekspedīcijā sajukums, un telefoni atslēgti! Taču čemodāniņš jau bija viņa rokās! Un viņš to kaut kur noglabāja pirms ierašanās pie profesora! Lūk, no kurienes es ņemu čemodānu ar briljantiem!

Kurakins uzsita ar plaukstu pa galdu. Viņš bija uzbudināts un smagi elpoja. Doma par to, ka kaut kur nepie- skatīts atradās «diplomāts» ar nedzirdētu - pat šodienas skatījumā - bagātību, viņu darīja vai traku.

-   Bet kāpēc tu nospriedi, ka viņš veda briljantus? - palīgs mierīgi jautāja. - Vai tad nevarēja tas pats Jevsejevs vai kāds no sekretāriem akmentiņus pievākt un doties uz tāliem un mierīgiem krastiem? Starp citu, šeit viņu nekur nemana!

-   Biedrs Jevsejevs? Pievākt? - Kurakins cēlā sašutumā iesāka, taču beidza pavisam citā tonī: - Protams, varēja! Ar mīļu prātu! - Viņš iecietīgi pasmaidīja. - Taču… Taču ņem vērā, ka iepriekšējās dienās Jevsejevs vairs neko nesaņēma!

-   Un tad?

-   Ko - un tad?! - Kurakins aizsvilās. - Ar ko tad Kardanovs lidoja? Ar čemodāniņu, kas pilns ar mēsliem? Un kāpēc Jevsejevs uzstāja, lai viņu nosūtītu? Tikai lai pajokotu?

-   Loģiski, - pēc pārdomu brīža Bačurins noteica. - Loģiski. Nu, un ko mēs ar šo loģiku darīsim?

-   Sākumam - parunāsim ar profesoru. Vai viņu atveda?

Palīgs uzmeta skatienu pulkstenim.

-   Būtu laiks.

-    Tad - ved iekšā! Bet pats pagaidi savā kabinetā, neizjauc uzticības gaisotni…

Pa šiem gadiem Broņislavskis bija jūtami pieņēmies viduklī, tādos gadījumos uzvalki jāšuj pie meistara, bet viņš turpināja pirkt standartizētos veikalā, tādēļ žakete cieši piegula vēderam, plecus apņēma krunkas un lejasdaļā žakete plandījās kā paltraks.

-    Sen neesam redzējušies, Sergej Fjodorovič. - K. nedaudz piecēlās, pāri galdam sniedzot kundziski atslābināto roku.

-   Jā, Mihail Anatoļjevič, dzīve izšķir, - profesors cienīgi nodūca. Taču K. redzēja, ka cienīgums ir ārējs un aiz tā slēpjas apmulsums un bailes.

Doktors lieliski saprata, ka nejau velti pēc tik daudziem gadiem viņu izrāva no mājām un atveda šurp, tā atgādinot par darbiem, kurus viņš gribēja aizmirst uz visiem laikiem.

Pastāvīgas rūpes un netīra sirdsapziņa liek cilvēkiem novecot, Broņislavskis bija zaudējis košos matus, toties bija ieguvis nokarenus vaigus un dubultzodu, kas viņu darīja līdzīgu vecam buldogam. Izvirzītais apakšžoklis un atkāru- sies lūpa līdzību pastiprināja.

-   Mums ir radušās problēmas ar jums. - K. uzreiz ķērās pie lietas.

Broņislavskis saspringa.

-   Kāds tam sakars ar mani? Es izpildīju komandas, kas nāca no pašas augšas! Es nevaru un negribu par tām atbildēt!

Plikpaurība viņu redzami traumēja. Viņš rūpīgi sukāja matus no kreisajiem deniņiem uz labajiem, bet šī viltībiņa nevarēja noslēpt ķirbja krāsas pauri un atklāja svešas psihes pārzinātāja kompleksu.

-   Pagaidām nav runa par atbildību. Es jums pat neatgādināšu Pačuļina un Goremikina uzvārdus. Vai maz cilvēku pie mums lec no balkoniem!

Psihiatrs nobālēja un sarāvās. Ar viņu tagad varēja strādāt. Arī Kurakins nebūt ne slikti pārzināja cilvēka psiholoģiju. Pie tam viņa zināšanas bija tikai praktiskas.

-    Mēs runāsim par citu jūsu pacientu, - cilvēks ar zvēra ausīm mierīgi turpināja. - Par Maksi Vitaļjeviču Kardanovu. Jūs ar viņu strādājāt divreiz. Pirmo reizi viņa vārds bija Seijoža Lapins un viņam bija tikai pieci gadi…

-  Un tad? Bērnam pēcstresa depresija, un es viņam palīdzēju… Parastā psihokorekcija!

-   Sakarā ar pirmo palīdzību nekādas problēmas nav radušās. Bet, raugi, otrā izrādījās nekvalitatīva. - K. pagrozīja uz pirksta masīvo zīmoggredzenu. - Izskatās, ka viņš daudz ko ir atcerējies. Un viņam var rasties pretenzijas. Pret jums - pirmām kārtām.

-   Kas izdara dūrienu - šļirce vai ārsts? Tad nu tā - es esmu tikai šļirce. Kādas pret mani var būt pretenzijas?

-   Kāpēc bloķēšana izrādījās nekvalitatīva? - K. asi jautāja. Līdzdalībnieka pļāpāšana, ar kuru tas apliecināja, ka grib no mēslu bedres izkļūt tīrs, viņu ērcināja.

-   Nav tiesa, - Broņislavskis apņēmīgi iebilda. - Viss izpildīts visaugstākajā līmenī. Vienkārši - modificētās personības pastāvēšanas garantētais laiks ir pieci vai seši gadi. To var pagarināt, bet tad pacientam ir jāatrodas pastāvīgā kontrolē un jābūt norobežotam no satricinājumiem un situācijām, kas izraisa emociju uzliesmojumus. Asas sajūtas grauj uzslāņojuma līmeni - smadzenēm intensīvi darbojoties, bloķētie posmi iekļaujas procesos un saplūst ar pārējiem. Es vienmēr esmu par to brīdinājis. Un iepriekšējās kodēšanas noritēja bez sarežģījumiem.

K. ar grūtībām noturējās nekomentējot. No trim Makša priekštečiem viens nomira trakuma lēkmē, viens dzērumā pakļuva zem vilciena un viens - pakārās. Profesoram bija savdabīgi priekšstati par sarežģījumiem. Starp citu, tie sakrita ar vina uzskatiem.

-   Vai viņam atmiņa var atgriezties pilnībā? - Spicau- saino interesēja pilnīgi konkrēti jautājumi.

-   Diezin vai. Bērnības līmenis ir zaudēts uz visiem laikiem… Bet pieaugušā… Iespējams, ka radīsies fragmentāri attēli, īpaši, ja nokļūs pazīstamā vidē… Pazīstami cilvēki, lietas, situācijas - tas viss aktualizē attiecīgās apslāpētās atmiņas. Bet, jo lielāks robs rezerves līmenī, jo vājāka atlikusī daļa.

-   Vai blokādi var noņemt? - K. nepacietīgi pajautāja. - Vai jūs varētu viņu atkodēt?

-Es?! Hm…

Broņislavska sejā bija redzama viņa neizpratne un pārsteigums.

-    No tehniskās puses tas nav sarežģīti, it īpaši - ja sešgadīgais termiņš ir pagājis. Bet no tikumiskās… Iedomājieties, kā būtu ieskatīties acīs cilvēkam, kuram tu esi atņēmis viņa «ES»? Pēc savas gribas neviens to nedarīs.

-   Viss skaidrs, Sergej Fjodorovič, paldies par saturīgo sarunu. Jūs aizvedīs, kurp vajadzīgs. Un vēl…

Psihiatrs, kurš jau devās uz durvju pusi, sastinga tā, it kā būtu izdzirdējis knakšķi, kāds rodas, atbrīvojot ieroča mēlīti.

-    Gatavojieties procedūras tehniskajai daļai. Bet tikumiskās problēmas es uzņemšos pats.

Broņislavskis izgāja neatskatoties.

***

Tihodonska, 1997. gada 13. februāris, pīkst. 10.40, -3°C, saulains, darbojas operatīvie uzdevumi «Gredzens», «Pārtveršana».

Šoreiz operatīvā apspriede «Tihprombankā» beidzās diezgan ātri. Mitjajevs noziņoja situācijas analīzi. Pēc informatīvā dienesta uzskatiem, situācija pēdējo divu dienu laikā ir mainījusies uz labo pusi. Pats niknākais Tahira atriebējs bija Kondratjevs. Pēc viņa bojāejas grupas vadību faktiski pārņēma Huseinovs, kuram viss notikušais nāca tikai par labu, jo attīrīja ceļu uz varu. Jaunais barvedis formāli iezīmēja nodomu izrēķināties ar vainīgajiem, bet īpašu centību neizpaudīs. Ja pierādītu, ka Lapins darbojies pēc sava prāta un viņam nav nekādu sakaru ar banku, tad jautājums par atriebību atkristu un Huseinovs labprāt vienotos par miera salīgšanu.

-   Kādas domas ir par šo jautājumu? - Jumaševs jautāja, pārskatīdams drošības un informācijas dienestu līdzstrādniekus.

-   Secinājumi ir pareizi, - visu vārdā izteicās Timohins.

-   Iespējams, - valdes priekšsēdētājs piekrita. Viņam bija labs garastāvoklis un lieliska pašsajūta.

-   Bet tagad jāatrod Lapins! Kā veicas šis darbs?

-   Mājās viņš nav rādījies, - Hodakovs noziņoja. - Mūsu puiši noskaidroja, ka dažas dienas viņš dzīvoja «Intūristā», bet desmitajā neatnāca pārnakšņot, lai gan numurs bija apmaksāts līdz rītam. Citu ziņu pagaidām nav.

Jumaševs nopūtās. Viņš nekad nebūtu domājis, ka tik niecīga figūra viņa liktenī spēlēs tik nozīmīgu lomu.

-   Tagad - katrs savā vietā. Meklējumus turpināt, kontaktēties ar miliciju un ar visiem, ar ko vien var…

Klātesošie lieliski saprata, par ko viņš runāja.

Atgriezies savā kabinetā, Hodakovs apsēdās pie galda un sāka zīmēt neizprotamus rakstus uz blīva, zilgani balta dārga somu papīra lapas. Pirmo reizi mūžā viņam negribējās strādāt. Pīt neredzamus tīklus, izlikt lamatas, pētīt cilvēku vajadzības un tās izmantot savās interesēs, iedzīt kādu stūrī…

Ciedrs atcerējās Zoju. Kad viņa vilka zeķbikses, viņš ieslēdza gaismu un pārliecinājās, ka baltās kājas ir tīri noskūtās, tātad - viņai ir pastāvīgs mīļākais. Toreiz tas viņu neaizķēra, bet tagad sirdi dedzināja greizsirdība. Jāpiezvana un jānorunā tikšanās… Agrākajos laikos viņa labprāt atsaucās, bet, kā būs tagad, to viņš nezināja… Pamest visas lietas pie velna un aizlaist kopā ar viņu uz Emirātiem? Karsta saule, mīlīga jūra februārī… Nekad agrāk viņš to nebija varējis atļauties. Bet tagad tāds ceļojums ir pilnīgi reāls. Ciedrs sajuta, ka vairāk par visu pasaulē grib atrasties tūkstošiem kilometru attālumā no šejienes, karstās smiltīs, pie komfortablas viesnīcas, blakus sievietei, kuru, izrādās, mīlēja un mīl līdz šim laikam.

