Koreckis Danils

Pa Velna pēdām

DANILS KORECKIS

Pa velna pēdām

.

Pirmā nodaļa Kautiņš restorānā

Sešsimtais mersedess kopā ar apsardzes džipu nesās pa naksnīgo Maskavu. Atzvēlies mīkstajā sēdeklī, Vilks sevī nosprieda, ka galvaspilsēta nekad neguļ. Tihodonskā ap šo laiku slikti apgaismotajās ielās tumsu kliedēja vien patrulējošo automobiļu dzeltenie starmeši un zili mirgojošās bākugunis, bet retie gājēji uzreiz pievērsa ekipāžu uzmanību kā aizdomīgi, pārbaudāmi subjekti.

Šeit viss bija citādi. Žilbinoši baltas dzīvsudraba lampu virtenes, blīvas automašīnu straumes, spilgtās, krāsainās naktsklubu un kazino izkārtnes, līdz pēdējam pārpildītās autostāvvietas, ļaužu pūļi Tveras ielā, restorāni, kuros dzīve sita augstu vilni… Pirms vairākiem gadiem, kad Vilks bija strādājis VDK ārējās novērošanas dienestā, tāda rosība centra gaiši apgaismotajās ielās nebija vērojama, un tas jūtami apgrūtināja novērošanu naktī.

-   Senāk tā nebija, viņš aizsmakušā balsī ierunājās, aprodot ar sajūtām krūškurvī pēc miliča gumijas steka sitiena. Sajūtas nebija diez cik patīkamas. Tikpat kā droši spēcīgs ribu sasitums un plaušu kontūzija. Labi, ka var neklepojot ievilkt elpu, varbūt tiks sveikā cauri… Arī kreisajā apakšdelmā jūtama dīvaina velkoša sāpe droši vien arī tur ir trāpīts, tikai cīņas karstumā viņš to nebija manījis…

-   Savulaik es te tiku braukājis ikvienā diennakts laikā.

-  Kad tas bija! Seržs iecietīgi pavīpsnāja. Tagad Maskava ir Eiropas pilsēta ar piesātinātu naktsdzīvi. Pamatā šeit apgrozās visa nauda. Starp citu, ļoti lielas summas… Vienīgi šeit var piedāvāt trīs miljonus par darbu, kuru agrāk tiki veicis pilnīgi bez maksas…

Iesāktā saruna prasīt prasījās pēc turpinājuma, taču šofera klātbūtnē tas nebija iespējams. Abi apklusa.

Kortežs izbrauca pa apakšu vieglai svītrotai barjerai. «Eldorado,» Vilks izlasīja neona burtus virs stikla ieejas durvīm. No džipa izkāpa vairāki apsargi un nostājās puslokā ap mersedesu. Ar visu brašo izskatu un saskaņoto darbību nopietnu uzbrukumu viņi nebūtu spējīgi ne novērst, ne atvairīt.

«Tukša zīmēšanās, acu aizmālēšana,» Vilks nodomāja. «Nez vai Seržs pats to saprot?»

-   Kāpēc tavi būdas tā sastājušies? viņš nevērīgi painteresējās.

-   Neapvaino puišus, viņi nav būdas, Seržs aizrādīja.

-  Viņi dara savu darbu… Tagad ir tāds laiks ik brīdi var sākties slaktiņš!

-   A-a-a-a… Bet kāpēc viņi skatās uz tevi?

-   Uz ko tad lai viņi skatītos? Viņi taču mani sargā!

-   Skaidrs, Vilks pamāja.

Viņam tiešām kļuva skaidrs, ka senajam biedram nav ne jausmas par efektīvu personiskās apsardzes organizāciju. Taču Seržs nesaprata zemtekstu un apmierināti pasmaidīja.

-   Tūdaļ Toļiks novērtēs situāciju ja gaiss būs tīrs, dos zinu… > _

īsi apcirptais plecīgais Toļiks iznira no restorāna un pamāja ar roku. Tūdaļ viens no «būdām» atvēra mersedesa durvis.

-   Ejam, Seržs sacīja.

Plašajā gaišajā vestibilā viņus goddevīgi sveicināja vietējais sargs «Taigas» maskēšanās tērpā ar revolvera maksti pie platās siksnas.

-   Ņem vērā, Serjogins turpināja izglītot provinciāli.

-   Tā ir Maskava! Kuru katru brīdi var iegāzties baņģuki ar automātiem… Tāpēc solīdos iestādījumos apsargiem ir kaujas ieroči! Lai gan tas ir bezdievīgi dārgi, tomēr uz drošības rēķina nav pieņemts knapināties.

No sarga vaļējās ieroča maksts rēgojās laukā pistoles rokturis, kas pēc formas atgādināja «makarovu». Taču plastmasas sānu plāksnītes bija nevis sārtā, bet melnā krāsā, turklāt trūka obligātās metāla skavas drošinājuma siksniņai. Tātad tā nebija kaujas «PM», pat ne dienesta «IZ-71», bet nekam nederīga gāzes rotaļpistole, visticamāk, «6P-42». Ar tādu var vienīgi sīkos huligānus atbaidīt.

Jā, izskatās, ka Seržs pēdējo gadu laikā nopietnos pasākumos vairs nav iesaistījies. Savukārt tas, ka viņš lietoja vārdu «baņģuki», nozīmēja, ka sevi viņš tajos neierindo. Citādi būtu teicis «puiši» vai «džeki». Tas priecēja. Lai gan var neuzskatīt sevi par bandītu, bet ne ar ko no viņiem neatšķirties.

Piemīlīga meitene aizveda viņus pie galdiņa, izveicīgs viesmīlis baltā kreklā ar melnu tauriņu zibenīgi atnesa divas smagas ādas mapes ar ēdienkarti. Vilks ielūkojās tajā un uzreiz sapinās svešajos nosaukumos it kā viņš atrastos nevis Krievijas restorānā, bet gan pavisam uz citas planētas. Vai arī pētītu svešā šifrā rakstītu dokumentu.

-  Tātad austeres ar šampanieti, kā bija runāts! Seržs turpretī jutās kā zivs ūdenī. Viņš acīm redzami orientējās visos kulinārijas šifros.

Vilks slepus pētīja draugu. Gaiši, kārtīgā celiņā pāršķirti mati, dziļi iegrimušas pelēkas, nedraudzīgi piemiegtas acis, izvirzīti vaigu kauli, stūrains zods ar bedrīti… Platos plecus sedz dārga auduma uzvalks, drošas manieres, sakari, nauda… Viņš droši vien patīk sievietēm… Nezin vai viņš tiekas ar Sofiju?

-   Austeru te ir lērums, turklāt ar numuriem, slēpdams apjukumu, noburkšķēja Vilks. Ko tas nozīmē? Bez tam tās taču ir tikpat kā zivis, kā tādām var dzert klāt saldu dzērienu?

Sergejs aizbildnieciski nosmīkņāja.

-   Ļoti labi var, visā pasaulē tā dara. Bez tam īsts šampanietis nav salds. Tūlīt pats redzēsi! Un numuri arī nav nekāda gudrība jo mazāks cipars, jo lielāka austere. Turklāt labāk ņemt ar nosaukumu, re, «Baltā pērle», «Belot»… Tās visas kā viena ir lielas, izlasītas, vienāda lieluma. Tūlīt uzzināšu, kuras ir pašas svaigākās.

Vilks aizcirta ēdienkarti.

-   Labs ir, komandē pats.

Viņš atlaidās krēslā un palūkojās apkārt.

Lai gan bija nakts, zāle bija pilna. Izbrīnu radīja publikas respektablais izskats nepārprotamu noziedznieku un atklātu prostitūtu nakts iestāžu pastāvīgo apmeklētāju kā redzams, nebija, vismaz viņi nekrita acīs. Nemanīja arī veiksmīgu jaunbagātnieku, kuri dižotos ar savu bagātību. Neuzkrītoši tērpi, atturīgas manieres… Taču, spriežot pēc cenām ēdienkartē, pat nepieredzējušais Vilks saprata, ka abstraktais skaitlis «120» par «jūras veltēm» nebūt nenozīmēja rubļus, vidusmēra maskavieši darbaļaudis un jaunās Krievijas veidotāji šeit nemēdz iegriezties. Simtprocentīgi droši ja dzēruma vai kāda cita iemesla pēc iebraucējs no Vologdas vai Samāras iebāztu savu degunu zem spožās izkārtnes, sargs pēc viņam vien zināmām pazīmēm izbrāķētu viņu jau uz sliekšņa un pagrieztu atpakaļ. Feiskontrole lūk, kā to sauc! Tikai kādi bija tie kritēriji, pēc kuriem notiek atlase?

Vilks pamatīgāk nopētīja gremojošo un bezrūpīgi pļāpājošo publiku.

Ne jau nu inteliģence un cēlas īpašības. Šeit bija pārstāvēti visdažādākie tipi no nepārprotamiem blēžiem un afēristiem, kuri lieliski iekļāvās tirgus attiecību sistēmā, līdz rūpju pārņemtiem vadītājiem, modernā valodā runājot, menedžeriem, kuri ar darījumu partneriem apsprieda vērienīgus kontraktus. Daudziem bija skarbi piemiegtas acis, asas rievas mutes kaktiņos, kas norādīja uz specifisku dzīves pieredzi.

-   Vai mūsējie ir? Vilks mēmi apvaicājās runcim.

-  Vai nu bešā! ar neizprotamu lepnumu atsaucās Cietuma Pastāvīgais Iemītnieks [1] . Rau, «pie saimnieka»*" pabijušais aizpīpē, arī tur pie loga, un aizmugurē divi… Visi bez stroķiem, sēdējuši par ekonomiskiem fokusiem… Bet velnēnu tu, paklau, konkrēti sagraizīji pilnīgi divās daļās! Šis jau bezmaz ir gatavs. Teju izlaidīs garu!

-   Tā viņam vajag! Vilks nikni attrauca. Es jums visiem reāli liku aiz auss kurš Sofijai parādīs zobus, tam būs vāks!

Laikam lūpas viņam sakustējās vai dialogs kaut kādā veidā atspoguļojās sejā.

-   Tu pats ar sevi sarunājies, vai? Seržs bija pasūtījis maltīti, aizsmēķējis un tagad, tikko jaušami smaidīdams, tieši uzlūkoja biedru.

-  Nē, biju aizdomājies, Vilks atbildēja. Neies taču stāstīt par runājošajiem tetovējumiem, par konfliktu ar velna attēlu, kā bija sagraizījis to ar bārdas nazi… Pēc tāda stāsta trīs miljonu vērtā darba vietā droši vien varētu saņemt piedāvājumu apmeklēt psihiatru!

-   Tev ir kādas nepatikšanas Tihodonskā? Seržs ievaicājās ar pirmītējo tikko jaušamo smaidu. Kāds nošāvis ievērojamu autoritāti, ir informācija, ka tu arī esot roku pielicis…

Kad viņš paguvis ievākt ziņas?!

Vilks mierīgi papurināja galvu.

-   Nekādu nepatikšanu nav. Kāds tiešām tika nošauts. Taču man ar to nav nekāda sakara. Citādi tu nebūtu izdabūjis mani no iecirkņa.

Serža smaids kļuva vēl atklātāks.

-   Te nu gan tu kļūdies. Es spētu tevi izdabūt laukā, arī ja tu liecinieku klātbūtnē būtu divus nolaidis no kātiem. Varbūt pat trīs, pilnīgi iespējams, jo man ir nācies risināt jautājumu gadījumā ar diviem. Tiesa, viņi bija bandīti…

Tagad bija Vilka kārta viegli un ironiski pasmaidīt.

-   Tu visu laiku piemini bandītus, Serž. Kas tu pats esi?

-   Es strādāju privātā firmā. Tās nosaukums ir «Konsorcijs». Tiku jau to minējis. Nepateicu tikai, ka finanšu un citu iespēju ziņā «Konsorcijs» neatpaliek no valsts. Drīzāk ir pat pārāks.

-   Ej nu! Vilka izsaucienā skaidri bija saklausāma ironija. Taču Seržs tam nepievērsa nekādu uzmanību.

-   Spried pats. Vismaz Zaira paziņoja, ka nespēj atdot valsts parādu Krievijai, taču «Konsorcijam» kredītu atmaksāja precīzi laikā!

Viesmīļu parādīšanās pārtrauca stāstu. Pirmais svinīgi nesa milzīgu bļodu ar sasmalcinātu ledu, uz kura pārgriezta citrona pusīšu vidū perlamutru mirdzināja prāvi moluski; otrs balansēja ar šķīvjiem, uz kuriem atradās grauzdēta maize, sviests, garšvielas un sudraba bļodiņas ar ūdeni roku mazgāšanai; trešais stiepa paresnu pudeli ar korektu melnu etiķeti un divas augstas, šauras glāzes. Puiši strādāja saskaņoti un skaisti, katrs viņu žests, katra kustība uzsvēra notiekošā nozīmīgumu un svarīgumu, kur nekas nav otršķirīgs un nemēdz būt sīkumu.

Bļoda acumirklī atradās uz augsta, grezna paliktņa, apkārt ideālā kārtībā bija izvietots viss nepieciešamais, nopaukšķēja virtuozi atvērtā pudele, salmu krāsas šķidrums nogaršošanai iešļakstēja pašā glāzes dibenā un tikai tad, kad Seržs bija degustējis un piekrītoši pamājis, piepildīja to līdz pusei.

-   Par mūsu panākumiem! Seržs daudznozīmīgi piemiedza aci. Smalki nošķindēja augstvērtīgais stikls. Smagās radžainās čaulās recekļaini trīcēja molusku neaizsargātie ķermeņi. Nemanāmi vērodams galdabiedru, Vilks visu darīja tāpat kā viņš iespieda citronu gliemežvākā, ar speciālu dakšiņu atdalīja austeri, ieslidināja glumo kamoliņu mutē, uzdzēra mazu malciņu sausā, delikateses maigo garšu papildinošā šampanieša… Savulaik viņš bija dzirdējis, ka, saskaroties ar citrona sulu, austeres pīkstot un tā pīkstošas arī tiekot apēstas. Meli.

-   Kad «Konsorcijam» kāds traucē, tas ar traucētāju rīkojas tāpat kā tu ar šīm austerēm, Seržs turpināja, kad viesmīļi, pilnīgi pārliecinājušies, ka maltīte norit kā nākas, beidzot bija prom.

-   Pat ja runa ir par suverēnas valsts politisko režīmu. Seržs akurāti nolauza gabaliņu grauzdētās maizes un rūpīgi apzieda ar sviestu.

-   Mulajs Džuba, nožēlojamā sīkās banānu republikas marionete, ir iedomājies sevi par starptautiska mēroga tirānu un iesaldējis Borshanas dimantu raktuvju koncesijas, tāpēc tika pieņemts lēmums viņu novākt. Seržs apēda ar sviestu apziesto grauzdiņu, pēc tam norija austeri un uzdzēra virsū šampanieti.

-   Sāka meklēt speciālistus, vērsās pie manis, un es tūdaļ atcerējos tevi. Mēs abi taču nosēdinājām Mulaju Džubu tronī! Bet vispirms novācām viņa priekšgājēju! To, kā viņu… Karaju Putē!

Vilks pavīpsnāja un kārtējo reizi noskaloja rokas. Tas nelīdzēja šķita, ka citrona smarža iesūkusies ādā uz visiem laikiem.

-   Bez mums tajā pasākumā piedalījās vēl simt cilvēku, īpašā rota majora Sarova vadībā. Un aiz mums stāvēja tādas valsts spēks un varenība kā Padomju Savienība! Starp citu, toreiz mēs nezinājām, kurā valstī atrodamies, ko novācam un ko liekam vina vietā. Vinu vārdus nebijām pat dzirdējuši! Bijām vienkārši lielgabalu gaļa!

Viņš vienā paņēmienā iztukšoja šampanieti, steigā pieskrējušais viesmīlis no jauna piepildīja glāzi. Cilvēki pie blakus galdiņiem ēda gliemežus, garneles un omārus, suši un sašimi, dzēra neredzētus vīnus un konjakus, smēķēja cigārus, pīpes un cigaretes… Vīrieši, galvas sazvērnieciski kopā sabāzuši, kaut ko apsprieda, pirka dāmām ziedus no iznēsātājiem, galanti cēla šķiltavas pie tievām aromātiskām cigaretēm.

-   Neesi nu tik kautrīgs, Vilk, neesi tik kautrīgs! Seržs cienīgi padraudēja ar pirkstu. Vai tad simt cilvēku uzkāpa otrajā stāvā? Vai desmit? Vai pat pieci? Nē, tikai mēs divi! Mēs abi tur visus nolaidām no kājas tu un es! Atceries amerikāņus? Un resno nēģeri sarkanajās biksēs ar mauzeri, atceries? Mēs abi pataisījām viņu par sietu es pirmais nolaidu kārtu, bet tu iešāvi lodi no «TT»!

-   Un kas par to? Vilks gurdi iebilda. Viņš jutās nelāgi, atceroties slaktiņu prezidenta pilī.

-   Tas, ka tips sarkanajās biksēs bija Karajs Putē! Bet jeņķi viņa štābs! Tā ka visu darbiņu padarījām mēs abi, un specgrupai vairs nebija ko darīt, viņi tikai novāca sargus! Tāpēc Sarovs piekodināja, lai mēs nestāstām, ka bijām uzkāpuši otrajā stāvā!

-    Velns! Vilks vienā rāvienā izdzēra glāzi, kārtējo reizi uzspieda austerei citrona sulu, apēda un, paņirbinājis pirkstus siltajā ūdenī, no jauna paostīja roku.

-   Varbūt tā arī bija… Tikai zini, visticamāk, tas bija miesassargs. Bet prezidents bija tas otrs, kurš pats nošāvās. Baltajās drēbēs, tāds drukns…

-   Kāda starpība baltās vai sarkanās drēbēs! Galvenais ir apjēgt! Mēs novācām Borshanas prezidentu! Ne specvienība, ne Sarovs, bet mēs tu un es!

-  Viss patiešām sakrīt! Man tas pat nebija ienācis prātā! Tu pats apjēdzi?

-    Nē, tēvocis pateica priekšā… Vai nepaņemsim ko stiprāku?

-   Lai iet.

Viesmīlis acumirklī bija līdzās un, goddevīgi piešķiebis galvu, uzklausīja Seržu, atturīgi dodams dažus padomus. Zālē ienāca divi vīrieši vieglos gaišos uzvalkos ar līdzīgām sejām un manierēm. Šādās lietās jutīgais Vilks uztvēra no viņiem strāvojošo oficialitātes vilni. Drošībnieki? Visnotai iespējams. Kas viņiem šeit bija paredzēts? Kontakts ar aģentu, biznesa tikšanās vai vienkārši vakariņas? Pēdējais diez vai ar mēnešalgu nepietiktu…

Augšdelms smeldza aizvien stiprāk, tas izraisīja nervozitāti un dīvainu nemieru.

-   Pačurāt negribi? Vilks piecēlās.

-   Nē. Ej tur, uz zāles galu.

Tualete bija atbilstoša restorānam. Mirdzoša santehnika, spāņu flīzes nomierinošās krāsās, balti, čaukstoši sastīvināti dvieļi, ideāla tīrība, mājīgums, tīkams dezodoranta aromāts… Daudzi Tihodonskas graustu iemītnieki būtu ar mieru šeit dzīvot.

Vilks piegāja pie spoguļa, līdz jostasvietai atpogāja kreklu un atbrīvoja ķermeņa augšdaļu, ko blīvi sedza zilu tetovējumu klājiens. Baznīca ar trim kupoliem pa visām krūtīm, zem tās krustā piesista kaila sieviete, zvaigznes ap krūšu galiem, plaši ieplestas acis zem atslēgas kaula… Viņš nolaida kreklu no kreisā pleca, uz kura zobus ņirdza runcis cilindrā un ar tauriņu izdošanās un zagļa veiksmes simbols. Rūpīgi nopētīja sāpošo vietu apakšdelmā, cerēdams ieraudzīt pietūkušu asinsizplūdumu pa visu roku. Taču nekādas sitiena pēdas neuzgāja. Nekas nebija palicis pat no bārdas naža griezuma pat ne rēta… Dīvaini! Un vēl viena dīvainība bija pārvērties draiski uz mēness sirpja sēdošā ģitāru apkampušā velna tetovējums. Patiesībā nekāda velna vairs nebija uz skaidrās aprises zaudējušā zilā raga karājās bezf'ormīga skranda… Arī «skaistās» kriminālās pasaules dzīves atribūti šņabja pudele, somu duncis un kāršu kava -, zem kuriem pēc tradīcijas ietetovē: «Lūk, kas mūs pazudina!» bija pārvērtušies krunkainos pleķos. Ģitāra arī bija sākusi krunkoties un tagad atgādināja pirtsslotu.

-   Kas tie par jokiem?! Vilks pieskārās deformētajam attēlam un sūkstīdamies atrāva roku tieši tajā vietā perinājās pulsējošā sāpe!

«Es taču tev teicu velnēns laiž garu laukā!» kašķīgi noburkšķēja runcis. «Tu neticēji nu pats redzi!»

«Zināms, ka izlaiž garu, ja ar skuvekli pāršņāpj divās daļās,» nosodoši sacīja vienacainais pirāts no labā pleca. Viņš bija lakatiņā, ar auskaru ausī un somu dunci zobos, uz kura bija uzraksts: «IRA» eju zūmēt aktīvu. [2]

«Galvenais par ko?» ierunājās nāra. «Tāpat, viena vārda dēļ! Šodien viņu sašņikāja, rīt mani vai runčuku!»

-   Aizverieties, nožēlojamie salašņas! Vilks uzbrēca.

Pārējās bildītes jau klusēja, taču to klusēšana pauda

neapmierinātību. Gan zvanu skandinošais mūks uz muguras, gan bruņinieks uz labās lāpstiņas, gan tīģeris, gan ērglis, gan ap kinžalu apvijusies čūska.

-   Tiku teicis kurš nodarīs pāri Sofijai, ne dienu nenodzīvos! Vilks pabāza roku zem krekla un maigi noglāstīja mīļotās attēlu. Tas bija silts, siltāks par pārējo ķermeni. Visiem zarnas izšķetināšu!

Līdzās kabīnē kā Niagāra nošalca ūdens, un būdīgs rudmatains vīrietis ar resnu, vasarraibumiem klātu seju, ejot vērdams ciet bikšu priekšu, cienīgi devās pie blakus esošā krāna. Augstprātīgais skatiens skāra zeķu tetovējumu bilžu galeriju, ar to pietika, lai viņš, zaudējis cienīgo gaitu, steigā noskalotu rokas un zibenīgi pazustu.

Vilks vairākkārt ziepēja rokas, taču tā arī nespēja nomazgāt uzbāzīgo citrona smaržu. Sakārtojies viņš atgriezās pie galdiņa.

-    Ar vārdu sakot, mēs esam paši piemērotākie šim darbam, Seržs turpināja sarunu. Es uzņēmos vispārējās vadības funkciju, bet tev, atvaino, nāksies vēlreiz nolaisties ellē. Tiesa, šoreiz par pieklājīgu naudas summu.

-   Cilvēki jāsavāc man?

-   Cilvēki ir, kādi desmit. Ja gribi, paņem vēl kādu. Tikai atceries vairāk cilvēku, mazāk skābekļa. Naudas izteiksmē.

-   Desmit vien taču neiesim! Viņreiz mums nogalināja un ievainoja vien kādus desmit…

-   Viņreiz mēs gāzām amerikāņu režīmu. Bet šoreiz sociālistisko, turklāt vēl afrikāņu variantā. Tas ir pavisam kas cits. Viņi pat automātus netīra…

Pie blakus galdiņiem pusčukstus sarunājās citi apmeklētāji. Iespējams, arī viņi pārsprieda valsts apvērsumu plānus, tikai ne Borshanā «Konsorcijs» neciestu konkurentus. Starp citu, pasaulē ir daudz valstu, pietiks visiem. Taču, visticamāk, viņu mērķi nav tik globāli rutinēta īpašuma pārdale, firmas, uzņēmuma vai veselas nozares sagrābšana… Arī šādos gadījumos nevar iztikt bez nolīgtas brigādes vai kvalificētiem killeriem, mūsdienu Krievijas ekonomikas nepieciešamiem atribūtiem. Tā ka principā visi runāja par vienu un to pašu. Atskaitot vienīgi to papucīti ar resno mūli, kurš, atslogojis pūsli, maigi glāstīja rociņu jauniņai blondīnei ar tīru sejiņu un kautrīgi nolaistām brūnām acīm. Vilku viņš centās neuzlūkot.

Arī tie divi vasarīgajos uzvalkos neapsprieda neko nosodāmu… Spriežot pēc ēdienu daudzuma un galdu rotājošās pudeles izskata, viņu pasūtījums daudzkārt pārsniedza operatīvo izdevumu stundas tarifu. Taču dzer ar mēru, apkārt nelūr, gurdi apmainās nenozīmīgām frāzēm… Varbūt zilie? Intīmas vakariņas pirms mīlas priekiem? Tad viss nostājas savā vietā. Taču kaut kas darīja Vilku uzmanīgu. Dzīvnieka instinkts jauta tajos divos briesmas. Pagaidām neskaidras un konkrēti neformulētas.

-   Tu atkal ar sevi? Seržs viņam uzsauca. Labāk iedzersim konjaku.

Jauns viesmīlis ar zīmīti «Aleksandrs» pie baltā stērķelētā krekla atnesa zemu, melnu pudeli ar zelta etiķeti. Viskozs dzintarkrāsas šķidrums ielija vēderaino glāžu pašā dibenā.

-   Lej vēl, kā krieviem pieklājas! Seržs rupji pavēlēja.

Apjukušais zēniņš piepildīja glāzes līdz pusei.

-   Pilnas, es teicu! Seržs uzbrēca. Jeb vai tu baidies, ka man aptrūks piķa?!

Nosarcis viesmīlis trešajā piegājienā pielēja glāzes līdz malām, pat vairāk ar ieapaļu pacēlumu virs zelta apmales.

-   Un tagad tinies projām un aizspied cieši ausis! Lai es tev viņas nenogrieztu!

No Serža niknā skatiena pagalam samulsis, puisis nogāja malā.

Vilku izbrīnīja šāda biedra pārvērtība. Taču nākamajā mirklī Seržs pievērsās viņam ar savu parasto sejas izteiksmi.

-   Iedzersim, Vilk! Par to, ko esam paveikuši! Tā nav vis siekalaina muldēšana vai tukšu salmu kulstīšana, tas ir īsts varoņdarbs! Tagad mutes brūķētāju saviesies ka biezs, taču tie nav viņi, kas nosaka Krievijas seju! Taču drīz pienāks mūsu laiks!

Konjaks izrādījās mīksts un maigs. Vilks tādu tika dzēris vienu reizi, pie profesora psihiatra. Toreiz viņš bija atzinis Vilku par veselu, bet derīgus padomus dodoši un no briesmām brīdinoši tetovējumi psihiatrijai nav pazīstami. Tā ir mistika vai likteņa pirksts. Vai viņa paša intuīcija, līdz pilnībai izkopta ar treniņiem un dzīvesveidu.

«Paklau, saimniek, viņi jūs novēro,» smalkā balstiņā nopīkstēja runcis. «Paslepus fočē, lai mani zibens nosper!»

«Kurš?» Vilks pēc inerces jautāja.

«Tie divi pie loga! Neredzi, vai?»

Taču viņš jau pats bija visu sapratis. Viens no drošībniekiem, tas vecākais, it kā runāja pa telefonu, taču nevis spieda to pie auss, bet nemanot grozīja, meklēdams labāko rakursu iemontētajai kamerai.

-   Serž, mūs fotografē! Vilks aši sacīja. Tie divi pie loga. Vai zini, kas viņi varētu būt?

-   Draņķi tādi! Seržs izsaucās. Tūlīt tiksim skaidrībā!

Viņš izvilka miniatūru radiobreloku un nospieda trauksmes pogu. Tūlīt pat atskanēja kāju dipoņa, it kā trauksmes signāls būtu izsaucis komandanta vadu, un zālē, bezmaz vai nogāzdami no kājām izbiedēto viesmīli, ieskrēja divi apsargi.

-   Ņemt ciet tos divus mērgļus! Seržs pavēlēja, badīdams ar pirkstu uz drošībnieku pusi.

-   Ko tu?! Vilks iejaucās. Ja nu viņi ir no Kantora?

Sargi apjukumā saskatījās.

-   Pie kājas! Seržs nobļāvās. Ņemt ciet!

Pa to laiku vīrietis, kurš bija fotografējis, piecēlās un aši devās uz izeju. Vilks viņu uzmanīgāk nopētīja. Lepni pacelta galva, droša sejas izteiksme, dižciltīgs sirmums, viegli ieburzīts linu uzvalks. Telefona klausuli viņš turēja atstatu sev priekšā.

-   Boris, skrien viņam pakaļ! Vitjok, turi ciet otru! Seržs sadalīja pienākumus. No vadības organizācijas viedokļa tas bija pareizi, jo konkrēts uzdevums paaugstina katra izpildītāja darbības efektivitāti un ekonomē laiku.

Boriss metās pakaļ izgājušajam kā dzinējsuns zaķim. Pareizāk, ņemot vērā miesassarga gabarītus, kā vajāšanai speciāli dresēts vilku suns. Varētu domāt, ka medījumam nav itin nekādu izredžu izsprukt, tomēr… Notiekošajā bija kāda neprecizitāte, kāda neatbilstība «zaķis» izturējās pārāk droši un izskatījās pārlieku respektabls. Tādi cilvēki neder medījuma lomai, viņi parasti zina, ko dara, un izrēķina katru soli tālu uz priekšu. Nebija iespējams iedomāties, ka sviedrainais Boriss atstieptu sirmo džentlmeni atpakaļ kā notvertu kabatzagli. Tāpēc Seržs un Vilks, kaut gan ar vienādu interesi raudzījās uz durvīm, tomēr gaidīja atšķirīgu iznākumu.

Sargs izskrēja vestibilā un nozuda skatienam, taču tikai uz nepilnu sekundi. Tad dzīves lenti palaida atpakaļgaitā un viņš tikpat lielā ātrumā ielidoja zālē, tikai ar muguru pa priekšu un vicinoties rokām. Ķermeņa augšējā daļa kustējās ar lielāku paātrinājumu nekā apakšējā, tāpēc viņš skrēja atmuguriski, aizvien vairāk atliekdamies atpakaļ, itin kā izpildīdams sarežģītu cirka triku.

Taču atšķirībā no rūpīgi izstrādātiem cirka numuriem dzīves ekspromti beidzas mazāk veiksmīgi un vairāk paredzami. Simt kilogramu smagais muskuļotais ķermenis kā veiklas rokas raidīta boulinga bumba ietriecās četrvietīgā galdiņā, pie kura divi solīdi pāri baudīja dižestīvu. Pirms tam tā savā ceļā notrieca kārtējo svinīgo viesmīļu procesiju sidraboti trauki ar kupolveidlgiem vākiem un melhiora spainītis uzlidoja gaisā, izlaižot brīvībā balodi Parīzes gaumē, jēra karē, karstu fua grā ar aveņu mērci, ledus gabaliņus un norasojušu, toties un tas šajā situācijā bija īpaši no svara smagu šampanieša «Dom Perignon» pudeli.

Ja par laimestu uzskata tikai ķegļu notriekšanu, tad tādi bija četri trīs viesmīļi un korpulenta dāma no četrotnes pie galdiņa. Bet, tā kā pat balodis Parīzes gaumē pēc vidējas apcepšanas nebija spējīgs sekmīgi turpināt lidojumu, nemaz nerunājot par citiem teicami sagatavotajiem, aizdarītajiem un izdekorētajiem ēdieniem, tie visi nobira pār apstulbušo apmeklētāju galvām un citām ķermeņa daļām, izbiedējot, atstājot sasitumus un neglābjami sabojājot apģērbu, arvienvārdsakot atstājot gluži citu iespaidu, nekā bija cerējuši «Eldorado» augsti kvalificētie pavāri, taču vairojot punktus nezināmam spēlētājam. Ja vēl pieskaita troksni, ko radīja krītošie ķermeņi, apgāztais galds, šāvienam līdzīgā ledus spainīša atsišanās pret sienu un prettanku granātas sprādzienu imitējošā pudeles ietriekšanās grīdā, kā arī izcēlušos jezgu un desmitiem cilvēku sabojāto ēstgribu, tad jau varēja runāt par tīru uzvaru.

Boriss tā arī palika nekustīgi guļam uz grīdas, bet uzvarētājs, precīzāk uzvarētāji, parādījās uz sliekšņa divi jaunekļi īsi apcirptiem matiem neuzkrītošā brīvā apģērbā, zem kura bija jaušama atlētiska miesas būve. Viens no viņiem bija gaišmatis ar saplacinātu degunu, otrs melnais nevis Krievijā ierastajā alegoriskajā izpratnē čečens, gruzīns, azerbaidžānis vai citas tautības kaukāzietis, bet tiešajā nozīmē ar melnu ādas krāsu. Blekmens. Nēģeris, kā cilvēki ierasti mēdz sacīt, nepiešķirot šim vārdam jelkādu negatīvu nokrāsu. Mierīgās sejas ar vieglu vienaldzības izteiksmi un efektīvās darbības liecināja par augstas klases profesionāļiem.

Nebija vienīgi skaidrs, tieši no kuras profesionālās

sfēras vini uzradušies. Kaut kas netverams atšķīra viņus » » »

no «kriminālajiem», turklāt Maskavas «brigādēs» nēģeru nezināmu iemeslu pēc nav. Kaut kas tikpat netverams šķita Vilkam pazīstams, taču tīri teorētiski. Turklāt viņš nevarēja atcerēties, kas tieši tas bija, kāds neirons smadzenēs deva īsu nenosakāmu signālu, un, lai to atšifrētu, vajadzēja koncentrēties, bet notikumi attīstījās trauksmaini un lavīnveidīgi.

Nēģeris acumirklī atradās līdzās galdiņam, pie kura mierīgi smēķēja cigarillu otrs drošībnieks, un raidīja spēcīgu grūdienu krūtīs pienākušajam Vitjokam, tā ka tas aizlidoja sānis un tik tikko noturējās kājās. Bija redzams, ka Vitjoks ir demoralizēts un zaudējis vēlmi gūt virsroku. Katrā gadījumā nekādas atbildes darbības viņš neuzsāka.

Pa to laiku sirmais džentlmenis iedams arī salūkoja cigarillu un, mierīgi mezdams līkumu kontuzētajiem viesmīļiem, kuri slējās augšā no grīdas, atgriezās savā vietā, itin kā nekas nebūtu noticis. Jaunākais pasniedza šķiltavas, un viņš ar baudu aizsmēķēja. Gaišmatis ar boksera degunu gāja nopakaļ un ieņēma vietu otrpus galdiņam. Drošībnieki lai gan īsti drošībnieki tā neuzvedas, un Vilkam kļuva skaidrs, ka ar Kantori viņiem nav nekāda sakara, turpināja pie galdiņa nesteidzīgi sarunāties, it kā nekas sevišķs nebūtu atgadījies.

Telefona viņiem vairs nebija. Viņi savu darbu bija veikuši izdarījuši operatīvus uzņēmumus un atbrīvojušies no kameras. Sirmais bija to atdevis kādam, kurš gaidīja vestibilā, un tas, protams, bija nozudis nezināmā virzienā. Tīri nostrādāts! Tagad viņi atpūšas. Bet ekstravagantie miesassargi stāv līdzās, nolaiduši pa pusei saliektas rokas, un smagiem skatieniem hipnotizē Vitjoku, kurš apjucis mīņājas no vienas kājas uz otru, nemitīgi atskatīdamies uz šefu.

Seržs izmisīgi lamājās un automātiski spaidīja trauksmes pogu. Tādas pogas te bija daudziem, tāpēc ikreiz, kad tās tika nospiestas, zālē iebrāzās satraukti cilvēki, daži pat ar kailiem ieročiem rokā. Tie bija mašīnās un līdzās esošajās teritorijās gaidošie miesassargi, viņi saprata, ka ir nokavējuši, tāpēc vēl jo lielākā dedzībā metās pie saviem maizes tēviem, aizsegdami viņus ar saviem varenajiem augumiem un ieņemdami aizsargpozīcijas.

Ieskrēja arī Toļiks ar mersedesa šoferi, saniknotais Seržs atkārtoja komandu «ņemt ciet!» un viņi kopā ar možumu atguvušo Vitjoku devās uzbrukumā. Taču pēc dažiem acumirkļiem visi trīs gulēja uz grīdas, turklāt ne jau kautiņa rezultātā, jo nekāda kautiņa nebija gaišmatis un nēģeris vienkārši pieveica viņus, kā rūdīti vilki pieveic pašpaļāvīgu suņu baru. Viņi apturēja uzbrucējus ar neparastiem, efektivitātes ziņā šausminošiem sitieniem. Tas nebija nedz virtuozais karatē vai elastīgais teikvondo, nedz tiešais bokss vai izsmalcinātais džiudžitss tā bija armijas tuvcīņa, nežēlīga, kropļojoša un nāvi nesoša.

Vilks atcerējās, kas viņam bija šķitis pazīstams, tādus puišus viņš tika redzējis videofilmās mācību kursā «Iespējamā pretinieka specvienības»!

-  Apdirsāties, mudaki! Seržs lamāja savējos un piecēlās. Iesim, parādīsim šiem!

-   Piedod, brač, nevaru, es šodien krietni izvicinājos, nav spēka un arī ribas sāp. Bez tam mēs viņus nepieveiksim. Tie ir reindžeri.

-   Kas?!

-   Ārvalstu armiju specvienība.

-   Tev prātiņš galīgi nošķiebies? Kā tie te gadījušies?

Zāle vienā no pieklājīgākajiem Maskavas restorāniem dūca kā saniknotu bišu strops. No virtuves izskrējuši pavāri baltām cepurēm, ierasto spozmi zaudējuši izbiedēti viesmīļi, aizvainoti, revanša alkstoši apmeklētāji, kuri sūdzas cīņai gataviem miesassargiem, bezmērķīgi skraidoši apsargi stulbos tagad tas īpaši skaidri redzams kamuflāžas formas tērpos «Taiga». Ļoti ātri noskaidrojās nemiera perēklis kāds desmits pašmāju «sekjuritī» metās uz apsargājamo galdiņu pie loga un draudīgi apstāja to ciešā lokā. Daži vicināja pistoles.

Ieraudzījuši ieročus, nēģeris un gaišmatis vienādām kustībām izrāva no krekla apakšas klasiskos amerikāņu 45. kalibra 1911. gada izlaiduma koltus un, turēdami tos abām rokām, pacēla gatavības stāvoklī pie labā pleca ar stobru uz augšu.

-   Atpakaļ! nēģeris uzsauca. ASV jūras kājnieki!

Viss notiekošais atgādināja ainu no Holivudas grāvēja,

tikai ne reālo dzīvi. Starp citu, gan Vilkam, gan Serjoginam bija nācies šaut cūkas ar slaveno pistoli, kura gandrīz simt gadu kalpojusi amerikāņu demokrātijas nostiprināšanai, un viņi labi zināja, kā darbojas zīlēm līdzīgās 11,43 mm lodes, raidītas no tuva attāluma. Ja jūras kājnieki atklās uguni, Holivudas grāvējs vienā mirklī pārvērtīsies ne tik skaistā un krietni vien asiņainākā Krievijas realitātē.

Taču taisnības un personiskās reabilitācijas alkstošie «sekjuritī» neko citu kā vien skaitlisko pārsvaru nesaprata, bet miesassargu kursos apgūtās smalkās manieres acumirklī aizmirsa un pārgāja uz valodu, kas viņiem bija asinīs kopš bērnības:

-   Ei jūs, mūlāpi tādi, sanarkojušies esat, vai?

-   Es tevi, melnādainais, tūlīt gabalos saplosīšu!

-   Metiet nost stroķus, kamēr tie nav sabāzti jums pakaļā!

Noklikšķēja gaiļi, un lielkalibra stobru melnie caurumi, ieņēmuši cīņas pozīciju, raudzījās tieši trakojošajā pūlī. Gaišmatis un nēģeris rīkojās saskanīgi un aukstasinīgi kā roboti. Viņu sejas nepauda neko citu kā vien saspringumu un gatavību cīņai. Tie vis nebija sīki huligāni, kas uzsit sev cenu, bet kaujinieki, kuri pilda kaujas uzdevumu un ir teicami tam sagatavoti. «Jebkurš uzdevums par jebkuru cenu!» šis visas pasaules specvienību lozungs lieliem burtiem bija rakstīts viņu akmens sejās, dzelzsbetona stāvos un tērauda pistolēs.

Profesionāla rīcība kārtējo reizi radīja pavērsienu situācijā. Miesassargi pierima, ciešais loks negribīgi paplašinājās. Tajā pašā laikā no ielas atskanēja sirdi plosoša milicijas sirēnu kaukoņa un logos iespīdēja mirgojošo bākuguņu zilā atblāzma. Ieroči acumirklī nozuda. Novērtējuši situāciju, jūras kājnieki paslēpa savus koltus. Tas uzreiz krasi atslābināja saspringto atmosfēru.

Sirmais džentlmenis piecēlās un, paraudzījies uz durvīm, pacēla roku.

-   Uzmanību, kungi, viņš teica labi nostādītā balsī. Mēs esam Amerikas Savienoto Valstu vēstniecības darbinieki. Sakarā ar nezināmu ļaundaru uzbrukumu mūsu apsardze spiestā kārtā nodarīja kaitējumu svešām personām, ko mēs ļoti nožēlojam. Materiālā un morālā pārestība nekavējoties tiks kompensēta. Bez tam, tā kā daudziem no jums ar mūsu valsti ir biznesa attiecības un ir grūtības ar vīzu saņemšanu, mēs apņemamies uz visiem laikiem atrisināt šo jūsu problēmu. Lūdzu visus cietušos pienākt pie mums un noskaidrot visus jautājumus. Mēs atvainojamies restorāna administrācijai, kurai arī tūdaļ atlīdzināsim visus nodarītos zaudējumus.

Tagad situācija pilnībā bija normalizējusies. Saimnieki atsauca savus sargsuņus, visu sejas atslāba un tapa jautras. Tikai ne jūras kājniekiem. Viņi joprojām bija saspringti un turpināja kontrolēt situāciju.

-   Mērglis tāds! Seržs izgrūda sakostiem zobiem. Un skaļi nokliedzās: Bet kurš atlīdzinās zaudējumus man un maniem ļaudīm?

Taču viņam neviens pat nepievērsa uzmanību.

Zālē aši ienāca milicijas darbinieki kādi seši vai septiņi cilvēki ar kapteiņu, majoru un pat apakšpulkveža uzplečiem. Vilks noprata, ka restorāns uztur ciešu neformālu kontaktu ar vietējo milicijas nodaļu. Starp citu, citādi ari nevarēja būt tagad ir «kroņa jumtu» laiks.

Vecākais menedžeris par kaut ko vienojās ar apakšpulkvedi, tas pamāja padotajiem, kuri ierasti sāka slēgt rokudzelžos tikko pie sajēgas nākušo Vitjoku, Toļiku un Borisu. Mazāk par visiem cietušais merša šoferis bija paguvis nemanāmi atstāt zāli.

-   Ko jūs darāt?! Seržs sašutis pieskrēja pie apakšpulkveža un parādīja viņam «Konsorcija» vizītkarti, kura atstāja jūtami labvēlīgu iespaidu.

-  Šie cilvēki slepus mūs fotografēja, pēc tam viņu sargi piekāva manu darbiniekus, sarīkojot visu šo grautiņu, un nu jūs aizturat cietušos?! Es parūpēšos, lai šāda nelikumība nepaliktu bez sekām!

Apakšpulkvedis domīgi pasita «Konsorcija» kartīti pret delnu. Viņš acīm redzami atradās starp divām ugunīm. Un pašmāju uguns neapšaubāmi dedzināja karstāk.

-   Jūsu dokumentus, pilsoņi! viņš stingri vērsās pie amerikāņiem.

Paraustījuši plecus, viņi salūkoja pases ar zelta spiedogu uz vāka. Milicis gurdi tās pāršķirstīja. Kā jau varēja sagaidīt, dokumenti bija pilnīgā kārtībā. Turklāt plastikā iekausētās diplomātu kartītes apliecināja to īpašnieku starptautisku imunitāti un neaizskaramību. Piemetis roku pie cepures naga, apakšpulkvedis pasniedza kalikona grāmatiņas atpakaļ.

Tālāk atkal sekoja Holivudas filma, kurā tiek atjaunots taisnīgums, sodīts netikums un triumfē labais.

-   Šie cilvēki ir starptautiski noziedznieki! skaļi paziņoja sirmais džentlmenis un norādīja ar pirkstu vispirms uz Seržu, pēc tam uz Vilku. Amerikas valdība apsūdz viņus sazvērestībā, uzbrukumā un slepkavībā. Arestējiet viņus!

Zālē iestājās klusums. Miliči saskatījās un pievērsa skatienus savam priekšniekam. Apakšpulkvedis pakasīja pakausi un jautājoši, it kā gaidītu paskaidrojumus, uzlūkoja Seržu.

-   Tu kokaīnu esi saostījies, vai? Seržs iesaucās. Kāda sazvērestība, kāda slepkavība?!

-   Te būs pierādījumi! diplomāts svinīgi turpināja un izvilka no žaketes iekškabatas vairākas krāsainas fotogrāfijas.

Divi kareivji nesaprotamos formas tērpos skrien pa platu gaiteni, šaudami no smagiem «PPS» automātiem. Kā salauzītas figūriņas krīt ugunī trāpījušies cilvēki. Divi afrikāņi un baltais uzvalkā ar kaklasaiti amerikāņu padomnieks. Tuvplānā uzņemtas cīņas azarta izķēmotas uzbrucēju sejas. Tie ir īpašās rotas kaujinieki Serjogins un Volkovs…

Tātad viņiem tur visur ir bijušas videokameras! Vilks nosvīda, kājas kļuva ļenganas. Šķita, ka visi raugās ar nosodījumu, pietiktu kādam pirmajam nokliegties: «Ņem ciet!» un viņus saplosītu gabalos, nolinčotu kā nozieguma vietā pieķertus slepkavas! Arī Seržs saduga.

-    Es prasu nekavējoties arestēt starptautiskos noziedzniekus! ar patosu balsī izsaucās diplomāts. Šķiet, viņš nešaubījās, ka ap apstulbušo kaujinieku plaukstu locītavām nekavējoties noklikšķēs rokudzelži.

Taču šādos jautājumos Holivudas filmu patētikai nav nekā kopēja ar Krievijas īstenību. Vietējā Temīda ir greiza, kurla, viltīga un pamuļķe, tāpēc visai specifiski skaidro principu, ka nekādiem pierādījumiem nav iepriekš noteikta spēka. Šeit ar lietiskiem pierādījumiem aizturēts slepkava garas un apnicīgas skaidrošanās rezultātā var tikt pilnībā attaisnots gan aculiecinieki mainīs liecības, gan ierocis izrādīsies bojāts, gan viņam pašam, kurš vēl vakar sīki izklāstīja nozieguma apstākļus, radīsies neapstrīdams alibi… Ko gan tur runāt par kādām tur fotogrāfijām, kuras ar burvju mākslinieka žestu restorānā izvelk tādas valsts pārstāvis, kura allaž bijusi slavena ar savu viltību un vēl nesen skaitījās pats galvenais ienaidnieks!

-   Mēs nevienu nearestējam, aiz lepnās stājas slēpdams apjukumu, ar tikpat lielu patosu atbildēja apakšpulkvedis. Mūsu valsti arests notiek tikai ar tiesas lēmumu! Iesaku jūsu apsūdzības noteiktā kārtībā nosūtīt kompetentām institūcijām!

Viņš atdeva Seržam «Konsorcija» kartīti un nepretojās, kad viņš pievāca arī fotogrāfijas.

-   Tā ir fotomontāža, politiska provokācija, pārvarējis apjukumu, paziņoja Seržs, lai paturētu beidzamo vārdu un arī apšaubāmā situācijā saglabātu pašcieņu. Mēģināsim tikt skaidrībā, kam tā ir izdevīga!

Taču viņā neviens neklausījās. Vairāki cilvēki notraipītās drēbēs bija apstājuši amerikāņu galdiņu, un tie dāsni dāļāja simt dolāru banknotes un vizītkartes. Miliči veda trīs aizturētos uz izeju, miesassargi tikko turējās kājās.

-   Apdirsāties, mudaki! Seržs nošņācās. Visus atlaidīšu!

Sargs idiotiskajā maskēšanās tērpā rēgojās pie durvīm, it kā nekas nebūtu noticis.

-   Kā tu domā vai viņu arī patrieks? Vilks vaicāja.

Seržs saviebās.

-   Nē. Tas taču ir tikai putnu biedēklis ar grašu algu. Viņa uzdevums ir tikt galā ar sadzīves nebūšanām dzērājiem un visādiem salašņām. Par ārkārtas situācijām viņš nevar atbildēt.

Uz ielas valdīja rosība. Miličiem formas tērpos bija piepulcējušies civilie ar okšķeriem raksturīgām manierēm. Viņi pētīja ietves malā novietotu nobružātu opeli.

-   Kas tur ir? saīdzis painteresējās apakšpulkvedis.

-  Šo vāģi pirms stundas nozaga Sarkanajā Presņā, ziņoja viens no patruļas. Rādās, ka, lai dotos uz «štelli», mēs tajā atradām divus automātus un fotogrāfijas.

-   Kas mašīnā sēdēja?

-   Neviens. Lai gan liecinieki redzējuši divus jaunus, būdīgus puišus ar skūtiem pakaušiem.

Apakšpulkvedis nolamājās.

-Vai tiešām tie atkal būtu amerikāņu jūras kājnieki?! Kur mēs atrodamies Maskavā vai Ņujorkā? Un, pagriezies pret Seržu, piebilda: Iesim, palūkosimies mašīnā, domāju, jums būs interesanti. Man šķiet, es zinu, kā fotogrāfijas tur ir.

Apakšpulkvedis nebija kļūdījies nevienā no saviem minējumiem. Opelī atradās čehu ražojuma mazgabarīta mašīnpistole «Skorpions» teroristu un algotu slepkavu iemīļots ierocis. Un Serža un Vilka fotogrāfijas, uzņemtas pirms stundas restorānā.

-   Tas tik ir numurs! Seržs iesvilpās. Kad viņi paguvuši?

Apakšpulkvedis paraustīja plecus.

-  Portatīvais fotoprinteris un lieta darīta. Manuprāt, ne jau par to jums būtu jādomā.

-   Mjā-ā… Serjogins nomāktā balsī piekrita un, palūkojies apkārt, paprasīja: Noņemiet maniem miesassargiem rokudzelžus.

Apsargus atbrīvoja, taču no viņiem nebija lielas jēgas. Toļikam lauzts žoklis, Borisam nepārprotamas smadzeņu satricinājuma pazīmes, arī Vitjoks nekādi nespēja atgūties. Šoferis salādēja visus trīs džipā un aizveda uz slimnīcu. Seržam pašam nācās sēsties pie mersedesa stūres. Pirksti viņam manāmi trīcēja, reibums bija pagaisis. Viņš strauji sāka braukt, tik tikko nenogāzdams barjeru.

-   Ko teiksi? Vilks jautāja un automātiski apostīja rokas. Citrona aromāts bija tikpat sīvs. Kāpēc mūs gribēja novākt?

-    Man toreiz nevajadzēja šaut uz amerikāņiem, biedrs negribīgi izgrūda. Viņi ko tādu nepiedod.

-   Atriebība? Bet kāpēc tieši tagad?

-    Kas zina… Acīmredzot viņi man sekojuši un, kad mēs satikāmies, nolēmuši, ka ilgāk nevar gaidīt. Operatīvi strādā, maitas, zibenīgi visu noorganizējuši. Ja nebūtu sācies tracis un viņi nebūtu iztramdīti…

-   Jā-ā-ā…

Vilks iztēlojās, kā viss norisinātos, ja nebūtu izcēlies skandāls.

Viņi iznāk no restorāna pieēdušies, piedzērušies, atslābinājušies un mierīgi. Apkārt mīcās Serža aunapieres, kuriem rūp tikai viens vai saimnieks uz viņiem kliegs vai arī šodien tas izpaliks… Un pēkšņi sāk trokšņot «skorpioni» efektīvākie ieroči profesionāļu rokās. īsas, precīzas, ļaunas un nežēlīgas kārtas; aunapieres noraustās, nogāžas gar zemi, nevis aizsedz apsargājamos ar saviem ķermeņiem; ašās lodes plosa neaizsargāto miesu, izknābj acis, plosa sirdi, plaušas, aknas… Pēc kādām trīsdesmit, četrdesmit sekundēm viss ir galā ar dzīvi apmierināto, plānu un ideju pārpilno cilvēku vietā uz ierastā Maskavas asfalta lēnām atdziest sacaurumoti līķi ar nepārstrādātām delikatesēm piecsimt dolāru vērtībā cauršautajos kuņģos. Nozagtais opelis pazūd daudzo ieliņu mudžeklī, aunapieres pielec kājās, ņemas šaut, klaigāt mobilajos telefonos, skraidīt pa laukumu… Par vēlu…

Vilks nodrebinājās.

-   Varētu būt arī tā, viņš, it kā skaļi domādams, noteica. Tikai, skat, kas sanāk, kolīdz mēs sākam apspriest Borshanas akciju, Borshana mūs tūdaļ pat atrod un cenšas ar amerikāņu rokām likvidēt! Nejaušība, sagadīšanās? Es tādām nejaušībām neticu. Atriebība ir pārāk neracionāls motīvs. Nopietni cilvēki neļauj tai sevi vadīt. Bet nopietnas valstis ne tik!

-   Kam tad tu tici? Seržs nervozi vaicāja un spēcīgāk nospieda gāzes pedāli. Mersedess strauji uzņēma ātrumu, starmešu ugunis pārvērtās izplūdušās, saraustītās līnijās.

-   Visdrīzāk, amerikāņi uzoduši «Konsorcija» plānus un nolēmuši tos izjaukt! Varbūt viņi grib pievākt dimanta raktuves! Bet tas jau ir nopietns motīvs. Ko teiksi?

Vilks no jauna pacēla plaukstu pie sejas. Citrona aromāts nekur nebija pazudis.

-   Kāda joda pēc tu visu laiku ošņā rokas?! Seržs uzsprāga. Izdomāties var krustām šķērsām, bet informācijas noplūde ir izslēgta, tas ir vienīgais, par ko esmu pilnīgi pārliecināts!

-   Toties es neesmu! Katrā gadījumā man tas viss nepatīk.

-   Un tālāk?

Serjogins kāpināja ātrumu. Viņam nebija noteikta mērķa. Vienkārši triecās ar pilnu jaudu, it kā gribētu aizbēgt pats no sevis, no problēmām, no sarežģītiem jautājumiem…

-   Neko. Es laikam atteikšos no šīs lietas.

-Ko?!

Griezīgi nokaucās riepas, mašīna sametās, bet viltīgās drošības sistēmas acumirklī izlīdzināja strauji bremzējošā mersedesa gaitu. Seržs piestāja ietves malā un spēji pagriezās.

-   Mēs taču norunājām! Tu apsolīji!

-   Taisnība. Un tūdaļ pat mani bezmaz vai nogalināja! Kas gan notiks tālāk?

Seržs skatījās tieši virsū. Piemiegtajās acīs jautās draudi.

-   Darbs, lūk, kas notiks tālāk! Protams, riskants, toties labi apmaksāts! Tu zināji, ka piekriti riskam, un apsolīji!

-   Es nesolīju nomirt par katru cenu! Kā mēdz sacīt zināmās aprindās: lieta ir šaubīga esat jau nosviluši. Tādos gadījumos vienīgi narkomāni lien cilpā! Prātīgi cilvēki maina savus plānus…

Draudi Serjogina acīs nozuda. To vietā parādījās apjukums.

-   Nē, Vilk, tā ir nejaušība! Tā sagadījās, simtprocentīgi! Ar plānoto akciju tam nav nekādas saistības!

-   Kāpēc tu nevarētu iesaistīt Sarovu? Viņš tiks ar visu galā daudz labāk par mani!

-   Sarovs neder. Turklāt viņš šodien kopā ar Cučkanovu aizbrauca komandējumā. Uz kādām divām nedēļām.

-   Kāpēc viņš neder?

Seržs atmeta ar roku.

-   Gari jāstāsta.

Vilka galvā it kā noklikšķēja slēdzis. Borshana, no pagātnes uzpeldējušie amerikāņi, nejauši izgāzies atentāts tas viss palika pagājušā realitātē, kurai vairs nebija nozīmes. Turpretī domas pārsviedās uz citu svarīgu un nepieciešamu Sofija uz divām nedēļām bija palikusi viena!

-   Kā tu zini par īpašās vienības vecāko virsnieku pārvietošanos? viņš pēc iespējas vienaldzīgāk pavaicāja.

Seržs vēlreiz atmeta ar roku.

-   Man štābā ir daudz draugu. Bet ar Sarovu es vakar Arbatā dzēru alu. Bet ne par to ir runa! Tu nevari atteikties no līdzdalības. Es ar tevi rēķinājos un šodien, šķiet, izdarīju pakalpojumu?

Vilks pavīpsnāja.

-   Kad tev neatvērās izpletnis, es tev arī maķenīt palīdzēju. Vai tā nav?

Seržs novilka ar plaukstu pār seju, it kā notraukdams lipīgu, pretīgu zirnekļa tīklu.

-   Piedod, Vilk, te nekādi rēķini nelīdz. Tu izglābi man dzīvību, un to es nekad neaizmirsīšu. Bet, ja tu atteiksies, tad tu mani iegāzīsi. Un ļoti pamatīgi.

Vilks tikko manāmi pasmīnēja. Ja viņš atteiksies, peklē vajadzēs līst Seržam. Bet, kad cilvēks radis pie komforta, naudas, lepnām mašīnām un apsardzes, riskēt ar galvu, ai, kā negribas… Tomēr arī Seržs nakts uzbrukumā Borshanas pilī izglāba viņam dzīvību… Un Sofija tiešām ir viena!!!

-   Es negribu tevi iegāzt. Taču esmu noguris. Beigsim sarunu.

-   Lai notiek. Seržs šķita priecīgs. Atpūties, izgulies, rīts gudrāks par vakaru… Tūdaļ aizvedīšu tevi uz viesnīcu.

-   Aizved mani uz Taganku. Jāiegriežas pie biedra, ir darīšanas. Uz viesnīcu pēc tam pats aizkulšos.

Seržs asi paskatījās, taču skatiens tūdaļ pat atslāba, un mersedess līgani izkustējās no vietas. Izskatās, ka viņš zināja, kāds biedrs dzīvo Tagankā un kādas Vilkam ar viņu darīšanas. Ausa gaisma, nakts negribīgi deva vietu kārtējai dienai. Pa ielu ūdens putekļu mākonī lēnām kustējās laistāmā mašīna.

Konspirācijas nolūkā Vilks izkāpa vairākus kvartālus pirms vajadzīgās mājas. Paņēmiens, protams, bija primitīvs, taču pieņēmumi un minējumi bija viens, turpretī neapšaubāmi fakti pavisam kas cits. Lai Seržs domā, ko grib. Domāt vēl nenozīmē zināt.

No tuvākā automāta viņš piezvanīja Sofijai. Viņa atbildēja uzreiz, it kā nebūtu gulējusi. Dīvaini… Taču maigā tīkamā balss kliedēja visas dīvainības.

-    Tas esmu es… Drīkst pie tevis ieiet? Sirds dauzījās, Vilks bija uztraucies kā tāds puika. Kā nekā zvanīt piecos no rīta tomēr bija nekaunība. Sofija varēja sadusmoties… Bez tam… Ja nu pie viņas kāds ir? Stabils mīļākais, kurš parādās nevis reizi vairākos gados, bet pastāvīgi dzīvo tuvumā un katrā izdevīgā brīdī ielien siltajā aliņā… Vilks cieti sažņaudza dūres, pārvērzdamies nežēlīgā kaujas mašīnā, kura spēj saberzt miltos nezināmo ļaundari.

-   Ienāc, dziedoši noskandēja Sofija. Kodu neesi aizmirsis?

Dūres atlaidās. Bet sirds sāka sisties vēl spēcīgāk, tikai šoreiz no prieka.

-   Nē! Protams, nē!

Viņš marša solī gāja pa tīro dzestro pilsētu. Šur tur skrapstēja sētnieku slotas. Ceļā pagadījās pirmie gājēji patīkami, krietni cilvēki ar labsirdīgām sejām. Apakšdelms sāpēja aizvien stiprāk, taču viņš nepievērsa tam uzmanību. Sirdī līksmi skanēja flautas. Gribējās nopirkt ziedus, bet kā par spīti puķu galdi netrāpījās ceļā. Toties pašas skaistākās ārdurvis ar katru soli nāca aizvien tuvāk. Slēdzenes pogas maigi noklikšķināja brīnumaino pasakā ielaišanas melodiju, augstās pulētās durvis atvērās.

Viņš uzskrēja pa kāpnēm un īsi piezvanīja. Noskanēja viegli soļi, noskrapstēja atslēga, un dzīvokļa durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Sofija īsā zilā rītakleitiņā, zem kuras to viņš zināja pavisam droši nekā, izņemot tumīgu ķermeni, nebija. Viņa pasmaidīja.

-   Tu nu gan piemērotā laikā ej ciemos!

Vilks paspēra soli uz priekšu un abām rokām apkampa viņu. Kā allaž šādos gadījumos, viņš nespēja atrast vārdus. Sofija it kā tiecās pretī, taču tūdaļ pat atvirzījās nost un saviebās.

-   Pagaidi, tu viscaur esi piesūcies ar dūmiem… Un vēl ko citu! Kur tu esi bijis?

Bez kosmētikas viņa izskatījās kā jau daždien mājās, Vilks uz mirkli sajutās kā vīrs, kurš atgriezies mājās pēc ellišķīgi smaga komandējuma. Pie uzticīgi gaidošās mīļotās sievas.

-  Stulbi sanāca… Es nejauši iekļuvu kautiņā, tad mani savāca miliči un gribēja iesēdināt, pa īstam iesēdināt, saproti?

-   Saprotu. Ej aši uz vannas istabu…

Vilks ilgi plunčājās dušā, mazgādams nost kautiņa sviedrus, milicijas «mērkaķu būra» smaku, sāpes visā ķermenī, pārdzīvoto nervu spriedzi, bailes no pavisam tuvu garām paslīdējušās nāves… Roka pēkšņi pārstāja sāpēt, slaucīdamies viņš paskatījās spogulī un ieraudzīja, ka uz mēness sirpja sēdošā velna tetovējums ir pazudis.

Neizpratnē viņš pataustīja tīro ādu. Ne mēness, ne velna, ne ģitāras, ne kāršu… Nekā, nekādu pēdu. Zilajā rakstu tīklā, kas klāja ķermeni, vīdēja balts plankums gluži kā noņemta portreta vieta gleznu galerijā.

-   Piķis un zēvele! Kā tas varēja notikt?

-   Ļoti vienkārši! kašķīgi atsaucās runcis. Velnēns atstiepa pedāļus. Nolika karoti. Aizgāja tā kā citā pasaulē. Domāt vajag, kad ar žileti vicinās!

-   Ko tu tur tik ilgi dari? no istabas atskanēja Sofijas balss. Tā bija svarīgāka par runča pļāpām, vispār svarīgāka par visu pasaulē. Nometis dvieli, Vilks izskrēja no vannas istabas un kā vanags metās virsū baltajam ķermenim, kurš izstiepies gulēja gultā…

Pēc tam Sofija kā allaž gulēja kā nejūtīga, ar rokām aizsegusi seju un pie visām miesām trīcēdama. Vilks piegāja pie loga un, paslēpies aiz aizkara, skatījās uz mostošos pilsētu. Visas problēmas, uztraukumi un pārdzīvojumi bija atvirzījušies otrajā plānā, bet varbūt pavisam izkūpējuši atmosfērā. Viņš jutās absolūti rimts un mierīgs.

Sofija nopūtās, sakustējās, pamazām atjēgdamās.

-   Kad tu brauc projām?

-   Nezinu. Es apsolīju Seržam… Bet man nemaz negribas braukt no tevis projām.

-   Es jau nekur nepazudīšu. Gaidīšu tevi.

Viņa pienāca no aizmugures, apskāva, piekļāvās ar karstu augumu, noskūpstīja muguru. Vilku apņēma svētlaimes vilnis. Viņš pat nepievērsa uzmanību mūka neķītrajam smiekliņam, kurš uztvēra skūpstu kā sev veltītu. Un nesenās bažas izgaisa ja Borshana, tad Borshana! Ja cilvēks vienu reizi kaut ko ir izdarījis, viņš var to izdarīt vēlreiz! Bet amerikāņi… Nospļauties! Ne viņi vien māk nogalināt… Lai gan eiforijas vilnim ar pūlēm lauzās cauri veselā saprāta balss: liels risks, gandrīz bezcerīgs pasākums… Bet varbūt bez «gandrīz» vienkārši bezcerīgs!

-   Kā tev šķiet man ir vai nav jābrauc? viņš jautāja, kā mezdams kapeiku. Kā uzkritis, tā ari būs.

-    Nezinu… Dari tā, kā tev ir labāk… Bet ja esi apsolījis… Turklāt tu teici, ka tur varot labi nopelnīt… Un es skaitīšu dienas līdz tavai atbraukšanai… Labi?

-   Nu ko… Ja reiz tā…

-   Labi.

Vilks automātiski paostīja roku. Pirksti vāji smaržoja pēc citrona un stipri pēc seksa.

Otra nodaļa Velns Maskavā

Visi nomaļie klajumi ir vienādi neatkarīgi no tā, vai tie atrodas Kailajā kalnā Tihodonskā vai līdzās Maskavas dzelzceļa preču stacijai. Arī cilvēki tajos pa naktīm lasās kopā vienādi, un arī viņu kurinātie ugunskuri ir savā starpā līdzīgi kā dvīņi. Lēkā rūsgana gaisma, uz visām pusēm sprakšķ degošas dzirksteles, mezdamas mironīgu atblāzmu jau tā baisajās sejās visapkārt, no kā tās pavisam sāk atgādināt atdzīvojušos miroņus. Tie ir bomži, margināļi, klaidoņi, ubagi sabiedrības izstumtajiem neveiksminiekiem ir izdomāti daudzi apzīmējumi. Taču patiesībā viņi arī ir dzīvi miroņi.

Viņu ir trīs. Kamielis ir visvairāk pieredzējis, viņš ne reizi vien bijis zonā un tāpēc bauda neapstrīdamu autoritāti. Patlaban Kamielis cep uz metāla stieņa uzmauktu atkritumu tvertnē atrastu desas gabalu. Desa čurkst un svīst taukus.

-   Ja būtu tādas komisijas bodes, kur var nodot paiku, viņš saka caur zobiem, cītīgi grozīdams armatūras gabalu. Taču desa griežas riņķī un negrib apcepties vienmērīgi. Viens sāns pārogļojas. Kamielis lamājas.

-   Nenomet rijamo, burkšķ Čulga. Un nesadedzini kā viņreiz.

Viņš te ir otrais pēc nozīmīguma. Deglis ir visjaunākais, tāpēc viņam nav balsstiesību. Pašlaik viņš ir aizņemts svarīgā nodarbē gatavo «Borisu Fjodoroviču»: iekaisījis sāli skārdenē ar «BF» līmi, ar rokām ātri griež tajā iemērktu skalu. Savulaik pirmatnējie cilvēki tā ieguva uguni. Laiku pa laikam viņš attīra skalu no lipīgās masas un ar cerībām saskalina skārdenes saturu, kas kļūst aizvien šķidrāks.

Dārd kārtējais precinieks, riteņu klaboņa atbalsojas pelēkajā betona sienā, noslāpēdama visas pārējās skaņas. Apgaismotajā lokā no tumsas ienāk pilnīgi kails slapjš tips ar salauztu ģitāru padusē. Tai ir norauts grifs un korpusa iekšienē kaut kas klab.

-   Velns! izbijies izsaucas Čulga.

Tips ir kalsns, toties lieliem kauliem, viņam ir šaura seja, zema, slīpa piere, ass, uz priekšu pastiepts zods. Uz zilās ādas zilo cietuma tetovējumi, taču galvenais visu ķermeni no kakla līdz pašai apakšai šķērso baisa tumšsarkana rēta, kādu dzīviem cilvēkiem nemēdz būt.

-   Velns! Deglis strauji pacēla galvu un atrāvās nost. Tu nāc no morga, vai?

-   Kā jūs mani pazīstat? svešais noprasīja aizsmakušā draudīgā balsī. Un pavērsa mezglaino pirkstu ar aso nagu vispirms pret vienu, tad otru klaidoni.

-   Veicīgi atbildēt! Citādi dzīvus nosvilināšu!

Čulga un Deglis pieklusa.

-   Ko tu lecies? Kamielis iejaucās, nikni nopētīdams svešinieku, kurš bija ielauzies viņa teritorijā. Ko brūķē muti?

-   Nē, nudien, es esmu strādājis morgā par sanitāru! Deglis kļuva drošāks. Tur visiem pēc sekcijas ir tādas rētas. Un visi viņi iekšpusē ir tukši.

-   Tūlīt tu arī būsi tukšs…

Kailais iebāza salauztās ģitāras korpusā kailo roku un tūdaļ izvilka to atpakaļ. Tagad tajā bija sažņaugts garš somu duncis, ar kādiem laukos mēdz kaut cūkas. Viņš paspēra soli uz Degļa pusi. Svešinieka seja neko neizteica, acīs liesmoja elles ugunis.

Varbūt pārbiedētais Kamielis par tādām noturēja ugunskura atblāzmu. Viņa kriminālā pieredze, lai gan viņš pats to daudzkārt mēdza pārspīlēt, īstenībā aprobežojās ar nenozīmīgu un neautoritatīvu pantu «klaidonība». Zonās viņš bija redzējis visdažādākos arestantus un nekļūdīgi noteica, ka viņa priekšā atrodas rūdīts slepkavnieks, kurš spējīgs noslaktēt cilvēku ar tikpat vieglu roku, ar kādu bomzis nonem no virves svešu veļu. Tādi zvēri nevelk laukā dunci tāpat vien, lai pabiedētu… Taču viņam, tā kā viņš šai bandā skaitījās galva, visviens pieklājās rādīt zobus.

-   Kas ir? Kāpēc izvilki fiskaru?! Kamielis pastiepa uz priekšu roku ar stieni, kura galā karājās čurkstošais desas luņķis.

Svešinieks ar aprepējušu roku saķēra to, nokoda milzīgu kumosu un neapdedzinoties ņēmās badīgi gremot. Viņš skaļi čāpstināja, pār neskūto zodu notecēja siekalu straumīte. Pret Kamieli vērstais skatiens zaudēja bīstamo mērķtiecību, elles ugunis apdzisa, pārvērzdamās gailošās oglītēs.

-  Dod šurp dzerekli! ar pilnu muti neskaidri noburkšķēja kailais cilvēks un, izrāvis Deglim no rokām skārdeni ar «Borisu Fjodoroviču», dažos paņēmienos iztukšoja to līdz dibenam.

-   Tas tak nav gatavs! Deglis izsaucās. Tev salips zarnas!

Svešinieks nicīgi nosmīkņāja un meta ar skārdeni Deglim pa galvu, tas tik tikko paguva izvairīties. Pēc pāris minūtēm kailais cilvēks nosvieda neapēsto desas gabalu, apmierināti atraugājās un paskatījās apkārt.

-   Velc nost jaku! viņš pavēlēja Kamielim.

-   Un tu kreklu! Pirksts ar aso nagu iebadīja Deglim.

-   Tu met nost bikses! Pienāca Čulgas kārta.

-   Un visiem novilkt tupeles, es piemeklēšu pēc izmēra!

Klaidoņi saskatījās un jautājoši uzlūkoja savu barvedi.

Dīvainais svešinieks no katra ņēma vislabāko.

-   Paklau, brāl, kāda ir tava palama? Kamielis nedroši uzsāka sarunas.

-   Viņi paši nupat pateica. Kurls esi, vai?

-   Velns?! Tā arī sauc?

-   Aizveries! Šurp lupatas, aši!

-   Paklau, Velns, ar savējiem tā neizrīkojas. Tu pievāci mūsu rijamo, mūsu dzerekli, tagad lupatas… Mēs neesam nekādi lohi, lai mūs aptīrītu… Vai zini, kā to sauc?

Kamieļa balss skanēja krietni vien noteiktāk. Gan pēc zagļu likumiem, gan bandītu saprašanas, svešais nerīkojās pēc taisnības. Tos, kuri tā izrīkojas, dēvē par žurkām. Zonā par tādām lietām bargi soda padzen zem lāvas, sit, līdz pazūd pulss, var arī pataisīt par «gaili».

-   Kā tad? Velns draudīgi samiedza acis. Pasaki, ja esi tik drosmīgs!

Kamielis saminstinājās. Par izteiktu vārdu ir jāatbild.

-   Tā arī sauc… Var pajautāt cilvēkiem, ja nezini. Paprasīsim Naglai, lai viņš tev pasaka!

Naglu Kamielis, protams, personiski nepazina un neko viņam nevarēja pajautāt. Tikai bija dzirdējis, ka viņš esot spēcīga autoritāte, tikpat kā kronētais*. Viņa vārds uz «kriminālajiem» iedarbojās gluži vai maģiski. Tikai ne šajā reizē.

-   Kāds tu, sūdu, savējais! Jūs esat pabiras un liekači… Un aiz jums neviens nestāv! Svešā lūpas izlocījās nelāgā smīniņā. Un jūsu Naglai es lieku virsū mīksto. Visiem lieku virsū!

Zvikt! Duncis blāvi novizēja ugunskura dzeltenīgajā gaismā, un Kamieļa sejā palika asiņaina švīka. Viņš iekliedzās un nokrita augšpēdus, ar abām rokām spiezdams ciet brūci.

-    Lupatas šurp, maitasgabali, citādi visus apslaktēšu! Velns draudīgi uzbrēca.

Ar darbību nostiprinātā prasība izskanēja ļoti pārliecinoši, un neviens nemēģināja turēties pretī. Ar trīcošām rokām Deglis norāva no muguras kreklu, Čulga steigšus novilka bikses, tad viņi noģērba vaidošajam Kamielim jaku un apavus un arī paši noāva kājas.

Velns nesteidzīgi apģērbās un apāvās. Viņš, protams, nekļuva līdzīgs dendijam, taču jebkurš apģērbs ir labāks par kailu ādu. Aplaupītie klaidoņi cerēja, ka viņš beidzot aiztīsies, bet lika drusku pagaidīt! Velns vērtējoši viņus nopētīja, pretīgi smīnēdams, un šis smīns biedēja vēl vairāk nekā garais nespodrais duncis.

-   Ei tu! Ģērbies pliks! Līkais pirksts ar garo nagu iebadīja Deglim.

-   Kāpēc? tas nospiesti vaicāja. Mums Kamielis jāaizdabū uz slimnīcu!

-   Mēs taču atdevām, ko tu gribēji, Čulga lūdzoši ierunājās.

-Aizverieties, gaiļu bars! Pavisam izlaidušies! Kas jūs tādi esat, lai varētu pīkstēt?!

Novicinājis roku, Velns ietrieca dunci Deglim kaklā. Izšāvās asiņu šalts. Spalgi iekliedzies, klaidonis iekrita ugunskurā. Uzšāvās dzirksteļu mākonis, dzeltenā liesma kļuva sarkana un dobji iesprakšķējās. Čulga metās sānis cerībā nozust tumsā, bet nepaguva duncis panāca arī viņu. Kamielis, juzdams, ka labi nebūs, pieslējās sēdus un atrāva asiņainās rokas no sejas. Asinis tūdaļ samērcēja kreklu. Diez vai viņš kaut ko paguva saskatīt garais somu duncis triecās gar atslēgas kaulu un pāršķēla sirdi.

Galējā uzbudinājumā Velns turpināja durt. Kaulainā roka cēlās un strauji krita kā mehāniskais āmurs, dzenot pāļus. Netālu dārdēja preču vilcieni, apslāpēdami vaidus, kliedzienus un vaimanas.

tlgi sasukātiem sirmiem matiem un runāja nesteidzīgi un svarīgi, skaidri artikulēdams katru vārdu.

Cilvēka vārds bija Valentīns Ivanovičs. Viņam mugurā bija dārgs uzvalks no mīksta auduma ar sudrabainu lāso jumu, uz rokas dārgs pulkstenis, pirksti rotaļājās ar dārgu automātisko pildspalvu. Spriežot pēc manierēm, viņš bija radis pie varas un tāpēc nepacēla balsi, jo bija pārliecināts, ka viņu tāpat sadzirdēs. Un tiešām pat Seržs bija atmetis parasto vaļīgo izturēšanos un saspringti sēdēja uz krēsla maliņas kā pirmklasnieks skolas direktora kabinetā.

-   Taču patlaban runa nav par naudu. Serjogina kungs nosauca jums piešķirto summu, bet, kā ar to rīkoties, lemsit paši. Jums ir svarīgi, lai darbs tiktu paveikts tīri…

-   Ko nozīmē «tīri»? Vilks pavaicāja. Viņš nejutās ērti Serža dāvātajā melnajā uzvalkā ar cieši savilktu kaklasaiti.

Seržs tikko manāmi sarauca pieri un pakustināja galvu, likdams noprast, ka nevajag izrādīt iniciatīvu.

Valentīns Ivanovičs nepievērsa uzmanību jautājumam, bet varbūt pat nebija to sadzirdējis.

-   Darbam jābūt paveiktam tīri, viņš turpināja. Tas nozīmē, ka, pirmkārt, obligāti jābūt rezultātam un, otrkārt, neviens nedrīkst pat nojaust mūsu līdzdalību. Kā to panākt, tas ir jūsu ziņā. Visas operācijas detaļas arī izdomājat jūs. Un, protams, jūs arī atbildat par tās iznākumu. Personiski un pēc pilnas programmas.

Cietais nedaudz piemiegto blāvi zilo acu skatiens atturēja Vilku no jautājuma, ko nozīmē «pēc pilnas programmas». Valentīns Ivanovičs ieņēma augstu posteni kompānijā, kaut ko līdzīgu direktoram drošības jautājumos, un neizskatījās pēc cilvēka, kurš būtu radis mētāties ar vārdiem. «Pēc pilnas programmas» tā nav nedz metafora, nedz pārspīlējums. Nogalinās, turklāt nevis vienkārši, bet sacirtīs gabalos, sadedzinās dzīvu, nomauks ādu lūk, ko pēc viņa saprašanas nozīmē «pilna programma».

No ārpuses milzīgā «Konsorcija» piramīda izskatījās tumša, taču izrādījās, ka sienas būvētas no polarizētā stikla, un no Valentīna Ivanoviča kabineta, kas atradās desmitajā stāvā, pavērās skaists skats uz Maskavas upi. Lai gan Vilkam tīksmināšanās par ainavu pašlaik nebija prātā.

-   Tagad par jūsu problēmām ar amerikāņiem. Valentīns Ivanovičs atvēra mazu kastīti ar uzrakstu «Diors». Vilks nodomāja, ka tajā atrodas dārglietas zelta gredzens, briljanta kaklasaites piespraude vai vēl kaut kas tādā garā. Taču izrādījās, ka tur ir saliekamas brilles ar atstarojošiem stikliem. Vilks tādas nekad nebija redzējis. Valentīns Ivanovičs nesteidzīgi tās atlocīja un uzstutēja uz smailā, plēsīga putna knābim līdzīgā deguna. Tad parakņājās papīros, izvilka vajadzīgo lapu un aši pārskatīja tekstu.

-   Viņi tiešām iesnieguši notu mūsu ĀM. Pieprasa nodot jūs tiesai kā kara noziedzniekus. Savukārt ĀM nosūtījusi pieprasījumu FDD izpildei. Tāpēc jums labāk būtu uz kādu laiku atstāt valsti. Tā ka komandējums uz Āfriku ietrāpījies tieši īstajā laikā.

Valentīns Ivanovičs tikko manāmi pasmaidīja. Spriežot pēc visa, tā bija draudzīga noskaņojuma izpausme.

Seržs pasmaidīja pretī un piekrītoši pamāja. Vilks bažīgi nogrozīja galvu un novilka «hm».

-   Mūs sūtīja valsts, mēs pildījām pavēli…

Viņš aprāva frāzi pusē, taču Valentīns Ivanovičs visu saprata.

-   Jūs gribat sacīt, ka toreiz bijāt aizsargāti, bet tagad esat spiesti rīkoties uz savu atbildību? Smaids neizdibināmajā sejā kļuva manāmāks. Tā nav. Tagadējā valsts visnotaļ var būt vienisprātis ar amerikāņiem, pasludināt jūs par kara noziedzniekiem un nodot tribunālam. Turpretī «Konsorcijs» nekad neizdod savus cilvēkus. Un vēl maksā viņiem naudu, kas spēj nodrošināt pārticīgu dzīvi jebkurā pasaules nostūrī.

Neko teikt, šķiet, viņam ir taisnība.

Arī Vilks pamāja. Seržs atviegloti nopūtās un atlaidās krēslā.

-   Jautājumi ir? Brīnumaino briļļu stikli zilgani vizēja.

-   Nav.

-  Tad ķerieties pie darba. Tikai iepriekš pierakstiet manu tiešo telefonu. Ārkārtas gadījumiem. Iegaumējiet to un sadedziniet, numurs drīkst atrasties tikai jums galvā!

* * *

Vilks pārnakšņoja tajā pašā viesnīcā «Magnolija» Frunzes krastmalā, kur bijušais bokseris, arī direktors, tēvocis Vasja bija īrējis viņam trīsistabu luksusa numuru. No rīta pēc viņa atbrauca Seržs savā milzīgajā prestižās klases mersedesā. Droši lauzdamies cauri sastrēgumiem, viņi šķērsoja Maskavas apvedceļu un izbrauca no pilsētas. Pēc četrdesmit minūšu traukšanās pa gludo šoseju mersis pabrauca garām nelielai Piemaskavas pilsētiņai, samazināja ātrumu un sāka kratīties pa grambām gar garu betona žogu.

Seržs pats vadīja mašīnu, un bija redzams, ka viņš labi zina ceļu. Izgludinātā baltā kreklā ar uzplečiem un uzšūtām kabatām, baltās biksēs un baltās kurpēs viņš Vilkam šķita kā Londonas dendijs. Pats Vladimirs bija uzģērbis vakar nopirktās zilās džinsas, melnu piegulošu kokvilnas svīteri ar garām rokām un melnas krosenes ar lipeklīšiem. Viņš aizvien domāja par ērtumu, nevis par skaistumu vai modi.