Iezvanījās telefons, pēc daudzgadīgā paraduma viņš zibenīgi pacēla klausuli.

-   Hodakovs!

-   Beidzot! Vakar visu dienu tevi nevarēju noķert…

-   Zoja?!

-   Tavs Lapins aizvakar bija ienācis pie mums. Meklēja Rubinšteinu. Interesējās par profesoru Broņislavski no Maskavas. Grasījās braukt pie viņa.

Lapsa informāciju vienmēr sniedza strikti un lakoniski.

-   Uz Maskavu? - Viss, par ko Ciedrs nupat bija domājis, no galvas pagaisa.

-   Jā, uz Maskavu.

-   Malacis!

Acu priekšā joprojām bija viņas gludās baltās kājas ar akurātajiem pirkstiņiem, bet tās atbīdījās dibenplānā.

-   Satiekamies? - inerces dzīts, Ciedrs jautāja.

-Kad?

Patiesi, kad? Jaunā informācija prasīja steidzamu apstrādi, un pašreiz neko nedrīkstēja plānot.

-   Es tev piezvanīšu, - viņš atkārtoja un nolika klausuli.

Pēc dažām minūtēm Hodakovs un Timohins sēdēja pretī

Jumaševam, kurš pa augstfrekvences sakaru tīklu centās savienoties ar Maskavu.

-    Vai tev kaut ko izsaka uzvārds - Broņislavskis? - baņķieris jautāja, kad sakari bija nodibināti.

-   Nē, un kas tad ir? - K. atbildēja.

-   Tas, ka Lapins ir devies pie viņa.

-   Viņš ir Maskavā?

-Jā.'

-    Nu un labi, - K. vienaldzīgi noteica. - Man viņam vairs nav ko jautāt. Notikusi kļūda.

-   Gadās, - tikpat vienaldzīgi noteica Jumaševs un nolika klausuli. - Ātri! - nākamajā mirklī viņš azartiski iesaucās. - Paņemiet Stepanu un - uz lidostu! Es apmaksāju speciālo reisu, ne vēlāk par diviem jums jābūt Maskavā!

Pie durvīm baņķieris Timohinu saņēma aiz piedurknes un iečukstēja ausī:

-   Ja pie viņa būs čemodāns, ieskaties - tur var būt ļoti liela nauda.

-   Ātri! - tūkstoš kilometru attālumā no Tihodonskas kliedza Kurakins. - Savākt ļaudis un atrast Broņislavski! Grupa - uz mājām, grupa - uz darbu! Makša dzīvokli - kontrolēt!

Sākās medību pēdējais posms.

Visbīstamākais medījumam. Bet - arī medniekiem, ja

medījums spēj sevi aizsargāt.

***

Putenis norima, pūkainais sniegs gulēja uz ielas un trotuāriem, «BMW» dzelkšņotās riepas iztraucēja neskarto klusās Sretenkas šķērsielas baltumu. Masīvās celtnes četrstāvu fasāde, kas bija celta pēc piecdesmito gadu arhitektūras standartiem, aizņēma gandrīz veselu kvartālu. Pie masīvajām koka durvīm karājās nedaudz nošķiebušies izkārtne «Centrālais smadzeņu zinātniskās pētniecības institūts». Apkārtējo māju iedzīvotāji varēja apstiprināt, ka izkārtne radusies pavisam nesen, - agrāk celtni ietvēra klusa un slepena objekta reputācija. Arī apsardze bija atbilstīga: modri, stalti jauni cilvēki karavīru formas tērpos.

Tagad veštibilā sēdēja pensionārs ar milzīgu trīsstūrai- nu maksti, kurā bija ievietots pirmsplūdu laika nobružāts nagans - apsardzes daļu mūžsenais ierocis. Viņš lasīja avīzi un gurdi uzmeta skatienu durvīm, kad tās atvērās.

-   Kur ir psihiatru biedrības žurnāla izdevniecība? - Maksis pārliecinošā balsī jautāja, tuvinot sarga sejai savu caurlaidi, kas atļāva iekļūt visur.

Tas kā hipnotizēts pamāja ar roku.

-   Otrais stāvs, ceturtās durvis pa labi.

Piegājis pie vajadzīgās telpas, Maksis kļuva pilnīgi cits un kautri pieklauvēja. Izdevniecībā iegāja bikls aspirants, kam ir kvēla vēlēšanās izpildīt sava šefa uzdevumu.

-   Profesors Broņislavskis vairs nesaņem «Vēstnesi», - pie- glaimīgā tonī viņš vērsās pie stingras dāmas melnā žaketē un baltā blūzē. - Jau divus mēnešus. Tiklīdz pārbrauca uz jauno dzīvokli, tā - viss…

-   Vai tad viņš ir pārcēlies? - Dāma pagriezās pret kartotēku, izvilka atvilktnīti un sāka tur rakņāties. - Mums nav nekādu izmaiņu: Gorohovska šķērsiela astoņi, divpadsmitais dzīvoklis.

Maksis saviebies iesita sev pa pieri.

-   Es tur esmu vainīgs! Sergejs Fjodorovičs mani sūtīja, bet es aizmirsu… Viņš pārcēlās uz Miera prospektu simt piecdesmit pieci, dzīvoklis trīsdesmit.

Un, kamēr dāma kartītē laboja adresi, Maksis žēli runāja:

-   Iedodiet man kaut vienu žurnāliņu… Un nesakiet, ka es atnācu tikai šodien… Vispār neko nesakiet… Bet es nolikšu žurnālu tā, it kā tas būtu atnests ar nokavēšanos… Iepriekšējos varēja arī izzagt no kastītes…

Viņš izgāja uzmundrināts un ar diviem žurnāliem - ar kukuļiem neizlutinātiem sīkiem ierēdņiem patīk beztiesīgi neveiksminieki. Taču pie večuka ar naganu atkal atgriezās valdonīgs un par sevi pārliecināts cilvēks.

-   Kur var atrast profesoru Broņislavski?

-    Kas to lai zina! - Tas atlika avīzi sāņus. - Viņš taču šeit nestrādā. Reizēm atbrauc, kad sanāk padome. Pajautājiet trešajā stāvā, tur ir Pjotrs Fjodorovičs, zinātniskais sekretārs, viņam jābūt informētam.

Taču Makša plānos neietilpa «zīmēšanās» pirms laika.

-    Labi. Uzzināšu pa telefonu, - viņš noteica it kā pie sevis un, vērsdamies pie sarga, piebilda: - Sardzes nolikums aizliedz, atrodoties postenī, dzert, ēst, gulēt, smēķēt, nokārtot dabiskās vajadzības un citādā veidā novērsties no dienesta izpildes. Bet jūs lasāt avīzi! Nav kārtības!

-   Esmu vainīgs! - Večuks braši pielēca kājās un pabāza avīzi pagaldē. Kad durvis aiz Makša aizvērās, viņš nospļāvās un atgriezās pie pārtrauktās nodarbes.

***

Komerciālais speciālais reiss no Tihodonskas Vnukovā ieradās četrpadsmitos trīsdesmit, taču virs Maskavas nācās nolidot trīs lielus lokus, līdz atbrīvoja skrejceļu. «TU-134» plašajā salonā atradās tikai četri pasažieri: pie kreisā borta sēdēja Timohins ar Hodakovu komitejas darbinieku vai bankas kalpotāju oficiālajos uzvalkos, bet pāri celiņam otrā pusē - divi muskuļaini puiši platās biksēs un svīteros ar stingām sejām un tādu cilvēku pārliecību acīs, kas raduši uzvarēt. Šī specifiskā āriene ir pēdējā laika pazīme, tā ir raksturīga mentiem un bandītiem. Vērīgam cilvēkam uztveramas pazīmes tomēr liecināja, ka puiši drīzāk ir pirmie, nevis otrie.

Stepans un Hohols bija iespaidīgākās «torpēdas» «Tih- prombankā». Savu karjeru viņi sāka astoņdesmit otrajā gadā kā ierindnieki Afganistānā, tur palika arī virsdienestā. Kad astoņdesmit devītajā «ierobežotais kontingents» atstāja kalnu republiku, abi atvaļinājās no armijas un sāka «veiksmes karotāju» ērkšķaino ceļu, kas iesūca sevī stiprāk nekā narkotikas. Viņi prata tikai vienu un ar to nodarbojās visus turpmākos gadus Karabahā, Piedņestrā, Abhāzijā, Čečenijā.

Kad viņiem tuvojās trīsdesmit trīs gadi, bija diezgan patērēti nervi un «nosēdināta» veselība, abi atgriezās Tihodonskā atpūsties, tur arī nokļuva Timohina redzeslokā ātrāk nekā Tahira, Krusta vai Laķiera grupējumu uzmanības sfērā. Tas tad arī noteica viņu tālāko likteni: abi iekļuva «Tihprombankas» drošības dienesta «kaujas» nodaļā un līdz pat šim laikam tikai saņēma algu - iespēju demonstrēt savu profesionālo meistarību pagaidām nebija. Komandējums uz galvaspilsētu bija pirmais uzdevums, un abi bija noskaņoti to pienācīgi izpildīt.

Jumaševs piezvanīja saviem draugiem Maskavā, un atlidojušo četrinieku sagaidīja pie izejas no lidlauka cilvēks standartizētā komitejas darbinieka izskatā, viņa seja Timo- hinam šķita kaut kur redzēta. Droši vien kādreiz viņi bija staigājuši pa vieniem un tiem pašiem koridoriem. Cilvēks aizveda atbraucējus uz bezpersonisku trīsistabu dzīvokli pie Tagankas metro stacijas, kurš acīm redzami bija paredzēts konspiratīvām tikšanās reizēm ar aģentūru, atstāja atslēgas un pilnvaru melnas volgas ar forsētu dzinēju lietošanai un pēc tam nekavējoties nozuda.

Sekojot izstrādātajam plānam, Timohins uzgrieza telefona numuru, bet, kad otrā galā atsaucās, nerunāja. Viņš vienkārši gribēja pārliecināties, vai Kurakins ir uz vietas. Visi četri izgāja pagalmā un sasēdās volgā. Timohins bija vienīgais, kas Maskavu labi pazina, tādēļ viņš sēdās pie stūres. Pēc piecdesmit minūtēm viņi piebrauca pie «Konsorcija» milzīgās ēkas, taču apstājās notāļus un vēroja ieeju. Ja nav zināms, kur attīstīsies notikumi, tad ir jāseko cilvēkam, kurš noteikti nokļūs notikumu epicentrā.