Drīz vien ar slaveno trijskaldni rotātais motora pārsegs atdūrās zaļos dzelzs vārtos. Uz samelnējušās un nolupušās krāsas fona izdalījās divu piecstaru zvaigžņu kontūras, nododamas aiz vārtiem esošās teritorijas sākotnējo piederību. Sarkanas zvaigznes uz zaļiem vārtiem savulaik rotāja visas karaspēka daļas Padomju Savienībā.

-   Kas tagad te ir? Vilks jautāja.

-   Tas pats, kas bija, Seržs pasmīnēja. Speciāls mācību centrs, kur sagatavo diversiju un triecienuzbrukumu grupas. Tikai agrāk tas piederēja valstij, bet tagad «Konsorcijam».

-   Privatizējāt, vai? Vilks nošķobījās. Tādu objektu privatizējāt?!

-   Kas tur sevišķs? Seržs uzsignalizēja. Es jau tev teicu «Konsorcijs» var visu! Tagad neviens vairs pat neatceras, ka te reiz bija militārais poligons.

-   Diez vai! Vilks dzēlīgi atteica. Krāsai naudas nav pieticis vai noskopojušies, ka zvaigznes tikai norautas, bet to vietas nav aizkrāsotas? Katram skaidrs, kas te ir bijis!

-   Idioti! Seržs nolamājās un sparīgi deva komandu vārtus atvērušajam būdīgajam brašulim civilajā apģērbā: Jermolaj, nokrāsot žogu, laiks stunda!

Tas goddevīgi nostiepās. Seržs ievēroja, ka Jermolajs atgādina lēcienam sagatavojušos tīģeri.

Teritorija žoga iekšpusē izskatījās lietišķi un askētiski nīkulīgs krūmājs, apaļa sausa strūklaka ar neizprotamu ģipša skulptūru vidū, šur tur pa soliņam. Uz viena sēdēja zaldātiņš parastajā lauka uniformā. Ieraugot mersedesu, viņš pacēla pie mutes rāciju ziņoja kādam par atbraucējiem. Tālumā uz debesu fona vīdēja «izlūka takas» pazīstamās kontūras augstākais līmenis.

-   īstie vārdi te sevišķi netiek afišēti, Seržs informēja. Visiem ir iesaukas. Mums, saprotams, nekādu noslēpumu nav, par katru kaujinieku savāks neliels dosjē, turpretī viņiem par komandieriem ziņas nav pieejamas. Arī tev jācenšas viņus citu cita priekšā neatšifrēt.

-   Skaidrs.

-   Un vēl par operācijas sīku norisi neviens nav informēts, lai gan visi nojauš, ka nekāda peintbola spēle tā nebūs. Arī par honorāra summu runa nav bijusi. Un ņem vērā, ka komandierim ir tiesības uz lielāko daļu.

Vilks neko neatbildēja.

Automašīna ripoja pa asfaltētu celiņu, līdz apstājās pie pazemas ķieģeļu ēkas ar šīfera jumtu, kas nevarēja būt nekas cits kā vienības štābs. Pa atvērtajām durvīm izšāvās kalsns, stiegrains vīrietis vasaras aizsargkrāsu tērpā «Ēna» bez dienesta pakāpju atšķirības zīmēm.

-   Esiet sveicināti! viņš pa paradumam norēca, vērsdamies pie Serža. Grupa atpūšas deviņu cilvēku sastāvā. Divi devušies brīvsolī. Atkal tie… Švauksti…

-    Iepazīstieties, tas ir grupas komandieris, iesauka Vilks, Seržs stādīja priekšā biedru. Viņš ir pieredzējis, kaujās rūdīts cilvēks, ātri ievedīs kārtību. Iepazīstināsi viņu ar apstākļiem un būsi par vietnieku, palīdzēsi it visā.

-   Tā jābūt, uzrunātais piekrita un, pastiepis sausu, stingru roku, stādījās priekšā:

-   Lūsis.

Acis viņam tiešām bija dzeltenas un plēsonīgas kā lūsim. Tās aši pārskrēja tetovējumiem uz komandiera rokām, bet izlikās neko nemanām. Piemiegts profesionāla strēlnieka skatiens, ar metālu darboties raduši pirksti. Daiļrunīgs ekipējums «Ēna» karaspēka daļās praktiski nenonāca, varbūt tikai kādās elitārās specvienībās, un arī tad par tās valkātājiem kļuva galvenokārt ģenerāļi un pulkveži. Parasti tādu ietērpu pirka par savu naudu. Taču to atļauties varēja tikai tie, kuri iztiku pelnīja militārajā jomā, turklāt pelnīja labi, nevis tā kā Krievijas armijas daļās un apakšvienībās.

-   Ved, iepazīstini, Seržs pavēlēja.

Viņi sāka apstaigāt štāba ēku.

-   Grupā ir dažādi cilvēki, Lūsis uzreiz ķērās pie lietas. Kāds tiešām ir karojis Abhāzijā, Balkānos, Cečenijā… Kāds tikai piesmērējies klāt, tēlo rūdītu… Nopietni neesmu viņus pētījis, nav bijusi tāda komanda. Disciplīna klibo, tas uzreiz redzams. Ar «meža zosīm» [3] gan tā ir vienmēr.

-   Nekas, tiksim skaidrībā, Vilks norūca.

-   Ieviešot kārtību, jāuzmanās, gandrīz katram ir nazis kabatā. Un viņi saprot tikai vienu valodu. Bet sevišķi izvērsties nevar Maskava nav nekādi džungļi…

-   To gan, lūdzami, ņemiet vērā. Nekādu galējo līdzekļu, Seržs iejaucās. Kurš neder trieciet ratā, un beigta balle.

Vietnieks kaut ko neskaidri nomurmināja. Smēķētavā zem zaļas standarta sēnītes pie standarta dzelzs mucas, līdz pusei pildītas ar smiltīm, uz pakavveida standarta soliņa sēdēja deviņi dažādi tērpti cilvēki kurš noplukušā treniņtērpā, kurš armijas biksēs un krekliņā, kurš vispār ar kailu ķermeņa augšdaļu. Drūmas sejas, saspringts skatiens. Ikviens no viņiem izstaroja tādu kā dzīvnieciska spēka un draudu vilni kā plēsoņas zoodārzā.

-   Tas ir Vilks, mūsu komandieris, Lūsis skaļi sacīja.

Neviens ij nedomāja piecelties vai kā citādi paust sveicienu. No militārās disciplīnas te nebija ne smakas. Starp citu, tāpat kā no elementāras cieņas. Vilkam roka niezēja ievilkt vistuvāk sēdošajam pa ausi, taču viņš savaldījās.

-   Labs ir, iesim iepazīties, viņš sausi noteica un pagriezies devās «izlūka takas» virzienā. Seržs viņam sekoja.

-   Ko sēžat! Lūsis uzbrēca. Aiziet!

«Meža zosis» negribīgi gāja līdzi.

Pēc pusotras stundas mersedess izbrauca no kādreizējās karaspēka daļas.

-   Nu, kāds iespaids? Seržs jautāja.

Vilks saviebās.

-   Neviens neiekļāvās normā! Kur tas der?

-   Blēņas. Tas nav galvenais.

-   Un disciplīna? Tu redzēji? Neviens no viņiem negribēja iet uz «taku»!

-   Ari tas nav galvenais, tikpat vienaldzīgi atkārtoja Seržs.

-   Es nesaprotu kas tad ir galvenais?

-   Galvenais ir izdarīt darbu. Mēs to protam. Un mums jāprot piespiest citus. Palūk!

Vārti mirdzēja svaigi nokrāsoti, un noplēsto zvaigžņu

vietas vairs nebija redzamas.

* * *

Klajumā aiz dzelzceļa sliedēm zilās signālugunis slinki mirkšķināja dzelteni milicijas uazi, pirmajā acu uzmetienā haotiski mīcījās cilvēki formas tērpos un civilās drēbēs, jauns seržantiņš atkārtoti mēģināja vedināt uz iespējamām pēdām nelielu melnu vilku suni, kurš mētāja galvu, sprauslāja un sēdās uz pakaļkājām. Patiesībā apskates haosam bija sava loģika un sistēma, kuras centrs atradās tur, kur strādāja operatīvās izmeklēšanas grupa.

-    Divdesmit trīs durtas un piecas grieztas brūces, paklausīgi kā skolēns diktātā protokolā ierakstīja prokuratūras izmeklētājs. Viņš bija pavisam iesācējs, tikko no institūta, tāpēc neviens nezināja ne vārdu, ne uzvārdu apaļsejainajam un vasarraibumainajam zēniņam, kurš manāmi mulsa trīskāršās slepkavības vietā. Arī pieaicinātie saaukstējies neglīts vīrietis un korpulenta sieviete dzelzceļnieku formas tērpā jutās ne savā ādā un centās neskatīties uz saplosīto līķu pusi.

Vienīgi kapteinis Djatlovs, kurš milicijā bija nostrādājis divdesmit piecus gadus, bez tam pēdējos divdesmit kriminālmeklēšanā, izturējās pret notiekošo kā pret darbu, kaut arī ne patīkamu, tomēr ierastu un ikdienišķu.

-   Re, desas gabalā palikušas zobu pēdas! Viņš norādīja ar pirkstu, un kriminālistikas eksperts Brovkovs pievilka fotoaparātā kārtējo tuvplānu.

-   Pēcāk paņem nospiedumu, noderēs. Djatlovs pieliecās, kārīgi pētīdams izmīdīto zemi ap ugunskuru. Viņa virslūpa bija pavilkusies augšup un nervozi raustījās kā dzinējsunim, kurš ošņā pēdas. Man ir tāda nojauta, ka

tie ir VĪNA zobi. »

-  Tiks izdarīts, ierasti pamāja Brovkovs, kurš ne vairs pirmo gadu desmitu rakņājās notikuma vietu mēslos.

-  Un te noteikti ir palikuši pirkstu nospiedumi. Operatīvā darbinieka nags pabakstīja līmes bundžu. Uztaisi novilkumu… Domāju, tie arī būs VIŅA.

-   Uztaisīšu, Brovkovs vienaldzīgi pamāja. Tu gadījumā neesi izsalcis? Pēc tam vari piebeigt desiņu.

Atskanēja skaļš guldziens. Sieviete dzelzceļniece ar pūlēm apspieda vēmienu.

-   Kad jūs mani atlaidīsit? viņa kārtējo reizi raudulīgā balsī sāka lūgties. Es vispār nevaru uz miroņiem skatīties, bet te vēl tādas šausmas…

-  Tā nevajag, mierinoši sacīja Kaļinovs, pavērsis pret pieaicināto uzblīdušo seju, kurā uz visiem laikiem bija sastingusi īdzīga izteiksme. Mirušie ir daudz labāki par dzīvajiem. Nekad nekā ļauna nedara…

Un, pavērsies pret izmeklētāju, kura vārdu neviens nezināja, jau citā stingrā un lietišķā tonī piebilda:

-   Brūču kanālu dziļums līdz divdesmit centimetriem. Visticamāk tradicionālais paštaisītais somu duncis…

Djatlovs, uzmanīgi skatīdamies zem kājām, lēnām gāja apkārt ugunskura atliekām, spirālveidīgi paplašinādams apli. Bet, tā arī neko neatradis, uzdūrās kinologam, kurš neveiksmīgi lūkoja noliekt suņa galvu pie zemes.

-   Meklē, Rēksi, meklē! Pēdas, Rēksi, pēdas!

Suns sprauslāja un centās izrauties, spalva skaustā bija saslējusies stāvus.

-   Kas tev te notiek?

-   Nevaru saprast, seržantiņš apjucis atbildēja. Tā nekad nav bijis… Itin kā baidītos… Droši vien izkaisījuši kādu draņķi…

Operatīvais darbinieks izbrauca pirkstus caur matiem, kuri pamazām kļuva retāki un turklāt vēl bija krāsoti.

Nogurusi krunkaina seja, blāvs skatiens viņš izskatījās krietni vien vecāks par saviem gadiem. It kā būtu nevis strādājošs milicijas kapteinis, bet gan pensionējies veterāns. Patlaban viņš jutās kā neveiksminieks un kļuva aizvien nervozāks.

-   Nāc šurp, Paša! Kaļinovs viņu pasauca. Trešajam ir četrdesmit piecas brūces, visas durtas. Bet galvenais…

Ar gumijas cimdā tērptās delnas virspusi tiesu medicīnas eksperts sakārtoja brilles. Viņa sejas ādu klāja melni punkti, uz vaiga auga kārpa.

-   Izskatās, ka viņu… Nu, pats saproti…

-   Ko lai es saprotu?! Djatlovs vairs nespēja apvaldīt nervozitāti. Man visas tās mīklas ir līdz kaklam! Runā, Kaļinov, skaidru valodu!

-   Trešajam līķim ir pēcnāves pederastijas pazīmes, oficiālā tonī sacīja līķu šķērdējs. Tūlīt pamēģināšu dabūt uztriepi… Ja spazmas nebūs savilkušas…

Pieaicinātā dzelzceļnieku formas tērpā paskrēja sānis un noliecās. Viņa izvēmās. Izmeklētājs manāmi nobālēja un pārstāja rakstīt.

-   Kāds neģēlis gan varējis to visu pastrādāt?!

Kapteinis ar krāsotajiem matiem paraustīja plecus.

-   Tāds pats klaidonis kā šie te…

Jaunais cilvēks saviebās kā zobu sāpēs.

-   Neko nesaprotu! Kā tad sanāk? Klaidoņi, bomži, viņiem nekā nav… Bet VIŅŠ tiem ir atņēmis gan desu, gan dziru, gan apģērbu, nogalinājis un piedevām vēl…

Djatlovs ciniski pavīpsnāja no saviem divdesmit gadu operatīvā darba stāža augstumiem. Oma uzlabojās. Galu galā viņš atradās savā stihijā. Asiņainā, pretīgā, neģēlīgā, taču ierastā un labi zināmā.

-   Kas gan tur sevišķs? Iegaumē visu, kas cilvēkam vajadzīgs, viņš var dabūt no citiem cilvēkiem!

-   Vai nu gluži visu? zaļknābis izmeklētājs neticēja.

-  Visu, visu! kapteinis apstiprināja. Autoritāti. Cieņu vai bailes, kas daudziem ir viens un tas pats… Naudu, seksu… Asinis… Man reiz pārlēja donora asinis… Pat gaļu!

-   Kā gaļu?!

-   Vienkārši. Zeķi bieži ēd cits citu… Reizēm spiestā kārtā paņem lohu līdzi bēgot un notiesā. To sauc par «govi». Reizēm aiz vēlēšanās parādīt savu varenību, lai citi baidītos…

Operatīvais darbinieks pēkšņi apķērās.

-   Zini, ko es domāju? Nebijis desas, VIŅŠ resnākajam būtu izgriezis fileju, uzcepis un apēdis…

Dzelzceļniece, kura slaucīja kabatlakatā lūpas, atkal saliecās un ar dobju guldzienu metās sānis. Djatlovs tam nepievērsa uzmanību.

-   Simt punktu, tā arī būtu izdarījis! Tikai tāpēc, ka viņam tā vajag! Zvērs ne cilvēks! Zini, man tādi vēl nav trāpījušies!

Krāsotais kapteinis atdzīvojās, acis drudžaini iemirdzējās. Tā pārvēršas narkomāns pēc kārotās morfīna devas.

-   Kas tev ir, Kaļinov? Viņš atsperīgi piesteidzās pie tiesu medicīnas eksperta.

-   Nezinu, tas gurdi atsaucās, skaļi maukdams nost gumijas cimdus. Uztriepi paņēmu, tad jau redzēs. Uztaisīsim bioloģisko analīzi, sekciju, tad arī viss kļūs skaidrs…

-   Tas būs «tad», bet man vajag tagad! Acīm redzami neapmierināts operatīvais tikpat atsperīgi piesteidzās pie kriminālista, kurš caur spēcīgu lupu domīgi pret gaismu pārmaiņus pētīja divas daktiloskopijas lentes. Uz abām bija redzami raksturīgie kontrasta pulvera atstātie ovālie plankumi.

-   Nu, vai ir?

Brovkovs nenoteikti paraustīja plecus.

-   Būt jau ir, tikai nezinu, ko ar tiem iesākt… Izskatās, ka VIŅŠ bijis ar cimdiem. Varbūt labas kvalitātes laika, varbūt zamšs…

-    Kur tādam maitasputnam gadījušies laikas cimdi?! Djatlovs brīnījās.

-   Nezinu, šis jautājums vairs neattiecas uz mani. I'm visam droši zinu tikai, lūk, ko papillārās līnijas mēdz būt savītas, cilpu vai loku veidā. Taču te kaut kāds raksts ir, tikai nevar pateikt, kāds. Tādus es piecpadsmit gadu laikā vēl neesmu redzējis. Visdrīzāk, nospiedusies cimdu āda…

-   Pag, pag! Cimdi vispār neatstāj nospiedumus! Tur ir nedzīva āda, bez sviedriem un taukiem!

-   Tur jau tas āķis! Brovkovs nopūtās. Skaidrs, ka nekas nav skaidrs. Nu labi, paskatīsimies zem mikroskopa, papētīsim bundžu laboratorijā. Noskaidrosim, kas un kā…

Nospļāvies kapteinis piegāja pie kinologa.

-   Nesaoda pēdas, viņš, negaidīdams jautājumu, ziņoja. Visticamāk, VIŅŠ kaut ko izbārstījis.

-   Jūs visi sazvērējušies esat, vai? Detektīvs nolamājās, taču tūdaļ pat saņēmās. Ko lai dara kad nav, tad nav. Ejiet uz savām laboratorijām. Es arī pats viņu dabūšu rokā!

Grīļīgajām atsperēm čīkstot, klajumā iebrauca pelēks,

sen nemazgāts līķu vedamais vāģis.

[1] [4] *

-    Cik saprotu, tev nekāds miteklis nav padomā? Seržs jautāja, kad prestižās klases mersedess, neapmierināti šūpodamies pa izbrauktajām bedrēm un grambām, bija sasniedzis šoseju.

-   Nē, Vilks pamāja. Tas nekas, padzīvošu kazarmās.

Seržs papurināja galvu.

-    Kazarma ir kazarma… Bet tu neesi vienkāršs īpašo uzdevumu grupas komandieris, vecākais leitnants vai kapteinis. Tu esi atbildīgas militārās operācijas vadītājs. Gan uzdevuma, gan materiālo resursu ziņā tikpat kā ģenerālis!

-   Pat tā! Vilks pasmīkņāja.

-   Tieši tā, pilnā nopietnībā atsaucās Serjogins. Turklāt nevis ar vienu uzšūtu zvaigzni, bet gan ar trim vai četrām! Tāpēc dzīvosi konspiratīvajā dzīvoklī Solncevā…

Mašīna, tikusi uz šosejas, strauji uzņēma ātrumu. Priekšā labajā pusē vīdēja skaistās baltās Solncevas rajona augstceltnes. Droši vien no divpadsmitā stāva paveras brīnišķīgs skats uz Piemaskavas apkārtni…

-    Gan Maskava līdzās, gan poligons, gan var rīkot konfidenciālas tikšanās, Seržs turpināja, vērīgi lūkodamies aizmugures skata spogulī.

-   Ar ko tad man jātiekas?

-  Ar mani. Varbūt arī ar citiem cilvēkiem, kuri ir atbildīgi par operācijas sagatavošanu.

-   Vai tādu cilvēku ir daudz?

-   Un kā tev šķiet? Runa ir par suverēnas valsts pastāvošā režīma nomaiņu un ģeopolitiskās situācijas maiņu vienā no stratēģiski svarīgiem pasaules rajoniem! Parasti to panāk, iesaistot armiju, floti, aviāciju, raķetes… Stādies priekšā, cik cilvēku vajag dažādo karaspēka un bruņoto spēku veidu koordinēšanai? Cik atbildīgo par katru iecirkni? Bet mūsu gadījumā armijas daļu, lidmašīnu, kuģu un raķešu vietā viss balstās uz vienu vienīgu Vladimiru Volfu, piedod, Volkovu! Tāpēc to, kuri vēlēsies tikties ar tevi, dot īpaši vērtīgus padomus un ziņot priekšniecībai par sniegto ieguldījumu operācijas panākumos, būs vai cik! Cita lieta, ka tiks ielaisti tikai tie, kuriem nevar atteikt…

«Kāda velna pēc vajadzīgas tādas tikšanās?» aizkaitināti sacīja pirāts no labā pleca. «Jo vairāk cilvēku tevi redzēs, jo drīzāk nosvilsi!»

Un viņam bija taisnība.

Arī Vladimiram paustā doma nepatika.

-   Ne ar vienu es netikšos! viņš noskaldīja. Ja nu vienīgi ar Valentīnu Ivanoviču, viņš visviens mani jau pazīst. Bet visi pārējie lai sazinās caur tevi!

Seržs bažīgi nokrekšķējās.

-   Es, protams, ziņošu… Tikai nejau mēs to izlemsim

-   Par sevi un saviem cilvēkiem lemšu es pats, Vilks atbildēja tikpat asi kā iepriekš. Tā viņiem arī pasaki Citādi pie joda, ejam katrs savu ceļu!

-   Hm… Nu labi, pateikšu. Seržs ieslēdza pagrieziena rādītāju un līgani iegriezās «eiropeiskā» sānceļā, kas veda uz skaistajām, baltajām mājām.

Taču viņi nebrauca uz jauno mikrorajonu, bet gan uz seno pilsētas daļu ar aplupušām paneļu deviņstāvenēm. Noplukuši, pēc kaķu vai cilvēku čurām smirdoša kāpņu telpa, ar lamuvārdiem aprakstītas sienas. Otrajā stāvā Seržs atslēdza nosmulētas dzelzs durvis un ar aicinošu žestu teica:

-   Laipni lūdzu!

Vilks pārkāpa pār slieksni, automātiski ievilka gaisu nāsīs. Tas bija sastāvējies, taču bez nepatīkamiem aromātiem. Šaurs gaitenis, labajā pusē sīciņš pieliekamais, līdzās kopējs sanitārais mezgls, taisni priekšā samērā plaša virtuve. Kreisajā pusē divviru durvis ar matētiem stikliem. Vilks tās atgrūda, ielūkojās iekšā. Kādus piecpadsmit metrus liela izstiepta istaba ar balkonu galā. Iekārtojumu veidoja labi saglabājušās septiņdesmito gadu mēbeles. Parketa imitācijas linolejs, sienas klāja tīras lētās tapetes, tiesa, logi bija plastmasas.

-    Jā, priekš ģenerālpulkveža trūcīgs dzīvoklītis, Vilks pajokoja. Par armijas ģenerāli nemaz nerunājot…

It kā apstiprinot viņa vārdus, kanalizācijā atskanēja burbuļošana.

-   Toties ar noslēpumu. Seržs iegāja istabā, atspiedās pret grāmatplauktu un viegli nobīdīja to sānis, atklādams vēl vienas durvis. Te ir tāds pats dzīvoklītis ar izeju uz līdzās esošo kāpņu telpu. Tā ka, ja atved sievišķi, bet pa pēdām kā sniegs uz galvas uzgāžas vīrs, vari viņu mierīgi izlaist…

Runcis uz kreisā pleca neķītri ieķiķinājās.

-   Te ir viss nepieciešamais, Seržs turpināja. Gultas veļa ir skapi, ledusskapi olas, desa, konservi. Centies bez īpašas vajadzības laukā neiet, ja ko vajadzēs pasūtīsi, un tev atvedīs.

-   Kurš atvedīs?

-   Tev būs mašīna ar šoferi. Viņam var uzticēties. Un tagad parunāsim par uzdevumu. Sēdies.

Viņi apsēdās pie veca ovāla galda, apklāta ar antikvāru plīša galdautu revolucionāri sarkanā krāsā. Seržs sazin no kurienes izvilka papīra lapu un melnu pildspalvu. Uzzīmēja lielu taisnstūri, tajā otru, mazāku.

-   Atceries pili? Tā novietota šādi… Bet šis ir žogs. Ar strāvai pieslēgtu dzeloņstiepli augšā.

Viņš piezīmēja vēl vairākus nevienādus kvadrātiņus un aplīšus.

-    Tās ir nocietinātās ložmetēju atrašanās vietas un stacionārie sargposteņi torņos. Kā redzi, pēc mūsu akcijas aizsardzība ir pastiprināta. Gar žogu iekšpusē un ārpusē augu diennakti staigā patruļas ar suņiem…

Seržs brīdi domāja, pētīdams savu plānu. No malas raugoties, notiekošais izskatījās samērā dīvaini. Paneļu nama neapdzīvotā vienistabas dzīvoklī uz sena plīša galdauta gulēja šķībs un greizs zīmējums, it kā to būtu zīmējis bērnudārza jaunākās grupiņas audzēknis. Un to nopietni un saspringti pētīja divi vīri, kuru izskats nekādi neliecināja par aizraušanos ar bērnu izpriecām.

-   Jā, no trim pusēm apkārt žogam atrodas mīnu lauki! Seržs atcerējās un, bakstot ar pildspalvu balto papīru, nosēja to melniem punktiem. Tagad itin kā būtu viss!

Viņš pacēla galvu un vērīgi ielūkojās Vilkam acīs.

-   Jautājumi ir?

-   Ir, Vladimirs atbildēja, valdīdams viņu pārņēmušās dusmas. Atceries speciālo taktiku? Cik cilvēku vajag kaujas uzdevuma izpildei?

Seržs paraustīja plecus.

-    Kā kuru reizi. Skatoties, kāds uzdevums. Un kādi cilvēki.

-  Ja līdz aizsardzības pastiprināšanai pili ieņēma rota simt kaujinieku sastāvā, kā desmit cilvēki var veikt to pašu uzdevumu pēc aizsardzības pastiprināšanas?

Seržs pasmīnēja.

-   Ļoti vienkārši. Tos pirmos vadīja pliks patriotisms, bet jūs liela nauda. Ja to sadalītu simt daļās, tā kļūtu maza!

Tas skanēja ciniski, taču atbilda patiesībai. Dusmas mitējās viņā vārīties un nolaidās atpakaļ tumšajās dvēseles dzīlēs.

-   Cik izpildāms ir šāds uzdevums?

Seržs vēlreiz pasmīnēja.

-Visnotaļ izpildāms. Atceries, kāNikaragvā seši specvienībnieki iznīcināja veselu pretinieka bataljonu? Divsimt kaujinieku!

-  Jā, atceros, Vilks bez entuziasma atteica. Bet viņi meta spridzekļus kazarmās, kad visi gulēja…

-  Tu vari izvēlēties tādu pašu taktiku. Seržs pārstāja smaidīt. Vai ir vēl jautājumi?

-   Ir. Kāds spriegums ir žoga dzeloņdrātīs? Cik ložmetēju ir posteņos, kāda kalibra, kādas sistēmas? Sargu skaits, viņu bruņojums? Patruļu kustības intervāli? Un vēl citas detaļas…

Seržs domīgi pamāja.

-   Papildu ziņas saņemsi šovakar. Vai ir vēl jautājumi?

Spriežot pēc toņa, viņš gaidīja tikai vienu atbildi: «Nebūt nav!» Taču Vilkam bija daudz jautājumu. Ļoti daudz.

-    Ziņas par grupas kaujiniekiem. Iespējas palielināt viņu skaitu…

-  Arī vakarā! Seržs pārtrauca. Balsī bija saklausāms aizkaitinājums.

-   Vēl jautājumi?

Vilks nopūtās. Viņš negribēja likties nekaunīgs.

-   Pagaidām nav.

-   Tad atpūties. Seržs kļuva rimtāks. Bet es braukšu. Ļoti daudz darbu sakrājies.

Durvis aizcirtās.

Vilks iegāja vannas istabā. Ūdens bija vēss, spiediens vājš, kanalizācija burbuļoja, taču duša atgrieza mundrumu un atgādināja, ka viņš ir izsalcis kā vilks. Līdz galam atvēris virtuves logu, Vilks juta, ka no ēnainā pagalma ieplūst vēss gaiss. Parakņājies virtuves skapīšos un ledusskapī, viņš atrada cukuru, kārbu šķīstošās kafijas «Cibo», sviestu un olas. Viņš ielēja tējkannā svaigu ūdeni, uzlika to uz plīts un stājās pie olu cepšanas.

«Paklau, saimniek, velti tu neatgādināji par dokiem,» runcis piesardzīgi ierunājās. «Un tavs čomaks arī neko neteica. Bet bez dokiem jebkurš kruķis mūs saņems ciet…»

«Ieroci arī vajadzēja uzprasīt!» paziņoja pirāts. «Stroķis ir vēl nepieciešamāks par pasi! Dzīvība ir dārgāka par pierakstu!»

«Un vispār kur viņš kopā ar mums taisās iesaistīties?» atskanēja nāras zemā balss. «Kas, pie joda, tie par mīnu laukiem un ložmetēju torņiem? Ja viņam ādu ģērēs, arī mēs neiziesim sveikā…»

«Nūja, tu pareizi runā!» runcis piekrita. «Ja parakstās uz riskantu štelli, mums arī vajag paprasīt! Un atvēlēt katram daļu, kā pieklājas…»

-   Pie bārdas naža vajadzēs ķerties, vai? ne pie viena nevērsdamies, Vilks jautāja un pataustīja krūšu kabatu, kur glabājās velnu uzšķērdušais asmens. Ja ne mēli, tad asti kādam nošņāpt…

Runcis uz vietas apklusa, nāra noelsās, laikus aptvērusi, ka aste ir arī viņai.

Paēdis vakariņas, Vilks izģērbās, ieslēdza veco televizoru, atgūlās uz dīvāna un, kājas izstiepis, lūkoja atslābināties. Televīzijas pārraides to neveicināja. No ekrāna biedēja ar impotenci, prostatītu, katastrofām un finanšu kataklizmām. Tajā pašā laikā mierināja ar to, ka pēc divdesmit gadiem neirozes būs kļuvušas par visizplatītāko nacionālo problēmu.

Taču norūdītu specvienības kaujinieku visi šie briesmu stāsti nebiedēja. Viņš domāja par priekšā stāvošo darbu. Pagaidām pavisam lielos vilcienos. Vajadzēs divus snaiperus, divus ložmetējniekus, sapieri… Vismaz divus pārus «tīrītāju», kuri veiks «viskarstāko» darba daļu… Vilks neviļus sadrūvējās. Tiem būtu jābūt superprofesionāļiem, pieredzes bagātiem un aukstasinīgiem kaujiniekiem ar dzelzs nerviem. Reti sastopama prece… Vai grupā tādi atradīsies? Jebkurā gadījumā tai ir vajadzīgs pastiprinājums… Bet kur lai ņem pieredzējušus un pārbaudītus cilvēkus? Tagad par ieročiem…

Ar šīm domām Vilks nemanot iemiga. Viņu pamodināja spalgs zvans. Aiz loga krēsloja. Vakara vēsums līda iekšā pa atvērtajām balkona durvīm, uzmetās zosāda.

Vilks piecēlās. Sakarsušās pēdas tīksmi pieskārās vēsajam, viegli lipīgajam linolejam. Telefons turpināja zvanīt. Tetovētā roka apstājās virs nodeldētā ebonīta. Pacelt? Necelt? Starp citu, ja viņš tagad dzīvo šajā viltīgajā dzīvoklī, tad droši vien zvana viņam. Vladimirs pacēla smago, neparocīgo klausuli.

-   Klausos!

-  Vilk, atsaucās vīrieša balss. Es kaut ko atvedu no Serža. Paskaties pa logu uz mani!

Tūlīt pēc tam atskanēja īsi signāli.

«Saprātīgi,» Vilks nodomāja un piegāja pie loga.

Atbīdījis aizkaru, viņš piesardzīgi palūkojās lejā. Pie ārdurvīm tieši zem laternas stāvēja melna ārzemju mašīna. Šofera durvis atvērās. No mašīnas izkāpa plecīgs puisis tumšā uzvalkā ar diplomātu rokā. Viņš nopīkstināja signalizāciju un, galvu pacēlis, pastāvēja kādas trīsdesmit sekundes, it kā sauļodamies solārijā.

«Nodrošinās. Gudri, maitas!» runcis konstatēja. «Redzams, ka piedzīvojuši visādas cūcības!»

«Viņi baidās no mūsu saimnieka,» nomurmināja pirāts, kā allaž neskaidri zobos iekostā dunča dēļ. «Zina, ka viņš viens un divi kļūdas pēc ikvienam apgriezīs sprandu…»

Pēc minūtes pie durvīm piezvanīja. Vilks atvēra durvis. Uz sliekšņa nekustīgi stāvēja tas pats puisis, atkal demonstrēdams savu seju. Uzreiz redzams, ka šajā kantorī par kļūdām maksā dārgi. Tāpēc no tām cītīgi izvairās.

-    Mans vārds ir Oļegs, viesis stādījās priekšā. Bilžu galerija uz Vilka kailās ķermeņa augšdaļas neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu. Diplomātu viņš turēja kreisajā rokā, labā bija it kā slābani nolaista gar sāniem, bet patiesībā turējās nedaudz atstatu no ķermeņa, tātad bija saspringta un gatava darbībai.

-   Nāc iekšā, Oļeg, Vilks pēc iespējas mierīgi aicināja.

Puisis ienāca istabā, izņēma no diplomāta kompaktu

netbuku, ieslēdza, ievadīja paroli.

-   Te ir divi faili. Pirmajā atrodas grupas locekļu dosjē, otrajā visas ziņas par pili. Faili nav kopējami, cietais disks nav izņemams, viņš lietišķi ziņoja.

«Nesnaud, viņam pie kreisā sāna ir stroķis!» runcis satraukti ziņoja.

Tiešām, kad Oļegs pieliecās, zem nostiepušās žaketes skaidri bija samanāmas lielas pistoles aprises. Tas noteikti nebija «makars» vai nu «stečkins», vai «BerettaBrigadier».

«Nekas, viņš ir draugs,» Vilks, nepavērdams lūpas, nomierināja.

«Tādi draugi, ka tik turies!» runcis ķildīgi iebilda.

-    Tūlīt atdošu jums personisko dokumentu, Oļegs brīdināja, lēni iebāza roku žaketes iekškabatā un izvilka tumšsarkanu ādas grāmatiņu ar Krievijas zelta ģerboni un iespiestu uzrakstu «Apliecība».

Iekšā bija Vilka fotogrāfija un teksts, kas apstiprināja, ka Ivans Semjonovičs Gastins ir Valsts domes deputāta palīgs.

-   Un pase? Vilks jautāja, lai gan saprata, kn pusi vairs nedabūs.

-    Par pasi nezinu. Oļegs paraustīja platos plecus. Par to nebija runas. Taču šis ir absolūti drošs dokuments. Pārbaudīts.

«Te nu bija draugs!» runcis ļauni nošņācās. «Es tādus blēdīgus tipus pa gabalu saožu ar visiem viņu stiķiem un niķiem. Sākumā viens apsola, pēcāk otrs neko nezina, bet beigu beigās nekādi gali nav atrodami un tu izgāzies kā veca sēta, palikdams muļķa lomā!»

«Ko tu visu laiku burkšķi?!» Vilks nervozi attrauca. «Ko es varu darīt? Svešā baznīcā savus pātarus neviens neskaita!»

«Hi-hi,» atskanēja mūka smiekliņš. «Tas nu ir pareizs vārds. Tāpat kā zonā ja esi tur nokļuvis, dzīvo pēc turienes noteikumiem…»

«Aizverieties un netraucējiet!» Vilks domās pavēlēja.

-   Jūs ko teicāt? Oļegs viegli saspringa. Es nesaklausīju…

«Kā viņš varēja sadzirdēt vārdos neizteiktu sarunu?» Vilks izbrīnā nodomāja. «Vai varbūt man lūpas kustējās?»

Bet skaļi sacīja:

-   Es teicu paldies. Rīt uz poligonu tu mani vedīsi?

-   Es. Oļegs pamāja. Un ne tikai rīt. Esmu norīkots absolūtā jūsu rīcībā par šoferi, miesas sargu un uzdevumu izpildītāju.

-   Tad gaidu tevi septiņos trīsdesmit. Vilks pamāja un pastiepa roku.

-   Pats lejā nekāpiet, es piezvanīšu pie durvīm, Oļegs teica, spēcīgi saspiezdams plaukstu. Durvis nevienam vaļā neveriet. Ja rodas vajadzība, zvaniet man, telefona numurs ir pirmajā failā.

«Viņiem viss tiek nopietni organizēts,» Vilks atzinīgi nodomāja, aizslēgdams visas atslēgas. Un, nepacietībā degdams, apsēdās pie datora.

Ārzemju mašīna izrādījās esam «Hyundai Sonata» no vienas puses, palēta, bet, no otras visnotaļ komfortabls un ērts automobilis. Kad tas pieripoja pie poligona, vārti uzreiz atvērās, tā ka Oļegam nevajadzēja apstāties un signalizēt. Aizbraucis taisni uz priekšu līdz štābam, viņš strauji nobremzēja un izslēdza motoru. Netālu no ieejas ēnā uz soliņa puslokā ap smilšu mučeli vaļīgi smēķēja vīri treniņbiksēs un krekliņos. Tā pirms darba īsina laiku celtnieku vai ceļu remonta strādnieku brigāde. Taču šie cilvēki neizskatījās pēc miermīlīgiem celtniekiem. Drīzāk gan atgādināja cīņai gatavus automātus. Pielādē, noklikšķini drošinātāju, nospied gaili un viņi sāks sēt visapkārt nāvi un iznīcību.

Ieraugot sonatu, grupa pat nepakustējās, lai gan, izkāpjot no mašīnas, Vilks uztvēra dažus pētīgus, vērtējošus skatienus.

-    Ja nav rīkojumu, būšu dežuranta istabā, sacīja Oļegs un pamāja štāba ķieģeļu ēkas virzienā, no kuras jau ašā solī tuvojās Lūsis rūpīgi izgludinātā maskēšanās tērpā.

-   Labs ir, Vilks atbildēja un devās pretī savam vietniekam.

Igors Petrouičs Dolmatovs, vecākais praporščiks, 38 gadi. Dzimis Dušanbē. Vidējā tehniskā izglītība. Neprecējies. Bērnu nav. Vecāki miruši. Apglabāti pēdējā dzīvesvietā Korenovas staņicā Krasnodaras apgabalā. Obligātais karadienests Pjandžas robežapsardzības vienība. Pēc tam trīs gadi pavadīti pēc kontrakta Ziemeļkaukāzā iekšzemes karaspēkā, praporščiku skola, īpašo uzdevumu vienība «Skif». Militārā sagatavotība izlūks, snaiperis, sapieris. Piedalīšanās kara darbībās, viegls ievainojums. Raibā berete.

-   Esiet sveiks, komandieri Lūsis tikko manāmi pasmaidīja. Grupa pabrokastojusi, gatava nodarbībām.

Ierindā vienpadsmit cilvēki. Patvaļīgi brlvsolī devušos nav.

Pat neskatoties dosjē, pēc šī ziņojuma vien Vilks l>ii! u varējis pateikt, kas par putnu ir viņa vietnieks. Specvie nībnieki kaujas apstākļos tā arī vēršas bez amatiem un dienesta pakāpēm, reizēm vispār pēc pazīšanās vārda vien, kas armijas cilvēkam ir līdzvērtīgs iesaukai. Bet dzeltenajās acīs skaidri lasāma noteiktība un apvaldīts spēks. Tiks dota pavēle, un tas izlauzīsies uz āru kā granātas nāvi nesošā varenība.

-   Labi, Vilks pamāja. Tad sāksim.

-   Nostādīt grupu? Lūsis īsi pajautāja.

-   Paldies, Igor Petrovič. Es pats. Vilks pamāja un devās pretī desmit vērīgu un saspringtu acu pāriem.

Viņš jau zināja, ka virsnieki grupā ir tikai divi, pārējie seržanti un praporščiki. Vecākais pēc dienesta pakāpes trīsdesmit divus gadus vecais Pjotrs Kužņins, bijušais jūras kājnieku kapteinis, sodīts par amata pilnvaru pārkāpšanu, kā rezultātā gājusi bojā civilpersona. Lūk, viņš, malējais labajā pusē, garena seja, dziļi iegrimušās pelēkās acis raugās nelaipni… Un kāpēc gan lai viņš būtu laipns? Nošāva vienu no huligānu bara, kuri bija iekļuvuši karaspēka daļas teritorijā un terorizēja jauniesauktos. Vai tā ir kāda pilnvaru pārkāpšana? Viņi bija izsituši štābā logus, sabojājuši sakaru pulti, centušies atņemt ieročus… Vistīrākā pašaizsardzība! Tomēr nosēdēja trīs gadus vispārējā režīmā… Spēcīgs, muskuļots, iesauka Pumpis.

-   Sveiki, kaujinieki! Kužņins piecēlās. Viņam sekoja leitnants Plugovs ar iesauku Arkls.

Garš, kalsns, simpātiska jaunieša seja. Divdesmit seši gadi, gaisa desanta karaspēka izlūku vada komandieris. Viņa stāsts ir vienkāršs kā apelsīns. Bijis pulka dežurants, draugs lidotājs piedāvājis pusstundiņu palidot transportniekā, viņš piekritis, lai īsinātu laiku… Kurš varēja zināt, ka sacelsies spēcīgs vējš no sāniem, lidlauku aizsegs mākoņi un transportnieks nosēdlsies rezerves lidlaukā! Lidotājam nekas, viņš pildījis pavēli, bet kur pazudis dežurējošais virsnieks ar krūšu nozīmi un dienesta

ieroci? Kādā sakarā viņš atradies astoņsimt kilometru no

» >

dienesta vietas? Leitnantu atlaida, viņš kļuvis par kontraktnieku iekšējā karaspēkā, seržanta pakāpē karojis Kaukāzā, apbalvots ar medaļu «Par drošsirdību». Pēc viņa raksturojuma varētu uzņemt filmu Rembo var iet gulēt!

Esiet sveiks! Arkls pasmaidīja atklātu smaidu.

Lēnām, it kā demonstrēdami neatkarību, piecēlās Aleksejs Kirjejevs, iesauka Cars, un viņa uzticamais pavadonis Sergejs Zorins Aste. Viņi ir jau pieauguši cilvēki, abiem pa četrdesmit pieci. Obligāto dienestu aizvadījuši desanta trieciengrupā Afganistānā, pēc tam karojuši Kalnu Karabahā un Serbijā. Abiem labi rezultāti šaušanā un tuvcīņā. Plecīgi, grumbainām, vēja appūstām sejām, izskatās vecāki par saviem gadiem. Miera stājā viņi nenostiepās un apsveikuma vārdus neskandēja. Vienkārši piecēlās dzelžaini, daudz pieredzējuši vīri, kurus ne ar ko nevar pārsteigt.

Bet pārējie vispār palika sēžot.

Sprogainais, bārdas rugājiem apaugušais Okuļins Čigāns un pastāvīgi smaidīgais Mureņins Zobs bija motorizētās strēlnieku brigādes izlūki. Ap četrdesmit gadu veci, kaujas pieredzi guvuši Abhāzijā. Lieliski pārvalda visus ieroču veidus, Čigāns ir vēl arī snaiperis.

Cirvis un Lapsa pieauguši vispārējā karaspēka vīri, karojuši Čečenijā deviņdesmit otrajā gadā. Bez īpašas izcilības un kaujas sasniegumiem, taču ar labiem raksturojumiem.

Gids bijis komandējumā Angolā, viņam patīk stāstīt par turienes eksotiku, tāpēc dabūjis savu iesauku. Labs granātu metējs, prot apieties ar lielkalibra ložmetēju «Utjos».

Un, lūk, izaicinoši izlaidušies «švauksti» trīsdesmit gadu vecais Guzovs Pops un trīsdesmit divus gadus vecais Onučins Krauķis. Savulaik dienējuši GDK, bijusi vecākie seržanti, bet iztaisās par kazakiem dēvē sevi par jesauliem, uz zaļo kamuflāžu piedurknēm kazaku uz šuves, pie krūtīm kādi tur krusti, rokā nagaikas, no cepuru sarkanajām apmalēm spraucas laukā uzskrullēts matu cekuls. Brīdī, kad notika iepazīšanās ar grupu, abi bija patvaļīgā brīvsolī.

M-jā… Labie karotāji… Dienesta lapā, ar komatiem atdalītas, uzskaitītas diversiju operācijas Abhāzijā, Dienvidosetijā, Serbijā, taču beigās iekavās atzīme «nav apstiprināts». Vai tas attiecas uz pēdējo operāciju vai visu uzskaitījumu, nav skaidrs.

-   Un jūs, kaujinieki, negribat sasveicināties ar komandieri? Vilks piegāja pavisam klāt soliņam. Pagājās uz vienu un otru pusi, cieši uzlūkojot sēdošos.

Interesanti, pēc kādām pazīmēm bija savākta tik raiba kompānija? Kas viņiem kopējs? Kaut kas jau, protams, ir… Visiem ir kauju pieredze viens. Visi ir neprecējušies divi. Visi no perifērijas trīs. Bet galvenais neviens nav piedalījies speciālās slepenās operācijās ārzemēs četri… Šādā atlasē nav nekādas loģikas. Te vajadzīgi profesionāļi, kuri prot triecienā ieņemt ēkas, ātri orientēties un darboties dzīvojamās telpās, lidmašīnās, stacijās… Piemēram, antiterora vai ķīlnieku atbrīvošanas grupu spečuki. Bet vēl labāk no Galvenās izlūkošanas pārvaldes speciālās izlūkošanas. Taču paņēma tos, kuri patrāpījās pa rokai!

-   Jeb vai esat tik spici, ka komandieris jums ir tukša vieta? Vilks tīši saasināja situāciju.

Čigāns un Zobs nosvieda cigaretes un piecēlās.

-   Vai varbūt es nerunāju pareizajā valodā?

Vilks apstājās «švaukstu» priekšā.

-   Labi pavadījāt nakti, staņicieši!

Pops un Krauķis saskatījās, bet neko neteica.

-   No kurienes būsit? Vilks turpināja.

-   No Donas, Pops atbildēja. Viņam bija uzblīdusi, bakurētaina seja.

-   Dona ir gara. Es pats esmu no Tihodonskas. No kurienes jūs?

-   Mēs te esam nopratināšanā, vai? Krauķis skatījās izaicinoši.

-   Nē. Personas lietās rakstīts dzimuši Antracitā. Tā

ir?

-   Un ja arī tā būtu? Pops atšiepa apakšlūpu. Kas tad ir?

-   Tas, ka Antracitā neviens kazaks nav dzimis. Esat no citas pilsētas, tas arī viss.

Vilks iesmējās.

-   Un kurš jums piešķīra jesaula pakāpi?

-   Kam vajadzēja, tas piešķīra… Pops nedaudz zaudēja pašpārliecinātību.

Vilks iesmējās vēl skaļāk.

-    Akurāt ne tas, kam vajadzēja! Reģistra kazakiem piešķir militārās pakāpes. Viss pārējais ir tīrā pašdarbība! Tāpat kā šie krusti. Georgija krusta atdarinājums? Bet vai jūs zināt, kam piešķīra Georgija krustu? Tam, kurš pirmais ielauzās ienaidnieka redutē vai sagūstīja kaujā trīs pretiniekus… Kurš no jums ir veicis šādu varoņdarbu?

«Pareizi, saimniek, bliez tik šiem purnā, līdz asinis izsprāgst!» atzinīgi mudināja runcis. «Pārējie tūdaļ būs kā izsmērēti!»

-   Ko jūs mums te lasāt politinf'ormāciju? Krauķis saviebās. Pastāstiet labāk kurā vietā komandieriem uz rokām taisa tādus tetovējumus?

-   Kāpēc tikai uz rokām? Vilks aši pārvilka pār galvu savu piegulošo svīteri.

«Kazaku» sejas izstiepās. Arī visi pārējie pārsteigumā noelsās.

-   Ne tikai uz rokām, Vilks nesatricināmā miera liii pināja. Pie gadījuma izstāstīšu biedriem. Bet jūs, ienā cēju kungi, uz redzēšanos! Savāciet savas mantiņas un atstājiet teritoriju. Laika tam visam jums ir trīsdesmit minūtes! Lūsi, pasekojiet!

-   Klausos! atsaucās aizmugurē stāvošais Dolmatovs.

-   Ko tā uzreiz?!

-   Vai mēs sliktāki par citiem, ko?!

Pops un Krauķis acīm redzami tādu rezultātu nebija gaidījuši. Taču komandierim viņi jau bija pārstājuši eksistēt.

-   Pārējie man pakaļ skriešus marš! Un Vilks pagriezies sāka skriet uz «izlūka takas» pusi.

Trešā nodaļa Sagatavot apvērsumu

Nedēļa pagāja, pastiprināti trenējoties, grupas darba rezultāti uzlabojās. Vilks bija pamatīgi izpumpējies. Ne tik daudz no fiziskas pārslodzes, cik no nenoteiktības un nelāgu priekšnojautu atmosfēras.

Izsaucis mašīnu, viņš brauca uz Maskavu un ap sešiem vakarā jau bija centrā. Atlaidis Oļegu, kājām lēni soļoja pa bulvāri. Jaunās māmiņas šūpoja ratiņus, knēveļi spēlēja savas vienkāršās bērnu spēles, šur tur pensionāri uz soliņiem, palikuši apakšā finiera gabalu, sita domino.

Vilks pilnu krūti ieelpoja, cenzdamies atbrīvoties no nervozā saspringuma, taču tas neatkāpās. Pēdējās dienās viņš bija nokļuvis tādā kā citā pasaulē, par kuras eksistenci beidzamajos gados bija pavisam piemirsis. Arī pašlaik viņš soļoja pa gludu asfaltu starp bezrūpīgiem cilvēkiem, kuri nedomāja par valsts apvērsumiem, bet krūtīs kustējās un skrāpējās auksts granīta bluķis ar asām malām. Un bija tikai viens paņēmiens, kā to varēja atkausēt.

Roka pati ieslīdēja kabatā pēc mobilā. īsi nopīkstēja pogas, uzspiežot numuru, kuru viņš zināja no galvas.

Sofija allaž bija tās vislabākās un iedarbīgākās zāles. Juzdams rokās viņas augumu, ar pirkstiem skardams viņas ādu, sajuzdams viņas elpu, Vilks izkusa savā kaislē un pārcēlās kādā citā spožākā pasaulē, kur bija pavisam citas krāsas, smaržas, izjūtas… Brīnišķīgajā miera un laimes pasaulē, kur pagaisa visas bēdas, sāpes un nedienas. Un arī aukstais granīta bluķis izzudīs bez atlikuma…

Telefons nopīkstēja.

-   Abonenta aparāts ir izslēgts vai atrodas ārpus uztveršanas zonas, laipni informēja patīkama sievietes balss.

Viņš divas stundas staigāja viņas mājas tuvumā, atkārtodams izsaukumu ik pa divdesmit minūtēm. Taču Sofija «nebija pieejama».

Satumsa, bulvāris kļuva tukšs. Vilks juta, ka kājas viņu vairs netur. Tikšanās un mīļotās iespējamās iegūšanas veltās gaidas bija viņu galīgi nomocījušas. Bet granīta bluķis iekšā bija tikai audzis augumā un skrāpējās vēl sāpīgāk. Viņš apsēdās uz aukstā soliņa.

Klusi sarunādamies, garām pagāja divi puiši. Vilka skatiens pārslīdēja viņiem pāri. Viņos bija kaut kas pazīstams… Gaita, žesti, kustības viss šķita jau daudzreiz redzēts. Varēja būt armijnieki. Vai pat «speci»… Tikai mūsējie parasti skuj kailu galvu, bet šiem bija cits matu griezums augstu izdzīti deniņi un pakauši…

Sajutis ciešo skatienu, viens no puišiem pagrieza galvu.

-   Ko skaties, draugs? viņš stingri noprasīja. Laternas gaisma iespīdēja sejā, un Vilks pat salēcās, pazinis savu rotas biedru.

-   Kirja?!

Tas izbrīnīts apstājās.

-   Nu? Bet kas tu esi?

-   Ieskaties labi! Vilks pacēlās pretī.

-   Vilks?!

Abi apkampās, klapēdami viens otram pa muguru.

-   Atceries Rohi Safedu?

-   Zināms! Man tur bija pamatīgi bail no čūskām! Bet vai Čuvaku atceries? Tu viņam riktīgi iešķiebi…

-   Un mūsu komandējumu atceries? Vilks ievēroja konspirāciju un aprobežojās tikai ar mājienu.

-   Atceros, Kirja pamāja. Tikai, teikšu tev godīgi, mums aiz muguras ir desmitiem tādu komandējumu. Iepazīsties, tas ir mans biedrs, Francūzis.

Vilks paspieda roku nerunīgajam puisim, kurš nesatricināmā mierā vēroja tikšanos.

-   Kur tad jūs tikāt pie tādiem komandējumiem?

Kirja pavīpsnāja.

-   Četrus gadus nodienējām Francijas ārzemnieku leģionā, izpletņlēcēju desantnieku vienībā. Piedalījāmies operācijās Ziemeļāfrikā, Irākā, Afganistānā.

Vilks īsu brīdi padomāja.

-    Tad ieiesim kādā restorāniņā un aprunāsimies no sirds, viņš sacīja. Ir interesants temats…

Pasēdēšanas beigās viņi bija vienojušies, ka leģionāri piedalīsies priekšā stāvošajā operācijā, ja vadība šo ideju atbalstīs. Bet vēl dienu vēlāk jaunās kandidatūras bija apstiprinātas.

* % ^

-   Darbs, kuru veikt mēs visi esam piekrituši, nav gluži parasts, Volfs iesāka. Lai izvairītos no informācijas noplūdes, tā norises vieta pagaidām tiek turēta slepenībā. Vienīgais, ko varu pateikt, tas tiks veikts ārzemēs. Tas nozīmē, ka jūsu priekšā būs ne tikai pretinieks, kurš jums jāuzveic, jums apkārt būs naidīga valsts. Tātad sarežģījumus radīs nevis pati akcija, bet gan piekļūšana operācijas vietai un izkļūšana no tās. Mēs nedrīkstam atstāt pēdas, mēs nedrīkstam atstāt nogalinātos un ievainotos.

Volfs nopētīja ierindu. Neviens no kaujiniekiem nenovērsa skatienu.

-   Ņemiet vērā, ka tiem, kuri neatbildīs manam priekšstatam par pilnīgu gatavību, es operācijā piedalīties neļaušu. Tas nozīmē, ka viņi izlidos no šejienes. Tas, kuram vilinoša šķiet doma, ka pārējie saņems lielāku naudu, ja kāds neatgriezīsies, maldās. Ikviens saņems tieši tik, cik viņam pienākas. Uzdevuma neizpildes gadījumā samaksa iet zudumā visiem, arī to ņemiet vērā.

Volfs neviļus atcerējās seržantu Cuvaku GIP specvienības daļā Rohi Safedā. Viņš arī bija «presējis» personālsastāvu, tikai iztika bez dvēseli glābjošām sarunām. Cuvakam bija zaļknābji, kuri armijā nebija ne degunu apsildījuši, bet Vilka priekšā patlaban stāvēja rūdīti kaujinieki. Starp citu, runājot par Rohi Safedu…

-    Tuvākajā laikā mums pievienosies vēl divi pieredzējuši kaujinieki, viņš paziņoja. Ceru, ka jūs viņiem palīdzēsit adaptēties grupā.

Ierindu pāršalca čuksti. Pat Dolmatova sejā pazibēja dzīvība. Volfs juta, ka šajā cilvēkā aiz nesatricināmības, pat vienaldzības maskas slēpjas visstingrākā disciplinētība. Šis cilvēks ir spējīgs izpildīt jebkuru pavēli, pilnīgi jebkuru. Un nav zināms, kādas pavēles viņam ir tikušas dotas attiecībā uz komandieri…

-   Drīzumā mēs saņemsim ieročus un sāksim kompleksos treniņus ar šaušanu, Vilks nobeidza kārtējo instruktāžu. Lai gan par «drīzumā» viņš gluži pārliecināts nebija.

Veidojot grupas ieroču sarakstu, Vilkam noteicošie bija divi apstākļi. Pirmām kārtām uzmanības novirzīšana. Dažādu valstu ieroču paraugiem, kuri plaši tiek lietoti visā pasaulē, bija jārada iespaids, ka uzbrucēji bijuši savākta algotņu komanda, kas nav piederīga kādai konkrētai valstij. Otrs apstāklis bija praktiskas dabas jaudīgums apvienots ar nelielu svaru. Viņš izraudzījās trīs rokas ložmetējus septiņu kilogramu smagumā katru, kas bija par trim četriem kilogramiem mazāk nekā vairākumam pasaulē esošo modeļu. Kaujiniekus lika priekšā apbruņot ar Austrijā ražotām triecienuzbrukuma šautenēm AUG A3 ar 40 mm zemstobra granātmetēju, kādas bija Omānas, Saūda Arābijas, Rodēzijas armijas daļu bruņojumā. Snaiperiem pasūtīja amerikāņu pusautomātiskās 7,62 mm šautenes «Armalite AR-30». No pistolēm viņš apstājās pie Šveices 16 lādiņu «SIG Sauer».

-   Tavuprāt, mūs gatavo un finansē CIP? Seržs skeptiski pasmīnēja, pārskatījis sarakstu, salocīja to un iebāza kabatā. Labi, es ziņošu vadībai…

Vilkam šāda noskaņa nepatika. Un drīz vien viņš pārliecinājās, ka arī šajā reizē intuīcija nebija viņu pievīlusi.

* & &

-   Satiksimies vakarā pie tevis dzīvoklī, parunāsim par dzelžiem. Seržs piezvanīja dienas vidū.

Viņš parādījās tikai ap deviņiem vakarā. Volfs pa logu redzēja, kā no pazīstamā mersedesa kopā ar Seržu izkāpa divi svešinieki neuzkrītošos uzvalkos. Abi gara auguma, plecīgi, īsu matu griezumu. Izkāpuši no mašīnas, viņi iebāza roku kabatā un, nepievērsdami nevienam uzmanību, sāka skatīties apkārt. Viņi it kā ierasti novērtēja situāciju un bija gatavi cīņai. Iespējams, kabatās viņiem bija tie paši «dzelži», ar kuru tirdzniecību viņi nodarbojās.

Pēc dažām minūtēm pie durvīm piezvanīja.

-   Iepazīsties, Vilk, Seržs uzaicināja un puspagriezienā pavērsās pret saviem pavadoņiem.

-    Boriss, īsi stādījās priekšā augumā mazākais ar gaišākajiem matiem.

-  Nikolajs, pastiepis roku, noteica otrs melniem matiem, mazām, saltām ačelēm.

Visi četri apsēdās virtuvē, kur uzreiz kļuva šauri.

-    Tava bruņojuma ideja neguva atbalstu, Seržs sacīja, izņemdams cigaretes un nesteidzīgi aizsmēķēdams. Dārgi, sarežģīti un bez jēgas. Visā pasaulē «kalašņikovu» un «makarovu» ir tikpat, cik oļu zem kājām. Ar tiem šauj gan Amerikā, gan Āfrikā, gan Eiropā. Tāpēc bruņosimies ar saviem, ierastajiem. Puiši nodrošina tieši šajā aspektā.

Boriss un Nikolajs solīdi pamāja.

-  Un kurš atbalsta vai neatbalsta manas idejas? Vilks kašķīgi jautāja.

-   Tie, kuri maksā. Seržs akurāti nokratīja pelnus izlietnē. Vai vēl ir jautājumi?

Vilks paraustīja plecus.

-   Tad sāksim!

Nikolajs pastiepa plānu melnu mapīti, Volfs to atvēra, aši pārskatīja sarakstu. Automāti, pistoles, granātmetēji, rokas ložmetēji, snaiperu šautenes, patronas…

Viņš paņēma pildspalvu un sāka rakstīt ciparus, cik no katra parauga vajag. Seržs raudzījās pāri rokai un atzinīgi māja.

-   Patronas ņem ar rezervi, jo vairāk izšausi, jo labāk!

-   Tā, šķiet, ka būtu viss. Vilks nopūtās, aizvēra mapīti un sniedza to Seržam. Tā uzsvērdams, ka viņam ir darīšana vienīgi ar Seržu.

Vai Seržs saprata viņa nodomu vai ne, taču tūlīt atdeva mapīti Nikolajam un piecēlās.

-   Jauki. Visu saimniecību tev atvedīs pēc pāris dienām.

-   Tas neies krastā, Volfs paziņoja. Ieroči man jāatlasa pašam personīgi. Kaķis maisā man nav vajadzīgs.

«Pareizi!» atdzīvojās runcis uz pleca. «Kāda joda pēc mums vajadzīgi konkurenti?!»

Boriss un Nikolajs tā savādi saminstinājās un lūkojās uz Seržu. Tas atbildēja ar īsu skatienu un saņēma Volfu aiz bikšu siksnas.

-   Paklau, te neviens nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Puiši savu darbu prot.

-   Es pateicu! Volfs cieti noskaldīja un atgrūda Serža roku. Negrābsties man gar bikšu priekšu! Tu neapvārdo sievišķi, bet grupas komandieri, kuram ar tiem ieročiem jādodas kaujā.

-   Tu šauj pār strīpu. Seržs sarauca pieri un palūkojās uz saviem pavadoņiem.

Labs ir, lai pats izraugās, Boriss ierunājās pirmo reizi pa visu sarunas laiku. Viņa balss izrādījās esam aizsmakusi un čerkstoša kā sarūsējuši dzelži. Bija jūtams,

ka viņš no abiem ir galvenais.

* # *

Dienu vēlāk Seržs atbrauca Volfam pakaļ un veda viņu uz Maskavas nomali. Mersedess ilgi līkumoja pa rūpniecisko zonu, līdz nokļuva pie apdrupušas ķieģeļu sienas. Par spīti noplukušajam izskatam, tai pa augšu stiepās jaunu dzeloņdrāšu rinda. Viņus jau gaidīja milzīgs melns džips, no kura sapīcis paraudzījās laukā Boriss. Cauri sarūsējušiem čīkstošiem vārtiem mašīnas iebrauca teritorijā. Aiz sienas atradās noliktavas. Kas glabājās šajos lielajos vecajos angāros, nav zināms, taču sardze bija solīda ar suņiem un tādos pašos kamuflāžas formas tērpos bez atšķirības zīmēm kā mācību centrā.

Pie viena no angāriem pacietīgi gaidīja drūms nenosakāma vecuma vīrs noplukušā, saburzītā kombinezonā ar milzīgu atslēgu saišķi rokā. Ieraudzījis Borisu un Nikolaju, viņš pamāja un sāka slēgt vaļā metāla durvis milzīgajos angāra vārtos. Iekšpusē oda pēc metāla un ieroču eļļas.

Volfam par izbrīnu, angārā nebija akurātu plauktu ar kārtīgi sakrautiem ieročiem, patronu kastēm un visu pārējo, ko viņš bija radis redzēt ieroču noliktavās. Un vispār no stingrās, armijas arsenāliem raksturīgās kārtības te nebija ne vēsts. Vairāki veci, apskretuši spaiņi stāvēja uz betona grīdas pa labi no vārtiem. Tajos blāvi vīdēja sabērtas automātu patronas. Tepat uz parastiem noliktavu ratiņiem bija samesti automāti. Tāda ieroču glabāšana Volfu galēji izbrīnīja.

Viņš paraudzījās apkārt. Lielākā daļa angāra bija aizsegta ar biezu vecu brezentu, savērtu uz novilktas stieples. Skatienam pieejami bija tikai kādi desmit metri, ne vairāk. Drūmais «noliktavas pārzinis» aizgāja aiz brezenta un izstūma no turienes otrus ratiņus. Volfs ieraudzīja vairākas kastes, kurās bija samestas Makarova pistoles, kasti ar granātām, vairākus granātmetējus «muša».

-   Izvēlies, Nikolajs piedāvāja un pameta ar roku uz ieroču pusi.

Volfs pieliecās, paņēma rokās pirmo patrāpījušos AKMS, apskatīja. Skrambas, iespiedumi, rūsas pēdas automāts bija pieredzējis garu un smagu dzīvi. Viņš ar pūlēm pavilka drošinātāju, ieklausījās skaņās, pārbīdīja aizslēgu. Nospiedis gaili, saklausīja klikšķi. Tas nebija skaidrs un skanīgs, drīzāk plarkšķošs. Nolicis automātu pie malas, paņēma nākamo. Tas bija tikpat saskrāpēts, ar gandrīz nodeldētu oksidējumu, arī ar rūsas pēdām. Trešais, ceturtais, piektais… Tagad viss kļuva skaidrs. Tie bija savu laiku nokalpojuši norakstīti ieroči. Vai arī tādi, kas atņemti kaujiniekiem Cečenijā un nekādos dokumentos nav fiksēti. Tie faktiski neko nemaksā. Pārdot metāllūžņu partiju specgrupai par standarta cenu tas bija varens bizness! Bet stāties tam ceļā ļoti bīstams pasākums!

Ar acs kaktiņu Volfs vēroja pārdevējus, kuri drūmām sejām sekoja visām viņa manipulācijām.

Izlaida caur pirkstiem sauju patronu, pārskatīja. Arī tām nebija diez cik reprezentabls izskats iespiedumi, nodilumi, skrambas… Ielicis vienu patrontelpā, viņš pavērsa stobru augšup un nospieda gaili. Atskanēja tāds kā plarkšķis, taču šāviens nesekoja.

-   Paldies, puiši, stroķi uz goda! Viņš nosvieda automātu zemē, paņēma granātu, ieskrūvēja degli, savienoja kodola ūsiņas.

-   Ei, ko tu dari? Nikolajs iesaucās.

-   Gribu izmēģināt…

-   Vai nu prāts! Kā šeit var mēģināt?!

-   Gan jau tāpat nesprāgs…

-   Noliec granātu, Nikolajs samiernieciski sacīja un piegāja pie kastēm ar automātiem. Tev patrāpījās neveiksmīgi stroķi. Pameklēsim citus…

-  Varat meklēt priekš sevis, Volfs atbildēja un, mētādams plaukstā granātu, devās uz izeju.

-   Pagaidi, Nikolajs viņam uzsauca. Kas ir, puiši? Tā nedrīkst, bija taču norunāts…

-    Aizveries! nočerkstēja aizsmakusi Borisa balss. Vai neredzi nav jēgas!

Bet Volfs jau bija izgājis no angāra.

Seržs viņu panāca jau pie noliktavas zonas vārtiem, kur viņi bija atstājuši mašīnu. Viņš satvēra draugu aiz elkoņa un pūlējās apstādināt.

-   Vilk, tu esi jucis, vai? Seržs nervozi ierunājās. Tā darījumus nekārto. Tev vajag jaunus, taisnā ceļā no ceha, ko? Mūsu gadījumā tikai tādi ieroči ir jāizmanto veci un ar garu vēsturi. Vajadzības gadījumā neviens ne Interpols, ne kāds CIP nevarēs izsekot, kā tie gadījušies Āfrikā!

-   «Vajadzības gadījumā» karo pats ar tiem metāllūžņiem! Volfs izrāvās. Es savu galvu nelikšu uz spēles ar norakstītiem krāmiem! Vari tā pateikt saviem priekšniekiem. Es arī pats varu viņiem pastāstīt, kā uz mūsu grupas rēķina kāds gribēja nopelnīt.

-   Labs ir, Seržs jau miermīlīgāk sacīja. Esam vienojušies. Ja ne, tad ne. Bet kāpēc tu paņēmi granātu?

-   Lai dzīvs tiktu projām! Ar tevi viņi dalās, vai ne?

-   Nu gan tu šauj pār strīpu… Seržs apvainojās. Par ko tu mūs turi?

-   Nemaz nezinu, par ko lai turu senu draugu…

-    Lai nu paliek, Vilk! Kāpēc lieki celt kašķi? Tu esi komandieris kā tu izlēmi, tā būs. Kurp tevi aizvest? Uz dzīvokli? Atpūties, atslābini nervus… Bet mēs visu vērsīsim par labu…

-   Vērsiet gan… Vilks norūca.

Kad mašīna bija izbraukusi aiz vārtiem, viņš atvieno ja degļa ūsiņas un iesvieda granātu sausajās nezaļots pie ķieģeļu sētas.

* * *

Volfs pagulēja vannā ar aromātiskām sālīm un šampūnu, atslābinājās klusumā, iztukšoja pāris pudeļu alus, tad paēda vakariņas. Taču smagās domas neatkāpās.

Nopietnā operācija, dīvainā gatavošanās tai… Un tad vēl tā afēra ar ieročiem… Vai tiešām Seržam ar to būtu kāda saistība? Diez vai. Viņam bija jāzina, ka Vilks šādam gājienam nepiekritīs. Lai gan bija pamatojis, ka nekā dīvaina nav un tā ir nevis afēra, bet stratēģija.

Miegs nenāca, Vilks grozījās tumsā.

-   Trauksme! pēkšņi atskanēja nikns pirāta čuksts. Tūlīt mūs ņems pie dziesmas!

-   Kas, kur? Volfs uztrūkās un pieskrēja pie loga.

-  Aizsmakušais Boriss sēž mašīnā, trīs nāk šurp, pirāts informēja.

Nostāk stāvēja mašīna, ārdurvīm ātri tuvojās trīs ēnas.

-   Nopietni, ar stroķiem, pirāts komentēja. Jāņem kājas pār pleciem!

Vilks nolamājās, uzvilka bikses, kreklu, aši izskrēja priekšnamā, paķēra krosenes, kamuflāžas jaku… Pameta skatienu apkārt kas būtu jāpaņem? Taču nekā derīga un vērtīga viņš šeit neglabāja. Droši vien tāpēc, ka nekā tāda viņam nebija. Klusi sperdams basās kājas pa grīdu, Volfs piegāja pie grāmatu skapja, atspiedās pret tā sānu malu un nebija izbrīnījies, kad skapis smagi, taču bez trokšņa atbīdījās sānis. Ieslīdējis tumšajā spraugā, viņš atbīdīja skapi vietā, aši apāvās, uzrāva jaku. Ja tie, kuri bija nākuši viņam pakaļ, zināja šo fokusu, viņam bija vāks. Var gaidīt kāpņu laukumiņā! Nevajadzēja aizmest prom granātu! Vajadzēja paņemt pistoli! Vajadzēja braukt uz kazarmu!

Tur, no kurienes viņš bija ienācis, klusi atvērās durvis. Volfs caur actiņu nolūkoja atkāpšanās ceļu. Kāpņu laukumiņā neviena nebija. Arī tetovējumi klusēja. Viņš atvēra slēdzeni, izslīdēja no dzīvokļa, veikli noskrēja pa kāpnēm. Pa ārdurvīm laukā iet viņš neuzdrošinājās. Atvēra logu mājas galā un izkāpa pa turieni. Kur neviens viņu nevarēja ieraudzīt. Ļoti uzmanīgi, uz pirkstgaliem, viņš pagāja metrus divdesmit nostāk, tad sāka skriet un nozuda tumsā. Pēc pusstundas draudīgā mašīna aizbrauca, taču dzīvoklī viņš neatgriezās. Izsauca taksi un aizbrauca uz daļu, nolēmis neiet no šejienes laukā līdz pašam komandējumam.

No rīta Volfs ar ļaunu prieku balsī pa telefonu pavēstīja Seržam par nakts notikumiem.

-   Vilk, izbeidz! Seržs atbildēja. Tas ir kāds pārpratums. Vai sagadīšanās.

-   Tu tā domā? Un tas tavs paziņa Boriss mašīnā, un trīs bruņotie kaujinieki, kuri iegāja manā dzīvoklī? Tā ir sagadīšanās? Nebijis slepenās ejas, es tagad ar tevi nerunātos.

-   Redzi nu! Seržs nopriecājās. Ja es būtu ar viņiem uz vienu roku, tad droši vien būtu pastāstījis par slepeno eju!

-   Kurš tad saka, ka tu esi ar viņiem uz vienu roku?

7 j

-   N-nē, to es tāpat vien katram gadījumam pateicu. Lai tev nelīstu galvā nelāgas domas.

Taču nelāgo domu Vilkam kļuva tikai vēl vairāk nekā iepriekš.

[1] [5] *

Pēc pāris dienām jau citi cilvēki atveda ieročus. Lietotus, tomēr visnotaļ derīgus. Algotņi sāka trenēties šaušanā, pāris reižu meta granātas. Pamatsastāvam pievienojušies leģionāri Kirja, kuru iesauca par Putneli, un viņa pārinieks Francūzis uzrādīja augstus rezultātus un bija pamatīgs papildinājums grupai.

Sagatavošanās noslēguma stadijā Vilks izvirzīja kaujas uzdevumu. Grupa apskatīja no kosmosa izdarītos Borshanas diktatora pils uzņēmumus, pastrādāja ar speciāli izgatavotu maketu, katrs kaujinieks noskaidroja savu uzdevumu.

-   Jautājumi ir? noprasīja Seržs, kurš piedalījās instruktāžā.

-   Ir, atbildēja Pumpis. Kad mēs saņemsim naudu?

Grupa atzinīgi iedūcās.

-   Nauda būs pēc uzdevuma izpildes, Seržs mierīgi sacīja. Tā vienmēr notiek.

-  Nē. Francūzis papurināja galvu. Parasti samaksā iepriekš. Vai nu visu summu, vai pusi…

-   Tā ir, viņu atbalstīja Putnelis.

-   Kā tad sanāk? sašutis ierunājās Čigāns. Ja kādu nogalinās, kā viņa radinieki dabūs atalgojumu?

-    Vai arī mēs atgriezīsimies, bet naudas nebūs? pajautāja Aste.

-   Bet varbūt mūs tajos džungļos speciāli nozūmēs, lai nebūtu jāmaksā! Gids izteica minējumu.

Seržs, lai gan bija gatavs šādam pavērsienam, tomēr nedaudz samulsa.

-    Pajautājiet Vilkam, vai man var uzticēties! Viņš vērsās pie dūcošās grupas.

Taču Vilks nemetās izteikties. Pēdējā laikā viņa uzticēšanās draugam bija krietni sarukusi. Un citi kaujinieki to sajuta.

-   Dod pusi vispirms! Arkls ierosināja.

-   Pareizi! Pusi vispirms! sāka saukt arī pārējie.

-   Nu padomājiet paši, Seržs lūkoja vest kaujiniekus pie prāta. Jūs varat saņemt pusotra miljona un notīties! Personīgi es, protams, tā nedomāju, bet tie, kuri maksā naudu, no tā baidās.

No algotņu puses atskanēja neapmierināta ņurdoņa.

-   Atraduši muļķus! Par nereālu naudu ķert reālas lodes!

-   Brauc pats un karo bez maksas!

-   Pie joda jūs ar tādiem noteikumiem!

Brieda nopietns konflikts, pasākums acīm redzami bija nonācis strupceļā. Norūpējies Seržs pagāja nostāk piezvanīt, bet atgriezās nomierinājies.

-   Viss kārtībā! Vadība izrādīja jums pretimnākšanu! viņš priecīgi paziņoja. Rīt visi brauksim uz banku. Katrs saņems avansu desmit tūkstošus dolāru. Un arī noformēs papīrus par savu daļu. Divsimt divdesmit tūkstoši gaidīs jūs bankas seifā. Varat tos novēlēt, kam vēlaties. Taču ar vienu nosacījumu saņemt naudu varēs tikai tādā gadījumā, ja uzdevums būs izpildīts! Vai piekrītat?

Algotņi kļuva domīgi.

-   Kas ir, normāli! sacīja Cirvis.

-   Lai iet, viņu atbalstīja Cars.

-   Piekrītu, pamāja Aste.

Vienīgi Francūzis pacēla roku un pavicināja plaukstu.

-    Kā tad uzdevuma izpilde tiks ierakstīta dokumentos? viņš neizpratnē jautāja. Sak, ja mēs nogalināsim Borshanas prezidentu, mums izmaksās naudu? Par tādu līgumu taisnā ceļā nonāksim cietumā!

-    Līgumu rakstīs juristi, Seržs viņu nomierināja. Tas izskatīsies pēc derību līguma katram no jums ar mani. Derību objekts politiskā režīma maiņa vienā no desmit trešās pasaules valstīm. Valstis visiem derību dalībniekiem būs dažādas, lai nepievērstu uzmanību, taču katrā līgumā būs minēta Borshana.

-   Kā tas ir? Pumpis nesaprata.

-   Atgriezīsies, iesi uz banku, tur pārbaudīs kurā no desmit valstīm būs mainījies režīms. Ja kaut vienā tu esi vinnējis, saņem naudu!

-   Un ja Borshanā neizdosies, bet, piemēram, Zimbabvē būs noticis valsts apvērsums un tā ir sarakstā? Pumpis vaicāja.

-   Tik un tā būsi vinnējis, laimes lutekli!

Algotņi apsprieda noteikumus, cits citam kmil ko skaidroja, pamazām līdz katra apziņai aizgāja derību līguma» jēga.

Sarežģīti gan. Zobs nogrozīja galvu. Bet lai tā bū tu. Ja neatdos mūsu piķi, var šos nomētāt granātām.

Pie tā arī palika.

* * *

Nākamajā dienā uzrakstīja derību līgumus, Vilks kopā ar Seržu brauca uz banku, stiepa smagās somas ar naudu un pārliecinājās, ka tā ievietota trijos lielos abonentu seifos. Kareivji saņēma avansu un brīvdienas. Avansu tērēja dažādi, arī rīkojot grandiozas dzeršanas ar tās pavadošiem skandāliem. Tipveida scenārijs restorānā kāds no kaujiniekiem, izraudzījies spēcīgu un bravūrīgu cilvēku, ņēmās pārbaudīt, «ko viņš ir vērts», un uzsāka nežēlīgu kautiņu ar stroķu vicināšanu un trauku plēšanu.

Milicijas ziņojumi papildinājās ar «meža zosu» aprakstiem. Labi, ka bija pienācis laiks sākt kustēties.

Nākamajā dienā agri no rīta militārais transportnieks bez apskates pacēlās no kara lidlauka Maskavas pievārtē un uzņēma kursu uz Angolu, kurai bija robeža ar Borshanu.

Ceturta nodaļa pa velna pēdām

Ekspertīzes klaidoņu slepkavības lietā bija gatavas pēc divām nedēļām, taču diez kādu skaidrību neieviesa drīzāk radīja vēl jaunus jautājumus. Piemēram, Kaļinovs sekcijā atklāja brūces kanālā lakota koka mikrodaļiņas. Fizikāli tehniskā izpēte parādīja, ka gan koks, gan laka

tiek lietoti strinkšķināmo mūzikas instrumentu kon-

»

trabasu, altu, vijoļu, ģitāru izgatavošanā… Kā tas bija iespējams? Iznāca, ka slepkava bijis mūziķis un nēsājis savu garo nazi vijolē? Tīrās blēņas! Taču priekšniecība katrā ziņā liks izstrādāt «muzikālo» versiju, tā ka bezjēdzīga darba kļūs tikai vairāk. Lai gan klajumā var atrast ne tikai mūzikas instrumentu skaidas, bet arī jebko citu, piemēram, tanka kāpurķēdi vai prezervatīvu… Vai tāpēc jāpārbauda visas tanku karaspēka daļas un visi vīrieši, kuri saglabājuši reproduktīvo funkciju? Bet, no otras puses, kā skaidu daļiņas nokļuvušas brūcē? Tas nav saprotams…

Nesaprotama bija arī stomatoloģiskā ekspertīze: «Zobi novietoti slīpi, un tiem ir raksturīga forma augšējo sānu priekšzobu vietā atrodas otrs pāris ilkņu, arī četri apakšējie priekšzobi ir nomainīti ar ilkņiem… Visticamāk, pēdas desā atstājuši mākslīgie žokļi, kas nav izgatavoti pēc cilvēka sejas un žokļu aparāta parauga. Iespējams, tā ir butaforiska protēze, kas imitē kāda briesmoņa zobus un speciāli izgatavota izrādes (filmas) par vampīriem vajadzībām…»

-   Nē, tā nav butaforija, pakausi kasīdams, ieteicās Djatlovs. Viņš taču ar tiem ēda desu!

Kriminālistikas ekspertīzes nebija daudz saprotamākas.

-   Šīs pēdas nav atstājušas rokas! satraukti skaidroja Brovkovs. Drīzāk gan kas cits… Piemēram, pēda vai elkonis… Vai varbūt tā tomēr ir sviedru un tauku substance no cimdiem.

-   Vai tad cimdi svīst? Djatlovs pārjautāja. Kā gan tas var būt?

Kriminālists paraustīja plecus.

-   Drīzāk tie ir noķēpāti ar ķermeņu organiskajām vielām… Turklāt ne jau cilvēka. Biologi teica kaut kas vidējs starp kazu, vilku un suni…

-   Gatavais murgs! Bomzis, kurš nevelk nost vecus, netīrus ādas cimdus, grābstās tajos gar kazām, vilkiem un suņiem, bet pēcāk ar tiem rokā vēl izdara slepkavības?

-   Tā sanāk, eksperts nesatricināmā mierā pamāja. Katrā gadījumā to objektīvi apstiprina fakti. Ja jau viņš rija kopā ar bomžiem desu, tātad ir viens no viņiem! Un pēdas arī ir fakts.

-   Bet kur viņš Maskavā var pastāvīgi grābstīties gar kazām un vilkiem? Gar suņiem, tiesa, var. Taču suņi vien, cik saprotu, neko neatrisina… Gatavais murgs! Djatlovs atkārtoja. Koka skaidas no vijoles, necilvēciski nospiedumi un zobi, kazu sviedri… Ko tas viss nozīmē?

Brovkovs noplātīja rokas.

-    Tas nav jājautā man. Tā ir izmeklēšanas kompetence.

Viņam bija taisnība. Neatbildētie jautājumi kā Damokla zobens karājās operatīvās izmeklēšanas grupai virs galvas. Un neviens nezināja, kad tas kritīs un ķers nākamo upuri.