***

«BMW» nolika ceturtā nama pagalmā, un viņi pa vienam devās uz vajadzīgo vietu. Astotais numurs bija ar dzeltenām flīzēm apdarinātai četrstūrainai astoņstāvu būvei ar vienu ieeju. Maksis ar Specu ienira parādes durvīs, bet Veretņevs palika uz pretējā trotuāra un vērīgi aplūkoja retos garāmgājējus. Iekšējās durvis bija slēgtas ar koda atslēgu, taču Specs paurķējās ar īlenu vadības panelī, un slēdzene atvērās. Viņi paraudzījās visapkārt - tīras trepes veda augšup, pa kreisi divi lifti gaidīja pasažierus, aiz lifta šahtām bija durvis uz pagrabu. Tās izrādījās atvērtas, Maksis katram gadījumam ieskatījās, bet tur bija tumšs.

-   Labi, dosimies augšā! - Specs izrīkoja.

Divdesmitais dzīvoklis bija ceturtajā stāvā, uz zvanu neviens neatsaucās. Durvju apšuvuma koka latiņas aizsegā varēja redzēt tērauda loksnes malu, bet Specu tas nemulsināja.

-   Labāk būtu ieiet, - viņš skaļi sprieda. - Tad nostrādā negaidītības faktors, bet, ja vispirms atnāks sieva vai bērni, tad tie mums būs ķīlnieki. Iebildums pret: varbūt viņiem ir signalizācija…

Izdzirdējis par ķīlniekiem, Maksis saspringa.

-   Visticamāk, ir signalizācija. Labāk - neriskēt.

-   Iesim ar Ļošku apspriesties, - Specs teica, un viņi devās lejup pa kāpnēm.

Tieši tajā laikā pie Veretņeva pienāca divi nepazīstamie.

-   Onkulīt, ko gaidām? - familiāri pajautāja brangulis ar stāviem pleciem un paīsu jaciņu, kas knapi piesedza dibenu. Otrais prasmīgi nostājās aizmugurē. Arī viņam bija spēcīgs augums, bet šauri saspiesta galva, uz kuras tik tikko izvietojās izstieptā seja.

-   Kas jums par daļu? - apakšpulkvedis nekaunīgi atbildēja. Rokas viņš turēja kabatās un uzreiz nomērķēja «from- meru» uz branguļa vēderu.

Vienkāršs iedzīvotājs tā neatbild spiciem večiem. Sajutuši «sugu», tie mainīja toni:

-    Operatīvais izmeklēšanas dienests. - Gaismā parādījās sarkana apliecība. - Tūlīt var atbraukt mūsu klients, tādēļ mēs pārbaudām vietas drošību.

-    Cik gan to sarkano vāciņu saradies, - Veretņevs nopurpināja un ar kreiso roku izvilka vēl darbības laiku nezaudējušo FDD apliecību. Pirms aiziešanas pensijā daudzi menti un komitejas darbinieki ziņo par dienesta apliecību nozaudēšanu. Stingrais rājiens pensionārus baida mazāk nekā «papīra» atņemšana, jo tā ir pierastā indulgence pret iedomātiem un īstiem grēkiem; tās zaudēšana rada pilnīgas neaizsargātības sajūtu, kas ir tik raksturīga krievu pilsoņu pamatmasai, kura skaidri apzinās, ka dzīvo sabiedrībā, kas dalās divās daļās: presējošos un presējamos.

Ieskatījies apliecībā, brangulis aprāvās un gribēja atiet, taču apakšpulkvedis pieturēja viņu aiz piedurknes.

-   Mirklīti! Tūlīt noskaidrosim, no kāda tur dienesta jūs esat! Un kāpēc pārkāpjat pilnvaras?

No parādes durvīm iznāca Specs un Kardanovs.

Neitrālā gaitā viņi devās atstātās mašīnas virzienā.

-   Jaunie cilvēki, lūdzu, pienāciet pie manis! - Veretņevs valdonīgi pasauca. Tie ātri pārskrēja šaurajai ielai.

-   Palūgšu jūs būt par pieaicinātiem lieciniekiem šo pilsoņu pārbaudē, - bijušais izlūks teica.

-    Liecieties mierā! - satraucās brangulis. - Mēs tūlīt piezvanīsim pa mobilo, un jums pavēlēs mūs atlaist.

-   Pavēlēs - atlaidīsim, - Veretņevs pasolīja, tā nedaudz uzmundrinot aizturētos.

Kontrolējot katru apsardznieku - detektīvu kustību, viņus ieveda kāpņu telpā un noveda pagrabā. Tur izrādījās kaut kas līdzīgs sarkanajam stūrītim, vēl no bijušajiem sociālistiskajiem laikiem: neliela zālīte ar piecām rindām krēslu un prezidija galdu. Divas simt sveču lampas telpu spilgti apgaismoja, jūtami oda pēc putekļiem, kaut arī galds un krēsli izskatījās diezgan tīri.

-   Pie sienas! - Specs pavēlēja. - Ar rokām atspiesties, kājas - plati!

Tāda «pieaicinātā» aktivitāte ieinteresēja aizturētos.

-   Jūs esat sadziedājušies! Kas jūs esat? - šaursejainais, komandu nepildot, saspurojās.

Brangulis pēkšņi ar atpazīstošu skatienu ieurbās Makša sejā.

-   Tevi ar knīpstangām vilka, vai? Pie sienas, es teicu!

Brangulis lēca klusējot, taču Maksis ar plaukstas pamatni iesita viņam pa aizausi, un tas ar visu sparu nogāzās uz betona grīdas. Ņipri sāka tecēt asiņu urdziņa.

-   I-jā! - izkliedza šaursejainais, izmetot kāju uz priekšu.

Specs veikli izvairījās tā, it kā viņi dzīvotu dažādos laika ritmos. Apakšpulkvedim Savčenko laiks ritēja divas reizes ātrāk nekā parastajā pasaulē. Izstiepis roku, viņš mierīgi satvēra pretinieku aiz kakla, saspieda, un tas nokrita uz ceļiem, kratot galvu kā vērsis kautuvē pēc āmura sitiena starp ragiem.

Abus pārmeklēja, atņemot divas pistoles «PM» ar atļaujām, «Konsorcija» apsargu apliecības, vienu mobilo telefonu un vecu Kardanova fotogrāfiju seši reiz četri ar gumijas līmes atliekām otrā pusē.

Ne vārda nesacīdams, Specs no kabatas izņēma mak- šķerauklas gabaliņu un sāka no tās siet divas cilpiņas. Maksis atcerējās, ka kaut kur viņš to jau ir redzējis.

Dzelžainā tvērienā satvēris šaurgalvainā plaukstu, Specs uzlika vienu cilpiņu uz īkšķa, bet tajā, kas bija blakus, ielika parasto lodīšu pildspalvu un sāka to ātri griezt. Makšķeraukla savilkās ap pirkstu, tas kļuva balts, atskanēja vaids, bet Savčenko darbu turpināja. Katram, bet šaurgalvainajam pirmām kārtām, kļuva skaidrs, ka mak- šķeraukla tūlīt pārgriezīs ādu un sāks griezties dziļāk, līdz amputēs pirkstu. Tikai Specs un Maksis zināja, ka kaulu tādā veidā nevar pārgriezt.

-   Mūs sūta Bačurins, - no sāpēm viebdamies, šaursejainais izgrūda.

Specs savu darbošanos nepārtrauca.

-   Pats Kurakins pavēlēja, ai, pietiks, sāp!

Specs to it kā nedzirdēja.

-    Mēs esam divi. Mašīna ir pagalmā, uzdevums - sagaidīt doktoru un nodrošināt viņam drošību… Ai, ai, ai!

Speca kustības kļuva lēnākas.

-   Pārbaudīt aizdomīgos, aizturēt to tipu no fotogrāfijas, uzreiz ziņot uz bāzi… Teica, ka viņš ir viens, piekrāpa, ku- ņas! Ai, nu pietiks!

-   Kādi jums ir sakari? - Specs jautāja.

-   Ik pa stundai…

Mobilā telefona zvana izsaukuma signāls skaļi atbalsojās slēgtajā telpā. Specs pagrieza pildspalvu atpakaļ, šaursejainais atvilka elpu. Maksis viņam pasniedza telefonu. Specs izņēma īlenu. Viņš neko nerunāja, nebrīdināja, nebaidīja, un tieši tādēļ viņa pārliecinātās kustības izskatījās vēl baisākas.

-   Jā, es, - piespiedis klausuli pie auss, atbildēja šaursejainais. - Viņš aizgāja pačurāt. Viss normāli. Es sapratu. Vai mums te visu nakti būs jānīkst? A-a-a… Labi. Viss.

Specs neko nejautāja, taču īlens uzdeva jautājumu. Un uz to atbildēt vajadzēja patiesi.

-   Doktoru aizveda uz mājām. Drīz būs šeit.

-   Cik cilvēku ir kopā ar viņu? - Maksis painteresējās.

-   Viens. Varbūt - divi.

Vairāk jautājumu nebija, un šaurgalvainais paskatījās uz nekustīgi gulošo pārinieku.

-   Jūs viņu nositāt…

-   Un tu domāji, ka tikai jums ir ļauts nosist? - nelāgā tonī Specs jautāja. - Nē, ja jau esi sācis šīs spēles, tad esi gatavs doties uz viņsauli, kad pienāks bridis. Tev tas jau ir pienācis…

Viņš nejokoja. Šaursejainajam sastinga seja. Maksis protestējoši pašūpoja galvu.

-   Lai būtu bez asinīm.

-   Tas ir pret likumu. Ko es tev mācīju? Ir tikai viena garantija…

-   Tagad nav tas gadījums, - Veretņevs Maksi atbalstīja. - Ievīsti viņu tā, kā proti, un viss.

Specs pārdomādams klusēja.

-   Labi. Bet ja sāks trokšņot… Mēs taču būsim blakus, izdzirdēsim!

Savčenko kabatā atradās vesels makšķerauklas kamols. Viņš izmantoja viltīgu paņēmienu, pirmo sasiedams šaur- sejaino, bet pēc tam samaņu atgūstošo branguli, kuram deguns bija pārvērsts par pankūku.

«Apsardznieku» rokas bija atvilktas aiz muguras un piesietas pie kājām. Ja raustās, tad savelkas cilpas uz īkšķiem.

-    To ķīnieši izdomāja, - Specs paskaidroja. - Sāksiet raustīties - paliksiet bez pirkstiem. Tie nav joki un nav draudi. Asinis pārstās pieplūst, gangrēna, un viss! Bet, ja gulēsiet klusi, pēc stundiņas piezvanīšu jūsējiem un pateikšu, kur meklēt. Kāds numurs?

-   Vieninieks atmiņā, - atbildēja šaurgalvainais.

Pamājis Specs abu mutes aizlīmēja ar leikoplastu. Aizejot viņi aizslēdza pagrabu.

Pagalmā stāvēja parasts melns standarta džips. Tagad pie stūres nosēdās Specs, Maksis viņam blakus, bet Veretņevs iesēdās aizmugures sēdeklī.

-   Jūs nu gan esat pārgalvīgi! - viņš nomurmināja. - Es tā nevaru. Man mācīja ko citu.

-   Nekas, Ļoša, mācīties nekad nav par vēlu! - Specs pasmīnēja. - Es no tevis tā-ādu teroristu uztaisīšu!

Viņš izbrauca uz ielas un, dzinēju neizslēdzot, apstājās pretī ieejai. Atdzisušais salons ātri sasila.

Mokoši vilkās minūtes. Negaidīti iezvanījās telefons, Veretņevs nodrebēja.

-    Ko darīsim? - ne pie viena konkrēti nevērsdamies, Maksis jautāja.

-   Dod šurp! Un - sēdēt klusi!

Paņēmis klausuli, Specs nospieda atbildes taustiņu, taču neko nerunāja, bet paberzēja mikrofonu pa stūres ratu un atslēdzās. Maksis saprata, ka viņš imitē aparāta sabojā- šanos. Zvans, atkārtojās. Specs nereaģēja. Telefons zvanīja ilgi, bija tā, it kā sarūsējis zāģis vilktos pa saspringtajiem nerviem.

Šķērsielas galā parādījās tieši tāds pats džips. Divreiz pamirkšķinājās lukturi. Specs pamirkšķināja atbildē. Otrais džips piebrauca pie ieejas. Abu mašīnu tonētie stikli nejāva noteikt, cik cilvēku atrodas katrā no tām. Durtiņas atvērās, un uz trotuāra izlīda smagnējs cilvēks plikādas kažokā un ar kažokādas cepuri - «pīrādziņu». īsi signalizējis, viņu atvedušais automobilis izkustējās no vietas. Specs arī divreiz piespieda signālu, tā atvadoties no «kolēģiem».

Vīrietis nesteigdamies devās uz durvīm.

-   Viņš? - Specs mierīgi jautāja.

-   Velns viņu zina… - Maksis saspringti atsaucās.

-   It kā nebija tik trekns, - Veretņevs norūca.

-   Cits nevar būt! - secināja Maksis. - Ļoša, atved viņu!

Veretņevs izlēca ārā.

-   Vienu mirklīti, doktor! - viņš uzsauca, pieskriedams klāt un pieķerdamies pie plikādas kažoka piedurknes.

Tagad viņš Broņislavski pazina, un šī pazīšana izrādījās abpusēja.

-Jūs… Viņš atkal atsūtīja jūs…

-   Lūdzu, mašīnā, doktor, tur par visu parunāsim.

***

Pēc stundas pie nama Gorohovska ielā astoņi bija sapulcējušās ne mazāk par desmit «Konsorcija» mašīnām. No pagraba izvilka divus apsargus. Brangulis nevarēja parunāt- viņam bija smadzeņu satricinājums, šaurgalvaino aptaujāja vairākas reizes, pēdējo sarunu - pratināšanu - vadīja Kurakins personīgi. Apsargs izstāstīja gandrīz visu patiesību, noklusēja tikai par savu atklātību pret uzbrucējiem.

-   Tātad trīs! - Kurakins nikni iesita ar dūri pa plaukstu. - Kur tad viņš ņēmis sev palīgus?

-   Ļoti nopietni palīgi. - Atbrīvotais parādīja sakropļoto pirkstu. - Profesionāļi!

-   Jā-ā… - Kurakins kļuva domīgs. Viss kļuva sarežģītāk.

Ja jau Maksim ir atradušies draugi, tātad - ir arī dzīvesvieta, ir transports, ir dokumenti… Meklēšanas shēma jāmaina.

No profesora dzīvokļa atnāca Bačurins.

-   Sieva pārradās pirms desmit minūtēm, mājās viss ir kārtībā, bet ir pazudis viņa čemodāniņš ar preparātiem un aprīkojumu. Agrāk viņš to ņēma, kad strādāja uz izsaukumiem, bet pēdējos gados - vispār neaiztika…

-   Viss ir saprotams! - Kurakins nervozi mīņājās.

Palīgs nekad nebija redzējis savu šefu tik uzbudinātu.

-   Jāpaskatās Makša sakari. Paņem personīgo lietu un izspied no tās visu, ko var! Pārbaudiet meiteni, viņas apkārtni. Taču, visticamāk, tie ir tie - no Skolas… Dzirdēji taču, ko saka Vjuns, - profesionāļi!

-   Kur tad lai ņem tik daudz cilvēku?

-   Ņem, kur gribi! Pacel visus, atsauc no atpūtas!

-   Bet tie, kas pie viņa mājas dežurē?

-   Ņem nost! Viņš tur tik un tā nelīdīs!

Pie mašīnu sablīvējuma piebrauca netālu stāvošā volga.

-   Kas tad vēl? - Kurakins neizpratnē novaibstījās.

Timohins un Hodakovs izkāpa no mašīnas.

-    Jumaševa vīri… Kā viņi te gadījušies? Lai būtu, tas nav svarīgi! Arī viņi meklē Maksi, te tev arī būs papildspēki.

-   Sapratu, - Bačurins pamāja.

***

Visa atblpķēšanas procedūra ilga nedaudz vairāk par stundu. Pirms tās sākuma Veretņevs pasauca profesoru maliņā un iespieda resnajā vēderā strupo «frommera» stobru.

-    Dzīvē gadās visādi pārpratumi, kļūdas, nelabvēlīgas sakritības, - viņš iedvesmojoši runāja. - Taču šoreiz nekas tamlīdzīgs nedrīkst notikt. Citādi… - Pāri galvai pārķem- mētie matiņi bija nojukuši un atklāja dzeltenu ādu. Doktors smagi elpoja un centās ieraut vēderu, lai nepieskartos briesmīgajam priekšmetam.

-   Citādi es tevi pa gabaliņam nolaidīšu klozetā! - Specs iespaidīgi nobļāva. Viņš nejokoja. Viss notika Alekseja Ivanoviča dzīvoklī, un atbrīvoties no līķa citā veidā būtu visai apgrūtinoši.

Dzeltenais pauris noklājās ar lielām sviedru lāsēm. Līdz šim Broņislavskis tieši nebija saskāries ar nepatīkamām lietām. Viņam bija saistība ar «asām» operācijām, bet šai saskarei vienmēr bija pastarpināts raksturs. Kabinets, klusums, pierasts profesionāls darbs: zombēšana, atmiņas bloķēšana, mākslīgā līmeņa uzlikšana… Dažas reizes nācās pacientu novest līdz atklātībai pirms gaidāmās pratināšanas, bet viņš uzreiz aizgāja un neredzēja, kas notika tālāk. Bet, kad personīgi neuztver sāpes, nāvi un asinis, tad var domāt, ka tas viss nemaz nepastāv. Kāds sakars ir zem balkona uz asfalta izplātam ķermenim ar kādreiz notikušajiem psiholoģiskās pētīšanas seansiem? Nu pilnīgi nekāda!

Bet tagad viņa priekšā stāvēja tieši tie ļaudis, kuri konkrēti nodarbojās ar nepatīkamām lietām, un vēderā spiedās instruments, kas nav paredzēts nekādiem cēliem mērķiem - tikai tam, lai pārceltu dzīvas būtnes mirušā stāvoklī. Un viņš - Sergejs Fjodorovičs Broņislavskis, medicīnas zinātņu doktors, Maskavas vadošais psihiatrs, desmitiem zinātnisku un specializētu padomju priekšsēdētājs, - jebkurā brīdī varēja pārvērsties aukstā un bezjūtīgā līķī. Doktoram uznāca nelabuma vilnis, un viņš ar grūtībām noturējās kājās.

-   Ko jūs, ko jūs, par ko jūs mani uzskatāt? Vai tad es esmu lielceļa bandīts? - viņš šļupstēja. - Es izdarīšu visu kā vajag!

Un, bailīgi atskatīdamies, iegāja istabā, kur puskrēslā pie ritmiski pulsējoša metronoma krēslā gulēja Kardanovs.

-   Es esmu atslābinājies, es esmu pilnīgi atslābinājies un mierīgs, - līdz apakšpulkvežiem atplūda iejūtīgie čuksti.

-   Uzmani šito maitu, bet es aiziešu paņemt degvielu, - teica Veretņevs, uzvilka mēteli un paņēma ietilpīgu somu.

Drīzumā viņš atgriezās ar krietnu desmitu pudeļu, pierasti - uz ātru roku saklāja galdu. Kopā ar Specu ielēja pa pusglāzei, nesaskandinot un tostus neuzsaucot, izdzēra.

-   Iznāk tā, ka Maksis it kā otro reizi dzimst, - domīgi noteica Aleksejs Ivanovičs. - Viņam taču atņēma visu - bērnību, personīgo dzīvi, pat vārdu. Bet tagad visu atcerēsies, nu un tad?

Viņš atkal ielēja degvīnu, biezām šķēlēm sagrieza žāvēto desu.

-   Un ko tad viņš atcerēsies? Vārds taču tik un tā neuzradīsies? Viņam vispār nav vārda!

Negaidītā atklājuma satriekts, bijušais izlūks izstiepa roku ar drebošajiem pirkstiem.

-    Ir operatīvais pseidonīms - Maksis Vitaļjevičs Kardanovs, - Veretņevs salocīja mazo pirkstiņu. - Ir aizsega pseidonīms - Sergejs Ivanovičs Lapins, - viņš salocīja nākamo pirkstu. - Ir daudz darba pseidonīmu, es tos pat nezinu, jāpaskatās personīgajā lietā, - Aleksejs Ivanovičs ātri pielocīja atlikušos trīs pirkstus uz šīs plaukstas un, it kā inerces dzīts, vēl trīs pirkstus uz otras rokas.

-   Te nav nekā neparasta, pseido ir visiem. Es, piemēram, tiku saukts par Ziloni. Bet mans paša vārds vienmēr bijis ierakstīts dzimšanas apliecībā un pasē.

Veretņevs pacēla glāzi un, aci piemiedzis it kā mērķējot, pāri glāzei paskatījās uz Specu.

-    Bet kā viņu sauc patiesībā? Viņš piedzima Anglijā, atkal - ar pseidonīmu! Pseidonīmus dod valsts, arī leģendas tā izstrādā. Taču galvenais - kā tevi māte ar tēvu nosaukuši, kādu uzvārdu viņi tev ir devuši? Un te nu rodas āķītis. Jo Putni viņam īstu vārdu neiedeva! Arī savu uzvārdu neiedeva - kas to zina, viņu īsto uzvārdu? Tas ir valsts noslēpums, tiek glabāts aiz septiņām atslēgām, septiņiem zieģeļiem! Un tad nu iznāk, ka viņš ir cilvēks bez vārda! Un tā arī dzīvos ar pseidonīmu. Ja būs bērni — arī viņiem pseidonīmu nodos. Tikai - tas nav labi. Nav kristīgi.

-    Bet vai mēs daudz esam kristīgi rīkojušies? - Specs pacēla arī savu glāzi un, acis piemiedzis, paskatījās tai pāri. - Vai tie, kas mūs sūtīja? Vai tie, kas tos komandēja? Vai tie, pašā augšā?

Veretņevs padomāja.

-   Maz. Bet tas ir nepareizi. Labāk iedzersim, lai tiktu piedoti mūsu grēki. Mēs izpildījām pavēles, no mums prasības ir mazākas.

Truli sasitās glāzes.