Tumšsārtā rēta, kas stiepās no paša kakla līdz pat kājstarpei, īdēja un kniesa, kā tas bieži mēdza būt, tuvojoties sliktam laikam. Pabāzis roku zem krekla, viņš ar netīriem nagiem ņēmās skrāpēt pretīgi kroplīgo švīku. Vecais krekls, kas bija novilkts nogalinātajam klaidonim, oda pēc svešiem, savecējušiem sviedriem, vēmekļiem un asinīm. Ap kājām apstieptās sagriezušās bikses vairākās vietās bija izirušas pa vīlēm. Tādā izskatā ilgi apkārt nevar staigāt garāmgājēji raujas nostāk, spļaudās, daudzi nolūkojas pakaļ… Ja nokļūst acīs kruķiem vakars uz ezera… Jāatrod jēdzīgas parpalas, jāsameklē miteklis, jāapgādājas ar drauģeļiem vai pakalpiņiem. Tikai tas viss jādara pamazām, nesteidzoties, soli pa solim, lai nekristu acīs… Citādi uzreiz var nosvilt!

Piemērotu «klientu» viņš nolūkoja Kuzminkos pie alus kioska. No metāla uz ātru roku pagatavoti galdiņi, kas sastāv no zemē iestiprinātas caurules un pa virsu pielodētas dzelzs plātnes, paģiru nomocīti dzērāji, pa pusei klaidoņi, apkārtējie strādnieku cilvēki, kuri algas dienā atdzīvina savu nožēlojamo eksistenci ar pāris kausiem šķidra alus kaķa mīzalu krāsā. Daži lēja tam klāt surogāta degvīnu un ļoti ātri noveda sevi līdz lopiskam stāvoklim.

Trīs vīri izskatījās pieklājīgāk par citiem skaidrā, tīrās drēbēs un acīm redzami ar naudu kabatā. Bet viens, tas ar ūsiņām, pilnībā atbilst pēc figūras un auguma. Tātad viņš arī jāņem ciet. Lai tikai visu nenodzer, maita! Tad būtu divi zaķi ar vienu šāvienu gan lupatas, gan piķis… Vai pat trīs puisis bija smukiņš, varētu šo paņemt priekšā…

Pēc kāda laika pudeles brāļi sāka atvadīties, viens uzsita ūsainajam pa plecu.

-   Uz redzi, Semjonov!

-   Uz redzi, Bobrov! Rīt nenokavē, mums ceturtajā cehā jāmaina spēka kabelis. Tu, Keša, arī neaizgulies!

-   Nebaidies! Bobrovs un Keša smējās. Visu izdari sim pa pirmo…

Semjonovs uzmeta plecā melnu somu no ādas aizvic totāja un ašā solī devās tuvējo deviņstāvu ēku virzienā. Velns uzmanīgi lavījās nopakaļ. Viņi gāja pāri klajumam uz garāžām. Vieta bija tumša, līdz šejienei nesniedzās ielu laternu apgaismojums. Oda pēc sarūsējuša metāla un benzīna, zem kājām trāpījās visāda draza. Bet notašķīt ar asinīm un noķēpāt drēbes nedrīkstēja…

-   Paklau, novadniek, izlīdzi! Semjonovs aiz sevis izdzirda balsi un, instinktīvi saķēris kabatu, kurā bija alga, parāvās sānis. Aizmugurē stāvēja sapinkājies tips, viņa acis sarkanīgi zibēja dzeltenajā mēness gaismā.

-   Comaks pietempies kā lūks, nespēju piecelt. Man vajadzētu aizdabūt šo kaut līdz ārdurvīm.

-   Kur viņš ir?

-   Tepat līdzās, garāžā. Izrāvām pudeli šņabja, un šis atlūza…

Skaidrojums bija vienkāršs, pilnīgi saprotams un līdzjūtību raisošs.

-   Lai notiek, palīdzēšu, Genadijs žēlsirdīgi piekrita un iegāja tumsā.

Viņš paspēra tikai dažus soļus. Pirksti, kas bija stingri un cieti kā dzelzs stieņi, acumirklī sagrāba viņa kaklu. Ne vien iekliegties, pat paelpot nebija iespējams. Tad noskanēja lūstošu skriemeļu krakšķis un iestājās mūžīgā tumsa.

Taču Velns turpināja ārprātīgā niknumā griezt galvu riņķī, it kā plosītu lupatu lelli, līdz beidzot seja un pakausis bija samainīti vietām. Tikai tad viņš apmierināti nopurināja rokas. Asinīs mutuļoja adrenalīns, sirds tīkami dauzījās kā pēc krietnas čefīra porcijas. Viņš kārtīgi pārģērbās. Drēbes izrādījās laikā. Ne sevišķi jaunās un dārgās džinsas bija nesen izmazgātas. Tāds pats tīrs krekls un džinsa auduma jaka ar daudzām kabatām. Vienīgi kurpes izrādījās maķenīt par lielām, taču tas bija labāk, nekā ja spiestu.

Viņš pārskatīja kabatas. Seši tūkstoši septiņsimt piecdesmit rubļu, štrunts… Mobilo, pasi projām, ar to varēja uzrauties… Atvēzējies Velns aizmeta pierādījumus aiz garāžām, šķērsoja klajumu pretējā virzienā un mierīgi iznāca uz dzīvās ielas. Tagad viņš nepiesaistīja uzmanību un uzreiz iejuka gājēju pūlī.

# * *

-   Vai patīk, Pāvel Sergejevič? Ar izstrādātu žestu viņa pacēla spoguli pie pakauša, lai klients varētu novērtēt rūpīgi izcirpto kakla līniju.

-   Patīk. Paklau, Vaļuša, kāpēc krāsa sākumā ir normāla, bet pēcāk kļūst rūsgana? Es īstenībā esmu brūnēts…

Kalsna neglīta sieviete baltā uzsvārcī notrauca Djatlovam no pleciem retās matu pūkas rūsganā kastaņu krāsā, uzmanīgi noņēma un nopurināja zilo apmetni.

-   Krāsas ir domātas sievietēm. Vīriešu matiem ir cita struktūra. Tāpēc krāsa mainās. Nekas, nākamreiz piemeklēšu speciālu toni…

Katru reizi viņa teica vienu un to pašu, un katru reizi Djatlovs viņai ticēja, taču dabisku toni tā arī nebija izdevies iegūt. Kriminālajā pasaulē viņš sen bija iesaukts par Krāsoto… Arī matu stiprināšanas procedūras nedeva vēlamo efektu. To viņš sāpīgi pārdzīvoja. Jau tā viņam nebija diez cik varonīgs izskats pakalsns, šauriem pleciem, lielais spogulis rādīja stipri dzeroša atvaļināta veterāna seju. Viņš izskatījās krietni vecāks par saviem četrdesmit četriem gadiem. Un ja vēl parādīsies sirmi mati vai vēl ļaunāk pliks pauris, tad vispār sāks līdzināties vecam mērkakim…

9

Lai gan, ja vecojošajam kapteinim būtu gadiem vairāk atbilstoši apakšpulkveža vai vismaz majora uzpleči, tad viņa āriene tiktu uztverta pavisam citādi nedz viņš liktos vecs, nedz ari neveiksminieka oreols rēgotos virs viņa sirmojošās galvas, un sirmumam viņš, visticamāk, nepievērstu uzmanību… Tie visi bija kompleksi. Kad cilvēks dodas pie plastikas ķirurga, viņš pārveido nevis degunu, zodu vai krūtis, bet viņš pārveido savu priekšstatu par sevi! Un Djatlovs to lieliski saprata.

Majors viņš, tiesa, sabija divus gadus, taču, kad noknieba trīs bandītus birzī aiz Maskavas apvedceļa, atkal kļuva par kapteini. Labi vēl, ka nenonāca cietumā… Prokurora pārbaude atzina, ka nolaist no kājas drīkstēja vienu, augstākais divus, bet trešajam nemaz nebija stroķa… Tiesa, gaišajā un drošajā prokurora kabinetā lieta izskatās tā, bet naktī mežā, kur trīs debiliķi aprok līķi, pavisam citādi…

Nervozēt tajā periodā nācās pamatīgi, tolaik viņš pieķērās universālajam četrdesmitgrādīgajam krievu trankvilizatoram. Vēlāk viņš tempu nobremzēja, maķenīt iedzēra mājās sirdi plosošas mūzikas pavadībā, taču stipri dzeroša vīrieša izskats palika…

Kapteinis abām rokām nezin kāpēc pieglauda nule sakārtotos matus un piecēlās. Spogulī atainojās dzīves nomākts vīrietis melnās biksēs, brūnā trikotāžas kreklā ar augstu apkakli un pelēkā buklē žaketē. Visas drēbes viņš valkāja jau sen, tās bija izgājušas no modes, taču nebija izdilušas vai izšķīdušas vīlēs, tātad jaunas nebija vajadzīgas. Viņš vispār nebija kaprīzs, bija radis samierināties ar mazumiņu un dzīvoja tikai darbam. Varbūt tāpēc no viņa bija aizgājušas jau divas sievas.

-   Paldies, Vaļa. Viņš iebāza banknoti frizierei kabatā. Pameklē krāsu vīriešu matiem. Citādi apnicis staigāt apkārt dārkam…

Un jau uz sliekšņa, palūkojies apkārt, noskūpstīja viņu uz vaiga un pačukstēja:

-   Piezvani nākamnedēļ, pacentīšos izbrīvēt kādu brītiņu…

>

Pārtraukums bija beidzies, un paēst pusdienas Djatlovs vairs nepaspēja. Pa ceļam uz Pārvaldi viņš piegāja pie šaurmas kioska.

-   Armen, ja apēdīšu tavu preci, vai tas veselībai nekaitēs?

Melnīgsnējais puisis pasmaidīja un ņēmās veikli gatavot porciju.

-   Šodien ne, gaļa ir svaiga, tikko saņēmu. Kečupu vajag?

-   Un tā pavairāk. Kas jauns tev uzticētajā teritorijā? kapteinis ar pilnu muti apvaicājās.

Armens nervozi pameta skatienu apkārt.

-   Divi iebraucēji no rīta piedāvāja narkotikas. Tik debiliem mūļiem, ka es neriskēju ielaisties…

-  Vismaz paturi prātā, vēlāk parādīšu tev bildes. Iedod vēl bundžiņu kolas. Cik esmu parādā?

-   Apvaino, Sergejič! negribīgi noteica melnīgsnējais, taču Djatlovs izlikās šo negribīgumu nemanām. Viņš atļāvās pieņemt sīkus bonusus savā teritorijā, turklāt tie nebija salīdzināmi ar tiem bonusiem, kurus atļāvās pieņemt viņa kolēģi.

-   Tad paldies.

Noslaucījis rokas un lūpas papīra salvetītē, kapteinis devās uz darbu. Līdz pārtraukuma beigām bija atlikušas desmit minūtes. Lai gan viņš strādāja no astoņiem rītā līdz vēlam vakaram, nokavēt viņam nepatika.

Operatīvā sanāksme sākās tieši četrpadsmitos. IP priekšnieks apakšpulkvedis Ivancovs bija platiem pleciem, sarkanu seju un skaļu balsi. Tajā pašā laikā viņš bija labs izmeklētājs un kārtīgs cilvēks, kurš godprātīgi attiecās pret padotajiem un centās nepieļaut, ka viņiem tiktu nodarīts pāri. Tas, ka Djatlovs netika nodots tiesai, daudzējādā ziņā bija viņa nopelns.

No deviņiem operatīvajiem darbiniekiem sanāksmē piedalījās septiņi visi jaunāki par Djatlovu, arī rādītāji bija pieticīgāki, toties viņu vidū bija četri majori, tris vecākie operatīvie pilnvarotie un viens priekšnieka vie! nieks, bet viņš bija palicis vienkāršs operatīvais darbi nieks, kapteinis.

-   Kas ir ar bomžu slepkavību klajumā? Ivancovs jautāja, kad pienāca Djatlova kārta.

-  Ļoti dīvaina lieta, Pāvels Sergejevičs atbildēja. Pēc ekspertīzēm tiku jums ziņojis pats velns netiktu gudrs. Taču pagaidām atklāšanas perspektīvu nav.

-   Strādā, Sergejič, lieta tiek kontrolēta, ņems priekšā un par dīvainībām neprasīs, tēvišķi noteica Ivancovs. Arī viņš bija jaunāks par kapteini, lai gan pastāvīgi demonstrēja viņam cieņu un aizbildnību.

* * %

Nu varēja pakāpties uz nākamā pakāpiena. Velns paslēpās uz soliņa pie restorāna «Luna» autostāvvietas un sāka pacietīgi gaidīt, ar skatienu filtrēdams uz ielas iznākošos apmeklētājus.

Izraudzīties nācās ilgi. Vieni nederēja, jo, acis uzmetot vien, bija redzams bez lētas uzspēles nekā cita pie dvēseles viņiem nav. Otri nāca laukā trokšņainos baros kopā ar draugiem vai jautrām meičām. Trešie nebija viņam pa zobam pašpārliecināti, pat nekaunīgi ķēmi, daži ar miesassargiem, tie paši izģērbs un paņems priekšā jebkuru! Pēc tam iznāca trīs amata brāļi no «lielajiem», ar tādiem labāk nesaistīties…

Ap pusnakti smiedamās izvēlās neliela kompānija divi vīrieši ar piedzērušos meiču iesēdās sudrabainā mersedesā un aizbrauca, bet viņu pavadonis palika pie melna «BMW» un, atspiedies pret durvīm, ņēmās zvanīt pa telefonu. Pēc izskata ap četrdesmit pieciem gadiem, kalsens, koptu ģīmi, dārgā ancukā, uzreiz redzams pretīgs andelmanis, spekulants! Stāv atslābinājies, griež atslēgas uz pirksta, murkšķ ar kādu, laikam ar savu padauzu…

Tas der!

Velns kā zutis noslīdēja no soliņa, bez trokšņa šķērsoja asfaltēto laukumiņu. Kad noskatītais upuris bija beidzis sarunu un apsēdās sēdeklī, aizmugurē noklaudzēja durvis un kaklam pie pašas auss pieskārās auksts asmens.

-   Slēdz iekšā motoru, draņķi, kamēr neesmu pāršņāpis rīkli! Un nerausties!

Viss izdevās tā, kā tam arī vajadzēja izdoties. Spekulants izbijās, kļuva paklausīgs, tikai sākumā nevarēja trāpīt atslēgas aizdedzē, bet pēc tam nekādi nespēja ieslēgt pareizo ātrumu. Un vadīja mašīnu nervozi, rāvieniem. Nācās ar asmeni uztaustīt ādamābolu un uzspiest, lai nedomā taisīt kādus pekstiņus. Pamestā jaunceltnē spekulants pats izģērbās, palaida ņuņņas un bez mitas dīca:

-   Nenogaliniet, lūdzu, es nekur neiešu, nevienam neteikšu…

-   Aizveries! Piķis vēl ir? Kur?

-   Tur, cimdu nodalījumā… Jūs mani nenogalināsit?

-   Prīmā, pamatīgu piķi esi sagrābies! Un kartīte arī!

Nem rakstāmo un raksti kodu bankomātam!

»

Spekulants paklausīgi izvilka no žaketes, kas gulēja uz mašīnas pārsega, kabatas lodīšu pildspalvu, piezīmju grāmatiņu un ar trīcošu roku uzrakstīja ciparus.

-   Kāpēc divi atslēgu saišķi? Tev ir divi dzīvokļi, vai?

-   Nē, viens, protams… Otrs ir privātiem randiņiem ar meičām, par to neviens nezina. Lūdzu jūs, man mājās ir sieva un divas meitas…

-   Aizveries, mērgli! Kam man tavas vecenes! Raksti otra dzīvokļa adresi!

-   Tūlīt, tūlīt… Te būs adrese, es pat durvju kodu uzrakstīju, lai būtu ērtāk… Ņemiet dzīvokli, naudu, mašīnu, tikai nenogaliniet…

Dunča asmens nozibēja tādā ātrumā, ka upuris pat nepaguva aptvert, ka jau tiek nogalināts. Brūce atvērās visā kakla platumā no vienas auss līdz otrai. Kalsnais vīrietis vienās apakšbiksltēs vēl stāvēja uz grīļīgajām kājām ar šausmās ieplestām acīm un tvēra pie pāršķeltās rīkles, bet duncis vēl divas reizes iedūrās starp ribām zem kreisā krūtsgala. Viņš nogāzās uz cementa piebārstītās grīdas. Līķim noraustījās kājas, zem galvas izplūda milzīga asins peļķe. Bet satrakojies duncis kapāja seju, pārvērzdams to

neatpazīstamā asiņojošas gaļas klucī.

* * *

Viņš sen nebija nakšņojis kārtīgā dzīvoklī un gulējis īstā gultā, tāpēc, tikko bija aizslēdzis durvis, nogāzās uz mīkstā matrača un tīrajos palagos aizmirsās līdz pat rītam. Sirdsapziņa viņu nemocīja, un murgi nerādījās. Pamodās vēlu un sāka aplūkot mitekli divas plašas, gaišas istabas ar lodžiju un balkonu, turklāt, un tas bija ļoti svarīgi, tās izgāja uz dažādām pusēm. Velns vispirms uzpīpēja uz lodžijas krāmu pilns pagalmiņš, garāžas pie sētas, no kurām viegli var nokļūt šaurajā ieliņā un izskriet uz cilvēku pilnā laukuma. Tad izgāja uz balkona, no kura metra attālumā bija ugunsdzēsēju kāpnes, apskatīja atkritumu tvertnes lejā, nosprieda, ka skriet var gan pa labi, gan pa kreisi, kur bija autobusu pieturas, kioski, veikals un allaž daudz ļaužu, tā ka būs viegli nozust.

Viesistaba stūra dīvāns, galds, divi atpūtas un daži parastie krēsli, drēbju skapis, bufete ar traukiem un bāru. Uzmanību piesaistīja litra pudele ar neredzētu melni zeltītu etiķeti, leklunkšķinājis glāzē gaišdzelteno dziru, Velns vienā paņēmienā to izdzēra. Iegaršojās, un viņš atkārtoja procedūru. Ar glāzi rokā ielīda veļas nodalījumā kruzuļaina sieviešu vešiņa, rakstainas zeķes, zeltītas tupelītes uz augstiem smailpapēdīšiem… Blakus sekcijā bija vīriešu mantas džinsas, vairāki krekli, sarkans treniņtērps, krosenes…

Treniņtērpu viņš uzģērba, bet krosenes nelīda kājā, un guļamistabā viņš atgriezās basām kājām. Milzīga gulta «seksodroms», mūzikas centrs, televizors ar vidiķi… NaktsskapītI lēveņiem prezervatīvu, vazelīns, kaut

kādi flakonini ar šķidrumu bez krāsas un smaržas… Viņš * ■> >

iezvēlās gultā, ieslēdza vidiķi. Ekrānā parādījās tieviņa blondīnīte rakstainās zeķēs. Gar viņu trinās tas pats pašapmierinātais spekulants, ņēmās melnās miesās statīja visādās pozās, gāja iekšā te no vienas, te otras puses, grieza apkārt, slēja kājas gaisā… Velnam pat paspruka rēciens! Vienīgais mierinājums, ka ierakstā tik laimīgais komersants tagad gulēja būvlaukumā un blondā tibiņa nepazītu viņu pat ar palielināmo stiklu rokā…

Sagribējās ēst, un Velns iebāza galvu milzīgajā ledusskapī virtuvē. Atklājās, ka tur ir tikai torte, konfektes un dažas sakaltušas kūkas. Taču Velns nebija izvēlīgs. Viņš augu dienu novārtījās gultā, ēda saldumus, piedzerdams klāt dīvainus dzērienus no bāra, skatījās neskaitāmus pornogrāfiskos ierakstus, līkiem pirkstiem burzīja sieviešu zeķītes, biksītes un krūšturi, grauza tos, atstādams uz smalkā auduma neganti smakojošas siekalas, spieda pie ģenitālijām un rēca kā zvērs.

Viņš ar nepacietību gaidīja nakti, un, kad saule sāka sliekties uz rietu, apsēdās pie galda un ilgi cītīgi kaut ko zīmēja. Tad apāva kurpes un ienira biezēt sākušajā krēslā.

Autobusu pieturā bija daudz ļaužu mikrorajona iedzīvotāji atgriezās no darba un steidzās mājās. Daži iegriezās veikalā pēc maizes, kāds pirka kioskā cigaretes, vīrieši apgādājās ar alu vai degvīnu, sievietes pirka ciemakukuļus bērniem. Šajā miermīlīgi mutuļojošajā pūlī mērķtiecīgi šaudījās drūms, neskuvies cilvēks sarkanā sporta tērpā, rokā viņš turēja papīra gabalu.

-   Vai pazīstat šo sievišķi? Viņš ar nemākulīgu roku uzšņāpto zīmējumu parādīja diviem jauniem puišiem, kuri klikšķināja vaļā skārdenes ar džinu un toniku.

-   No kurienes? Tie parāvās nostāk.

-   Māšele pazudusi, neesat sastapušas? Viņš pieeju klāt trim draudzenēm. Meitenes ieskatījās.

-   It kā nē…

-   Pavei, novadniek, vai manu bābieti neesi matījis?

Pamatīgi iedzērušais vīrs papurināja galvu.

Sarkanais plankums šaudījās pūlī šurpu turpu, tādā

ļaužu plūsmā pusstundas laikā var aptaujāt simtiem cilvēku. Pirmajā acu uzmetienā tik tieša metode var šķist neperspektīva, taču patiesībā tā nemaz nav. Ja cilvēku meklē pie metro, tirgos, pazemes vilciena ceļu krustojumos, ja iztaujā suņu saimniekus, sētniekus un kiosku pārdevējus, tad ir reāla iespēja uztaustīt pavedienu, nākt viņam uz pēdām un pēcāk sašaurināt loku, precizējot meklējumu rajonu.

Tā bandīti īsteno meklēšanu, kas bieži vien ir efektīvāka par milicijas veikto, tāpēc ka kriminālos elementus vada personiska, turpretī dienestā esošos kroņa interese, kuru pēdējā laikā par interesi būtu grūti nosaukt. Turklāt bandītiem nav plānu, pārmērīgas noslogotības, štatu trūkuma, un viņi strādā līdz pozitīva iznākuma sasniegšanai, neapstādamies pusceļā. Velns to zināja labāk par daudziem citiem un, lai gan pagaidām darbojās viens, ticēja panākumiem. Viņš ne tikai rādīja savu zīmējumu, bet arī pats ar skatienu skenēja pūli, meklēdams karē griezuma ierāmētu simpātisku sievietes seju ar īsu, taisnu deguntiņu.

No viņa plūda dzīvniecisku draudu vilnis, tāpēc neviens neatteicās apskatīt viņa zīmējumu, neatgaiņājās un klusējot neuzgrieza muguru. Ļaužu pilnajā laukumiņā viņš aptaujāja un apskatīja ne mazāk kā tūkstoti cilvēku, tad pārgāja pie metro un turpināja savus meklējumus tik ilgi, kamēr pavisam satumsa. Tad viņš paslēpa zīmējumu kabatā un pazuda tumsā, lai atrastu aizvietotāju sveikā izgājušajam upurim.

Somā melodiski iezvanījās telefons, un, pavandījusies cieši savilktā kimono ielocēs, slaida auguma brunete ar karē griezuma frizūru un smalkiem sejas vaibstiem izvilka to laukā.

-   Galočka, kāpēc tik vēlu? klausulē bija dzirdama satraukta sievietes balss. Mēs jau uztraucamies…

-    Viss kārtībā, mamm! Pēc treniņa bija sanāksme drīz būs Krievijas meistarsacīkstēs… Es jau tuvojos mājai. Un neuztraucieties es taču esmu čempione, vajadzības gadījumā pratīšu aizstāvēties!

Viņa iesmējās, uzmeta sporta somu plecā un atsperīgā solī devās tālāk. Skatoties uz meiteni no malas, bija grūti iedomāties, ka viņa ir brūnās jostas īpašniece karatē un visu Maskavas apgabala sacensību uzvarētāja sievietēm. Drīzāk viņas vijīgās, graciozās kustības vedināja domāt, ka Gaļa aizraujas ar dejām vai mākslas vingrošanu.

Ierastais ceļš mājup veda gar klajumu, aiz kura tika celta atkritumu pārstrādes rūpnīca. Lai nebojātu apkārtējo ainavu, teritorija bija norobežota ar zaļu dēļu žogu, taču daudzu apkārtnes iedzīvotāju protestus izraisošais betona monstrs jau bija pacēlies tik augstu, ka nožogojums to vairs neslēpa. Dienā Gaļa, tāpat kā vairākums gados jauno iedzīvotāju, saīsināja ceļu un, izmantojot vienu no daudzajiem caurumiem žogā, gāja cauri jaunbūvei. Pašlaik šķērsot tumšo būvlaukumu būtu muļķīgi varēja gan iebrist gudronā, gan saplēst apavus uz sarūsējušās armatūras, un vispār…

No stūra pretī iznira kalsns vīrelis ar īsiem, taukainiem matiem un izskatam neatbilstoši labu treniņtērpu mugurā. Viņi pagāja viens otram garām, Gaļa uzmeta skatienu nejaušajam pretimnācējam mugurai pārskrēja saltas tirpas. Durstīgās acis, kas kā ogles gailēja no stipri pārkārušās pieres apakšas, izvirzītais žoklis un spīdīgā kā nosiekalotā sen neskūtās sejas apakšējā daļa iedvesa tādu pretīgumu un bailes, itin kā viņa būtu satikusies ar velnu. Meitene pagriezās atpakaļ. Vīrelis nebija redzams. Taču bailes nepārgāja; tās pat nebija bailes, bet šausmīga priekšnojauta, no kuras starp lāpstiņām notecēja auksti sviedri. Aizmirsusi brūno jostu, karatē un vispār visu pasaulē, viņa metās skriet. Taču par vēlu pa caurumu sētā pašāvās līka roka, stingrie un cietie pirksti sažņaudzās ap kaklu, nebija vairs ko elpot… Nometusi somu, Galina ieķērās svešajās rokās, cenzdamās atbrīvot kaklu, taču velti… Ar spēcīgu rāvienu viņu ierāva klajumā, nežēlīgs sitiens pa galvu nogāza meiteni zemē, un tālākais notika kā biezā, lipīgā miglā…

Kaulainā roka ar asajiem nagiem turpināja žņaugt kaklu, krūtīm uzzvēlās neciešams smagums, bet otra roka jau rāva augšā šauros svārkus un plēsa lupatu lēveros zeķbikses. Galina centās saspiest kājas kopā, aizstāvēties pret plēsonīgajiem pirkstiem, nagiem, smirdīgās elpas, taču tas viņai neizdevās. Tāpēc ka tas nenotika gaišā zālē, arbitru un publikas acu priekšā, tāpēc ka sportiska cīņa ir viens, bet mežonīga divkauja uz dzīvību un nāvi pavisam kas cits! Gandrīz zaudējot samaņu, meitene juta, ka tiek rupji un cietsirdīgi izvarota, ka nagainā roka pārplēš blūzi uz krūtīm, norauj mežģīņu krūšturi, atstādama dziļas švīkas. Cietās lūpas slīdēja gar ķermeni, pamezdamas slapjas pēdas; asā mēle uztaustīja krūti, pārbrauca tās galiņam, un zobi iezīdās maigajā ādā…

Dzelzs pirkstos nokrakšķēja kakla skriemeļi, upura ķermenis sāka raustīties pirmsnāves konvulsijās, izraisīdams baudas kalngalus sasniegušā varmākas apmierināta dzīvnieka rēcienu. Viņš turpināja laizīt asiņainās krūtis, tad atrāvās nost un iedūra tajās dunča šauro, garo asmeni. Vēl viens dūriens, vēl un vēl…

Tajā laikā ārpusē gar klajumu lēnām brauca milicijas patruļas automobilis.

Pag, piebremzē! Skatieties, kas tas?! Ekipāžas vecākais, seržants Fesins, rādīja uz priekšu. Starmešu gaismā skaidri bija redzama uz sāniem guloša sporta soma. Līdzās žogā melnēja caurums divi dēļi bija atrauti.

-   Aši! Laid laukā suni! Fesins izvilka pistoli.

Skaļi sāka cirsties durvis. Kinologs Perehovs atvēra aizmugures nodalījumu, un tumsā nosēdējies Viesulis atsperīgi izlēca laukā. Milicis automašīnas šoferis iespīdināja caurumā jaudīgā luktura staru.

-   Ko neteiksi! Tur ir līķis!

»

-   Vēl silts, Fesins konstatēja. Ļaundaris nevarēja tālu aiziet! Paša, izsauc papildspēkus un apsargā vietu, mēs dzīsimies bandītam pakaļ!

Viesulis tūdaļ uzoda pēdas un lieliem lēcieniem metās uz priekšu. Pamazām atpalikdams un atritinādams garo pavadu, Perehovs skrēja nopakaļ. Viņiem steidzās sekot Fesins. Priekšā tumsā dipēja soļi, it kā aulekšotu zirgs.

-   Stāt! Es šaušu! Stāt! Fesins iekliedzās un vairākas reizes izšāva gaisā.

Deviņu milimetru patronu grāvieni pāršķēla naksnīgo klusumu un atbalsojās būves betona karkasā.

Viņi iebrāzās nepabeigtajā ēkā. Veikli lavierēdams pēc cementa smaržojošajos gaiteņos, milicijas suns droši sekoja pa pēdām. Reizēm ķepas slīdēja, viņš aizšļuka sānis un atsitās pret sienu, taču Viesulis nepievērsa tam uzmanību un traucās uz priekšu.

-   Tūlīt būs rokā! kinologs neapstādamies uzsauca.

-   Viņam nav kur sprukt!

Tomēr slepkavu notvert neizdevās vajāšana aprāvās lielā, tukšā telpā, luktura stars izgaismoja baltajās smiltīs pēdu ķēdīti, kas pārtrūka stūrī pie nelielas montāžas atveres, no kuras plūda svaigs gaiss un ielas vēsums. Viesulis rāvās uz melno kvadrātu, ņurdēja, skrāpēja ar ķepām grīdu. Spalva kumbrā bija saslējusies stāvus. Tad viņš vairākas reizes ierējās, likdams saprast, ka ir uzgājis kaut ko, kas attiecas uz pēdām.

-    Šeit viņš nevarēja ielīst, apjucis noteica Fesins.

-   Caurums domāts caurulei vai vadiem… Kādi divdesmit pieci reiz trīsdesmit centimetri…

-   Kaut kā būs iespraucies, maita! Pieliecies kinolo^H uzmanīgi izvilka uz asā betona uzķērušos sarkana audu ma lupatiņu. Skat, aizķēries, tā taču ir skranda no viņu apģērba…

-   Ne no kā cita! patruļas vecākais piekrita. Dod Viesulim paostīt…

Perehovs piebāza sarkano lupatiņu pie suņa melnā valgā deguna, tad atāķēja pavadiņu un paglaudīja lielo trijstūraino galvu.

-   Uz priekšu! Ņem ciet!

Viesulis palūkojās saimniekā, kā Fesinam šķita, pārmetoši un, spalvām plēšoties laukā, ar pūlēm iespraucās melnējošajā caurumā.

-   Viņš no kaut kā baidās, kinologs domīgi noteica. Savādi, Viesulis ir drosmīgāks par daudziem suņiem! Iesim, vajag viņam palīdzēt…

Taču palīdzēt Viesulim viņi nespēja. Kad atgriezās pie izejas un apgāja būvei apkārt, tad atrada suni mirušu ar pārgrieztu rīkli.

[1] * *

Operatīvā grupa ieradās pēc pusotras stundas. Izmeklētājs šajā reizē bija pieredzējušais un dzīves rūdītais «dūzis» Jeremejevs, kurš ierasti organizēja apskates procedūru, deva norādījumus operatīvajiem un ekspertiem, pats apstaigāja notikuma vietai līdzās esošo teritoriju, atrada un piecēla kājās piedzērušo sargu.

Kapteinis Djatlovs dežurēja nodaļā, principā viņš varēja arī nebraukt šurp, jo uz notikuma vietu bija devušies GIeP slepkavību speci. Tomēr viņš atbrauca.

Apskate beidzās. Spoži spīdēja ar akumulatoru darbināmās sofites, tiesu medicīnas eksperts ņēmās ap līķi, kriminālists Brovkovs klikšķināja fotoaparātu kopskats, svarīgākais uzņēmums, tuvplāns… Drukns, ar iesirmu galvu, Jeremejevs sēdēja uz saliekamā krēsla un,

zibspuldzei palaikam uzliesmojot, cītīgi rakstīja protokolu. Pie viņa kājām gulēja vesela kaudze polietilēna maisiņu, it kā viņš tikko būtu iznācis no universālveikala. Taču līdzība drīz vien pagaisa maisiņi bija aizzīmogoti, un tajos atradās plastikas brūču nospiedumi, upurim nogriezti nagi, asiņu un augsnes paraugi un citi salīdzinājumā ar lielveikala produkciju tikpat neapetītlīgi lietiskie pierādījumi.

-   Sveicināti, Ivan Mihailovič! Djatlovs goddevīgi piegāja pie izmeklētāja. Vai lietā ir kādas dīvainības?

Tas nopūtās.

-   Dzīvības vardarbīga atņemšana ir pati lielākā dīvainība šajā pasaulē…

Netālu divi slepkavību speci tincināja sargu vaļējā vatenī, jūrnieku kreklā un gumijas zābakos. Izspūrušais vīrelis nebija vēl pilnīgi atguvies un diez ko nesaprata, kas notiek.

-   Ko tu ielaidi? Ar ko kopā dzēri? tērpināja jauns plecīgs «šefs». Djatlovs atcerējās, ka viņa uzvārds ir Koļesovs, bet iesauka Ritenis. Viņi bija pazīstami, taču, kad kapteinis sveicināja, Ritenis veltīja viņam vien nevērīgu mājienu.

-   Ko tādu? Sargs apstulbis grozīja galvu.

-   Tavs drauģelis un pudeles brālis ir nogalinājis meiteni! iesaistījās «šefa» pārinieks, arī jauns un spēcīgi noaudzis. Gribi, lai tevi sauc pie atbildības viņa vietā?!

-   Ko tādu?

Sarunai ar interesi sekoja pieaicinātie. Djatlovs bez pūlēm varēja pateikt, ka tie bija ārštatnieki. Kur gan divos naktī lai ņem neitrālus pilsoņus?

Kapteinis ar delnas virspusi paberzēja deniņus un uzmanīgi apskatīja līķi.

-   Galina Maļinovska, divdesmit viens gads, Filoloģijas fakultātes studente, Kaļinovs paskaidroja.

-  Aleksej Ivanovič, Djatlovs vērsās pie eksperta. Vai atceries tos bomžus? Klajumā pie preču stacijas? Manuprāt, viens un tas pats rokraksts…

Jeremejevs sadzirdēja, pacēla galvu, nosmīkņāju un atkal pievērsās savam protokolam.

Tiesu medicīnas eksperts iesvilpās.

-   Daudzi ievainojumi, apgriezta spranda tiešām ii līdzība. Bet motīva ziņā… Tur bija bomži, bet te slai da meitene. Tur bija pederastija, te parasta izvarošana. Bez tam tas ir izplatīts paņēmiens. Ja viņi būtu nogalināti ar arbaletu, tad gan. Bet durstīt ar nazi un žņaugt līdzīgi pastrādā pusi slepkavību…

Pie izmeklētāja pienāca seržants Perehovs.

-   Man vajadzētu uzrakstīt aktu par bojāgājušo suni. Tā taču ir materiālā vērtība, jānoraksta…

-   Tagad nav vaļas noņemties ar suni, es norakstu cilvēku, neatraudamies no protokola, noburkšķēja Jeremejevs. Atnāc rīt.

-   Par kādu suni ir runa? Djatlovs pienāca klāt. Kas ar to notika?

-   Dienesta suns. Viesulis. Seržants bija acīm redzami satriekts. Es palaidu viņu pa ļaundara pēdām, bet tas ar nazi pār rīkli…

Kapteinis saausījās.

-   Kur tas ir?

-   Tur. Perehovs pamāja ar roku tumsā. Žēl Viesuļa… Tā nav nekāda materiālā vērtība, viņš man bija kā draugs…

-    Iesim, paskatīsimies… Paklau, Kaļinov, tu esi beidzis? Nāc līdzi.

-   Kāpēc?

-   Nāc, nāc… Te nav viens līķis, bet divi… Viesuli arī vajag apskatīt…

Jeremejevs atkal pacēla galvu un paskatījās viņā kā idiotā. Gribēja kaut ko sacīt, bet novaldījās.

Perehovs, Djatlovs un Kaļinovs apgāja apkārt ēkai. Luktura stars apgaismoja uz sāniem gulošu lielu aitu šķirnes suni. Zem galvas bija satecējusi prāva asins peļķe.

-   Paskaties, Kaļinov, ar kādu ieroci sunim pārgriezta rīkle, Djatlovs sacīja. Tas ir no svara šajā lietā!

Tiesu medicīnas eksperts nopūtās, uzvilka cimdus, sadabūja lupu, pietupās uz pirkstgaliem.

-   Paspīdini tuvāk…

Kādas piecas minūtes padarbojies, viņš iztaisnojās.

-    Brūces malas ir nelīdzenas, plēstas, audi karājas driskās…

-   Un ko tas nozīmē? Djatlovs kļuva uzmanīgs.

-   To, ka rīkle ir nevis pārgriezta, bet pārgrauzta!

-   Kā tā?! Kinologs salēcās. Kurš varēja pārgrauzt rīkli Viesulim?!

-Visdrīzāk, cits suns, Kaļinovs nedroši izteica minējumu. Bet tas jau vairs nav manā kompetencē.

-   Neviens suns nebūtu spējis nokost Viesuli! Perehovs papurināja galvu. Pat ne kurš katrs vilks! Viņš pats varēja nokost ikvienu!

-   Kaļinov, jūs nekļūdījāties? Vai tiešām suns? kapteinis vaicāja.

Eksperts atmeta ar roku.

-   Nezinu suns, vilks, tīģeris vai velns! Taču tas, ka rīkle pārgrauzta, nevis pārgriezta, tas ir skaidrs!

Darbs notikuma vietā beidzās.

Izmeklētājs parakstīja protokolu, slepkavību speci uzlika sargam rokudzelžus, un seržants aizveda viņu uz mašīnu. Tajā brīdī pieskrēja aizelsies Djatlovs.

-   Biedri izmeklētāj, jāapskata suņa līķis! Tas ir tur, aiz ēkas!

-   Kas jāapskata?! Jeremejevs un Koļesovs pavērsa pret viņu izbrīnītas sejas.

-   Dienesta suns, vārdā Viesulis! stingri sacīja Djatlovs. Jāapskata, jāieraksta protokolā un jāsūta uz sekciju, lai noskaidrotu nāves cēloni. Un noņemtu zobu nospiedumu…

Abi dūži izmeklētājs un operatīvais darbinieks saskatījās.

-   Kam jānoņem zobu nospiedums? Nogalinātajam sunim? Vai tev? Ritenis nicīgi saviebās.

Otrs slepkavību specs ņirdzīgi smīnēja, ārštntnīcki pienāca tuvāk un arī atieza zobus.

-   Ceru, ka jūs jokojat? Jeremejevs nožāvājās. Lni gan laiks nav diez cik piemērots…

Taču Djatlovs nejokoja. Ar drūmu sejas izteiksmi viņš mazliet nervozi paskaidroja:

-   Tieši tā zobu nospiedums. Un nevis sunim, bet tam, kurš pārgrauza tam rīkli, vai tas būtu cits suns, tīģeris vai velns. Lai vēlāk salīdzinātu tos ar desā atstātajām zobu pēdām bomžu slepkavības vietā… Tās ir elementāras izmeklēšanas darbības pierādījumu vākšanā!

-   Tev prātiņš nošķiebies, kaptein?! Ritenis nikni izgrūda caur zobiem. Kāda desa, kādi tīģeri, kādi zobu nospiedumi? Neapkauno kriminālmeklēšanu! Ej mājās un liecies uz auss!

-   Tas ir tas gudrākais, ko jūs pašreizējā momentā varat darīt, Jeremejevs viņu atbalstīja. Un es atgriežos bāzē.

Djatlovs bezmaz vai uzsprāga, viņam sāka raustīties vaigs. Parasti šādā stāvoklī viņš spēja rīkoties neprognozējami. Viņš noskaitīja līdz desmit, dziļi ieelpoja, lēnām caur degunu izelpoja. Nenomierinājās, taču izdevās noturēt sevi rāmjos.

-   Iesim, seržant! Viņš pievērsās Perehovam. Aizvedīsim Viesuli uz morgu, es sarunāšu. Bet rīt sacelšu visus kājās gan sekciju uztaisīs, gan nospiedumus paņems!

Viņi aizsoļoja tumsā. Pārējie noraudzījās viņiem pakaļ. Ritenis pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Ārštatnieki klusi ķiķināja.

* * *

Djatlovs jutās kā izvārīts. Naktī viņš faktiski nebija gulējis. Divas zādzības, laupīšana un tad vēl meitenes slepkavība tādu dežūru viņš pat ienaidniekam nenovēlētu. Kamēr nodeva maiņu, kamēr ar metro un autobusu

aizkļuva līdz Kosinai, kur pirms trim gadiem tika dabūjis vienistabas dzīvoklīti, bija jau pusvienpadsmit.

Brauc, Pāvel, mājās, izgulies astoņas stundas un nāc uz otro maiņu, bija teicis Ivancovs. Un kā parasti paskaidroja: Nav kas strādā…

Kriminālmeklēšanas priekšnieku var saprast, jo tiešām nav kas strādā, kruķi nav nedz «A» kategorijas ierēdņi, nedz deputāti, nedz baņķieri, nedz gāzinieki vai naftinieki, kuriem štats nezin kādu iemeslu dēļ allaž ir nokomplektēts. Tāpēc arī pūš miglu ar norūpējušos izskatu lai pulksten 17 būtu darbā, jāizbrauc no mājām 15.30, tātad miegam atliek mazāk nekā piecas stundas. Ja uzreiz var iemigt! Bet otrajai maiņai jābeidzas pusnaktī, lai gan parasti tā ievelkas līdz vēlai naktij vai pat līdz rītam. Taču kapteinis to uztvēra filozofiski darbs bija dzīves jēga, viņš bija radis rukāt augas diennaktis, dzīt pēdas, pakāpeniski tuvojoties ļaundarim, un finālā ar lēcienu viņu nogāzt un pārgrauzt rī… tfu, uzlikt rokudzelžus…

Atvēris noskrambātās dzelzs durvis un netīrās kurpes apmainījis pret čībām, viņš smagi atkrita uz dīvāna. Ēst negribējās. Pret rītu, kabinetā noformējot papīrus, viņš sausus bija notiesājis dažus pīrādziņus ar kartupeļiem, sviestmaizes ar žāvētu desu, un tagad viņu mocīja grēmas un smagums kuņģī. «Derētu uzvārīt tējiņu,» Pāvels nodomāja, bet negribējās celties augšā. Roka ierasti uzmeklēja tālvadības pulti, nospieda pogu.

«Lai tev sapnī rādās Palma de Maljorka, Kannās, arī Nicā liedags saules pilns…» istabu piepildīja Sufutinska aizgrābjošā balss.

Djatlovam patika viņa jaunības dziesmas, tās rosināja iztēli, lika asinīm straujāk riņķot dzīslās. Un, kaut arī viņš nekad nebija bijis un arī nekad nenokļūs nedz Maljorkā, nedz saulainajā Rivjērā, tas nebija svarīgi, galvenais, ka pat klusa skaņa piepilda jaudīgās skandas ar tādu spēku, ka tas aizkļūst līdz pašai sirdij… Lieliskā akustika priecēja godīgo milicijas kapteini, tāpat kā i/.hrau kums personīgajā jahtā pa Vidusjūru kādu rūdītu Kriivijas valsts kases izlaupītāju. Smalkais mūzikas centrs, milzīgais plazmas televizors un sīciņais dzīvoklītis deviņstāvu paneļu mājā aizstāja Djatlovam gan jahtu, gan villu, gan sarkanu poršu pie ārdurvīm tā bija visa viņa bagātība, sakrāta grūtā un bīstamā darbā. Uz ko lielāku pat vispieredzējušākais un rezultatīvākais RIeP operatīvais darbinieks nevarēja cerēt.

«Vajadzēs nomazgāt kurpes, būvē esmu tās kapitāli noķellājis,» nodomāja Djatlovs, iekrizdams smagā miegā.

Paša sev norādītajā laikā tieši pulksten piecpadsmitos viņš pamodās un atkal ar to pašu domu par noķēpātajām kurpēm. Slepkava nezin kādā neizprotamā veidā bija ielīdis nelielā atverē, droši vien neglābjami nosmērējot savu sarkano apģērbu, ieēdušos cementa putekļus diez vai izdosies izmazgāt, un arī caurums dursies acīs… Bet tā taču ir meklējamā pazīme!

Djatlovs pielēca kājās un sāka aši taisīties.

[1] [6] #

Tieši bez ceturkšņa piecos neizgulējies Djatlovs gurdi uzkāpa pa kāpnēm un iegāja RIeP ēkā. Masīvais majors Savčenko, kurš sēdēja aiz milzīga liedz griestiem stikla, uz kura ar lieliem ziliem burtiem bija rakstīts «Dežūrdaļa», pavicināja roku.

Operatīvais darbinieks negribīgi piegāja. Viņš nebija atpūties, dvēselē bija sakrājies smags nogurums. Un nervozitāte. Nekā laba un patīkama majors sava amata dēļ viņam nevarēja pavēstīt. Vienīgi piespēlēt kādu draņķību.

-   Vai par Maļinovsku ir kādi jaunumi? viņš pirmais uzdeva jautājumu.

Savčenko saviebās.

-   Zini, kā eksperti zīlē kafijas biezumos? Iepriekš paziņoja, ka sarkanā lupatiņa ir no sintētiskā sporta tērpa, iespējams, firmas «Montana» ražojuma.

-    Skaidrs. Ko no manis gribēji? Cerams, ne iegrūst jaunu materiālu?

-    Nē. Ieradušās pieteikuma iesniedzējas ar kādiem niekiem. Tiec pats ar viņām skaidrībā kā tu teiksi, tā būs. Es žurnālā neko neierakstīju…

-   Kur viņas ir?

-   Rau, kur sēž…

Djatlovs pagriezās un ieraudzīja kaktā uz krēsliem sēžam divas vienkāršas sievietes ar līdzīgām, bezcerīgās dzīves izmocītām sejām. Māti un meitu. Uzreiz redzams viņas nebrauc mašīnās, neizmanto taksometrus, neapmeklē skaistumkopšanas salonus, viņas pērk lētas drēbes un produktus, taupa uz atpūtas rēķina un vispār tik tikko spēj savilkt galus kopā. Uz viņu pleciem pirmām kārtām gulstas inflācija, viņas spiež pie zemes komunālo pakalpojumu dārdzība, viņām mānīgu cerību dod algu pieaugums par dažām kapeikām.

Kapteinis kļuva pielaidīgāks. Varbūt tāpēc, ka zināja viņam ir tāda pati seja un līdzīgs liktenis.

-   Nāciet man līdzi, dāmas, viņš pēc iespējas laipnāk sacīja.

Pieteikuma iesniedzējas paklausīgi piecēlās un bez iebildumiem sekoja viņam. Viņas nebija radušas iebilst, it īpaši varas pārstāvjiem un priekšniekiem. Un, visticamāk, nepateiks nekā jēdzīga…

Djatlovs ieveda viņas savā kabinetā.

-   Es uzmanīgi jūs klausos, operatīvais darbinieks sacīja, apsēzdamies savā cietajā krēslā pie nobružāta, labākus laikus pieredzējuša galda. Kas ir atgadījies?

-  Vakar pie metro, izbijusies iesāka jaunākā, pienāca tāds… briesmīgs, kā netīrs, skrandains…

-   Patiesībā viņam bija normālas drēbes, vecākā precizēja. Tikai palika tāds iespaids… Un vēl viņš oda ne īsti pēc suņa, ne āža… Bet varbūt arī tas tikai izlikās… Taču tips bija atbaidošs!

-   Saka: vai esot te redzējušas šo sievišķi? meita turpināja. Un bāž pie deguna cilvēka ādas gabalu ar tetovējumu es nodomāju: kādu nožmiedzis un izgriezis… Es pilnīgi iekliedzos, dūša sašļuka papēžos!

-   Kļuva bāla un sāka trīcēt, māte atkal iekrita starpā. Nebija nekāda tetovējuma un nekādas ādas parasts zīmējums uz papīra, netīra un saburzīta, bet izskatījās akurāt pēc tetovējuma. Ļuda runā patiesību.

-   Vai tad jūs orientējaties tetovējumos? Djatlovs pavaicāja. Viņš jau saprata, ka nekā interesanta neizdzirdēs, taču nolēma būt laipns līdz galam.

-   Mazdrusciņ. Es pēc izglītības esmu māksliniece, pabeidzu stroganovus…

«Inteliģence pirmā pakļūst zem reformu riteņiem,» Djatlovam izgāja caur galvu, taču tūdaļ pat atgainīja dumpīgās domas.

-   …Jaunajos laikos mēģināju nodibināt savu biznesu atvērt tetovēšanas salonu, nekas nesanāca, toties speciālo literatūru salasījos un daudz tetovējumu saskatījos, sieviete turpināja. Un tas zīmējums tiešām bija kā šablons tetovējumam…

-   Kas tas bija par zīmējumu? operatīvais darbinieks pārprasīja. Kas tajā bija attēlots?

Māksliniece tikko manāmi pasmaidīja.

-   Sieviete. Slaida, skaista. Un uzzīmēta meistarīgi precīzas līnijas, uztverts būtiskais, iznākusi kā dzīva!

-   Bet man šķita, it kā to būtu zīmējis bērns, iejaucās Ļuda. Taču tā, ja to sievieti sastaptu, uzreiz pazītu. Dīvains iespaids! Un es ļoti izbijos…

-   Kāds viņš izskatījās? Cik gadu? Kā ģērbies? operatīvais darbinieks pacietīgi uzdeva obligātos jautājumus.

Sievietes saskatījās un paraustīja plecus.

-   Viņam bija tāds nenosakāms izskats, Ļuda sacīja. Ne noteikta vecuma, ne kādu sevišķu iezīmju… Vienkārši smirdīgs, baiss un pretīgs tips! Nosmulētā sarkanā sporta tērpā…

-   Ko?! Djatlovs palēcās savā vietā. Kādā tērpā?!

-    Nemaz ar nebija nosmulēts, atkal iejaucās māte. Gluži otrādi jauns, dārgs, ar uzrakstu «Montana»… Tiesa, varbūt viltojums… Kur lai tāds bomzis ņemtu firmas tērpu?

-  Acumirkli, acumirkli! Djatlovs pielēca kājās kā dzinējsuns, sajutis medījumu. Te jums būs papīrs, te rakstāmie uzrakstiet sīki to, ko nupat man stāstījāt… Ļoti sīki! Labi?

-   Labi. Ļuda paklausīgi pamāja.

-   Un vai jūs, māt, varēsit uzzīmēt to… hm, bomzi? Un arī zīmējumu, kuru viņš jums rādīja?

-   Es mēģināšu, sieviete atbildēja. Un steidzīgi piebilda: Es centīšos. Ļoti centīšos.

Pēc divām stundām kapteinis Djatlovs, padzirdījis sievietes ar tēju un pacienājis ar sakaltušiem cepumiem, ar godu un pateicības vārdiem pavadīja viņas līdz RIeP durvīm. Pie tādas uzmanības nepieradušas, varas apmīļotas, māte un meita bija ļoti apmierinātas. Ja visus pieteikuma iesniedzējus gaidītu tik sirsnīga uzņemšana, pie Krievijas milicijas nodaļām stāvētu garum garas rindas.

Arī Djatlovs bija ļoti apmierināts. Lieciniece, kura bija arī māksliniece, samērā precīzi uzzīmēja svešinieku ieliekts profils, knābjveida deguns, uz priekšu izvirzīts zods… Un te pretskats reti mati, slīpa piere, izspiedušies vaigu kauli, iekritušas acis, šaurs, smails deguns, rugāji uz vaigiem, zoda un kakla… Tas nebija bezpersonisks meklējamā fotorobots tas bija īsts individuāls portrets!

Bet sievietes portrets karē matu griezums, taisns, akurāts deguntiņš, lielas acis… Klajumā nogalinātās Gaļinas Maļinovskas tips. Un kapteinis bija pārliecināts tā nav nejauša sagadīšanās.

Un, lai gan operatīvajam darbiniekam nemaz negāja pie sirds rakstu darbi, viņš tūlīt pat ķērās pie svarīgu dokumentu noformēšanas.

Tas prasīja aptuveni pusstundu laika, tikpat daudz aizgāja arī, lai savāktu priekšnieku parakstus. Tad Djatlovs personiski raudzījās, lai dokumenti nekavējoties tiktu izsūtīti visām galvaspilsētas milicijas apakšnodaļām. Tie orientēja personālsastāvu pēc portreta meklēt par slepkavības izdarīšanu aizdomās turētu personu, kura var būt ģērbusies sarkanā sintētikas, iespējams, firmas «Montana» ražotā sporta tērpā, stipri noķēpātā cementa putekļiem un ar izplēstu auduma gabaliņu.

Meklēšanas mašīna iekustējās un lēnām uzņēma apgriezienus, lai gan pašreizējā brīdī neviens nevarēja pateikt, pie kā tas novedīs.

* * *

Kņazs turēja rokās Dienvidu tirgu jau ceturtdaļgadsimta un baudīja šeit neapgāžamu autoritāti. Pat tad, kad sen atpakaļ nācās «iesēsties», viņa vietu neaizņēma un kārtīgi maksāja meslus. Bet jaunajos laikos viņš pat zonā nepārtrauca tiešo vadību, ik dienas pa mobilo telefonu dodams aktuālus norādījumus. Starp citu, jaunajos laikos viņu arī pārstāja sēdināt. Tirgus sāka nest pavisam citu peļņu, bet ar lielu piķi zonā vairs neņēma. Tāpēc ka «ņēma» iepriekš gan patruļnieki, gan iecirkņa pilnvarotais, gan kriminālmeklēšanas priekšnieki, gan ENAP…

Kņazam bija kārtīgs birojs tirgus administrācijas ēkā ar uzgaidāmo telpu, sekretāri, atpūtas istabu, datoru, faksu, printeri, kseroksu un visu, kam būtu jābūt solīda pārvaldnieka rīcībā. Taču viņš prata izmantot vienīgi atpūtas istabu un sekretāri un vispār neatzina savu plašo, grezni iekārtoto kabinetu, visu laiku pavadīdams šašliku ēstuvē, kas atradās ieejai labajā pusē, netālu no gaļas stendiem. Varbūt tāpēc, ka pirms divdesmit pieciem gadiem jaunais kaukāziešu reketieris tieši šeit ievāca nodevas no tirgotājiem un direkcijas.

Patlaban Kņazs iecienītajā šašliku ēstuvē svinēja savas valdīšanas jubileju. Aizvadītajos gados viņš bija aptaukojies, izblīdis, taču slavenais tetovējums kaukāziešu kinžals, tāpat kā līdz šim, rotāja labās rokas delnu un kumpainais deguns joprojām bija pārkāries plānajām lūpām. Arī ieradumi nebija mainījušies. Kņazam allaž bija paticis krietni paēst, viņš dievināja aso kaukāziešu virtuvi, piedzīvojumus, kā arī sievietes, pārsvarā gaišmates. Arī tagad pie bagātīgi klātā galda viņam līdzās sēdēja divas jaunas meitenes ar tikpat kā baltiem izbalinātiem matiem, bet apkārt rosījās goddevīgie «sešnieciņi». Kņazs, kurš jau kopš pirmās uzturēšanās reizes mazgadīgo kolonijā stāstīja, ka ir gruzīnu kņazu pēctecis, atgāzies krēslā, uzdzīvoja tā, kā, viņaprāt, pieklājas īstam kņazam.

-   Mēs šeit ieradāmies pirmie un nevienu vairs klāt nelaidām, lai gan daudzi brauca augumā, viņš nodevās atmiņām. Gan orehovieši, gan dolgoprudskieši, gan solncevieši… Ielaidāmies gan parastās dūru vicināšanās, gan tādās, kur laiž darbā stroķus… Mūsu bija mazāk, bet nejau skaits ir noteicošais… Ir labs gruzīnu sakāmvārds: «Ja sirds ir no dzelzs, tad arī koka kinžals būs gana labs!» Un mani puiši visi bija no dzelzs, dūšīgi… Iedzersim par tiem laikiem!

Kņazs izdzēra prāvu glāzi degvīna, uzkoda sālītu rūgto piparu, marinētu ķiploku un veciem zelta kroņiem kāri iekodās lielā, pēc oglēm smaržojošā cūkgaļas gabalā. Arī meitenes iedzēra un uzkoda. Viņas tikpat kā nepiedalījās sarunā, tikai ķiķināja, piekrītoši māja ar galvu un ļāva sevi apgrābstīt.

-   Pa pirmo, Kņaz! pēkšņi līdzās atskanēja asa, čerkstoša balss.

Kaukāzietis pacēla miglaino skatienu. Līdzās, smīnā atiezis sīkos un asos kā plēsīgai zivij zobus, kā no zemes izaudzis stāvēja tips ar pārliecinoši bandītiski samiegtām acīm un aukstu, nežēlīgu skatienu. Uzreiz redzams, ka vecā kaluma «klaidonis».

-  Ko boķē? Nepazini? Bet vai atceries, kā tu jefiņus vedi palīgtelpā un savu kinžalu bāzi zem deguna?

Svešais pamāja uz zilo, pabalējušo tetovējumu.

-   Un vēl aurēji: «Ja nemaksāsi, stiepšu šurp īsto!»

Kaukāzietis pārstāja gremot. Savā tālajā jaunībā viņš

tiešām tā bija darījis. Bet no kurienes tas zināms nelūgtajam viesim?

-   Redzu, ka atceries. «Klaidonis» pievilka krēslu un ar saimnieka izskatu apsēdās pretī. Kurš uzdzīvo, tas cienā. Ieliesi?

-   Velns, vai tiešām tu? Kņazs beidzot atguva runas dāvanas un uzplikšķināja savām blondīnēm pa celīšiem. Palidinieties apkārt, taurenīši, kamēr saukšu vākt medu…

Meičas acumirklī nozuda, toties divi «sešnieki» pieklupa pie galda pārbijušies, ka nav manījuši svešinieku, kurš traucē bosam atpūsties. Kņazs ar nevērīgu žestu lika viņiem paiet nost.

-   Man prātā, ka klīda runas it kā tu Vologdas trīsgadu termiņa laikā esot atstiepis pakavus. Kņazs apskurbis iesmējās. Velnam tak ir pakavi. Tā ka viss štokos!

Joks nepatika, nepazīstamajam noraustījās žokļu muskuļi.

-   Tad jau esmu atgriezies no viņpasaules. Bet tu, kā skatos, arī šajā dzīvo kā niere taukos.

-   Kņazs allaž ir zirgā. Kaukāzietis pārstāja smieties. Es jau ceturtdaļgadsimtu šo tirgu turu rokās. Un vēl degvielas uzpildes staciju un autoservisu…

-   Autoserviss, tas ir labi. Velns iebāza roku kabatā, izvilka mašīnas atslēgas un nosvieda uz galda.

-    Pie ieejas stāv melns bembis. Jāpārliek numuri un jādabū doķi.

-   Izdarīsim, Kņazs pamāja un nokliedzās izplatījumā: Ei, Baton!

Tūdaļ pie viņiem pieskrēja mazs izveicīgs puisietis ar gatavības izteiksmi krunkainajā sejiņā.

-   Ņem atslēgas. Aizbrauksi mašīnu pie Ivana. Pārsitīsit numurus un muitā noformēsit tai doķus. Rīt uz vakarpusi piebrauksi te atpakaļ.

-   Būs darīts, šef! Batons paķēra atslēgas un acumirklī pazuda.

Kaukāzietis apmierināti pasmaidīja.

-  Redzi, kā pie Kņaza viss notiek! Kņaza pavēles pilda, kņaza cienīgus meslus maksā…

-   Iznāk, ka tie, kuri tavā priekšā uz pirkstgaliem staigā, būtu tāda kā kņaza svīta? Velns pameta ar galvu uz «sešniekiem». Vai nav tā kā necienīgi? Viņi, šķiet, pat zonu nav ostījuši…

-   Viņu uzdevums ir kalpot, es viņus pie galda nesēdinu. Tu cita lieta. Velns ir autoritāte.

Vai tu ko neputro, neesi pārskatījies? Nelūgtā viesa plānās lūpas sašķobījās. Varbūt nemaz neesmu tas Velns?

-   Kurš tad?! Kņazs bezmaz salēcās, taču skurbums ņēma virsroku un viņš atkal atslāba. Ar iesiluša cilvēka smaidiņu pa jokam padraudēja ar pirkstu. Nes mani cauri? 10s neko neputroju, visus «likumīgos» un autoritātes zinu… Tu Tihodonskā biji uzraudzītājs! Iedzersim par tikšanos!

Viņi saskandināja, izmeta glāzītes, Kņazs uzkoda, bet Velns ne.

-   Labāk pastāsti man kurš uzrauga pilsētu? viņš drūmi vaicāja.

Muins te sabiedrība ielikusi Naglu, viņam arī metam kopkatlā.

-   Pazīstu Naglu, Velns pamāja. Viņu kronēja septiņdesmit piektajā. Nopietns zaglis, allažiņ stāvējis un kritis par likumu. Atceros, kā viņš Taganrogas pārsūtīšanas punktā stukačam naktī ausī iedzina naglu. Tad arī tika pie savas iesaukas…

-  Viņš kļuvis vecs, Kņazs nevērīgi paziņoja. Nagla sarūsējusi. Vai zini mīklu no «armēņu radio»? Ja ūdenī ieliek divas naglas kāds gruzīnu uzvārds sanāk? Nezini? Zaržaveli!

Kņazs izplūda žvinguļa smieklos. Velns samiedza acis.

-   Smieties par «likumīgo» gan nav brīv! viņš sacīja.

Smiekli aprāvās.

-   Ne jau par viņu smejos, bet par anekdoti! Kņazs ņēmās taisnoties.

-   Kur lai vinu atrod?

9

-   Ko tad? Kņaza acis šaudījās šurpu turpu.

-    Naglu! Tu man lāgā nepatīc. Velns pakodīja lūpas. Aptaukojies esi savā tirgū, ieslīdzis sīkumos… Jauc kārtis, izrādi necieņu vecākajiem, tēlo muļķi…

-   Nē jel, kas tev nāk prātā… Nagla mēdz uzturēties biljarda zālē, vai zini pagrabu Krivokoļennajā?

Neko neatbildējis, Velns apmeta savu glāzi otrādi, piecēlās un aši izgāja no šašliku ēstuves. Kņazs atbīdīja šķīvi. Ēstgriba bija pazudusi un oma sabojāta. Ar delnas virspusi viņš noslaucīja taukainās lūpas. Tetovējuma kinžals kļuva spīdīgs.

-   Ja viņš ar Naglu sametīsies uz vienu roku, tad var arī uzbraukt augumā, viņš bažīgi nomurmināja un acīm pameklēja meičas. Taču neatrada un histēriski iebļāvās: Kur ir tās šķirbas? Lai tūdaļ būtu šeit! Uzdzīvosim, izklaidēsimies!

-         [1] * *

Maskavā ik dienas tiek izdarītas piecas sešas slepkavības un pāri par simt citu noziegumu. Bezkaislīgie statistiķi ieraksta katru no tiem vienā vai otrā atskaišu ailē, taču tie ir tikai sausi skaitļi. Taču kapteinis Djatlovs ķērās pie ikdienas notikumu pētīšanas, lai veiktu savu klasifikāciju pēc pazīmēm, kuras oficiālajā fakta konstatācijā netiek ņemtas vērā. Pāršķirstījis simtiem papīru, viņš izrakstīja veselu rindu interesantu faktu, kuriem ne izmeklētāji, ne operatīvie darbinieki, ne štābu analītiķi nebija

pievērsuši un viņiem arī nebija vajadzējis pievērst nekādu uzmanību.

Tātad pirmais fakts jaunu sieviešu slepkavības citos rajonos. Dažādi apstākļi, dažāda motivācija, dažādi mehānismi… Taču divas epizodes dažās detaļās sakrīt ar Maļinovskas slepkavību. Bitcevas parkā divdesmit divus gadus vecā Sokolova 14 durtu brūču, pārgriezta rīkle… Birzī starp Ļeņina un Vernadska prospektu divdesmit piecus gadus vecā Izvarina 30 durtu brūču, septiņas grieztas, ir žņaugšanas pazīmes… Tās nav dažādas epizodes, nē, tā ir sērija!

Otrais fakts apģērba pazušana un parādīšanās. Vecas un netīras drēbes pazuda trīs bomžu slepkavībā pie Maskavas preču stacijas. Drīz vien tās atradās elektriķa Semjonova slepkavības vietā, turpretī viņa apģērbs noslēpumainā kārtā pazuda! Taču pēc pāris dienām atradās līdzās zvēriski nogalinātā biznesmeņa Jakuškina līķim, bet viņa uzvalks, krekls un kaklasaite nozuda reizē ar automobili! Tātad… arī tā ir sērija, viena un tā paša cilvēka roku darbs, turklāt nezināmais slepkava lēni un nemanāmi kāpj aizvien augstāk pa sociālajām kāpnēm!

Un trešais fakts tās nav dažādas sērijas, bet gan viena multisērija!

Savu versiju Djatlovs mēģināja paust operatīvajā sanāksmē pie RIeP priekšnieka, taču pulkvedis Smirnovs viņu asi pārtrauca:

Kādas blēņas jūs tur runājat, kaptein?! Par jūsu «versijām» jau tā visi smejas gan izmeklēšanas komitejā, gan prokuratūrā, pat līdz GIeP ir aizgājusi informācija, kā jūs ierosinājāt apskatīt cita suņa nokosta dienesta suņa līķi! Un paņemt zobu nospiedumus no suņa kakla!

Zāli pāršalca slāpētas jautrības čala. Tas pulkvedi tikai uzkurināja. Viņš kļuva sarkans un sāka kliegt:

Un kā aizvedāt suni uz morgu un centāties panākt sekciju un tiesu medicīnas ekspertīzi! Un par stulbajiem jautājumiem, kurus jūs uzdodat lieciniekiem kas dīvains un neparasts te ir noticis!

Virsnieki smaidīja, daži iecirkņu pilnvarotie atklāti smējās, pat kolēģi operatīvie darbinieki ar pūlēm npspieda zobgalīgus smīnus. Attieksme pret Djatlovu kule ģu vidū bija divējāda. No vienas puses viņš bija dzimis operatīvais darbinieks, prasmīgi tika pie ziņotājiem, ieguva vērtīgu informāciju, veidoja skaistas operatīvās kombinācijas. Taču pasniegt rezultātus izdevīgā gaismā neprata. Veiksmīgas realizācijas fināla stadijā viņš tika atbīdīts malā un laurus plūca pavisam citi cilvēki. Turpretī, ja rezultāts bija negatīvs, brāzienu saņēma tieši viņš, turklāt pēc pilnas programmas. Bez tam viņš ne ar vienu nedraudzējās, «jautājumus nerisināja», «piķi netaisīja», par spicām mašīnām neinteresējās, dzīvoja trūcīgi, dzēra vienatnē, katrā gadījumā nedzēra kopā ar citiem kriminālmeklēšanas darbiniekiem, tāpēc visi domāja tieši tā. Tāpēc kolēģi uzskatīja viņu par neveiksminieku, bet priekšnieki necieta operatīvo darbinieku «par lecīgumu», jo viņš uzdrīkstējās paust savu viedokli un to aizstāvēt, kas visjaunākajos laikos netiek veicināts. Tiesa, visi atzina, ka viņš ir godīgs un bandītu acīs «pareizais ki uķis», lai gan tagad abi šie jēdzieni bija ieguvuši daudznozīmīgas un samērā izplūdušas formas.

-   Un šie analfabētiskie mēģinājumi sabāzt vienā maisā pilnīgi atšķirīgas, nekādi savā starpā nesaistītas lietas?! RIeP priekšnieks turpināja gānīties. Cietuši ir absolūti dažādi objekti! Lai gan katram izglītotam operatīvajam darbiniekam ir skaidrs, ka maniakiem ir viendabīgi upuri vai zēni, vai meitenes, vai pieaugušas sievietes, retāk tikai vīrieši!

-   Atvainojiet, biedri pulkvedi, šim likumam ir izņēmumi, klusi ierunājās Djatlovs. Cikatilo uzbruka dažādiem objektiem kā zēniem, tā meitenēm, arī sievietēm…

Pulkvedis Smirnovs pat apklusa no tādas nekaunības. Taču tikai uz mirkli. Tālāk viņš uzņēma vēl lielākus apgriezienus.

Manuprāt, biedram Ivancovam nāktos apdomāt, ko nozīmē šāds viņa padoto darbs! Tā ir tieša kriminālās milicijas un visas mūsu pārvaldes diskreditācija! Neprofesionālisms! Necieņa pret vadību! Nepieciešama attiecīga rīcība!

Kriminālmeklēšanas priekšnieks nolieca galvu. Viņš bija par notikušo informēts un pat tika palīdzējis Djatlovam panākt Viesuļa sekciju, taču patlaban bija acīm redzami nepiemērots brīdis, lai iebilstu, tāpēc viņam atlika vienīgi pētīt nodeldēto linoleju.

Pats kapteinis kaut ko rakstīja darba bloknotā. No malas varēja šķist, ka viņš ir apdomājies un pieraksta pulkveža piezīmes. Patiesībā viņš rakstīja pavisam ko citu: «Izstrādāt multisērijas versiju, pamatot nepieciešamību apvienot kriminālās un meklēšanas lietas vienā izstrādē. Saistīt noziedznieka pārvietošanos ar upuru apģērba pārvietošanos, atrast vienotu slepkavas motivāciju, izveidot viņa psiholoģisko portretu.»

Ja kāds no kolēģiem būtu izlasījis šīs piezīmes, viņš būtu sapratis, ka Djatlovs visu mūžu aizvadīs kapteiņa

pakāpē. Starp citu, visi jau tāpat to saprata

.[1] * *

Bomža dzīve ir bagāta pacēlumiem un kritumiem kā malārijas slimnieka temperatūras grafiks. Patlaban Barmalejam bija vērojams pacēlums. Viņš lepni staigāja pa rajonu sarkanā sporta tērpā ar firmas uzrakstu «Montana», pat apnēsāto lietusmēteli nevilka, lai gan bija jau samērā vēss. Tiesa, priekšpusē tērps bija stipri notraipīts, taču darbā nākas liekties pāri atkritumu tvertņu malām, un, pat ja sākumā tas būtu bijis tīrs, vēlāk tik un tā būtu noķēpājies. Laime nenāk viena dienas laikā viņš bija savācis daudz derīgu lietu tikpat kā veselu silto jaku, pus stangu gluži ēdamas desas un pat milzīgu kūpinātu plaudi, kuru tikai no vienas puses klāja viegls pelējums…

Taču, kad viņš stiepa maisu ar guvumu uz ioml|nto siltummezglu, dzīves līnija strauji nolaidās lejup no pie bremzējušas milicijas mašīnas izlēca divi seržanti, fit lau za rokas uz muguras un aizveda uz nodaļu. Tur viņam novilka lepno tērpu, bet pašu iestūķēja kamerā. Patiesībā jau tā bija ierasta lieta, un Barmalejs stoiskā mierā izcieta pārbaudījumu, taču no rīta viņu aizstiepa uz kriminālmeklēšanas kabinetu, kur sāka skarbi pratināt par kādu tur slepkavību! Viņu pārņēma šausmas, taču neatstāja cerība, ka šīs apsūdzības nepamatotība visdrīzākajā laikā kļūs acīm redzama. Tiesa, lai vēl vairāk nesadusmotu pratinātājus, Barmalejs piekrita, ka reizēm mēdzis ieiet kādā jaunbūvē un pat pārlaist tur nakti. Nekā nosodāma šajā faktā viņš nesaskatīja.

Taču nākamajā dienā viņam paziņoja, ka tajā pašā būvlaukumā nogalināta jauna meitene. Un nolika priekšā ekspertīzes rezultātus, no kuriem izrietēja, ka uz lepnās sarkanās «Montanas» atrastas neapstrīdamas pēdas, kas liecina par viņa līdzdalību šajā noziegumā.

Neesmu tur bijis, varu apzvērēt, pie kā gribat! Barmalejs atjēdzās. Klozi atradu miskastē!

Taču pēc tam viņam sāka tādā tempā bojāt veselību, ka viņš saprata nāksies rakstīt vaļsirdīgu atzīšanos! Bet tad uz šās dzīves drāmas skatuves parādījās cits operatīvais kalsns, ar izmocītu seju un dīvainas krāsas matiem.

Djatlovs aizveda materiālus un aizturēto uz RIeP, pusstundu parunājās, aizbrauca uz notikuma vietu, apskatīja atkritumu tvertnes, apstaigāja tām tuvāko kāpņu telpu un uzgāja dzīvokli, kuru bija īrējis visnotaļ pieklājīgais pilsonis Jakovļevs un kurā kādu laiciņu bija uzturējies galēji nepieklājīgs un nepatīkams cilvēks, nevienam no kaimiņiem nepazīstams, bet pēc Velna meklēšanas portreta sazīmēts. Savukārt Jakovļeva sieva pazina «Montanas» sporta tērpu kā viņas vīram piederošu.

Pēc tam Barmaleja dzīves līnija atkal sāka iet augšup viņš tika atlaists uz visām četrām debess pusēm un izdarīja priekš sevis secinājumu nekad neņemt un nevalkāt jaunus spilgtus drēbju gabalus!

* * ļe

Nenotveramais maniaks kļuva par elektronisko un drukāto plašsaziņas līdzekļu varoni. Tieši viņam tika veltīti virsraksti populāru laikrakstu pirmajās lapās. «Uzšķērdējs izgājis medībās» biedēja «Vakara hronikas». «Maskavas vampīrs uzdarbojas» draudīgi ziņoja «Karstās ziņas», «Bailes pār pilsētu» konstatēja «Tīrā patiesība»…

Sliktu ziņu tramdītajā un tām gatavajā valstī ļaunā sēkla krita sagatavotā augsnē, dzīdama nelāgus, toties dzīvelīgus kā visas nezāles asnus.

Mūsu mājā pazuduši divi meitēni, sazvērnieciski paziņoja paveca sieviete metro, viņu ziņkārīgi apstāja pateicīgas klausītājas, kuras pēcāk veiklu mēli iznēsāja ziņu tālāk.

Televīzijā stāstīja, ka tas vampīrs jau noslaktējis divdesmit sievietes un izsūcis asinis, nervozi apkārt skatīdamās, čukstēja večiņa pie ārdurvīm.

-    Nevis divdesmit, bet piecdesmit, viņu palaboja asinskārākas draudzenes. Bet varbūt arī visas simt…

-   Tie ir kāršu spēlmaņi! nopūtis putas, padzīvojis vīrišķis stāstīja alus dzertuvē, un citi viņā uzmanīgi klausījās. Viņi spēlē uz dzīvību un, kad zaudē, galina nost! Mums zonā bija tāds gadījums…

Djatlovs nevarēja lepoties nedz ar literāru izglītību, nedz ar to, ka būtu sevišķi daudz lasījis, taču kriminālo tematu viņš bija pētījis visu mūžu. Ieskaitot speciālās hrestomātijas «Noziegumu atklāšana», «Kriminālistikas 100 gadi» «Noziedzība XX gadsimtā», nemaz jau nerunājot par neskaitāmiem detektīvromāniem un filmām. Tagad faktiski visi virsraksti bija izmantoti. Tāpēc ka kriminālajās hronikās jau sen stabilu vietu bija ieņēmis Džeks Uzšķērdējs, Diseldorfas vampīrs, bet savulaik slavenajā, taču tagad aizmirstajā filmā «Bailes pār pilsētu» ar panākumiem tika filmējies viņa iecienītais Belmondo.

Tagad viņš pienākuma pēc pārlasīja visu šo makulatūru cerībā, ka visā tajā vārdu gūzmā pēkšņi paspīdēs kāda izmeklētāju nepamanīta un žurnālistu gaismā celta fakta zelta graudiņš. Taču viss bija velti. Nekādu faktu. Gandrīz visu publikāciju pamatā bija IeP preses centra ziņojumi, «uzlaboti», precīzāk izkropļoti atbilstoši baumām. Tiesa, nav izslēgts, ka baumas bija radušās pēc avīžu publikācijām. Bet varbūt abi avoti savstarpēji iedarbojās, viens otru papildinot un pastiprinot…

«…Pēc mūsu versijas, noziegumus var būt pastrādājis kādas sātanistu sektas loceklis, kurš šādi pauž savu atbalstu kopējai lietai…»

Djatlovs saburza avīzi un iemet papīrgrozā.

«Pēc drošu avotu sniegtas informācijas, milicija apzināti samazina nenotveramā maniaka upuru skaitu, kas sasniedzis jau četrus vai pat piecus desmitus…»

Izmeklētājs met papīrgrozā kārtējo saņurcīto papīra vīkšķi un skaļi lamājas.

-   Nekrofili! Jums septiņu nogalināto ir par maz? Par maz? Par maz?

Viņš pielec no krēsla un sāk ar kāju stampāt grozā no tā laukā rēgojošos papīrus.

Deviņos vakarā, kad Djatlovs posās projām, RIeP sākās rosība. Vairāki operatīvie izskrēja uz ielas, noklaudzēja pie ieejas piebrauktā uaza durvis. Djatlovs notvēra aiz piedurknes vecāko leitnantu Kuročkinu, kurš iznāca no ieroču noliktavas, pa ceļam bāžot «makarovu» plecā pakārtā makstī.

-   Kas par skriešanu, Oļeg?

-    Laižam uz aizturēšanu, Paša! Kuročkins nogrozīja varenos sambista plecus. It kā Gapons uzradies pie Marinas…

-   Lai veicas! Uzmanieties, viņam nav bremžu…

-   Zinu. Bruņu vestes paņēmām, automātu… Nolaidīsim no kājas, ja citādi nevarēs…

Djatlovs domīgi pakasīja pakausi. Gaponu viņš labi pazina, divas reizes bija nosūtījis uz nārām. Patlaban Nikolajs Popovs atradās meklēšanā par laupīšanu un iecirkņa pilnvarotā ievainošanu. Apmēram mēnesi viņš bija dzīvojis nelegāli un vārījies Maskavas kriminālo aprindu katlā. Ja viņu nenošaus aizturēšanas laikā, varētu iegūt vērtīgu informāciju… Ir vērts pagaidīt. Djatlovs pagriezās un iegāja atpakaļ savā kabinetā.

Popovu atveda pēc kādām divām stundām, dzīvu un tikpat kā neskartu, vienīgi kreisā acs bija nedaudz uztūkuši. Apmierinātie operatīvie darbinieki uzrakstīja ziņojumu un izklīda pa mājām. Djatlovs aizveda aizturēto uz nopratināšanas telpu.

Viņš neizskatījās nikns, nobijies vai satriekts. Viegli iereibis, labsirdīgs, līdz nabai vaļējais krekls atklāja sasvīdušu, ļenganu miesu. Uz zoda rēgojās ne sevišķi bieza bārdele, kas darīja viņu līdzīgu padzītam popam. Viņš atzvēlās krēslā iepretī Djatlovam un skumīgi noplātīja rokas.

-   Es jau domāju, Pāvel Sergejevič, ka sen esat pulkvedis, aizturētais sacīja patiesā nožēlā. Vai vismaz majors. Tātad priekšniecība jūs nenovērtē. Viņi neko nesaprot no cilvēkiem! Man būtu vajadzējis turēt uz jums ļaunu prātu, bet nē! Tāpēc ka jūs esat taisnīgs cilvēks. Es zinu, ar kriminālajiem tiekos, jūs esat lielā cieņā.

Labs ir, Kola, beidz dziedāt slavas dziesmas! Djatlovs pameta ar roku. Pastāsti labāk, kā atkal nokļuvi meklēšanā. Kāda velna pēc uzbruki iecirkņa pilnvarotajam?

-  Vai es zinu? Gapons satriekts nogrozīja galvu. Jūs taču zināt kā iedzeru, tā neapjēdzu, ko daru. Vai neiedosit man cigareti?

Djatlovs izvilka no kabatas neatvērtu paciņu, pasniedza.

-   Še, Koļaša, pīpē, man nav žēl. Pēcāk tev arī čeliru uzvārīšu. Bet vispirms pastāsti, kur visu šo laiku slēpies. I'ie veiksmīgiem drauģeļiem vai kopā ar bomžiem pa sil tummezgliem?

-  Apvainojat, Pāvel Sergejevič, es līdz bomžiem nenolaidīšos. Tāpat pie džekiem pie viena, pie otra… Nedēļu novāļājos pie draudzenes vasarnīcā.

-  Un tad patrieca? Djatlovs nosmīkņāja. Jeb vai veca mīlestība ir stiprāka par jaunu?

-   Gandrīz visu šo laiku dzēru, Gapons paskaidroja. Itin kā no brīvības atvadījos. Bet, kad es dzeru, tad nekāda mīlestība nesanāk. Tāda ir mana organisma īpatnība vai nu dzert, vai to pašu…

-   Savienot neizdodas?

-   Ne-e!

-   Un kas jauns kriminālajā Maskavā? Droši vien esi baumas saklausījies? Ko mēļo par nakts maniaku?

-Jūs jau zināt, kā pie mums attiecas pret maniakiem, Gapons sapīka. Ikvienam ir māte, sieva, draugaļa vai meita… Visdrīzāk, psihopāts. Kad nokļūs kamerā, tad arī noliks šo pie vietas…

-   Domā, agrāk viņš nav sēdējis?

-   Kas to tik precīzi var pateikt, Gapons prātīgi atbildēja. Ja kāds par šo pantu reiz ir sēdējis, tad, visticamāk, jau patriekts zem lažas. Vai ir kāds jauns uzradies, nezinu. Varbūt šamējais ir vilkacis vai vampīrs?

Djatlovs neviļus sarauca pieri. Miliču aprindās dažkārt pavīdēja tādi minējumi. Un nu bijušie zeķi velk to pašu meldiņu.

-Vampīru, Kola, nav. Pārliecies pāri galdam, viņš papliķēja Gaponam pa plecu. Bet, ja neskaita maniaku, kas jauns?

Nikolajs iegrima domās, pabāzis roku zem krekla, pakasīja vēderu.

-    Uzradies viens pazīstams kriminālais tie arī visi jaunumi. Nikns kā velns, ja kas nav pa prātam uzreiz ķer pēc dunča. Kādu nolaist no kājas šim ir špička. Vai ģīmi sagraizīt no vienas malas līdz otrai vai arī krustām…

Djatlovs saausījās.

-   Autoritāte? Kāda iesauka?