-   Gatavs. - No istabas, gaišumā acis piemiedzis, iznāca Broņislavskis. Viņš izskatījās diezgan mierīgs. To redzot, profesionāļi nosprieda, ka darbs izpildīts kā pienākas.

-   Visi uzslāņojumi ir noņemti, atskaitot bērnības apakš- līmeni, es jau paskaidroju, kāpēc tas nav iespējams: tur rezerves līmenis netika radīts, vienkārši - atmiņas nodzēstas, nekas nav palicis… Bet visā pārējā viņš pārcelts uz pamata - personības līmeni. Tagad viņš pāris stundu nogulēs un tad pilnīgi atgūsies. Nav izslēgta uzbudinājuma fāze - atmiņu uzliesmojums, kas tik daudzus gadus bijušas blokādes sastindzinātas… Jāsagatavo kāds atslābinošs preparāts…

-   Vai degvīns der? - Veretņevs uzdeva tiešu jautājumu.

-   Nu, vispār - jā…

-   Un tu - cik izdzersi? - Apakšpulkvedis pielēja pilnu glāzi.

-  Es gan nebiju domājis… Nu, kompānijas pēc… gramus simt piecdesmit.

-   Būs jādzer no sirds! Nesiesim taču tevi kā tos bandītus!

-   Var jau ari siet! - Specs iejaucās. - Nu, ja pirksti nokritīs, liela nelaime nebūs, mazāk draņķību darīs!

-   Nē, nē, es labāk izdzeršu…

Kad Kardanovs pamodās, bija ap diviem naktī. Dzīvoklī smirdēja pēc degvīna, uz dīvāna bija nostiepies saimnieks, bet Specs gulēja uz matrača, kas bija nolikts pie vannas istabas durvīm. Viņpus durvīm bija dzirdama Broņislavska smagā krākšana.

Maksis jutās pavisam citādi, it kā būtu nokritis kāds pārsējs, kas ietinis apziņu daudzus gadus. Galvā intensīvi spietoja domas, radās un zuda kaut kādi tēli, bija vajadzība kaut kur skriet un kaut ko darīt. Atri apģērbies, viņš gribēja uzrakstīt zīmīti, bet nezināja, ko rakstīt. Nervozais sasprindzinājums meklēja izeju, un viņš izskrēja tuksnesīgajā, tukšajā ielā.

Ilgi gāja, nezinādams, kurp, un, tikai ieraudzījis takso- mera uguntiņu, saprata, kas viņam darāms. Pēc piecdesmit minūtēm viņš iegāja savā dzīvoklī. Noģērbies iegāja virtuvē, noglauda sienu, paoda. Nē. Pastaigāja pa istabām, ar rokām pataustīja tapetes. Ari nē. Iegāja vannas istabā, paraudzīja flīzēto sienu, atnesa kaltu un sāka rubināt šuves. Iebāzis asmeni šķirbā, aizķēra flīzīti, tā atlēca ar sausu knikšķi. Noplēsa blakusesošo, pēc tam vēl vienu un vēl… Izkustināja ķieģeļus, tie padevās, un viņš sāka tos izņemt vienu pēc otra. Atklājās melns caurums, no kura vilka aukstums. Viņš aizdedza sērkociņu.

Viņa māja L burta formā bija piebūvēta pie blakus nama. Starp sienām palika pusmetru plata sprauga. Kad pirms daudziem gadiem viņš to uzminēja, tad nolēma ierīkot slēptuvi. Gadījumam, kāds konspiratīvajā dienestā var rasties nemaz ne tik reti, kā varētu domāt.

Drebošā dzeltenā liesmiņa izkliedēja tumsu. Uz metāla leņķīšiem no ārējās pasaules norobežotajā starpmāju telpā atradās melns čemodāniņš - «diplomāts». Maksis to uzmanīgi ievilka vannas istabā, ar lupatu noberzēja biezo putekļu kārtu. Pie roktura ar stieplīti bija piestiprināta maza, laika gaitā apsūbējusi atslēdziņa ar parastai diplomāta atslēgai pārāk sarežģītu rievojumu. Taču tas nebija parasts diplomāts. Speciālā kurjera titāna čemodāns diplomāta formā. Smags, slepens un ļoti vērtīgs. To vajadzēja nogādāt adresātam per jebkuru cenu. Saglabāt no visām briesmām. Aizsargāt no uzbrukumiem. Nepieļaut tā nokļūšanu svešās rokās. Droši noglabāt neparedzētu situāciju gadījumos.

Nervozais uzbudinājums pārgāja. Viņš izdarīja to, ko prasīja ar vairākkārtēju iejaukšanos nomocītās smadzenes. Čemodāniņu stingri pie ķermeņa piespiedis, Maksis iegāja guļamistabā, pabāza to zem gultas, apgūlās un momentā aizmiga. Virtuvē un viesistabā palika ieslēgta gaisma.

Divi apgaismotie logi tumšajā fasādē bija redzami jau no tālienes. No Vernadska prospekta tie līdzinājās bākugunīm, kas pievelk piekusušus ceļiniekus. No Dienvidrietumu metro puses pa trasi, šķaidot netīro sniegu uz visām pusēm, traucās džips, bet aiz viņa, atpaliekot par simt metriem, kā piesieta sekoja melna volga.

-    Kā tu domā, vai viņi speciāli nespēlēja mums komēdiju? - jautāja pie stūres sēdošais Timohins. Hodakovs gari nožāvājās, nokrakšķinādams žokļus.

-   Neizskatās. Kam viņiem vajadzīgi tādi kumēdiņi? Tiktu tāpat no mums vaļā, viņiem tas nieks, un viss.

-Vispār… taisnība.

-   Neviens no mums netiks vaļā, - no aizmugures atskanēja Stepana balss. - Ja kas, mēs viņus visus!… Ari tos divus buļļus un viņu saimnieku, un pārējos. Pupu mizas. Tikai sakiet…

Džipā sēdošais Bačurins it kā sajuta draudošās enerģijas uzliesmojumu. «Kur viņi ņēmuši tādus zvērus?» viņš neviļus nodomāja par tihodonskiešiem līdzi atbraukušajiem kaujiniekiem. «Ar viņiem var rasties sarežģījumi… Negribas nolikt ļaudis… Būs ar viņiem jārēķinās, ja nenonāks līdz galējībām. Nu, bet tad jau redzēs…»

Velnišķīgi gribējās gulēt. Atbraukt uz «Konsorciju», nozinot šefam un… uz dīvānina viesistabā stundinas divas vai trīs… Bet pa labi tūlīt būs Kardanova māja… Bačurins pagrieza galvu, un skatiens uzdūrās gaišajiem logiem. Viņš neticēja savām acīm.

«Droši vien citā dzīvoklī, no šejienes nevar precīzi noteikt,» viņš nodomāja. «Kāpēc gan Maksis būtu līdis uz mājām? Kaut kas tāds vienkārši nevar būt! Ari acis līp ciet…»

-   Nogriezies! - viņš nokomandēja vadītāju. Divi ķermeņi aizmugurējā sēdeklī neapmierināti sakustējās. Viņi jau tā bija dzenājušies pa Maskavu visu nakti, kādam zvanījuši, cēluši no gultas, uzdevuši vienveidīgus jautājumus, uz kuriem saņēmuši nesaprātīgas atbildes. Laiks būtu atpūsties, kur nu vēl kaut kur nogriezties!

Džips pagriezās pa labi, aiz tā sekoja volga ar tihodonskiešiem, kas godprātīgi strādāja sasaistē ar Maskavas kolēģiem.

6. nodaļa

Pamatlīmenis. Turpinājums

Maskava, 1991. gada 5. jūnijs, pīkst. 15, PSKP Centrālā Komiteja.

Maksis nekad nebija domājis, ka gaidīs audienci pie CK Ģenerālā sekretāra.

Milzīgajā, ar ozola paneļiem apšūtajā istabā nebija neviena apmeklētāja, tikai pieņemamās telpas pārzinis aiz milzīga ozola galda, kas bija apvīts ar kabeļiem un daudzo telefonu aparātu vadiem, koptās, stingri oficiālās vidēja vecuma sievietes - mašīnrakstītāja un stenogrāfiste - pie mazākiem galdiņiem, divi personiskie miesassargi civilā apģērbā, kas no Kardanova nenolaida vērīgās acis. Rotājumi un iekārtojums neatšķīrās no telpām, kurās viņam bija nācies būt agrāk, bet sterilā atmosfēra atšķīrās pašos pamatos.

Šeit bija pilnīgi izskausts cilvēciskais - visi, kas atradās pieņemšanas telpā, bija štata vienības, kuru mērķis - savu funkciju precīza izpilde.

Nebija iedomājams, ka stenogrāfiste dzertu tēju vai pļāpātu pa telefonu, bet pieņemšanas telpas pārzinis - smaidītu. Diezin vai viņi gāja uz tualeti, vismaz - darba laikā.

Aiz valsts galvenā kabineta dubultajām durvīm miera stājā stāvošais Leonīds Vasiļjevičs Jevsejevs ziņoja Ģenerālajam. Tagad Jevsejevs Kardanovam neliktos ģene- ralisimuss - parasts ierēdnis, sasaistīts un nedrošs priekšniecības priekšā. Tāpat izturējās instruktors Pakļins pie sektora pārziņa Pačuļina, bet Pačuļins savukārt pie nodaļas pārziņa Jevsejeva. Tagad Jevsejevs padevīgi nenovērsa acis no Ģenerālā un nesēdēja, lai gan bija saņēmis uzaicinājumu.

-   Beigu beigās tas grauj visu starptautiskās komunistiskās alianses autoritāti, kompromitē Āfrikas atbrīvošanas kustības līderus un visu cīņu ar imperiālismu. Ļoti vārīga ir arī mūsu Borshanas atbalstīšanas un draudzības pozīcija. Prezidentu pat nevar parādīt pasaules sabiedrībai, ar viņa vārdu vienmēr figurē viņa brālis, kurš ir saņēmis pienācīgu izglītību un izskatās pietiekami civilizēti.

-  Jā, man rādīja fotogrāfijas, - Ģenerālais domīgi pagre- moja lūpas. - Bet vai visas audzinošās iespējas mēs esam izmantojuši? Tomēr - iedarbība ar vēstniekiem - ļoti iespaidīgs instruments…

Saskaņā ar čekas subordināciju - reiz izteicies, rangā zemākais nedrīkstēja atkārtoties. Tādēļ Jevsejevs klusēja. Taču, vēstniekus pieminot, viņa sejā radās tāda izteiksme, ka Ģenerālais aprāvās.

-   Ak, jā… Vai tiešām tā ir patiesība? Varbūt… Varbūt CIP mums piespēlēja melīgu informāciju? Tādu iespēju nevar neņemt vērā! Mūsu draugus cenšas izmantot jebkurā veidā! Ieskaitot arī to, ka izdomā briesmīgas nepatiesības! Mums no šejienes, no tāluma, ir grūti visu pareizi saskatīt, tikt skaidrībā un orientēties…

Šis jautājums Ģenerālā līmenī tika cilāts vairākkārt, pirmo reizi - tūlīt pēc tam, kad kļuva zināms pirmā vēstnieka liktenis. Taču lēmums netika pieņemts, jo tā būtība tika samudžināta ar daudzvārdīgiem miglainiem spriedumiem par labo, humāno, provokācijām un to, ka viss jāapsver.