Gapons domīgi nošķobīja lūpas.

-   Nav īstas skaidrības. Viņu saukā visādi par Velnu, par Ercu vai vēl kā… Visi viņu pazīst, un arī viņš ir informēts par visu, kas notiek gan brīvībā, gan zonās…

-  Vai esi viņu kaut reizi redzējis?

Nikolajs papurināja galvu.

-   Mani neaicina tur, kur lasās kopā tādi dūži…

Djatlovs pamāja.

-   Labi vien ir. Tūdaļ noorganizēšu tev čefīriņu, kā tiku solījis.

-   Vai cigaretes atstāsi?

-  Atstāšu.

Viņi šķīrās apmierināti viens ar otru.

Piektā nodaļa borshanas reids

Pirmajā acu uzmetienā kravas un pasažieru «Mirāža» izskatījās kā parasti. Zināms, Āfrikai. Nobružāta aizsargkrāsa, no kuras apakšas vietumis vīdēja rūsa, ar zaļu līmlenti aizlīmētas pazīšanas zīmes, melns pilots drukns, gara auguma ar zigzagveida rētu no labās acs ārējā kaktiņa līdz zodam, kas piešķīra viņam Holivudas ļaundara izskatu. Pilota vārds bija Džalgo, viņa labajā plecā karājās raupja kā paštaisīta angļu ložmetējpistole «Sten» ar magazīnu, pavērstu uz kreiso pusi. Lai gan ierocis bija neglābjami novecojis, tas varēja satriekt lodes cilvēka ķermenī ar tādiem pašiem panākumiem kā par klasiku kļuvušais krievu «kalašņikovs», profesionāļu vidū tik skaļu slavu neguvušais čehu «skorpions» vai visā pasaulē izreklamētais izraēliešu «uzi».

«Sten» un pilota seja traucēja šo ainu uztvert ikdienišķi, bet papildu degvielas bākas, kā arī transporta un pasažieru nodalījuma durvīm pielodētās caurules, kurās rūdīta acs bez pūlēm pazina ložmetēju tornīšus, pilnīgi un galīgi pārvilka svītru sākotnējam iespaidam. Kāds bija pamatīgi papūlējies, lai mainītu helikoptera sākotnējā pielietojuma mērķi. Spriežot pēc aprūsējušā ložmetēju tornīšu krāsojuma, tie bija piemetināti jau sen. Kādiem nolūkiem tika pielāgots miera laika lidaparāts? Ziloņkaula ieguvei? Dimantu kontrabandai? Diversantu izsēdināšanai?

Lidaparāts bija nolaidies diennakti iepriekš Luandas lidlaukā, to tūdaļ pat nokomandēja uz attālāko stāvlaukumu, kur grupu pārvietoja lielā kravas mašīnā ar kamufiāžas jumtu un veda piecas stundas bez apstāšanās. Galamērķis izrādījās pamesta ferma veca samana māja, pussagruvušās saimniecības ēkas ar melnām sienām, samērā labi saglabājies šķūnis ar sarūsējušām sēšanas un vētīšanas mašīnām, tukšs lopu aizgalds… Līdzās šķūnim stāvēja pa pusei izjaukts traktors, visapkārt pletās savanna saplaisājusi zeme, dzeloņains krūmājs un cieta pelēka zāle, neliela palmu birzīte. Fermas vienīgais iemītnieks bija padzīvojis kalsns angolietis, kurš ierādīja grupai naktsmītni lielā istabā, kur uz grīdas bija samesti matrači. Seržs vairākas reizes zvanīja kādam pa satelītsakaru līniju, acīmredzot šo zvanu rezultāts bija noslēpumainā helikoptera ierašanās šeit. Kam tas pieder? Kā labā strādā pilots?

Starp citu, Vilks nebija noskaņots lauzīt galvu par mīklām, kuras viņu personiski neskāra.

-   Kam in! Džalgo briesmīgā akcentā nokliedzās, ar kreiso roku norādīdams uz vaļējo lūku, un iesmējās, tūdaļ pārstādams atgādināt ļaundari un kļūdams par vienkāršu, mazliet aušīgu pašu cilvēku, lai gan acīm redzamā gatavība acumirklī likt lietā «stenu» pamatīgi bojāja šo iespaidu.

-    Kāpjam iekšā! Vilks izklaidīgi nokomandēja. Apkārt notiekošais palika pagātnē, savās domās viņš jau bija tālu projām tur, bīstamajos Borshanas džungļos. Bet Seržs, gluži otrādi, beidza savu darba daļu pavadīs helikopteru un atlaidīsies guļamkrēslā pie ēnaina baseina džins ar ledu un citronu, cigārs, jauna melnādaina daiļava… Atpūties, atslābinies un gaidi signālu, ka uzdevums izpildīts…

Viņi arī izskatījās dažādi ieročiem apkāries, saspringts kā uzvilkta stīga Vilks aizsargtērpā, ar maskēšanās pastu notrieptu seju, un līdzās visnotaļ apmierinātais Seržs spilgti krāsainā kreklā, šortos un cepure platām malām tipiskā eksotikas alkstoša ārzemju tu rista tērpā.

Kaujinieki steidzīgi sasvieda tašas, mugursomas un ieročus spārnotās propellera mašīnas nokaitētajā dzelzs vēderā, veikli izkārtojās uz garajiem, ar dermatīnu apvilktajiem soliem gar telpas malām. Džalgo ieņēma savu vietu kabīnē.

-   Paliec sveiks, Serž! Vilks pastiepa roku un apmainījās ar seno draugu stingriem rokasspiedieniem.

-   Lai veicas, Vilk! tas īsi noteica. Necaurredzamās melnās brilles droši atstaroja spožos saules starus.

Viņu ceļi krasi šķīrās, un katram no viņiem viss bija skaidrs, lieki vārdi nebija vajadzīgi. Turklāt, kā mēdz teikt: «Ilgas atvadas liekas asaras.»

Grupas komandieris ielēca salonā un aizcirta lūku. Lāpstiņas sakustējās, sāka griezties, svilpot un izzuda tropu aromātu pilnajā gaisā. Helikopters pacēlās un slīpi sāka uzņemt augstumu. Vilks pavērās apkārt. Telpa bija apgādāta ar tērauda cilpām, takelāžas siksnām un satītiem resnu trošu tīkliem. Pie durvīm desantēšanai domātās troses. Poligonā tādu trenažieru nebija, un grupa ar speciālu atļauju vienu dienu bija trenējusies gaisa desanta karaspēka daļā. Vai ar šo dienu pietiks? Kaut tikai kāds nesalauztu kāju… Lai gan par to domāt bija par vēlu.

Motors rēca, sāni vibrēja, kniedes drebēja. Droši vien «Mirāža» sen bija norakstīta un ik brīdi gaisā varēja izjukt. Itin kā uztvēris šo domu, Džalgo pagriezās, smaidā paspīdināja baltos zobus un parādīja gaisā paceltu īkšķi, sak, viss norit labi. Otrā pilota krēslā sēdēja kalsns stiegrains nēģeris haki krāsas apģērbā ar pistoli un divām granātām pie jostas. Viņš nesmaidīja, nežestikulēja un vispār bija nesatricināms kā auksta, melna akmens veidojums…

«Interesanti,» Vilkam pēkšņi ienāca prātā, «kāpēc Seržs atvadoties nebija noņēmis acenes? Varbūt senais draugs tīšuprāt slēpa acis?»

Salonā bija kluss neviens nesmējās, nejokoja, nestāstīja anekdotes. Varbūt tāpēc, ka tad nāktos pārkliegt motora troksni, bet varbūt tāpēc, ka visus māca nemiers. Drīzāk otrais, lai gan melniem un zaļiem plankumiem klātajās sejās bija grūti saskatīt emocijas. Pumpis un Cars snauda, atgāzušies pret sienu, Čigāns un Zobs, pieliekdamies viens otram pie auss, par kaut ko sarunājās, Aste, Arkls un Gids vai nu gulēja vaļējām acīm, vai vienkārši stingi raudzījās sev priekšā. Francūzis un Putnelis melanholiski gremoja gumiju, Lūsis rokā virpināja nazi. Visi kaujinieki bija aizsargtērpā ar nazi un pistoli pie sāna, krūšu kabatās granātas ar savienotām ūsiņām, pie kājām automāti.

Vilks salūkoja karti un, salīdzinādams ar GPS navigatoru, ņēmās sekot maršruta sarkanajai līnijai. Gaišajā ekrānā redzamais punkts lēni, bet noteikti tuvojās Borshanas robežai. Viņi lidoja jau četrdesmit piecas minūtes, acīmredzot lielā augstumā, jo salonā kļuva auksts, plānās tērauda sienas atdzisa un pārklājās ar sarmu.

Pēc divdesmit minūtēm helikopters sāka strauji samazināt augstumu. Vilkam aizkrita ausis. Iluminatorā bija redzams, kā ātri tuvojas viendabīga zaļa jūra. Un, kaut gan tie bija pilnīgi vienādi, ekrāniņš vienaldzīgi norādīja, ka Angolas džungļus jau nomainījuši Borshanas džungļi.

Džalgo cieši ieķērās stūrē. Helikopters spiedās pie koku galotnēm, gandrīz vai skardams tās ar vēderu. Krasi pagriezdamies vai strauji palēkdamies, tas izvairījās no augstākajiem kokiem, kas gadījās ceļā, un atkal cieši piekļāvās lapotnei, kas vieglītēm viļņojās. Un, kaut gan viņus šeit diez vai spēja pamanīt pretgaisa aizsardzības radari, bet, visticamāk, Borshanā tādas pretgaisa aizsardzības vispār nebija, Džalgo neatslāba un ievēroja visus piesardzības noteikumus. Acīmredzot viņš labi zināju, kāds sods pienākas par starptautiskiem noziegumiem.

Nirdams un lavierēdams helikopters nemaldīgi lidoja pēc pilotam vien zināmiem orientieriem. Beidzot Džalgo strauji samazināja ātrumu un sāka vadīt lidaparātu pa riņķi, droši vien meklēdams vietu, kur izlaist grupu. Vilks parādīja norunāto žestu. Arkls un Zobs, atvēruši lūku, sagatavoja rokas automātus un nometās uz viena ceļa abpus vaļējam caurumam, ar smagajiem stobriem meklēdami iespējamo slēpni.

Galu galā helikopters uzmeklēja palielu ovālu pļaviņu un palika karājamies apmēram piecu metru augstumā. Līgani griezdamies ap savu asi, tas ļāva grupai aplūkot apkārtni. It kā nekā aizdomīga nebija…

Ar žestu dodams komandu izkāpt, Vilks turpināja uzmanīgi vērot pļavu visgarām perimetram. Viņš redzēja, ka krūmājā neviena nav, lai gan pats nesaprata, kā viņa skatiens varēja izlauzties cauri blīvajai lapotnei. Ja nu vienīgi ietetovētās acis zem atslēgas kauliem… Kārtējo reizi notika tas, kas patiesībā nebija aptverams…

Pa nosviestām trosēm lejup noslīdēja divi pirmie pāri, uzreiz atrazdamies līdz jostasvietai biezā zālē. Kaujinieki aši aizskrēja uz dažādām pusēm un sagatavojās kaujai. Tad nāca lejā divi nākamie divnieki, tad vēl divi…

Mikrofonā Vilka ausī skanēja īsi ziņojumi:

-   Tīrs!

-   Tīrs!

-   Norma!

Tātad papildu acis nebija pievīlušas. Kārtējo reizi tetovējumu neticamās spējas bija radušas pārliecinošu apliecinājumu.

Kad Gids, nolaidis atlikušos ieročus un munīciju, arī pats nolaidās lejā, Vilks uzsita Džalgo un otrajam pilotam pa akmens cieto plecu, piestiprināja trosei savu karabīni, noslīdēja lejā un prasmīgi nobremzēja virs pašas zemes.

Borshana saņēma viņu ar mīkstu zāli, spēcīgām smaržām un tropu mežu noslēpumainu šalkoņu. Mežmalā, nedzirdami vēcinādams spārnus, pacēlās liels krāsains putns. Taču eksotikai neviens nepievērsa uzmanību. Vilks pavicināja roku, atlaizdams viņu saspringti vērojošos pilotus.

Elektromotori tūdaļ pat ievilka desanta troses «Mirāžas» vēderā. Džalgo pārinieks aizcirta lūku. Helikopters pagriezās, pacēlās mazliet augstāk un pagriezās atpakaļ, gandrīz uzreiz nozuzdams aiz tropu mūžameža koku galotnēm. Motora dūkoņa kļuva klusāka un pēc dažām sekundēm pavisam izzuda biezajā gaisā. Iestājās skanīgs klusums, kas vedināja uz īsu atpūtu maigajā, reibinoši smaržojošajā zālē. Taču atpūta programmā nebija paredzēta.

Aiz manis skriešus, marš! Vilks nokomandēja, un grupa metās iekšā biezoknī, cenzdamās pēc iespējas ātrāk atstāt izsēšanās vietu.

Trīspadsmit cilvēki, pūlēdamies netrokšņot, izstiepās piecdesmit metru garā virtenē. Komandieris skrēja pirmais, Lūsis noslēdza ķēdi. Džungļi dzīvoja savu dzīvi. No zara uz zaru klaigādami lēkāja pērtiķi, dziedāja putni. Tuvojoties cilvēkiem, mežs tramīgi apklusa, lai pēc dažām minūtēm aiz muguras atkal atdzīvotos. Reizēm no ceļa pamuka lieli zvēri, trokšņaini lauzdamies cauri blīvajai audzei. Vai uz katra soļa gadījās kāda čūska. Lūk, resns pitons steigšus nolīda sānis. No Lūša smago zābaku apakšas pašķīda meža zalkši. Koka ložņa pēkšņi nokārās Čigānam virs pleca, un aiz viņa skrienošais Zobs ar nazi pāršņāpa to uz pusēm.

Skriešana pa Āfrikas džungļiem nepavisam nav tas, kas skrējiens poligonā vai kross Krievijas mežā. Te nemitīgi jānirst apakšā zemu nokareniem zariem vai jācērt pušu kopā savijušās liānas, vietām apvidus kļuva faktiski necaurejams, un tad grupa meklēja apkārtceļus. Bez mitrā smacējošā bezgaisa visus mocīja knišļi, kas biezā slānī lipa pie nenosegtajām ķermeņa daļām. Aste, kurš skrēja otrais, pastāvīgi spļaudījās, kremšļojās un lamājās nekrietnā kārtā mūdži veseliem pūļiem lidoja viņam mutē, degumā un acīs. Turklāt nemitīgi bija jāskatās zem kājām, lai neuzmītu kādai čūskai, kuras, starp citu, karinājās lejup arī no augšas, ik brīdi draudēdamas uzkrist virsū nosvīdušajiem un piekusušajiem cilvēkiem.

Pēc stundas ceturkšņa Vilks bija izpumpējies un ļāva Astei cirst tālāk ceļu, bet pats pakāpās sānis un nopētīja katru kaujinieku. Par laimi, desantējoties neviens nebija guvis traumu. Viņi skrēja, saliekušies uz priekšu, no galvas līdz kājām apkārušies ar ieročiem un uzkabi automātiem, portatīvajiem vienreizējiem granātmetējiem «muša», munīciju, pārtiku, pie mantu maisiem bija piestiprinātas smagas ķiveres. Patiesībā tas nebija nekāds skrējiens, bet paātrināta iešana, taču neko vairāk no šiem cilvēkiem nebija iespējams izspiest.

Palaidis grupu garām, Vilks sāka skriet pēdējais.

Turpmāk priekšējais kaujinieks tika nomainīts ik pēc desmit minūtēm un pārgāja uz beigām, lai atpūstos, pamazām atkal virzoties uz priekšu. Tas bija taisnīgi, lai gan lielāku drošību neradīja. Protams, triecienu pirmām kārtām saņem avangards. Taču labi organizēts slēpnis pamanās apšaut arī arjergardu un maz ticams, ka viduci tas atstāj mierā… Lai gan šeit diez vai bija iespējams uzdurties slēpnim, toties čūska var iedzelt celī vai uzkrist uz galvas ikvienam…

Stāt! Atpūta piecpadsmit minūtes! Vilks padeva ziņu pa ķēdīti.

Grupa atkrita zālē katrs nogāzās tur, kur stāvēja, un tikai pēc tam sāka atbrīvoties no kravas. Visnoslogotākie bija pastiprinātie «divnieki»: Arkls-Zobs un Cars-Aste. Viņi bez automātiem stiepa arī ložmetējus un snaiperu šautenes. Tiesa, viņiem nebija «mušu», un arī kastes ar ložmetēju lentēm bija vienmērīgi sadalītas pārējo kaujinieku starpā.

Visi smagi elsa, bija jūtams, ka spēki ir tuvu galam. Pat Lūsis atgādināja izspiestu citronu.

Vilks smagi nopūtās. Speciālās izlūkošanas kaujinieks var skriet pa džungļiem vairākas stundas. Te nu ari, tā sakot, ir tā starpība!

Viņš atlocīja liela mēroga karti ar svaigām kosmosa uzņēmumu korekcijām. Ar visu to virzīšanās pa maršrutu bija stipri apgrūtināta. Kompass šādā biežņā nederēja, jo nebija iespējams atrast pietiekami tālu orientieri un nospraust virzienu kaut vai kilometram. GPS navigators atrisina visas problēmas, taču tikai tajā gadījumā, ja kustas taisni un nešaudās no vienas puses uz otru. Vilks noteica grupas atrašanās vietu, pēc ilgu gadu pieredzes pārnesa sarkano punktu uz karti. Viņi bija nogājuši sešus kilometrus, turklāt par vienu kilometru novirzījušies no kursa.

Vilks noglabāja karti un navigatoru, nemanāmi nopētīja savus ieroču biedrus. Viņu interesēja katra ne tik daudz fiziskais, cik morāli psiholoģiskais stāvoklis. Tāpēc ka kaujas apstākļos tieši tam bija noteicošā nozīme.

Redzētais viņu sevišķi neiepriecināja. Spēkus zaudējušie kaujinieki gulēja, apātiski pieplakuši savām mugursomām. Vienīgi Francūzis un Putnelis jau bija kājās pētīja liānas, dažas nocirta un dzēra no tām ūdeni. Viņu izskats bija visumā svaigs. Lūk, ko nozīmē leģiona rūdījums!

Arī Lūsis bija atguvies, tagad viņš sēdēja, pētīja savu zābaku un lādējās.

-   Kas noticis, Lūsi? Vilks piegāja klāt savam vietniekam.

-   Čūska iecirta, maita! Skaties, labi, ka līdz miesai neaizkļuva!

Augstā NATO zābaka raupjajā ādā skaidri bija saskatāmi divi caurumiņi.

-   Tev, draudziņ, ir paveicies! Vilks uzsita biedram pa plecu. Vai tu šo redzēji?

-   Kaut kas izšāvās no kājapakšas, un viss… ……………..

čūskām ir šausmīgi bail! Labāk iet ar granātu tankam pretī…

-  Ir nācies? šķībi smaidīdams, pajautāja pienākušais Francūzis.

Lūsis apjuka.

-   Nē jau… Es saku vispār…

Francūzis pašūpoja galvu.

-   Tankam labāk iet pretī ar granātmetēju. Es tā vienu nosvilināju. Otrs pēc tam mani pusstundu ierakumos blietēja. Puiši tik tikko atraka. Bet kas ir čūska… Lielākā daļa vispār nav indīgas. Un ja arī indīga nav nekas traks. Ir serums lai tik kož! Sacērt ar lāpstu, un beigta balle. Vai samin ar papēdi. Vajadzības gadījumā to var pat apēst. Ja uzcep, ir pat garšīga.

Čigāns iesmējās.

-   Kas ir, puiši, saķersim un uzcepsim čusenes! Kad vēl dabūsim nogaršot!

-   Aiziet! Zobs atdzīvojās. Te tās čum un mudž!

Arī Pumpis pasmaidīja.

-   Sarīkojiet vēl kulinārijas sacensības. Vienu izvāriet, vienu uzcepiet, trešo lieciet uz oglēm. Un noskaidrojiet kura ir visgaršīgākā!

-   Kāpēc ne? Interesanti! ideju atbalstīja Čigāns.

Kaujinieki kļuva manāmi mundrāki un dzīvīgāki, atskanēja ierastā zobošanās, irgāšana.

Lūsis ar cieņu uzlūkoja leģionāru.

-   Tevi būs jāieceļ par vietnieku politiskos jautājumos!

Tas pasmīkņāja.

-   Paldies, nevajag. Daļu gan varat palielināt, tam es piekritīšu.

Grupas noskaņojuma maiņa Vilkam patika. Viņš juta zināmas simpātijas pret Francūzi un tagad nodomāja, ka no viņa iznāktu labs vietnieks. Dolmatovs ir centīgs un godprātīgs kareivis, taču džungļos netiek līdzi leģionāram.

Francūzi, parādi puišiem, kā tikt pie ūdens. Tikai daudz nedzeriet, būs grūtāk. Un izdariet, lūk, tā…

Vilks noņēma no galvas apsēju, samērcēja no Putneļa pienestās liānas, noslaucīja seju un kaklu un pēc tam uzklāja uz pakauša. Iztvaikojot ūdens atdzesē virsmu, šo fizikas likumu zina ikviens speciālās izlūkošanas kaujinieks. Tāpat kā zina to, ka slāpes pirmajās stundās nav vis organisma atūdeņošanās, bet tikai mutes dobuma gļotādas sausuma rezultāts. Lai turētos formā, nevajag litriem tempt ūdeni, bet skalot muti un dzert maziem malciņiem. Citādi vēl stiprāk gribēsies dzert.

Taču no «meža zosīm» šo gudrību zināja vienīgi leģionāri. Visi pārējie klupa pie liānām un sadzērās silto, piesmakušo ūdeni. Vilks viņus neatturēja, tikai lika ieņemt dezinficējošo pulveri. Bet pēc dažām minūtēm deva komandu turpināt gājienu. Atpūta jau tā bija ievilkusies par desmit minūtēm.

Pēc pusotras stundas vēlreiz nometās atpūsties. Bija laiks pusdienot, taču Vilks nolēma netērēt laiku medībām un deva komandu apēst pa tāfelītei koncentrāta un norīt pa tonizējošai tabletei. Toties atpūta tika pagarināta līdz pusstundai. Pēc tam grupa no jauna metās uz

priekšu pa savu maršrutu

.[1] [7] *

Pret vakaru pēc tikai viņam vien zināmām pazīmēm Francūzis izveda grupu pie ne sevišķi platas duļķainas upes, kura līkumu līkumiem vijās pa džungļiem, izskalodama augsni un atklādama koku saknes. Nelīdzenajam stāvajam krastam bija sarkanbrūna nokrāsa. Droši vien tādā pašā krāsā bija arī džungļu zeme, tikai zem kokiem to klāja zāle un biezs ietrūdējušu lapu slānis. Te ūdens grauzās iekšā meža pamatnē, iegūdams tādu pašu netīri sarkanu toni.

-  Šeit nakšņosim, bažīgi palūkojies apkārt, Vilks paziņoja. Kaut kas šajā upē viņam šķita aizdomīgs, lai gan viņš nespēja noteikt kas tieši.

Toties pārējiem upe patika.

-    Beidzot izpeldēsimies! bezmaz vai korī iesaucās Pumpis un Cars un, nometuši nesamos, sāka aši izģērbties. Gandrīz visi algotņi arī manāmi atdzīvojās un sekoja viņu paraugam. Vienīgi bijušie leģionāri, nopētījuši apkārtni, vienaldzīgi apsēdās zem koka un tīksmi izstiepa kājas.

Izģērbies līdz ādai, Pumpis devās uz upi, viņam, arī kaili, sekoja Cars un Aste. Pāris soļu atpalikdams, nopakaļ gāja apģērbies Čigāns ar skaidru mērķi samērcēt galvas apsēju, kuru viņš bija noņēmis un nesa rokā. Arkls turējās viņam līdzās tāpat vien kompānijas pēc.

-   Galvu esat saspieduši, vai? asi uzsauca Francūzis.

-   Pat klāt neejiet ūdenim!

Pumpis nepievērsa brīdinājumam nekādu vērību, bet Cars un Aste apstājās.

-   Kas ir, Francūzi? Viņi izbrīnīti uzlūkoja leģionāru.

-   Esam nosvīduši kā velni un smirdam kā bomži!

-    Nekas. Līķi smird vēl nejaukāk, melanholiski iejaucās Putnelis. Tur viss kas var mājot. Gan krokodili, gan ūdens pitoni, gan pirajas…

Pumpis jau grasījās kāpt ūdenī, bet pēdējā brīdī apstājās.

-   Klau, Aste, paņem automātu un pavaktē! viņš valdonīgi izrīkoja.

-  Ej nost no ūdens, stulbeni! Francūzis nobļāvās. Neapjēdz, vai?! Kāds mūdzis tevi nogrābs, ka ne iepīkstēties nepagūsi! Vai smaildeguna tārps ielīdīs pakaļā un iedēs olas acīs! Nekāds automāts nelīdzēs!

-   Izbeidz! Pumpis atmeta ar roku. Es neesmu no bailīgajiem! Ielaidīšu tur pārīti granātu un mierīgi nopeldēšos!

Izbijušais jūras kājnieku kapteinis stāvēja pašā ūdens malā, un siki, netīri viļņi, ķircinādami ar vēsumu, apskaloja viņa lielās, raupjās pēdas. Cars, Aste, Arkls un Čigāns stāvēja puslokā aiz viņa, bez sevišķas intereses vērodami notikumu attīstību. Vilks neiesaistījās strīdā, viņš sēdēja zemē kādus desmit metrus no krasta un, atbalstījies ar elkoni pret koku, kārtējo reizi pētīja karti. Dienas laikā grupa bija nogājusi divpadsmit kilometru un gandrīz atgriezusies uz maršruta līnijas, tas diletantu līmeņa gatavībai bija gluži pieklājīgs rezultāts. Ļoti pieklājīgs.

«Vakars uz ezera!» pēkšņi iekliedzās nāra savā rupjajā balsī. «Tūlīt šo aprīs!»

Karte un navigators nolidoja zemē, Vilks pielēca kājās, paķerdams zem labās rokas gulošo Kalašņikova automātu. Bildītes bija klusējušas jau ilgāk par diennakti, tāpēc tagad nāras frāze izskanēja kā trauksmes sirēna. Un ne velti ar sānu redzi viņš pamanīja, ka sarkanbrūno ūdeņu dziļumā kapteinim strauji tuvojas liels un bīstams radījums!

Nezinādams, vai pagūs apsteigt nāvējošo izrāvienu, Vilks zibenīgi pacēla ieroci, taču kaujinieku muguras aizsedza apšaudes sektoru. Viņi stāvēja gandrīz cieši līdzās cits citam, vienīgi starp Arklu un Čigānu bija brīva vieta kāds pusmetrs. Pret šo spraugu viņš pavērsa klusinātāja pagarināto stobru, acumirklī notēmēja un izšāva kārtu. «Pš-pš-pš-ps,» automāts nikni nošņāca, izmezdams ašas lodes. Biedrus vai no kājām gāzdami, Arkls un Čigāns parāvās sānis. Apmēram piecpadsmit centimetru rādiusā uzšļācās netīrā ūdens strūklas. Ūdens upē tūdaļ pacēlās pavisam tuvu krastam pēkšņi sagriezās vērpete, pazibēja spēcīgs zvīņains ķermenis, apkārt tam ūdens sarkanais tonis kļuva izteiktāks… Tad uz upes vidu aizšāvās kā virpuļviesulis, pamētājās uz vienu, otru pusi un aizšāvās pa straumi uz leju. Un viss norima. Sarkanbrūnā upe vēla

tālāk savus netīros ūdeņus.

>

Ka tavu māti! Kas tas bija?!

Neviens neko nebija sapratis, pat Pumpis, kurš bija atlēcis krietnus trīs metrus no krasta. No kājām notriektās «meža zosis» apjukumā slējās augšā, tīrot notraipītos aizsargtērpus.

-   Krokodils! Milzīgs krokodils ar tādu te rīkli!

-   Nē, pitons staba resnumā!

-   Kaut kas pūķveidīgs… Ar galvu uz gara kakla!

Kaujinieki sadrūzmējās pie krasta. Čigāns apstulbis

blenza uz savu aizsargkrāsas lakatiņu. Tas divās vietās bija cauršauts. Itin kā savām acīm neticēdams, viņš iebāza caurumā pirkstu.

-   Re, veči… Būtu trāpījis maķenīt pa kreisi…

-  Man arī, rau, te nosvilpa garām. Arkls nezin kāpēc nopurināja bikšu staru, it kā uz tās būtu netīrumi.

Zobs palaida smieklu.

-   Pa pirmo, komandier, būtu tu tagad piecus nolaidis no kājas, varētu braukt mājās!

Un apjucis pajautāja:

-   Tikai kā?

-  Aizveries, debiliķi! Pumpis iejaucās, slaucīdams no pieres aukstus sviedrus. Ja komandieris nebūtu noreaģējis, tas zvērs būtu mani aprijis!

-    Komandieris prīmā nolaida, noteica Francūzis, kurš nekad nevienu neslavēja.

-  Superprīmā! precizēja Putnelis, no kura vispār bija grūti kādu vārdu izdabūt.

Visu uzmanība pievērsās Vilkam.

-   Kā tu šo ieraudzīji, komandier?

-   Kā varēji notēmēt tādā zampā?

-Ja jau trāpīji, tad redzēji… kam tēmē?

Vilks līdz galam iztukšoja magazīnu, cenzdamies, lai neviens nemana, kā viņam trīc pirksti. Tad pēc iespējas ikdienišķākā balsī atbildēja:

-   Vajag uzmanīgāk skatīties. Ūdens kustējās, varēja manīt, ka peld… īsti nesaskatīju, kas…

-   Ei, Pumpi, kā būs, vai peldēsies? ņirgādamies pajautāja Čigāns.

-   Pietiek! Vilks stingri noteica, atlikdams magazīnu atpakaļ vietā. Kādas granātas, kāda peldēšanās? Jums stāv priekšā kauja. Netrokšņot, neatslābināties, pie ūdens neiet! Car, Aste stāties kaujas postenī, modri stāvēt sardzē! Arkl, Pumpi savākt no liānām ūdeni, iekams nav satumsis! Uguni nekurt! Pusstunda vakariņām un pie miera, rīt agri jāceļas! Apkārt nometnei izvilkt signālvadu ar gaismas raķetēm! Vai uzdevums skaidrs?

-   Tieši tā, komandier! Pumpis visu vietā atbildēja.

* * *

Nakts pagāja mierīgi. No rīta, lai gan daži pauda neapmierinātību, brokastīs atkal ēda konservus.

-   Mūs kā tādus kaķus ar «Viskas» vien baro, Cars kurnēja, un Zobs viņu aktīvi atbalstīja. Tā drīz vairs neturēsimies uz kājām. Būtu kaut pitonu uzcepuši…

-  Ja dzīvi paliksim, stūķēsim pilnu vēderu, viņu uzmundrināja Francūzis. Tagad nav jādomā par rijamo!

Vilks ielāgoja leģionāra visnotaļ prātīgo viedokli. Lai gan zināja, ka viņi ar Putneli bija nolīduši aiz krūma un notiesājuši dzīvu čūsku. Taču darījuši to klusi un kulturāli kārtīgi sadalījuši, apkaisījuši ar sāli un pipariem un aši nokopuši, lieki nepiesaistot citu uzmanību. Ja runcis nebūtu nosūdzējis, komandieris tā arī būtu palicis neziņā par šo faktu.

Līdz pilij bija atlikuši divpadsmit kilometri, skatoties taisnā līnijā. Faktiski iznāca nedaudz vairāk. Lūsis apsēdās komandierim līdzās, pameta ar galvu uz navigatoru.

-   Cik vēl var iet bez maskēšanās?

-   Domāju kādus astoņus deviņus kilometrus, Vilks atbildēja. Bet tālāk uz mīkstiem kaķa spilventiņiem.

«Kas tev nāk prātā?» runcis sašuta. «Gribi uzsēsties man uz skausta?! Kad es tur nepiedalos un man neviens nemaksā?! Tas nu būtu par traku!»

Vilks neatbildēja. Viņš salocīja karti.

-   Pagājušajā reizē tuvojoties jums nekādu pārsteigumu nebija? Lamatu, minu, signālraķešu? Lūsis turpināja iztaujāt.

Vilks paraustīja plecus.

-   Mēs nācām no jūras. Tur bija mīnu lauki. Arī no džungļu puses. Bet kas būs šeit kas to lai zina. Iepriekšēja izlūkošana nav veikta. Kas tevi tā uztrauc?

-   Nekas. Tikai tas cilvēkēdājs zina, kā viņam atbrīvoja troni, tātad būs nodrošinājies, lai nenotiktu pretēja rokāde.

-   Tas tiesa, risks ir liels, Vilks nopūtās. Priekšējā posteni jāliek tie, kuriem ir pati lielākā pieredze. Izlūki vai leģionāri.

-  Pirmām kārtām leģionāri, Lūsis pamāja. Viņi Āfriku no dažādiem rakursiem ir redzējuši un aptaustījuši.

-   Piekrītu, Vilks īsi noteica. Sauc viņus šurp uz instruktāžu.

-   Francūzi, Putneli! Dolmatovs klusi pasauca. Pie komandiera!

Leģionāri zibenīgi pielēca kājās un, paķēruši automātus, pieskrēja pie Vilka. Viņi nedarīja liekas kustības un izturējās pēc iespējas racionāli. Arī atpūšoties sēdēja tā, it kā kuru katru brīdi gaidītu uzbrukumu, automāti uz ceļiem, stobri pavērsti uz pretējām pusēm, roka uz laides. Ar to viņi izdevīgā nozīmē atšķīrās no pārējiem.

-Tad nu tā, puiši, Vilks iesāka. Jūs šajā kontinentā neesat pirmo reizi ar pīpi uz jumta, pazīstat visādus šejieniešu niķus, tāpēc iesit pirmie. Mainīsities ar Čigānu un Zobu. Lai gan galamērķis vēl ir tālu, dodieties ceļā tūlīt pat. Labāk agrāk nekā vēlāk!

-  Kāds «agrāk»! Francūzis nošķobīja lūpas. Ja kāds fiksējis mūsu helikopteru, tad mūsu maršruts ir skaidrs kā mēness sala laikā. Pie zīlnieces nav jāiet. Novelk līniju no izsēšanās vietas līdz pilij, un viss ir kā uz delnas. Citu mērķu jau tuvumā nav.

-   Kurš lai fiksētu? Lūsis neticīgi vaicāja.

-   Vai nu mazums… Amerikāņu satelīts, piemēram!

-   Viss var gadīties, Vilks sacīja. Ieņemiet vietas priekšpostenī!

-    Tieši tā, komandierī Francūzis atbildēja pilnīgi nopietni. Kad runa bija par subordināciju un kaujas pavēlēm, leģionāru zobgalība un brīvdomība acumirklī pazuda. Arī ar to viņi atšķīrās no visiem pārējiem kaujiniekiem.

Pēc dažām minūtēm grupa uzsāka ceļu. Tagad kaujinieki gāja gar krastu. Te neauga biezi krūmi, zari un liānas nekavēja iešanu, viegls vējiņš patīkami glāstīja ķermeni, nebija nomācošā lipīgā mitruma un pretīgo knišļu. Virzīšanās ātrums manāmi pieauga. Tiesa, drīz upes gultnei un maršruta līnijai vajadzēja šķirties, un Vilks vērīgi lūkojās pēc iemītas taciņas, pa kuru zvēri dodas pie upes dzert un pa kuru varētu atkal ienirt džungļos.

Pēkšņi Francūzis, kurš gāja pirmais, tramīgi apstājās un pacēla gaisā labo roku ar dūrē sažņaugtu plaukstu. Grupa sastinga. Ja kāds nebija nobeidzis soli, tad tā arī palika ar augšā paceltu kāju. Taču leģionārs, ielūkojies nelielā binoklī, pasmaidīja, atlaida dūri un pamāja uz priekšu, likdams saprast, ka trauksme bijusi veltīga un ceļš ir brīvs.

Izrādījās, ka seklumā guļ milzīgs, metrus septiņus garš ūdens pitons. Resnais, zvīņām klātais ķermenis viegli kustējās, taču, ieskatoties vērīgāk, varēja redzēt, ka tā ir straume, kas kustina beigto rāpuli. Sarkanbrūnajās smiltīs izmestā milzīgā, baisā galva bija ložu sacaurumota.

«Labs trāpījums,» Vilks izbrīnīti konstatēja. Šaušanai uz labu laimi tas bija gluži neticams rezultāts!

-  Vareni bliezts, komandieri Čigāns aiz muguras apstiprināja. Tev pienākas izlūku respekts un cieņa!

Bet Pumpim paspruka klusināts guldziens, it kā viņš grasītos vemt. Droši vien iedomājās, ka visā pilnībā tagad varēja atrasties šā pretīgā radījuma iekšienē.

Saule jau bija zenītā, kad pienāca brīdis mainīt vii zienu un doties projām no upes, kuras straume kļuvu aizvien platāka un varenāka. Francūzis pamanīja meža cūku iemītu taciņu, pa to Vilks atkal veda savu grupu iekšā tropu meža biezoknī. Drīz vien saules gaisma pavisam nozuda stari nespēja izlauzties cauri cieši savītajām, liānu apņemtajām koku lapotnēm. Tropu gaiss atkal sabiezēja un kļuva mitrāks, parādījās knišļi. Kustības ātrums strauji samazinājās, jo nācās burtiski lauzties uz priekšu pa necaurejamu biežņu, līst zem bīstami nolīkušiem zariem, uzmanīgi rāpties pāri kritušiem, trūdošiem koku stumbriem, atšķetināt vai cirst pušu ciešas liānu cilpas.

Tagad pa priekšu gāja Čigāns un Zobs kādreizējie izlūki un motorizētie strēlnieki. Viņi bija tie, kuri izdarīja svarīgo atklājumu. Pareizāk divus uzreiz.

Pirmais atradums bija līķis. Tas gulēja sāņus no grupas maršruta, un, kā Zobs to pamanīja, tas palika noslēpumā tīts. Ķermeņa mīkstie audi bija apgrauzti, iekšas izēstas pa tīro. Būtībā no bojāgājušā bija atlicis vienīgi skelets. Toties apģērbs bija labi saglabājies. Brīvā jaka ar kapuci un bikses bija no vienas vietas apšūtas pagarām pelēkmelni dzeltenzaļām auduma strēmelēm. Tādos maskēšanās tērpos parasti darbojas snaiperi vai novērotāji, viņiem izdodas nepamanītiem sēdēt pašā pretinieka deguna galā. Gari šņorējami armijas zābaki ar biezām rievotām zolēm.

-   Ieroču un dokumentu nav, Zobs ziņoja, apskatījis līķi. Bet zābaki, šķiet, tādi paši kā mums…

-  Vai zini, cik tādu zābaku ir pasaulē? Čigāns atmeta ar roku un, pacēlis skatienu augšup, sastinga.

-   Helikopters! viņš apspiesti iekliedzās. Rādās, ka puisis būs no tā izkritis!

Nu visa grupa atgāza galvu atpakaļ. Ieliecis liānu savītās varenās lapotnes, virs viņiem tiešām bija iestrēdzis neliels helikopters, kura slieces bija sapinušās mežonīgajos afrikāņu augos. Līdz atvērtajai lūkai bija ne mazāk kā četri metri.

-   Aste, aizāķē! Vilks nokomandēja.

Attinis stingru kaprona virvi, Aste meta saliekamo titāna āķi, taču neveiksmīgi. Arī atkārtots sviediens nevainagojās panākumiem. Tikai ar trešo reizi āķis aizķērās

aiz lūkas sliekšņa.

>

-  Aiziet, Arkl, tu esi jaunāks, Vilks pavēlēja. Viņš nebija drošs, ka pats spēs uzrāpties pa virvi tādā augstumā.

Toties divdesmit sešus gadus vecais desantnieks ar uzdevumu tika galā. Pēc dažām minūtēm Arkls ierāpās helikopterā un palūkojās apkārt.

Tas bija viegls tūristu lidaparāts pieciem pasažieriem ar vienu galveno propelleru un divkāršu stabilizatoru aizmugurē. Ar siksnu piesprādzētais pilots joprojām sēdēja savā krēslā, arī no viņa bija palicis pāri tikai skelets asiņainā apģērbā gaišzilās biksēs un plānā tumšzilā kreklā ar īsām piedurknēm bez jebkādām atšķirības zīmēm.

Viņu nograuzušo sarkano skudru daži desmiti vēl rosījās apģērba skrandās un kabīnes stūros, turpretī galvenā to ciltsmāsu masa, kura bija spējīga pāris stundās noskrubināt bifeli, jau bija pametusi helikopteru un devusies jauna upura meklējumos. Vējstiklā bija mazs caurumiņš, ko ieskāva raksturīgais plaisu tīkls. Pilota kreisajā vaigu kaulā Arkls arī saskatīja sārtu caurumiņu, bet plēsīgo putnu izknābātajā galvvidū rēgojās nedaudz lielāka izmēra izejas atvere. Krūšu kabatās nekādu dokumentu. Arī lidojuma karšu nav. Aparātu panelī uzraksti angļu valodā, taču tas neko nenozīmē. Derētu atrast lodi, bet ne sūda te neatradīsi…

Arkls uzmanīgi izlīda atpakaļ pasažieru salonā. Helikopters reaģēja uz katru kustību čīkstēja, slīga zemāk un šūpojās atsperīgajos zaros. Bagāžas nodalījumā atradās brezenta soma ar zelta smiltīm un vairākām Kalašņikova automāta patronām. Neko citu ievērības cienīgu viņš neuzgāja. Katram gadījumam Arkls iegaumēja viļņus, uz kuriem bija noskaņota rācija. Tad nolaida lejā somu ar zeltu un nolaidās pats. Aste ņēmās raustīt virvi, taču āķis nelaidās vaļā.

» 9

Vilks bez entuziasma noklausījās Arkla ziņojumu. Kad, pildot īpašu uzdevumu šķietami neapdzīvotā vietā, Krievijas specvienība sastopas ar citu grupu, turklāt vēl bruņotu ar krievu ieročiem, tas ir, maigi izsakoties, nelāgi. Viņš, protams, negrasījās saasināt uz to uzmanību, taču pieredzējuši cilvēki arī paši izdarīs secinājumus, kas atstās ne jau to labāko iespaidu uz kaujinieku cīņas sparu.

-   Tu saki, viņu nogalinājis snaiperis? komandieris domīgi pārjautāja, atvēris somu un sijādams plaukstā zelta smiltis un sīkus dārgakmenīšus. Kādā trajektorijā? No kāda augstuma šauts?

-  Manuprāt, bez ievērojamas augstuma atšķirības. Vai nu no cita helikoptera, vai no slēpņa koka galotnē, vai arī no zemes…

-   Varbūt šis pats ir bijis tas šāvējs. Vilks pamāja uz līķi maskēšanās tērpā.

-   Diezin vai. Zobs nošūpoja galvu. Kā viņš no zemes var tēmēt caur tik biezu lapotni?

-   Kā, kā! Vilks nervozi nomurmināja. Un kā es notēmēju uz čūsku zem ūdens?

-   Kas tad īsti šāvis? Čigāns pēkšņi noprasīja.

-Vispār jau parasta lieta, melanholiski novilka Francūzis, ieinteresēti aplūkodams zelta somas saturu un, rokā svārstot, mēģinādams noteikt tās svaru. Te ir daudz piedzīvojumu meklētāju. Kas meklē zeltu, kas dimantus, kas ziloņkaulu… Un slaktē cits citu katrā izdevīgā brīdī… Reizēm pat izceļas veseli kari!

Taču Čigāns nelikās mierā.

-Ja viņiem ir «kalaša» patronas, tad jau tie ir mūsējie? Arī zābaki tādi paši kā mums… Iznāk, ka viņus sūtījuši tie paši komandieri! Bet kāpēc? Novākt mūs, lai nebūtu jāmaksā piķis? Vai kādas citas nešpetnības pēc…

-   Ko tu tur muldi! Vilks aizsvilās. Mūsu ieročus lieto visā pasaulē! Un zābaki visās NATO armijās ir vienādi! Un savaldījies jau mierīgāk piebilda: Tagad tas nav galvenais. Šā puiša ieroci un dokumentus kāds ir pievācis. Tātad kopā ar viņu bijuši arī citi, kuri aizgājuši un tagad kaut kur tepat netālu vandās!

Viņa minējumi apstiprinājās. Pēc kāda laiciņa Francūzis uzgāja zābaku pēdas, tādu pašu, kādi bija nogalinātajam. Pēdas izrādījās vecas. Divi vai trīs cilvēki bija aizgājuši tajā pašā virzienā, kurp devās Vilka grupa. Uz turieni, kur atradās vienīgais stratēģiski svarīgais objekts šajā apkaimē Horshanas prezidenta pils!

-   Klau, komandier, āķis nenāk nost, Aste ar nožēlu sacīja.

Atstāj, Vilks pavēlēja. Viņš domāja par svarīgākām lietām.

* * *

Džungļi pamazām kļuva klajāki, gaišāki un vairāk apdzīvoti. Pirmais signāls noskanēja diezgan skaļi un biedējoši gandrīz aizgāja bojā komandiera vietnieks.

Grupa virzījās pa veiksmīgi maršrutā gadījušos zvēru taku. Šaurā, acij knapi samanāmā taciņa, kuru daudzos gados bija ieminis tūkstošiem ķepu un pakavu, šeit šķita tikpat kā komfortabla asfaltēta šoseja. Pirmie gāja Francūzis un Putnelis. Aiz viņiem Lūsis un Arkls. Lūsim zem kājām izšāvās paliela, smaragdzaļa ķirzaka. Vai nu aiz pārsteiguma, vai vēlēdamies saudzēt meža dzīvo rotu, viņš pakāpās centimetrus divdesmit pa labi un zaudēja atbalsta punktu. Čūskas sakostais NATO zābaks pēkšņi iebruka palmu zaru un trūdošo lapu klājienā. Lūsis zaudēja līdzsvaru, savicināja rokas, iekliedzās un nākamajā mirklī būtu iegāzies viltīgi nomaskēto lamatu melnajā caurumā. Arkls paguva dzelžaini ieķerties viņa daudzkabatu vestē, nenoturēja, pats nokrita zemē, bet tvērienu neatlaida. Piesteigusies Pumpis un Gids izvilka Lūsi, kurs karājās virs divmetrīgas bedres, kuras dibenā bija zeme sadzīti gari noasināti mieti.

-   Sūdu būšana! parasti savaldīgais grupas komandiera vietnieks izlamājās. Bezmaz vai kļuvu kādam par šašliku!

-    Kā tev šķiet, Francūzi, kam lamatas domātas? Vilks piesardzīgi apvaicājās.

Leģionārs palūkojās lejā.

-   Mednieku bedre, viņš nedomājot atbildēja. Kuilim, kārpu cūkai…

-   Droši?

-   Simtprocentīgi, Francūzis pārliecināti apstiprināja. Cilvēkam varētu ierīkot automātisko šāvēju vai krītošu koku, ir vēl citi paņēmieni…

-   Paldies, nomierināji, Vilks norūca. Cik garš, tik plats… Tas nozīmē, ka varam uzdurties medniekiem? Ar ko viņi te medī? Ar saindētām bultām?

Francūzis pašūpoja galvu.

-   Vietējie iedzīvotāji ir miermīlīgi ļautiņi, pirmie neuzbruks, it īpaši apbruņotiem cilvēkiem. Protams, ja viņiem nenodara pāri. Tādā gadījumā tiešām var tikt laistas darbā saindētas bultas.

Vilks nopūtās.

-   Tad aši sakārtojam visu atpakaļ kā bija un tinamies projām! Bultu vien mums vēl trūkst!

Par otru džungļu apdzīvotības signālu kļuva basu kāju nospiedumi pie avota biežņā.

-   Aborigēni! Zobs izdvesa.

-   Cik attapīgs! Putnelis pazobojās, tramīgi lūkodamies apkārt. Izskatījās, ka viņš vietējo iedzīvotāju miermīlībai ticēja daudz mazāk nekā viņa biedrs.

-   Vispirms lamatu bedre, tad pēdas vai varat atminēt, kas būs trešais, kuru satiksim?

-    Mežoņu banda ar lokiem un bultām! Zobs tēloja jautrību. Taču visiem bija nelāgi ap dūšu, un neviens viņam neatbildēja.

Grupa piesardzīgi apgāja nospiedumus un sāka soļot speciālā solī pēda pēdā, ieliektiem, atsperīgiem ceļgaliem, kājas mīksti un nedzirdami skar zemi. «Kā kaķu pēdiņām,» mēdz teikt speci.

Zoba pareģojums piepildījās. Viņi iznāca pie īsta iezemiešu ciemata ar apaļām žagaru un māla būdām, kuras kā cepure sedza smaili niedru jumti. Kladzināja vistas, pa putekļaino ielu klaiņāja kārnas cūkas, klaigādami skraidelēja bērni, saimnieces koka silēs mazgāja veļu un uz ugunskuriem gatavoja asi smaržojošu ēdienu. Ierasts skats parastā ciematā tālā Krievijas nostūrī… Tikai līdz viduklim kailās sievietes un bērni bija melni, uz jumtiem dauzījās pērtiķi un kuru katru brīdi varēja parādīties ar lokiem bruņojušies melni vīri…

Veiksmīgi pagājusi garām ciematam, grupa saulrietā nonāca pie mērķa. Džungļi bija kļuvuši retāki, atkāpušies, un to vidū pēkšņi pacēlās prezidenta pils. Milzīgā baltā ēka, kurā dīvainā kārtā bija apvienojušies gan mauru, gan seno ķīniešu arhitektūras motīvi, šķita kā mirāža, fantastiska parādība, gluži neiedomājama nabadzīgajā, atpalikušajā valstī. Resni torņi un zelta kupoli, izliekti kārniņu jumti un smalkas kolonnas, augsti masti, kuros plīvoja šauri melni zeltaini karogi…

Tikai agrāk no šīs puses pili norobežoja starp betona stabiem novilkta dzeloņstieple, taču tagad žogs bija nepārtraukts, to veidoja betona plāksnes ar dzeloņstiepli augšpusē. Vilks binoklī nopētīja porcelāna izolatorus tātad stieple bija pieslēgta elektrībai!

Kādus divdesmit metrus pirms žoga uz zemiem koka steķiem stiepās valnis, ko veidoja tieva robota lente asām malām, savīta necaurejamā mudžeklī. Teritorija starp griezīgās lentes mudžekli un betona žogu droši vien bija mīnēta. Bet pie diviem stabiem šūpojās divi beigti cilvēki jau pazīstamajās maskēšanās tērpu skrandās. Virs līķiem draudīgi riņķoja grifi, daži nolaidās uz stabiem un asajiem knābjiem plosīja sadalošos miesu.

-   Rekur tie, kuri atlidoja helikopterā, Lūsis i/grūda caur zobiem. Acīmredzot vēlāk par saviem biedriem nolikuši galvu. Tie jau sen ir skeleti…

Taču Vilku nekādas blakus lietas neinteresēja. Vienīgi tanks pie vārtiem, divi bruņutransportieri, kuri apbrau kāja perimetru, un vēl krietns simts gar žogu nostādīto melnu kareivju ar Kalašņikova automātiem. Pie vārtiem dežurēja spēcīgi noauguši, kā izmeklēti puiši sarkanās beretēs. Tā bija prezidenta gvarde «melnie leopardi».

-   Jā-ā, Zobs novilka un nospļāvās.

-   Ar triecienbataļjonu, ko pastiprina tanku rota, es riskētu, ierunājās Pumpis. Taču ar mūsu spēkiem mēs naktī spēsim vienīgi vārdu ar trim burtiem uz žoga uzšņāpt, un arī tad zaudēsim pusi cilvēku…

Vilks izlamājās un nolika binokli sānis.

-   Čigāns ar Zobu, Gids ar Arklu, Francūzis ar Putneli apstaigāt perimetru, izpētīt katru no trim pusēm. Diennakti veikt novērošanu, rīt šajā pašā laikā ziņot par rezultātiem!

-   Paklau, komandier, bet, ja nekas nesanāks, kā lai atgriežamies? Zobs uzdeva savu jautājumu.

-    Nekā. Atgriešanās iespējama vienīgi rezultatīva, Vilks atbildēja.

Tā bija gandrīz tīra patiesība. Taču Zobs, protams, nenoticēja un pavīpsnāja.

Sestā nodaļa velns un viņa svīta

*

Izrādījās, ka šī nav parasta biljarda zāle. Dārgas mašīnas pie ieejas, kvadrātveida puiši ar ne pārāk simpātiskām sejām un draudīgām manierēm, manāmi kriminālas nokrāsas publika pustukšajā zālē, īpaša tramīgas piesardzības atmosfēra, kas raksturīga noziedzīgo elementu dzīves un uzturēšanās vietām. Te nepārprotami bija bandītu saietu punkts grupējuma štāba mītne. Nejaušie apmeklētāji sastinga uz pakāpieniem, apjauta, ap ko lieta grozās, un griezās atpakaļ.

Velns mierīgi pasoļoja garām sargiem, kuri pašķīrās viņa priekšā, droši atvēra durvis, iegāja iekšā; nevienam nepievērsdams uzmanību, apsēdās pie bāra, pasūtīja degvīnu, nesteidzīgi aizsmēķēja belamornieku, pavērās apkārt.

Telpā atradās kādi piecpadsmit cilvēki. Četri spēlēja pie diviem spoži apgaismotiem galdiem dobji kiju sitienu trokšņi, skaļi klikšķi, sasitoties kopā kaula bumbām, azartiskas replikas. Pārējie, sapulcējušies grupiņās pa diviem trim cilvēkiem, slinki sarunājās vai klusēdami vēroja spēli, taču patiesībā gaidīja, vai netiks dota kāda pavēle. Viens no dīkajiem vērotājiem kādam piezvanīja, īsi parunāja un nospieda atvienošanas pogu. Velnam itin kā nepievērsa uzmanību, taču tā nevarēja būt, tātad ziņoja priekšniekiem un gaidīja norādījumus.

Pēc minūtēm četrdesmit biljarda zālē ienāca būdīgs skūtgalvis ādas jakā, kuru viņš nezin kāpēc nebija garderobē novilcis kā pārējie. Apsēdās līdzās pie bāra, taču n<ko nepasūtīja. Paminstinājies un drūmi pagrozījis milzi gājās plaukstās smago stikla pelnu trauku, viņš beidzot ierunājās, neskatīdamies Velnam acīs.

-   Sveika būšana, brač. Kādu gaidi?

-   Varbūt gaidu ar. Kas tev daļas?

Puisis paraustīja varenos plecus.

-   Cilvēki interesējas. Kašķi nevienam nav vajadzīgi. Varbūt stādīsies priekšā?

-   Kas tu tāds esi? Sīka vienība, būda. Man tev nav jāstādās priekšā! Velns atcirta.

Viņš it kā pavirši sekoja spēlei pie tuvākā galda, taču patiesībā uzmanīgi kontrolēja katru skūtgalvja kustību. Un piedurknē paslēpies somu duncis ik brīdi varēja ieknābt viņam aknās. »

-   Kurš atsūtīja? Kā vārdā runā?

«Būda» samulsis noklepojās. Viņš jau bija aptvēris, ka sarunājas ar rūdītu cietuma vilku.

-   Te Nagla mēdz iegriezties. Bet viņam jauni ģīmji nepatīk…

-   Tu, kā redzu, ne piecīti zonā neesi nolauzis, bet spriedelē, kurš te ir jauns un kurš vecs! Velns draudīgi sacīja. Kad Nagla atnāks, ar Naglu arī runāšu. Bet ar tevi runāt tas man godam rīvē kantes…

-   Labs ir, tā arī pateikšu. Puisis saviebās kā zobu sāpēs un piecēlās. Viņam negribējās celt kašķi ar nopietnu bandītu. Varēja nokļūt grēkāža lomā un dabūt atbildēt par

necienās izrādīšanu.

»

-   Esmu Kamazs, ja ko ievajagas. Mani sūtīja apjautāties, un es apjautājos. Nekā personīga.

-   Būs jau labi. Velns pievēra plakstus. Staigā.

Kamazs atviegloti nopūtās un aizgāja. Velns mierīgi

sēdēja, smēķēja, dzēra šņabi, neko neuzkožot, un nemaz nereiba. Atmosfēra kļuva aizvien saspīlētāka. Smirdīgie zilie aizmirstā «Belomor» dūmi pildīja visu telpu, spēlētājiem tas acīm redzami nepatika, viņi atvēra logus, meta šķībus skatienus, taču skaļi neviens neapmierinātību nepauda.

Pēc stundas biljarda zālē sākās kustība. Kaut kādi cilvēki ienāca, iededza gaismu virs brīvajiem galdiem, sāka spēlēt, raidīdami piesardzīgus skatienus uz nekaunīgo svešinieku. Daži neslēpdamies gāja pie bāra, ņēma dzeramos un tieši pētīja Velnu. Pēc vaļīgajām, drošajām manierēm bija redzams, ka darīšana ir ar autoritatīviem cilvēkiem. Viens no viņiem neliela auguma, ar lielu apaļu galvu un nešpetnām pūces acīm, pēkšņi pasmaidīja.

-  Sveiks, Melnais! Atceries mani? Esmu Pauris. Astoņdesmit devītais, etaps uz Irkutskas astoto! Gribējām vēl klaji laisties lapās!

-   Jā, Pauri, toreiz nesanāca, Velns-Melnais nesatricināmi atbildēja. Es vēlāk aizlaidos.

-   Es gan nolauzu visu termiņu, Pauris pamāja. Un, pagriezies pret pārējo sabiedrību, paskaidroja: Melnais turēja dūrē visu Sibīriju!

Spriedze nedaudz atslāba, taču ne pavisam. Aizgājis attālākajā stūrī, Pauris zvanīja pa telefonu. Taču visi kaut ko gaidīja. Vai arī kādu.

Izrādās Naglu. Pārraugs ieradās ap deviņiem. Velns ar sānu redzi uzreiz viņu pamanīja, taču to neizrādīja. Vecais noziedznieks izskatījās slikti dzeltena sejas āda, krunkaina piere, reti mati, dziļi iekritušas acis. Savulaik viņš bija bijis azartisks biljarda spēlētājs un lieliski dzenājis bumbas. Tagad droši vien nāk šurp ieraduma pēc jaunības gadu aizraušanās vilina baudīt apstākļus, kādus mājās nevar radīt.

Pakavējies pie durvīm, Nagla pārlaida zālei tīši nevērīgu skatienu, taču Velns saprata, ka viņš to ir pamanījis un tagad vēro. Beidzot pārraugs devās tieši viņam klāt.

-  Tas tak nav nekāds Melnais, bet gan Nelabais! viņš skaļi paziņoja. Velns-Melnais-Nelabais saprata, ka pārraugs jau ticis informēts.

-   Tu, Pauri, kārtējo reizi visu esi saputrojis, Nagla čerkstošā balsi turpināja. Tu nekādi nevarēji astoņdeH mit devītajā ar viņu kopā sēdēt Irkutskas LDK-8! Tapec ka tajā laikā mēs ar viņu dirnējām Soļikamskā, «Baltijā gulbī». Un viņš turēja dūrē Kaukāzu, nevis Sibīriju! Taču džeks pie mums ieradies autoritatīvs, to tu pareizi noteici.

-   Es neko neputroju! Pauris iebilda. Mēs ar Melno vēl organizējām bēgšanu…

-   Aizveries! Nagla pacēla savu varenību zaudējušo roku. Tagad par to nav runa… Un pievērsās Velnam. Sveiciens no Maskavas klaidoņiem, Nelabais! Kam tik viltīgi ierodies, ka visus izsit no sliedēm? Kamazu sabiedē, Paurim sajauc galvu… Varēji uzreiz ierasties ciemos, apsveicināties, kā pieklājas, pastāstīt, kāda bēda spiež sirdi… Speciāli šādam nolūkam sabiedrība mani ir iecēlusi!

-    Piedod, pieņemšanas stundas neesmu ielāgojis, Velns-Melnais-Nelabais indīgi atbildēja. Tu tak pieņem piektdienās, vai varbūt ne? Un pieņemšanas kabineta adrese nezin kā gājusi zudībā…

-    Sprēgāt gan tev nevajadzētu. Nagla ar skumju smaidu pašūpoja galvu un pieglauda matu atliekas uz tikpat kā kailā, pigmentācijas plankumiem klātā galvaskausa. Es dzīvoju pēc likuma un godīgiem arestantiem allaž palīdzu. Kālab rādīt zobus?

Velns-Melnais-Nelabais vērīgi nopētīja veco bandītu. Gluži kā labsirdīgs vectētiņš lūkotu vest pie prāta neklausīgo mazdēlu. Taču tā bija tikai ilūzija. Nagla ir viltīgs un asinskārs. Tā sakot, miesīgu māti nežēlos. Šķiet, savējo viņš tiešām bija nožmiedzis…

-    Es nemaz nesprēgāju, Nagla, viņš beidzot ierunājās. Ne bēdas, ne vajadzības man nav. Arī palīdzība nav vajadzīga. Es iegriezos, lai pieteiktos un arī lai iemaksātu savu daļu kopkatlā.

Viņš izvilka biezu naudas maku un pameta Naglam. Tas nepakustējās. Varbūt turēja zem sava goda, bet varbūt vienkārši nepaguva noreaģēt. Viņam aiz muguras stāvošais Kamazs noķēra maku un padeva pārraugam. Tas attaisīja, ielūkojās, atzinīgi pamāja.

-  Redzu, ka tev rūp zagļu labklājība. Biji pareizs džeks un tāds arī esi palicis…

-    Dzīvoju no štellēm, kā pieklājas, Velns-MelnaisNelabais sacīja. Nekad tirgonis neesmu bijis un komeršos netaisos līst!

Jūtamu atbalstu viņa pareizie vārdi neguva. Dažs novērsās, dažs nodūra acis, dažs izlikās, ka nav dzirdējis. Nagla pakodīja lūpas.

-  Tagad ir citi laiki, Nelabais… Nav vairs tā kā agrāk… Daudzi dzīvo pajaunam.

-   Zinu, zinu, uzrunātais nenoklausījās līdz galam. Biju iegriezies pie Kņaza. Viņš laikam šancē par tirgus direktoru, bet viņa sešnieciņi labo vāģus. Kas viņš īsti ir godīgs mūsējais vai smirdīgs komersis? Un kur aizplūst piķis? Vai tik ne viņa kabatās? Bet, ja reiz viņš ir komersis, lai bleķo par «jumtu» un daļu no peļņas liek kopkatlā! Kādam tas ir jāuzrauga! Jāsasauc visi kopā, kādam jāieregulē smadzenes, kādam jāpievelk skrūves. Citādi no mūsu likuma nekas nepaliks pāri!

-   Zelta vārdi, Nelabiņais! Nagla sērīgi piekrita. Mēs te nemanot pie jaunās dzīves pierodam, bet vecās paražas aizmirstam. Labi, ka atgādināji mums, tev ir asa acs, neaizmiglota, ziemeļu zonās cilvēki dzīvo pareizi, mūs, grēciniekus, paregulē…

Pārraugs vēl ilgi spriedelēja, slavēja Velnu un citus principiālus klaidoņus, apsolīja noorganizēt saietu, taču smaids viņam bija nelāgs. Runā vienu, bet domā pavisam ko citu, sak, izlīdis sazin no kurienes tāds plukata un ņemas mācīt, kā jādzīvo, vecākus cilvēkus regulē, grauj autoritāti, kuņas bērns… Nagla ilgi piemin ļaunu, nevienam nepiedod aizvainojumu. Arī tagad viņam prātā atriebība, viņš cer principiālo viesi novākt. Tikai vēl nevar zināt, kurš kuru novāks! Kam vajadzīgs tāds pārraugs, kurš tikai par savu kabatu domā?

-   Labi, pietiek kulstīt tukšus salmus, iejaucas l'au ris. Melnais ir cienījams zaglis; ja reiz viņš pie mums iegriezies, vajag uzņemt viņu kā pienākas. Tūdaļ klāsim galdu, uzdzīvosim…

Iestājās pauze, Velnam piedāvājums diez kāpēc nepa tika. Un klātesošo skatieni arī. Bet vēl vairāk viņam nepatika, ka viņš bija viens pret visu šo likumu aizmirsušu bandu.

-   Citreiz iedzersim, draugs, viņš it kā draudzīgi atsaucās. Tagad daudz darīšanu…

$ * *

Piemeklēt sev svītu Velns-Melnais-Nelabais nolēma pats. Pieredzējis kriminālais zina, kur uzdarbojas zagļi, kur preci pieņem zagtu mantu uzpircēji, kur veiksmīgas štelles apslaka laupītāji. Lielā pilsētā atrast tādas vietas ir vēl vieglāk, jo tādu tur ir daudz vairāk nekā mazā.

Viņš iegāja vairākos veikalos centrā un uzreiz saprata, ka Gumā, Cumā vai Petrovkas pasāžā kabatzagļi vairs nevar izvērsties. Lai gan cenas ir bezdievīgas, piķis pircējiem no kabatām laukā nerēgojas norēķinās ar kartītēm. Bez tam vēl pa stāviem staigā stalti jauni cilvēki ar vērīgām acīm privātā apsardze, atsijā pazīstamas sejas vai aizdomīgas manieres. Viņš pats vairākkārt tika notvēris pētīgi durstīgus skatienus un nolēma tādās vietās vairs nerēgoties tālāk no grēka.

Tad viņš sāka vizināties perifērijas maršrutu autobusos. No viena izkāpa, citā iekāpa, nedaudz pabraucis, pārkāpa trešajā… Pēc pusotras stundas kādā pieturā uzreiz pamanīja kabatzagli. Bāls, pūtains zeņķis ar pa vidu celiņā pāršķirtiem pielaizītiem matiem, pieklājīgi ģērbies un izturas visnotaļ neuzkrītoši. Diez vai nepieredzējis cilvēks būtu viņu pūlī pamanījis. Taču Velns tūdaļ fiksēja specifiskās pazīmes tramīgs, nemierīgi apkārt glūnošs skatiens, nervozi kustīgi gari pirksti itin kā pianists iesildītu rokas pirms koncerta, ašas galvas kustības pa labi un pa kreisi kā tiks pēc kontūzijas…

Pienākušais autobuss, atplētis salokāmo rīkli, ņēmās steidzīgi un drudžaini rīt pasažieru pūli. Visi neietilpa. Tie, kuriem laimējās, apmierināti iekārtojās grozījās, sablīvēdami ciešāk kaimiņus, novietoja ērtāk kājas, spiedās tālāk, meklēdami sev ērtāku nišu, centās iegrozīties tā, lai mazāk tiktu spiesti un grūstīti. Pūlī iemīcītās somas, portfeļi, apģērba stūri ar kabatām atdalījās no saviem īpašniekiem, palika kaut kur nomaļus, uz kādu laiku kļūdami tikpat kā nevienam nepiederoši. Pūtainais zeņķis kā zutis ieslīdēja starp sablīvētajiem stāviem un lēni kustējās uz priekšu. Velns virzījās nopakaļ, turēdamies ārpus redzesloka. Lūk, veikla roka pavēra lielu dāmu somu, ienira spraugā un tūdaļ iznira atpakaļ, otra roka bez trokšņa noklikšķināja slēdzīti. Lūk, tiek izčamdīta no kāda ķermeņa atdalījusies putekļmēteļa kabata. Vēl viena kabata. Kāda puiša mugursoma… Kabatzaglis strādāja virtuozi, taču modrību nezaudēja un neatlaidīgi spraucās uz izeju. Velns virzījās viņam pakaļ.

Autobuss apstājās pieturā, durvis ar šņācienu atvērās. Pūtainais nolēca no pakāpiena un ašā solī devās uz pazīstamu pavārti. Tur droši vien varēja iziet cauri… Rau, kur atkritumu tvertnes, kur zaglim jāizmet pierādījumi. Taču to izdarīt Velns viņam neļāva. Garnadža roka pašāvās uz konteinera pusi un tūdaļ iekļuva dzelzs spīlēs, kuras pie locītavas saspieda plaukstu, kas turēja tukšu maku, acīmredzot nejauši patrāpījušos bloknotu un pasi. Garnadzis pat neiepīkstējās. Viņa bagātīgā pieredze teica esi iekritis, jāuzvedas rāmi! Operatīvā dienesta darbinieki aizvien ņēma ciet tā ar pierādījumiem un, ja sāktu spirināties, mierīgi varētu atdauzīt nieres. Tagad visas cerības bija uz advokātu un vēl uz alkatīgiem izmeklētājiem vai tiesnešiem.

Taču dzelžainais tvēriens pēkšņi atslāba. Nespēdams ticēt, zaglis acumirklī iesvieda mantas miskastes draudīgajā rīklē. Viss! Kaut arī aiz muguras stāvētu visa Maskavas milicija, bet pierādījumu nav! Viņš atviegloti uzelpoja un pagriezās, lai paskatītos, kurš viņu tur aiz rokas. Drūms, kroplīgs, asiem rugājiem noaudzis tips uzlūkoja viņu ar skatienu, kas nekā laba nevēstīja, un nicīgi smīnēja. Pēc operatīvā jau nu viņš noteikti neizskatījās!

-   Nespirinies, es neesmu kruķis, tips novilka caur zobiem. Ir štelle, iesim aprunāties…

Pūtainais nervozi pameta skatienu visapkārt, pārliecinājās, ka nekādas briesmas viņam nedraud, un pilnīgi nomierinājās.

-   Mani ar tevi nekādas štelles nesaista, viņš atcirta un lūkoja izraut roku. Kāda joda pēc man ar tevi būtu jārunā!

Taču svešinieka tvēriens izrādījās tāds, ka pirksti bezmaz nokrakšķēja. Un tūlīt pat starp vidējo un zeltnesi uzradās ass, auksts asmens.

-   Gribi, lai uztaisu spīles? Vai varbūt iešķelt muti līdz ausīm? Es teicu nāksi līdzi, nožēlojamais gnīda!

Balsī bija saklausāms tāds niknums, ka garnadzis neviļus noticēja baisais svešinieks tūlīt uz vietas, gaišā

dienas laikā var izdarīt ar vinu itin visu ko un ne no vie-

>

na nenoraustīties! Bet viņa āriene šķita pazīstama…

-   Eju, eju, viss, liec nost fiskaru…

Kamēr gāja cauri tukšajai pavārtei, pūtainais atcerējās viņš ar uzbrucēju bija ticies otrās soda izciešanas laikā Orlas LK nr. 13… Viņa iesauka bija tikpat lipīga un pretīga kā izskats. Tā kā Kraupis, kā Kremšķis… Palicis prātā, ka apcietinātie ļoti no viņa baidījās necilvēcīgā ļaunuma un asā durkļa dēļ, kuru viņš pastāvīgi nēsāja piedurknē un labprāt laida darbā… Zilonis bija viņam paspēlējis kārtīs, naudas nebija, par ko viņš arī saņēma dunča dūrienu vēderā. Sito neražu trāpīties psihopātam ceļā!

Viņi nonāca mazā nolaistā skvērā, alejas bija tukšas.

-   Paklau, Kremšķi, atšujies, es tev neko neesmu parādā! Vienmēr esmu bijis pareizais džeks, mani sauc par Čeku…

-   Man tava palama ir pie kājas! uzbrēca KraupisKremšķis un nogrūda pārbiedēto kabatzagli uz soliņa. Ja izkalposies Velnam, varēsi tajā saukties, bet pagaidām tu esi tikai Pumpa uz gaiļa pakaļas!

-   Nu vai zini! Filtrē, ko runā! Pūtainais mēģināja spuroties pretī. Un nedomā, ka tev viss ir atļauts. Esmu zaglis, nevis kāds gnīda pakalpiņš, prasu, lai pret mani izturas ar cieņu…

Te viņš aprāvās, jo Velns parāva viņu aiz auss un pievilka tik tuvu, ka Pumpas deguns bezmaz vai atradās viņam mutē. Acis Velnam-Kraupim-Kremšķim no visas tiesas bija nenormālas. Viņš atņirdza rīkli, un gar dzeltenajiem ilkņiem notecēja siekalas. Pat mati uz galvas bija itin kā saslējušies stāvus, vai arī tos bija pacēluši īsti velna radziņi… >

-   Tu, mēslu bambāli tāds! Nesaprati, kas es esmu, vai? Re, skaties! Velna roka pārslīdēja krekla pogām no augšas uz leju kā bajānam. Taču mūzikas vietā atklājās kaulainas krūtis.

Smakdams smirdoņā, kas nāca no Velna mutes, Pumpa ar šausmām raudzījās uz briesmīgo rētu, kas, sākusies pie paša kakla, pazuda kaut kur apakšā. Tādu nemēdz būt dzīviem cilvēkiem. Sen atpakaļ, vēl pirms pirmā apcietinājuma, viņam bija nācies izņemt čomaku no morga. Tur viņš tika redzējis tādas rētas. Pāri līķa zilajam ķermenim visgarām stiepās tāda pati šuve, savilkta rupjām un retām šuvēm, tā atgādinot vareņika malu.

-  Ja vēl vārdu pīkstēsi, tev būs tāda pati! Velns ļauni iedvesa tieši sejā.

-   Ko tu, tiešām! Pumpa sarosījās. Es jau neko. Ko tev īsti no manis vajag?

-   Tā arī pūcē tālāk! Velns nosmīkņāja un aizpogāja kreklu. Esmu nodomājis te padzīvot. Man tādi kā tu vajadzīgi nopietnām štellēm. Jāsavāc sešači, svīta… Man te ir sava interese. Tu nemīz, es griežu rīkli tikai kucēm un kruķiem. Lai gan griežu arī par mutes palaišanu!

-    Rekur šie ir! Pumpa ar acīm norādīja. Tas vidu ir Kuilis. Viņš šiem tagad ir vadonis Dildu nesen spēļu ūķī nolaida no kājas, bet Žoru kruķi saņēma ciet. Kreisajā pusē ir Gurķis, labajā Balons, bet aizmugurē Kāravs un Sēcošais. Iet uz štelli, kur citur… Viņi jau sen aptīra dzīvokļus…

-  Joz šiem pakaļ, Pumpa, Velns pavēlēja. Es maķenīt palikšu iepakaļ…

Pumpa, kuram jau no viņa jaunās iesaukas metās nelaba dūša, pat ar nopūtu neriskēja paust savu nevēlēšanos paklausīt. Iebilstot uzbrucējam, varēja sev tikai ieriebt, bet runāt pretī Velnam bija vēl bīstamāk…

Laternu dzeltenajā gaismā mērķtiecīgi kustējās piecas ēnas. Tās virzījās pa iepriekš izpētītu maršrutu, piegāja pie deviņstāvu mājas, viena palika ārpusē uz vakts, pārējās ienira kāpņutelpā. Pēc dažām minūtēm trešajā stāvā nošķindēja stikli, pa vaļējo vēdlodziņu atskanēja sievietes kliedziens, neredzama roka aizrāva aizkaru. Tad iestājās daudznozīmīgs ļaunu vēstošs klusums. Retie garāmgājēji nevarēja pat nojaust, ka aiz sasistā stikla un biezā auduma notiek kas pretdabisks un briesmīgs.

Pēc četrdesmit minūtēm četri bandīti iznāca laukā. Viņiem rokās bija smagas somas.

-   Piķi atradāt? apjautājās vaktētājs.

-   Atradām! Kuilis bija apmierināts. Šitāda paka! Gan zelts, gan akmeņi. Informācija bija pareiza.

Visi pieci iegāja mājas tumšajā arkā, viņu skaļie soļi dobji atbalsojās tās sienās. Taču pēkšņi aprāvās. Laupītāju priekšā stāvēja kalsns, tumsā gandrīz melns stāvs ar cietiem, nepaklausīgiem matiem, kuri slējās gaisā un uz vāji apgaismotā pagalma fona atgādināja radziņus. Kā velnam. Aiz dīvainā svešinieka muguras rēgojās viņa pārinieks. Izskatījās pēc uzbrauciena. Un tā arī bija!

-   Kurš nekrietnelis bez atļaujas cērp aitas manā aplokā? melnais stāvs čerkstoši noprasīja ar tādu niknumu, ka bandītiem auksti šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Vienīgi barvedis neizbijās.

-   Kas tu tāds esi? Ko tev, bļāviens, vajag? Kuilis ierasti bravūrīgi noskaldīja.

Viņa roka ieslīdēja melnās jakas kabatā, noklikšķēja atspere, un tumsā blāvi nozibēja tērauda asmens.

Neviens no Kuiļa drauģeļiem un droši vien arī viņš pats nepaguva neko aptvert. Melnais stāvs lēca taisni virsū nazim. Kāds no viņiem abiem īsi un briesmīgi iesēcās. Kuilis nogāzās uz muguras sānis izplestām rokām un dobji gārdza: «a-a-a…» Ragainais tupēja viņa priekšā uz viena ceļa un kā traks kapāja platās krūtis ar somu dunci.

-   Še tev, maita, še tev!

Tālu uz sāniem lidoja karstas, sāļas šļakatas. Tas turpinājās kādu minūti. Taču briesmīgāku minūti neviens no nežēlīgajiem laupītājiem vēl nebija piedzīvojis.

Beidzot Kuilis apklusa.

-   Sajēdzāt, ap ko lieta grozās, sīkie gramšķi? no jauna atskanēja briesmīgā čerkstošā balss.

Velnam līdzīgais svešinieks piecēlās un pastiepa rokas uz nogalinātā sabiedroto pusi. Pat tumsā bija redzams, ka tās ir melnas no asinīm. Tāpat kā garais duncis.

-  Viss, zaļā dzīve beigusies! Tagad būsit mani padotie. Kurš runās pretī vai mēģinās nosvīst atradīšu un sakapāšu gabalos…

Bandītu četrotne nomākti klusēja.

Melnais pavērsās pret savu pavadoni.

-   Pumpa, savāc no viņiem to, kas pieder mums.

-  Kāpēc jums? ievaicājās Gurķis, gara auguma tumšmatis kopā saaugušām uzacīm. Viņš bija vai nu pats drosmīgākais, vai arī pats alkatīgākais. Mēs to dabūjām stellē…

Izrunāt līdz galam viņš nepaguva. Velns acumirklī bija līdzās, nozibēja duncis, uzšķēržot balto vaigu no uzacs līdz zodam. Izšļācās asinis, atskanēja sirdi plosošs kliedziens. Gurķis aizspieda brūci ar plaukstu, ar elkoni pieslējās nosmulētajai sienai un lēnām noslīdēja zemē.

-   Nu, gailēni, kuram izknābt ačeles? Duncis plēsonīgi tēmēja sejā Balonam, tad iebadīja degunā Kāravam un tik tikko neizdūra aci Sēcošajam.

Beigu beigās pārbiedētie laupītāji nolika somas uz asfalta.

-   Pumpa, atlasi vērtīgāko! Velns pavēlēja. Pārējo atdod šiem. Tā ir viņu tiesa. Pie manis viss notiek godīgi!

Pumpa veikli pārskatīja somu saturu, ielika maisiņā biezo naudas vīstokli un lādīti ar rotām. Velns paņēma maisiņu, pasvārstīja rokā, pasmaidīja un deva jaunu pavēli:

-   Pastāstīsi viņiem, kas es esmu. Rīt no rīta aizvedīsi visus uz turieni, kur teicu.

-   Sapratu, bos! Pumpa atbildēja tā, kā bija mācījis viņa jaunais priekšnieks.

-         [1] [8] *

Bez ceturkšņa deviņos Pumpa jaunās svītas pavadībā ieradās pie šašliku ēstuves tirgū. Boss bija mācījis atnākt uz tikšanos mazliet agrāk, un viņš jau bija sapratis, ka Velnam, Kremšķim vai kas nu viņš tur bija, labāk neiebilst. To no pašas pirmās reizes bija sapratuši arī četri bandīti neviens nebija iedrošinājies neklausīt pavēlei. Pat Gurķis ar sašūtu piepampušu vaigu un biezi apsaitētu seju nebija mēģinājis izlocīties. Viņš atgādināja galvā ievainotu sarkanarmieti no kara filmām, taču nesūkstījās, bet taustīja kabatā kasteti, kā pienākas spicam džekam. Visapkārt čaloja trokšņains pircēju pūlis, taču ap kriminālo piecnieku telpa palika brīva cilvēki labāk izvēlējās mest līkumu bīstamajai kompānijai.

Pumpa vai plīsa aiz lepnības divās dienās viņš no parasta kabatzagļa bija izaudzis līdz varenas un bīstamas

bandas vadoņa vietniekam! Viņa četri pavadoņi izskatījās drūmi kuram patiks, ja viņu rupji nogrābs aiz rīkles un no viena steliņģa iegrūdis citā? Taču viņi bija pieraduši būt kāda pakļautībā, pakļauties pavēlēm un pildīt kāda cita gribu, pat ja tas ir pēdīgais zvērs.

Pumpa palūkojās pulkstenī. Bez trim minūtēm deviņi.

-   Dzelžus paņēmāt? viņš vadoņa tonī noprasīja.

-   Paņēmām, Balons paklausīgi pamāja. Kā jau visi resnīši viņš bija gļēvākais no visiem.

-   Es prasu vai dzelžus paņēmāt?! Pumpa uzbrēca, pārlaizdams pārējiem niknu skatienu. Tie steigšus sāka māt ar galvu.

-   Nu tad! Gājuši!

Tieši deviņos viņi piegāja pie šašliku ēstuves. Velns stāvēja verandā ar muguru pret viņiem un, sabāzis rokas kabatās, skatījās logā.

-   Sveiks, bos! Pumpa sacīja.

Velns košļāja sērkociņu un neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

-  Vai redzi to gruzīnu pie galdiņa? viņš nepagriezdamies vaicāja.

-   Tas taču ir Kņazs, Pumpa informēja. Viņš valda pār tirgu.

-  Aizver savu gaiļa knābi! Velns ļauni nošņāca. Tas ir zaglis, žurka, kas grauž kopkatlu! Es tam mūdzim izteikšu pretenziju. Jūs turiet uz grauda viņa sešačus; ja spirinās nolaidiet no kājas!

Rīta pusē šašliku ēstuvē aizvien ir maz apmeklētāju. Kaktā četri trūcīgi ģērbušies laucinieki ēda uzsildītu vakardienas šašliku. Kņazs, izgāzies pie sava galda, bakstīja zobus un skaļi runāja pa telefonu. No kājas spēriena durvis atvērās un atsitās pret sienu ar tādu sparu, ka nobira apmetums. Pirmais nelielajā zālē enerģiski iesoļoja Velns, viņam sekoja Pumpa un četri drūmi puiši, vienam no viņiem bija apsaitēta seja.