Tagad atkal pavīdēja drauds, ka viss ieslīdēs vecajās sliedēs.

-   Piedodiet, biedri Ģenerālsekretār…

-   Ja viņš nav saņēmis izglītību, tas nemazina viņa organizatoriskās kvalitātes: daudzi vadoņi mūsu vēsturē arī nebija izglītoti. Bet āriene… Kurš no mums izvēlas izskatu? Ko? Ko jūs teicāt?

-    Piedodiet, biedri Ģenerālsekretār… - Tas, ko tagad darīja Jevsejevs, pēc aparāta likumiem bija tik pārgalvīgi drosmīgi, ka robežojās jau ar neprātu. Varēja zaudēt vietu un doties uz periferijas apgabala komiteju vai par vēstnieku uz to pašu Borshanu. Un kā dēļ riskēt? Tevi taču neēd… Tomēr Leonīds Vasiļjevičs uzskatīja par savu pienākumu paveikt to, kas jādara. - Pieņemamajā telpā pašreiz atrodas mūsu speciālais kurjers…

Ģenerālā seja atdzīvojās, viņš sāka smaidīt.

-   Šis biedrs dara ļoti vajadzīgu darbu. Viņš palīdz apvienoties ap mums daudzām komunistiskajām un strādnieku partijām.

-   Viņš nesen bija Borshanā…

-   Ak tā? - Smaids kļuva vēl platāks.

-   Viņš personīgi redzēja mūsu vēstnieka galvu uz mieta, redzēja, kā Mulai Džuba ēd cilvēku, un viņam Tilai Džuba lika nodot savu piekrišanu. Bez tam pēc Mulai Džubas pavēles viņa miesassardzes izņirgājās par viņu. Par to visu viņš var jums pastāstīt.

Kamēr Starptautiskās nodaļas pārzinis runāja, smaids lēnām pagaisa Ģenerālā sejā, beigās viņš sadrūma un krietnu brīdi iegrima domās. Viņam acīm redzami negribējās no aculiecinieka uzzināt par Borshanas šausmām un pieņemt atbilstošu lēmumu. Taču speciālais kurjers gaidīja pieņemšanas istabā, un atteikumam viņu pieņemt nebija pamata.

-   Nu labi, lai ienāk…

Kad Maksis kāpa pāri slieksnim, viņš gandrīz taustāmi sajuta noklikšķam neredzamu membrānu, kura atdala šo - galveno kabinetu no pārējās pasaules. Šī membrāna atsijāja visus notikumus, kas nebija iekļuvuši oficiālajos dokumentos, kas bija domāti Ģenerālajam. Viņš izgāja cauri neredzamajam šķērslim un varēja kabineta saimniekam pastāstīt visu patiesību, kas, taisnību sakot, arī ietilpa viņa uzdevumā.

Ģenerālais, no Politbiroja ģīmetnēm un individuāliem portretiem pazīstams visai valstij, izrādījās maza auguma, diezgan necils cilvēciņš un nemaz nelīdzinājās valsts augstākā areopāga vadītājam. Maksis nesaskatīja ne valdonīgo nozīmīgumu, ne mierīgo pārliecību, ne iekšējo augstma- nīgo inteliģentumu, kuru visparastākajās sejās tik prasmīgi sameklēja galma fotogrāfi un retušētāji.

Apgājis galdam, Ģenerālais ar rokasspiedienu sasveicinājās ar speciālo kurjeru un piedāvāja apsēsties, ko tas arī izmantoja, nepiemērojoties stingi stāvošajam Jevsejevam.

-    Mēs zinām par jūsu ārkārtīgi atbildīgo un vajadzīgo darbu. - Ģenerālais teica, pašsaprotami ieskaitot šajā «mēs» nevis sevi un Jevsejevu, bet tikai sevi vienu pašu. - Mēs jums pilnībā uzticamies. Un tādēļ gribam dzirdēt jūsu iespaidus par vizīti Borshanā un par šīs valsts vadītāju.

-   Gandrīz apēda mani šis vadītājs, - atceroties pārdzīvoto, Maksis nemierīgi nopūtās. - Viņam ļoti garšo cepti pirksti; sagatavojis dunci, viņš ieskatījās pannā, vai tur vēl ir vai nav. Labi, ka bija. Viņš nesen nogalēja mūsu vēstnieku, tā galvu izstādīja uz kārts, bet pirksti tātad vēl bija palikuši. Citādi - arī man būtu beigas!

Ģenerālais ilgi klusēja, skatīdamies sāņus, un nervozi bungoja ar pirkstiem pa atsperīgo zaļo tūku. Tas, ko stāstīja kuijers, tik drausmīgi neatbilda Padomju Savienības drauga un progresīva sabiedriska darboņa tēlam, ka viņš nezināja, kā vajadzētu reaģēt. Taču neko neteikt nedrīkstēja, un viņš pagrieza galvu pret Maksi.

-   Vai jūs neko nejaucat?

-   Ko tad tur var sajaukt? Pirkstus, rau, tā redzēju, tuvumā… Kā cīsiņus, tikai viņš tos apgrauž, es vēl nodomāju: kā cīsiņā radušies kauliņi?

-   Pietiks! - Ģenerālais aizsedzās ar plaukstu, it kā aizsargādamies no stāstījuma pirmatnējā naturālisma.

-    Ko Tilai Džuba jums teica atvadoties? - Jevsejevs steigšus iestarpināja, saprazdams, ka audience tūlīt tiks pārtraukta.

-   Tā arī teica: izstāstiet Maskavā par visu, ko redzējāt, un nododiet, ka es piekrītu.

-   Paldies, - skatīdamies sāņus, Ģenerālais noteica. - Jūs esat brīvs.

Šoreiz iztika bez rokasspiediena. Maksis devās uz durvju pusi.

-     Pagaidiet mani pieņemšanas telpā, - viņš dzirdēja Jevsejeva balsi. Atkal noknikšķēja neredzamā membrāna, un Maksis atradās parastajā pasaulē. Viņš paskatījās pulkstenī. Piecpadsmit divdesmit. Viņš bija bijis valsts galvenajā kabinetā divdesmit minūtes.

Pēc piecām minūtēm iznāca Jevsejevs. Ar iespaidiem pārpilnajam Maksim laiks aizskrēja nemanāmi, un viņš nemaz necentās lauzīt galvu par to, kas tika apspriests aiz aizvērtajām durvīm šajās piecās minūtēs.

***

Maskava, 1997. gada 14. februāris,

plkst. 8.50.

Maksis pamodās nomierinājies un spēka pilns. Garastāvoklis bija pacilāts, viņš jutās kā pilnvērtīgs cilvēks. Gribējās ēst, bet dzīvoklī nekā ēdama nebija. Turklāt par varītēm gribējās kādam pastāstīt par savām jaunajām izjūtām un pamodinātām atmiņām. Vai patiesi viņš ir piedzīvojis galvu reibinošus piedzīvojumus, bijis tādās augšās, saticies ar pašu Ģenerālsekretāru?

Viņš paskatījās zem gultas. Diplomāts bija savā vietā. Tagad vajadzēja izlemt, ko ar to darīt. Tur atradās nauda. Kādreiz tā bija piederējusi partijai, bet tagad - nevienam. Tas bija savādi un nepierasti. Viņš pasvārstīja čemodāniņu rokās: ap astoņiem kilogramiem. Astoņsimt tūkstoši dolāru. Doma ieskatīties iekšā pat neradās: kurjeram uz visstingrāko ir aizliegts atvērt čemodāniņu - tas tika pielīdzināts nodevībai. Jāapspriežas ar Alekseju Ivano- viču.

Maksis uzgrieza numuru.

-   Labrīt, Aleksej Ivanovič!

-   Ā! Kur tu pazudi?

-   Es esmu mājās. Tūlīt atbraukšu. Par daudz ko vajadzētu parunāt.

Simt metru attālumā no mājas stāvēja mikroautobuss, lāzera skaņas uztvērējs bija nomērķēts pret Kardanova dzīvokļa logu.

-  Tūlīt viņš iznāks, - Kurakinam noziņoja, tikko Maksis bija nolicis klausuli.

Tas saskatījās ar palīgu. Abi reizē neviļus paskatījās uz melnās volgas pusi. Stepans un Hohols kā drūmas klintis bija atspiedušies pret motora pārsegu un bagāžas nodalījumu. Timohins nāca uz mikroautobusu.

-   Lai pagaidām strādā kopā ar mums, - Kurakins noteica. - Jautājumu atrisināt nekad nebūs par vēlu. Tik vien, kā izvēlēties laiku un vietu…

Timohins bija jau pavisam tuvu. Kurakins devās viņam pretī, pasmaidīja, pastiepa roku.

-    Ko tāds sadrūmis? Neizgulējāties? Mūsējie arī visu nakti uz kājām…

Timohins gurdeni atbildēja rokasspiedienam.

-   Nupat zvanīju uz Tihodonsku. Jumaševs miris.

-   Kā?! - Kurakins patiesi izbrīnījās. - No kā?

-   Trombs sirdī. Acumirklīga nāve.

-   Labi vismaz, ka acumirklīga… Bet par to vēlāk, tagad mūsu klients iznāk.

-   Iedot manus cilvēkus?

-   Nē. Viņu tik vienkārši nepaņemsi. Mums padomā viena viltība.

…Maksis apģērbās, paņēma diplomātu. Atcerējās 21. augusta agro rītu, tankus uz ielām, visapkārt valdošo saspringumu, paša atsvešinātību - viņš lidoja projām, viņu gaidīja Borshana, kanibāls ar trisstūrainajiem zobiem. Viņš nezin kāpēc vairāk domāja par Mairu - pirmatnējie instinkti lauztin lauzās no viņa būtības dziļumiem, kaut ari nebija ieguvuši kādu noteiktu formu.

Stingrais un domīgais Jevsejevs nodeva čemodāniņu, pateica parastos ceļavārdus un paskatījās ar tādu kā savādu izteiksmi. Tāpat uz viņu skatījās cilvēks no Pirmās valsts pārvaldes, ar kuru viņš satikās pēc vizītes pie Ģenerālā. Bijušais kolēģis jautāja par detaļām: no kāda materiāla ir Mulai Džubas pils, cik liela ir pieņemšanas istaba, kā tas atver sūtījumu un pārskaita naudu… Maksis tā arī nesaprata, kam tas ir vajadzīgs.

Atvērdams ārdurvis, Maksis nodomāja, ka viņš otro reizi dodas vienā un tajā pašā ceļojumā. Un vēl nodomāja: ja lidmašīna toreiz nebūtu atgriezusies, visa viņa dzīve varētu izveidoties pavisam citādi. Un droši vien labāk…

Viņš neizsauca liftu, bet kāpa pa trepēm, kreisajā rokā viņš turēja čemodāniņu, bet «bultiņu» labajā, kas bija iebāzta kabatā. Kad pārnēsā sūtījumu, jāievēro maksimāla piesardzība. Nokļuvis līdz pirmā stāva kāpņu laukumiņam, viņš tūlīt pamanīja jaunu sievieti, kas iegrozījās stūrī, acīmredzot lai nokārtotos. Uzrautais apģērbs, līdz ceļiem nolaistās zeķbikses un apakšbiksītes, biezi noaugušais kaunuma paugurs.