Kņazs visu saprata, nobālēja un izmeta no rokam te lefonu. Laucinieki izbiedēti pielēca kājās. Pumpa ar kajas spērieniem izvadīja viņus laukā. No virtuves izskrēja Ka tons ar diviem sešačiem, taču Gurķis ar skaļu krakšķ i sa lauza Batonam degunu, bet pakalpiņi, novērtējuši situa ciju, zibenīgi nozuda pa sētas durvīm. Balons ar apgriezti i bloķēja virtuvi, Sēcošais ar nobružātu «TT» nostājās pie otras izejas, pārējie sastājās ap šausmu paralizēto Kņazu.

-   K-k-kas n-n-noticis, V-v-velnēniņ? viņš tik tikko izmocīja stostīdamies. Sarkanā seja pārklājās lielām sviedru lāsēm.

-   Zaļā dzīve beigusies, nožēlojamais spekulant, laiks atbildēt! Velns draudīgi ierunājās, pārliecies tieši virs resnā gruzīna. Zagt pārstāji, pārvērties tirgonī, bet par «jumtu» nemaksā?! Milzu piķi no tirgus, autoservisa, uzpildes stacijas bāz savā kabatā, nevis kopkatlā visas zagļu brālības labklājībai!

-   P-p-pagaidi, t-t-tagad ir c-c-citi 1-1-laiki, Kņazs, izvalbījis acis, centās taisnoties. T-t-tagad v-v-visi t-t-tā dz-dz-dzīvo…

-   Kādi laiki?! Velna balss dārdināja taisnīgās dusmās. Likumu neviens nav atcēlis! Es tev pēc likuma izsaku pretenziju. Ko vari atbildēt?

Izvilcis saņurcītu kabatlakatu, tirgus saimnieks ņēmās slaucīt spīdīgo seju. Lakats momentā kļuva slapjš.

-    Es… Es m-m-maksāšu savu d-d-daļu… G-g-gribi, m-m-maksāšu arī t-t-tev… T-t-tu e-e-esi z-z-zaglis ar a-aautoritāti…

-   Viņam nav ko atbildēt! Velns pagriezās pret Pumpu un ar roku norādīja arī uz visiem pārējiem, it kā pieaicinātu viņus par lieciniekiem. Tajā pašā laikā duncis izlīda no piedurknes un, nobeigdams savu žestu, viņš iegrūda garo asmeni Kņazam kaklā. Izšļācās asiņu strūkla, notašķīdama gan pašu Velnu, gan tos, kuri stāvēja viņam līdzās. Pumpa un Gurķis sodīdamies atsprāga sānis. Bet Velns ņēmās durstīt Kņazu kur pagadās skaustā, kaklā, vēderā… Krēsls apgāzās, smagais ķermenis nozvēlās uz netīrās dēļu grīdas. Taču Velns nepārtrauca iesākto saliecies viņš turpināja strādāt ar dunci, it kā sizdams naglas.

-   Hr-r-r… Hr-r-r…

Dobjas skaņas un guldzoņa izlauzās uz āru kopā ar gaisu no plaušām un asiņu šaltīm, kam Velns pievērsa tieši tikpat daudz uzmanības kā piedzērusies daiļava viņu apšļakstījušām šampanieša šļakatām.

Beidzot viņš izslējās un paspēra soli atpakaļ.

-   Viss! Vara ir mainījusies! viņš, smagi elsdams, noteica, slaucīdams pieri ar delnas virspusi. Aizvāciet to cūku un aprociet. Atnesiet tīras drēbes! Un lai stiepj šurp rijamo!

Velns iegāzās vietā, kur tikko bija sēdējis Kņazs, ar asiņaino roku paķēra no viņa šķīvja aizkostu gaļas gabalu, iestūķēja mutē un sāka badīgi žļembāt. Apkārtējā situācija viņu itin nemaz nemulsināja, lai gan Pumpa atradās tuvu ģībonim un pat daudz pieredzējušie bandīti bija manāmi nobāluši.

-    Pumpa vairs nav Pumpa! Velns pēkšņi paziņoja. Viņš ir pareizais džeks, lai dzīvo ar savu iepriekšējo palamu Čeks! Jā, un vēl apstaigājiet visus un apjautājieties vai neviens nav pretī, ka tirgus tagad būs manā pārziņā.

Neviens neiebilda ne tirgū, ne ārpus tā teritorijas. Jau pret vakaru visa kriminālā pasaule zināja, ka Kņazs ticis sodīts kā nelietis par likuma neievērošanu, bet viņa vietu ieņēmis cienījams klaidonis, kuram ir liela autoritāte visās Krievijas zonās. Tikai dēvēja šo klaidoni dažādi dažs par Velnu, dažs par Melno, Nelabo, Kraupi, Kremšķi, bet dažs vispār par Dzīslu… Taču ikviens dievojās labi pazīstam viņu tieši ar šo palamu, jo ne mazums dienu pavadījis līdzās viņam cietuma kamerā, karcerī, soda izolatorā vai pārsūtījuma punktā dienvidos, Tālajos Austrumos, galējos ziemeļos… Dažs labs zināja stāstīt, ka Velns-Melnais-Nelabais-KraupisKremšķis-Dzīsla jau sen ir nošauts, pakļuvis zem vilciena vai miris kolonijā tālu ziemeļos. Tas bija dīvaini cilvēks, lai kas viņš arī būtu, nevar saukties tik daudzos vārdos, nevar vienlaikus atrasties cietumā tik dažādos Krievijas nostūros, bet vēl jo vairāk šajā un viņā saulē…

Taču, lai kā arī būtu, nākamajā rītā tirgus jaunais saimnieks svītas pavadībā apstaigāja pārdotavas, bet no pusdienlaika jau sēdēja birojā un pieņēma apmeklētājus, kuri nesa bagātīgus meslus.

Vakarā tajā pašā biljarda zālē salasījās autoritatīva publika, un Nagla domīgi noteica:

-   Kņazs pats bija vainīgs ielīda savā tirgus būšanā kā muša zirnekļa tīklā… Arī autoritāti sen bija zaudējis… Bet Nelabais ir nopietns džeks, aiz viņa stāv viss cietums… Lai dara, kā grib, mums karš nav vajadzīgs.

Un visi viņam piekrita. Taču nekāda novilcināšana nepasargā no kara.

[1] [9] *

-   Paskat, skaisti! Čeks atplauka smaidā, izgājis verandā un no sestā stāva palūkojies uz ļaužu pilno Arbatu.

-   Aiztaisi durvis, auksti! Velns pavēlēja.

Čeks paklausīgi atgriezās istabā.

-   Ja nomestu bumbu kā tad sāktu skraidīt! Kaifīgi izdomāts, bos?

-   Aizver žaunas! Velns neapmierināti norūca. Viņš sēdēja viesistabā, iegāzies dziļā ādas krēslā, un dzēra smalkāko gruzīnu konjaku no Kņaza kolekcijas. Tu vakaram visu sagatavoji?

Čeks iebāza īkšķa nagu starp priekšzobiem, parāva pirkstu sānis, nags noklakšķēja.

-   Es būtu maita, bos, esmu tak atbildīgs!

Velns neko neteica. Viņš jau trīs nedēļas dzīvoja Kņaza piecistabu dzīvoklī. Pa šo laiku viņš bija ticis pie «tīriem»

dokumentiem, atbrīvojies no viltus ceļā iegūtās mašīnas un iegādājies salonā jaunu «X-6», sapircis dārgas drēbes, sācis turpināt Kņaza milzīgās mājas celtniecību Piemaskavā… Daļu no tirgū un citā biznesā gūtās naudas iemaksāja kopkatlā, Ļošam Klibiķim un Kārnajam speciāli iedeva naudu operācijai, kriminālā sabiedrība ciena viņu vairāk nekā Naglu, arvienvārdsakot dzīve nokārtojās.

Un pēkšņi uzradās Kņaza radinieki, pastāvēja uz savām tiesībām, izteica pretenzijas… Tā vēl būtu pusbēda, bet viņi bija atveduši līdzi pīķa likumīgo [10] Saivu Menešešvili, pazīstamu ar iesauku Jaunākais, un viņš pieprasīja noskaidrot attiecības. Tas jau bija nopietni, no tādas prasības nav iespējams izlocīties, un šodien septiņos vakarā šādai attiecību skaidrošanai vajadzēja notikt. Un tas radīja Velnam bažas.

-   Cik čomu paņēmi? viņš beidzot noprasīja.

-   Četrus. Un trīs rezervē, Čeks raiti noziņoja.

Viņš jau sen bija sapratis, ka ciena savu šefu. Baidās, protams, līdz kolikām vēderā, tomēr ciena. Cik veikli Velns viņu pašu bija savaņģojis, kā bandītu četrotnei sakas uzlicis, kā Kuili un Kņazu visu acu priekšā bija nomušījis! Skaistulis! Ne no viena nebaidās, uz visiem slaidi nospļaujas! Bet Čekam pāri nedara maksā pieklājīgu piķi, iecēlis par šoferi un miesassargu, uztic svarīgus uzdevumus kā tādam adjutantam…

Un pats Kremšķis groza apjomīgas štelles pastāvīgi nesas pa Maskavu savā lepnajā bembī, autoinspektorus nicina, zīmes neievēro kur viņam vajag, tur brauc, kur vajag, tur apstājas! Nemitīgi dirn centra krogos ar autoritatīviem cilvēkiem, kaut ko apspriež, daudz dzer, taču piedzēries nav…

Čeks allaž ar skaudību skatās uz šefu uz viņa dārgo mašīnu, superīgajām klozēm, drošo gaitu, nekaunīgajām manierēm… Tiesa, arī dīvainību viņam netrūkst duncis mūždien pa rokai piedurknē, reizēm pārrodas nakti uzvalks driskās un vēl ar kaut kādiem traipiem, pavisam nelāgiem traipiem… Pavēl ietīt biezā papīrā un aizvest uz miskasti tā patālāk… Čeks netika gudrs ko tas nozīmē? Vai viņš lien kauties? Vai izrēķinās ar ienaidniekiem? Taču tādus darbus autoritātes ar savām rokām nedara…

Lai gan vienu reizi Ceks viņa noslēpumu atminēja, bet rūgti nožēloja vēl joprojām atceroties kaklā kāpj nelabums. Tas notika tā vakarā viņš veda bosu mājās garām parkam, kad viņš pēkšņi uzsauca: «Stop!» Bet pats blenž uz jaunu sievišķi. Viņa aši soļo garām koku rindai, pakaļiņa grozās, augumiņš arī tīkams, papēdīši klaudzina klik-klik-klik… Redzams, ka viņa nejūtas omulīgi, raustās kā uz atsperēm, palaikam atskatās, steidzas… Ģīmis Velnam jau tā ir baiss, bet nu bija kļuvis pavisam zvērīgs, viņš kā zutis izslīdēja no mašīnas, saplūda ar tumsu, ka ne samanīt, un klusītēm viņai pakaļ!

Čekam kļuva interesanti ar ko viņa bija šefu ieinteresējusi? Velns nekad ar sievišķiem nepinās, vecenēm kanti nesita, uz mājām pie sevis neveda, un tā bija vēl viena dīvainība visi domāja, ka viņš galējos ziemeļos nosaldējis pautus… Izkāpa arī viņš krēslā, piesardzīgi lavījās pakaļ, te pēkšņi kliedziens, tāds īss, aizsmacis. Velns bija sagrābis viņu aiz rīkles un vilka tālāk kokos, nost no laternām. Taču necik tālu neaizvilka kādus četrus, varbūt piecus metrus… Tad uzzvēlās virsū, rūkdams kā vilks, ņēmās plēst drēbes, plosīt nagiem miesu, kost… Upuris tikpat kā nepretojās, tikai kunkstēja, pūlēdamies atsperties pret zemi un izlīst no uzbrucēja apakšas. Un tad Velns izrāva savu dunci…

Vai Velns izdarīja ar viņu, ko gribēja, vai neizdarīja, Čeks nesaprata, taču ar dunci viņš sievišķi pamatīgi sacaurumoja. Sita, grieza, dūra un kaut ko purpināja. Čeks klusi atgriezās mašīnā, ieķērās stūrē, lai uzveiktu drebuļus, kas bija pārņēmuši visu augumu, un sāka gaidīt. Sirds dauzījās, karsti sviedri lija acīs, auksti tecēja pār muguru. Pēc neilga brīža Velns atgriezās, smagi iezvēlās sēdekli, dažas minūtes sēdēja klusēdams, tikai grieza zobus. Tad uzmanīgi nopētīja saplēsto, asinīm notraipīto apģērbu, novilka žaketi, kreklu un lika izmest atkritumu konteinerā.

Šo notikumu Čeks lūkoja aizmirst neizdevās, taču viņš turēja mēli aiz zobiem un nevienam par redzēto nestāstīja.

Pēc kāda laika viņš šefa uzvedībā pamanīja vēl kādu dīvainību. Viņš klaiņāja pa Arbatu, gāja klāt māksliniekiem, puķu pārdevējām, suvenīru tirgotājiem, kaut ko rādīja, kaut ko taujāja… Čeks nemanot palūkojās pāri plecam un sarāvās tas bija tetovētas ādas gabals! Vai tiešām izgriezts līķim? No viņa to varēja sagaidīt! Tad ieskatījās nē, parasts zīmējums, kas attēloja kādu sievišķi… Bet dīvaini kaut arī portrets bija ķeburains kā neprasmīga zonas «meistara» izbakstīts, bija redzams, ka meitietis ir skaists un labi noaudzis… Kā tas bija iespējams -jods viņu zina!

[1] [11] *

Slēgts tirgus ir tas pats, kas iedzīvotāju pamesta pilsēta. Apklusis ikdienas troksnis un murdoņa, pazuduši pircēju pūļi, tukšas rīta mijkrēslī stāv garās rindas ar letēm. Vienīgi vējš dzenā ejās avīžu skrandas, ietinamo papīru, polietilēna maisiņus un citu drazu. Vientuļas un pamestas izskatās tukšās tirgus būdas. Pārdevēji nodevuši augļus un dārzeņus glabātavās, ātri bojājošos preci ieslēguši milzīgos ledusskapjos, bet paši vai nu izklīduši pa tuvīniem ciematiem, vai atgriezušies Zemnieku namā turpat pretī, kā arī citās lētās viesnīcās. Tirgus guļ, nē, tas ir ieslīdzis anabiozē. Paies nakts, ausma kļūs pelēka, tas pamazām atjēgsies, un ap pulksten astoņiem te atkal mutuļos dzīvība. Bet pagaidām tukšajā laukumā saimnieko vienīgi žurkas un klaiņojoši suņi. Arī sargam tēvo-

cim Fedjam būtu modri jāveic savi darba pienākumi, bet parasti viņš ieslēdzas savā kambarīti, lai būtu tālāk no grēka.

Tiesa, šodien viss ir citādi. Administrācijas ēkā deg gaisma, tēvocim Fedjam ir piešķirta brīvdiena, viņa vietā pie lieveņa, tirgus strādnieka drēbēs ieģērbts, dīžājas Svepstiķis, kaut kādi tumši stāvi paslēpušies iepretī aiz ziedu tirgotavas. Lūk, pie galvenajiem vārtiem piebrauc divi melni reindžroveri, nepacietīgi uztaurē, un Svepstiķis uzspēlēti pakalpīgi metas atvērt. Džipi nesteidzīgā solīdumā pieripo pie ieejas durvīm, cieti noklaudz durvis.

No pirmā, pieturēdams milzīgo ļumīgo vēderu, lēni iztraušas Salma Menešešvili. Viņam tīk labi paēst, turklāt viņš dod priekšroku nacionālajai virtuvei lobio, sacivi, zem smaga sloga noturētam un uz sakarsētas pannas labi izceptam cālim «tabaka», maigam jēra vai teļa filejas šašlikam, visu bagātīgi papildinot ar asām piedevām un noskalojot ar litriem skāņa un aromātiska vīna… Arī šāsdienas pārrunām neatkarīgi no rezultāta būtu jābeidzas ar bagātīgu nacionālo galdu, kurš, kā parasts, būtu jāklāj uzvarētājai pusei.

Vienlaikus ar Jaunāko izkāpj trīs viņa «torpēdas» jauni spēcīgi puiši bez vārdiem, ar sportistu tvērienu un vilka skatienu, kas precīzi novērtē situāciju. Principā, kad tāds nopietns «likumīgais» kā Saiva uzstājas sarunu vedēja lomā, nekādus izlēcienus nevajadzētu gaidīt, taču viņi tik un tā ir modri ieslēguši vadoni puslokā, roka jakas iekšpusē, acis vērīgi šaudās apkārt.

No otra džipa piesardzīgi izkāpj padzīvojis kalsns gruzīns ar sirmu galvu un asiem grumbainās sejas vaibstiem; tas ir Kņaza tēvocis Givi Kentukidze, kurš, kaut arī nepieder pie kriminālās pasaules, republikā bauda cieņu un autoritāti. Kopā ar viņu ir trīsdesmit gadu vecais dēls Tomazs veiksmīgs biznesmenis un aktīvs politiķis, kurš vieš cerības šajā jomā.

Atbraucējus, demonstrējot maksimālu cieņu, sagaida pats Velns ar Čeku allaž pa rokai. Viņš goddevīgi sasveicinās ar Jaunāko, viņa miesassargiem, kuri nav pat nopelnījuši vārdus, kā jau pieklājas, nepievērš nekādu uzmanību, toties sniedz roku Givi, taču viņš izliekas to nemanām.

-   Nāc, Jaunākais, būsi mans viesis, Velns čerkstošā balsī aicina.

-   Kad viss būs izrunāts, tad ciemošos, Saiva atbild. Tev izteikta nopietna pretenzija.

Velns parausta plecus.

-   Tu mani pazīsti, es allaž esmu palicis tīrs… Atceries Rostovas etapu?

-   Visu atceros, Saiva sausi nosaka. Taču tu zini, kāda ir kārtība.

Ne vārda nerunājot, visi, atskaitot šoferus, uzkāpj otrajā stāvā. Klusumā dobji klaudz soļi pa koka kāpnēm. Ēkā nav nevienas dzīvas dvēseles ne sargu, ne palīgu, ne sekretāres. Viena «torpēda» paliek priekštelpā, pārējie ieiet plašajā direktora kabinetā. Uz garā pulētā galda stāv «Boržomi» pudeles un kristāla glāzes. Galda galā ir namatēva vieta melns krēsls uz ritentiņiem. Saiva palūkojas apkārt, droši dodas uz priekšu un ar pūlēm iespiež savu drukno stāvu samērā šaurajā krēslā. Aiz viņa muguras pa kreisi un labi nostājas «torpēdas». Tās ir līdzīgas kā sargi pie mauzoleja, tikai viens ir brūnēts, otrs rudmatis. Un viņiem rokā nav Simonova karabīņu, lai gan zem virsjakas, bez šaubām, atrodas ierocis.

Paklausot sarunu vedēja žestam, Givi un Tomazs apsēžas vienā galda pusē, Velns un Čeks otrā.

-   Ķersimies uzreiz vērsim pie ragiem, Saiva ierunājas. Uzklausu godātā Givi pretenziju.

-   Šeit strādāja mans krustdēls Gurgens, jūs viņu pazīstat. Kalsnais, sirmais cilvēks ir manāmi satraukts un ar cerībām vēršas pie Menešešvili.

-   Gurgenu visi pazīst, viņam patika padižoties, dēvēja sevi par Kņazu, taču nevienam neko ļaunu nedarīja. Pats dzīvoja un citiem ļāva dzīvot, sēdēja pie mielasta galda un dalījās ar draugiem… Un pēkšņi Gurgens pazuda. Bet

šis…

Kentukidze neskatoties norādīja ar roku uz Velnu.

-  Šis pēkšņi uzradās viņa vietā. Tirgu pievāca, dzīvokli pievāca, vasarnīcu pievāca, mašīnu pievāca… Kā to lai nosauc?!

Tomazs, pārliecies pār galdu, naidīgi uzlūkoja Velnu. Ja skatiens spētu pārvērst pelnos, no viņa paliktu pāri vien kūpoša čupiņa. Šalva uzmanīgi klausījās, tajā pašā laikā pētīdams Velna sejas izteiksmi. Taču tā bija kā pārakmeņojusies un nepauda nekādas emocijas.

-   Kur ir Gurgens?! Givi, pagriezies pret Velnu, iesaucās. Viņa balss aizlūza. Viņš ielēja sev glāzē «Boržomi» un kāri izdzēra.

-   Atbildi uz pretenziju, godātais Velns, Šalva sacīja, nenovēršot pētīgo skatienu.

-   Atbilde ir vienkārša, Velns mierīgi atteica. Spēlējām kārtis, viņš man visu paspēlēja. Gan tirgu, gan dzīvokli, gan mašīnu un vasarnīcu. Bet Kņazs kaut kur aizbrauca.

-    Uz kurieni aizbrauca? draudīgi vaicāja Tomazs. Kādu biļeti tu viņam nopirki? Kurā vilcienā iesēdināji?

-   Nezinu. Velns paraustīja plecus. Netiku viņu pavadījis.

Šalva pamāja.

-   Tava atbilde ir skaidra. Taču Givi runāja par darbiem. Kņazs ir pazudis, bet tu sēdi viņa kabinetā. To visi redz. Bet tu paskaidroji ar vārdiem. Vārdu ikviens var izteikt. Bet darbi ir svarīgāki par vārdiem. Kā savus vārdus apliecināsi? Ar kādiem darbiem? Papīri ir? Vērā ņemami liecinieki ir?

-   Protams, viss ir. Velns pamāja ar roku. Ček, dod šurp papīrus!

Čeks piecēlās, piegāja pie seifa, nožvadzināja slēdzeni, izņēma mapi un, pastūmis malā vienu miesassargu, nolika to Šalvam priekšā.

-    Te ir dāvinājuma akts par dzīvokli, te pirkuma akts par tirgu, dāvinājuma akts par mašīnu, vasarnīcu… Viss notariāli apliecināts kā pieklājas…

Tomazs nicīgi savilka lūpas.

-   Es tev rīt atnesīšu dāvinājuma aktu par Kremli!

Šalva, atšiepis apakšējo lūpu, pētīja dokumentus. Viņa

sejā bija lasāmas šaubas.

-  Papīrus var pārbaudīt, viņš beidzot ierunājās. Pasūtīsim ekspertīzi, pajautāsim notāram. Bet kas ir liecinieki?

-   Liecinieku ir papilnam! Velns pikti uzsita ar plaukstu pa galdu. Tas bija signāls.

Tūdaļ klusi noplīkšķēja šāviens, rudais sargs sagriezies nogāzās uz grīdas, durvis uz atpūtas istabu atvērās, no tās izlēca Kāravs un Gurķis ar dunčiem rokā, viņi metās virsū jaunākajam un apstulbušajam otrajam sargam. Zibēja asmeņi, skanēja kliedzieni, vaidi, uz visām pusēm pašķīda karstas šļakatas. Krēsls aizripoja, atsitās pret sienu un apgāzās, smagais ķermenis ar troksni nokrita uz parketa. Velns, pārliecies pāri galdam, iegrūda dunci Tomazam kaklā, Čeks izšāva uz Givi. Krēsli gāzās, ķermeņi krita. Priekštelpā bija dzirdama klusināta kņada un tūdaļ pat apklusa. Balons pabāza galvu un pamāja, sak, viss kārtībā. Zem logiem gar džipiem rosījās cilvēki no slēpņa aiz puķu tirgotavas. Visi darbojās saskaņoti un stingri pēc plāna.

Pēc minūtes izskaidrošanās bija beigusies. Šajā reizē Šalvam Menešešvili nācās iztikt bez kaukāziešu dzīru galda. Vēl vairāk gan viņš, gan viņa pavadoņi, mašīnu šoferus ieskaitot, nonāca galdā milzu žurkām, kuras neiedomājamos daudzumos mitinājās pilsētas izgāztuvē.

Septītā nodaļa kapteinis djatlovs veic izmeklēšanu

Presē tagad sērijslepkavu dēvēja par «Nakts vanagu». Bet Djatlovs tajā pašā laikā centās pētīt palamu «Velns». Viņš rakņājās centrālajā operatīvās izmeklēšanas kartotēkā, sūtīja pieprasījumus uz teritoriālajām instancēm. Taču izliktajos tīklos lielas zivis netrāpījās «Velns» bija nicīga iesauka sīkiem kriminālnoziedzniekiem, neviens no viņiem nelīdzinājās bīstamam slepkavam maniakam. Sāka meklēt autoritatīvus noziedzniekus ar līdzīgiem uzvārdiem Velnačs, Velnišķis utt., taču tikt uz īstajām pēdām tā arī neizdevās. Iztaujāja ieslodzītos, kriminālnoziedzniekus, aģentus arī bez panākumiem: par Velnu visi it kā bija dzirdējuši, taču neko konkrētu nevarēja pastāstīt. Tas ir ļoti dīvaini, parasti tā nemēdz notikt…

Velna gadījumā vispār bija daudz dīvainību. Starp citu, tāpat kā ikvienā nopietnā krimināllietā, vēl jo vairāk neatklātā, bet jo īpaši saistītā ar slepkavībām. Dažas dīvainības kriminālistikas speciālists visnotaļ spēj izskaidrot. Djatlovs bija šāds speciālists. Viņš zināja, ka pirkstu nospiedumu neesamību var izraisīt dažādas maniaka viltības izmeklēšanas praksē bija zināmi gadījumi, kad noziedznieks noplaucēja pirkstu galus ar skābi vai pat pārstādīja tiem ādu… Kāds izvarotājs bija ielicis mutē mākslīgo žokli, bet kāds cits izgatavojis cimdu ar nažu asmeņiem kā Fredijam Krīgeram. Kad noziegums tiek atklāts, izskaidrojumu gūst arī visas pārējās dīvainības.

Pāvels Sergejevičs pašķirstīja mapi ar materiāliem par slaveniem sērijslepkavām. Diseldorfas Vampīrs izrādījās esam Pīters Kertners, kurš deviņu gadu vecumā cirtis gulbjiem nost galvu un dzēris to asinis, noslīcinājis divus savus biedrus un visu tālāko mūžu veicis meiteņu un pieaugušu sieviešu seksuālas slepkavības, turklāt dzēris viņu asinis. Atzinies sešdesmit astoņās slepkavībās, notiesāts par deviņām. Notiesāts uz nāvi, nocērtot galvu. Pa ceļam uz giljotīnu pavaicājis: «Sakiet, vai pēc tam, kad galva būs nocirsta, es kaut uz mirkli varēšu dzirdēt asinis šļācamies no mana kakla? Tā būtu bauda šādi pielikt punktu visām baudām…» Dzīvnieks! Bet arī viņa tēvs bija dzīvnieks uztaisīja trīspadsmit bērnus, dauzīja visu ģimeni, izvaroja meitas… Džeks Uzšķērdējs četri līdz deviņi upuri, visas prostitūtas. Savdabīgs rokraksts visām pārgriezta rīkle, nošņāpta auss, uzšķērsts vēders, dažos gadījumos aiznesti iekšējie orgāni… Uzšķērdējs tā arī palika nezināms noziegumus neatklāja, lai gan viņš pats rakstīja uz policiju vēstules… Vitebskas Žņaudzējs Mihasevičs, arī rakstīja vēstules uz miliciju, lai novērstu no sevis aizdomas; viņa gadījumā nošauts ar noziegumiem nesaistīts cilvēks, otrs ticis nepamatoti apcietināts un pakāries. Beigu beigās tika nošauts arī pats Mihasevičs… Slinko, Cikatilo, Pičužkins… Iestājoties humānisma ērai, nost vairs nešāva, tā ka Velnam draud, augstākais, mūža ieslodzījums…

Ieslēdzis mapi seifā, Djatlovs brauca uz kārtējo tikšanos ar aģentu. Taču duļķainajā operatīvās informācijas straumē netrāpījās patiesības zelta graudiņi…

Tajā pašā laikā dzeltenā prese aizgūtnēm rakstīja par nenotveramo maniaku.

«Neredzamais uz kara takas»… «Nakts vanags meklē upuri»… «Kad vanags atkal knābs?», «Nogalināto skaits tiek noklusēts!»

Djatlovs spēra zemes gaisā. Rakstos nebija ne vārda patiesības. Materiālus žurnālisti izzīda no pirksta vai kāda cita orgāna. Taču ļaunākais bija tas, ka, dzenoties pēc sensācijas, viņi būtībā deva noziegumu pastrādāšanas receptes un provocēja psihiski nestabilus salašņas atdarināt galveno varoni.

Nedēļas beigās televīzijā parādīja sarunu šovu, kas bija veltīts noslēpumainajām slepkavībām. Divas skaistuma karalienes, popularitāti zaudējis politiķis un pastāvīgi ekrānā zibošs deputāts bezpalīdzīgi komentēja notikumus, par kuriem visai pavirši bija informēti no dzeltenās preses. Galu galā viņi nāca pie slēdziena, ka visā vainojama milicija.

Tieši vai pastarpināti, taču prese savu bija panākusi RIeD ieradās komisija, pārbaudīja izmeklēšanas darbu, atklāja dažu papīru trūkumu izmeklēšanas lietā un noteica vainīgo, kuru prasmīgi bija piespēlējis pulkvedis Smirnovs. Vainīgais izrādījās kapteinis Djatlovs.

Viņu kopā ar Kriminālmeklēšanas priekšnieku Ivancovu izsauca uz atestācijas komisiju PIeD priekšnieka vietnieka kadru jautājumos kabinetā. Pie gara galda bija sapulcējušies deviņi vecākie virsnieki. Galda galā sēdēja pats Logašovs. Izsauktajiem pat nepiedāvāja apsēsties, viņi neveikli sastinga pie augstajām pulētajām durvīm.

-   Jūs izgāzāt izmeklēšanu, apakšpulkvedi! Dokumentācija noformēta pavirši, izmeklēšanas pasākumu plāns nekur neder! Taču lietai ir skaļa sabiedriskā rezonanse!

Vietnieks kadru jautājumos Logašovs jauneklīgs pulkvedis ar koptu seju runāja īsām, aprautām frāzēm. Viņa tonis bija nervozs. Atestācijas komisijas locekļi arī skatījās ar neslēptu nosodījumu.

-   Kam jūs uzticējāt šo atbildīgo uzdevumu? Operatīvajam pilnvarotajam Djatlovam? Viņam ir četrdesmit pieci gadi, un viņš joprojām ir kapteinis! Vai jums nav jaunu, perspektīvu darbinieku?

-  Biedri pulkvedi, Djatlovs bija majors, taču viņu pazemināja par… Ivancovs centās taisnoties.

-   Es zinu, par ko viņu pazemināja. Logašovs atmeta ar roku. Es lasīju personas lietu. Starp citu, pulkvedis Smirnovs nelāgi raksturo jūsu padoto. Nav saprotams, kāpēc jūs viņu aizstāvat!

Ivancovs apklusa.

-   Ierosinu pasludināt kapteini Djatlovu par daļēji neatbilstošu amatam, bet apakšpulkvedim Ivancovam izteikt piezīmi! vietnieks kadru jautājumos asi rezumēja. Rekomendēt kapteini Djatlovu atbrīvošanai kā neperspektīvu darbinieku, kurš sasniedzis kapteinim galējo dienesta vecumu.

Logašovs pabungoja pirkstiem pa galdu, pāršķirstīja viņam priekšā uz galda gulošo samērā biezo personas lietu.

-   Jums taču ir četrdesmit pieci?

-    Būs pēc pusgada, kapteinis apstulbis nomurmināja. Viņš nebija gaidījis, ka viss beigsies ar atlaišanu.

-   Pusgads, domīgi atkārtoja pulkvedis. Un, vērsdamies pie komisijas locekļiem, vaicāja:

-   Vai ļausim kapteinim nostrādāt sešus mēnešus, biedri? Lai dabū vēl piecu procentu piemaksu pensijai. Personas lieta viņam nav slikta, ir daudzas atzinības. Mums jābūt objektīviem!

-    Kapteinis Djatlovs ir sasniedzis zināmus pozitīvus rezultātus, kuri ļauj aktivizēt izmeklēšanu, Ivancovs iejaucās. Aizdomās turamā saliktais portrets, lietiskie pierādījumi… Viņaprāt, visas viena tipa slepkavības jāapvieno vienā lietā…

-    Vēl jo vairāk, Logašovs pamāja. Piekritīsim, biedri?

Pie galda sēdošie virsnieki sāka piekrītoši māt ar galvu.

-   Piekritīsim!

-   Zināms, piekritīsim…

-   Atbalstīsim veterānu…

-   Tas ir labi. Logašovs pasmaidīja. Šodien tika parakstīta pavēle par operatīvās izmeklēšanas grupas «Maniaks» izveidi sevišķi bīstamo noziegumu nodaļā. Tā apvienos visas neatklātās meiteņu slepkavību lietas. Mēs piekomandēsim kapteini Djatlovu šai grupai. Vai pareizi, biedri?

-   Pareizi, biedri pulkvedi! Atestācijas komisijas locekļi atkal sāka enerģiski māt ar galvu.

Tautā to dēvē par rūgtā piliena saldināšanu. Taču saldums nelīdzēja, Djatlovam visviens bija rūgta garša mutē un kaklā, it kā būtu izplūdusi žults. Satriekts viņš gāja pa gaiteni, neko visapkārt nemanīdams. Atklāti sakot, operatīvais darbinieks nebija gaidījis tik nāvējošu rezultātu.

Viņu panāca Ivancovs.

-   Piedod, Paša, ka nespēju tevi pasargāt, viņš klusi sacīja. Tur viss jau iepriekš bija izlemts.

-   Nē, Viktor, paldies par atbalstu. Cits vispār nebūtu muti atvēris.

-   Bet lietas tomēr apvienoja. Tātad tev bija taisnība…

Djatlovs neatbildēja. Kādu brīdi viņi soļoja klusēdami.

-   Pastrādāsi grupā; ja parādīsi rezultātu, visu varēs pārspēlēt, KM priekšnieks ne visai pārliecinoši sacīja, kad viņi bija iznākuši uz ielas. Dabūsi apbalvojumu, pakāpi, un, skat vien, arī dienesta laiku pagarinās…

-   Paldies, Viktor Sergejevič, Djatlovs smagi noteica.

Gan priekšnieks, gan padotais saprata, ka tas bija tikai pieklājīgs uzmundrinājums.

[1] [12] *

Grupa «Maniaks» bija izvietojusies Petrovkas slavenās ēkas trešajā stāvā. Djatlovs ieradās piecas minūtes pirms plānošanas sākuma. Tas nebija darba kabinets, bet drīzāk kaut kas līdzīgs apspriežu telpai. Galda stūrī sēdēja gadus divdesmit septiņus veca slaida auguma meitene un ar visnopietnāko sejas izteiksmi šķirstīja kaut kādus papīrus.

-   Sveicināti, esmu kapteinis Djatlovs, detektīvs stādījās priekšā. Atnācu uz plānošanu…

-   Sveiki, meitene atbildēja un nezin kāpēc pasmaidīja. Nāciet iekšā, mēs drīz sāksim.

Djatlovs sarāvās no šī smaida un nevērīgā toņa. Ar nobružāto mapi padusē viņš nogāja gar garo pulēto galdu ar šķībi uz tā saliktām pelēka papīra lapām un paraudzījās laukā pa logu. Blāvi spīdēja nesildošā saule, brāzmainais vējš trenkāja pa bulvāri sauso lapu lēveņus. Pilsēta dzīvoja savā parastajā ritmā, pa ielu plūda blīvas mašīnu, bet pa ietvēm vēl blīvākas gājēju straumes. Daudzi nesa rokā spilgtus firmas maisiņus ar iepirkumiem. Neviens no viņiem nedomāja par nakts maniaku, kurš metodiski citu pakaļ citai laupīja dzīvības.

Pēkšņi aiz muguras kļuva trokšņaini. Viņš pagriezās. Pa durvīm droši nāca iekšā jauni, viszinīgi «šefotāji» un vecākie operatīvie darbinieki plecīgi, lietišķi, tādi, kuri apzinās savu vērtību. Viņi pavirši uzmeta skatienu kapteinim, nevērīgi sveicināja, daudzi smaidīja. Pēkšņi Djatlovs ieraudzīja sevi ar viņu acīm krāsota pagātnes skranda, atsūtīta atsēdēt pusgadu līdz pensijai, tāpēc ka nekur citur viņu nav kur likt. Smagi nopūties, viņš devās uz pēdējo krēslu galda galā, apsēdās, atvēra mapi un sagatavoja dokumentus. Bez viņa istabā sanāca astoņi vīrieši un jau minētā meitene. Ar neapbruņotu aci bija redzams, ka viņi nebija atbrīvoti no saviem pamatuzdevumiem un strādās ar maniaka lietu paralēli tiešajam darbam. Operatīvie sasēdās, cits citam kaut ko stāstīja, runāja pa telefonu, kāds bīdīja krēslus, izraudzīdamies ērtāko vietu, kad ienāca grupas vecākais Koļesovs.

Gara auguma, masīvu stāvu un drūmu, ķieģelim līdzīgu seju, viņš pārlaida acis sanākušajiem, pasmīkņāja, kad skatiens aizķērās pie Djatlova, pa saimnieka modei apsēdās galda galā, piedauzīja ar rakstāmo galda virsmai.

-   Pat nevaicāju, vai visi ir iepazinušies ar lietu, viņš sacīja, atvērdams nobružātu kalendāru ar milzum daudz dažādu papīru un krāsu ieliktņiem. Bija pavēle iepazīties, tātad esat to izpildījuši. Kārtējos darbus pasteidziet, izbrīvējiet laiku maniaka meklēšanai. Rajons visu ir salaidis grīstē, iestrādņu nozieguma atklāšanai tikpat kā nav, darbs jāsāk no nulles.

Djatlovs pacēla roku, taču Koļesovs nepievērsa viņam uzmanību. Arī neviens no operatīvajiem pat nepaskatījās uz kapteini. Viņš tiem bija tukša vieta.

-   Tā, Volodja, ņem cauri psihenes pēc parastās shēmas kurš izrakstīts sērijas sākumā, kurš atrodas uzskaitē sadistisku izrīcību dēļ…

-   Skaidrs, atsaucās drukns sārtvaidzis puisis.

-   Zeņa, tas pats attiecībā uz kolonijām un cietumiem.

-   Klausos.

-    Ļoņa, gatavo Marinu pievilināšanai, vakaros veic meklējumus ar dzīvo ēsmu. Paņem pāris puišu drošībai.

-   Skaidrs. Pamāja operatīvais darbinieks un slaidā meitene.

-   Aleksandrs strādā ar aģentiem.

-   Sergej, izpēti visus sekciju aktus. Personiski, es uzsveru personiski runā ar patologanatomiem. Un personiski tiecies ar kriminālistiem, kuri braukuši uz notikumu vietām. Mums vajadzīgas drošas ziņas par noziegumu pastrādāšanas paņēmienu.

Visu laiku, kamēr ilga sanāksme, Djatlovs nosēdēja, pētīdams savus nagus. Nervozitāte iekšā auga augumā un plēsa vai pušu krūtis. Te bija pavisam cits darba līmenis tie nebija vis nekādi pašdarbnieki, kuri noskatītās vietās skaloja zelta smiltiņas uz savu risku un atbildību. Te bija plaša mēroga industriāla pieeja upes gultni iztaisnot, padziļināt, izbagarēt un savākt visu zeltu. Par šiem puišiem nekādi nevarētu teikt kā tajā zināmajā pantiņā, kas klīst pa milicijas struktūru zemākajiem slāņiem, «izmocītais izdročītais operatīvais pilnvarotais». Stingra pienākumu sadale, atstrādātas metodes, meklēšanas virzienu tipveida shēmas. Un viņi ir pārliecināti, ka kopīgiem spēkiem ķersies klāt, metīsies virsū un kā rotaļādamies lietu atrisinās! Ne tā kā tie rajona neprašas… Lai gan starp zelta meklēšanu un noziegumu atklāšanu pastāv liela atšķirība…

-  Jautājumi ir? Koļesovs pavaicāja, kad bija sadalījis uzdevumus.

-   Ir, Djatlovs ierunājās. Es gribēju iepazīstināt ar saviem materiāliem.

Koļesovs pastiepa uz priekšu žokli.

-   Mums ir jāsavāc sākotnējā informācija un jāizvirza savas versijas. Es lasīju jūsu ziņojumu. Kriminālnoziedznieks, kurš Maskavā meklē kādu sievieti, pa ceļam nogalinādams visas viņai līdzīgās, tas ir sižets Holivudas fdmai. Bet suņa zobu nospiedumi, kurš nokodis citu suni, arī der šausmu filmai.

Operatīvie sāka smieties. Tagad Djatlovs saprata, kāpēc viņa parādīšanās izraisīja smaidus.

-   Skaidrs, Djatlovs pamāja. Bet kāpēc jūs nedevāt man nekādu uzdevumu?

-   Turpiniet darīt to, ko darījāt līdz šim. Pēc sava individuālā plāna. Mēs nenoslogosim veterānu. Jums taču līdz pensijai atlicis pusgads, vai ne? Atpūtieties, izgulieties, aizejiet uz baseinu… Bet, ja puišiem vajadzēs palīdzību apstaigāt pagalmus, iztaujāt lieciniekus -, mēs jūs palūgsim.

Apgaitas vai iztaujāšanas parasti uztic zaļiem stažieriem vai pavisam nederīgiem darbiniekiem.

Un, kaut arī Koļesovs izturējās visnotaļ pieklājīgi,

kapteinis jutās pazemots un aizvainots.

[1] [13] *

Ne jau tikai Čeks baidījās no Velna līdz kolikām vēderā. Bija jūtams, ka pat rūdītais «likumīgais» Nagla, aiz kura muguras stāvēja visa viņa banda, rūpīgi izraugās vārdus, lai tie neizskanētu kā pretenzijas un netīši nesadusmotu baiso viesi.

-   Man piezvanīja Kutaisi Anzors, viņš paziņoja, duļķainām ačelēm raudzīdamies garām līdzās sēdošajam

Velnam. Runā, ka Kņaza radinieki uzaicinājuši uz Maskavu Saivu Jaunāko, lai tas visu noskaidrotu… Un visi pazuduši gan Saiva ar saviem puišiem, gan Kņaza radi…

Biljarda zālē bija kluss. Neviens nedzenāja bumbas, nepīpēja pie loga, nedzēra bārā degvīnu vai viskiju. Nagla un Velns bija iekārtojušies uz' augstajām taburetēm pie bāra letes, vēl kādi divdesmit cilvēki stāvēja apkārt, vērīgi skatīdamies un klausīdamies. Attālāk ar vienaldzīgām sejām pie galda stāvēja un kijas pētīja Čeks un četri viņa kaujinieki.

-   Un kas par to? Velns slinki atsaucās.

-    Nekas. Nagla kā iepriekš skatījās sānis. Viņš stāsta, ka viņi braukuši pie tevis, Nelabais, uz tirgu, un neviens viņus vairs nav redzējis.

-   Tad nebūs atbraukuši, Velns vienaldzīgi sacīja.

Nagla pamāja.

-   Es Anzoram tā arī teicu. Bet viņam spuras gaisā lai es rīkojot skaidrošanos, prasot kā pieklājas, citādi būšot karš…

-   Nu tad rīko un prasi, Velns vienmuļi atteica. Ja tevi tāds kaukāziešu garnadzis var komandēt.

Klusums sabiezēja, bija jaušama aizvien lielāka spriedze. Tas bija atklāts izaicinājums, «uzbrauciens», kuru nedrīkst atstāt bez sekām.

Nagla pakodīja izžuvušās lūpas, nopūtās un ar nolemtību skatienā palūkojās uz Velnu. Uzraugs negribēja saistīties ar debilu slepkavnieku. Taču viņam nebija izvēles. Ja godīgu klaidoni kāds nosauca par āzi, bet tas nereaģēja, tātad piekrita, tātad tiešām bija āzis un viņa vieta bija zem lažas! Bet, ja par atbildi iegrūda dakšu ribās, ar pirkstiem izbadīja aci vai ar ķieģeli ielauza galvaskausu, tad bija pierādījis, ka nav nekāds āzis, bet gan pareizais džeks. Un tad attaisnoties nākas apvainotājam, tagad viņu pašu var patriekt zem lažas! Tāpēc klusēt tagad nozīmētu atzīt, ka viņš nav nekāds uzraugs un autoritāte, bet gan Kutaisi Anzora pakalpiņš, un tas, ka Anzors ir solīds zaglis, «likumīgais», nebija no svara un neko nemainīja.

-   Filtrē tekstu, Nelabais! Nagla pacēla balsi. Neaizmirsti, ar ko runā!

Velns pasmīnēja un pārlaida skatienu visai sabiedrībai, itin kā aicinādams nemt dalību vinu sarunā.

7 9 9

-    Es neko neesmu aizmirsis, Nagla! Atceros, kā tu Pašam Rīļam gulošam iedzini ausī naglu! It kā viņš būtu bijis stukačs! Bet patiesībā viņš zināja, ka tu Milzim netiki atdevis kāršu parādu! Milzi vilciens pārbrauca uz pusēm, bet Pašu tu nomušīji un cauri, visi gali ūdenī!

-   Tas tik ir numurs! izsaucās Pauris. Nagla, vai tā ir taisnība?!

Taču Nagla nespēja atbildēt spazmas aizžņaudza viņam kaklu. Viņš nobālēja, izbolīja acis un tikai kratīja galvu. Labo roku viņš iešāva bikšu kabatā un taustījās tur, it kā meklētu validolu.

-   Tas esi tu, kas aizmirsis likumu, pārvērties komersā un raugies nevis uz kārtību sabiedrībā, bet uz savu kabatu! Velns turpināja apsūdzību.

Nagla beidzot bija atradis, ko meklēja, un izvilka roku no kabatas. Zāļu vietā tajā bija sažņaugts sīks brauniņš. Taču Velns izrādījās veiklāks, un no piedurknes izšāvies duncis ieurbās «likumīgajam» sirdī ātrāk, nekā viņš spēja nospiest gaili. Uzraugs gāzās uz aizmuguri un skaļi nokrita uz grīdas. No sašķobītajām lūpām izšāvās asins strūkliņa.

-   Neraustieties, zēni! Velns brīdināja, virzīdams asiņaino dunci no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo. Čeks, Balons un Kāravs izvilka pistoles, Svepstiķim un Gurķim rokā uzradās naži.

Taču neviens no Naglas bandas pat nepakustējās. Visi blenza kā pārakmeņojušies.

-   Nagla pats uzprasījās! Pauris pēc brīža ierunājās. Pēc visiem likumiem, viņam nebija taisnība. Pavērsa stroķi pret Melno!

-   Pārāk bija iekortelējies! Sen vajadzēja sadot šim pa purslām! Kamazs iesaucās, sakustinot varenos plecus.

Sanākušie sāka trokšņot.

-   Vajag Melno iecelt par uzraugu! klaigāja Kārnais. Viņš tur rūpi par sabiedrību, neskopojas, dodot artavu kopējai lietai!

-   Pareizi! biedru atbalstīja Klibiķis. Viņš rūpējas par cilvēkiem!

-   Un viņam ir autoritāte! Pauris bija vienisprātis.

Čeka brigāde iebāza nevajadzīgos ieročus atpakaļ. Kā

bieži gadās ari pareizajā sabiedrībā, zagļu bars ātri nostājās uzvarētāja pusē. Velnu ievēlēja par uzraugu, un vakarā tirgus šašliku ēstuvē skaļi tika svinēts šis notikums.

* * *

-   Kas konkrēti interesē, priekšniek? Pistonga noprasīja, apkārt skatīdamies. Naksnīgais parks draudīgi kustināja lapas sen nometušos melnos zarus, itin kā simtiem roku stieptos pēc maitas-stukača, kurš pārdeva savus biedrus un brāļus nolādētam kruķim. Nosauc reālu tematu! Un tīsimies projām vējš drebina līdz kaulam!

-   Tās ir bailes, kas tevi drebina, Djatlovs pasmīkņāja. Tevī ieperinājušās aizdomas, Pistonga!

Viņi sēdēja uz sola parka nolaistajā daļā, netālu bija izejas uz visām pusēm, un tomēr katra operatīvā darbinieka tikšanās ar savu ziņotāju līdzinājās kaujas operācijai nekad nevarēja būt drošs, kā tā beigsies… It īpaši, kad runa bija par sevišķi bīstamiem noziegumiem.

-   Mani interesē viss neparastais jūsu suteneru branžā. Esi dzirdējis, ka maniaks slaktē meičas? Un večus arī. Te tev būs galvenais temats… Tavas mauķeles droši vien ir pārbijušās un to vien dara, kā sit mēles, arī suteneriem radušās liekas problēmas… īsi un skaidri kurš un ko par to runā?

-   Kas es tev par suteneru… Visu mūžu man ir bijis cits lauciņš…

Tumsā bija dzirdama skrāpējoša skaņa Pistonga nikni kasīja galvu. Tiešām gan agrāk viņš bija tirgojies ar narkotikām, bet tagad turēja saunu ar visiem no tā izrietošajiem netikumiem. Ar iepriekšējo nodarbi viņš lepojās, turpretī no tagadējās kaunējās.

-   Par maniaku nekādu runu nav bijis, viņš dara savu darāmo vienatnē… Bet dīvains… Kas dīvains bija gan, te tu, Sergejič, trāpīji desmitniekā… Dīvainība ar tādu kā nelabu smaciņu…

Djatlovs bija pati uzmanība.

-   Nu tad sper laukā, nestiep gumiju!

-   Viņnedēļ pusnaktī pie manis iebrauca trīs kriminālie, Pistonga aizgūtnēm čukstēja viņam tieši ausī. Visi sveši, galvenais šiem bija varen nešpetns kārns, zvērīgu ģīmi… Pavēlēja, lai neviens pie šiem iekšā neiet es gan šņabi, gan uzkodas atstāju pirts priekšiņā, pieklauvēju, un šie savāca… Pēcāk pieprasīja skuķus…

-  Un kas tur dīvains? Djatlovs ievaicājās. Ziņotājs saklausīja opera balsī zobgalību.

-   Pagaidi, Sergejič, nesteidzies…

Parasti Pistonga šādos gadījumos piemetināja «sūdus rīt», bet tagad aprāva ierasto teicienu pusratā.

-  Es šiem aizsūtīju Ingu un Veru, brašas meičas, ar pieredzi, ikvienu apkalpos kā pieklājas… Bet Inga pēc stundas aizmuka! Apjēdz, pēc kā te ož? Lieta ir nopietna, par to mani varēja saukt pie atbildības. Labi, ka šefs necēla traci, tempa šņabi un sutinājās pirtī, bet Vera ar abiem pārējiem nostrādāja kā pieklājas…

-   Un kas tur dīvains? Djatlovs jau nervozi atkārtoja.

-   Varbūt viņu svilināja ar cigaretēm, ņirgājās, varbūt…

-   Viņa no rīta man piezvanīja, Pistonga pārtrauca.

-   Satikāmies, es, zināms, nosaucu šo par vējpistoli, sak, kas tie par pekstiņiem?! Bet viņa trīc pie visām miesām: «Viņš ir psihopāts,» saka. «Impotents ķertais. Viņam neceļas, šis piktojas, pats sevi uzbudina, sāk mani raustīt, skrāpēt, sist… Jo vairāk dzer, jo niknāks kļūst… Rādīja man uzzīmētu sievišķi ja atradīšot to maitu, siksnās sašķērēšot! Un griež zobus… Grābj mani, grūsta, pluina esmu vienos zilumos! Nebūtu aizmukusi būtu noslaktējis!»

Djatlovs iekšēji saspringa. Bija nostrādājuši «stulbie jautājumi», duļķainajos ūdeņos iemestie tīkli šķiet, tepat līdzās zivtiņa pasita ar asti…

-   Iznāk, ka sadists?

Viņš drīzāk sajuta nekā redzēja, kā Pistonga paraustīja plecus.

-   Tā iznāk… Vai nu sadists, vai onānists… Starp citu, viņš ir ticis šķērsts, varbūt tāpēc…

-   Kā «šķērsts»? kapteinis nesaprata.

-   Ļoti vienkārši. Inga stāstīja viņam esot briesmīga rēta pār visu ķermeni no kakla līdz pautiem. Sarkana, raupja, baisa… Varbūt pēc operācijas kļuvis impotents?

Kapteinis pat pacēlās no sola kā dzinējsuns, saodis pēdas.

-   Kur ir tas tavs skuķis? Man ar viņu jāaprunājas!

Ziņotājs atkal nikni pakasīja galvu.

-  Viņas nav. Es tajā brīdī nodomāju, ka muld, piedraudēju -ja klienti sūdzēsies, pabojāšu šai ģīmi… Bet šī nākamajā dienā nozuda.

-   Kā nozuda?! Kāpēc tā domā?

-   Nenāk darbā, telefons atslēgts.

-   Saslimusi, pielikusi punktu, aizgājusi strādāt uz citu vietu…

-  Vai tev prāts, Sergejič? Pistonga bija sašutis. Mums viss nav tik vienkārši. Mēs cits no cita skuķus nepieņemam, citādi šās sāks skraidīt no vienas vietas uz otru kā tādas utis. Un uz savu roku viņa strādāt nevar. Lai tikai pamēģina nostāties kāda vietā vai bāzt degunu svešā viesnīcā tā šai izdaiļos ģīmi, ka neviens klients vairs virsū neskatīsies. Vera bija pie viņas aizgājusi, saka nedēļu mājās neesot rādījusies.

-   Stop. Stāsti par Veru.

-   Viņu arī nemeklē… Piezvanīja, teica, ka aizbraucot, lai nemeklējot. Viņa bija ļoti sabiedēta.

-   Uz kurieni aizbrauca?

-   Kurš tad to zina? Viņas tikai pirtī ir draudzenes, citādi viena par otru tikpat kā neko nezina un savus noslēpumus otrai neuztic.

-   Un vai tu pats par viņām arī neko nezini?

-    Protams, nezinu. Faktiski neko, un kam man tas būtu vajadzīgs. Zinu tikai, ka Inga patiesībā ir Ira. Inga viņa ir klientiem, savā ziņā iesauka, kā pie mums pieņemts. Vera, rau, stādās priekšā kā Veronika…

-   Kriminālos pazītu pēc sejas?

-   Es jau teicu, Sergejič, ka pavirši redzēju, tumšs jau arī bija, Pistonga saminstinājās.

-   Aizveries un klausies, Djatlovs pārtrauca suteneru. Mājās paņem papīra lapu un sīki un smalki apraksti Ingas un Veras pazīmes un orientējošos datus. No rīta atnes man uz nodaļu. Pēc tam tev ir diennakts laika, lai sirsnīgā sarunā noskaidrotu, ko tavas meičas zina par pazudušajām draudzenēm. Visu līdz sīkākajām detaļām, ieskaitot to, kurā veikalā viņas pērk biksīšu ieliktnīšus. Un trešais kas ir tie kriminālie? Palamas, kurš sūtījis…

-   Tos es nepazīstu, dieva vārds! Ienāca no ielas. Tikko es iepīkstējos par samaksu, tā šo priekšnieks man ar dunci bezmaz vai aci izdūra…

Nākamajā dienā Pistonga zīmējumā pazina Gaļinas Maļinovskas slepkavu par bandītu trijotnes šefu, kuru viņš nosauca par Uzšķērsto. Pēc tam Djatlovs pārbaudīja ziņas par prostitūtām datora datubāzē un konstatēja, ka Irina Vladimirovna Kostenko, divdesmit trīs gadus veca, ir septītais nepazīstamā maniaka upuris. Viņas līķis pirms nedēļas tieši bija atrasts. Pistonga pēc fotogrāfijas pazina Irinā Kostenko nozudušo Ingu.

Sardzes maiņa pie pils, protams, nenoritēja tik precīzi kā savulaik ceremonija pie mauzoleja un savā ziņā atgādināja spēli kazaki-laupītāji. Atskanot svilpienam, sargāt beigušie kareivji metās skriet un nostājās ierindā ceļa malā, bet ieradusies apakšvienība izklaidus traucās ieņemt savas vietas visgarām perimetram. Troksnis, kņada, juceklis, taču arī šādā brīdī uzbrukums divdesmit reižu lielākiem pretinieka spēkiem bija un palika absolūti bezcerīgs pasākums. Nopūties Vilks nolaida binokli.

-    Kā ir, komandier, izpētīji?! jau kuru reizi šajās dienās Zobs pauda sašutumu. Nu jau viņš runāja nevis čukstus, bet pilnā balsī nepārprotamā cerībā uz puslokā apkārt stāvošo algotņu atbalstu. Te bija Čigāns, Arkls, Aste, Pumpis un Cars. Sejas visiem bija drūmas un niknas. Atmosfēra grupā bija smaga, un kuru katru brīdi varēja izcelties dumpis.

-   Te nav ko nīkt, jātinas prom! Mūs jau vaktē Lūsis redzējis pēdas, Aste arī. Tikai kur lai mēs liekamies?! Kā tu varēji piekrist biļetei uz vienu galu?! Vai varbūt tev atsevišķi sableķoja?!

Izteikt līdz galam bijušais izlūks-motostrēlnieks nepaguva. Vilks atrāva maksti un, pagriezies pret Zobu, trakā niknumā iegrūda viņam pistoles stobru rīklē. «Stečkina» stobrs pāršķēla muti un izsita priekšējos zobus, pirksts līdz pusei nospieda gaili un pēdējā sekundē apstājās.

-   Noraustījies, smerdeli?! Vai zini, kas pienākas par panikas celšanu kaujas apstākļos?! neprātīgu skatienu viņš urbās baiļu izķēmotajā sejā Zobam, kurš tikai ar pūlēm apvaldīja vemšanas refleksu.

Pieci līdzās stāvošie kaujinieki sastinga uz vietas kā pārakmeņojušies. Komandieris bija saniknots, gailis tiešām bija līdz pusei nospiests, vēl mirklis un trula lode sašķaidīs Zoba pakausi.

Taču Vilks izrāva stobru no saplosītās mutes, Zobam tūdaļ izlauzās vēmiens kopā ar zobu atlūzām un asinīm. Arī «stečkina» stobrs bija notašķīts asinīm. Vilks pa kārtai ielūkojās sejā katram notikušā lieciniekam. Un nav zināms, kas bija briesmīgāks stobra deviņu milimetru caurums, asinis vai neprātīgais skatiens, ar kādu tetovētais cilvēks, kurš tik maz līdzinājās visiem viņiem zināmajiem komandieriem, ieurbās katram acīs, ielauzdamies līdz pašām dvēseles dzīlēm.

-   Ja vēl kāds atvērs muti, nošaušu! viņš briesmīgā balsī nočerkstēja. Mums ir tikai viens ceļš izpildīt uzdevumu. Un mēs to izpildīsim!

Neviens neiebilda, kaujinieki klusēdami novērsa skatienu. Vilks sulīgi nospļāvās un iebāza pistoli makstī. Akciju vajadzētu veikt tuvākajā laikā, kamēr disciplīna nav galīgi sagruvusi. Ir bijuši daudzi gadījumi, kad algotņi nogalinājuši komandieri un pārvērtušies nevadāmā bandā. Viņš juta, ka āda niez. Tā bija vienmēr, kad tetovējumi nervozēja un sāka kustēties.

«Re, kā sasparojies!» nelabvēlīgi sacīja pirāts. «Bezmaz vai visus apslaktēja!»

«Vai tad tu neredzēji, kā šis velnēnu pāršņāpa divās daļās?» Runcis sabozās. «Ar viņu labāk nesanīsties. Kuru katru noraks…»

«Ka tikai pašu nenorok,» ļauni nočerkstēja nāra. «Kopā ar mums… Viņš savus džekus grib sūtīt pretī veselai armijai. Pavisam jumts nošķiebies!»

-Aizverieties visi! Vilks uzbļāva. Ka ņemšu žileti…!

-   Mēs tak klusējam, komandierī Arkls apjucis sacīja. Kādu žileti?

-   Visviens aizverieties! Car, nomaini posteņus, pārbaudi kaujas aizsardzību, gatavojiet pusdienas! Pietiek kulstīt mēli!

Tetovējumi izbailēs apklusa. Velna piemērs bija ļoti pārliecinošs, un viņiem bija bail no briesmīgās žiletes.

Tad pēkšņi atskanēja Sofijas balss. Tā bija tikpat maiga kā īstenībā. Itin kā būtu noskanējis sudraba zvārgulītis.

«Man ir bail, Volodja. Kad tu atgriezīsies?»

«Nezinu,» Vilks bez vārdiem atbildēja. «No kā tu baidies?»

«Man rādās briesmīgi sapņi.»

«Kādi sapņi?»

«Velns… Viņš vaikstās, vajā mani, solās nogalināt. Es pamostos nosvīdusi, bet bailes visviens paliek.»

«Beidz, meitenīti Tie taču ir tikai sapņi. Tu esi Maskavā, kas tur ar tevi var notikt?»

«Pēc p… sailgojusies,» ciniski noķiķināja nāra. «Bijušas man viņas problēmas.»

«Jums tikai viens prātā, planckas,» aizsmacis nosvepstēja pirāts. «Mēs esam pilnīgā pakaļā, saimniekam teju novilks ādu pār acīm!»

Vilks sabozās un iebāza pirkstus krūšu kabatiņā. Tur viņš, ievīstītu avīzes skrandā, glabāja to pašu žileti. Balsis uzreiz apklusa.

«Nāra pati ilgojas pēc tā daikta,» Vilks nikni sevī noteica. «Ja vēl kaut viens salašņa bez atļaujas muti pavirinās, visus krustu šķērsu sašvīkāšu. Un par Sofiju lai vairs nedzirdētu ne vārda!»

«Kāda runa, šef, nelec uz pannas!» runcis visu vārdā samiernieciski atbildēja.

[1] [14] *

Svešas pēdas ap nometni tiešām bija manītas, Vilks pats tās tika redzējis armijas zābaku rievoto pazoļu nospiedumus. Vienreiz kāds nospēra pārtikas koncentrāta iepakojumu, citu reizi Caram pazuda nazis… Kaujinieki šos faktus izskaidroja dažādi sākot no ienaidnieka intrigām un beidzot ar savējo pekstiņiem. Vilkam nepatika visu sarežģīt, tāpēc viņš visu izskaidroja pavisam vienkārši zādzības norakstīja uz pērtiķu rēķina, bet pēdas uz kādu no savējiem, sak, nejauši nostaigāja un aizmirsa.

Taču tagad visi bija sapulcējušies ap Francūža nomedītā kuiļa liemeni un klusēdami uzlūkoja svaigo brūci pakaļējā ciskā pavisam nesen kāds bija izgriezis gabalu šķiņķa! Diez vai to bija darījuši pērtiķi, un arī savējie nebija tik izsalkuši, ka ēstu jēlu gaļu, pusstundu pirms tā tiek pagatavota.

Vilks domīgi pakasīja pakausi pēdējais fakts neiekļāvās vienkāršotajā shēmā.

-    Uz pāris vārdiem, komandierī Francūzis paveda viņu sānis, acis piemiedzis, pameta skatienu visapkārt.

-   Tas ir kāds līdz pēdējam izbadējies klaidonis, viņš, pazeminājis balsi, sacīja. Tūlīt sāks gaļu cept, un mēs ar Putneli pēc smaržas varēsim noteikt viņa atrašanās vietu.

-   Rīkojieties! Vilks pamāja ar galvu.

Un iegrima domās. Līdz šim viņi bija pārtikuši no koncentrātiem un augļiem, taču personālsastāvs bija noilgojies pēc īsta ēdiena un pēc Francūža veiksmīgajām medībām noskaņojies uz gaļu. Aizliegt cept kuili tas nozīmētu vēl vairāk saasināt attiecības grupā. Viņš nemanāmi nopētīja kaujiniekus. Zobs sēdēja, atspiedies pret koku, un spieda pie asiņojošās mutes marles tamponu no individuālās paketes. Viņa acis nikni spīdēja, brīvā roka nervozi žņaudzīja automātu. Viņa biedrs Čigāns arī necentās krustot skatienu ar Vilku. Arī pārējiem algotņiem bija drūmi ģīmji ziņa par notikušo acumirklī bija aplidojusi visu grupu, un katrs komandiera rīcību attiecināja uz sevi ka nu pēkšņi tetovētais tēvainis arī viņam iegrūž mutē pistoli un vēl nenotur pirkstu uz gaiļa, sašķaidīdams pusi galvaskausa? Nē, cilvēkus nedrīkst nokaitināt… Taču pret nepatikšanām vajag nodrošināties.

-   Lūsi, pārbaudīt patruļas pa perimetru! viņš pavēlēja. Car, iekur uguni bez dūmiem…

Dolmatovs devās pārbaudīt posteņus, pārējie kaujinieki nometās atpūsties. Speciāli izraktā bedrē Cars ierasti iekūra ugunskuru, sagrieza lielos gabalos kuiļa mīkstumu, sadūra uz noasinātiem zariem, novietoja virs uguns, pāri pārsegdams palmu zarus… Dūmu patiešām tikpat kā nebija, toties drīz vien jūtami sāka smaržot pēc šašlika. Un, kaut ari nometni viņi bija ierīkojuši meža biezokni, tas bija vājš mierinājums. Ja kāds mērķtiecīgi meklē grupu, tad ceptas gaļas smarža ir varen atmaskojoša pazīme. Katra stunda, ko viņi šeit uzturējās, vairoja iespēju tikt atmaskotiem…

«Vajag dabūt «mēli»!» Pēkšņi prātā iešāvās gaiša doma. Izdomāt to līdz galam viņš nepaguva.

«Tavi džeki saņēmuši ciet to draņķagabalu!» pēkšņi ieteicās runcis. «Akurāt kā tādi okšķeri!»

«Kuš!» Vilks pavēlēja un saspringti ieklausījās. Un tiešām tikko dzirdama čaboņa krūmos liecināja par vairāku cilvēku tuvošanos nometnei. Vilks pacēla roku, dodams zīmi: «Uzmanību!» Tik tikko sakustējās automātu stobri. Daži pavērsās uz čaboņas pusi, daži citos virzienos gadījumam, ja viņi būtu aplenkti. Arī Vilks lēni pavērsa ieroci uz krūmiem, kad atskanēja norunātais svilpiens, kas atgādināja putna balsi. Putnelis! Kā runcis viņus bija sazīmējis?

No biežņas izspraucās Francūzis, kā allaž saspringts un nopietns. Taču šoreiz caur skarbajiem vaibstiem skaidri bija manāms triumfs. Kreisajā rokā viņš turēja virvi, kas bija nevērīgi pārmesta pār plecu.

-  Saņem ciemiņu, komandierī Leģionārs pakāpās sānis. Aiz viņa, piesiets virves galā, kustējās ne īsti krūms, ne koks. Nē, nevis krūms vai koks, bet kāds maisveidīgs nenoteiktas formas stāvs. Tādu ilūziju radīja maskēšanās tērps, kas no vienas vietas bija nošūts mazām auduma skrandiņām dažādās krāsās no melnas līdz dzeltenai. Nopakaļ, svešiniekam ar stobru mugurā bikstīdams, nāca Putnelis.

-   Rekur tavs mērkakis, komandierī viņš nākdams pavēstīja. Gan nazi ievilcis nāsīs, gan gaļu… Ķer, Car!

Putnelis pameta nazi, un īpašnieks veikli to saķēra aiz roktura.

-   Bija sakūris uguni bez kādas maskēšanās, Francūzis izbrīnīti stāstīja. Bet zobus tik cieši bija iecirtis gaļā, ka neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi!

Un pasmīkņājis piebilda:

-   Tāpēc arī šo neapskādējām!

Vilks pagājās pretī, vērīgi nopētīja gūstekni. Taču tas bija līdz acīm apaudzis biezu melnu bārdu, tāpēc saskatīt viņa seju un noteikt vecumu nebija iespējams. Skatiens, kas raudzījās pretī, bija piesardzīgs un aizdomu pilns, un tas, starp citu, atbilda situācijai. Arī apģērbs bija pazīstams.

-   Tu esi no helikoptera? Vilks vaicāja un pavadīja savus vārdus ar daiļrunīgu žestu rādītājpirksts riņķodams it kā laida atslābinātu dūri no augšas lejup.

-   Uī, uī! Cilvēks sāka māt ar galvu un, spriežot pēc tā, kā sakustējās bārda, pasmaidīja.

-   Ārzemnieks? Vilks pievērsās leģionāriem.

-   Francūzis. Putnelis pamāja. Stādījās priekšā kā Zans. Viņi esot meklējuši zeltu, atraduši, bet konkurenti no cita helikoptera apšaudījuši, pilotu un vēl vienu puisi nogalinājuši. Bet divus vietējie noķēruši un pakāruši. Viņš te klīstot jau kādus divus mēnešus nav kur dēties, nav ko rīt, īsi sakot melnie nāk virsū. Man liekas, viņš pat nopriecājās, mūs ieraugot.

-   Kas šim ko priecāties, Pumpis noburkšķēja. Nāksies šo nozūmēt. Tik un tā!

Kaujinieki apstāja gūstekni un uzmanīgi klausījās sarunā. Pēc viņu sejām bija redzams, ka viņi ir vienisprātis ar Pumpi un priecāties svešiniekam tiešām nav pamata. Vilks daudznozīmīgi saskatījās ar Francūzi viņš labāk par pārējiem zināja speciālās izlūkošanas nežēlīgo likumu ikviens liecinieks, kurš atklājis grupu, ir jālikvidē.

Pēc acīm varēja redzēt, ka gūsteknis ir sadrūmis.

-   Kur viņa ierocis? Vilks jautāja.

-   Neredzējām. Francūzis papurināja galvu. Teica, šiem esot bijuši tikai divi automāti.

Šķita, ka Zans grib pamāt ar galvu, tomēr nepamāja.

«Paklau, šef, tas pasažieris nav nekāds francūzis,» runcis ierunājās. «Viņš saprot katru vārdu!»

Arī Vilkam bija radies priekšstats, ka svešinieks saprot krieviski.

-    Tavs Zans diez kā neizskatās pēc zelta meklētāja! Šis maskēšanās tērps vairāk piedien snaiperim vai diversantam. Tikai lai nestāsta, ka novilcis to nogalinātajam, bet pats ir vietējais, dzīvo iezemiešu ciematā, precējies ar melnādainu daiļavu, bet šādā ietērpā vienkārši ir ērti medīt džungļos… Citādi nāksies viņu tepat uz vietas aizsūtīt pie tēviem!

Vilks vērīgi sekoja gūstekņa reakcijai, taču nekā aizdomīga nemanīja. Ja nu vienīgi svešais samirkšķināja acis pāris reižu biežāk nekā parasti. Putnelis tekoši runāja franciski, Francūzis uzdeva precizējošus jautājumus. Žans atbildēja mierīgi un apdomīgi.

-   Viņš saka kad dodas pēc zelta, tāds apģērbs esot tieši vietā, Putnelis pārtulkoja. Tas esot bīstamāk nekā būt par snaiperi vai diversantu…

Neko teikt, visnotaļ pārliecinošs skaidrojums. Taču Vilkam šķita, ka pratināmā elpa kļuvusi maķenīt biežāka.

«Netici viņam,» runcis turpināja kūdīt. «Uzsūtīts, maita, lai pērkons mani nosper!»

-   Atsieniet viņu! Vilks pavēlēja. Vispirms paēdināsim, tad aprunāsimies. Tikai nenolaist no viņa acis! Ja nepieciešams pie sienas!

Viņš uztvēra Francūža skatienu, kurš rādīja blašķīti ar spirtu. Vilks pamāja. Leģionārs atskrūvēja vāciņu un pasniedza blašķi Zanam. Tas automātiski paņēma, iedzēra pāris pamatīgu malku, tūlīt sāka klepot.

-   Skat, kā franči tempj spirtu! Pumpis komentēja. Es domāju, ka tā tikai krievi māk!

-   Tas ir uz nervu pamata, Putnelis paskaidroja. Vispār viņi no tādas devas var atstiept kājas. Lai gan arī viņu vidū gadās spēcīgi puiši.

Visi, izņemot Zobu, kurš nevarēja ēst, kāri metās virsū ceptajai gaļai, Zans papildus locīja iekšā arī galetes. Bija redzams, ka gūsteknis sen nebija redzējis īstu pārtiku.

-   Ko tad tu ēdi? Putnelis painteresējās. Un tūdaļ pat pārtulkoja atbildi: Banānus, visādas vīģes, reizēm izčiepis kādu sīku medījumu no iezemiešu slazdiem…

-   Braši! Pumpis paslavēja.

Pieēdies Zans atkal palūdza blašķi un iedzēra dažus malkus. Francūzis pasmīnēja un paņēma spirtu atpakaļ.

-   Rāmāk, puis, rāmāk, citādi atslēgsies, leģionārs noteica. Atslābinājies maķenīt, pieliki māgu, un pietiek. Vēl viss nav izrunāts.

-   Pajautā kāpēc viņš nemēģināja no šejienes izkļūt? Vilks domīgi vaicāja, košļādams zāles stiebriņu.

-   Neesot izdevies, Francūzis pārtulkoja. Cik arī klaiņājis, vienmēr izrādījies, ka staigā uz riņķi vien.

-   Kāpēc nav gājis uz pili? Vilks painteresējās. Būtu lūdzis palīdzību…

Gūsteknis drūmi pasmīnēja.

-   Divi mani biedri tur karājas uz sētas. Man vairs nebija nekādas patikas lūgt palīdzību. Lai gan vērojis pili tiku… Pats galvenais šo valdnieks reizi nedēļā dodas projām, kaut kur brauc…

Zans pamāja ar roku uz piekrastes pusi.

Vilks saausījās.

-   Paprasiet kāpēc viņš nospriedis, ka tas ir pats galvenais? Un kā viņš brauc?

Francūzis un Putnelis ņēmās iztaujāt gūstekni, tad pārtulkoja:

-   Pēc apsardzes redzams, ka galvenais. Viņu pavada divi bruņutransportieri, daudz kareivju, pats brauc bruņotā hammerā…

-   Interesanti, Vilks domīgi novilka. Tā ir reāla iespēja!

Pret vakaru Vilks sapulcināja visu grupu, atsaukdams ari patruļas un sargus. Pēdējie ieradās Lapsa ar Gidu no pils pretējās puses. Gids, ieraudzījis Žana skrandaino aizsargtērpu, uzreiz sāka satraukti klaigāt:

-   Kas tie par jokiem? Kāda velna pēc noņēmāt šo no sētas? Paskat tik, gluži kā dzīvs!

Bet, pamanījis Zobu ar savainoto muti, aprāvās.

-   Nesaprotu… Vienus dakterējat, citus kropļojat?

-  Viņš bija piemirsis, kurš šeit ir komandieris! Vilks drūmi paskaidroja. Jautājumi ir?

-  Jautājumu nav, Lūsis pārējo vietā atbildēja. Viss skaidrs.

-  Ļoti labi. Vilks pamāja. Tagad klausieties. Uzbrukt pilij mēs nevaram. Taču Žans stāstīja, ka mūsu objekts regulāri brauc uz piekrasti. Pēc viņa aplēsēm, nākamais brauciens notiks rīt ap desmitiem vienpadsmitiem rītā. Es pieņēmu lēmumu uzrīkot slēpni. Taču pretiniekam ir liels pārsvars gan tehnikas, gan dzīvā spēka ziņā… Turklāt tā ir elitāra specvienība «melnie leopardi»…

-  Afrikāņi nav diez cik labi karotāji, ieminējās Francūzis. īpaši, kad nokļūst nopietnā situācijā.

-  Kas tiesa, tas tiesa! Putnelis apstiprināja. Ja uzrīkotu kārtīgu vdlošanos, viņi vienkārši aizmuktu!

-  Jo labāk, Vilks atteica. Varbūt kāds negrib piedalīties operācijā? Grib izlēkt no vilciena un izkļūt no šejienes uz savu roku?

Visi nezin kāpēc palūrēja uz Zobu, saskatījās.

-   Kāda runa, komandierī Arkls visu vietā atsaucās. Beidzam ātrāk un tinamies prom! Ja reiz ir iespēja, to vajag izmantot. Izdarīsim savu darāmo, savāksim piķi un visu atlikušo mūžu varēsim augšpēdus gozēties Kanāriju salās. Ja neizdosies jods viņu rāvis! Labāk tā nekā nīkt visu mūžu krogā par ārā sviedēju. Aiziet, Vilk, diktē dispozīciju!

Pļaviņā sēdošo «meža zosu» pulciņu pāršalca piekrītoša murdoņa.

Sofija Čučkanova bija nodomājusi vārīt boršču. Iznākusi no metro, viņa stihiska veidojuma tirdziņā nopirka dažus kartupeļus, bietes, kāpostu un kaltētas sēnes. Tīrīga večiņa aiz improvizētas letes, kuru veidoja divas koka kastes, rūpīgi atlasīja labākās saknes, norāva stingrai kāpostgalviņai apvītušās lapas, salika visu jaunā maisiņā.

Sofija pateicās, tad piegāja pie līdzās esošā kioska. Jauniņā pārdevēja arī viņu pazina un sagaidīja ar laipnu smaidu.

-   Sveika, Ļubočka! Dod man, lū-ūk, to tomātu sulu un bundžiņu šķīstošās «Nescafe».

-   «Nescafe» sen stāv, ņemiet labāk «Tchibo», to šodien atveda…

-   Paldies, Ļubaša!

Apmainījušās pāris dežūrfrāzēm par laiku un komunālo pakalpojumu cenām, viņas atvadījās.

-   Patīkama sieviete, večiņa atzinīgi bilda, pieiedama pie kioska. Viņas vīrs laikam ir liels priekšnieks, ģimene pārtikusi, bet pati tāda klusa, kulturāla.

-   Bijis man tāds vīrs, pārdevēja pavīpsnāja. Zināt, cik kulturāla es uzreiz kļūtu…

Aizmugurē nobremzēja dārga mašīna. Pie tirgotājām pienāca kalsens draudīga izskata vīrietis smalkā uzvalkā. Atskaitot uzvalku, nekā laba viņa ārienē nebija. Netīrīgs paskats, plēsonīgs skatiens, draudīgas manieres. Kaut kādā ziņā viņš atgādināja velnu, un večiņai pirmām kārtām sagribējās pārmest krustu.

-   Ei, šķirbas, viņš čerkstošā balsī uzsauca. Jūs, es skatos, te pastāvīgi dirnat?

Viņš saķēra večiņu aiz rokas, apturēdams plaukstu ar kopā saspiestajiem pirkstu galiem ceļā uz pieri.

-   Kas tad ir? Viņa sabijās, nodomādama, ka tas ir kāds no miliču priekšniekiem, augstākas činas par vietējo iecirkņa pilnvaroto. Viss no sava dārza, tīrs, bez kādas ķīmijas…

-   Nedzesē muti pa tukšo! Nepazīstamais saērcināti atmeta ar roku. Es meklēju pazudušo māsu. Varbūt esi redzējusi?

Viņš pastiepa nosmulētu papīra lapu, un večiņa, uzlikusi brilles, pamatīgi nopētīja zīmējumu. Dīvains, kā bērna rokas vilkts, taču savu pirmītējo pircēju viņa uzreiz pazina un nevis pēc greizajām līnijām, bet pēc vispārējā iespaida.

-   Zināms, ka esmu redzējusi! Viņa nupat pirka no manis dārzeņus un kaltētas sēnes borščam.

>

Nopriecājusies, ka baisā izskata cilvēks nav no milicijas un nedzīs prom vai neliks maksāt sodu, veča kļuva runīgāka.

-   Patīkama sieviete, bieži nāk garām, kaut ko nopērk te burkānus, te gurķīšus, te tomātiņus…

-   Kā vārdā, kur dzīvo?

-   Tepat netālu. Veča pagriezās pret kioska pārdevēju. Ļuba, vai tu to dāmu pazīsti?

-   Parādiet šurp! Pārdevēja pastiepa roku un vērīgi nopētīja zīmējumu. Kaut kādi ķeburi… Bet viņa tā ir, skaidrs… Iet uz turieni. Pārdevēja pameta ar galvu uz veco dzelteno māju pusi, kuras ērtā plānojuma un augsto griestu dēļ bija iecienītas pārtikušu cilvēku vidū.

Paldies nepateicis, Velns, pa ceļam salocīdams zīmējumu, ātrā solī devās pie ielas malā atstātās mašīnas. Beidzot viņš bija ticis tuvāk mērķim! Loks sašaurinājās.

Astotā nodaļa pārbaude zeķu kapsētā

Rita pusē Djatlovs no telefona automāta piezvanīja Gavrilovai un sarunāja tikšanos. Tad uzgrieza Svetlanas Sergejevnas numuru un brīdināja saimnieci. Par operatīvajiem izdevumiem piešķirto naudu nopirka lētu konfekšu kārbu un mazu tortīti un pēc stundas piebrauca pie mājas Kuzņeckas tilta ielā, paklaiņoja maskaviešu un galvaspilsētas viesu pūlī, pie grāmatveikala skatloga pārbaudīja, vai neviens neseko, un iegāja augstajā dobji skanīgajā kāpņu telpā. Uzkāpis ceturtajā stāvā, viņš piezvanīja pie vecām, ar brūnu dermatīnu apsistām durvīm. Gandrīz uzreiz noklikšķēja slēdzene, durvis pavērās šķirbiņā, vērīga acs nopētīja nācēju, un tikai pēc tam nožvadzēja ķēde un durvis atvērās pavisam.

-   Sveicināti, Pāvel Sergejevič, nāciet iekšā! Uz sliekšņa stāvēja gadus sešdesmit piecus veca sieviete, pēc izskata visparastākā Maskavas pensionāre, ģērbusies vieglā mētelī un zābakos. Jūs kā allaž ar ciemkukuļiem!

-   Sveicināta, Svetlana Sergejevna! Operatīvais darbinieks laipni pasmaidīja, ieiedams sen neremontētā istabā, kas bija iekārtota ar pagājušā gadsimta sešdesmito gadu mēbelēm. Un jūs kā allaž jau gatavībā!

-   Nu protams. Saimniece par atbildi nopietni pamāja ar galvu. Esmu kā zaldāts. Pa tik ilgiem gadiem pieradusi…

Tiešām Svetlana Sergejevna pieskatīja konspiratīvo dzīvokli jau ceturksni gadsimta. Vientuļajai sievietei samaksa par šo slepeno darbību nodrošināja visnotaļ ievērojamu papildinājumu pensijai. Viņa bija izturējusi nepieciešamās pārbaudes, atbilstoši parakstījusies un zināja noteikumus, bet galvenais dzīvoja noslēgti un prata turēt mēli aiz zobiem. Djatlovs pasniedza viņai piecsimt rubļu, un banknotes tūdaļ nozuda padilušā mēteļa kabatā.

-   Paldies, Pāvel Sergejevič. Iešu pastaigāt, nopirkšu maizi, arī brilles jānodod labošanā. Vai ar kādu pusotru stundu jums pietiks?

-   Droši vien. Bet drošības pēc piezvaniet, kad nāksit uz mājām.

-  Katrā ziņā. Pagaidām varat paskatīties televīziju vai iedzert tēju…

Svetlana Sergejevna aizgāja. Gar aizkara maliņu Djatlovs noskatījās viņai pakaļ. Sieviete devās uz metro pusi. Uz ielas bija daudz ļaužu, gājēji steidzās savās darīšanās, kāds pie galdiem pirka banānus, kāds norūpējies vai priecīgi runāja pa telefonu. Neviens no parastajiem pilsoņiem neko nezināja par operatīvo darbu, par slepenajiem aģentiem-ziņotājiem, par slepeniem konspiratīvajiem dzīvokļiem un, protams, nevarēja pilnīgajā sievietē gados sazīmēt vienu no pilsētai uzmestā operatīvā maskēšanās tīkla posmiem.

Djatlovs nopūtās. Pēdējos gados viss bija gājis uz leju, un savulaik stiprais tīkls daudzviet bija saplīsis, bez tam daudzie plīsumi tika lāpīti tikai uz papīra. īsto detektīvu, kuriem ir aģentūra, bija atlicis maz, viņi ar grūtībām uzturēja savu tīkla daļu, turklāt pilsoniskā sabiedrība viņus šajā darbā neatbalstīja. Gluži pretēji sabiedriskā doma bija noskaņota pret «stukačiem», un šī slepeno darbinieku nosodīšanas atmosfēra apgrūtināja jaunu informatoru iesaistīšanu un veco saglabāšanu. Tajā pašā laikā sabiedrība alka pēc asiņainā nakts maniaka atmaskošanas un notveršanas, kas bez aģentu sniegtās informācijas bija gaužām problemātiska. Viņš ieslēdza pirmsplūdu laikmeta televizoru, apsēdās izgulētajā dīvānā un sāka skatīties ziņas. Tur atkal stāstīja visādas blēņas par «Nakts vanagu». Nolamājies detektīvs nikni noklikšķināja slēdzi.

Pēc kādām divdesmit minūtēm pie durvīm piezvanīja divi gari, viens īss signāls. Uz sliekšņa stāvēja sieviete krāsainiem rakstiem izšūtā plikādas kažokā, ar ūdeņraža pārskābes izbalinātiem matiem un vulgāru grimu uz apvītušās sejas. Pēc izskata viņai bija tālu pāri trīsdesmit, bet patiesībā divdesmit septiņi gadi.

-   Nāc iekšā, Marinočka! Djatlovs pamāja ar galvu, ielaizdams viešņu priekšnamā. Taču pārkāpa diplomātisko protokolu un saviebās.

-   Fui! Cauru nakti esi uzdzīvojusi, vai? Pa gabalu od pēc sīvā!

-   Atslābsti, Pāvel Sergejevič! Sieviete atmeta ar roku. Konjaks nav heroīns. Netraucējiet man dzīvot, labāk atbalstiet materiāli!

Marina Sazonova, slepenajos dokumentos fiksēta kā aģente Gavrilova, bija meita pazīstamajam vissavienības mēroga zaglim Mišām Sazanam, kurš nesen bija pielicis punktu aktīvajai darbībai, taču saglabājis plašus sakarus noziedzīgajā pasaulē. Viņas brālis Kola Pelēkais spēlēja uz augstām likmēm ar zagļiem un laupītājiem, ilggadējais piedzīvotājs Lācis tirgoja narkotikas un patlaban izcieta sodu Krasnojarskā, bet pašreizējie kavalieri apgrozījās tajās pašās aprindās, tāpēc viņas operatīvās informācijas iespējas bija nenovērtējamas.

Nevērīgi nometusi uz krēsla kažoku, Marina iegāzās dīvānā ar visām kājām, pat nenoāvusi garos zaļos zābakus ar apdauzītiem papēžiem. Jau tā īsie svārki uzrāvās līdz pat biksītēm.

-   Kāpēc aicināji, Sergejič? viņa familiāri, ar zināmu intimitātes pieskaņu noprasīja.

Detektīvs bez ceremonijām nogrūda viņas kājas no dīvāna. Papēži skaļi noklaudzēja pret padilušo parketu.

-   Apsēdies kā pieklājas, te taču dzīvo cilvēki!

-   Kādi cilvēki? Sūds uz kociņa! aģente iesmējās. Konjaks ir?

Djatlovs viņu bija nomakšķerējis pirms gada, kad viņa palīdzēja piedzīvotājam ievest Maskavā heroīna partiju. Lāča mašīnu apturēja CSDD postenī, Djatlovs formas tērpā tēloja autoinspektoru un vicināja svītraino nūjiņu. Piecsimt gramu pulvera viņa bija paslēpusi apakšveļā, taču ziņas bija precīzas, narkotiku meklēšanā trenētais spaniels aprēja izbijušos sievieti, tādējādi novērsdams uzmanību no aģenta, kurš bija Lāci nodevis. Aizturētos ievietoja dažādās kamerās, un Pāvels izskaidroja Marinai perspektīvu desmit gadi cietumā vai «labprātīga sadarbība». Jāteic, ka viņa nešaubījās ne mirkli un nodeva piedzīvotāju ar visām ķeskām. Lācis to nenojauta, viņš parādīja cēlsirdīgu žestu, uzņemdamies visu vainu, lai gan nebeidza brīnīties, kā operatīvie darbinieki bija uzzinājuši par piegādātājiem un preces slēptuvēm. Kopš tā laika «Gavrilova» cītīgi strādāja kriminālmeklēšanas labā.

-   Konjaka nav. Ir konfektes, torte, var uzvārīt tēju.

Aģente saviebās.

-   Tad runāsim, kas runājams, un es iešu…

-   Nu tad runāsim ar, Djatlovs norūca. Par jaunu sieviešu slepkavībām esi ko dzirdējusi?

-   Par to maniaku, «Nakts vanagu», vai? «Gavrilova» nogrozīja plecus. Tīrās šausmas! Vai tiesa, ka viņš jau vairāk par diviem desmitiem nobungājis?

-   Sibīrijā ciedru riekstus bungā! Meli! Labāk stāsti, ko zini…

-   Ko citi, to es arī. Sazonova apsēdās, nezin kāpēc nopurināja pelēko pūkaino jaciņu. Mūsējās tas maz uztrauc. Runā esot psihopāts, nevienam nepazīstams. Maniaki jau ar štelmaņiem nebrāļojas. Viņi slapstās, vienatnē dara savu darāmo.

-   Kādas baumas vispār klīst Maskavā? Kas jauns?

-   Lērums visādu klaču. «Gavrilova» atmeta ar roku. Manikīrs uz pirkstiem bija aplupis.

-   Kāds noslaktēts, kāds piedauzīts, kādam uzbrukuši laupītāji… Zagļiem kāds dūzis atbraucis skaidrot attiecības, bet šo ar visu viņa bandu nomušījuši… Nu gaida atbildes gājienu…

Djatlovs saausījās.

-   Stāsti kā nākas! Ko tu lēkā no viena uz otru?

-   Kā dzirdēju, tā atstāstu! Aģente pēkšņi apskaitās.

-   Ja es prašņātu un precizētu sīkumus, tad sen jau būtu norakta izgāztuvē! Bet, ja atcerētos visu, ko dzirdu, galva būtu pārsprāgusi! Kas ir mūsu sievišķu daļa? Iedzert, padzīvoties, papriecāties… Ja paveicas arī padrāzties…

-  Vai tad taviem kavalieriem ar to ir kādi sarežģījumi? Djatlovs pasmīnēja.

-   Kā ne? Kad piedzeras, tad viss. Vajag paspēt, citādi mūždien paliksi bešā! Jums, vīrišķiem, tā vieta ar šņabi nav draugos…

-  Pietiek mēli kulstīt! detektīvs pēkšņi uzbrēca. Daktere esi, vai? Vai es pie tevis uz pieņemšanu esmu atnācis? Runā, ko prasa, citādi viens divi ielikšu kaktā!

-   Labi, labi, es jau neko, «Gavrilova» aprāvās. Prasi, ko vajag, ja zināšu pastāstīšu.

-   Labs ir, neķildosimies. Arī Djatlovs nomierinājās.

-   Es pats īsti nezinu, ko prasīt. Man vajag aprunāties ar kādu no rūdītajiem, tādiem, kuri ir informēti par visām kriminālo dzīves jomām. Tad arī radīsies jautājumi. Vai tāds cilvēks ir padomā?

-  Tādā ziņā labāku par manu tētiņu neatradīsi, aģente droši atbildēja. Tikai es nevaru tevi pie viņa vest. Viņš mani par to ar savām rokām nožmiegs.

-   Tad pats viņam tikšu klāt. Tu man esi vajadzīga dzīva. Bet tu pagrozi pēcpusi, uzzini kurš kuram uzbraucis, kurš kuru nozūmējis, par ko, kāpēc, kā?

«Gavrilova» norija siekalas.

-   Pamēģināšu. Tikai vispirms jāsalāpās.

Jau vērdams vaļā durvis, Djatlovs ievaicājās:

-   Starp citu, kāpēc tu teici, ka būtu norakta tieši izgāztuvē?

Aģente neizpratnē viņu uzlūkoja.

-   Kur tad citur? Tur visus norok…

Detektīvs aizgrieza durvju slēdzi.

«Dīvaini,» viņš nodomāja. «Mēs nemēdzam atrast līķus izgāztuvē. Lai gan… Visnotaļ piemērota vieta smirdoņa, žurkas, ne nejaušu garāmgājēju, ne tantuku ar suņiem…»

Djatlovs bezspēkā noslīga uz ķeblīša turpat priekšnamā. Jautājumu krājās aizvien vairāk un vairāk, bet atbildes neradās.

Pēc pusstundas ar palielu nesamo pārradās sasārtusi dzīvokļa saimniece.

-   Piesalst, man vaigos sals ieknieba! viņa mundri jau no sliekšņa pavēstīja. Gan labi pastaigāju, gan svaigu maizīti, biezpieniņu un jogurtu nopirku. Vienīgi brilles nepaguvu salabot, bet nekas būs iemesls vēl iziet no mājas! Dzersim nu tēju, Pāvel Sergejevič!

-    Paldies, Svetlana Sergejevna, nevajag tēju. Daudz darba…

Ejot lejā pa stāvajām kāpnēm, Djatlovs iedomājās kāda gan būs viņa pensionāra dzīve? Un nezin kāpēc apskauda Svetlanu Sergejevnu.

[1] [15] *

Mihails Sazonovs, viņš pats arī «likumīgais» zaglis Sazans, pats ieradās kabinetā pie kapteiņa Djatlova. Ņemot vērā Sazana autoritāti, kurš bija ticis kronēts vissavienības saietā Kislovodskā 1978. gadā, tas bija tikpat, kā kad rajona milicijas aplupušajā kabinetā personiski būtu ieradies kāds no Krievijas ministriem.

īsi pieklauvējis, viņš pārkāpa kabineta slieksni, cienīgi apsveicinājās un droši palūkojās apkārt, itin kā rajona iekšlietu pārvaldes priekšnieks apakšpulkvedis Smirnovs būtu iegriezies pārbaudīt savu padoto darbu. Neliela auguma, plecīgs, zemes pelēku krunkainu seju, Sazans izskatījās vecāks par saviem piecdesmit astoņiem gadiem.

Kā ikviens vecā kaluma zaglis, viņš bija izraibināts ziliem zeķu tetovējumiem, taču moderni ģērbies tradicionālo vateni, galifejas un zābakus bija nomainījis garš ādas mētelis ar saslietu apkakli un labas kvalitātes bikses, kas vilnī krita pār lakādas puszābakiem. Pievienojot vēl nesteidzīgas, drošas manieres un tāda cilvēka sejas izteiksmi, kurš radis pavēlēt, iznāca profesionāla augstākā līmeņa vadītāja koptēls. Vienīgi pirkstos ietetovētie zilie gredzeni un austošā saule uz delnas bija pretrunā ar radīto priekšstatu. Lai gan mūsdienās priekšnieki mēdz būt dažādi.

-   Sveicināts, Krāsotais! čerkstoši ierunājās Sazans. Vai tu tādu musturi sapiņķērēji?

-   Ko ar to domājat, Mihail Pavlovič? Djatlovs uzsvērti pieklājīgi brīnījās. Kas tās par runām, kas par iesaukām? Jūs taču neesat apcietinātais, bet gan brīvas valsts brīvs pilsonis! Esam pazīstami kādus divdesmit gadus.

-   Tāpēc jau runāju, ka sen pazīstu. Sazans pameta ar roku un bez uzaicinājuma apsēdās uz cietā krēsla iepretī operatīvajam darbiniekam.

Viņam bija taisnība. Nejau pats no sevis vecais bandīts bija ieradies dūzenē, ne pēc savas gribas stājies kapteiņa Djatlova vaiga priekšā. Veiklais operatīvais darbinieks tiešām bija sapiņķerējis sarežģītu daudzpakāpju musturu. Pirmajā posmā kratīšanā kādā no Maskavas spēļu ūķiem tika aizturēts pazīstamais kāršu spēlmanis Kola Pelēkais, kuram kabatā uzgāja divus gramus heroīna. Otrajā posmā sākās dažādi ieinteresēto personu piebraucieni operām ar jautājumiem, kā varētu situāciju atrisināt. Trešajā allaž nepieejamais Krāsotais šajā reizē deva mājienu, ka runās tikai ar pašu Sazanu. Un, lūk, Sazans paklausīgi sēž nopratināmo krēslā.

-   Tu droši vien esi nācis dēla dēļ, Palič? Djatlovs vaicāja. Viņš ir iekūlies pamatīgā ķezā.

-   Kur viņš varēja iekulties! Sazans uzmeta tādu skatienu, no kura operatīvajam šermuļi pārskrēja pār kauliem. Koļans spēlē jau sen, bet ar narkotikām savu mūžu nav ķēpājies. Nu labi, varēja savu reizi iešņaukt koku, bet divi grami heroīna… Tur tu esi pārcenties! Vai arī domā, ka Sazans dēla dēļ uzmauks sakas kaklā, kļūs par maitu un sāks pienest ziņas?

Viņš burtiski svilināja operatīvo darbinieku ar dīvainu dedzinošu kā lāzera stars skatienu. Tagad kapteinis labi saprata, kā Sazans ar vienu vārdu spēja izraisīt dumpi zonās vai ar uzacu kustību dumpiniekus savaldīt. Kā viņš risināja daudzus miljonus vērtus strīdus un kāpēc vainīgā puse nekad necentās izvairīties no lēmuma izpildes.

-   Kāpēc man vajadzētu tev kaitēt? Djatlovs paraustīja plecus. Tu esi pielicis punktu. Droši vien jau «Balto gulbi» esi aizmirsis…

-   Kāpēc piemini «Balto gulbi»? Lāzera stara temperatūra pazeminājās.

-   Tāpēc! Turienes režīms konkrēti nomāca! Djatlovs skarbi sacīja, paliecies uz priekšu un urbdamies ar skatienu zagļa briesmīgajās acīs. Autoritātes žmiedza pēc pilnas programmas piestūķēja pilnu kameru ar «likumīgajiem», tā ka nav skaidrs, kuram jāguļ pie lodziņa, kuram pie poda! Bet «gaiļi» iznēsāja ēdienu vai nu mirsti badā, vai pats «sasmērējies». Dažs labs neizturēja, rakstīja iesniegumu, lai pārceļ uz parasto koloniju.

Uguns zagļa acīs apdzisa.

-  Un kas tālāk? Kāpēc vārdo man zobus? Viņš centās saglabāt pirmītējo pārliecināto toni, taču tas neizdevās balss iedrebējās.

-   Tas, ka arī Mihails Paličs Sazonovs uzrakstīja tādu iesniegumu! Bet tas nozīmē, ka ielaidās darījumos ar administrāciju. Par to ne tikai kroni ņem nost, bet paķer līdzi arī galvu! Kapteinis pacēla balsi.

Sazans klusēja. Viņš nolaida acis un pētīja kabineta nodeldēto grīdu, itin kā meklēdams pazaudētu zelta monētu.

-   Ko tev vajag? viņš beigu beigās neskanīgā balsī noprasīja.

-   Neko! Tikai patērzēt par kopīgiem tematiem! Djatlovs zagli nomierināja.

Sazans nokremšļojās un pacēla galvu. Viņā vairs nebija ne vēsts no cienīguma un svarīguma parasts kriminālnoziedznieks, kas pieķerts nozieguma vietā.

-   Kas tie par kopīgiem tematiem? Ielāgo tas viss bija ļoti sen. Un tagad viss ir mainījies… Tā ka nevienu tev tik un tā nenodošu!

-   Teicu tak, ka man nevajag, lai tu kādu nodotu! Vajadzīga konsultācija. Kon-sul-tā-ci-ja!

-   Kāda konsultācija? Kas es tev esmu venerologs, vai?

-   īsi un skaidri ir kāds draņķagabals, runā, ka viņam esot rēta pāri visam ķermenim no kakla līdz pat staklei. Kā līķim pēc sekcijas. Neesi par tādu dzirdējis?

Zaglis sadabūja ne pirmā svaiguma kabatlakatu, nošņauca degunu, sarauca jau tā krunkaino pieri.

-   Par tādu neesmu dzirdējis, bet līdzīgs temats ir nācis ausīs!

-   Kas par tematu? Djatlovs salēcās. Viņš simtiem reižu tika uzdevis savu jautājumu, kā mezdams akmentiņus dziļum dziļā akā, un aizvien bija bijis klusums… Bet pēkšņi pirmo reizi tālu lejā noskanēja tāds kā plunkšķis…

Sazans sašķobīja lūpas.

-    Sibīrijā sēdējis kāds jefiņš, iepriekšējā dzīvē bijis dakteris, izrakstījis slimības lapas, ņēmis par to kukuļus, dabūjis četrus gadus…

-  Un tad? Kas par slimības lapām, kas par kukuļiem? operatīvais darbinieks nepacietīgi taujāja. Taču Sazans izlikās nedzirdam.

-   Agrāk jefiņš strādājis stingrā režīma zonā Tajožnajas ciemata tuvumā Irkutskas apgabalā. Tur sēdējis kāds zeks bandīts, dunčeli neesot laidis laukā no rokas. Kolīdz kas nav pa prātam šņirkt! un pāri ģīmim!

-   Tā, tā, Djatlovs kļuva uzmanīgs.

-   Zeks šo bija vai nu iebiedējis, vai apvārdojis, vai arī ar priekšniecību sarunājis un, lai tiktu laukā no zonas, izlicies par beigtu. Dakteris šim reāli kā sekcijā pārgriezis ādu no kakla līdz pašai apakšai. Tā šis aizvests uz kapsētu, bet kapā esot ielaists tukšs zārks.

Sazans nobeidza savu stāstu un vēlreiz izšņauca degunu.

-   Tāds, rau, temats tika cilāts…

-   Kad tas noticis?

-   Ne mazāk kā kādus trīs četrus gadus atpakaļ…

-   Tās nav pasakas? Djatlovs katram gadījumam pārjautāja.

-   Kas tad to zina? Zaglis paraustīja plecus. Zeķu starpā daudz dažādu pastāstu klejo. Nemaz nevar zināt, kam ticēt, kam ne. Tu dabūji, ko gribēji?

-   Bet ko tu esi dzirdējis par maniaku, kurš sievietes slaktē? kapteinis pēc inerces pajautāja un tūdaļ aptvēra, ka pieļāvis kļūdu.

-    Kā mums bija runāts? Sazans piecēlās. Skatiens viņam bija iepriekšējais, lāzera staram līdzīgais. Vai esi nolīdzis mani par stukaču?

-  Kā bija runāts, tā arī būs! Djatlovs cieti noteica. Heroīna konfiskācijas protokols uzrakstīts nepareizi. Tur bija viltus pieaicinātie. Tāpēc rīt tavs Koļans būs mājās.

Sazana seja atmaiga.

-   Visu gaišu, Krāsotais! Es aizvien esmu zinājis tu esi pareizais kruķis!

-         [1] [16] *

Djatlovs ievāca ziņas netālu no Tajožnajas ciemata bija tikai viena stingrā režīma kolonija: «LK-8».

Pieprasījumam par komandējumu uz Irkutskas «astoto» Koļesovs pat acu neuzmeta.

-  Vai nezini, kā tagad ir ar finansējumu? Viņš izvalbīja buļļa acis. Volodja psihenē uzracis perspektīvu figurantu, bet viņam neparakstīja braucienu pat uz Saratovu. Bet tu gribi blēņu dēļ triekties sazin uz kādu pasaules malu? Aizsūti pieprasījumu un beigta balle!

Vai nu Djatlovu nokaitināja vārds «blēņas», vai dzinējsuņa instinkts, kurš saodis pēdas, trenca viņu uz priekšu, bet viņš pierakstījās uz pieņemšanu pie kriminālās milicijas priekšnieka pulkveža Kuzņecova un izklāstīja savu problēmu. Kuzņecovs klausījās uzmanīgi un iejūtīgi, taču beigās lēni pašūpoja galvu.

-   Visdrīzāk, tā ir pasaciņa! Zeķi ir nadzīgi uz izgudrošanu viņiem laika papilnam, bet ko darīt nav. Izlasa saistošu grāmatu un izdomā ko līdzīgu. Es pats reiz dzirdēju, it kā mirušajiem, pirms izvest ārpus teritorijas, krūtīs ietriecot lauzni katram gadījumam. Arī jūsu stāstiņš ir no tās pašas sērijas…

-   Rēta viņam ir reāla!

-    Turklāt nauda komandējumiem tiešām netiek piešķirta…

»

-   Un ja bez naudas? Kapteinis neatlaidās.

-   Kā tā bez naudas? Pulkvedis pacēla uzacis.

-    Es domāju uz sava rēķina. Djatlovs pēc inerces spērās tik uz priekšu, absolūti nestādīdamies priekšā, kur viņam ir tas «savs rēķins».

Priekšnieka acīs pavīdēja interese, un viņš nu jau ar citu izteiksmi uzlūkoja padoto.

-   Pēc bagātnieka tu itin kā neizskatītos… Vai tiešām tev tik ļoti rūp darbs?

-    Es jūtu pēdas, biedri pulkvedi, pēdas! Es to mērgli kaut no zemes apakšas dabūšu rokā! Tur nauda nav galvenais. Vai atļausit uz sava rēķina?

Pulkvedis Kuzņecovs paraustīja plecus.

-   Tikai neraksti «uz sava rēķina». Raksti «uz uzņemošās puses rēķina». Finanšu pārbaudēs uz šo frāzi piever acis. It kā ticētu, ka Irkutskas «LK-8» apmaksās tavus izdevumus… Bet Koļesovu es brīdināšu…

Grupas vecākais par šādu notikumu pavērsienu tikai novīpsnāja:

-   Iesaisti sponsorus?

Bet rezolūciju uzlika nekavējoties. Tas lieku reizi apliecināja, ka grupai «Maniaks» Djatlovs nebija sevišķi nepieciešams.

Sponsoru viņam nebija, ietaupījumu arī. Nācās ķerties pie galējiem līdzekļiem viņš ar atlaidi pārdeva kaimiņam muzikālo centru un plazmas televizoru, ar to pietika lidmašīnas biļetēm turp un atpakaļ un vēl kāds nieks atlika papildu izdevumiem. Dienu vēlāk viņš no Domodedovas izlidoja uz Sibīriju.

Tas bija kapteiņa pirmais gaisa ceļojums; pavecais boings čīkstēja un pat nedaudz it kā kustināja spārnus, ļoti gribējās iedzert, lai atbrīvotos no stresa. Taču, pirmkārt, naudas bija līdz ar nagiem un, otrkārt, tālā ceļā labāk būt skaidrā prātā par to kriminālo hroniku zinošais operatīvais darbinieks bija informēts labāk par citiem. Tāpēc Djatlovs palika nedzēris, ar grūtībām pārcieta lidojumu un piezemējās Irkutskā pagalam nomocījies.

Aizdomīgi tipi vērīgām acīm uzmanīgi nopētīja svešo mudaku, šaubīga izskata haltūristi piedāvājās lēti aizvest, kurp vien vajag, bet ierocis viņam «sakarā ar to, ka nav vajadzīgs», netika izsniegts. Tāpēc kapteinis iegāja vietējā milicijas nodaļā, noskaidroja, ka līdz Tajožnajas ciematam jābrauc 140 kilometru pa šaursliežu dzelzceļu, bet no turienes uz «LK-8» kādas divas trīs stundas ar autobusu. Kolēģi bez sevišķa entuziasma norīkoja viņu nakšņot tukšajā medicīnas izolatorā, kur nebija nekāda īpašā komforta, toties naktsmājas iznāca par velti. Bet, tā kā Djatlovs bija radis dzīvot pieticīgi, viņš labi izgulējās un palika apmierināts ar Novosibirskas kruķu viesmīlību.

Šeit jau bija uzkritis viegls sniedziņš un bija diezgan auksts. Pa šaursliežu dzelzceļu nelielais sastāvs vilkās kādas četras stundas, un Djatlovs pamatīgi nosala. Tajožnajā viņš iegāja ēdnīcā un, laiku īsinot, apēda boršču un gulašu un tomēr iedzēra simt gramu degvīna. Tas palīdzēja sasildīties.

-   Uz tikšanos brauc? apvaicājās bufetniece, pamājusi uz plāno portfeli. Un kur tad paka? Te visi ved maisiem…

-   Šodien nav tikšanos, iejaucās drukns neskuvies vīrišķis, kurš kopā ar diviem biedriem pusdienojot tukšoja degvīna pudeli. Droši vien izmeklētājs, brauc kādu pratināt…

Autobuss, slidinādamies uz nodeldētajām riepām, ripoja pa nokaisīto zemesceļu cauri mūžvecajai taigai. Pasažieru nebija daudz bez Djatlova divi praporščiki un trīs civilpersonas. Kapteinis sēdēja aizmugurē, kur no motora nāca siltums, un lūkojās nespodrajā logā. Vējš viegli šūpoja skujkoku milzum augstās galotnes. Visapkārt slējās sopkas, bet lejā biezi auga priedes un egles, spirgtais gaiss bija aromātiskās un spēcīgās mitro skuju smaržas piesātināts. Tas nebija tīrais, saules gaismas caurstrāvotais Piemaskavas priežu mežs, kur ir tik patīkami klīst starp mastu priedēm pa mīksto, gadu gaitā veidojušos paklāju. Te nekāda klīšana nesanāks mežs tūlīt pie ceļa slējās kā blīva siena. Necaurejams krūmājs spurojās starp krustu šķērsu sakritušiem stumbriem, itin kā tīši liekot šķēršļus izbēgušiem zekiem.

-    Astotā zona, šoferis ierasti nosauca pieturu, un durvis čīkstēdamas atvērās.

Djatlovs un praporščiki izkāpa, civilie aizbrauca tālāk. Darbinieki ar interesi aplūkoja svešinieku, taču jautājumus neuzdeva, acīmredzot nemaldīgi sazīmēja savējo. Nekādu koloniju neredzēja, visapkārt pletās necaurejama taiga. Kapteinis soļoja pa stigu aiz praporščikiem. Tā viņi nogāja kādu kilometru, zem kājām šļakstēja peļķes. Beidzot aiz kārtējā pagrieziena parādījās augsts betona žogs ar dzeloņdrātīm, sargtorņi un administrācijas ķieģeļu ēka viņpus žogam.

Praporščiki nogriezās uz augstu trīsstāvu baļķu māju ar laika ritumā nomelnējušām sienām. Droši vien tajā nebija nekādu ērtību. Djatlovs paātrināja soli, šķērsoja šķembām nobārstīto auto stavlaukumu, kur vientuli vīdēja dažas nobružātas vieglās mašīnas, pagāja garām milzīgiem zaļiem vārtiem. Tiem vienā pusē bija smagas durvis ar palielu apaļu stikla lodziņu, otrā šauri vārtiņi ar uzrakstu «Sardzes telpa». Aiz žoga kaut kas dunēja, čīkstēja un dārdēja tur savu dzīvi dzīvoja ražošanas zona. Kapteinis piespieda pogu, sarkano lampiņu nomainīja zaļa, iedūcās elektromagnēts, noklikšķēja aizšaujamais, un viņš, pagrūdis smagās durvis, iegāja iekšā, nokļūdams pētīgu acu priekšā. Stingrais skatiens piederēja neglītai sievietei ar iekšējā dienesta seržantes uzplečiem.

Detektīvs pasniedza savu apliecību.

-   Man jāsatiek priekšnieks, viņš paskaidroja.

-   Skaidra lieta, kontroliere pamāja, atdodama apliecību. Pie mums visiem jāsatiek priekšnieks. Bez viņa ziņas pat putns ligzdu nevij. Tūdaļ ziņošu.

Viņa pasniedzās pēc telefona.

Pēc dažām minūtēm jauns leitnants ar sarkanu apsēju «KPDP» [17] uz piedurknes veda kapteini augšā pa stāvām kāpnēm. Gan pašas kāpnes, gan ar eļļas krāsu raupji krāsotās sienas, gan lakotiem koka paneļiem apdarinātais gaitenis viss bija primitīvs, arhaisks, pārcelts no pagājušā gadsimta piecdesmitajiem gadiem. Arī kabinetu durvis izskatījās kā pašdarinājums, tiesa, ar pretenzijām uz noteiktu dizainu, par ko liecināja liels daudzums bezgaumīgu līstīšu un pildiņu.

Beidzot leitnants ielaida apmeklētāju pa platām divviru durvīm, apsistām ar jaunu ādas aizstājēju, pie kurām bija melna stikla plāksnīte priekšnieks, pulkvedis Veršigorskis.

Aiz durvīm atradās plašs kabinets, apdarināts ar nemainīgi primitīvajiem paneļiem, tikai šoreiz no tumša koka. Smagie pašu šuvuma aizkari pie logiem bija cieši aizvilkti, toties spoži spīdēja luminiscējošie gaismas ķermeņi.

Neliela auguma plecīgais vīrs pašaurā mundierī, kurš piecēlās, lai sagaidītu ienācēju, tāpat šķita itin kā izgriezts no koka un arī visnotaļ primitīvi.

-   No pašas Maskavas? Tādi ciemiņi pie mums reti iegriežas. Pulkvedis apgāja galdam apkārt un cieši paspieda Djatlovam roku.

Nedaudz uzblīdušajā sejā bija lasāms tikko manāms nemiers kas var zināt, kāpēc ieradies negaidītais viesis? Varbūt kāda nepatīkama informācija sasniegusi augstos kabinetus, varbūt saņemta sūdzība no ieslodzīto radiniekiem vai vēl sliktāk anonīma vēstule no saviem darbiniekiem…

Ikvienam priekšniekam ar šādu saimniecību ir arī nopietni grēki. Bezkonvoja ieslodzīto darba izmantošana mājsaimniecībā, finanšu mahinācijas, ražošanas darbu apjoma pārmērīga paaugstināšana, virzīšana nosacīti pirmstermiņa atbrīvošanai, tikšanās, sūtījumi, uzturēšanās apstākļu uzlabošana un sazin kas viss vēl. Šis ir tieši tas gadījums, kad cilvēku resursi, sablīvēti aiz dzeloņstieplēm, tiek likti lietā uz pilnu klapi.

-  Šai nostūrī gribot negribot jākļūst par mežoni, pulkvedis turpināja, nelikdams manīt viņu pārņēmušo nemieru. Zeķi dzīvo aiz dzeloņstieplēm cauras diennaktis, bet mēs savas divpadsmit stundas. Pārējais gan mums, gan viņiem ir vienāds ziemā sals un vējš, vasarā odi un citi mūdži, visapkārt taiga, lāči… Reizēm zekiem ir pat labāk viņiem kioskā pārdod iebiezināto pienu, bet maniem virsniekiem nepienākas. Bet dažam labam ir bērni.

-   Un kā jūs atrisināt situāciju? Djatlovs pieklājības pēc apvaicājās.

-   Lai būtu taisnīgi, protams, Veršigorskis atbildēja. Taisnīgums ir svarīgāks par instrukciju.

Un plūstoši pārgāja pie galvenā.

-   Kas jūs pie mums atvedis? Droši vien ievajadzējās kādu nopratināt? Lūk, mans vietnieks operatīvajā darbā majors Voroncovs, viņš jums it visā palīdzēs.

Gara auguma, kalsns ar kārpu uz vaiga, majors piecēlās un pastiepa aukstu, ļenganu roku. Viņš acīm redzami nebija gadījies šeit nejauši tieši galvaspilsētas operatīvā darbinieka vizītes laikā jau pēc minūtēm piecām Veršigorskis grasījās nodot viesi viņa aprūpē.

-   Manu figurantu vairs nevar nopratināt, Djatlovs paziņoja. Viņš ir miris.

-   Miris?! Priekšnieks un vietnieks saskatījās. Kāpēc tad bija jābrauc?

-   Nomiris vai izbēdzis…

-   Izslēgts. Veršigorskis atviegloti uzelpoja un atlaidās pret masīvā krēsla atzveltni. No manas kolonijas nav iespējams izbēgt. Esmu šeit jau sešus gadus, un, cik zinu, bēgšanas gadījumu te nav bijis. Necaurejama taiga, purvi, bet mums ir spēcīga meklētāju grupa, suņi. Tā būs kāda kļūda!

»

-   Tad nav izbēdzis, bet ir nomiris, kapteinis atkal mainīja nostādni. Vispār man vajag pārbaudīt aktēto sarakstus.

-   Kurā gadā tas noticis? Pulkvedis norūpējies savilka uzacis.

-   Kādus sešus, astoņus gadus atpakaļ. Paplašināsim robežas, ņemsim no pieciem līdz desmit gadiem. Jums daudzi ir miruši?

-   Nē. Ja neskaita nelaimes gadījumus, būs kādi pieci seši. Un arī ne katru gadu. Turklāt slimos mēs sūtām uz centrālo rajona slimnīcu, tur viņi arī pārsvarā aiziet.

-   Mani neinteresē nelaimes gadījumi un slimnīcā mirušie, Djatlovs precizēja. Tikai tie, kuri šķīrušies no dzīves tieši kolonijā. Jaunos atmetam, vecos arī. Mani interesē vidējais vecums trīsdesmit pieci, četrdesmit…

Voroncovs devās uz speciālo daļu pēc žurnāla, sekretāre ienesa šķīstošo kafiju un cepumus. Djatlovs tikko bija paguvis iztukšot tasīti, kad majors atnesa iešūtu un apzīmogotu žurnālu nodilušos vākos. Starp citu, viņš jau bija paguvis to izskatīt.

-  Jūsu noteiktajiem parametriem atbilst divi cilvēki, paziņoja Voroncovs, raidīdams priekšniekam vaicājošus skatienus. Ieslodzītais Gaļimovs, trīsdesmit seši gadi, nomiris pirms desmit gadiem ar tuberkulozi… Un ieslodzītais Cerenko, trīsdesmit seši gadi, nomiris pirms pieciem gadiem no infarkta. Visi pārējie ir krietni vecāki.

Operatīvais darbinieks izskatīja apzīmogotās lappuses, aizpildītas plašā rokrakstā. Viss pareizi. Piemēroti kandidāti bija tikai divi.

-   Kā notiek aktēšanas procedūra? viņš apjautājās.

Veršigorskis paraustīja platos plecus.

-   Ņemot vērā lauka apstākļus, bez liekām formalitātēm. Agrāk mums bija savs līķu griezējs, tagad vedam no CRS. Viņš taisa sekciju, savu iespēju robežās nosaka diagnozi, sastāda aktu. Aktu paraksta trīs ārsts, vietnieks operatīvajā darbā, dežurējošais palīgs. Augšā es apstiprinu parakstos, uzspiežu ģerboņa zīmogu, viens eksemplārs paliek mums, otrs tiek nosūtīts vietējai administrācijai, viņi izraksta miršanas apliecību.

-   Bet līķis?

»

-   Kas ir ar līķi?

-   Kā notiek apbedīšana? Djatlovs skrupulozi tincināja.

-   Ļoti vienkārši. Līķis paguļ ledus pagrabā pie sanitārās daļas, kamēr viss tiek noformēts, tad to ieliek zārkā un iznes pie sargbūdas. Aiznaglo jau ārpus kontroles zonas sardzes priekšnieka un dežurējošā palīga klātbūtnē.

-   Bet ja nu līķi nomaina ar dzīvu zeķu? Kapteinis nelikās mierā.

Priekšnieks un vietnieks tikko jaušami pasmaidīja.

-   Tas nav iespējams! Viņš taču ir uzšķērsts no kakla līdz staklei! Jūs kādreiz esat redzējis rētu, kas paliek pēc sekcijas?

Djatlovs pamāja.

-   Tad jums viss ir skaidrs!

-   Un kas notiek tālāk?

-    Tālāk sardzes priekšnieks nodod zārku bezkonvojniekiem… Viņi to aizved uz mūsu kapsētu un aprok. Kāda administrācijas pārstāvja klātbūtnē. Tas var būt sardzes priekšnieks, kolonijas priekšnieka dežurējošais palīgs vai vienkārši sargs. Līķis jau vairs nekur neaizbēgs!

-   Droši? Djatlovs pasmaidīja.

Majors un pulkvedis, atbildot uz joku, pieklājīgi pasmaidīja.

-  Vai apstāvēšana nenotiek? Jums ir kaut jel kāda kapliča?

-   Nav. Modernās vēsmas līdz mums vēl nav nonākušas, pulkvedis pavīpsnāja.

-   Skaidrs. Djatlovs šķietami iegrima domās.

Veršigorskis un Voroncovs pacietīgi gaidīja, kamēr apmierinātais viesis būs beidzis savas vizītes lietišķo daļu. Tad saskaņā ar pieklājības likumiem varēs klāt galdu, kurināt pirtiņu, pacienāt ar šņabīti, iekārtot uz guļu ilgo tikšanos blokā.

-   Nu ko, aizbrauksim uz kapsētu, negaidīti ierosināja Djatlovs.

-   Uz kurieni?! Kāpēc? mājastēvi brīnījās, cerēdami, ka tas ir tikai joks.

-    Jāatrok kapi, kapteinis pavisam nopietni sacīja. Tad viss kļūs skaidrs…

-   Vai tad tagad nav skaidrs?! Voroncovs pavaicāja.

-   Es taču teicu… Djatlovs smagi nopūtās. Viņš saprata, kā pašlaik izskatās kolonijas priekšnieku acīs. Nav skaidrs viņš ir nomiris vai izbēdzis!

9

Pulkvedis un majors kārtējo reizi neizpratnē saskatījās.

-   Kas «viņš»?

' V

-   Gaļimovs. Vai Cerenko. Man viens pīpis.

Kabinetā iestājās mokošs klusums. Tad smagais krēsls

atvirzījās sānis.

-   Ja tā, tad brauksim! Veršigorskis sacīja pieceldamies. Viktor, izsauc kādus sešus bezkonvojniekus ar instrumentiem… Tikai ātri, iekams nav satumsis…

Kapsēta atradās kādu kilometru no kolonijas. Vējš bija nopūtis sniedziņu no mālainās augsnes, ko klāja nīkulīga sausa zāle un reti krūmi. Šur tur mētājās laukakmeņi, vietumis bija izkaisītas šķembas. Kāds desmits vārgu kociņu drebinājās šīs ainavas vidū. Te vai nu nekad nebija bijušas kapu kopiņas, vai arī lieti un vēji tās sen bija nolīdzinājuši. Tikai dažviet rēgojās sarūsējuši dzelzs stieņi ar tiem pielodētām tādām pašām sarūsējušām dzelzs taisnstūra plāksnītēm. Nekādu uzrakstu uz tām nebija, vienīgi ar griezējdegli cauri izgriezti četrzīmju numuri.

Viņi sameklēja vajadzīgos kapus, majors deva komandu, traktorā atvesti paveci cilvēki ieslodzīto drēbēs un melnos vateņos ķērās ar cirtņiem un lāpstām pie sasalt vēl nepaguvušās zemes rakšanas. Gandrīz visiem bija krunkainas sejas ar dziļi iegrimušiem acu dobumiem un sačākstējuši, uzkumpuši stāvi. Zemes pikuči lidoja uz visām pusēm.

-  Gribat iedzert, kaptein? pēkšņi piedāvāja «astotās» priekšnieks un salūkoja plakanu blašķi. Te ir vējš, izsalsim cauri…

Djatlovam ļoti gribējās, tomēr viņš noliedzoši papurināja galvu.

-   Man vēl jātiek no šejienes projām.

-   Aizvedīs, es došu rīkojumu, pulkvedis solīdi apsolīja. Bet varat arī pārnakšņot, izkurināsim pirtiņu, uzcepsim brieža gaļu…

-   Paldies, kapteinis nenoteikti atbildēja. Viss bija atkarīgs no tā, ko viņi te atradīs.

Veršigorskis iedzēra. Savam vietniekam viņš nepiedāvāja, un tas drebinājās, vilkdams kailos pirkstu galus dziļāk paīsajās šineļa piedurknēs.

Bezkonvojnieki strādāja raiti. Vai nu darbs bija ierasts, vai arī sava nozīme bija priekšnieku klātbūtnei, bet pēc stundas abi kapi bija atrakti. Kamēr Djatlovs un virsnieki smēķēja, no augšas pētīdami satrunējušos zārkus, kāds aizskrēja uz traktoru pēc cirvja. Divi zeķi ņēmās lauzt vaļā mirušā ieslodzītā pēdējo mājvietu.

-   Atgādina vakara jundu, pajokoja pagalam pārsalušais majors.

Sarūsējušās naglas lūza, galviņas gāja cauri satrunējušajam kokam. Beidzot vāks ar pretīgu čīkstoņu atvērās. Uzvēdīja smags smārds. Atņirdzis gandrīz vai bezzobaino muti, uz Federālā sodu izpildes dienesta darbiniekiem un milici no lejas uz augšu raudzījās skelets ar niecīgām matu un ādas paliekām uz melnā galvaskausa. Viņu tik tikko klāja satrupējušas skrandas. Vislabāk bija saglabājušies pie kājām noliktie zābaki.

-   Ieslodzītais Gaļimovs vakara jundā piedalījies! Voroncovs turpināja aušoties.

-   Taisiet ciet! pulkvedis ar zināmu atvieglojumu pavēlēja. Viņam nebija tik jautri kā vietniekam.

Zeķi steigšus atlika vietā vāku, no kura atdalījās satrunējuša koka gabali. Iztrausušies no bedres ar nosmērētiem elkoņiem un ceļiem, viņi devās pie otra atraktā kapa. Djatlovs viņus vēroja šķietami vienaldzīgi, taču sirds dauzījās kā pārkarsēts motors. Cerenko uzvārds pārlieku labi saderēja ar iesaukām Velns, Melnais, Nelabais… Un diez vai tā bija tikai sagadīšanās. Visticamāk, viņš bija izvilcis trumpi…

Bezkonvojnieki no jauna ielēca seklajā bedrē. No jauna sāka čīkstēt un šņirkstēt naglas. Norāvuši vāku, viņi atlika to sānis. Sākās aina bez vārdiem. Pulkveža roka sastinga pusceļā uz muti, majors Voroncovs apstulbis izstiepa kaklu, kaprači atrāvās nostāk un sastinga muļķīgās pozās. Viens lēni pārmeta krustu, kaut ko sev zem deguna murminādams.

Zārks bija tukšs. Ieslodzītais Cerenko uz vakara jundu nebija ieradies.

«Tas arī viss,» Djatlovs nodomāja. «Te nu jums ir zeķu pasaciņas!»

Bet skaļi sacīja:

-   Izrādās, ka arī līķi izbēg, biedri pulkvedi!

Priekšnieks nolamājās.

Devītā nodaļa pēdējie punkti

Uzbrukuma taktiku kolonnai mācās visi karavīri tāpat kā glītrakstīšanu skolā. Tikai nosaukums šai tēmai var būt dažāds: vispārējā karaspēka kareivjiem «Uzbrukums priekšējam kaujas postenim», desantniekiem «Sastapšanās kauja», speciālajai izlūkošanai «Pastiprinātā apsardzībā esoša objekta likvidācija»… Ir, protams, atšķirības detaļās, izmantojamos ieročos un tā tālāk, taču principā visas «meža zosis» labi zināja, kas darāms.

Slēpņa vietu Vilks izraudzījās divus kilometrus no pils līkumā, kur brikšņi pienāk gluži tuvu šaurajam zemesceļam. Grupu viņš izvietoja tikai vienā pusē, lai kaujinieki neapšautu cits citu. Diviem kaujinieku pāriem Lapsai un Caram, Astei un Gidam ar granātmetējiem, dekoncentrējoties piecdesmit metros, vajadzēja iznīcināt pirmo un pēdējo mašīnu. Francūzim un Arklam ar ložmetējiem neļaut sardzei atklāt uguni, visiem pārējiem ar rokas granātām un automātiem pilnībā iznīcināt kolonnu. Pašam Vilkam un Putnelim pēc likvidācijas jāpieliek operācijai pēdējais punkts.

Patiesībā nekā ģeniāla un neparasta Vilka izstrādātajā plānā nebija var teikt, ka tas bija parasts tipveida variants. Tiesa, tā īstenošanai bija vajadzīgs tikai viens «sīkums» lai objekts izbrauc no pils. Vilks nebija pārliecināts, ka tas notiks. Jo vairāk tāpēc, ka miermīlīgais «francūzis» Zans naktī bija atbrīvojies no virvēm un aizbēdzis. Pēc visiem likumiem, viņa informāciju tagad nedrīkstēja izmantot. Taču viņiem nebija izvēles. Turklāt, lai gan Žans bija tumša bilde, tomēr iesūtīts noteikti ne. Grupa bija uzgājusi viņu, nevis viņš grupu. Vilku mocīja šaubas, un laiks viņam bija apstājies.

Taču ap vienpadsmitiem uz šaurā zemesceļa parādījās vaļējs džips, pilns ar līdz zobiem apbruņotiem melnādainiem kaujiniekiem. Viņi vērīgi raudzījās apkārt, viens spēka mitriķis ar gludi skūtu galvu pētīja ceļa segumu. Bija skaidrs, ka Eiropā apmācītais drošības dienests pārbauda sava prezidenta maršrutu.

«Pārbaudi vai nepārbaudi, bet ceļš te ir viens, citu neizraudzīsies,» Vilks zobgalīgi nodomāja. «Āfrika paliek Āfrika…»

Mokoši vilkās minūtes. Veikli mērkaķēni lēkāja no zara uz zaru un griezīgi klaigāja. Beidzot, motoram sprauslājot, no kokiem iznira pelēku dūmu apņemts bruņutransportieris. Tas bija vecs padomju peldošais «BP-60». Caur izbalējušo dzelteni balto maskēšanās krāsojumu skaidri bija redzami lieli rūsas plankumi. Lielkalibra ložmetējs kaujas mašīnas tornītī lēni, bet draudīgi grozījās uz visām pusēm, it kā meklējot iespējamos mērķus. Desanta nodalījuma ambrazūras bija ciet.

«Interesanti, vai iekšā ir dzīvais spēks?» Vilks atsvešināti nodomāja. «Tad nāks klāt vēl divas nodaļas…» Taču neko vairs nevarēja grozīt. Kā atbildēja speciālajā izlūkošanā uz jautājumu par ienaidnieku skaitu: «Vēlāk saskaitīsim līķus!»

Aiz bruņutransportiera, sevišķi neievērojot distanci, virzījās smagā automašīna ar automātistiem kravas kastē. Viņi skaļi smējās.

«Kādi piecpadsmit cilvēki,» Vilks lēsa. Viņš gulēja pirms pagrieziena ar granātmetēju kaujas gatavībā un labi redzēja, kā aiz smagās mašīnas, šūpodamies pastiprinātā piekarē, izlīgo melns bruņots hammers. Kortežu noslēdza vēl viens aprūsējis «PB-60».

Kolonna tuvojās. Tropu meža dabisko klusumu dragāja un grieza motoru rēkoņa, bet jaunavīgi tīro gaisu indēja benzīna izplūdes gāzu smirdoņa, pie smagās tehnikas nepieradusī saules izkaltētā zeme jūtami drebēja. Nervozi trīcēja lapotne kokiem abpus ceļam, izbiedētie pērtiķi bēga dziļāk džungļos. Posmainā metāla skolopendra lēnām ielocījās asajā līkumā. Priekšējais bruņutransportieris paslēpās aiz zaļās sienas, tad no redzeslauka pazuda smagā mašīna ar kareivjiem… Un tad priekšā nosvilpa granātmetēji, tūdaļ nogranda divi sprādzieni, ieskanējās ložmetēji un automāti. Vilkam labajā pusē no krūmiem parādījās Lapsa ar «mušu» plecā, lidojumā nosvilpa granāta, reaktīvā svītra izdedzināja melnu caurumu zaļajā sienā aiz muguras, un granāta ietriecās kolonnu noslēdzošā «PB-60» dzelteni baltajā korpusā ar rūsas plankumiem. Sprādziens, uzliesmojums, no vaļējās lūkas izvēlās melni dūmi, un no ambrazūrām gar malām iemirgojās automātu kārtu uguntiņas. Netālu izlēca Aste ar «mušu», bet vērot kaujas gaitu nebija laika.

Hammers strauji nobremzēja, Putneļa mestā granāta aizlidoja tam gar priekšu un krūmos uzsprāga. Prezidenta auto mēģināja neveikli apgriezties uz šaurā ceļa. Vilks pielēca kājās, lai granāta neieķertos krūmos, un šāva hammera aizmugurējās durvīs. Uz melnā tērauda uzplauka sarkans kumulatīvās strūklas zieds, uguns izdedzināja bruņas un ielauzās iekšā; aiz biezajiem, tumšajiem bruņustikliem pavīdēja liesmu atblāzma, taču tūdaļ nodzisa.

Norībēja bruņutransportiera lielkalibra ložmetējs, no desanta nodalījuma izlēca daži «melnie leopardi» un, no vēdera bliežot ar «kalašņikoviem», metās pie prezidenta mašīnas. Lūsis izmeta dažas granātas. Lodes un šķembas svilpa un spindzēja pār galvu tik biezā slānī, ka pa tīro nocirta koku lapotnes. Vilkam kaut kas noskrāpējās gar vēderu un krūtīm, viņš automātiski novilka ar roku, taču asiņu nebija.

«Sargies, aiz muguras!» izmisīgi iebrēcās runcis. Ar mugurpusē ietetovētajām bruņinieka acīm Vilks ieraudzīja stāvu, kas no krūmiem tēmēja viņam pakausī. Viņš strauji pietupās, novēlās uz sāniem, aizripoja sānis un izšāva īsu kārtu. Viņam raidītās lodes vēdekļveidā aizlidoja pāri. Turpretī nezināmajam domātās lodes atrada savu mērķi plosīdams cauršautās krūtis, viņš apvēlās uz muguras. Izrādījās, ka tas ir Zobs.

Nolamājies Vilks pielēca kājās. Visapkārt trakoja kauja. Cars, Arkls un Cirvis apšaudīja prezidenta automašīnu. «Melnie leopardi» bija aplenkuši hammeru un ieņēmuši riņķa aizsardzības pozīcijas, vairākas sarkanas beretes zibēja aiz bruņotā korpusa acīmredzot gvardi lūkoja glābt savu prezidentu. Spēcīgi dūmoja noslēdzošais bruņutransportieris, no lūkas līdz pusei laukā karājās nogalināts kaujinieks. Apkārt dažādās pozās melnēja vēl vairāki līķi. Vilks atklāja uguni uz «melnajiem leopardiem», svieda granātu aiz bruņotā korpusa. Sarkanās beretes aizlidoja uz visām pusēm un palika karājamies koku zaros. Līdzās noskanēja sprādziens, kaut kas atsitās pret labo roku, viņš tik tikko nepalaida vaļā automātu.

No līkuma, motora maksimālo apgriezienu dēļ aizgūtnēm rēcot, pēkšņi izripoja sašķiebts pirmais bruņutransportieris. Divas bruņu lapas labajā sānā bija pārvērstas skrandās, tornī rēgojās caurums. Mašīnu apņēma pelēku dūmu mutuļi vai nu no izpūtēja, vai no degošā korpusa. Aiz tās skrēja dažas «meža zosis» ar melnām, pulvera dūmos nokvēpušām sejām. Vienā no viņiem Vilks pazina Gidu. BTR no ložmetēja apšaudīja sekotājus. Pēkšņi tornītis pagriezās, novirzot uguni uz tiem, kuri uzbruka hammeram. Svina straumes pātagoja mežu, it kā ar milzīgām dārza dzirklēm cirpdamas biezo krūmāju. Kāds iekliedzās. Cars un Arkls aizlidoja sānis un ieplestām rokām palika guļam uz čaulītēm noklātās zemes.

Taču Vilks nespēja novērst uzmanību.

Visi man pakaļ! viņš iesaucās un metās pie hammera, kas stāvēja sašautām riepām, tā korpuss bija ložu saknābāts kā maize putnu barotavā. Trīs «melnie leopardi» jau gulēja zemē bez dzīvības pazīmēm. Kaut kas spēcīgi triecās pret labo lāpstiņu, viņš paklupa, tik tikko nepakrita, taču noturējās kājās. Apskrējis apkārt saknābātajam hammeram, viņš ieraudzīja divus prezidenta gvardus guļam nedabiskās pozās. Spriežot pēc tā, ka viens bija bez galvassegas, bet otrs piedevām arī bez galvas, tās bija viņu beretes, ko Vilka granātas sprādziens bija uzmetis kokā. Bet dažus metrus tālāk gulēja arī pats prezidents ar zeltu bagātīgi izšūtā maršala mundierī, ko bija sacaurumojušas granātu šķembas. Vēl dažas sekundes un viņš būtu paguvis patverties krūmājā. Aiz inerces Vilks izšāva īsu kārtu. Spēcīgais ķermenis noraustījās no ložu triecieniem. Pēdējie punkti bija salikti.

Viņš ātri pārlaida skatienu līķiem klātajam kaujas laukam. Šaušana mitējās, sašķiebtais BTR, smirdīgi kūpēdams, dega ar dzelteni sarkanu liesmu. Vilks metās uz priekšu, aplēsdams zaudējumus. Cars, Arkls un Lapsa neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Gids vēl bija dzīvs, viņš gulēja, sarāvies čokurā, un spieda rokas pie šķembu sašķaidītā vēdera. Iekšas vēlās laukā zālē.

-   Kā tev? Vilks kliedza ievainotajam ausī. Kur pārējie?

-   Nezinu, Gids nočukstēja sāpēs nobālušām lūpām. Ņem manu daļu, tikai glāb… Nauda ir mēsli…

Kaujinieka ķermenis konvulsijās izliecās, viņš pārvēlās uz muguras un sastinga, neredzošām acīm stingi vērdamies augstajās zilajās debesīs. Vilks automātiski pārlaida plaukstu nogalinātā sejai, aizvērdams viņam acis, tad turpināja meklēt. Lapsa gulēja netālu. Lode bija trāpījusi viņam tieši galvā. Aste bija pārrauts uz pusēm.

Vilks pagājās uz priekšu pie smagās automašīnas. Visapkārt mētājās apsardzes līķi. Ceļmalā viņš uzgāja nogalinātus Pumpi un Čigānu. Neviena cita redzeslaukā nebija.

Viņš palūkojās pulkstenī. Kauja bija ilgusi septiņas minūtes. Jāņem kājas pār pleciem teju, teju piesteigsies palīgi no pils. Pēdējo reizi paraudzījies apkārt, viņš metās biezoknī. Aiz muguras no piekrastes puses bija dzirdams motora troksnis. Droši vien tur atgriezās džips ar izlūkošanas patruļu. Pieliecies Vilks sāka skriet mīkstā specvienības solī. Tā viņš varēja skriet ilgi. Ļoti ilgi. Taču ne bezgalīgi.

* & $

Pēc desmit stundām viņu panāca. Nomaskējies krūmājā, Vilks ieraudzīja piecus «melnos leopardus», kuri, izstiepušies ķēdē, uzmanīgi pārķemmēja džungļus. Pareizo virzienu viņi nebija izraudzījušies nejauši piebāzis galvu pēdām, pavadā uz priekšu rāvās spēcīgs dobermaņpinčers.

Uz viņu pirmo Vilks izšāva. Suns iekrita ar degunu trūdošajās lapās un iesmilkstējās, ar ķepām skrāpēdams zemi. Vilks izšāva uz viņa vedēju, tad uz pašu garāko gvardu… Trīs šāvieni, trīs līķi tas allaž atstāj iespaidu. Atjēgušies gvardi nometās garšļaukus un atklāja atbildes uguni.

Spiezdamies iekšā zemē un cenzdamies neskart augstos krūmus, Vilks sāka rāpties atmuguriski kā vēzis atpakaļ un pa kreisi. Lodes kapāja krūmus otrā pusē, kas liecināja par prezidenta gvardu īpašo sagatavotību, viņi zināja, ka, mainot pozīciju, šāvējs automātiski atkāpjas pa labi, uz sava ieroča pusi. Taču arī Vilks to zināja un rīkojās citādi. Šaušana pamazām attālinājās.

Vilks aizlīda pietiekami tālu, tad piecēlās un piesardzīgi sāka iet «uz kaķa pēdiņām», pakāpeniski paātrinādams soli. Viņam bija kompass un pat GPS navigators, viņš virzījās pa to pašu maršrutu, pa kuru grupa bija tuvojusies pilij, tāpēc nebaidījās apmaldīties. Vilks devās uz Angolas robežas pusi. Viņš neēda un negulēja, dzēra sasmakušo ūdeni no liānām; viņam nebija ne jausmas, kā robeža tiek apsargāta un kā viņš to šķērsos. Galvenais tikt projām no Borshanas. Taču ēdamā nebija nemaz, patronu tikai divas magazīnas, un nākotne rādījās visai miglaina. Jo vairāk tāpēc, ka pēc dažām stundām tālumā atskanēja tikko sadzirdamas suņu rejas. Pagaidām tikko sadzirdamas. Protams, ja viņu izlaišanas vietā atkal būtu atsūtīts helikopters. Lai gan tagad to varētu nosēdināt arī tuvāk. Taču rādās, ka grupas atgriešanās problēma nevienu nenodarbina. Suņu rejas tuvojās, kļuva skaidrākas. Vilks pielika soli. Pareizāk, viņam šķita, ka pieliek. Spēki zuda, un iet ātrāk pa biezajiem džungļiem vienkārši nebija iespējams. Rejas te tuvojās, te attālinājās, un Vilkam šķita, ka viņš spēs atrauties.

«Paklau, priekšniek, piesēdi, atvelc elpu!» runcis ieteica. «Citādi pavisam izlaidīsi garu.»

«Nav laika sēdēt!» nāra viņu norāja. «Vai nedzirdi vajātāji dzenas pakaļ?»

Vilks, aiz noguruma grīļodamies, iznāca pļaviņā un smagi noslīga zemē.

«Samācīja mums par nelaimi!» neapmierināti nočerkstēja sieviete pie krusta. «Nu mūs visus suņi saplosīs!»

«Kā bankā, vajag glābt savu ādu!» piekrita nāra. «Jāņem kājas pār pleciem!»

«Jūs aizvērsities vai ne?» Vilks gurdi sacīja. «Mana āda, nevis jūsējā.»

«Viena āda visiem! Kāpēc mums jāaizveras?» pirāts atcirta.

«Pats mūs ievilka bezcerīgā štellē un vēl grib muti aizbāzt!» ērglis bija sašutis.

«Klau, priekšniek, mazais helikopterītis tepat kaut kur ir,» prātīgi ierunājās runcis. «Tu proti ar helīti lidot? Paprovēsim!»

Tiešām, helikopters! Vilks uz vietas salēcās. Viņš savulaik bija mācīts vadīt propellera lidaparātu. Tiesa, pēc atvieglotas programmas pacelšanās-nolaišanās, lidošana pa apli vai kvadrātu… Bet šobrīd nav izvēles! Vieglu mašīnu vadīt ir vieglāk, ja vien tai nav sašautas bākas un viss darbojas.

Malacis, runci, laba doma! viņš skaļi noteica. Ja izdosies, noziedīšu tevi viscaur ar krējumu!

«Un mani ar ko noziedīsi?» neķītri ieķiķinājās nāra, bet Vilks pat necentās atbildēt.

Tagad vajadzēja atrast helikopteru! Orientējies pēc navigatora, viņš saprata, ka mērķis ir tepat līdzās. Un patiesi drīz viņš nonāca pazīstamā vietā un virzījās pa spirāli no perifērijas uz centru. Rekur līķis maskēšanās tērpā, un te arī helikopters… Mazs, viegls, tas kārtīgi gulēja uz kopā savītajiem zariem, nedaudz sasvēries uz astes galu. Varbūt tas tieši ir labi, būs rezerve paceļoties, kad mašīna mēdz sasvērties uz priekšu.

Virve joprojām karājās laukā no lūkas. Vilks gribēja atvilkt elpu, bet suņu rejas atskanēja jau krietni tuvāk, tāpēc viņš rāpās augšā uzreiz. No pārpūles nogurušās kājas negribēja klausīt un periodiski slīdēja atpakaļ. Vajadzēja koncentrēties tikai uz rokām, taču arī tās nespēja celt smago ķermeni. Veicis pusi attāluma, Vilks bezspēkā karājās starp debesīm un zemi. Un tad atskanēja Sofijas maigā balss:

«Pacenties, Volodjeņka, nu jau ir tuvu! Es tevi gaidu…»

Vilka sāns sajuta siltumu, muskuļos ielija spēks. Dažas kustības un viņš atradās kabīnē. Vispirms nācās izmest pilota skeletu, kas bija ne tik grūta, cik nepatīkama padarīšana. Tālāk viņš apskatīja aparatūras paneli, vadības ierīces pēc izskata viss šķita kārtībā. Uzmanīgi izliecies pa vienām un pēc tam pa otrām durvīm, Vilks ar nazi pārgrieza liānas, kas bija savijušās ap nolaišanās sliecēm. Vieglā mašīna līgojās pie katras viņa kustības. No augšas suņu rejas bija dzirdamas tik skaidri, it kā vajātāji jau atrastos tepat lejā.

Atcerēdamies elementārās lidotprasmes nodarbības, Vilks sāka iedarbināt aparatūru sviru aiz sviras, slēdzi aiz slēdža, pogu aiz pogas. Pagaidām viss ritēja kā nākas. Kaut tikai akumulators jaudātu iedarbināt motoru. Un lāpstiņas neieķertos lapotnē. Un slieces nesapītos zaros.

Vilks bija tik ļoti sasprindzinājies, ka neko sev apkārt ne dzirdēja, ne redzēja. Ar trīcošu sirdi viņš nospieda sarkano aizdedzes pogu.

-   Gr-gr…

-   Gr-gr-gr…

-   Gr-gr-gr-gr…

Ar trešo reizi motors sāka darboties, propelleris sakustējās un sāka griezties, veidojot virs kabīnes caurspīdīgu apli. Plūstoši kāpinot vertikālo cēlējspēku, Vilks piedabūja mašīnu pacelties, centīgi mēģinot to noturēt horizontālā plaknē. Lidaparāts līgojās no vienas puses uz otru. Instruktors savulaik tika brīdinājis galvenais neļaut helikopteram «badīt ar knābi zemi». Ja rotoru leņķis būs nedaudz mazāks nekā vajag, tad helikopters sasvērsies uz astes pusi un nogāzīsies zemē un kā naži asās lāpstiņas griezdamās kapās visu visriņķī.

Taču šajā reizē viss izgāja gludi. Tiesa, nepamanīta liāna bija aizķērusies aiz slieces un kādu brīdi turēja ciet lidaparātu, kas rāvās uz augšu. Šķita, ka džungļi negrib atlaist savu laupījumu. Taču pēc dažām sekundēm kavēklis notrūka un atbrīvotais helikopters uzšāvās zilajās debesīs.

«Banzai!> sajūsmā iekliedzās runcis, kurš agrāk nebija izcēlies ar japāņu valodas zināšanām.

«Urā!» iesaucās pirāts.

Aiz priekiem tetovējumi sacēla īstu jandāliņu, taču pašreiz Vilku tas nekaitināja. Lidaparāta vadīšanas prasme nebija zudusi, un viņš jutās aizvien pārliecinošāk, it kā pēc ilgāka pārtraukuma būtu uzkāpis velosipēdā. Slīpi uzņēmis augstumu, viņš pagriezās un sāka ceļu atpakaļ. Protams, drošāk būtu lidot, turoties cieši pie koku galotnēm, taču pļaujošs lidojums ir pa spēkam meistaram, turpretī Vilks jutās drošs vienīgi augstāk par piecsimt metriem. Un, lai gan vējš, kas sitās iekšā pa cauršauto stiklu, atgādināja viņa priekšgājēja likteni pilota krēslā, lode divreiz vienā vietā netrāpa!

Beidzot zaļo okeānu nomainīja izdegusi savanna. Izlidošanas punkts navigatorā aizvien vairāk tuvojās. Taču aparātu panelī jau iemirgojās degvielas līmeņa kontroles lampiņa. Vilks laidās zemāk, grasīdamies piezemēties jebkurā piemērotā vietā. Te viņš pamanīja palmu ieskautu namiņu, pussagruvušu šķūni, vecu izjauktu traktoru, tukšu lopu laidaru. No šejienes viņi bija izlidojuši! Viņam kā akmens novēlās no sirds. Un ja vēl «Mirāža» būtu šeit… Taču ne helikopteru, ne automašīnu, ne cilvēku tuvumā nemanīja. Vilks vadīja helikopteru uz nosēšanos.

Tas ir pats sarežģītākais un atbildīgākais lidojuma moments, it īpaši nepieredzējušam pilotam. Viņš centās plūstoši samazināt vertikālo cēlējspēku, un viņam šķita, ka tas izdodas, taču slieces atsitās pret zemi ar tādu spēku, ka lidaparāts palēcās, sasvērās, tik tikko neapmetās otrādi un atkal atsitās pret zemi, nu jau vieglāk. Vilks izslēdza motoru, lāpstiņas nošvīkstināja virs galvas pēdējos apļus un apstājās. Viss!

Viņš atvēra pilota kabīnes durvis un pagurumā atlaidās pret sēdekļa cieto atzveltni. Celties augšā negribējās, šķita, ka pēdējie spēki viņu bija atstājuši. Tā bija reakcija uz pārciestajiem stresiem. Viņš ilgi sēdēja un ne par ko nedomāja. Viegls vējiņš uzvēdīja tropu mežu aromātus, kuri tagad neizraisīja nepatīkamas emocijas. Taču pēkšņi spēcīgo aromātu paletē ievijās vēl kāda vārga nianse, kura uzreiz izrāva vinu no atslābuma. Pazīstama nianse, kas bija saistīta ar pārciestajiem stresiem un aizvien pavadīja briesmas. Sadalīšanās smaka. Par to, ka sadalījās cilvēka ķermenis, šaubu nebija.

Viegli kā kaķis viņš nolēca garajā zālē un, vērīgi ar skatienu skenēdams apkārtni, devās uz māju. Automāts bija palicis Borshanas džungļos, bet «stečkins» karājās pie sāniem, un viņš ierasti atpogāja maksti. Trūdu smaka kļuva spēcīgāka. Te viss bija tāpat kā iepriekš tās pašas durvis, kas karājās vienā eņģē, saplēstais moskītu tīkls, logu rāmji ar izsistiem stikliem.

Piespiedies ar plecu pie durvju stenderes, Vilks ieslīdēja telpā. Viss bija tāpat kā todien, kad grupa izlidoja uz Borshanu. Putekļi, atkritumi, pamestība un nekādu pēdu. Līķu smakas dēļ prasījās pēc gāzmaskas, taču Vilks bija īpašs, specifiski trenēts cilvēks, kurš ne to vien spēj paciest. Aši apskatījis mājiņu, viņš uzgāja smakas cēloni. Lielajā virtuvē-ēdamistabā uz mutes izplestām rokām gulēja melnādains cilvēks, nogalināts ar šāvienu no mugurpuses aiz kreisās auss. Vilks piesardzīgi apvēla līķi. Tas bija pilots Džalgo. Viņš nebija kritis cīņā un nebija kritis par upuri apšaudē ar laupītājiem helikoptera pilots bija vienkārši novākts, prasmīgi un profesionāli. Kambarī atradās arī pavecā saimnieka līķis viņam vienkārši bija pārgriezta rīkle.

Tas viss atgādināja tīrīšanu nevēlamu liecinieku likvidēšanu. Bet, ja novāca otrās un pat trešās pakāpes iesaistītās personas, kāpēc netika rēķinājušies ar galvenajiem lieciniekiem Vilka grupu? Izskaidrojums šim paradoksam varēja būt tikai viens grupa jau pašā sākumā tika norakstīta zaudējumos. Viņu bojāejas iespējamība bija simtprocentīga! Un tā apstiprinājās no trīspadsmit cilvēkiem šeit bija atgriezies tikai viens, kurš bija radis izjaukt citu plānus.

Vilks izsteidzās laukā, pagāja pēc iespējas tālāk no mājas un ilgi vēdināja plaušas, taču vieglāk nekļuva. Līķu smaka bija iesākusies smadzenēs un turpināja viņu vajāt. Labi, to varēja paciest, taču ir nopietnāka problēma jātiek no šejienes projām, bet nav ne naudas, ne dokumentu. Nav nekā, izņemot «stečkinu» un trīs divdesmit lādiņu magazīnas. Taču arī tas nebija maz.

Viņš iegāja šķūnī, veica rūpīgu revīziju un atrada divas ar benzīnu pilnas kannas. Spriežot pēc smaržas «ekstra». Vilks salēja abu kannu saturu helikoptera bākā. Kādiem divsimt kilometriem pietiks. Ar jau ierastām kustībām viņš ielēca kabīnē. Rokas smirdēja pēc benzīna, taču līķu smaku tas nenomāca. Smadzenes nevar nomazgāt…

Reiz jau viņam tā bija gadījies. Kādas viņa sievietes izdalījumu pretīgā smaka neglābjami vajāja viņu vairākas dienas.

Drūmi pasmīkņājis, Vilks iedarbināja helikopteru un pacēlās gaisā.

Dondo pilsētiņa atrodas netālu no Luandas, tajā ir tikai trīs tūkstoši iedzīvotāju un seši policisti. Vecākais policists Mbava, resns, spīdīgs, līdzīgs labi nospodrinātam zābakam, pieņēma maiņu. Un bija ļoti izbrīnījies par viņa priekšā nolikto ziņojumu.

-   Vācijas pilsonis Volfgangs Heincs, ieradies medīt bifeļus, par ko viņam ir attiecīgi noformēta licence, viņš veikli lasīja, izraudzīdamies galveno. Vakarā viņš atradās bārā «Tropu paradīze»… Izejot naktī laukā, viņu aplaupīja cilvēks maskā un armijas maskēšanās tērpā, bruņojies ar lielu pistoli. Domājams, laupītājs bijis baltais, turklāt runājis skaidrā vācu valodā. īpaša pazīme spēcīga benzīna smaka. Noziedznieks nolaupījis Heincam apģērbu, pasi un naudu sešsimt dolāru. Dārgo pulksteni, kredītkarti ar piectūkstoš dolāriem un satelīta telefonu uzbrucējs nav paņēmis.

Mbava pacēla acis uz padotajiem.

-   Viņš bija stipri piedzēries?

Trešā līmeņa policists Ņjama paraustīja plecus.

-   Vidēji, šef.

-   Tātad tu gribi teikt, ka vienīgo vācieti mūsu pilsētā aplaupījis cits vācietis, kurš uzradies nezin no kurienes? Un nezin kur nozudis? Jūs taču slēdzāt ceļus?

-  Slēdzām, šef. Ņjama vainīgi pamāja, it kā viņš būtu aplaupījis neveiksmīgo mednieku.

-   Un pārbaudījāt visus baltos?

-   Jā, šef. Divpadsmit dzīvo pie mums pastāvīgi, vēl septiņi īslaicīgi. Neviens pat attāli atbilstošs nav atrasts. Bet vāciešu mums vispār nav.

-   Kurš tad aplaupījis to… Heincu?

-   Nezinu, šef. Ņjama tikpat vainīgi noplātīja rokas. Viņa pārinieks atkārtoja žestu.

-   Tad ņem savu ziņojumu! Vecākais policists pastiepa padotajam papīra lapu. Tie ir Heinca dzēruma murgi. Viņam nekas nerīmējas kopā, viņa stāstā nav ne kripatas loģikas. Saplēs tās blēņas!

-   Klausos, šef. Trešā līmeņa policists atviegloti pamāja.

* * *

Maskava dzīvoja savu ierasto dzīvi. Taču Vilkam šķita, ka viņš ir nokļuvis citā pasaulē. Spožās vitrīnas, lepnās mašīnas, cilvēku pūļi, ārzemju reklāmas. Ne džungļu, ne čūsku, ne «melno leopardu», ne šaušanas.

Viņam paveicās, viņš palika dzīvs. Viņam trāpīja četras lodes viena krustam ar pienagloto sievieti vēderā, otra baznīcas kupolam krūtīs, trešā ķēdei uz labā apakšdelma, ceturtā bruņinieka vairogam uz labās lāpstiņas. Nekas tāds, protams, nebija iespējams tetovējumi nevar aizkavēt lodes. Taču fakts palika fakts zīmējumi uzvedās kā visīstākie materiālās pasaules priekšmeti, kurus tie attēloja. Un lodes bija atstājušas tajos savas pēdas krusta gals bija manāmi saliecies, ķēdes posms bija pušu, baznīcas kupolā bija parādījies iespiedums, vairogs bija deformējies, viens uz tā uzzīmētās svastikas zirnekļa tausteklis bija pazudis vai nu norīvējies, vai izkūpējis. Taču tā nebija veiksme, bet mistika. Vilks pieņēma notikušo kā esamību, nemeklējot dabas likumos balstītus izskaidrojumus. Tāpat kā pieņēma runājošos tetovējumus.

Toties ar Volfgangu Heincu viņam tiešām bija noveicies! Melnādainās Angolas nomaļā pilsētelē sastapt visīstāko vācieti, turklāt vēl līdzīgu viņam pašam blondu un tādas pašas komplekcijas!

Un vēlreiz noveicās viņš grasījās atgriezties pa garu apkārtceļu caur Igauniju vai Ukrainu, nelegāli šķērsojot Krievijas robežu. Taču Luandas aerodromā t ieši st» vēja militārais transportnieks, un «stečkins» ar trim aptverēm nospēlēja tiešās biļetes lomu.

Tagad viņš stāv uz Tveras ielas ar Āfrikas saules nocepinātu seju, Volfganga Heinca apvalkātās drēbēs, ar simt dolāriem un vācieša pasi kabatā. Viņš ir viens un drebinās no aukstuma. Serža telefons neatbild. Telefons klusē arī Valentīnam Ivanovičam, vienīgajam cilvēkam «Konsorcijā», kuru viņš pazīst. Itin visi pavedieni ir aprauti.

Piegājis pie valūtas maiņas punkta, viņš atdeva pēdējo zaļo banknoti, pretī saņemot trīs tūkstoši simt divdesmit pilnvērtīgu Krievijas rubļu. Kioskā nopirka žūksnīti avīžu, iegāja «Pankūkās», pasūtīja tēju un pankūkas ar medu, bet pats ņēmās drudžaini šķirstīt avīzes. Gandrīz katrā tika ziņots par tautas atbrīvošanās sacelšanos Borshanā, kuras rezultātā iepriekšējais valdnieks asiņainais despots un tirāns Mulajs Džuba nodots tautas tiesai, ka viņš izrādījies cilvēkēdājs un par daudziem politiskiem un krimināliem noziegumiem viņam piespriesta nošaušana. Vilks paskatījās uz savu labo roku, savilka dūri, tad atlaida pirkstus. Izrādās, ka tā bija izpildījusi taisnīgās Borshanas tiesas spriedumu!

Lai kā arī būtu, tagad viņš bija bagāts cilvēks. Vismaz teorētiski. Bet praktiski nabaga bezpajumtnieks ar sveša vācieša pasi kabatā, iespējams, arī atradās meklēšanā pēc amerikāņu pieprasījuma par piedalīšanos Borshanas apvērsumā pirms divpadsmit gadiem. Interesanti, kad izsludinās viņa meklēšanu par tikko notikušo apvērsumu?

Nejuzdams garšu, viņš notiesāja pankūkas, izdzēra atdzisušo tēju un samaksājis izgāja aukstajā āra gaisā. Nokāpis metro, Vilks jau kādu desmito reizi grieza Serža numuru. Telefons joprojām neatbildēja.

Nu ko, jābrauc uz banku. Ja viņam izsniegs naudu, varēs nopirkt pieklājīgu apģērbu, pārnakšņot labā viesnīcā un sākt jaunu dzīvi.

Banka bija tukša, vienīgi sargs uniformā pastaigājās pa zāli, pie bankomāta neveikli mīņājās divi pensionāri, un vēl jūsmīgs jauns pāris, nenojaušot, ka bāž galvu cilpā, kārtoja kredītu. Saņēmis automātā savu kārtas numuru, Vilks tūdaļ to ieraudzīja virs sestā lodziņa, aiz kura sēdēja jauka un laipna meitene ar zīmīti «Svetlana», kas bija piesprausta pie korektās blūzes.

-    Pie jums seifā glabājas summa, kuru esmu laimējis saskaņā ar derību līgumu, Vilks ņēmās skaidrot. Viņš jutās neveikli un uztraucās. Šķita, ka viņš runā pilnīgas muļķības. Lai gan kāpēc muļķības? Viņi kopā ar Seržu bija noguldījuši naudu, viņš personiski bija pārbaudījis visus līgumus. Lūk, šeit ir rakstīts par politiskā režīma maiņu Borshanā. Viņš parādīja meitenei vienu no avīzēm. Tātad esmu vinnējis! Un gribu saņemt savu naudu!

Pēc Svetlanas acīm viņš noprata, ka gvelž absolūtas blēņas. Taču viņa nekādi to neizrādīja.

-   Piedodiet, vai varu apskatīt jūsu pasi?

Vilks noplātīja rokas.

-   Nepaņēmu līdzi. Gribēju tikai uzzināt.

-    Piedodiet, mīļi smaidīdama, atbildēja Svetlana, burtiski izstarodama nožēlu. Tā ir konfidenciāla informācija. Bez pases mums nav tiesību apspriest finanšu operācijas un pat izpaust pašu īrēta seifa esamību uz kāda vārda. Bet vai par līgumu jūs nekļūdāties?

-   Kā tā? Vilks nesaprata.

-   Jūs minējāt dīvainu līguma formu, meitene paskaidroja. Tādas bankas veidlapas vispār nav.

-   Vai tad divi cilvēki nedrīkst savstarpēji noslēgt jebkuru līgumu?

-   Juridiski droši vien drīkst, Svetlana diplomātiski atbildēja. Taču tas diemžēl nav bankas dokuments.

-   Es visu sapratu, Vilks pamāja, izlikdamies, ka viss ir kārtībā. Nāksies aizbraukt pēc pases.

-   Jā, lūdzu. Meitene atkal pasmaidīja. Un es centīšos maksimāli jums palīdzēt.

Viņš izgāja uz ielas. Krēsloja. Bija kļuvis jūtami auksts. Visiem garāmgājējiem bija siltās jakas vai mēteļi. Vilks daudz pieredzējušās biksēs, vasaras kreklā un vieglā jaciņā neviļus piesaistīja tramīgu uzmanību, visi gāja viņam apkārt ar līkumu. Tiesa, avīžu žūksnītis rokā nedaudz nomierināja bažīgos pilsoņus. Laupītāji un bandīti avīzes noteikti nelasa.

Tuvojās nakts. Norūpējušies ļaudis gāja mājās no darba, jaunieši devās papriecāties. Viņam nebija kurp iet. Viņš stāvēja Maskavas centrā pilnīgi vientuļš, bez naudas, mitekļa, darba, dokumentiem. Ja kāds no grupas tomēr tiks laukā no džungļiem, tad agri vai vēlu rēķinu piestādīs tieši viņam, Vilkam. Bet viņam nebija pie kā vērsties pēc palīdzības. Sofija neskaitās ko viņa var? Turklāt viņa ir precēta sieviete, viņai ir sava dzīve.

Aukstais griezīgais vējš lika viņam sadrebināties.

* * *

Pārlaist nakti Vilks nolēma stacijā. Pēc ieraduma viņš devās uz Kazaņas staciju savulaik tieši no šejienes viņš bija devies uz Tihodonsku. Taču gulēt uzgaidāmajā zālē nedrīkstēja, tam modri sekoja milicis seržants ar izstieptu seju. Lai īsinātu laiku, viņš sāka pārskatīt avīzes. «Maskavas vakara avīzē» viņš uzdūrās Maskavas pilsētas domes deputātu kandidātu fotogrāfijām.

Un pēkšņi pamanīja pazīstamu seju. Snitmans! Bijušais tirdzniecības darbinieks, tad ieslodzītais, kuru viņš bija aizstāvējis gan cietuma etapos, gan Mordovijas kolonijā nr. 18. Tātad Jakovs Semjonovičs nebija nosēdējis visus divpadsmit gadus un tiešām izrādījies nepieciešams politikā, kā jau pats bija pareģojis! Turpat bija nodrukāta viņa varonīgā biogrāfija godīgs pašaizliedzīgs darbs, disidentisms un brīvdomība, cīņa pret komunistisko režīmu, netaisnīga notiesāšana, varonīga pretošanās nežēlīgajiem kolonijas likumiem attiecībā uz politieslodzītajiem…

Par to, ka viņš rāvās par direktoru divos veikalos, notiesāts par izlaupīšanu un kukuļņemšanu, bet politisku nokrāsu guvis tikai par vēlmi izbraukt uz Izraēlu, nebija teikts ne vārda. Toties bija minēts priekšvēlēšanu štāba telefona numurs, kas darbojās augu diennakti!

Vilks nopirka telefona kartīti, atrada mūsdienās reto automātu un uzgrieza ilgotos ciparus. Klausuli pacēla pēc trešā signāla.