-Ai, atvainojiet, vēders!… - viņa māksloti teica.

Maksis, garām ejot, novērsās. Kaut kas šajā ainā bija nedabīgs un savāds. Pa labi sāka šņākt, it kā būtu pārrauts augsta spiediena tvaikvads, dzelteni tvaiki apņēma viņa galvu, Maksis strauji pagriezās - degunu aizspiedusi, sieviete viņam pūta virsū strūklu no spilgti sarkana baloniņa. Mirkli šķita, ka tā ir Maira, bet viņš tūlīt zaudēja samanu.

Kurakins ar palīgu un divas «torpēdas» lēni gāja uz ieeju namā. Pēkšņi durvis strauji atvērās, un Elka, ar muti kāri tverot gaisu, izskrēja pagalmā. Viņa grīļojās, zem pavērtā mēteļa varēja manīt nolaistās zeķbikses.

- Dūzi, Sprausla, uz priekšu! - Kurakins pavēlēja. - Uzmanīgi, aizturiet elpu!

Kaujinieki, zābakus rībinot, metās uz priekšu. Garāmgājēji sāka ausīties. Tūlīt sanāks pūlis.

-   Kur Ivans? - lūpas nekustinot, Kurakins jautāja.

-   Rekur! - Bačurins atsaucās.

Cilvēks miliča formas tērpā gāja gar māju. Tas vienmēr nomierina mietpilsoņus. Elka bija atguvusies, pabāza rokas zem mēteļa un veica dažas vijīgas kustības, it kā uzvilktu maskēšanas nolūkos nomesto čūskas ādu. Pie parādes durvīm piebrauca melna volga. Kā bīstama atspere no tās izlēca Hohols.

-   Ē-ē, tas nu neies cauri! - Kurakins pagrieza uz pirksta zīmoggredzenu un ātri devās uz notikumu epicentru.

Palīgs gāja labajā pusē, par soli atpaliekot. Tā strādā saskaņots kaujinieku pāris.

«Torpēdas» izvilka nejūtīgo Makša ķermeni. Viņi to veica prasmīgi: rokas ap pleciem, kājas it kā nedaudz kustas, parasts skats - draugi ved piedzērušu paziņu. Dūzis nesa melno diplomātu. Kurakina acu zīlītes paplašinājās. Tas, ko viņš bija izskaitļojis abstrakti, ieguva pilnīgi reālu veidolu.

-   Vai tagad tu saprati, no kurienes es ņēmu čemodānu? - nedaudz pagriezies, viņš izmeta. - Saprati, kāds tas ir māneklis?

-   Sapratu, šef, - grēkus nožēlojošā tonī atsaucās Bačurins. - Patiesībā - es tam neticēju!

-   Tagad visu laiku mani nodrošini! Nenolaid acis!

Kurakins no Dūža spēcīgās ķetnas izķēra pasmago čemodāniņu. Maksi stūma volgā, negaidīti viņš atvēra acis un sastapās ar spicausainā skatienu.

-   Tu?! - Rāvienā viņš atbrīvoja roku un iebāza mēteļa kabatā.

-   Bāc! - Labās rokās tiešs sitiens trāpīja pa vaiga kaulu un atmeta galvu atpakaļ. Kurakins veikli pārbaudīja kabatu un izvilka «bultiņu». «Paguvu,» viņš nodomāja.

-   Kas tas? - jautāja pienākušais Timohins.

-   Pildspalva, - atbildēja spicausis. - Domāju, ka viņam tur ir ierocis…

-   Bet čemodāns? Tur ir arī mūsu daļa!

Stepans izlīda no mašīnas un atpogāja jaku. Hohols atgāja nedaudz sāņus un izdarīja to pašu.

-    Kādas problēmas? - Kurakins maigi glaudīja «bultiņu». - Iesim uz autobusu, paskatīsimies, kas tur ir iekšā! Varbūt tur nemaz nav ko dalīt! Tikai šis te jāpieskata, Maksis ir sprigans puisis…

-   Es palikšu, - Hodakovs atsaucās. Viņš sēdēja pie stūres un notikumu gaitā neiejaucās.

-    Labi, - Timohins pamāja, bet Stepans sniedza roku dzelžus.

-   Uzlieciet, kamēr nav atjēdzies…

Kurakins ar diplomātu rokās devās uz mikroautobusu. Nedaudz atpaliekot, virzījās Bačurins un ar acīm taustīja Ti- mohinu, kurš sekoja katrai zvērausainā cilvēka kustībai. Sprausla un Stepans gāja nopakaļus, novērojot saimniekus un kontrolējot viens otru. Aiz viņiem svarīgi soļoja viltus milicis. Procesiju noslēdza Hohols un Dūzis, piesardzīgi un agresīvi.

***

Maskava, 1991. gada 5. jūnijs, pīkst. 15.20-15.25, PSKP CK, Ģenerālsekretāra kabinets.

Pēc speciālā kuijera iziešanas Ģenerālais kādu brīdi sēdēja klusējot.

-   Bet, hm… Kā par viņu izņirgājās? - viņš negaidīti jautāja.

-   Piespieda laizīt miesassardzes starpeni, - pēc klusuma brīža Jevsejevs atbildēja. Nodaļas pārzinis nekad nebija domājis, ka iznāks runāt ar Ģenerālsekretāru par tik kutelīgu tēmu. - Viņš ļoti baidījās, ka būs saķēris kādu slimību, gāja pie ārstiem. Taču viss nokārtojās. Starp citu, raportā viņš par to nenorādīja. Mēs paši uzzinājām.

-   Hm… Cik tas ir nelāgi. Tādas lietas nav ciešamas! Un mēs to necietīsim! - Ģenerālā balss skaļums pakāpeniski pastiprinājās, un pēdējo frāzi viņš gandrīz izkliedza. - Kaut ari es neesmu līdzīgu metožu piekritējs, bet te bez tām neiztiksim!

Viņš izņēma no paliktņa tīru papīra lapu un ar melnu tinti uzrakstīja:

«Pilnīgi slepeni

Vienīgais eksemplārs

īpašā mape

Bez protokola

Politbiroja lēmums

1.   Ņemot vērā, ka Borshanas prezidents Mulai Džuba nodarbojas ar kanibālismu, īpaši cietsirdīgi nogalinājis trīs Centrālās Padomes sūtītos padomniekus, ar īpašu cinismu izturējies pret CK speciālo kurjeru un tādējādi diskreditē cīņas ideju pret imperiālismu un koloniālismu, grauj nacionālās atbrīvošanas kustības līderu autoritāti un kompromitē Padomju Savienības draudzību ar Āfrikas tautām, piekrist Starptautiskās nodaļas priekšlikumam nomainīt Mulai Džubu prezidenta postenī pret viņa brāli Tilai Džubu bez oficiāliem paziņojumiem par izdarīto pārvietošanu.

2.  Šā lēmuma pirmā punkta izpildi veikt ar Otrās ekspedīcijas spēkiem, piesaistot PSRS VDK Pirmās valsts pārvaldes tehniskās iespējas…»

Plaši parakstījies, Ģenerālais papīru nolika malā.

-    To mēs izdarīsim tuvākajā sēdē, bet jūs pagaidām gatavojiet visu vajadzīgo. - Skaidrās acis apstājās uz Jevsejeva sejas. - Politiskā ziņā nekas nebūs jādara: visiem Tilai Džuba ir Mulai Džuba. Pārdomājiet tehnisko pusi, apsprie- dieties ar Rjabiņenko, neatklājot viņam pilnībā lietas būtību. Vajag nodrošināt Tilai Džubu…

Jevsejevs pamāja.

-   Mēs viņu brīdināsim, mums ir iespējas.

-   Bet… - Ģenerālais pamāja uz durvīm.

Jevsejevs pašūpoja galvu.

-    Diezin vai. Jebkurā gadījumā Tilai viņu nevarēs atlaist.

-    Žēl… Bet jūs tomēr padomājiet. Un, protams, parūpējieties par ģimeni.

-   Labi.

Jevsejevs noklusēja un neteica, ka Kardanovam nav ģimenes. Tas maz kādu interesēja, un tam nebija nekādas nozīmes. Tieši otrādi - visu tikai atviegloja.

Maksis ievaidējās, atgūstot samaņu. Viņš bija novietots uz volgas aizmugurējā sēdekļa, stipri sāpēja galva, bija nelaba dūša. Hodakovs sēdēja priekšējā sēdeklī, roku dzelži bija viņam blakus. Kardanovs neizpratnē paskatījās uz savām brīvajām rokām, pakustināja plaukstas.

-   Kas tā ir par gāzi? - viņš painteresējās un, ieskatījies viņu sargājošā cilvēkā, pazina Tihodonskas paziņu.

-    Ko tad jūs uz šejieni atvilkāties? Kāda jums interese?

-   Vai tu esi no mūsējiem?

-   No kādiem «jūsējiem»? Es esmu pats no savējiem!

Stiprais organisms ātri atguva spēkus, un viņš jutās arvien pārliecinošāk.

-   Es visu dzīvi esmu nodienējis Kantori. Tādēļ arī prasu.

-Ā-ā… Tad tu esi uzminējis.

-   Bet kāpēc nebija atmiņas? Tagad tu esi kaut kāds citāds…

-   Par apziņas blokādi esi dzirdējis? Redzi, mani tikai vakar atbloķēja.

-   Nu, maitas! Tā jau es domāju…

Kaut arī Maksis Kardanovs nebija līdzīgs dzīves samaltajam Lapinam, Hodakovs joprojām juta pret viņu sāpīgu žēlumu.

-   Tihodonskā neatgriezies. Tur tev ir lielas problēmas. Precīzāk, nevis tev, bet tam - citam. Bet tas ir viens pīpis.

Atkal atmiņā atplaiksnīja Lapsa, atausa jaunais Ciedrs. Ar strauju žestu viņš notrauca roku dzelžus uz grīdas.

-   Neuzliki? Kāpēc? Vai domā, ka tiksi galā tāpat?

-   Es netaisos ar tevi tikt galā. Tūlīt uzspiedīšu pedāli, kamēr viņi tur čammājas, pagūšu atrauties. Izsēdināšu tevi tur, kur gribēsi, bet pats - pēc savas programmas…

-   Ak tā gan! - Maksis vērīgi ieskatījās sarunas biedra sejā. - Un kāpēc?

-Apnicis. Gan šie ir apnikuši, gan vispār…

Pa to laiku Kurakins no mikroautobusa izdzina divus tehniķus - «klausītājus» - un aizcirta durtiņas.

-   Šakāļi! - Hodakovs nospļāvās. - Nekādi nevar pierī- ties.

-    Bet cilvēkam nekad nav gana, - Maksis pasmīnēja. - Ar to viņš arī atšķiras no dzīvniekiem. Šaujamais ir? Iesim, viņus novāksim un savāksim čunguru. Tur ir astoņsimt stabu, zaļajos.