-   Snitmana kunga vēlēšanu štābs klausās! mundri atsaucās enerģiska jauna cilvēka balss. Droši vien viņš ir ģērbies korektā tumšā uzvalkā un gaišā kreklā ar kaklasaiti.

-   Mans uzvārds ir Volfs, Vilks sacīja. Klausulē iestājās tramīgs klusums.

-  Vladimirs Volfs. Mēs ar Jakovu Semjonoviču sēdējām politieslodzīto kolonijā… Esmu Vilks… Klusums klausulē sabiezēja. Pasakiet Jakovam Semjonovičam, ka es gribu ar viņu satikties.

-   Kādā jautājumā? jaunais cilvēks apvaicājās. Viņa balss izklausījās nobažījusies.

-    Lai iedzertu šņabi un atcerētos bijušo. Mēs esam draugi. Vienkārši pasakiet viņam, ka Vilks ir Maskavā!

-   Hm… Ir jau vakars… Varu tikai ierakstīt jūsu zvanu žurnālā.

-    Sazinies ar palīgu, sekretāri, nezinu, ar ko vēl! Vilks pacēla balsi. Un pasaki, ko es teicu! Citādi zaudēsi darbu! Bet varbūt vēl kaut ko!

-   Nu labi, dežurants apjucis sacīja. Es pacentīšos. Piezvaniet pēc pusstundas. Nē, labāk pēc stundas.

Vilks pakāra klausuli un nopūtās. Zonā viņš ne reizi vien tika izpestījis Snitmanu, un tas bija solījis zelta kalnus.

«Tukša runa,» Vilks toreiz bija teicis. «Te ir vieni likumi, bet brīvībā citi. Tur ceļi parasti šķiras…»

Taču Jakovs nebija viņam piekritis: «Tu esi uzticams un pieredzējis cilvēks. Drīz sāksies cita dzīve, cilvēkiem parādīsies liela nauda, viņiem vajadzēs sargus, miesassargus, speciālistus visādās delikātās padarīšanās, un tu visiem būsi ļoti vajadzīgs!»

Taču tā saruna bija notikusi pirms daudziem gadiem kolonijā, kur Snitmanu ik bridi varēja piekaut, sakropļot vai pat nogalināt. Un vienīgi Vilks varēja pasargāt viņu no līdzīgām nepatikšanām. Pašlaik viņu dzīves ceļi tiešām bija pamatīgi pašķīrušies. Jakovs Semjonovičs bija kļuvis par ievērojamu personu, viņam ir palīgi, sekretāri, dežuranti… Viņa it kā no asiem stūriem sastāvošais dzīves gājums izskatījās krietni vien pievilcīgāks nekā sāncenšu biogrāfijas. Viņam ir spīdošas izredzes, un Vilks viņam nepavisam nav vajadzīgs. Tagad bija īstais laiks pārbaudīt Jakova Semjonoviča īsto dabu.

Vilks meta lokus pa zāli, nepacietīgi raudzīdamies pulkstenī, tādējādi piesaistīdams miliča uzmanību. Seržants pienāca, pajautāja pasi. Neizpratnē un ar zināmu piesardzību pagrozīja rokās Vācijas pilsoņa Volfganga Heinca dokumentu.

-   Viss kārtībā, virsniek? Vilks vāciski vaicāja.

Uzrunātais diez vai saprata, taču piemeta roku pie cepures naga un pasniedza atpakaļ dokumentu.

Nogaidījis vajadzīgo laiku, Vilks no jauna piezvanīja. Un šajā reizē dežuranta reakcija bija pavisam citāda.

-   Sveicināti, Volfa kungs! viņš priecīgi iesaucās, itin kā pēc ilgas atšķirtības būtu saticis miesīgu tēvu, kurš tika uzskatīts par bojāgājušu. Snitmana kungs ir aizsūtījis jums pakaļ savu personisko automašīnu! Kur jūs atrodaties?!

-         [1] [18] *

-Jā, Volodja, jā, es visu pareizi paredzēju! Taču, atklāti sakot, līdz kam tādam pat Snitmans nebija aizdomājies! Kas tagad ir Paipala? Nožēlojams noziedznieks, kurš mitinājās samana būdā un cietumā pavadīja vairāk laika

nekā brīvībā! Kas biju es ar saviem diviem veikaliem? Sīks blēdis, kurš nevarēja pat aizbraukt uz ārzemēm, nerunājot nemaz par nekustamā īpašuma iegādāšanos. Un man gribēja piespriest nošaušanu! Desmit tūkstošu padomju rubļu dēļ mazāk, nekā maksāja volga pie spekulantiem! Bet tagad man ir sešas mašīnas gan bentlijs, gan mazerati, gan ferrāri… Un villas Spānijā, Anglijā, Francijā… Un neviens nejautā no kurienes tas viss? Esmu cienījams cilvēks, man visas durvis ir atvērtas, patlaban esmu ceļā uz lielo politiku… Iedzersim par mūsu tikšanos!

Pagājušajos gados Jakovs Semjonovičs bija mainījies uz labo pusi, pat it kā jaunāks kļuvis tas bija panākts ar diētu, fitnesu, pastāvīgiem kosmetologa apmeklējumiem un varbūt pat plastiskajām operācijām… Lai kā arī būtu, viņš bija novājējis, atbrīvojies no krunkām, apaļīgā vēderiņa un dubultzoda, vienīgi pūces acis zem uzacu puslokiem bija palikušas agrākās. Bez tam bijušā divu veikalu direktora panaivajā sejā tagad bija manāms valdonīgas pašpārliecinātības zīmogs, kas raksturīgs lieliem priekšniekiem. It kā pašmāju ģipša statuja pie lauku ciema padomes būtu nokrāsota zelta krāsā, piešķirot tai daudznozīmīgu monumentalitāti. Ar kādu operāciju panākama tāda metamorfoze, Vilks nezināja, taču nojauta, ka šādu rezultātu dod liela nauda. Mājastēvam mugurā bija smokings ar baltu taurenīti, kas būtu izskatījies dīvaini parastos mājas apstākļos, taču Jakova Semjonoviča mājas apstākļi drīzāk atgādināja pils telpas vai Kremļa pieņemšanu zāli, vienīgi griesti bija zemāki.

Viņš dzīvoja milzīgā savrupnamā, turklāt pašā Maskavas centrā, netālu no metro stacijas «Sokol», Vilks nezināja, ka te, ierasto augstceltņu vidū, bija saglabājies mežs un ticis izbūvēts lepns kotedžu ciemats. Viņu atveda milzīgā mašīnā, kuras marku viņš nespēja noteikt. Šoferis bija tērpies livrejā, bet viņam līdzās sēdēja jauns cilvēks platiem pleciem melnā uzvalkā, nesmaidīgs un nerunīgs. Tādus cilvēkus Vilks pazina ļoti labi.

Jakovs Semjonovičs sagaidīja seno paziņu uz sliekšņa ar atplestām rokām, bagātīgs galds jau bija saklāts izrādās, ka Snitmanam bija ne vien savs pavārs, bet arī viesmīļi, istabenes un citi kalpotāji. Stikla siena atdalīja milzīgo ēdamistabu no baseina, kurā draiskojās vairākas meitenes šauros daudzkrāsainos peldkostīmos.

Vakariņas ilga vairāk nekā divas stundas, Vilks bija pieēdies, sadzēries, atslābinājies un gribēja gulēt. Beidzot Šnitmans pārtrauca atmiņu plūdumu un gluži skaidra cilvēka balsī sacīja:

-   Piedod, Volodja, es aizrāvos. Tu esi noguris un gribi gulēt, bet es baroju tevi ar pasakām un neļauju bilst ne vārda. Cik nojaušu, tev dzīvē ir radušies sarežģījumi?

-   Tev ir lieliska nojauta, Jakov. Vilks pamāja. Es kopā ar biedru grupu pildīju kādu uzdevumu… Par to tika solīti trīs miljoni dolāru…

-   O, solīda summa! Šnitmans atdzīvojās.

-    Lai būtu ērtāk to saņemt, tā tika ievietota bankas seifā saskaņā ar derību līgumu ja mēs vinnējam, varam izņemt katrs savu daļu. Bet šodien es atgriezos, iegāju tajā bankā un uzzināju…

-   …ka jūs esat «uzmesti»! tālredzīgi nobeidza pieredzes bagātais Jakovs Semjonovičs.

-   Tieši tā, Vilks apstiprināja.

-  Mjā… Šnitmans brīdi domāja, bungodams pirkstiem pa galdu. Labs ir, tiksim skaidrībā.

Tad pasmaidīja un turpināja:

-   Spriežot pēc tava iedeguma un atalgojuma summas, darbs nebija saistīts ar sauso koku izciršanu Piemaskavā. Arī tava iepriekšējā pieredze apstiprina šo minējumu…

Jakovs Semjonovičs gaidīja atbildi vai kādu piekrišanas zīmi, taču Vilks klusēja.

-    Tagad saviesies daudz dažādu apsardzes specu, Šnitmans sacīja. Tikai, ja atgadās kas nopietns, no viņiem ir maza jēga. Man trīs paziņas nogalināja, un nekāda apsardze nelīdzēja. Tāpēc gribu piedāvāt tev un taviem puišiem pastrādāt pie manis drošības dienestā… Kamēr nedabūsit savus trīs miljonus… Ko saki?

Vilks paraustīja plecus.

-   Man kabatā nav ne plika graša, es esmu ar mieru. Bet par puišiem nevaru teikt… Es viens esmu atgriezies. Bet, ja viņi uzradīsies, tad man būs problēmas. Jo par šo naudu viņu priekšā atbildīgs esmu es…

Viesmīlis kārtējo reizi piepildīja glāzītes, taču Šnitmans atbīdīja savējo, vērīgi palūkojās savā viesī, domīgi pakodīja lūpas.

-   Šodien pārnakšņosi pie manis viesu istabā, bet rīt iemitināšu tevi visnotaļ pieklājīgā dzīvoklī…

Viņš pacēla pirkstu, un aiz muguras tūdaļ parādījās jauns cilvēks korektā uzvalkā ar bloknotu rakstīšanas gatavībā.

-   Rīt izrakstīsit Volodjam mana palīga apliecību…

Un Vilkam paskaidroja:

-   Ar to principā pilnīgi pietiks. Jā, vēl iedošu tev savu vizītkarti jebkuras problēmas būs izslēgtas!

Pēc tam turpināja jau sekretāram:

-   Jādabū viņam pase, jānoformē viņš manā drošības dienestā ar augstāko atalgojumu un rīt pat jāizmaksā avanss…

Jaunais cilvēks cītīgi pierakstīja savā bloknotā.

-   No rīta apģērbt viņu atbilstoši sezonai. Komplekts darbam un komplekts atpūtai, Šnitmans turpināja. Piemeklējiet kādu nekādu mašīnu, pirmajam laikam toijotukamri vai fordu-skorpio ar pilnvaru un visu pārējo…

Šnitmans sarauca pieri.

-   Es neko neaizmiršu? Ak jā, banka!

Viņš pasmīnēja.

-   Tas laikam ir pats galvenais! Neatliksim uz rītu. Kā sauc tavu banku, Volodjeņka?

Vilks pateica. Bija jau gandrīz pusnakts, un viņš nestādījās priekšā, kā tagad varētu kaut ko noskaidrot sen slēgtā bankā.

Taču Šnitmans tūdaļ uzspieda telefona numuru.

-   Sergej Vladimirovič, tu neguli? Paldies, ļoti patīkami. Man ir lietišķs jautājums…

Viņš izklāstīja problēmas būtību, uzmanīgi noklausījās atbildi.

-   Paldies. Jā, lūdzu, precizējiet. Es gaidīšu.

Jakovs Semjonovičs noplātīja rokas.

-    Izskatās, ka jūs tiešām esat elementāri «uzmesti». Vismaz bankas īpašnieks neko nav dzirdējis par «derību līgumiem» un abonentu kastītēm ar trim miljoniem. No rīta precizēs un piezvanīs, bet domāju, ka tev jāgatavojas vissliktākajam. Un vēl es palīdzēšu tev sadzīt pēdas naudai! Kurš solīja jums to izmaksāt?

Vilks pieliecās viņam pie auss un čukstus pateica:

-   «Konsorcijs»…

Snitmana seja pārvērtās. Pareizāk, pārvērtās tās izteiksme. Valdonīgums un pašpārliecinātība nolobījās nost kā viltots apzeltījums no ģipša. Tagad viņš atgādināja to neaizsargāto Snitmanu, kuru lēģerī terorizēja igauņu nacionālisti.

-   Tā ir varena firma, kas man nav pa zobam. Piedod, Volodja!

-   Paldies, Jakov! Vilks gurdi pasmaidīja. Tu jau tā

loti daudz dari manā labā… »

Apzeltījums atgriezās savā vietā.

-   Vai neko citu neesmu piemirsis? Šnitmans norūpējies apvaicājās. Ak jā, meiču izvēlēsies?

Viņš pamāja uz baseina pusi.

Vilks papurināja galvu.

-   Es jau miegu ciet…

Viesu istaba atgādināja pieczvaigžņu viesnīcas divistabu luksusa numuru plaša, gaiša viesistaba, ērta guļamistaba ar platu, mīkstu gultu un dušas telpu un sanitāro mezglu līdzās. Tikko galva skāra spilvenu, viņš uzreiz aizmiga. Sapņos viņam rādījās bezgalīgais skrējiens pa džungļiem, suņu rejas aiz muguras, vajātāju soļu dima, kurus vadīja Mulajs Džuba ar norautu galvu.

Vilks pamodās ap pusdienlaiku, juzdamies svaigs un atpūties. Skapja durvis viesistabā bija atvērtas, lai viņš tūdaļ varētu redzēt jaunās drēbes melnu uzvalku un pāris kreklu ar kaklasaitēm, tumšu kašmira mēteli ar šalli, džinsas, ādas jaku ar biezu sudrabainu kažokādas iekšpusi, vairākus pārus apavu, džinsiem piemērotus kreklus.

Uz galda atradās kabatas portfelis ar divdesmit tūkstošiem rubļu, jauna J. S. Snitmana priekšvēlēšanu štāba biedra apliecība un mobilais telefons. Izdzirdējusi rosību, pie durvīm pieklauvēja istabene un apjautājās, ko viesis vēlētos brokastīs. Jautājums Vilku samulsināja viņš allaž vai nu ēda kroņa brokastis, vai gatavoja pats. Neprazdams atrisināt izvēles problēmu, viņš noburkšķēja: «Pēc jūsu ieskatiem» un dabūja divas mīksti vārītas olas, šķiņķi ar grauzdiņiem, glāzi apelsīnu sulas un tasīti kafijas.

Pēc tam viens no apsargiem aizveda viņu uz vienistabas dzīvokli tepat netālu lieliski izremontētu un iekārtotu, iedeva atslēgas un atstāja iejusties, paskaidrodams, ka mašīnas dokumenti tiks noformēti tuvākajās dienās, bet stāties darbā Jakovs Semjonovičs norīkojis pēc nedēļu ilga atvaļinājuma.

Tad piezvanīja pats Jakovs Semjonovičs un pastāstīja, ka naudas bankā nav, bet līgumu noformējušais darbinieks iesniedzis atlūgumu un pazudis.

Pagaidām atpūties, apskati Maskavu, un tad sāksim strādāt! viņš nobeidza sarunu un atvienojās.

Vilks ilgi nedomāja, kam pievērsties. Viņam bija viens orientieris, viena ceļa zvaigzne Sofija. Un Vilks devās pie viņas.

Desmitā nodaļa velna biogrāfijā

Par Djatlova atgriešanos grupā «Maniaks» neviens īpaši nepriecājās. Un vispār nepriecājās. Viņam vienkārši nepievērsa uzmanību. Nē, pievērsa gan kapteinim parādoties, darbinieki apgrieza dokumentus ar tekstu uz leju vai aizvēra izmeklēšanas lietu mapes. Neviens nesmaidīja, nesita uz pleca, neuzdeva parastos dežūrjautājumus: «Kā izbrauci?», «Kas jauns?», «Kā ir ar tavu versiju?».

Kā jau pieklājas, kapteinis gribēja ziņot par rezultātiem tiešajam priekšniekam majoram Koļesovam, bet tas kratījās vaļā:

-    Es tevi nekur netiku sūtījis, man Irkutskā izmeklējamu versiju nav. Kuzņecovs parakstīja komandējumu, ziņo viņam. Mums patlaban ir sanāksme…

Djatlovam derdzās gan augstprātīgais tonis, gan familiārā tutināšana, ko grupas vadītājs atļāvās vienatnē ar viņu. Taču milicijā nostrādātajos gados viņš bija pieradis pie visādiem priekšniekiem.

-   Vai lai piedalos?

Koļesovs saviebās.

-   Nevajag. Atpūties. Vai arī dari tā atgriezies savā rajona IeD un strādā pēc individuāla plāna.

-    Kā tad tā? Esmu piekomandēts grupai, Djatlovs mēģināja turēties pretī, taču Koļesovs iebildumos neklausījās.

-   Uzskati, ka esmu atkomandējis tevi atpakaļ. Kāda starpība, kur strādā? Versiju tev ir papilnam tad tik pēti. Varbūt vēl visus mūs apsteigsi!

Tā kapteinis nonāca savā rajona IeD un sniedza ziņojumu kriminālmeklēšanas priekšniekam apakšpulkvedim Ivancovam.

-   Pāvels Ivanovičs Cerenko, dzimis 1969. gadā Verhņajas staņicā Tihodonskas apgabalā, četrreiz tiesāts, noziedzīgās vides autoritāte. Te ir izraksts no personas lietas agresīvs, spilgti izteiktas vardarbīgas tieksmes, nosliece uz bēgšanu, cietsirdīgs, aizvien nēsā līdzi dunci un viegli laiž to darbā, pret administrācijas pārstāvjiem izturas naidīgi. Interesants fakts 2002. gadā viņš ar skābi izdedzināja papillāros rakstus pirkstu galos, tā ka tagad viņu nevar identificēt, lai gan rētas spilventiņos pašas par sevi ir specifiska iezīme. Un, lūk, fotogrāfija…

-   Ir gan mūlis! Tiešām atgādina velnu!

Ivancovs ieinteresēti aplūkoja melnbaltās fotogrāfijas pretskatā un profilā.

-  Dīvaina sajūta… Ne tāds kā zīmētajā portretā, bet it kā tas pats… Starp citu, pēc tava apraksta aizturēti daudzi interesanti tipi! Un atkal tas pats it kā nemaz nav līdzīgi, bet, kad sāk pārbaudīt, vai nu atrodas meklēšanā, vai tikko pastrādājuši slepkavību! īsi sakot āriene cita, bet pēc būtības mūsu klienti…

-  Tajā tipā ir daudz kā dīvaina, Djatlovs domīgi izmeta. Reizēm es pat domāju… Lai gan tās ir blēņas!

-  Kā gan viņš noorganizējis bēgšanu? vaicāja kriminālmeklēšanas priekšnieks. Sarežģīta būšana, daudz iesaistīto, liecinieku… Un tad uz kāda pamata? Nauda? Parasti kriminālnoziedznieki ar diezin kādu bagātību neizceļas…

>

-   Pirmajā brīdī tā tiešām šķiet, Djatlovs piekrita. Bet skatoties tālāk… Tur galvenā persona ir dakteris. Acīmredzot diez cik godīgs nav bijis, tā arī savaņģots, ne velti pēcāk pats nonācis cietumā… Sastādīja aktu, uztaisīja virspusēju šuvi, bet visi pārējie noticēja parakstīja papīrus, iznesa līķi ārpus teritorijas… Taiga, nomaļš nostūris, nevienam neko nevajag… Atlaida bezkonvojniekus un palaida uz visām četrām debespusēm…

-   Arī pareizi… Ivancovs pamāja. Turklāt nopietniem arestantiem ir gan savs kopkatls, gan organizācija, gan sakari ar brīvībā esošajiem noregulēti… Tur iesaistīto loks varēja būt arī plašāks, nav izslēgts, ka tika iesaistīts kāds no priekšniecības… Protams, var informēt FSID, taču nav jēgas. Vietējie tukšo zārku pavisam citādi izskaidros. Bet visticamāk, tas jau vairs nav tukšs izraka mironi no cita kapa, iebāza tava Cerenko vietā un viss kārtībā… Tur prot nobēdzināt visas pēdas!

-   Tas tiesa. Viņi piedāvāja man palikt pa nakti, tikai es tūdaļ pat aizbraucu uz pilsētu mazums kā varēja gadīties… Nozūmētu, ka ne gailis pakaļ nedziedātu…

Viņi brīdi klusēja.

-   Tā ir perspektīva līnija, Ivancovs beidzot ierunājās. Kā varu palīdzēt, Paša?

Djatlovs nopūzdamies piecēlās.

-   Ir trāpīga paruna man nevajag palīdzēt, lūdzu tikai vienu netraucējiet…

Viņš pasmaidīja.

-   Es to neteicu pārjums, Viktor Sergejevič!

Kad pa pusei mistiska Velna izplūdusī figūra pārvēršas konkrētā izbēgušā arestantā, kuram ir vārds, uzvārds un bagāta cietuma biogrāfija, izsekot viņa dzīves gājumam kļūst krietni vien vieglāk. Djatlovs izsūtīja pieprasījumus uz visām Velna kriminālās slavas vietām, un drīz vien materiāli sāka plūst straumēm spriedumi, uzziņas no kolonijām, operatīvā informācija.

Lūk, Tihodonskas pilsētas tiesas spriedums viņa pirmajā lietā septiņpadsmit gadu vecais Cerenko 1986. gada 24. maijā abpusēja strīda gaitā bija piekāvis vienaudzi, turklāt tā, ka cietušā māte tik tikko nekrita ģībonī, teikdama: «Plosījis kā mežonīgs zvērs!» Tika veikta psiholoģiski psihiatriskā ekspertīze psihopātiskais personības tips, melīgums, cietsirdība, ļaunatminīgums… Izteiktas tieksmes būt līderim, prot pakļaut vienaudžus. Secinājums ierobežota pieskaitāmība, gads nosacīti. Starp citu, pusaudžus lieciniekus iebiedēja, visi mainīja savas liecības.

Un te otrais spriedums 1990. gads, Zavodskas rajona tautas tiesa Saratovā. Cerenko kopā ar trim vietējiem sabiedrotajiem notiesāts par trim taksistu slepkavībām. Viņus pratināja par divdesmit epizodēm rokraksts nepārprotami līdzīgs, seši līķi sakropļoti ar dunci, vienā gadījumā notikusi pēcnāves pederastija. Nepierādīja. Kāds Sirojedovs atzinās, ka ir grupas vadonis, pēcāk kamerā pakārās. Cerenko piesprieda deviņus gadus vispārējā režīmā. Nepilngadīgā vecumā piespriesto sodu neņēma vērā humānisms…

1996. gads, masu nekārtības Rjazaņas LK-33 ķīlnieku sagrābšana, dedzināšana, divu darbinieku slepkavība. Pirms tam cietsirdīgi izvarota speciālās daļas darbiniece seržante Ivanova. Organizēšanu un visas zvērības uzvēla Voldirjam, kuru nošāva omonieši. Lai gan Voldirjs bija parasts zaglis, vēdlodziņu izmantotājs. Kāpēc viņš pēkšņi sācis nogalināt, izvarot, dedzināt? To neviens nezina. Un kāda starpība? Bet Cerenko dabūja divus gadus klāt jau esošajiem kā parasts līdzdalībnieks…

1999.  gads, uz Ņižņetagilas stingrā režīma LK-16 pārvestais Cerenko tiek turēts aizdomās par autoritatīvā ieslodzītā Kasjana nogalināšanu divdesmit piecas naža dūrienu brūces, seja pilnīgi sagraizīta… Taču arī šajā reizē izrādījās, ka Cerenko neko nav nodarījis, vainu uzņēmās kāds ar kriminālo pasauli nesaistīts ieslodzītais, no kura kas tāds nebija sagaidāms.

2000.  gadā mēģināja kronēties, bet nekas nesanāca saietā daudzi pret to iebilda kandidāta pārāk lielās visatļautības dēļ.

2001.  gadā atbrīvojies, izveidojis bandītu grupējumu, veicis uzbrukumus inkasentiem Maskavas un Ļeņingradas apgabalā, četri nogalināti, to skaitā divi milicijas darbinieki. 2002. gadā dabūjis piecpadsmit gadu un devies izciest sodu uz Irkutskas «astoto», 2005. gadā nomiris…

-    Krāšņa biogrāfija! Djatlovs ievietoja visus dokumentus jaunā mapē, aizsēja vecmodīgās šņorītes. Tagad jāaprunājas ar cilvēkiem, viņi visu apstāstīs labāk par papīriem…

-   Biedri kaptein, ieslodzītais Kirjanovs ir atvests!

-   Ved iekšā! Djatlovs pamāja praporščikam.

Nopratināšanas telpā ieveda neliela auguma, bet plecīgu vīrieti ap gadiem četrdesmit pieciem. Nesasveicinājies viņš nogaidoši vērās izmeklētājā.

-   Kāpēc sauci, priekšniek? viņš aizsmakušā balsī noprasīja. Es savu esmu dabūjis un ar to došos uz zonu, bet svešus bezcerus netaisos uzņemties.

-   Es negribu tev neko uzvelt, ir runāšana.

-   Kas tu tāds esi, lai es ar tevi runātu?

-   Vai par Krāsoto esi dzirdējis?

-  Esmu. Un kas par to? Kirjanovs kļuva maķenīt pielaidīgāks.

-   Nāc tālāk, apsēdies. Djatlovs ar skatienu norādīja uz grīdai pieskrūvēto krēslu sev pretī. Tu smēķē?

-   Kad uzcienā, visi smēķē, uzrunātais novīpsnāja un pasniedzās uz piedāvātās cigarešu paciņas pusi.

-   Saki, Kompostieri, tu Velnu pazīsti?

Ieslodzītais sāka klepot, aizrijies ar cigaretes dūmiem.

Viņš klepoja ilgi, pielicis mutei priekšā naģeni un slaucīdams acis apģērba piedurknē.

-Ja manu veco palamu esi uzracis, tad jau zini, ka mēs kopā sēdējām.

-   Netieku gudrs it kā būtu autoritāte, bet jūsējie viņu neatzīst, kroni atteicās likt galvā. Kas tas ir par zvēru, kas klīst apkārt pa pasauli?

-   Viņš arī ir zvērs. Visi no viņa baidās gan sešači, gan autoritātes. Viltīgs, maita! Tā pratīs visu iegrozīt, ka trūkst vārdu. Šim pačukst, tam pačukst, šito paķer uz vārda. Skat vien un uzraugam jau vakars! Viņš mūždien tā prot visu pasniegt, ka sabiedrība vai nu piekrīt, vai tikai noplāta rokas. Bet šis ar lielu baudu izrauj dunčeli un tik kapā! Viņš manā klātbūtnē Kaļinu nomušīja. Kaļinas drauģeļi neticēja, gribēja šo savām rokām piebeigt. Piebeidza, kā tad! Divus atrada gaterī sazāģētus gabalos, bet trešais turpat līdzās karājās virvē. It kā būtu abus sazāģējis un pats pakāries. Lai gan es ar savām acīm redzēju, kurš visus trīs nozūmēja.

-   Cerenko, vai?

-   Labsajūtā pat rēca, maita! Tikai protokolam es neko neteikšu.

-   Man protokoli nav vajadzīgi, Djatlovs atbildēja.

Velns pavairoja savu zīmējumu ar kseroksu, četras kopijas iedeva Čekam.

-   Paņem čaļus, pacierējiet pa Taganku. Sāciet no metro un ejiet uz vecajām dzeltenajām mājām Platās ielas rajonā. Parādiet, pataujājiet, tā maita kaut kur tur slēpjas.

-   Tiks izdarīts, bos! Čeks kā pieklājas atbildēja, taču klusībā nodomāja, ka šefam jumts pavisam nošķiebies. Zeņķi, kurus viņš pieaicināja palīgos, droši vien domāja tāpat, taču neviens savu viedokli nepauda varēja palikt bez mēles un pat bez galvas.

Vakarā, kad ļaudis atgriežas no darba, viņi godprātīgi apstaigāja Velna norādīto vecās apbūves rajonu. Rādīja zīmējumu večiņām uz soliņiem, kiosku pārdevējiem, gājējiem, jauniešu kompānijām, kas vakaros dirnēja bērnu laukumiņos vai skvēros.

-   Tas viss ir bleķis! Ūpis pikti nospļāvās. Ja vēl būtu fočene, bet te kaut kāds smērējums! Un tad nav jau pāķi, te ir miljons veceņu.

-   Strādā, draņķi! Čeks vienīgi atbildēja. Citādi viņš tev visu ģīmi sasloksnēs!

Varbūt tāpēc, ka viņš ticēja panākumiem, trešajā dienā tieši Čekam paveicās. Jauns spēcīgs vīrietis, kurš bija izvedis pastaigā rotveileru, ielūkojās zīmējumā un sarosījās.

-    Jā, jā, viņš piekrītoši māja. Kādā no mūsu mājām viņa dzīvo, rau, tur… Vīrietis parādīja ar roku. Es svētdienas rītā braucu mašīnā uz laukiem, bet Grāfs pa vaļējo logu ierējās. Viņa no pārbīļa pat salēcās. Superīgs sievišķis! Gan augumiņš, gan seja, arī gaumīgi ģērbjas. Sākumā gribēju iepazīties, bet tad sapratu, ka mēs nesaderam, viņai ir gluži cits lidojums…

«Nekas, drīz Velns viņai apcirps spārniņus,» Čeks nodomāja pat ar tādu kā žēlumu.

Tagad meklējumi pārvietojās tuvāk suņa saimnieka norādītajai mājai. Nākamajā dienā loks vēl vairāk sašaurinājās pensionāri ar sarkaniem deguniem, kuri mājas priekšā sita domino, norādīja uz trim sešstāvu mājām, kuras atradās taisnā leņķī cita pret citu.

-   Man domāt, kādā no tām viņa dzīvo. Tāda kārtīga, aša, laipna. Garām staigā te uz metro, te uz veikalu. Mēs te allažiņ sēžam, un viņa sveicina, tā ar cieņu.

-   Viņai vīrs ir armijnieks, piebilda otrs spēlmanis.

-   Cienīgs pēc izskata, solīds… Bet kas jūs tādi būsit?

-   Mēs esam no milicijas, nopietni sacīja Čeks. Viņai izrāva somiņu, bet mēs atradām, gribam atdot.

-  Cik visādu dienaszagļu saradies, noteica trešais domino sitējs.

Un visi četri viņam piekrita.

[1] [19] *

-   Tagankas stacija, paziņoja sievietes balss skaļrunī.

-   Platforma labajā pusē.

Djatlovs atjēdzās un sāka spraukties uz durvīm. Tā bija jau piektā metro stacija šajā dienā un dievs vien zina,

kurā pēdējās nedēļas laikā. Kājas smeldza, un mutē krājās rūgta garša no neskaitāmajām cigaretēm un neauglīgajiem jautājumiem: «Viņš ir redzēts? Bet vai sieviete nav redzēta?»; vēderā bija tāds tukšums kā pamestā pagrabā. Vajadzētu nopirkt kādu ātro uzkodu un glāzi tējas un tikai pēc tam turpināt savu maratonam līdzīgo apgaitu.

Nostājies uz eskalatora, Djatlovs ar skatienu ierasti skenēja lejup braucošos, kuri slīdēja pretī. Beidzot elastīgās dzelzs kāpnes uznesa viņu augšā un izmeta milzīgā murdošā stacijas vestibilā. Iekļāvies pasažieru straumē, Djatlovs ļāva nest sevi uz izeju. Telts «Ātrais ēdiens» atradās kreisajā pusē, un tās priekšā nebija nekādas rindas.

Kamēr meitene lodziņā pārgrieza maizīti, ieguldīja tajā cīsiņu, apsildīja to visu mikroviļņu krāsniņā un iepildīja majonēzi, sinepes un kečupu, Djatlovs pēc paraduma novērtēja apkārtējo situāciju. Labajā pusē pie ceļa nožogojuma bija izveidojies stihisks utenis. Dzīves izmocītas večiņas pārdeva adītas zeķītes, valkātas bērnu drēbes, nosmulētas grāmatas, saknes, kaltētas sēnes, voblas. Pārtikas kiosks, «Sojuzpečatj», vārdu sakot, viss kā parasti.

Cīsiņš mīklā pazuda ļoti ātri tāpat kā mazā plastikas glāzīte tējas. Viņš pārlika, vai nepaņemt vēl, taču nolēma neriskēt. Meitene-pārdevēja nebija viņa aģente un varēja iebarot sazin ko.

Izvilcis no jakas kabatas fotogrāfiju un zīmējumu, kapteinis devās uz uteni.

-   Esat redzējuši šo vīrieti? Un šo sievieti? Viņš to meklē un visiem rāda… Skaidrs…

-   Esat viņu redzējuši? Un sievieti? Paldies…

-   Nepazīstat? Bet šo dāmu? Žēl…

Kā parasti neviens neko nebija redzējis un neko nezināja. Pieradis pie noliedzošām atbildēm, viņš piegāja tīrīgai vecenītei, kura krāva kartona kastē uz viegliem rateļiem kāpostus, kartupeļus un burkānus. Viņai palīdzēja jauna pārdevēja no pārtikas kioska.

-   Paskatieties uz šo cilvēku, detektīvs parādīja Čerenko fotogrāfiju. Viņš meklē šo sievieti.

Tagad kapteinis parādīja zīmējumu.

-   Viņš te bija, mīlīt, bija! sacīja večiņa, beidzot sakrāvusi savu preci un ar vaidu iztaisnodamās. Tāds briesmīgs kā velns! Divas dienas atpakaļ bija pienācis. Un rādīja zīmējumu. Tā kundzīte, kā par nelaimi, nerādās, varētu viņai to pateikt.

-   Jūs arī sievieti pazīstat? Djatlovs salēcās.

-   Kā tad! Viņa ir mūsu pastāvīgā pircēja, zobgalīgi atbildēja jaunā pārdevēja. Vārdā Sofija, viņa ir liela priekšnieka sieva un dzīvo tajās tur mājās… Bet kāpēc

visi vinu meklē?

♦

-   Kur jums te ir namu pārvalde, nezināt? detektīvs

apvaicājās ar uzvarētāja smaidu sejā.

* * *

Djatlovs atrada namu pārvaldi, parādīja sievietes portretu un pēc dažām minūtēm uzzināja, ka tā ir Sofija Vasiļjevna, ģenerāļa Cučkanova sieva, kura dzīvo Platās ielas sešdesmit astotajā namā, četrdesmit piektajā dzīvoklī.

Viņš devās uz šo adresi, pa ceļam rādīdams vietējiem iedzīvotājiem Cerenko fotogrāfiju. Taču neviens viņu nepazina.

-   Citi puiši meklēja kādu sievieti, stāstīja pilnīga auguma sieviete, kura pastaigājās ar bērnu ratiņiem. Bet šo es neesmu redzējusi.

-   Arī labi. Djatlovs pasmaidīja. Viņš bija lieliskā garastāvoklī. Tik un tā paldies!

Sešdesmit sestā nama pagalmā, par spīti aukstajam laikam, četri paveci vīrieši spēlēja domino. Ar viņiem sarunājās divi puiši sporta biksēs un jakās ar saslietām apkaklēm. Pat iztālēm pieredzējušai acij bija redzams, ka tie bija «slīpie», kriminālo aprindu salašņas. Tad puiši devās tālāk, bet Djatlovs nesteidzīgi piegāja pie domino spēlētājiem.

-   Sveicināti, biedri! Djatlovs nosvērti sveicināja. Es esmu no milicijas…

Viņš izvilka Čerenko fotogrāfiju un zīmējumu ar Sofiju.

-   Sakiet, vai neesat redzējuši šo cilvēku? Viņš meklē Sofiju Cučkanovu no sešdesmit astotā nama…

Pensionāri atdzīvojās.

-   Ne jau viņš to meklē, bet citi miliči, stāstīja visvairāk nosalušais, berzēdams sastingušās rokas. Bet šo neesam redzējuši.

-   Kādi miliči? Djatlovs spēji noprasīja.

-   Rekur puiši aiziet, rādīja sārts apalītis.

-   Tie divi ir miliči? kapteinis brīnījās. Viņi rādīja zīmējumu?

-   Nūja. Pamāja apaļš pensionārs biezā vatētā mētelī, labi sagatavojies ilgai spēlei svaigā gaisā.

-   Grib viņai atdot nozagto somiņu…

Nenoklausījies līdz galam, Djatlovs metās pakaļ nepazīstamajiem. Kad attālums saruka, abi tramīgi atskatījās. Kā likts «slīpie». Miglainas nekaunīgas acis, uz priekšu izvirzīti žokļi, viens bija putains, otrs ar noskūtu rētainu galvu.

-   Stāt, milicija! pārvarēdams aizdusu, kapteinis nokomandēja. Sagatavojiet dokumentus!

-   Se-e-e! Pūtainais novicināja roku.

Djatlovam acu priekšā īsi nozibēja dunča asmens, viņš tikko paguva parauties atpakaļ. Tajā pašā brīdī skūtais spēra, mērķēdams cirkšņos, taču netrāpīja, un spēriens ķēra sānus, operatīvais darbinieks sagrīļojās.

Tādu reakciju kapteinis nebija gaidījis. Par spīti stulbām filmām, viņš nevarēja lepoties ar atlētisku miesas būvi un tuvcīņas paņēmienus virtuozi nepārvaldīja. Ieroci, pārejot uz grupu «Maniaks», viņš bija nodevis, bet jaunajā vietā netika saņēmis kam pensionāram vajadzīgs ierocis? Un nu viņš atradās aci pret aci ar diviem debiliķiem, kuri bija gatavi viņu sakropļot vai nogalināt.

-   Pavisam prātu esat izkūkojuši?! viņš uzkliedza, nolēmis «rādīt raksturu». Es taču teicu milicija!

Taču «raksturs» nelīdzēja nazis atkal nozibēja acu augstumā, viņam atkal tikai brīnumainā kārtā izdevās atlēkt. Skūtais sāka apiet no sāniem. Djatlovs iespēra viņam zem ceļa bļodiņas un uzsauca ziņkārīgajiem, kas bija salasījušies apkārt:

-   Kriminālmeklēšana! Zvaniet uz miliciju!

Nekādu rezultātu tas nedeva, vienīgi pūtainais gāzās uz priekšu kā traks, no visa spēka vicinādams dunci no labās puses uz kreiso, no kreisās uz labo. Kapteinis kāpās atpakaļ, velti ar skatienu meklēdams kādu akmeni, koku vai cauruli.

-    Es tev piezvanīšu, sūda kruķi! skūtais pieklibodams nāca virsū.

Un, lai gan brīdis nebija sevišķi piemērots filozofiskiem prātojumiem, Djatlovs nodomāja, ka pirms piecpadsmit gadiem neviens, pat visneglābjamākais mērglis, nebūtu uzdrošinājies tā uzvesties. Viņš lūkoja iespert pretiniekam starp kājām, bet netrāpīja un atlēca atpakaļ. Duncis kārtējo reizi nosvilpa gar acīm.

Nav zināms, ar ko tas viss būtu beidzies, taču iejaucās gadījums nepazīstama spēka mitriķa personā, kuram bija iedegusi seja, džinsas, īsa ādas jaka ar kažokādas iekšpusi un kājās smagi zābaki. Viņš izlēca priekšā, aizsegdams Djatlovu, saķēra roku ar nazi, izgrieza, iesita ar celi, elkoni, dūres virspusi, kāju. Tā kombains maļ ceļā stāvošo atsperīgo vārpu sienu. Nazis aizlidoja sānis un nodžinkstēja pret asfaltu, tā īpašnieks augšpēdus nogāzās apsalušajā zālienā, skūtais, saliecies un saķēris sānu, kā krabis aizskrēja kaut kur uz sāniem un nozuda aiz mājas.

Incidents bija beidzies pusminūtes laikā. Ziņkārīgie ņēmās atzinīgi apspriest notikušo. Djatlovs aptaustīja seju, apskatīja krūtis, pat pārlaida rokas viss vesels, palaimējies. Kapteinis atviegloti uzelpoja.

-  Nu, paldies, draugs, viņš, smagi elpodams, pateicās svešiniekam. Kurš katrs vis nemetīsies kruķim palīgā…

Un bažīgi noraudzījās uz viņa lielajām, zeķu gredzeniem rotātajām plaukstām.

-   Vai varbūt nekādi draugi vis neesam? Kas tu esi?

-   Par draugiem nezinu, pavīpsnāja tetovētais. Tikai es pats esmu kruķis, vecākais leitnants. Tiesa, bijušais.

-   Virsnieki nemēdz būt bijušie, atzinīgi iebilda Djatlovs. Tu viņu vareni apstrādāji! Man tam mūdzim ir nopietni jautājumi…

-   Man arī būtu, svešinieks pamāja. Viņš tevi gribēja konkrēti noslaktēt…

-   Nejau tāpēc…

Noliecies pie nekustīgā ķermeņa, kapteinis izčamdīja

vina kabatas, izvilka sievietes attēlu.

» 7

-   Man vajadzīgs tas, kurš sūtīja viņu meklēt šo daiļavu…

-   Parādi! Gaišmatainais milzis bezmaz vai raušus izrāva lapiņu, ieurbās tajā ar skatienu, nolamājās.

-   Kas ir? Djatlovs nesaprata.

-   Re, kas!

Nepazīstamais pavēra jaku, sarāva uz augšu kreklu, atklādams tetovētu ķermeņa augšdaļu, iebadīja pirkstu zilā sievietes portretā sānos. Zīmējums bija precīza tā kopija!

-   Ko tas nozīmē?! Djatlovs apstulbis jautāja.

-  Garš stāsts, atbildēja tetovētais. Un pavaicāja: Bet kurš un kāpēc viņu meklē?

-   Garš stāsts, tagad atbildēja kapteinis. Un savukārt pajautāja: Vai palīdzēsi dabūt ciet to neģēli?

-   Protams! Tagad arī man viņam ir daudz jautājumu! Aizvedīsim līdz metro, tur stāvēja patruļas mašīna.

-   Aizvedīsim? Djatlovs bažīgi pakasīja pakausi.

Ziņkārīgie bija izklīduši, tikai dažas sievietes pacietīgi gaidīja krītam fināla priekškaru. Bandīts gulēja tajā pašā pozā un neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Bālajā sejā pūtes izcēlās sevišķi spilgti. Kapteinis pieliecās, pataustīja pulsu pie kakla, pameta ašus skatienus apkārt, iztaisnojās.

-   Beigts, viņš klusi pameta milzim. Jāpazūd, aši…

Un skaļi oficiālā tonī piemetināja:

-   Nāciet līdzi, pilsoni! Ir jāpieraksta jūsu liecība un jāizsauc patruļa!

* * *

-   No VDK aizgāju, būdams leitnants. Ne pēc savas gribas aizgāju, biju it kā nogrēkojies. Viņi būtu man iedevuši vilka pasi, bet es paša Gribačova priekšā biju izcēlies, viņš man iedeva tiešo telefonu numurus. Tā ka mani «pēc abpusējas vienošanās» pārcēla uz miliciju. Par patruļdienesta vada komandieri dzimtajā Tihodonskā, Vilks turpināja savu stāstu. Un nokoda kumosu sviestmaizes ar vārītu desu, pārziestu sinepēm. Djatlovs uzmanīgi klausījās.

-   Tad atgriezos Maskavā. Sofočku nesen uztetovēju, pēc savas iniciatīvas. Lai būtu ar ko parunāties, atcerēties bijušo…

-   Ar ko parunāties?! Kapteinis bezmaz salēcās.

-   Nē jau, ko tu visu tik burtiski uztver… Vienkārši par piemiņu…

-   Bet… Ar ko nodarbojies pēdējā laikā? stingri noprasīja Djatlovs.

Abi sēdēja viņa virtuvē, dzēra šņabi ar vienkāršām uzkodām un stāstīja viens otram savu biogrāfiju tik atklāti, kā to var atļauties īsti, pie slepenības raduši operatīvie darbinieki, ja viņi pilnā mērā ir viens otru novērtējuši un sajutuši savstarpēju uzticēšanos.

-    Tāpat… Pa druskai karoju. Slēpos no meklēšanas. Par senajiem uzdevumiem amerikāņi it kā esot izsludinājuši. Bet ir tāda meklēšana izsludināta vai nav skaidri nezinu…

-   Pārbaudīsim, Djatlovs pamāja un, pielējis glāzītes, izņēma no padilušās mapes standarta fotogrāfijas, kādas ir apsūdzētā personas lietā, -vienu pretskatā, otru profilā.

Re, kurš medī tavu daiļavu. Čerenko, sevišķi bīstams recidīvists…

-   Rādi šurp…

Vilks vērīgi ielūkojās. Asi vaibsti, līks deguns, nežēlīgs, caururbjošs skatiens, plānas lūpas…

-   Vai tiešām arī pazīstams? Djatlovs pavaicāja.

-   Tā kā būtu…

Čerenko tiešām savā ziņā atgādināja velnu. Turklāt nevis kādu abstraktu velnēnu, bet to, kurš vēl nesen tetovējuma veidā bija sēdējis Vilkam uz apakšdelma.

-   Viņam ir īpaša pazīme rēta no kakla līdz staklei kā tā, kas paliek pēc sekcijas… Tikai kāpēc tas draņķis tā ienīst tavu Sofiju? Viņš viņas vietā citas sievietes sloksnēs griež! Sublimācija. Zini, ko tas nozīmē?

Vilks paraustīja plecus.

-   Es visu mūžu esmu mācījies citas gudrības…

-  Kad nesasniedzams mērķis tiek aizstāts ar reālu. Tāpēc šis slepkavo viņai līdzīgas. Par ko? Ko viņa šim tādu ir nodarījusi?

Vilks atkal paraustīja plecus, piecēlās, novilka kreklu pār galvu, atklādams bagātīgi tetovēto torsu.

-   Drīzāk es viņam esmu nodarījis! Viņš iebakstīja pirkstu baltā tīras ādas plankumā zilo bildīšu vidū. Redzi? Te viņš sēdēja, uz mēness, ar ģitāru. Šņabis, kārtis, duncis… Bet, kad Sofiju apvainoja, es viņu pāršķēlu ar žileti no augšas līdz apakšai, divās daļās… Cik daudz melnu asiņu iztecēja! Tā radās rēta. Vēlāk velnēns sarāvās un pazuda. Ar galiem.

-   Pagaidi, pagaidi! Djatlovs pacēla roku. Kurš kuru apvainoja? Viens tetovējums otru?!

-   Nē jau, to es tā tēlaini… Ar vārdu sakot, viņš man atriebjas un tam nolūkam izmanto Sofiju!

Kapteinis tikpat kā neklausījās, pētīdams mazu glancētu kalendārīti ar kailu meiteni, kura sauļojas pludmalē.

-   Kad tu savu velnu sagriezi, neatceries?

-    Kāpēc neatceros? Divdesmitajā augustā, vēl bija karsts…

-   Divdesmitajā?! Djatlovs noelsās. Noteikti?!

-   Kas tur sevišķs?

-    Tas, ka tieši divdesmitajā Cerenko uzradās pilsētā! Trīs bomžus sakapāja, bez tam brūcēs bija palikušas skaidas no mūzikas instrumenta, varbūt tieši no ģitāras! Gatavā mistika! Kapteinis aprāvās pusvārdā. Pag, pag, ko es te gvelžu? Tu man galīgi esi sajaucis galvu. Kāds sakars taviem tetovējumiem ar reālo dzīvi? Cerenko rētu dabūjis bēgšanā, kad kā mironis tika iznests no zonas.

-   Vai tad es ko saku? Pastāstīju tikai, ka tieši tā pārgriezu savu velnēnu no augšas līdz lejai, visgarām ķermenim… Un arī ar Sofiju viss sakrīt, viņa man teica, ka viņu gribot nogalināt kāds, kurš atgādinot velnu…

Kapteinis saausījās.

-   Kad tu viņu redzēji?

-  Sen. To man pateica viņas bildīte. Tas ir, tetovējums. Šis te, sānos…

-   Diezgan dzert, Volodja, citādi mēs sazin cik tālu aizrunāsimies! Djatlovs atbīdīja neizdzerto degvīnu. Tiesa, tā bija jau otrā pudele.

-   Liksimies uz auss. Rīts gudrāks par vakaru.

-   [1] [20] *

Nākamajā dienā Djatlovs paaicināja Vilku līdzi uz darbu. Vispirms viņš ieslēdza datoru un pārbaudīja meklējamo personu sarakstu. Tad, saņēmis paroli, pārskatīja interpola lietas par personām, kuras atrodas starptautiskajā meklēšanā.

-   Vladimiru Volkovu neviens nemeklē, viņš beigu beigās paziņoja.

-   Tā ir laba ziņa, Vilks pamāja.

-   Tagad ķersimies pie sliktajām, kapteinis līdzsvaroja iespaidus un atvēra monitorā diennakts notikumu pārskatu.

-  Tā, tā, tā… Ar pirkstu, kam bija šķībi nogriezts nags, viņš vilka pa rindiņām no augšas uz leju. Re, kur ir!

'Kas tad?

-   Platajā ielā, sešdesmit astotā nama rajonā četru nezināmu personu kautiņa rezultātā vienam no dalībniekiem nodarīts smags kaitējums veselībai, no kā viņam iestājusies nāve, Djatlovs svarīgā balsī lasīja. Pārējie kaušļi no notikuma vietas aizbēguši. Pa karstām pēdām aizturēto nav. Izmeklēšanu veic Centra rajona IeD…

-    Labi vismaz, ka nav minētas pazīmes, Vilks nopūzdamies teica. Tā vēl var izrādīties par vainīgo…

-   Elementāri, Djatlovs piekrita. Neviens neatcerēsies, kā tas mūdzis vicināja nazi. Varbūt nazis nemaz nav atrasts. Atliek pašaizsardzības robežu pārsniegšana labākajā gadījumā. Bet sliktākajā smags kaitējums veselībai, kas izraisījis nāvi! Un viss būtu likumīgi. Tā, lūk!

-   Kas tie tādi par likumiem?! Volkovs bija sašutis. Viņš pilnīgi noteikti gribēja sagraizīt tev visu seju!

-   Viņu bija sūtījis Velns. Tas ir, Cerenko. Tam patīk purnus… tas ir, sejas graizīt… Starp citu, otrs, kurš aizbēga, pateiks viņam precīzu ģenerāļa sievas dzīvesvietas adresi…

-   Tad taču jābrīdina!

-   Protams. Es izsaucu viņu ar pavēsti.

Viņi paguva iedzert tēju ar sakaltušiem cepumiem, kad piezvanīja no dežūrdaļas.

-   Pāvel Sergejevič, pie jums ieradusies sieviete, Sofija Čučkanova, ziņoja dežuranta palīgs. Saka, jūs esot viņu izsaucis.

-   Ielaid, kapteinis deva rīkojumu, un, uztvēris Vilka jautājošo skatienu, pamāja: «Viņa.»

Pieredzējušais kaujinieks juta, ka sirds sāk straujāk sisties. Viņš lūkoja atslābināties un savilkt vienaldzīgu seju, taču tas diez cik labi neizdevās. Beidzot čīkstošās durvis atvērās.

-   Vai drīkst? atskanēja pazīstama balss. Nāku pēc izsaukuma…

-   Nāciet iekšā! Djatlovs pieklājīgi aicināja.

Viņa tikpat kā nebija mainījusies. Aša, smuidra, skaista, sārtums vaigos, kārtīgi ieveidoti mati. Platas bikses, īsa ādas jaciņa, zābaciņi ar augstiem, smailiem papēdīšiem. Ienākusi kabinetā, Sofija pirmām kārtām ieraudzīja Vilku. Sievietes sejā acumirklī atplaiksnīja prieks, šaubas, satraukums.

-    Sveiks, Volodja! Viņa paspēra soli uz viņa pusi, tad, brīdi svārstījusies, sastinga un apsēdās apmeklētāju krēslā pretī kabineta saimniekam. Viņa, bez šaubām, nosprieda, ka ir izsaukta sakarā ar Vilka apcietināšanu, un manāmi valdījās, lai neuzdotu jautājumus.

-  Vai zināt, kā portrets tas ir? Djatlovs nolika uz galda bērna rokas darinājumam līdzīgo zīmējumu.

-   Ai, nē, nezinu, aši atbildēja Cučkanova. Tie ir kaut kādi ķeburi…

Kapteinis varēja viņai piekrist patiešām ķeburi! Taču tajā pašā laikā tagad bija pavisam skaidri saskatāma šo ķeburu līdzība ar pretī sēdošās sievietes vaibstiem.

-   Un kas ir tas? Tagad uz galda nogūla Čerenko fotogrāfijas.

Sofija uzmanīgi ieskatījās.

-   Tas… Tas ir velns…

-   Kāds Velns? Operatīvais darbinieks saausījās. Kā jūs viņu pazīstat?

-   Es viņu nepazīstu… Sofija noplātīja rokas. Viņš man rādījās sapņos. Biedēja, draudēja nogalināt, gabalos sagriezt…

-   Es pats viņu nogalināšu! Vilks uzsita ar roku pa galdu. Nebaidies, esmu atgriezies, un tagad viņš tev nespēs piekļūt!

Djatlovs pavērsa skatienu no Vilka uz Sofiju un atpakaļ.

-   Neko nesaprotu! Vienai velns rādās sapņos, otrs to grasās nogalināt! Paklau, Volodja, šodien mēs it kā nebūtu dzēruši, sapni vajadzētu atšķirt no īstenības! Un dzīvus cilvēkus no tetovējumiem…

-   Nav svarīgi, Paša! Vilks atmeta ar roku. Tu meklē savu noziedznieku? Nu tad es tev palīdzēšu! Pēcāk pats varēsi atšķirt vienu no otra…

-    Lai tā būtu, tev labāk zināms, operatīvais darbinieks piekrita. Un oficiālā tonī vērsās pie Sofijas: Bet jūs, pilsone Cučkanova, es palūgšu ievērot piesardzību. Centieties krēslā neiet laukā no mājas, nestaigāt nomaļās vietās jaunbūvēs vai klajumos, izvairīties no jauniem paziņām… Neveriet durvis vaļā svešiniekiem… Pēc mūsu rīcībā esošās informācijas, jūs meklē bīstams, es atkārtoju ļoti bīstams noziedznieks! Slepkava, uz kura sirdsapziņas jau ir vairāki līķi…

Taču Sofija neklausījās. Viņa nenolaida no Vilka starojošās, plaši ieplestās acis, bet viņa skatiens bija piekalts viņai. Viņi sarunājās bez vārdiem varbūt domās, varbūt intuīcijas līmenī, bet katrs tāpat zināja, ko otrs viņam var sacīt. Sofija bija ļoti nobijusies un priecājās, ka Vilks beidzot ir atgriezies. Bet viņš tikai skatījās un bezmaz vai izkusa viņas neparastajā aurā.

Djatlovs visu saprata un pavīpsnāja.

-    Profilaktiskā saruna ir beigusies, Sofija Vasiļjevna, jūs esat brīva. Starp citu, arī tevi, Vladimir, man nav jēgas te ilgāt turēt. Sargā pilsoni Cučkanovu un uz savu roku meklē Cerenko. Domāju, viņš drīz vien paradīsies viņas tuvumā.

-          [1] [21] *

-   Es atkal viscaur esmu saskrāpējusies. Sofija atjēdzās, atvēra acis un apskatīja savu kailo ķermeni.

Tiešām apaļīgās baltās rokas, kājas, vēders un maigās krūtis bija sarkanos plankumos. Vai šīs pēdas bija

atstājusi dzeloņstieple, dzelkšņainā roze, huligāna nazis, ķēdes vai burinieks vai mazums dzelžu bija sazīmēti uz Vilka raupjās ādas!

-   Viņreiz es uz kaut kā pat savainoju mēli…

«Toreiz viņa mani nolaizīja un sagriezās uz naža,» uzvaroši sacīja pirāts. «Šoreiz paslēpu to makstī…»

«Jauks meitietis, mīlīgs, visus sabučoja, aplaizīja,» komentēja runcis.

-    No kā tas ir, Volodja? sieviete jautāja. Agrāk mums nekad tā negadījās…

-   Man ir ļoti cietas spalvas, Vilks ne sevišķi pārliecinoši skaidroja.

Nāra neķītri ieķiķinājās.

«Šim esot cietas spalvas! Es gan pateiktu, kas šim ir ciets. Domāju, šis viņu nojās beigtu!»

«Es neko neredzēju, toties dzirdēju it kā būtu bijis slaktiņš un veselu bandu ar pīķiem sakapātu…» aiz sejsega dobji sacīja bruņinieks no labās lāpstiņas.

Par atbildi uz viņa teikto atskanēja smiekli, murdoņa, klaigas, sālīti jociņi. Uzbudinātās figūriņas priecājās un uzjautrinājās.

Atslābušais un apmierinātais Vladimirs nepievērsa uzmanību viņu pļāpāšanai. Tik un tā Sofija to nedzird.

«Kāpēc viņi runā par mani jēlības?» raudulīgā balsī pēkšņi iejautājās Sofijas tetovējums. Un tūdaļ pat dzīvā Sofija atkārtoja:

-   Man nezin kāpēc svilst ausis. It kā kāds mani aprunātu…

-   Tūdaļ ņemšu žileti un noskūšos! Vladimirs divdo-

9 9

mīgi noteica.

Bildītes saprata un nobijušās apklusa.

-   Kā pagāja tavs komandējums? Sofija ievaicājās.

-   Var iztikt. Kā klājas Seržam?

-   Kā lai es to zinu?

-   Vai tad jūs netikāties?

-   Protams, nē!

-   Un nesazvanljāties?

-   Nē taču!

-   Ja viņš pēkšņi tomēr piezvana, saki, ka es tiku viņu meklējis. Tikai sīkāk neko nestāsti kur mēs satikāmies, kur es dzīvoju un tā tālāk…

-   Pie tevis ir labi, mājīgi. Glīts remonts un labas mēbeles, Sofija sacīja. Viņa prata novirzīties no slidena temata. Kad tu paguvi sameklēt tādu dzīvokli?

-   Šodien, Vilks atbildēja un iesmējās. Un pat paguvu to uzlabot…

Bija jau satumsis, kad Sofija posās projām.

-   Nikolajs Pavlovičs drīz pārbrauks no poligona, viņa norūpējusies paziņoja, klādama lūpukrāsu uz sakodītajām lūpām. Jāpagatavo vēl vakariņas.

«Gādīgā sieva!» runcis izmeta.

«Un kā vēl!» nāra uztvēra. «Izmaukojusies un nu skrien sagaidīt vīru! Kuce!»

«Kāpēc kuce? Varēja izmaukoties, piesūkties un vārtīties kaut kur pilnā kā cūka!» zinādama, ko runā, sacīja sieviete krustā.

Vilks pāris reižu uzšāva pļāpīgajām figūrām.

-   Iešu kopā ar tevi. Šodien ar metro un autobusu, bet drīz brauksim mašīnā!

-   O-o-o! Sofija viņam piespēlēja. Izbrīns sanāca gluži dabisks, jo pilnīgās lūpas bija savilktas tūtiņā. Tagad tās klāja spilgtas spīdīgas pomādes kārta. It kā viņa atgrieztos no tēlotājas mākslas izstādes.

Vladimirs pavadīja Sofiju līdz pašai mājai, tad, uzmaucis kapuci un cenzdamies turēties ēnā, aizveda līdz pašām namdurvīm. Viņam nepavisam negribējās, lai kāds no aculieciniekiem atpazītu viņā iedegušo puisi, no kura sitiena viens no kautiņa dalībniekiem atstiepa pedāļus. Taču uz ielas neviena nebija. Pēc visiem likumiem, apsargājamais objekts būtu bijis jāpavada līdz pašam dzīvoklim, bet kāpnēs varēja uzdurties lieciniekiem vai aci pret aci sastapties ar ģenerāli Cučkanovu. Tāpēc viņš palika uz ielas.

Skrien augšā uz dzīvokli, ja gadās kas neparedzēts pakliedz!

Zaglīgi atskatījusies, Sofija skaļi nobučoja viņu uz vaiga un, smailos papēdīšus taktī klaudzinādama, skrēja augšā pa kāpnēm. Pēc brīža augšā noklaudzēja durvis, un Vilks atviegloti uzelpoja. Viņš jau tāpat zināja, ka Velns ir ļoti bīstams, taču pēc tā, ko bija pastāstījis Djatlovs, saprata, ka nebija īsti novērtējis dēmonisko slepkavu. Un tagad viņam steigšus bija vajadzīga kāda lieta…

Ātrā solī viņš devās uz metro. Taču brauca nevis uz savu dzīvokli, bet gan uz privāto viesnīcu «Magnolija» Frunzes krastmalā, kur viņš bija iemitināts uzreiz pēc ierašanās Maskavā. Protams, nesatricināmais spēkavīrs tēvocis Vasja nebija saglabājis Vilkam trīsistabu luksusu, arī nekādas mantas viņš tur nebija atstājis, nemaz jau nerunājot par lietu, kuru viņam tagad bija ievajadzējies. To nezināja neviens ne tēvocis Vasja, pat ne Seržs, viņa vienīgais tuvais kontakts galvaspilsētā. Pirms pārcelšanās uz mācību treniņnometni, Vilks to bija paslēpis līdz labākiem laikiem. Precīzāk līdz pārbraukšanai no Borshanas. Liktos kur varētu paslēpt vērtīgu lietu cilvēks, kuram galvaspilsētā nav ne mājas, ne mantas?

Taču īpašās izlūkošanas kaujinieks Vilks zināja, kā paslēpt konteineru svešā teritorijā. Pirmkārt, jāizraugās vieta, kurai netraucēti var piekļūt jebkurā gadalaikā un diennakts stundā. Otrkārt, vietai jābūt maz apmeklētai, lai kāds nejauši neuzdurtos slēptuvei. Treškārt, konteineram jābūt ātri ievietojamam un ātri izņemamam. Priekšmetu var aprakt mežā, paslēpt koka dobumā, nomaskēt zem akmens alā vai iebāzt klinšu spraugā.

Iznācis no metro vajadzīgajā stacijā, Vilks aizstaigāja līdz viesnīcai, apskatīja neona izkārtni ar nodzisušiem burtiem nosaukuma galā, tā ka atlicis bija vienīgi «Magno…», un devās uz līdzās esošo staļinlaika sešstāvu ēku ar augstiem stāviem un senlaiku vaļējo liftu, kas, starp citu, darbojās nevainojami un pilnīgi nedzirdami. Uzbraucis beidzamajā stāvā, viņš pa vertikālām dzelzs kāpnēm uzrāpās pie kvadrātveida lūkas metrs reiz metrs. Slēdzenes pie tās nebija tāpat kā pirms trim mēnešiem. Toreiz viņš bija ieeļļojis eņģes ar mašīneļļu, un, spriežot pēc tā, ka lūka atvērās bez trokšņa, eļļa joprojām nebija izžuvusi.

Ieslīdējis bēniņos, Vilks uzmanīgi aizvēra lūku un, rādīdams sev gaismu ar mobilo telefonu, devās lielās, tumšās telpas dziļumā. Šeit bija silti, pat tveicīgi, stipri oda pēc putekļiem, tāpat kā visos bēniņos, kuros viņam bija gadījies nokļūt. Tādas vietas par naktsmājām mēdz izraudzīties bezpajumtnieki. Tāpēc viņš uzmanīgi ieklausījās smacīgajā tumsā un bija gatavs atvairīt pēkšņu uzbrukumu. Atradis trešo spāres siju resnu, spurainu baļķi, Vilks pa to aiztaustījās līdz sienai un ņēmās čamdīt ķieģeļu mūri. Te tā bija vajadzīgā vieta! Viņš izvilka no sienas pamatnes ķieģeli, pareizāk tā pusi. Tālākajā tukšumā gulēja mazs, bet smags lupatu vīstoklis, kurā atradās sīks brauniņš ar ziloņkaula sāniem, rotātiem ar zelta monogrammu.

Iebāzis pistoli kabatā, viņš izlīda no bēniņiem, nobrauca lejā un devās uz savu dzīvokli.

[1] [22] *

Tumši zilais fords ar perlamutra spīdumu mīksti ripoja pa šoseju, it kā lidodams virs asfalta. Pie stūres sēdošais Vilks guva baudu no ātrās braukšanas, pārvietošanās brīvības, siltās dienas un pavasarīgi spīdošās saulītes. Viņam bija laba atmiņa, un viņš uzreiz atrada «Konsorcija» mācību treniņu bāzi. Piebraucis pie vārtiem ar aizkrāsotajām zvaigznēm, viņš uztaurēja, taču tie neatvērās kā bijušajos laikos. Tā vietā pa mazajiem vārtiņiem iznāca spēcīgs puisis sargs.

-   Kas ir? viņš ne visai laipni noprasīja.

-   Es esmu Vilks, tu mani neatceries?

-   Kā es varu atcerēties, ja ne vilku, ne zaķi nekad neesmu redzējis? Ko vajag?

-   Serjoginu vajag. Nikolaju Serjogiriu. Seržu. Viņš te ir rādījies?

-   Nevienu no viņiem nepazīstu ne Nikolaju, ne Serjogu, sargs vienaldzīgi atbildēja. Viņš bija saspringts un kuru katru mirkli gatavs lēcienam. Kā tīģeris. Vilks atcerējās viņa vārdu.

-   Vai kāds no puišiem ir atgriezies? No mūsējiem, no vienības?

-   Nekādu puišu nav bijis, nekādu vienību es nezinu.

-   Tev taču ir Jermolajs vārdā? Vilks nervozi jautāja. Kāpēc tēlo muļķi?!

-   Varbūt Jermolajs, varbūt ne, kāda starpība? Esmu postenī, tur vārdi nav no svara!

-   īsi sakot, pasaki visiem, kam vajag, bija atbraucis Vilks, viņš meklē Seržu, un es viņu atradīšu!

Ieslēdzis atpakaļgaitu, Vilks strauji apgriezās, piespieda gāzi un ātri uzņēma ātrumu. Nogaidījis, kamēr viņš nozūd skatienam, Jermolajs nosmulētā burtnīcā pierakstīja mašīnas numuru, marku un krāsu, tad iegāja teritorijā, aizslēdza vārtiņus, atgriezās sargbūdā, paņēma telefonu un vairākas reizes piezvanīja.

Nākamajā dienā Vilks piebrauca pie jauna debesskrāpja «Mosfiļm» rajonā. Šī māju sērija kopēja staļinlaika augstceltnes, tikai tām bija graciozas formas, vairāk stāvu un daudz šikāks dzīvokļu plānojums. Bet kvadrātmetra cena, kā Vilks saprata, pieiedams pie slēgtajām durvīm no bieza stikla, pārsniedza jebkuras saprāta robežas.

Serža adresi, pēc šefa norādījuma, bija noskaidrojis Šnitmana drošības dienests. Tas pats dienests bija konstatējis arī to, ka pieticīgais Nikolajs Serjogins nesen iegādājies «BMW X-6». Izveicīgs gan izrādījies senais draugs, kādreizējais cīņu biedrs, veikli ticis uz zaļa zara! Par puišu asiņu cenu, ar svešu naudu. Cietumā par tādām izdarībām dzen zem lāvas, lauž rokas un var arī izdrāzt.

Vilks nospieda mājruņa pogu, skaļrunis tūdaļ atdzīvojās un patīkamā sievietes balsī vaicāja:

-   Labdien, pie kā jūs nākat?

-   Labdien, Volfs pēc iespējas laipnāk atsaucās. Pie Nikolaja Serjogina uz trīsdesmit piekto.

-   Diemžēl viņš ir aizbraucis. Un nepateica, kad atgriezīsies.

Vilks nopūtās.

-   Ko lai dara, paldies par to pašu…

* * *

-   īsi sakot, viņš ir uzkritis kā sniegs uz galvas, apjēdz? It kā ne no kurienes. Bet visi kriminālajās aprindās viņu pazīst. Kaut arī ar dažādām iesaukām. Arī viņš visus pazīst, par bandītu padarīšanām ir informēts… Kādi saieti bijuši, kādas rēķinu kārtošanas, kurš nav rīkojies pēc likumiem, apjēdz?

«Gavrilova» izskatījās šausmīgi izspūruši mati, pa vaigiem izsmērēta tuša, uzpampusi seja… Viņa sēdēja uz cietā krēsla, elkoņiem atbalstījusies pret galdu, galvu rokām saķērusi, un lēnām šūpojās no vienas puses uz otru. No viņas plūda stipra alkohola un vēmekļu smaka, acis bija miglainas, visdrīzāk, viņas aģentes karjerai pienācis gals. Reiz viņa tā saniknojusies, ar viņu nekādās darīšanās nedrīkst ielaisties. Personības degradēšanās notiek ļoti strauji, un bandītu draugaļas ņem nelāgu galu, pat ja viņu personība nav slepenas sadarbības sašķelta. Un aģentūras saites tikai saasina iekšējos konfliktus un pasliktina vispārējo situāciju.

-   Tālāk, stāsti tālāk! Djatlovs saērcināts steidzināja, cenzdamies atrasties viņai nevis tieši pretī, bet iesānis.

Tikko «Gavrilova» bija pievēmusi visu tualeti, līdz Svetlanas Sergejevnas atnākšanai vajadzēs visu savest kārtībā, un jādara tas būs tieši viņam. Tāpēc viņš labprātāk būtu satvēris padauzu aiz apkakles, izvilcis kāpņu laukumiņā, ar spērienu pa pēcpusi nolidinājis lejā pa kāpnēm, lai nekad mūžā viņu vairs neredzētu. Taču operatīvajam darbiniekam jābūt aktierim un jānoskaņo sev labvēlīgi pat vispretīgākie cilvēki, ja vien viņi ir vērtīgas informācijas avoti.

-   Stāsti, Marīnīt, nestiep gumiju, viņš maigi sacīja un piespiesti pasmaidīja.

«Gavrilova» nožagojās, kapteinis atrāvās sānis.

-   īsi sakot, viņš sev salasīja komandu nomušīja Kuili un pievāca viņa zeņķus… Tad Kņazam izteica pretenziju un nodūra tieši viņa pakalpiņu acu priekšā, atņēma tirgu, dzīvokli, vasarnīcu…

-   Traks numurs! Kapteinis pauda neviltotu izbrīnu. Tik skarbi?

-   Tas vēl nav viss, apjēdz? Atbrauca «likumīgais» ar svītu skaidrot attiecības, bet viņš arī šos apslaktēja!

-   Ej nu! Djatlovs pat salēcās. Neviens no aprakstītajiem notikumiem nebija iekļuvis kriminālo ziņu pārskatos. Vareni, Marīnīt, vareni, es tev izrakstīšu prēmiju… Kā sauca «likumīgo»?

-   Viņš ir gruzīns… Vārds tāds kā uz Sašas modi… Nē, Saiva. Iesauka Jaunākais. Jā, akurāt!

-   Malacis, Marīnīt! Tam maitam gan ir krampis!

-   Tas arī vēl nav viss… Viņš arī Naglu paņēma priekšā! Un nodūra, visai bandai klātesot. Tagad šo it kā taisās iecelt par uzraugu!

-  Sito krampi! Djatlovs satraukumā skraidīja pa istabu no durvīm pie loga un atpakaļ. Kas viņš īsti ir? No kurienes uzradies?

-   Es jau tev saku mīklains tips, baigi mīklains! Dažs viņu dēvē par Melno, dažs par Dzīslu, dažs par Velnu…

Kapteinis sastinga kā pārakmeņojies.

-   Par Velnu?!

-   Nūja… Kas tur sevišķs? Viņam ir vēl desmitiem iesauku… Ai, pagaidi, man atkal ir slikti…

«Gavrilova» uzlēca no krēsla un pa galvu pa kaklu aizmetās uz tualeti.

Djatlovs nolamājās.

Vienpadsmitā nodaļa lamatas velnam

Djatlovs uzrakstīja sīku ziņojumu, sastādīja skaistu operācijas plānu. Trīs operatīvās grupas ar ātrās reaģēšanas vienības spēka atbalstu vienlaikus iebrūk tirgū, Kņaza bijušajā dzīvoklī un vasarnīcā. Notiek visu tur esošo aizturēšana, kratīšana, Velna identifikācija un apcietināšana, citu aizturēto pārbaude par līdzdalību noziegumos.

Taču apakšpulkvedis Ivancovs plānu izbrāķēja.

-   Tev viss iznāk pārāk vienkārši, Pāvel Sergejevič, viņš sacīja, atlikdams dokumentus malā. Ātrās reaģēšanas vienība piedalīsies, ja būs pilsētas IeP pavēle. Bet kā mēs to motivēsim? Ar «Nakts vanagu» nodarbojas grupa «Maniaks», to vada Koļesovs. Uzreiz radīsies jautājums kāpēc mēs bāžam degunu citu darīšanās?

-   Tā bez «Vanaga» mēs vienā rāvienā piekļūstam veselai rindai slepkavību kriminālajā pasaulē! Djatlovs dedzīgi iebilda. Kuilis, Kņazs, Salva-Jaunākais, Nagla…

-   Kurš ir ziņojis par šīm slepkavībām? Kur ir līķi? Kur liecinieki? Kādi pierādījumi apstiprina šos faktus?

-   Pierādījumi rodas operatīvās izmeklēšanas darbību gaitā! Ja neko nedarīsim, nekas arī neradīsies! kapteinis turpināja strīdēties.

-   Kas kalpos par pamatu šīm izmeklēšanas darbībām? Aģentu ziņojumi? Mazums ko safantazē tavs ziņotājs! Un ja nu Koļesovs sarīko kontroles tikšanos un pats uzklausa aģentu, lai pārliecinātos par viņa informācijas patiesuma pakāpi?

Djatlovs smagi nopūtās. Kriminālmeklēšanas priekšniekam bija taisnība. Jau «Gavrilovas» izskats vien sakompromitēs visu, ko viņa pastāstīs.

-   Ko tad lai dara? viņš nedaudz apjucis jautāja.

Ivancovs brīdi domāja.

-   Iesniedz ziņojumu Koļesovam. Galu galā tas attiecas tieši uz viņa darbu.

-  Bezjēdzīgi, Viktor! Kapteinis atmeta ar roku. Viņš vispār mani neņem par pilnu!

-  Mēģini izstrādāt jautājumu saviem spēkiem. Ja uzradīsies konkrēti fakti, tad atgriezīsimies pie šīs problēmas.

Djatlovs piecēlās, paņēma ziņojumu, operācijas plānu un klusēdams izgāja no kriminālmeklēšanas priekšnieka kabineta.

Tirgus kā allaž bija ļaužu pilns. Administrācijas ēkā kāds laucinieks centās panākt tikšanos ar direktoru, lai pasūdzētos par sanitāro ārstu, kurš nespiež zīmogu uz viņa cūkas. Taču kvadrātveida puisietis melnā sarga formas tērpā ar pitekantropa seju lietas būtībā neiedziļinājās un vienkārši izlidināja nabagu no pieņemšanas telpas.

-   Runā ar kontrolieriem! Viņi tāpēc ir, lai kurš katrs nebāztos virsū priekšniecībai!

Kad ienāca Vilks, «pitekantrops» aši noskatīja viņu no galvas līdz kājām, brīdi aizturēdams skatienu pie tetovētajām rokām, tad pamāja uz kabineta durvīm. Līdz pēdējam sakoncentrējies, Vilks bez klauvēšanas pagrūda pulēto paneli. Taču direktora vietā sēdēja nevis Velns, bet nepazīstams pienapuika ar pūtainu seju un nekaunīgām, apkārt skraidelējošām acīm.

-   Kur saimnieks? Vilks nesasveicinājies jautāja.

-   Kāpēc man tev būtu kas jāstāsta? viņš uzdeva pretjautājumu.

-   Tāpēc, ka es tev tūdaļ sašķaidīšu pauri! Vilks ļoti pārliecinoši atteica. Un Čeks viņam noticēja.

-   Tagad ir ļoti nemierīgs laiks, viņš, pakasījis virsdeguni, atbildēja. Tāpēc aizbrauca. īsi sakot, viņam ir atvaļinājums. Kaut ko pateikt?

-   Es pats pateikšu! Vilks pagriezās uz izgāja laukā. Pret aizvietojošām personām viņam nebija pretenziju.

Aiz tirgus vārtiem viņš iekāpa mašīnā, uzspieda Djatlova numuru.

-   Viņa nekur nav! Vasarnīcā vairākas dienas nav rādījies, dzīvoklī nedzīvo, tirgū arī nav. Tā ka es darbojos pēc savas programmas. Ja uzrodas kāda informācija dod zinu!

-   Sapratu, atbildēja Krāsotais un atvienojās.

Vilks iebāza atslēgu aizdedzē, taču pagriezt nepaguva. Aizmugurējās durvis atvērās, un salonā trauksmaini ielidoja divi stāvi.

-   Sveiks, komandieri Ko tad jūs bez iepirkumiem? Vai tiešām naudas nepietika? aiz muguras atskanēja pazīstama balss.

Viņš strauji pagriezās un atradās aci pret aci ar Dolmatovu.

-   Sveika būšana! teica viņam līdzās sēdošais Francūzis, parastajā dzīvē Sergejs Vaņins.

Cīņu biedri piespiesti smaidīja.

-  Sveiki, puiši! Vilks nopriecājās. Prieks redzēt! Tātad tikāt laukā?

-   Kā redzi, komandieri atbildēja Lūsis un pārstāja smaidīt. Izglābām savu ādu, aizgājām uz banku un uzzinājām, ka esam piešņākti.

Arī Francūzis kļuva nopietns.

-  Komandieris gan zeļ un plaukst! Kloze, mašīna, nauda pilnas kabatas…

-   Paskaiti manu naudu! Vilks izņēma no jakas kabatas portfeli, pameta atpakaļ. Tur no avansa atlikuši kādi divpadsmit tūkstoši es iestājos darbā. Bet ar banku ir notikusi blēdība, tas tiesa.

Kaujinieki saskatījās. Francūzis ieskatījās makā un atdeva to atpakaļ.

-   Kad atgriezāties? Kā mani atradāt?

-   Pirms kādām trim dienām. Aizbraucām uz bāzi, taujājām pēc Serža, vēl pēc kāda, šie tur sāka laist muļķi, sak, nevienu nezina, nevienu neatceras. Piežmiedzām to jefiņu, šķiet, Jermolajs vārdā. Šis arī neizturēja, izstāstīja, ka tu biji atbraucis, aprakstīja mašīnu, pateica numuru. Mēs tepat līdzās pagrabā mitināmies, bet dienā tirgū izkraujam smagos vāģus. Te skatāmies tavs autiņš stāv pie vārtiem!

-   Nejauši? Vilks neticīgi pavaicāja.

-   Nejauši! Francūzis apstiprināja. Paklau, komandier, mēs jau divas dienas neko neesam likuši māgā. Bet tu ar saviem divpadsmit taukšķiem esi bagātnieks!

-   Braucam, paēdīsim! Vilks pasmīkņāja. Patīkami justies kā bagātniekam!

* * *

Lētā ēstuvē Vilks paņēma salātus, picu, puišiem arī alu un degvīnu. Cīņu biedri diez cik labi neizskatījās. Novājējuši, sakritušies, raupjās aizsargkrāsas jakās, kas karājās kā uz mieta. Kamēr pasūtījums vēl nebija atnests, kaujinieki ēda maizi ar pipariem un sāli. Tad badīgi metās virsū ēdienam, ātri izdzēra pa kausam alus un divsimt piecdesmit gramu «Moskovskaja».

-   Stāstiet kā tikāt laukā? jautāja komandieris, kad viņi bija remdējuši izsalkumu un atslābinājušies. Kurš vēl atgriezās?

-   Baidos, ka vairs neviens, Francūzis atbildēja.

Lūsis piekrītoši pamāja.

-   «Leopardi» noguldīja daudzus, tad no pils piesteidzās divi BTR. Sāka bērt no ložmetējiem, visus krūmus nocirpa. Mēs palikām četratā, kad atgriezās džips ar izlūkošanas patruļu. Mēs nolīdām krūmos, kareivjus kārtīgi apšāvām, mašīnu pievācām. Cirvi un Putneli nošāva, bet mēs aizmukām. Nobraucām kādus desmit kilometrus, tad beidzās benzīns, pametām džipu un gājām cauri džungļiem. Pēc pus dienas izdzirdām šaušanu tajā pusē, bet neilgi.

-   Tas biju es, kas šāva, Vilks sacīja. «Melnie leopardi» dzinās man pakaļ ar suņiem.

-    Mēs atrāvāmies. Dolmatovs negaidīti pārmeta krustu. Desmit dienu gājām. Laime, ka Francūzis pazīst džungļus. Vienreiz uzcepām pitonu, citreiz pērtiķi. Paveicās izgājām pie robežas, bet tur netālu bija ciemats. Tad salīgām uz portugāļu kuģa, nokļuvām līdz Barselonai, tur aizgājām uz mūsu konsulātu, sak, atbraucām biznesa darīšanās, bet visu nozaga gan naudu, gan dokumentus. Viņi nelabprāt izsniedza mums dokumentus, bet naudu piedodiet, nav paredzēts. Nācās pašiem sadabūt. Cerējām, ka te mūs gaida kase, bet, redz, kā sanācis!

-   Kā tā varēja gadīties, komandier? Francūzis drūmi vaicāja. Tu taču teici, ka pats naudu noguldīji? Varbūt baņķieri mūs iznesuši cauri?

Vilks pamāja.

-   Teicu. Un arī noguldīju. Tikai izrādās, ka pēc dokumentiem tādas naudas nav bijis. Bet klerks, kurš to visu noformēja, drīz vien uzrakstījis atlūgumu un nozudis.

-    Redzams, šim pieklājīgi sableķots, Lūsis pasmīnēja.

-   Iznāk, ka pasūtītājs mūs apvedis ap stūri? Francūzis vēl vairāk sadrūma. Stulbais Seržs, kaut viņš čūskai uzmītu! Un tu vēl šo slavēji, teici godīgs čalis!

-   Sākumā teicu, Volfs piekrita. Bet pēcāk arī mani sāka mākt šaubas. Tikai kurš iepriekš par godīgumu var galvot, kad runa ir par lielu naudu?

-   Tas nozīmē, ka no Serža jāprasa atbildība! Francūzis rezumēja.

-   Skaidrs! Tikai viņš kaut kur slapstās. Mājās viņa nav, telefons atslēgts. Tagad trijatā viņu meklēsim. Un atradīsim, nekur šis nespruks! Vilks pārliecināti noteica. Man ir labs plāns. Bet jūs pagaidām varu iekārtot darbā. Jakova Snitmana apsardzes dienestā. Esat tādu dzirdējuši? Viņš balotējas par deputātu.