Nevarēja saprast, vai viņš runā nopietni vai joko.

Hodakovs pašūpoja galvu.

-   Tas nav priekš manis. Es ar tādu gabalu aizrišos.

-   Varbūt arī viņi aizrīsies… Bet biežāk - norij.

Maskava, 1991. gada 19. augusts, pīkst. 4.00 no rīta, Jevsejeva kabinets.

Leonīds Vasiļjevičs norūpējies staigāja pa kabinetu. Cieši aizvērtie aizkari, izvilktā gulta atpūtas istabā un pār- nakšņošana darba vietā liecināja par ārkārtēju notikumu tuvošanos. Drēbju skapī atradās smags melns speciālā kurjera diplomāts.

-   Pie jums speciālists no Rjabiņenko, - pa interfonu noziņoja diennakts dežūrai norīkotais sekretārs.

Tādā režīmā šodien strādāja viss aparāts, kaut arī maz bija to, kas zināja, kāds tam ir iemesls. Jevsejevs bija to vidū, kas zināja.

-   Va velns, pavisam aizmirsu! - Nodaļas pārzinis iesita sev pa pieri.'- Nu pavisam nelaikā!

-   Mēs ievērojām termiņu. Tā ir ārkārtīgi uzticama un pilnīgi droša lieta. - Speciālists nolika uz galda melnu čemodāniņu - diplomātu -, tieši tādu pašu, kāds atradās skapī. - To var mest pret grīdu, sist ar āmuru, pat uz īsu laiku iemest ugunskurā - nekas nenotiks. Tas var stāvēt desmit, piecpadsmit, varbūt pat divdesmit gadus - viss būs normāli. Blīvās iznīcināšanas rādiuss - divi metri, izlases veidā - seši vai septiņi metri.

-   Paldies, - Jevsejevs noteica. - Tikai atverot?

-   Simt procentu. Absolūti droši.

-   Paldies, - nodaļas pārzinis vēlreiz pateicās un paspieda speciālista roku.

***

Maksis un Hodakovs skatījās uz mikroautobusu un pēkšņi ieraudzīja, kā tur iekšienē uzliesmoja uguns, izliecās un izkusa stikli, pārsprāga sienas, augsti uzlidoja deformētais jumts, uz visām pusēm aizlidoja kaut kādi briesmīgi nenoteiktas formas gabali, atsprāga durvis, aizķerot «klausītājus»…

- Tas nu gan! - Maksim atkārās žoklis. Savādie skatieni, kurus viņam pirms daudz gadiem veltīja Jevsejevs un kolēģi no Pirmās valsts pārvaldes, ieguva negaidītu un briesmīgu izskaidrojumu. Ja lidmašīna nebūtu atsaukta, viņš jau sešus gadus nebūtu starp dzīvajiem!

-   Pjotr Aleksejevič!

Bāls kā nāve, Hodakovs līdz pusei bija izliecies no mašīnas un iezīdies ar sastingušu skatienu degošajās, izārdītajās mikroautobusa atliekās.

-   Tomēr aizrijās! - viņš ar grūtībām izteica un atkrita vadītāja sēdeklī. Trīcošās rokas nevarēja trāpīt aizdedzes atslēgu slēdzenē. Beidzot dzinējs sāka jaudīgi dūkt.

-   Jātinas! - Hodakovs iedarbināja motoru.

-   Es nekur nebraucu, - Maksis teica, durtiņas atverot. - Sveiks!

-   Kā zini.

Hodakovs sniedza roku, un Maksis to paspieda.

Volga aizbrauca. Sprādziena atbalss izklīda, un kļuva dzirdamas citas skaņas - mikroautobusu iznīcinošo liesmu sprakšķi, sieviešu kliedzieni, no augšas krītošo šķembu švīkstoņa. Stipri oda pēc deguma un kvēpiem. Sniegā gulēja kaut kas briesmīgs un apogļots. Nezināms spēks piespieda Maksi pieliekties un ieskatīties. Viņš ieraudzīja spico zvērīgo ausi.

Pašķirdams ziņkārīgo pūli, Maksis devās uz garās kiosku rindas pusi. Ceļā gadījās trīs piedzērušie. «Jau no rīta pielakušies, lopi!» pazibēja šķebīga doma.

-   Brāl, kas tur notiek? - Viens nostājās ceļā. - Patiešām neko nevaru saprast…

Maksis iesita, piedzērušais aizlidoja pāris metru un nokrita, neizrādot dzīvības pazīmes. Maksis pavērsās pret pārējiem. Tie atkāpās. Tas, kurš stāvēja vistuvāk, neveikli aizsedzās ar plaukstu.

-   Par ko, brāl?

-   Mulai Džuba tev ir brālis! - Maksis sita vēlreiz.

Izliktā plauksta nelīdzēja, otrais ķermenis smagi iekrita

kupenā. Trešais metās bēgt. Maksis gāja tālāk.

«Džeka Kolsona» nebija, viņš nopirka «Džoniju Vokeru» - melno marku - un uzkožamos. Atgriezās mājās un, pie loga stāvēdams un skatīdamies uz ļaužu pūli, milicijas un medicīnas mašīnām, izdzēra pusi pudeles. Pasaule pamazām nostājās savā vietā.

Piezvanīja Veretņevs.

-   Kā, tu vēl pat neesi izgājis? Bet mēs tevi jau sen gaidām!

-   Pie manis zem logiem uzsprāga vakardienas puiši, - teica Maksis. - Es esmu neskarts, bet pagaidām palikšu mājās. Nezin kāpēc nervi niķojas.

-   Labi! - Pieredzējušais Aleksejs Ivanovičs neuzbāzās ar idiotiskiem, bezvērtīgiem mierinājuma vārdiem.

Maksis iegāja vannas istabā, ilgi skatījās uz melno caurumu, kur sešus gadus viņu bija gaidījusi nāve, pēc tam mehāniski aizlika caurumu ar ķieģeļiem. Atlika atjaunot apdari, un tad nekas neatgādinās par slēptuvi. Un par pagājušo dzīvi. Nekas? Bet arī nekādas nākotnes viņam taču nav. Lai gan…

Viņš ātri piegāja pie telefona, ieskatījās piezīmju grāmatiņā, uzgrieza numuru.

-   Hallo! - atskanēja miegaina balss. Viņš to uzreiz pazina, jo viņi daudzas reizes bija modušies kopā.

-   Maša, tas esmu es…

Klausulē klusums.

-   Maša!

-   Maksis? No kurienes tu uzradies? Pie manis nāca kaut kādi cilvēki, par tevi jautāja, mīņājās zem logiem. Kur tu esi?

-   Maša, vai tu esi viena?

-   Kur tu biji tik ilgi?

-   Vai tu esi viena, es prasu?!

Viņa vilcinājās.

-   Viena.

-   Es tūlīt atbraukšu.

Viņa atkal kavējās ar atbildi. Pavisam nedaudz, tikai druscltiņ. Ne jau katru dienu atgriežas no pagātnes. Tieši tā viņš izskaidroja niecīgo aizķeršanos.

-   Brauc.

Prieka vilnis aizskaloja šīsdienas stresu. Bet varbūt arī visu iepriekšējo dienu. Maksis sāka svaidīties pa dzīvokli - vajadzētu pārģērbties, bet viņš nav paspējis nomainīt garderobi. Sīkums! Piesteidzies pie spoguļa, viņš saķemmējās, ar spirtu piededzināja Kurakina atstāto nobrā- zumu. Ātri uzmeta mēteli, izskrēja ārā un, pārlēkdams pār pieciem pakāpieniem reizē, metās lejup. Viņš bija laimīgs. Tāds stāvoklis cilvēkam ir reti. Bet, kad tas ir, tad nav svarīgi, cik ilgs tas būs, - desmit minūtes, visu mūžu vai trīs dienas.

Rostova pie Donas, 1997. gads

Pirmās gramatas beigas

SATURS

I   dala. Rezerves līmenis………………………………………… 3

1. nodaļa. Ārējie kairinātāji……………………………………. 3

2.  nodaļa. Otrā daba……………………………………………. 47

3.  nodaļa. Ieskatīties zemapziņā …………………………. 103

4.  nodaļa. Asas izjūtas ………………………………………. 146

II  daļa. Ceļš uz pamatlīmeni ……………………………… 188

1. nodaļa. Blokādes pārrāvums …………………………… 188

2.  nodaļa. No divām pusītēm………………………………. 207

3.  nodaļa. Eksfiltrācija………………………………………. 244

III  daļa. Līmeņu saplūšana………………………………… 295

1. nodaļa. Pamatlīmenis. Mācības ……………………….. 295

2.  nodaļa. Mednieki un medījums ………………………. 316

3.  nodaļa. Bērnības atskaņas………………………………. 339

4.  nodaļa. Pamatlīmenis. Darbs…………………………… 351

5.  nodaļa. Mednieku medības……………………………… 387

6.  nodaļa. Pamatlīmenis. Turpinājums…………………. 414

* Tik nelabvēlīgi darbinieki dēvē paši savu drošības dienestu.

[1] grāmatā aprakstītajā laikā inflācijas dēļ Krievijā bija apgrozībā nauda, kuras oficiālā nominālvērtība bija 1000 reižu lielāka par pašreizējo.

[2] infiltrācija - nelegāla konspiratīva iekļūšana valstī, kurā nolemts darboties.

[3] - kas šī par valsti? kas šī par pilsētu? (Angļu vai.)

[4] kep - kriminālās ekspertīzes pārvalde.

[5] eksfiltrācija - nelegāla iziešana no izlūkojamās teritorijas.

[6] «ciprese» («kmiapnc») - portatīva pistole - ložmetējs ar bruņojumā esošām 9 mm patronām.

[7] mi-5 - Lielbritānijas pretizlūkošanas dienests.

[8] vormvud-skrabs - stingrā režīma cietums Londonā.

[9] old-beili - augstākās instances krimināltiesa Anglijā.

Content

Koreckis Daņils Operatīvais pseidonīms

Pirmā daļa REZERVES LĪMENIS

1. nodaļa Ārējie kairinātāji

2. nodaļa Otrā daba Tihodonska, 1997. gada 8. februāris, pīkst. 15.15.

3. nodaļa Ieskatīties zemapziņā Tihodonska, «Tihprombanka», poligrāfa telpa.

4. nodaļa Asas izjūtas

Otra dala CELĀ UZ PAMATLIMENI

1. nodala Blokādes pārrāvums Tihodonska, restorāniņš «Mazā Parīze»

2. nodaļa No divām pusītēm

3. nodaļa Eksfiltrācija Tihodonska, 1997. gada 10. februāris, pīkst. 19.40, - 8°C, vējš.

Trešā dala LĪMEŅU SAPLŪŠANA

1. nodaļa Pamatlīmenis. Mācības

2. nodaļa Mednieki un medījums

3. nodaļa Bērnības atskaņas

4. nodaļa Pamatlīmenis. Darbs

5. nodaļa Mednieku medības

6. nodaļa Pamatlīmenis. Turpinājums

SATURS