Biedri saskatījās.

-   Viņi visi ir gnīdas, Lūsis sacīja. Un es vispār netaisos vergot. Jātiek pie sava piķa. Pagaidām kaut kā izķeipsim. Ja vajadzēs, izvilkšu pāris stroķu no slēptuves un sadabūsim piķi pirmajam laikam.

-   Pareizi, biedru atbalstīja Francūzis.

Vilks nosodoši nogrozīja galvu.

-   Tikai esiet uzmanīgi, puiši! Neesat jau Borshanā!

-    Maskavā visatļautības ir vairāk nekā džungļos, Lūsis noteica, un Francūzis viņu atbalstīja.

Vilks vērīgi uzlūkoja bijušos padotos. Viņi tam nepatika nervozi, uzskrūvējušies, agresīvi. Taču šādam stāvoklim bija visnotaļ saprotams izskaidrojums kad riskē

ar savu dzīvību un izdzēš citas, tas nepaliek bez pēdām.

[1] [23] *

Piekļūt dzeltenās preses ģēnijam, visskandalozākajam Maskavas žurnālistam Mihailam Kulaginam Vilkam palīdzēja Snitmana preses sekretāre Alla Kotenko.

Pēc labāko bulvāra detektīvu parauga viņi satikās vakarā skvēriņā Cistije Prudu rajonā. «Vakara ziņu» reportieris, prāvā laupījuma mednieks, izrādījās samērā jauns, taču plikpaurībai manāmi tuvu esošs vidēja auguma cilvēks ar jūtamu noslieci uz pilnīgumu. Būdams neizskatīgs un diezgan vienkārši ģērbies, viņš neatgādināja bezbailīgu cīnītāju ar politikas pūķi. Vienīgi skatiens palika prātā tas iztaustīja cilvēku no augšas līdz apakšai, it kā pārmeklēdams un izgriezdams ar iekšpusi uz āru, cenzdamies rast piekļuvi viņa dvēselei, izpētīt reizē viņa pagātni, tagadni un nākotni. Drudžainais spīdums acīs uzsvēra nevaldāmo sensāciju mednieka dabu. Taču Vilks

uzmauca kapuci, tāpēc saskatīt seju nebija iespējams. Pats gan viņš vērīgi nopētīja sarunbiedru.

Sēdēdams Vilkam līdzās uz aukstā sola un nemitīgi vērodams tukšo aleju, žurnālists dīdījās, krekšķēja, rīvēja rokas un klikšķināja diktofona taustiņus. Viņam acīm redzami nebija kārtībā nervi.

-   Kā lai jūs uzrunāju? viņš jautāja. Jūs taču neteiksit savu īsto vārdu?

Muļķīgs jautājums!

-   Uzrunājiet par Vasiliju, Vilks lika priekšā. Vārds nav sliktāks par citiem.

-    Labi, Vasilij. Cik atklāti jūs grasāties stāstīt savu stāstu?

-    Un cik dāsns grasās būt jūsu izdevums? Vilks atjautāja. Man ļoti ir vajadzīga nauda.

Materiālā ieinteresētība ikvienā lietā ir vissaprotamākā motivācija. Ar to viegli var nomaskēt jebkurus citus mērķus.

Šādu jautājuma nostādni Kulagins uzskatīja par visnotaļ taisnīgu un pat atdzīvojās.

-    Parasti mēs rīkojamies tā. Izmēģinājumam dodam tēmas ieskicējumu un skatāmies, kāds ir rezultāts. Pēc tam drukājam materiālu pa daļām no numura uz numuru. Par katru publikāciju jūs saņemsit no trīssimt līdz piecsimt dolāriem.

-   Nav slikti, Vilks daudznozīmīgi noteica. Tikai es diktēšu katru gabalu atsevišķi.

-   Lai notiek, sāciet!

Taustiņš kārtējo reizi noklikšķēja, un diktofonā iedegās sarkanā ieraksta lampiņa.

-   Presē tika ziņots, ka vienā no Āfrikas valstīm notikusi tautas atbrīvošanās revolūcija, iepriekšējais prezidents ticis gāzts, stājies tautas tribunāla priekšā un nošauts, Vilks iesāka lēni, meklēdams vārdus. Tie ir meli! Nekādas revolūcijas nebija. Apvērsumu veica algotņu grupa no Maskavas, kuriem tika apsolīts prāvs atalgojums. Es biju šīs pieredzējušo kaujinieku grupas sastāvā, kur katrs ir radis dzīvot par sevi kā vientuļais vilks. Un es, vientuļais vilks, nogalināju afrikāņu prezidentu! Ar šo pašu roku!

Vilks izstiepa roku, vairākkārt savilka un izstiepa pirkstus, tad pacēla dūri žurnālistam pie sejas un turpināja.

-   Apvērsumu organizēja varens finanšu-ekonomikas grupējums, kuru neapmierināja iepriekšējā prezidenta nostāja. Viņa pēcgājējs realizēs gluži citu politiku, kuras rezultātā krasi pieaugs bagātība šai grupai, kuras nosaukumu un citus konkrētus datus es atklāšu nākamajā

rakstā… Bet tagad sīkāk par operāciju…

❖ ❖ ❖

Beidzot Vilks sāka strādāt. Tagad viņš braukāja ar Šnitmana bentliju, sēdēja priekšējā sēdeklī un skaitījās «pirmais numurs» viņa apsargu vidū. Maiņā bija seši miesassargi divos milzīgos melnos džipos ar spīdīgiem «ķenguru būriem» viens brauca pa priekšu, otrs aizmugurē. Taču Vilks bija galvenais. Kad kortežs apstājās, sešinieks sastājās lokā ap vidējo mašīnu, bet viņš izlēca, paskatījās visriņķī un atvēra šefam durvis. Pie kreisā sāna zem žaketes viņam karājās atvērta maksts ar dienesta «IŽ-71» tas pats «makarovs», tikai patronas par milimetru īsākas. Viņam bija gan atļauja nēsāt ieroci, gan izsniegta pase Jakovs Semjonovičs ar vārdiem nemētājās. Strādāt nācās no rīta līdz vēlai naktij, taču Vilkam tas nekādas raizes neradīja.

-   Kā ir, vai atradi savu parādnieku? Snitmans reiz garāmejot apvaicājās.

-   Vēl ne, Vladimirs atbildēja.

-   Esi uzmanīgs. Ja kāds trīs miljonus ir ievilcis nāsīs, tad atdot negribēs. Kamēr nepiežmiegsi šim asti…

Jakovs Semjonovičs nopūtās.

-   Tā tagad ir izplatīta problēma. Kamēr dod piķi vai kopā ar partneri pelni miljonus viss ir kārtībā. Bet, kolīdz jādalās vai jāatdod parādi, tūdaļ iet vaļā šaušana… Trīs gados tik daudz paziņu aizsūtīti uz viņpasauli… Man neviens it kā nebūtu parādā. Tomēr skaties ar abām acīm!

Pēc nedēļas Vilkam tika piešķirta brīvdiena, un viņš devās pie Sofijas. Viņi aizbrauca uz kino, pastaigāja parkā, rokās sadevušies. Dzidrs, spirgts gaiss, nespoža un nesildoša saulīte, vieglas sniegpārslas, kas kusa, nesasniegušas zemi. Labi!

-   Kā pionieri! Sofija smējās.

Pēcāk Vilks aizbrauca kādā klajumā, un viņi mašīnā padarbojās ar seksu.

-   Tagad ir kā pieaugušajiem? Volodja pavaicāja, un Sofija atkal iesmējās.

Diena bija izdevusies. Sofija bija nomierinājusies un vairs nepieminēja briesmīgo velnu. Un viss it kā bija labi, taču tāds kā saspringums attiecībās satrauca Vilku.

-   Tu esi apmierināta? viņš vairākkārt jautāja. Viss ir labi?

-    Jā, viss ir labi, viņa piekrītoši māja. Taču Vilks juta, ka viņu starpā ir izvilkusies tāda kā plāna, caurspīdīga plēve, kas pamazām kļūst aizvien biezāka un drīz būs pārvērtusies stikla sienā. Sākumā stikla, bet vēlāk varbūt akmens. Sofija izturējās pavēsi, un atvadas izdevās ne sevišķi sirsnīgas…

Prātodams par savām izjūtām, viņš piebrauca pie mājas, novietoja mašīnu un nesteidzīgi devās uz ieejas durvīm. Ieslēgties četrās sienās vienatnē ar smagām domām negribējās tā jau var nojūgties vai palaisties dzeršanā. Darbīgais gars prasīja pašu drošāko pretlīdzekli cilvēku sabiedrību. Draudzīgu sirds izkratīšanu pie glāzītes, mīļotās sievietes glāstus pārmaiņus ar sarunām «par dzīvi», cilvēku drūzmēšanos bārā vai diskotēkā, kņadu un jautru smieklu šaltis jauniešu krodziņā.

-   Varbūt pastaigāties? Nopirkt alu, svaigu maizi?

Krēsloja, gandrīz visos logos dega gaisma, uz ielas neviena nebija. Vilks nevēra vaļā kodētās durvis, bet nogriezās uz šauro asfaltēto celiņu, kas veda gar mājas sienu. Uz soliņa pie kaimiņu ārdurvīm sēdēja jauns zeņķis vieglā vējjakā ar galvā uzmauktu kapuci un klusi runāja pa telefonu. Kā gan viņam nesalst?

«Briesmas, šef!» pēkšņi tramīgi ierunājās runcis. «Tas mudaks uz soliņa ziņo kādam par tevi!»

«Otrs gaida kāpnēs ar klusinātu stroķi,» brīdināja pirāts. «Mūs taisās nozūmēt! Jāliek šim trūkties. Attaisi durvis un bliez šim visu aptveri virsū!»

«Vai tad ir karš?» Sieviete pie krusta nolamājās. «Un ja nu tas bliež pretī?»

«Jāņem kājas pār pleciem!»

Figūriņas satraukti čaloja.

Vilks izvilka telefonu un pacēla pie auss.

-   Sveiks, Semjon! viņš sacīja kurlmēmajā klausulē. Iešu nopirkt aliņu. Pēc pusstundas būšu mājās, tad piekāp. Labs ir, paņemšu arī tavu tiesu…

Zeņķis sastinga kā sālsstabs un, cik spēdams, sasprindzināja dzirdi.

«Pareizi, ka iepūti miglu acīs!» runcis uzslavēja. «Kamēr šie gaidīs tinies miglā tālāk no šejienes!»

Taču Vilkam nebija kurp «tīties». Jautājums jārisina tepat uz vietas.

Apgājis mājai otrā pusē, viņš piezvanīja Dolmatovam.

-   Kā sviežas?

-   Var iztikt, viņš mundrā balsī atsaucās. Pašancējām, noīrējām normālu dzīvokli… Iegādājāmies autiņu!

Vilks nopūtās. Spriežot pēc visa, Maskavā bija parādījusies jauna laupītāju banda.

-   Man vajadzīga jūsu palīdzība, viņš sacīja. Ātri!

-   Tūlīt piebrauksim, Lūsis tikpat mundri apsolīja.

Pēc pusstundas viņi satikās. Kaujinieki piebrauca neuzkrītošā pelēkā volgā. Viņi izskatījās daudz jestrāki nekā pēdējā tikšanās reizē uzbarojušies, atpūtušies, raupjās aizsargkrāsas jakas nomainījuši pret visnotaļ pieklājīgu apģērbu. Vilks izklāstīja problēmas būtību. Ātri izstrādāja plānu un tūlīt pat stājās pie tā izpildes.

Francūzis gāja gar māju, bet pelēkā volga ar Lūsi pie stūres un aizmugures sēdeklī gulošo Vilku pa ceļu piebrauca pie žeņķa kapucē.

-   Paklau, brālīt, kur it simt divdesmitais dzīvoklis? Dolmatovs pajautāja.

-   Ko? Es neesmu viet…

Tajā pašā acumirklī Francūzis spēcīgi iesita novērotājam pa galvu, pievāca telefonu un iesvieda ļengano ķermeni mašīnā Vilkam pie kājām.

Pēc tam kaujinieki, skaļi sarunādamies un smiedamies, iegāja kāpņu telpā, tīšām skaļi klaudzinādami kājas, sāka kāpt augšā pa trepēm. Pēc dažām minūtēm Volfam pie kājām iekrāva vēl vienu nejutīgu ķermani. Lūsis atgriezās pie stūres, Francūzis apsēdās blakām. Mašīna strauji izkustējās no vietas un uzņēma ātrumu.

Pēc desmit minūtēm viņi iebrauca tikko sāktas jaunbūves nožogotajā teritorijā. Atskaitot dziļu būvbedri, šeit vēl nekā un neviena nebija, jo būvbedri nozagt nav iespējams, tā ka velti tērēt naudu sargam nebija jēgas.

-    Še tev instruments! Francūzis pastiepa Vilkam «TT» ar uzskrūvētu klusinātāju.

Killeru un novērotāju izvilka no mašīnas un noguldīja uz aukstās, mitrās zemes. Lūsis viņiem abiem paberzēja ausis. Šāvējs pirmais nāca pie samaņas, Dolmatovs satvēra viņu aiz apkakles un ar rāvienu nosēdināja līdzās melnajai būvbedres rīklei.

-   Kurš sūtīja? Vilks īsi noprasīja, ar spēku piegrūzdams klusinātāja galu slepkavas slīpajai pierei. Atbildes vietā viņš izvēmās tieši uz savām kājām.

-   Galva… Ļaujiet atgulties…

-    Es viņam iebelzu pa virsdeguni, Dolmatovs paskaidroja un palaida vaļā ļengano ķermeni, kas tūdaļ pat nogāzās uz muguras.

-   Runā, ātri! Vilks atkārtoja. Citādi, pats saproti…

Killers saprata, ar kādām problēmām ir saistīta viņa

profesija.

-   Parasts pasūtījums, viņš smagi izmocīja, turēdams ciet galvu. Dispečers saveda ar pasūtītāju. Kas viņš tāds nezinu…

-   Ko viņš teica? Speciālās izlūkošanas vienības kaujinieks Volfs ierasti veica tērpināšanu.

-   Adresi. Un parādīja bildi. Brīdināja bīstams cilvēks. Iedeva avansu tūkstoš zaļo… Pārējais bija jāsaņem caur dispečeru…

-   Kāds izskatījās?

-    Gaišmatains, acis pelēkas, dziļi iegrimušas… Platiem pleciem… Uzreiz redzams, ka ciets rieksts…

«Seržs,» Vilks nodomāja, kaut gan bija zinājis to jau pašā sākumā.

-   Kur tikāties?

Novērotājs bija atguvies, sakustējās un mēģināja piecelties. Lūsis un Francūzis klusējot satvēra viņu aiz rokām un kājām, pacēla un ņēmās iešūpot.

-   Viens, divi, trīs!

-   Ko jūs darā-ā-ā… Ā-ā-ā!

Ķermenis raustīdamies aprakstīja gaisā nelielu pusloku un ielidoja būvbedrē. Pēc dažām sekundēm dziļi lejā bija dzirdams dobjš atsitiens un kliedziens aprāvās.

Killers nekā uz to nereaģēja.

-   Kur tikāties?! Vilks atkārtoja.

-   Pie metro «Kuzminki». Viss, neko vairāk es nezinu.

-   Nu, ja nezini…

Lūsis un Francūzis iešūpoja slepkavu un aizlidināja nopakaļ sabiedrotajam. Viņš aizlidoja klusēdams.

-   Kāpēc jūs to darījāt? Vilks īgni noprasīja, lai gan saprata, ka viņiem nebija citas iespējas.

-   Ko tad vajadzēja darīt, pakaļu šim bučot, vai? Dolmatovs ikdienišķi apjautājās. Citā variantā tu tagad gulētu ar divām lodēm iekšā vēderā un paurī!

Francūzis neko neteica, tikai nikni nospļāvās.

Ari Vilks klusēdams iesvieda killera pistoli būvbedres melnajā rīklē.

* * *

Kā Seržs bija uzzinājis viņa adresi? Kurš viņu bija nodevis? Vai tiešām kāds no Snitmana cilvēkiem? Varbūt pats Jakovs Semjonovičs? Nē, tas nevarēja būt… Lai gan dzīve rāda, ka tajā itin viss var gadīties… Turklāt ir paruna, kuru jaunajiem kaujiniekiem savulaik tika mācījis viņu pirmais skolotājs majors Sarovs: «Nodod tikai savējie…»

Taču, lai kā Vilks pūlējās, viņš nespēja rast atbildi uz nemieru viešošo jautājumu. Vienīgi Seržs varēja kliedēt visas šaubas. Bet viņš konkrēti bija nolīdis pagrīdē, pat ar killeru ticies pūli pie metro. Kāpēc tieši pie šī metro? Kuzminki, Kuzminki…

Un pēkšņi viņam kā plīvurs nokrita no apziņas Kuzminkos Seržam jau izsenis bija dzīvoklis, kur Vilks bija aizvedis Sofiju, burtiski nozogot viņu apbalvošanas ceremonijā Kremlī! Šo dzīvokli Seržs daudzus gadus netika izmantojis, visi bija to aizmirsuši, un labāku vietu, lai paslēptos, Vilks nebūtu varējis atrast!

Nākamajā rītā viņš ar saviem kaujiniekiem sameklēja vajadzīgo piecstāvu paneļu māju. Tā bija tikpat noplukuši un nožēlojama un atgādināja nemīlīgas kopmītnes. Pelēko volgu novietoja vienā pusē, bet fordu otrā. Strādājot VDK ārējās novērošanas dienestā, Volfs bija radis stundām sekot objektiem, dienām un naktīm gaidīt tos iespējamās parādīšanās vietās. Taču šoreiz viņiem palaimējās.

Pēc stundas pa ārdurvīm iznāca Seržs. Dziļi pār acīm uzmauktā naģenē, brillēs, noskrandušā vējjakā ar saslietu apkakli, tīši uzkumpis… Taču Vilks viņu pārāk labi pazina, lai varētu sajaukt. Senais draugs vērīgi palūkojās apkārt un iesēdās noplukušā baltā žigulī. Vilks iedarbināja motoru un aizbrauca pirmais. Ārējās novērošanas profesionāļi zina, ka diletanti meklē sekotājus aizmugurē un nepievērš uzmanību tiem, kuri brauc pa priekšu.

Viņš piezvanīja Lūsim.

-   Seržs ir žigulī, tūlīt sāks braukt.

-   Ej nu! Dolmatovs brīnījās. Es domāju, ka tas ir kāds bomzis…

-   Ieturiet kārtīgu distanci, viņš ir tramīgs. Gaidi norādījumus.

-   Sapratu, Lūsis atbildēja.

Izbraucot no piemāju teritorijas, Vilks pamanīja, ka žigulis nomirkšķina labo pagrieziena lukturi un nogriežas pa labi. Vēl vienu pagriezienu viņš vienkārši uzminēja, bet tad kļuva skaidrs, ka Seržs brauc laukā no pilsētas. Kādu stundu viņi brauca pa šoseju, Vilks vēroja objektu, tas sekoja viņam, kā saitītē piesiets. Dolmatova un Francūža mašīna nebija redzama. Vēl pēc četrdesmit minūtēm sākās vasarnīcu ciemati. Ja Seržs nogriezīsies, var viņu pazaudēt no acīm… Vilks sāka sekot norādēm uz sānceļiem. Un patiesi žigulis negaidot nogriezās pa labi. Vilks no jauna piezvanīja.

-   Viņš nogriezās pa labi uz Vorobjovu. Samazini distanci un brauc viņam pakaļ. Es apgriezīšos…

Pēc divdesmit minūtēm viņš panāca pāriniekus. Volga stāvēja pie iebrauktuves jaunā kotedžu ciematā. Aptuveni simt māju, no kurām tikai puse bija jau uzceltas un apdzīvotas, četrās ielās bija izvietojušās liela dīķa malā. Apkārt rēgojās nelīdzena pagaidu sēta ar caurumu vārtu vietā. Pa pagaidu ceļu no sadauzītām betona plāksnēm acīmredzot braukāja smagās mašīnas ar būvniecības materiāliem un smagā tehnika. Ciemata iedzīvotāji deva priekšroku nobraukātam zemesceļam, kas veda uz ciematu cauri biezam priežu silam.

-   Viņš ir tur, otrajā ielā, Dolmatovs ziņoja. Brauca pa šejieni…

Lūsis norādīja uz zemesceļu.

-   Droši vien būvē vasarnīcu par mūsu naudu, Francūzis piemetināja.

-   Labi, izraugieties mežiņā vietu slēpnim, Vilks norīkoja. Bet es braukšu paskatīšos.

Apstājies pie otrās iebrauktuves, viņš atstāja mašīnu aiz sētas, bet pats, kapuci uzmaucis, devās uz nākamo ielu. Pazīstamo žiguli viņš ieraudzīja kvartāla vidū pie milzīgas mājas no sarkaniem itāļu ķieģeļiem. Nesteidzīgā vietējā iedzīvotāja solī viņš devās garām un uzreiz izdzirda aiz sētas Serža saērcināto balsi:

-   Tu solīji ievilkt siltumu un ielikt visus logus, es jau taisījos pārvākties! Bet tev vēl viss stāv uz vietas!

Kāds caur degunu kaut ko nobubināja viņam par atbildi.

-   To es jau simt reižu esmu dzirdējis…

Apgriezies Vilks devās atpakaļ. Cilvēku ciematā nebija daudz, pa betona ceļu aizripoja kamazs ar asfaltu, pēc tam smagi iebrauca betona vedējs. Uz zemesceļa nekāda kustība nebija vērojama.

Vilks atgriezās pie biedriem. Viņi prasmīgi bija nomaskējuši volgu aiz krūmiem, no kurienes tā ātri varēja izbraukt, aizšķērsojot ceļa sašaurinājumu. Kreisajā pusē lēzena nogāze pārgāja eglēm apaugušā kraujā. Neko teikt, braši zēni… Ieripinājis savu fordu krūmos, Vilks noturēja īsu instruktāžu, viņi izklīda un sāka gaidīt. Seržs, protams, bija pieredzējis, labi sagatavots kaujinieks, taču pēkšņuma moments un skaitliskais pārsvars nāca viņiem par labu. Bez tam pēc Borshanas akcijas viena neapsargāta cilvēka sagūstīšana šķita kā bērnu spēle kazaki-laupītāji.

Baltais, sen nemazgātais žigulis parādījās pēc četrdesmit minūtēm. Tas brauca samērā lielā ātrumā un, kad priekšā pēkšņi uzradās volga, nepaguva nobremzēt un ietriecās tai sānos. Atskanēja skaļš būkšķis, dragāta metāla graboņa, aiz koka gaidošais Vilks pieskrēja pie šofera durvīm, atrāva tās vaļā. Par laimi, durvis nebija nobloķējušās. Apdullinātais Seržs gulēja ar krūtīm virsū stūrei. Naģene bija nokritusi, gaišie mati izspūruši, seja asinīs. Ar spēcīgu rāvienu Vilks izdabūja viņu no mašīnas, un viņš nokrita zemē. Vilks aši vilka bezpalīdzīgo Seržu uz nogāzi. Viņam neviens nepalīdzēja. Viņš pagriezās atpakaļ. No volgas ar pūlēm trausās laukā Francūzis. Dolmatovs nerādījās.

-    Aizvāciet mašīnas un gaidiet mani pie izbrauktuves! Vilks uzsauca.

Pašķirot tievās eglītes, viņš novilka gandrīz bezsamaņā esošo ķermeni pašā kraujas apakšā. Seržs attapās un sakustējās. Vilks aši izčamdīja kabatas, pārvilka rokām pār augumu, atrada un pievāca nobružātu «makarovu» ar novīlētu numuru. Tieši laikā Seržs atvēra acis un apsēdās.

-   Sveiks, draugs! Vilks sacīja. Kāpēc tik neuzmanīgi brauc?

Viņš nosvieda svešo pistoli pie kājām, bet pats iebāza roku vējjakas kabatā un ar plaukstu glāstīja savu darbā pārbaudīto brauniņu.

-   Vilks?! senais biedrs nočukstēja. Negaidīju, ka tevi satikšu…

-   Kāpēc? Killers taču pazuda. Tātad nevis viņš nogalināja mani, bet es viņu!

-   Kāds killers? Seržs centās tēlot izbrīnu, bet Vilks nicīgi pasmīnēja.

-   Tas, kuru mēs novācām…

-   Mēs? Labāk pastāsti kā tev izdevās izkļūt no turienes?

Vilks stāvēja, kājas plati iepletis, un lēnām šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem un atpakaļ. Lūpas bija pavērtas platā, it kā draudzīgā smaidā.

-   Kādas problēmas gan mums varēja rasties? Tu taču biji spīdoši izplānojis operāciju, aizsūtīji grupu vispiemērotākajā brīdī, kad neveiksmes iespēja bija samazināta līdz minimumam. Tā taču bija? Tu kontrolēji situāciju, tu zināji, ka trīspadsmit cilvēku kā rotaļādamies ieņems neapsargāto Mulaja Džubas pili un bez pūlēm nošaus tirānu. Tad piesteigsies jaunā diktatora atbalstītāji, aizvedīs mūs uz viesnīcu, paēdinās un izklaidēs, un tad jau arī tavs helikopters ar melno, smaidīgo Džalgo pie stūres būs klāt. Tā taču ir, Serž?

Seržs saviebās.

-   Tu labi zini, ka ne vienmēr «karstā» operācija norit pēc plāna.

-   Jā, pirmā grupa gandrīz visa aizgāja bojā. Kādu nošāva, divus pakāra pie pils žoga. Viens palika dzīvs, un mēs viņu tik tikko nenošāvām.

-   Paga, paga… Par ko tu runā? Nekādas pirmās grupas nebija.

Visapkārt draudīgi šalca biezā smalksne. Spriedze abu mierīgi sarunājošos cilvēku starpā aizvien pieauga.

-   Labs ir, dievs ar viņu. Parunāsim par mūsu naudu. Kur ir mana pase, Serž? Bez tās es nevaru bankā izņemt savu «Derību līguma» summu. Izrādījās, ka bankā vispār nekādas naudas nav!

-    Muļķības! Seržs sacīja ar tādu kā atvieglojumu. Tava pase ir pie manis, rīt es tev to atvedīšu, un mēs kopā aiziesim uz banku. Mēs taču kopīgi noguldījām visu summu. Tur tā arī atrodas. Vienkārši tā ir konfidenciāla informācija, par to var runāt tikai ar direktoru.

Jāteic, viņš runāja ļoti pārliecinoši. Un, ja Snitmans nebūtu runājis ar baņķieri, Vilks visnotaļ varētu noticēt senajam draugam. Bet tas visnotaļ varētu nogaidīt izdevīgu brīdi un pabeigt to, ko nebija spējis paveikt killers.

-   Tu mūs pārdevi, Serž, aizsūtīji drošā nāvē! Vilks bēdīgi noteica. Cietumā tādus dēvē par žurkām. Viņi labu galu neņem. Un arī tu neņemsi labu galu!

-   Tas viss ir Sofijas dēļ, Seržs pēkšņi ieteicās. Tava patoloģiskā kaislība pret viņu lika izdomāt tādas blēņas! Tev bija vajadzīgs iemesls, lai ar mani izrēķinātos.

Viņš vēl aizvien sēdēja uz aukstās, mitrās zemes un skatījās uz biedru no lejas uz augšu. No tāda stāvokļa ir ļoti grūti uzbrukt stāvošam ienaidniekam. Taču Vilks bija aizmirsis, ka savulaik viņi abi tika vienādi apmācīti. Un, kad Seržs lēca, nepaguva izbrīnīties. Uzbrukums atgādināja kobras zibenīgo cirtienu, un tam bija visai labas izredzes uz panākumiem. Nebijis kabatā brauniņa. Vilks pat necentās to izvilkt, vienīgi pakustināja rādītājpirkstu. Auduma pieklusinātais šāviens izkliedējās starp eglēm, uguns slēgtā telpā apsvilināja roku, bet lode, saplēsdama vējjaku, ieurbās Seržam starp acīm. Viņš atkrita uz muguras, iešļūkdams nelielā ieplakā, kuras apakšā tecēja jautra urdziņa. Acis senajam draugam bija izvalbītas, mute vaļā. Gandrīz kā pēc neveiksmīgā lēciena, kad viņš tik tikko noturējās uz Vilka atvērtā izpletņa kupola. Toreiz Vilks viņu izglāba, atspēlēdams liktenim jaunā specvienības kaujinieka pāragro nāvi. Bet tagad viņš atdeva kārtis atpakaļ. Viss norisinājās pats no sevis, lai gan, ja tā nebūtu noticis, to tik un tā nāktos izdarīt. Droši vien tad Vilks justos krietni nepatīkamāk. Lai gan arī tagad viņa sirds bija kā sasalusi. Viņus ar Seržu tomēr bija saistījis daudz kas.

Pārvarējis sevi, viņš pārmeklēja nogalinātā kabatas. Izvilka atslēgas un telefonu, ieslidināja jakas kabatā, bet ar kabatlakatu noslaucīja «makarovu» un iesvieda strautā. Tad salauza zarus un sameta tos virsū līķim.

Kad viņš uzkāpa no aizas, sadauzīto mašīnu vairs nebija. Lūsis un Francūzis bija iebraukuši žiguli un volgu krūmos, bet paši fordā gaidīja mežmalā.

-    Pirkstus nekur neatstājāt? Vilks katram gadījumam pajautāja.

Dolmatovs pavīpsnāja:

-   Apvaino, komandieri

-   Kas ir ar volgu? Vilks nelikās mierā.

-   Mēs to nozagām, Francūzis bezrūpīgi attrauca.

-   Un ja nu būtu apturējuši un prasītu dokumentus?

-   Lūk, mūsu dokumenti. Francūzis parādīja nobružātu «makarovu», uz mata tādu, kāds bija bijis Seržam. Varbūt tie bija tikuši nolaupīti vienā un tajā pašā noliktavā. Droši vien arī tam bija novīlēts numurs.

-    Tikai jūs… bez bandītisma, viņš sacīja, bet kaujinieki neko neatbildēja. Acīmredzot nesaprata šādu jautājuma nostādni.

Viņi atkal devās uz Kuzminkiem, ar atslēgu atvēra durvis un pārmeklēja dzīvokli. Tajā nekas nebija mainījies kopš tā laika, kad Vilks tur bija aizvedis Sofiju. Taču

naudas tur, kā jau varēja sagaidīt, nebija.

% %

Reportieris Kulagins izrādījās esam sava amata pratējs. «Vakara ziņas» izķēra kā karstus pīrādziņus. Daudzējādā ziņā kliedzošā virsraksta dēļ: «Es nogalināju prezidentu. Algotņa grēksūdze». Materiāls izskatījās ļoti ticams, lai gan ne valsts, ne organizācija-pasūtītāja, ne kādi uzvārdi netika minēti. Tajā pašā laikā galvenie momenti, kurus Vilks izcēla, rakstā tika pilnībā atainoti. Tiem, kuriem bija kāda saistība ar Borshanas operāciju, bija absolūti skaidrs, par ko ir runa. Kā arī bija absolūti skaidrs, kāds «vientuļais vilks» stāv aiz šīs publikācijas.

Tagad vajadzēja gaidīt «Konsorcija» atbildes gājienu. Vilks lēsa, ka tā varētu būt arī lode galvā. Lai gan ieinteresēti cilvēki droši vien uzskata, ka teju jāiznāk nākamajam rakstam ar visu mājienu atšifrējumu. Tādējādi algotņa slepkavība nepārprotami apstiprinātu to patiesumu. Tāpēc diezin vai būtu jāgaida galēja rīcība.

Un tomēr Vilks bija modrs. No rīta, iedams uz mašīnu, viņš iex-audzīja tai līdzās stāvam gaišu mazdu. Šoferis, gadus trīsdesmit vecs tēvainis ar resnu mūli, līdz galam atvēris savas durvis, klausījās rīboņai līdzīgu mūziku. Ieraudzījis Vilku, viņš izslēdza magnetofonu un draudzīgi pamāja ar roku.

-   Ei, Vilk! Pagaidi sekundi.

Vilks automātiski iebāza roku kabatā, šoferis profesionāli saprata šo kustību un pastiepa uz priekšu tukšas plaukstas.

-   Nerausties, mieru. Ir runāšana.

-   Runā! Vilks mudināja, pasperdams vēl pāris soļu tuvāk mašīnai un pārlaizdams ašu skatienu pagalmam. Viss it kā bija mierīgi. Ja viņu būtu gribējuši novākt, nebūtu vērts spēlēt šo teātri. Viss notiek daudz vienkāršāk. Mazliet nolaists tonētais stikls, klusinātāja pagarināts stobrs, kluss plīkšķis, un mašīna aizbrauc, bet uz asfalta paliek beigts ķermenis.

Tikmēr puisis ar diviem pirkstiem izvilka no žaketes krūšu kabatas plakanu telefonu, atbīdīja vāciņu. Nospiedis vienu pogu, viņš pielika aparātu pie auss un ziņoja:

-   Sagaidīju, viņš ir man līdzās. Jā, dodu.

Viņš pasniedza telefonu, Vilks paņēma vieglo, cilvēka ķermeņa sasildīto aparātiņu.

-   Es klausos, viņš piesardzīgi sacīja.

-   Sveiks, Vladimir, atskanēja solīds baritons, tas piederēja cilvēkam, kurš bija radis komandēt, nevis pildīt pavēles. Runā Valentīns Ivanovičs. Ceru, ka neesi aizmirsis?

Vilks pavīpsnāja.

-   Kā lai aizmirstu, ja zvanu jums desmitreiz dienā?

-   Es biju… e-e… izbraucis…

-   Skaidrs, Vilks sarkastiski atteica. Izlasījāt avīzi un atgriezāties?

-    Mieru, Vladimir. Tikai bez emocijām, tu taču esi profesionālis. Cik saprotu, radušās zināmas problēmas? Atbrauc, mēs tās atrisināsim.

-   Esmu nodrošinājies, Vilks sacīja.

-   Nešaubos. Pēc Valentīna Ivanoviča balss bija manāms, ka viņš pasmaida. Taču mēs esam nopietni cilvēki… Es tevi gaidu…

Vilks savā mašīnā brauca nopakaļ mazdai. Pa ceļam piezvanīja Snitmanam, brīdināja, ka nokavēs. Jakovs Semjonovičs neiebilda, bet Vladimirs juta, ka apsarga biežā prombūtne viņu kaitina.

Pilsēta bija sastrēgumu pilna, un tikai pēc stundas viņi piebrauca pie «Konsorcija» milzīgās, tumšās piramīdas. Vilks nebrauca iekšā apsargājamajā teritorijā, atstāja fordu barjeras priekšā. Brauniņu viņš paslēpa cimdu nodalījumā un aizslēdza to ar atslēdziņu.

Pagājis garām modriem sargiem un cauri metāla detektoriem, Vilks kopā ar pavadoni beztrokšņa liftā uzbrauca desmitajā stāvā. Uzgaidāmajā telpā Vladimirs iegāja viens. Te sēdēja simpātiska sekretāre, bet pie kabineta durvīm stāvēja iededzis sargs standarta uniformā melns uzvalks, balts krekls, melna kaklasaite, spoži nospodrināti puszābaki. Sarga seja viņam šķita pazīstama. Kamēr sekretāre pa iekšējo telefonu ziņoja par apmeklētāju, Vladimirs vērīgi pētīja pazīstamo svešinieku. Jā, viņš noteikti bija viņu redzējis! Tikai pavisam citā apģērbā.

-   Sveiks, Zan! Tā tik ir tikšanās! Kā nokļuvi līdz Maskavai?

Uzrunātais pieklājīgi pasmaidīja.

-   Sveicināti. Atvainojiet, bet es neesmu Zans. Un nekur netiku braucis.

-   Vai tiešām šeit nosauļojies?! Volfs māksloti brīnījās.

Apsargs pamāja.

-   Jā, solārijā.

-   Laimīgais! Volfs piemiedza ar aci. Ja būtu tevi nolaiduši no kājas, viss iedegums būtu vējā!

Viņš iegāja plašā kabinetā, no kura pavērās iespaidīgs skats uz Maskavas upi. Valentīns Ivanovičs, viņu sagaidot, piecēlās, apgāja apkārt milzīgajam galdam, sirsnīgi paspieda roku.

-   Malacis, braši nostrādājāt! Dzirdēju, ka viss noritējis gludi?

-    No trīspadsmit kaujiniekiem atgriezās trīs. Pirms dažām dienām mani kāpņu telpā tik tikko nenošāva killers. Turklāt visus apšņāca ar naudu. Ja tas ir gludi…

-   Killers?! Izskatījās, ka no visām nosauktajām ķibelēm Valentīnu Ivanoviču ieinteresējusi tikai viena. Kurš viņu bija nolīdzis?

-   Seržs. Starp citu, kā jūs uzzinājāt, kur es dzīvoju? Vladimirs uzdeva pretjautājumu.

-   Tu man zvanīji no dzīvokļa telefona. Valentīns Ivanovičs paraustīja plecus. Tas ir tikpat, kā kad tu būtu atsūtījis vizītkarti ar adresi. Un kas tad ir?

-   Es visu laiku domāju, kas stāv aiz Serža.

-   Liecies nu mierā! Kabineta saimnieks atmeta ar roku. Mēs uzspridzinām karaļus, gāžam un ieceļam valdības! Bet te tīrais bērnudārzs. Starp citu, tavs draugs Seržs nozuda tūdaļ pēc jūsu aizbraukšanas, nekādu kontaktu ar viņu nav bijis. Tu nezini, kur viņš ir?

-   Zinu, Vilks pamāja. Taču neko nepaskaidroja.

Sarunbiedrs visu saprata un bēdīgi pašūpoja galvu.

-   Tas jau bija sagaidāms. Lūk, paskaties…

Viņš pastiepa jau laikus sagatavotu plānu mapīti. Tajā atradās finanšu dokumenti. Rīkojums par trīs miljonu dolāru izņemšanu no konta skaidrā naudā, izmaksas čeks par šādu summu un Nikolaja Serjogina paraksts, ka viņš šo naudu ir saņēmis.

9

-   Mēs allaž izpildām savas saistības, sacīja kabineta saimnieks. Varēja iztikt arī bez raksta avīzē.

Viņš pasmaidīja.

-   Lai gan viss izdarīts ļoti smalki. Tikai mājieni ar draudiem starp rindiņām, ka viss nāks gaismā. Pats izdomāji?

-   Nē, tēvocis pateica priekšā.

-   Kāds tēvocis? Ak tā, tev prāts uz jokiem…

-   Bez šā raksta es līdz jums nebūtu aizkļuvis.

-   Droši vien… Es tīšām neatbildēju uz zvaniem. Nauda ir piešķirta, operācija paveikta, tālāk vairs nav mans līmenis, tam domāti izpildītāji. Kad man paziņoja, ka Seržs nozudis, mēs bloķējām pilsētu, tā ka viņš nekur nevarēja aizbraukt. Agri vai vēlu mēs līdz viņam būtu nonākuši.

-   Tas ir labi. Bet kur tomēr ir mūsu nauda? Vilks tieši noprasīja.

-   Atradīsim. Jūs bijāt pie viņa mājās?

-   Kuzminkas dzīvoklī bijām. Jaunajā «Mosfiļm» ielā ne. Tur tik viegli nevar tikt iekšā.

-   Mēs visu pārbaudīsim. Es došu rīkojumu, un jūs saņemsit visu, kas jums pienākas. Priekštelpā gaida mans personiskais uzdevumu izpildītājs, viņš nodarbosies ar šo jautājumu.

-   Zans? Vilks pavīpsnāja.

-   Nē. Ivans. Jāteic gan, ka jūsu grupa izrādījās efektīvāka. Negribat nākt pie manis darbā?

Vilks vēlreiz pavīpsnāja.

-   Paldies. Kam miljonāram darbs?

-   [1] [24] *

Vilks sēdēja hallē uz dīvāna un apskatīja Serža jauno dzīvokli. Augsti griesti, antresoli, brīnišķīgs skats pa milzīgajiem logiem. Ar mēbelēm gan bija trūcīgāk no trim istabām iekārtota bija tikai viena. Toties tas bija darīts ar vērienu milzīgs ādas dīvāns un divi klubkrēsli, riekstkoka galds, divmetrīgs plazmas panelis, senlaicīga izskata bronzas stāvlampa… Viņš nebija beidzis iekārtot jauno mitekli. Un nu jau vairs nepabeigs.

Uz galdiņa pie dīvāna jau gulēja dažas mapes ar dokumentiem, kurus pētīja divi ne sevišķi jauni vīrieši ar brillēm. Tipiska grāmatvežu vai finanšu darbinieku āriene. Divi cīkstoņiem līdzīgi puiši no drošības dienesta tukšajā guļamistabā ņēmās ap lielu, sienā iemūrētu seifu. Viņus vadīja Žans, kas bija arī Ivans, lai gan, iespējams, otrs vārds bija tāds pats izdomājums kā pirmais. Ivans-Žans

izturējās mierīgi, it kā viņi nekad nebūtu tikušies, tomēr reizēm viņa lūpu kaktiņi pavilkās uz augšu, it kā viņš atcerētos Borshanas džungļus un pats sevi, badīgi rijam pusjēlo gaļu.

Beigu beigās spēcīgi drūmi puisieši ienesa un nometa zemē divas smagas somas. No trieciena gar vaļā atsprukušā rāvējslēdzēja malu izkrita dažas dolāru paciņas kontroles iepakojumā. «Grāmatveži» aši nolika tās uz galda un sāka pārskaitīt paciņas somās.

-   Trūkst miljona un trīssimt tūkstošu, beidzot viens no viņiem ziņoja Ivanam un norādīja ar roku visapkārt.

-   Jāpārdod tas viss, un tad viss nostāsies savā vietā…

-   Runā, ka viņam esot arī kotedža, Ivans sacīja.

-   Vēl jo vairāk! Otrs «grāmatvedis» pamāja.

-   Nodarbojieties ar to, Ivans teica. Tas ir Valentīna Ivanoviča personisks norādījums. Atalgojums vienādās daļās jāsaņem visiem grupas dalībniekiem vai bojāgājušo radiniekiem. Viņi visi ir norādīti šajos dokumentos.

Viņš norādīja uz mapēm.

-    Tiks izdarīts. «Grāmatveži» goddevīgi pamāja. Viens tūdaļ izvilka mobilo telefonu un iegāja otrā istabā, cieši aizvērdams aiz sevis pulētās kokgriezumiem rotātās durvis.

-Jūs noskaitiet divas kaujinieku un vienu komandiera daļu, Ivans norīkoja.

Otrs «grāmatvedis» paklikšķināja ar kalkulatoru un aši salika zaļās paciņas trīs polietilēna maisiņos vienā lielā un divos krietni mazākos.

-   Sešsimt tūkstoši, bet šeit pa divsimt, viņš komentēja.

-    Tā sakot, lūdzu, saņemiet! Ivans-Žans skopi pasmaidīja. Valentīns Ivanovičs tikai lūdza brīdināt jūs no tālākām spēlītēm ar žurnālistiem…

-   Šis jautājums man ir izsmelts, Vilks sacīja. Neesmu gan pārliecināts, ka redaktoram patiks pārtraukt interesanto tematu. Ja Kulagins pats sāks izdomāt turpinājumu, tā nebūs mana vaina.

-   Labi, es ar viņu aprunāšos, Ivans-Zans noteica un pastiepa roku. Viņi šķirās visnotaļ draudzīgi.

Bet pēc stundas tieši uz ielas Vilks izsniedza padotajiem viņu daļu. Viņi stāvēja gājēju straumes vidū, skatījās cits uz citu un nezināja, ko runāt un ko darīt. Viņu sejas nepauda nekādas emocijas.

-   Nu ko tad šķiramies? Vilks pārtrauca klusumu.

-   Šķiramies, Dolmatovs pamāja.

-   Nūja, Vaņins piekrita.

-   Jūs gan varējāt stroķus izmest, Vladimirs deva padomu.

Taču kaujinieki sinhroni papurināja galvu.

-   Tad kurš katrs mums varēs piķi atņemt… sacīja Dolmatovs.

-   Kā nu zināt… Vilks paraustīja plecus. Tikai paturiet prātā parunu: «Ne tikai pirksts nospiež gaili, bet arī gailis var nospiest pirkstu…»

-   Tas mums ir par gudru. Vaņins nogrozīja galvu.

-   Kā lai jūs vajadzības gadījumā atrod?

-  Nekā, Dolmatovs atbildēja. Mēs tam nolēmām pielikt punktu. Uz nenoteiktu laiku. Tagad katrs par sevi.

-   Jūsu darīšana, Vilks pasmīkņāja. Es arī neraujos uz cīnu.

Viņi paspieda cits citam roku, un algotņi aizgāja, atpakaļ neskatīdamies. Vilks nezin kāpēc sajuta skaudru skumju uzplūdu.

Bet nākamajā «Vakara ziņu» numurā pēkšņi parādījās paziņojums, ka algotņa stāsts izrādījies psihiski nelīdzsvarota cilvēka izdomājums, par ko redakcija ļoti atvainojas lasītājiem.

Otra Borshanas epopeja bija beigusies.

Patiesībā Vilks nezināja, ko ar naudu iesākt. Viņš neprata to izdevīgi ieguldīt, spekulēt ar akcijām, vērtspapīriem vai nekustamiem īpašumiem, ar vienu vārdu sakot vairot. Pat tērēt jēdzīgi neprata, jo viņam bija pieticīgas vajadzības un slieksme uz taupīgumu. Lielāko daļu viņš noglabāja bankas seifā, pieklājīgu summu pārskaitīja uz bankas karti, neskaitot piebāza portfeli ar skaidru naudu. Pirmām kārtām viņš iebrauca pie Šnitmana, atdeva avansu un tēriņus par apģērbu, atvainojās un lauza līgumu. Jakovs Semjonovičs bija ne sevišķi apmierināts ar šādu pavērsienu, taču nelika to manīt.

-    Protams, tu taču tagad esi bagāts! Bagātam cilvēkam jāalgo apsardze sev, nevis jāsargā citi, Volodjeņka, viņš sacīja. Varbūt gribi iesaistīties kādā izdevīgā projektā? Piemēram, investēt gāzes vadā «Ziemeļu straume». Riski ir samazināti līdz minimumam, peļņa trīsdesmit pieci procenti. Ja ieguldīsi desmit miljonu zaļo, nopelnīsi trīs ar pusi! Tāpat vien līdzīgos projektos neņem, tikai lielas draudzības vārdā!

-   Paldies, Jakov Semjonovič. Man nav desmit miljonu. Pat viena nav.

-   Kā nav? Tu taču dabūji savu naudu?

-   Jā, sešsimt tūkstošus dolāru.

-   Tu joko? Tās taču ir kapeikas! Šnitmana acis kļuva pavisam apaļas, un viņš vēl vairāk sāka līdzināties pūcei. Tu droši vien riskēji ar dzīvību, nekā cita jau tev nav ko likt uz spēles!

-   Man ir nācies riskēt ar dzīvību arī bez atalgojuma, Vilks drūmi pavīpsnāja. Vai drīkstu pagaidām padzīvot jūsu dzīvoklī? Un palietot mašīnu kādu nedēļu. Es samaksāšu!

Jakovs Semjonovičs atmeta ar roku.

-   Neesi nemaz tik bagāts, lai par visu maksātu. Kad būsi visu iztērējis, atgriezies pie manis, es vienmēr atradīšu tev vietu…

Taču Vilks zināja, ka tie ir tikai skaisti vārdi, kādreizējās pateicības pieklājības formula. Darba devējiem nepatīk darbinieki, kuriem allaž gadās sarežģījumi. Bet kādreizējā pateicība ir tas pats, kas pērnais sniegs.

Toties Djatlovs pilnā mērā novērtēja viņa bagātību. Iepriekš sazvanījies, Vilks iebrauca pie viņa svētdienā. Krāvēji ienesa pieticīgajā dzīvoklītī jaunu mūzikas centru. Vilks pats turēja rokās divus maisus ar dzērieniem un uzkodām.

-   Nesapratu, Djatlovs tik vien spēja pateikt. Ko tas nozīmē?

-  Uzdzīvojam, Paša, Vilks nevērīgi attrauca. Vai tad mēs nevaram brīvdienā palīksmot?

-   Tas tik ir numurs! Kapteinis uzmanīgi skatījās, kā Vladimirs novelk jauno mēteli, kā izkrauj uz galda pudeļu bateriju un sainīšus ar smalkām uzkodām.

-   Uzvalciņš arī jauns? -Jā.

-   Tu gan laid, Volodja! Bagātiņais Buratīno! Tas tik ir numurs! Kur tu ņēmi tādu naudu?

-   Man atdeva parādu par svarīgu darbu, Vilks mīklaini paskaidroja.

Djatlovs saspringa un uzmeta viņam ašu, vērīgu skatienu.

-   Mums te ir uzradusies laupītāju grupa. Divi vīri aizsargkrāsas formas tērpos ar ieročiem. Uzreiz redzams pieredzējuši, nekaunīgi, taču nav kriminālnoziedznieki. Izskatās, ka spējīgi arī plikām rokām slaktēt cilvēkus. Kareivji, specvienību kaujinieki, kaujas operāciju veterāni kaut kas uz to modi. Neko par tādiem neesi dzirdējis?

-   Ko es būtu varējis dzirdēt? Vilks pēc iespējas nevērīgāk atteica. Labāk sēdies klāt, dzer uzkod! Ir «Absolut», ir «Hennesey», ir viskijs…

Kapteinis atkal atslāba.

-   Labs ir, lai iet ar! Es te izgudroju vienu kombināciju; ja tie divi atkal uzradīsies saņemsim ciet, nekur nespruks!

-  Kas ir ar tavu Velnu? Vilks apvaicājās, kad viņi bija iedzēruši pirmo glāzīti.

-    Tur ir vesela epopeja, operatīvais darbinieks ar pilnu muti atbildēja. Viņu saietā neapstiprināja par uzraugu. Vēl vairāk izvirzīja pretenziju par visatļautību. Viņš knapi aizlaidās, tagad šo meklē visi gan mēs, gan kriminālie. Tikai…

Djatlovs apklusa, ielēja sev degvīnu, uztaisīja sviestmaizi ar sarkanajiem ikriem.

-   Iedzersim par to, lai varētu izķert visus tos nešķīsteņus! Bet uzplečotie vilkači paši lai nosprāgst!

Viņš ar baudu iedzēra un uzkoda. Panaivajā sejā skaidri atspoguļojās svētlaime.

-   Kas «tikai»? atgādināja Vilks, kurš vēl aizvien turēja rokā pilnu glāzīti.

-    Vēl vakar patruļa aiztramdīja viņu no sešdesmit astotā nama priekšas Platajā ielā! Atceries to adresi? Lai tur vai kas, viņš grib noslaktēt tavu paziņu. To, kā viņu… Cučkanovu… Tu viņu apsargā?

Vilks izdzēra, nejuzdams degvīna garšu.

-   Nē. Bija citas darīšanas.

-   Slikti. Personiskā motivācija ir daudz efektīvāka par dienesta. Mēs taču nesargāsim viņu augu diennakti. Un vispār nesargāsim. Bet viņš tās slaktē gan dienu, gan nakti, jebkuros laika apstākļos.

Krāsotais ielēja vēl, abi iedzēra, uzkoda. Tad ielēja Vilks, atkal abi iedzēra un uzkoda. Tā kā tik dārgu, labi attīrītu degvīnu neviens no viņiem ikdienā nedzēra, sarkanos ikrus un stori neuzkoda, bija radusies pacilāta svētku atmosfēra. Jaunais mūzikas centrs atskaņoja septiņdesmito gadu šlāgerus, sirsnīgi raisījās atklāta saruna.

-   Laba pasēdēšana! Djatlovs sacīja.

-   Labai gan! Vilks piekrita.

-   Tikai viens man nav saprotams. Kapteinis samiedza acis. Visi to Velnu pazīst, bet ar dažādām iesaukām. Visiem ar viņu ceļi krustojušies kam zonā, kam pārsūtīšanā, kam brīvībā. Dažādās vietās, taču vienā un tajā pašā laikā! Un pēc viņa fotorobota aizturēts lērums noziedznieku! Viņi pat nav līdzīgi, taču ar katru kaut kas ir saistīts vai nu neatklāts bezcers, vai bēgšana, vai arī viņš izsludināts federālajā meklēšanā… Dīvaini…

-   Es tev pastāstīšu, kur tas āķis… Vilks pieklusināja balsi. Tikai vispirms vēl iedzersim.

Un, kad glāzītes kārtējo reizi bija iztukšotas, sacīja:

-   Tas velnēns ir no manas ādas…

Viņš nezin kāpēc atskatījās.

-   Kriminālo tetovējums. Tie visi ir vienādi velns sēž uz mēnessirpja, strinkšķina ģitāru, līdzās pudele, kārtis, duncis… Un uzraksts vai nu «Ak, kāpēc uz Mēness nav šņabja?», vai «Tas mūs pazudina!». Tādu velnu var atrast katram trešajam zekam zem krekla. Un tie visi ir pēc viena ģīmja un līdzības. Tāpēc ka tas ir vispārināts bandīta tēls. Tāds kā caurmēra portrets. Katrs saskata tajā to, kuru pazīst. Tāpēc tev radās tas juceklis.

-   Par caurmēra portretu tas ir loģiski, kapteinis piekrita. Bet mēs taču runājam par reālu cilvēku!

-   Viņš nav cilvēks! Vilks pacietīgi skaidroja. Es jau teicu tas ir atdzīvojies tetovējums! Es to ar žileti pāršņāpu no augšas līdz apakšai, tāpēc tas no ādas pazuda un parādījās dzīvē!

Djatlovs sāka purināt galvu kā zirgs, gaiņājot mušas.

-    Paklau, Volodja, tu man tos pekstiņus jau stāstīji, kad viņreiz piedzērāmies! Nu, kunga prātā, tā sakot, visādi gadās. Bet tev tā ir mānija! Tā ir nopietna lieta!

-   Tu saki pekstiņi?

Vilks piecēlās, izslēdza mūziku, novilka jauno žaketi, jauno kreklu un veļas krekliņu.

-   Aiziet, izstāstiet viņam par Velnu! viņš vērsās pie visām figūrām reizē, nevienu konkrēti neizceļot.

«Bija velnēns, bet saimnieks viņu nozūmēja!»

«Pāršņāpa uz pusēm, šis sačervelējās un pazuda…»

«Sofkas dēļ saimnieks šo piežmiedza…»

«Velnēns Sofku konkrēti neieredzēja…»

«Bija gatavs gabalos saplosīt…»

Vilks pagriezās pret Djatlovu, kurš stāvēja vaļēju muti.

-   Kā ir, vai dzirdēji? Šie tev visu pastāstīja!

-   Ko es varēju dzirdēt? Ausīs džinkst, itin kā odi sīktu… No šņabja spiediens sacēlies.

-   Odi? Tās bija manas figūriņas, kas klaigāja. Tās arī ir vispārinātas, rau, runcis cietuma pastāvīgais iemītnieks, lūk, pirāts, redzi, viņam ir duncis ar uzrakstu «IRA» «Eju zūmēt aktīvu», te nāra…

-   Pagaidi, Volodja, pagaidi! Djatlova acis kļuva pavisam apaļas. Tās taču ir dzirdes halucinācijas!

-    Halucinācijas nevar brīdināt no briesmām, teikt priekšā un dot padomus. Bet viņi var! Arī lodes var uzņemt sevī, pasargāt no naža dūriena! Volls bija iekarsis. Acīmredzot viņam bija apnicis nēsāt sevī neizprotamo noslēpumu un paša šaubas.

Pāvels Sergejevičs piecēlās un satraukti sāka staigāt pa istabu.

-   Tev, brālīt, ir problēma… Jāvēršas pie psihiatra! Es pazinu kādu patruļnieku, viņam ieblieza ar pudeli pa galvu, un viņš…

Vilks atmeta ar roku.

-   Esmu bijis pie psihiatra! Viņš teica, ka es esmu pilnīgi normāls, bet figūriņu balsis tā ir mana intuīcija, mana dzīves pieredze un kaujas iemaņas…

-   Nezinu, nezinu… Dzert gan tev labāk nevajadzētu.

Šņabis tev to būšanu saasina. >

-   Kādu būšanu?! Vilks ieaurojās. Man nav nekādas būšanas! Esmu normāls, dzirdi, normāls! Bet, kolīdz pastāstu par runājošiem tetovējumiem, tā, protams, uzskata par ķertu! Tāpēc es klusēju. Tikai tev uzticējos, bet tu velc to pašu meldiju!

-   Labi, labi, es jau neko… Pāvels Sergejevičs pagrieza ilksis atpakaļ. Varbūt pārgulēsi pie manis?

-   Paldies, Vilks drūmi atteica. Aiziešu kājām līdz metro, izvēdināšu galvu… Atbrauc man rīt mašīnu…

-   Labs ir. Tikai pieskati Cučkanovu. Nezinu, kas ir tas Velns, bet tas, ka viņš to sievišķi saplosīs, ir simtprocentīgi!

-   Es pats to Velnu saplosīšu! draudīgi noteica Vladimirs. Un viņš nekad ar vārdiem nemētājās.

Vilks pamodās vēlu un ar smagu galvu, ilgi posās un pamazām atguva kondīciju. Piezvanīja Djatlovam. Tas, protams, mašīnu nebija atbraucis.

-   Nebija laika, Volodja, agri no rīta piecēla uz laupīšanu. Autiņš stāv pie nodaļas un atslēgas ir dežurantam. Vari jebkurā brīdī paņemt.

Sniga. Lielas baltas mušas lidinājās gaisā, krājās kupenās uz ietves un pārvērtās šķidros dubļos uz braucamās daļas. Cilvēki nesa un veda eglītes, jau bija jūtama pirmssvētku rosība. Volfam sametās bēdīgi. Nezin kāpēc Jaungads viņam aizvien bija šķitis skumjš. Varbūt tāpēc, ka tie bija ģimenes svētki, bet viņš bija vientuļš.

Paņēmis mašīnu, viņš iebrauca vācu restorānā «Bavārija», pasūtīja galdiņu vakaram. Forda riteņi buksēja, bremzes neturēja, viņš bieži izslīdēja. Jāliek ziemas riepas. Taču šim nolūkam vispirms vajadzēja iegādāties savu automobili, garāžu, dzīvokli, īsi sakot iesakņoties aukstajā un neviesmīlīgajā Maskavas zemē. Vai arī atgriezties Tihodonskā, tuvāk vecākiem. Taču jebkurā gadījumā nāksies mainīt visu ierasto dzīvesveidu.

Viņš piezvanīja Sofijai, ielūdza vakariņās, brīdināja:

-   Tikai lai no vienām durvīm līdz otrām tu brauktu mašīnā. Izsauc taksi.

-   Tev ir kādi svētki? viņa ieintriģēta apvaicājās.

-   Jā, uz to pusi…

Restorānā Vladimirs ieradās stundas ceturksni agrāk. Viesmīļi viduslaiku kamzoļos, melni ozolkoka paneļi, melnas griestu sijas, milzīgi spoguļi, kuros atspoguļojās baltie stērķelētie galdauti, baltās sveces dzeltenos bronzas svečturos, sarkanās salvetes, sudraba galda piederumi, porcelāna trauki…

Interjers un atmosfēra atgādināja senlaicīgu bagāta vācu barona pili. Iespējams, vampīra.

Gaidīdams Sofiju, Vilks satraucās vairāk nekā atrazdamies Borshanas slēpnī. Taču to neizrādīja un cītīgi tēloja grāfu Monte-Kristo.

Viņš vaļīgi sēdēja pie bāra letes, sūca bavāriešu alu un raudzījās lielā spogulī aiz bārmeņa muguras, kurā bija redzamas ieejas durvis.

Sofija ieradās tieši sešos. Kā allaž tīra, sakopta un gracioza, viņa ar interesi lūkojās apkārt. Zāles pārzinis sagaidīja viņu, kaut ko pavaicāja un veda uz pasūtīto galdiņu. Vilks ar kausu rokā piecēlās, lai viņu sagaidītu.

-   Tev šeit patīk?

Viņa pamāja.

-Jā, ļoti respektabli. Tu šodien uzdzīvo?

Vilks pasmīkņāja.

-   Viss ir relatīvs.

Viņš pastiepa uz priekšu smago, spilgti apgleznoto kausu.

-   Vai zini, kas tas ir?

-   Protams. Alus.

-   Bavāriešu alus. Savulaik manam tēvam, kā arī citiem Krievijas vāciešiem tas bija labklājības simbols. Dzert «Bavārieti» nozīmēja būt sasniegušam augstāko panākumu pakāpienu dzīvē. Tāpēc ka PSRS tāda nebija un to nogaršot varēja, vienīgi aizbraucot uz Vāciju. Bet tas daudziem bija augstākais sasniegums dzīvē. Tagad to pārdod katrā kioskā, tāpēc tas ir zaudējis simbolisko nozīmi. Parasts alus, kādu ir daudz.

Viņi apsēdās pie galdiņa. Viesmīlis aizdedza sveces un atnesa biezas grāmatas ādas vākos.

-   Tā ir ēdienkarte? Sofija brīnījās.

Vilks svarīgi pamāja, lai gan tik biezu ēdienkarti arī redzēja pirmo reizi mūžā. Sofija izvēlējās zivi un baltvīnu, Vilks viņai piebiedrojās. Viesmīlis precizēja:

-   Grilēta dorada un Mozeles vīns?

-   Protams, Vilks pamāja.

Saruna nevedās, un viņi sēdēja klusēdami, kūtri pārmīdami nenozīmīgus vārdus. Sofija pastāstīja, ka ģenerālis Cučkanovs atkal atrodas komandējumā, savukārt Vilks paziņoja, ka ir pametis darbu.

Beidzot atnesa apetītlīgi apbrūninātu zivi un vīnu garā tievā pudelē. Viesmīlis piepildīja glāzes. Sveču gaisma uzsvēra dzēriena zeltaino krāsu.

-   Par ko dzersim? Sofija jautāja, paceldama savu glāzi un skatīdamās uz to dzeltenās dejojošās liesmiņas fonā. Par taviem panākumiem? Nojaušu, ka tev viss ir izdevies.

-   Lai notiek, Vilks piekrita. Iedzersim vispirms par maniem panākumiem. Bet pēc tam par to, ka man izdevās izdzīvot, par spīti draugu nodevībai.

-  Droši vien tāda ir tava profesija, Sofija negaidot piekrita, iedzerdama pāris malku vīna.

Vilks nesaprata vai nu Sofija tik ciniski atzinās savā nodevībā, vai vienkārši filozofēja par algotņa likteņa nepastāvību. Taču nesāka neko precizēt. Maltītes vidū nav īstais laiks skaidrot attiecības. Vispirms vajadzētu pabeigt vakariņas. Lai gan itāliešu mafijnieki nogalina savu upuri tieši tad, kad pusdienas ir pašā kulminācijā, viņi uzskata, ka dzīvības atņemšana baudas brīdī sagādā īpašas mokas. Kaut gan Vilkam bija nācies nogalināt cilvēkus, viņš nebija itālietis, nebija mafijnieks un negrasījās nogalināt Sofiju.

Desertā ar viesmīļa palīdzību Vilks pasūtīja ķiršu strūdeles ar citronu sorbetu un saldo deserta «ledus vīnu».

-    Tagad iedzersim par brīnumaino izglābšanos, kad killers gaidīja mani kāpņu telpā! Vladimirs pacēla glāzi. Par to, ka viņam neizdevās mani nogalināt.

-   Kā nogalināt? Sofija satrūkās.

-   Lūk, tā, Vilks atbildēja un, ar diviem pirkstiem attēlodams pistoli, notēmēja Sofijai pierē. Bac! un viss! Starp citu, pat bez «bac», jo viņam bija klusinātājs…

-   Cik šausmīgi!

-    Taču pats šausmīgākais ir tas, ka nodod tikai savējie! Vismīļākie un tuvākie cilvēki, kuriem pilnībā uzticas!

Vilks izlikās, ka ēd un dzer, taču strūdele šķita kā no papīra un vīns atstāja mutē rūgtu garšu.

-   Un… kurš… Kuru tu domā? Sofija apjukusi vaicāja.

-   Tevi.

-   Mani?!

Kaklu aizžņaudza spazma, un Vilks jau vairs nespēja pat imitēt ēšanu. Viņš iebāza roku kabatā un nolika uz galda Serža telefonu.

-   Pazīsti?

-   Jā… Tas ir, nē… Daudzi telefoni ir līdzīgi.

-   Viņš sūtīja killeru. Bet viņš nezināja, kur es dzīvoju. Toties tu zināji.

Lai uzsvērtu, cik viņš ir mierīgs, Vilks iemalkoja ledus vīnu. Tas bija gluži rūgts.

-   Un kas par to, ka es zināju?

-   Ielūkojies telefonā. Paskaties ienākošos un izejošos zvanus… Pēdējo četru dienu laikā viņš tev ir zvanījis divpadsmit reižu, bet tu viņam astoņas reizes! Regulāra radiosakaru uzturēšana starp izlūku grupu un centru!

-   Kas gan tur dīvains? Viņš ir sens paziņa, dzīvojam vienā pilsētā. Reizēm sazvanāmies…

-  Reizēm sazvanāties, reizēm drāžaties. Un tu draudzības vārdā atklāji viņam, kur esmu! Lai gan, cerams, nezināji, ka piedalies slepkavībā!

-   Tu esi neiedomājams! Pajautāsim Seržam! Piezvani viņam! Viņa aprāva frāzi, raudzīdamās uz sniegbaltā galdauta gulošajā telefonā. Patlaban tā atrašanās šeit viesa baisas nojautas.

Vilks šķībi pasmīnēja.

-   Piezvani labāk tu, devīto reizi!

Viesmīlis atnesa rēķinu, Vilks neskatoties iegrūda banknotes ādas vāciņos, piecēlās un nosvieda uz galda iestērķelēto salveti.

-   Paliec sveika, skaistulīti Ceru, ka vakariņas tev gāja pie sirds!

Izgājis no restorāna, Vladimirs iekāpa pieturā gaidošajā taksometrā un nosauca savu adresi. Viņš drebēja pie visām miesām vai nu aiz uzbudinājuma, vai aizvainojuma. Dūres vīstīdams, viņš atcerējās sarunu ar Sofiju, analizēja katru viņas vārdu, intonāciju, sejas izteiksmi. Kā jau tas allaž mēdz notikt, viņam ar novēlošanos nāca prātā viss kas, ko bija vajadzējis viņai pajautāt, kā labāk pateikt, ar ko iedzīt viņu strupceļā un atmaskot, lai viņa atzītos savā nodevībā. Vai tiešām viņa to bija nodevusi? Vienīgais tuvais cilvēks!

Atkal sāka snigt, pārklājot atdzisušajai zemei baltu pūkainu segu. Kompaktais kārtīgais reno ar ziemas riepu radzēm droši ķērās slidenajā ceļā. Tīrītāji slaucīja priekšējā stiklā skatu puslokus.

Vilkam ieniezējās sāns, un tūdaļ atskanēja ietetovētās Sofijas maigā balstiņa:

«Viņa nav nekāda nodevēja! Varbūt aiz muļķības izpļāpājās, varbūt viņš tīšām ar viltu izprašņāja… Taču tas, ka viņa to negribēja, ir pilnīgi droši!»

«Gribēja vai ne, tas nekrīt bumbās,» nikni nočerkstēja nāra. «Galvenais ir rezultāts!»

«Tēlo aitiņu, lētā slampa!» viņu atbalstīja sieviete pie krusta.

«Nē, kruķiem ir visādi paņēmieni, vajag nopietni izmeklēt,» prātīgi bilda runcis.

«Vai arī ielaist dunci ribās un daudz galvu nelauzīt!» pirāts nolamājās.

Vilks kļuva domīgs. Varbūt viņa tiešām nav vainīga? Vai mazums sagadīšanos dzīvē notiek? Bet kāpēc tad viņa neatbildēja skaidri un pārliecinoši, neizkliedēja visas šaubas? Varbūt tāpēc, ka nav radusi pie pratināšanām? Protams, ja viņai iešļircinātu «patiesības serumu»… Fui, kas par muļķībām! Liec vēl priekšā «īpašo piežmiegšanu»… Un ja nu viņai ar to nav nekāda sakara? Tad viņš nabaga sievieti ir aizvainojis līdz sirds dziļumiem, sabojājis viņai vakaru… Nē, uz tādas nots nedrīkst izšķirties, vajag nogludināt nepamatotos asumus!

-   Mainām maršrutu, šef, Vilks sacīja. Laid fiksi uz Taganku. Platā iela sešdesmit astoņi!

-   Kā teiksit. Šoferis nesatricināmā mierā samazināja ātrumu pie luksofora, un ņiprais autiņš strauji nogriezās sānielā.

Arī Sofija brauca taksometrā sarūgtināta. Šoferis skatījās spogulītī, kā skaistā sieviete koda lūpas un liek pie acu kaktiņiem sniegbaltā kabatlakatiņa stūri. Protams, ne jau tāpēc, ka darbā gadījušās nepatikšanas, bet gan tāpēc, ka sastrīdējusies ar mīļāko. Tādai daiļavai vienkārši nevar nebūt mīļākā. Viņa burtiski izstaro pievilcību un seksuālo enerģiju. Ek, bijusi man tāda!

-   Pieturiet pie metro, viņa pēkšņi palūdza, kad brauciens tuvojās beigām. Nokaucās bremzes. Sieviete samaksāja un devās nakts kiosku virzienā. Šoferis ar interesi nolūkojās viņai pakaļ. īsais kažociņš, piegulošās bikses un augstpapēžu zābaciņi uzsvēra viņas auguma smuidrumu.

-   Meiča uz goda, žēl, ka ne manējā! taksists noburkšķēja un, iedarbinājis motoru, strauji uzsāka braukt.

Kioskā «Svaiga maize» Sofija nopirka karstu klaipiņu un ierasti nozuda dzīvojamo namu puskrēslā. Rīt no rīta varēs neiet laukā no mājas un gatavot pusdienas Nikolajam Pavlovičam, viņam tieši uz pusdienlaiku jābūt atpakaļ. Cik nelāgi iznāca ar Volodju… Viņa it kā netika teikusi Nikolajam viņa adresi… Vismaz speciāli ne… Varbūt nejauši izpļāpājusies? Puiši bija viens uz otru greizsirdīgi viņas dēļ, bet nu, re, kas noticis… Bet kas tad bija noticis? Noteikti nekas labs! Kā Volodjam gadījies Koļas telefons? Vai tiešām?! Nē, kaut ko tādu pat iedomāties baisi!

Iegrimusi savas domās, viņa nemanīja tumšu stāvu, kas klusi bija uzradies aiz muguras un sekoja kā piesiets, pakāpeniski samazinot attālumu. Tā mednieks seko pa pēdām medījumam. Un, lai gan pa asfaltu parasti nemedī, šajā kustībā jautās bīstama mērķtiecība un kaut kādu briesmu nenovēršamība.

Kad Sofija pagāja garām kārtējai retajai laternai, gara ēna nogūla viņai zem kājām. Viņa pagriezās baisais stāvs bija pavisam tuvu.

-   Ak kungs! viņa neviļus izsaucās un metās skriet.

Vilks jau bija piebraucis pie Tagankas stacijas, kad sāns

nevis vienkārši ieniezējās, bet tam cauri izskrēja pēkšņas sāpes it kā būtu pārsprādzis furunkuls.

«Ak kungs!» ietetovētā Sofija izbailēs iepīkstējās. «Tas ir viņš!»

«Kāds «viņš»?» rupji noķērcās sieviete pie krusta.

«Velns! Tas ir Velns!» Zīmētās Sofijas balsī skanēja šausmas.

-   Griez sētā! Vilks pavēlēja. Ātrāk!

Šoferis iegriezās šaurajā celiņā un brauca dziļāk iekšā kvartālā. Vilks saspringti raudzījās pustumsā, gluži kā savulaik sēžot Tihodonskas milicijas patruļas uazā. Reto laternu vārgajā apgaismojumā cilvēkus neredzēja, vienīgi dažviet rēgojās uz nakti novietotie automobiļi kā iemigušu dzīvnieku ķermeņi. Lūk, bērnudārzs, bet tur neviena nav, arī lapene ir tukša, un tumšajā spraugā starp mājām valda klusums. Viņš zināja, kādās vietās visbiežāk notiek uzbrukumi, un baidījās tikai viena nokavēt! Kreisajā pusē ir katlumāja ar aklu tumšu pagalmu…

-   Ātrāk! Tur, pa kreisi!

«Ardievu, Volodja!» ar nolemtību balsī iesaucās zīmētā Sofija. «Labi, ka esmu tev apnikusi. Drīz manis vispār nebūs ne uz tavas ādas, ne cilvēku pasaulē…»

Tajā pašā laikā viņš ieraudzīja figūras, kuras cīnījās, pareizāk, to diez vai varēja nosaukt par cīņu viena figūra vilka otru, aizspiedusi tai muti un ar elkoņa locītavu žņaudzot ciet kaklu. Tā vanags stiepj uz savu ligzdu apdullinātu dzeguzi. Tikai pašlaik pie upura kakla blāvi vīdēja asinis iepazinusi tērauda strēmelīte.

Ātri, tas ir slepkava, «Nakts vanags»! Vilks ierēcās, ar vienu roku turēdams sēdekļa atzveltni, bet ar otru durvju rokturi. Dod gāzi! Taurē! Spied signālu!

Apjukušais šoferis nemaz nepriecājās, ka bija iekļuvis tādā jezgā, taču viņam nebija kur sprukt un viņš, motoram kaucot un signālam taurējot, nesās iekšā caurbrauktuvē starp mājām kā Pirmās formulas sacīkšu braucējs Montekarlo.

«Vanags» uz mirkli apstājās un palaida upuri vaļā. Sofija nokrita uz apsnigušās zemes un, turēdama roku pie kakla, aizlīda sānis. Šoferis strauji nobremzēja; kustēdamās pēc inerces, mašīna tik tikko nenotrieca vajājamo, ar labo sānu atsviežot viņu gandrīz metru sānis. Vilks, atrāvis durvis, izlēca laukā kā pilots, kurš nospiedis katapultas pogu, un atradās tieši aci pret aci ar «vanagu». Pustumsā baltoja šaura zāģveida seja, zibēja naida un sātaniskas sarkanas uguns pilnas dziļi iegrimušas acis.

Vilks metās viņam virsū ar visu sava trenētā ķermeņa masu. Sitiens pa žokli, korpusu, galvu! Velnišķīgajam stāvam vajadzēja samīcīties kā pepsikolas skārdenei zem smagās mašīnas riteņiem. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika varenās dūres tikai nošvīkstēja tukšā gaisā. Toties duncis acumirklī uzzibsnīja Vilkam pie pašas sejas, viņš ierasti pagrūda priekšā roku un izvairījās, taču atkal kaut kas izjauca viņa aprēķinus izsist ieroci neizdevās, elkonis no trieciena notirpa, bet asmens nozibēja centimetra attālumā no acīm. Ko tas nozīmē?! Viņš atkal zvetēja nīsto ienaidnieku, taču vai nu netrāpīja, vai dūre sajuta treniņu maisa smago blīvumu un tikpat kā nenodarīja kaitējumu pretiniekam. Toties asmens zibsnīja acu priekšā kā desmit zibeņu.

Reno padeva atpakaļ, apgriezās un aši aizbrauca. Sofija kaut kur bija pazudusi. Tumsā skanēja tikai dobji sitieni un divu cīnītāju elsošana, kājas rakstīja sniegā brīnumainus rakstus. Pats galvenais, ka, par spīti savai pieredzei un speciālajai sagatavotībai, Vilks nevarēja dabūt virsroku, gluži otrādi viņš ar pūlēm aizsargājās. Pretinieks bija pārāk izmanīgs un spēcīgs, pārāk veikli rīkojās ar dunci.

«Velc laukā stroķi, bliez šo nost!» runcis paniski iekliedzās. «Citādi viņš tūdaļ apslaktēs mūs visus!»

Vilks atlēca nost, palielinādams distanci, iegrūda roku bikšu aizmugurējā kabatā, satvēra tur parocīgi iebāzto brauniņu, pastiepa to uz priekšu, tieši pretī Velnam, kurš gāzās virsū. Aptverē bija atlikušas četras patronas, un Vilks izšāva tās citu pēc citas, tēmēdams kaut kur starp krūtīm un vēderu.

Vakara klusumu pāršķēla šāvieni, karstās čaulītes, kausēdamas sniegu, savirpuļoja zemē. Velns atsprāga atpakaļ, paslīdēja, tomēr noturējās kājās un, neartikulēti norēcies, atkal metās uz priekšu. Tas vienkārši nevarēja būt! Divu metru attālumā pat relatīvi vājā 6,35 mm kalibra lode nogāzīs cilvēku, bet četras lodes kā likts padarīs viņu nekaitīgu!

Duncis atkal lēca uz priekšu. Vilks deva spēcīgu spērienu un veiksmīgi trāpīja pretiniekam sānā, bet pats zaudēja līdzsvaru un nevarēja pabeigt uzbrukumu. Izmantodams to, ka Velns sagrīļojās, viņš norāva vaļējo vējjaku un ar to sagaidīja kārtējo uzbrukumu, kā matadors ar sarkano apmetni sagaida saniknotā vērša ragus. Asmens pāršķēla nostiepto ādu un sapinās auduma krokās, bet Vilks ar ierastu kustību zibenīgi aptina jaku ap bruņoto roku. Straujš rāviens, un duncis izšļuka no sviedrainās plaukstas, zibēdams aizlidoja sānis, nodžinkstēja uz ķieģeļu kaudzes.

Vilks saķēra atbruņoto roku un to izgrieza, taču juta, ka nespēs uzveikt neprātīgo pretošanos un novest paņēmienu līdz galam, salaužot delnas locītavu. Velns pretīgi smirdēja vai nu pēc kūts, vai elles priekškambara. Viņš izrāvās kā desantnieks ar piecpadsmit gadu stāžu.

«Velc laukā savu žileti!» runcis auroja. «Vienreiz tā viņu piebeidza, piebeigs arī otrreiz!»

Ar kreisās rokas elkoni kā knaiblēs sažmiedzis Velna kaklu, Vilks iebāza labās pirkstus krūšu kabatiņā, izvilka žileti, ar spēku pārvilka kārnajam dzīslainajam kaklam un atlēca nost, lai nenotraipītos. Melna strūkla izšļācās mēnessgaismā balojošajā sniegā un aprakstīja pusloku, jo Velns, turēdams ciet brūci, sagriezās, iegārdzās, paspēra divus soļus, nogāzās uz mutes, pāris reižu noraustījās un palika nekustīgi guļam.

Grīļīgām kājām Vilks atstāja katlumājas pagalmu un atgriezās uz celiņa. Sofija jau gāja iekšā savā kāpņu telpā. Laternas gaismā viņš apskatīja drēbes, asiņu uz tām nebija. Šāvieni nebija pievērsuši ziņkārīgo uzmanību neviens neskatījās pa logu, neklaigāja atvērtajās ailās: «Kas noticis?» nedraudēja saukt miličus. Iedzīvotāji vai nu noturēja šaudīšanu par pirmssvētku petardēm, vai vienkārši negribēja iekulties nepatikšanās un no tumšām istabām klusi lūkojās pa aizkaru spraudziņu. Visticamāk, pareizais bija otrais izskaidrojums. Smagi elpodams un grīļodamies, Vilks devās projām.

Jau atrazdamies pie metro, viņš pamanīja, ka no ielas, zibinot bākugunis, uz pagalmu pusi nogriežas balti zils fords. Tātad kāds tomēr bija izpildījis savu pilsoņa pienākumu, kaut arī slepeni.

Vilks piezvanīja Djatlovam.

-Velns uzbruka Čučkanovai, es tikko viņu piebeidzu, viņš, vēl aizvien smagi elsdams, ziņoja. Taču negribu lieki pievērst uzmanību, uzskati, ka viņu novācis kāds cits maniaks. Un brīdini Sofiju!

Viņš atvienoja telefonu un devās uz taksometru piestātni. Garām, sirēnām kaucot, aizdrāzās vēl divas milicijas mašīnas.

* * *

Gaviļnieks uzklāja galdu tieši savā kabinetā.

Glāze bija slīpēta kā pienākas, taču ne standarta izmēra, bet divreiz mazāka simt gramu. Tā, protams, bija iedibinātās kārtības pārkāpšana, bet Djatlovs negribēja atslābināties, un kolēģi viņam piekrita. Samazinātā izmēra trauku viņš pielēja kā jau pieklājas līdz malām, tad rūpīgi iegremdēja divas lielās zelta zvaigznītes tā, ka degvīns kupolveidā pacēlās virs līmeņa. Piecēlies viņš uzmanīgi, lai neizšļakstītu, pacēla glāzi, uz mirkli sastinga ar taisnā leņķī paceltu elkoni, tad pielieca galvu un vienā paņēmienā izdzēra degvīnu kopā ar zvaigznītēm, kuras gan tūlīt pat akurāti izspļāva pa vienai uz katra pleca.

-   Kapteinis Djatlovs majora pakāpi ir stādījis priekšā un apslacījis! viņš skaidri un noteikti ziņoja, un ap galdu sēdošie astoņi virsnieki atzinīgi aplaudēja.

-   Drīz panāksi mani, Pāvel Sergejevič! vēlīgi nodudināja kriminālmeklēšanas priekšnieks apakšpulkvedis Ivancovs. Man prieks par tevi. Tava versija pilnībā apstiprinājās, tavi rezultāti noveda izmeklēšanu uz bīstama maniaka pēdām, un tikai Koļesova un viņa darbinieku nemākulība neļāva aizturēt Cerenko. Arī es diemžēl neizrādīju pienācīgu konsekvenci un principialitāti, lai palīdzētu tev īstenot savu plānu.

-    Lai paliek, Viktor Sergejevič, tā nav tava vaina. Jaunizceptais majors pameta ar roku. Pulkvedis Kuzņecovs mani saprata, pārliecināja Logašovu, aizgāja pie ģenerāļa. Es jau tikpat kā biju izlidināts pensijā, bet viņš pagrieza ratu pretējā virzienā, un tagad es, vecākais operatīvais darbinieks un majors, turpināšu tvarstīt un žmiegt nešķīstos rāpuļus! Iedzersim par priekšniekiem, par viņu taisnīgumu!

-   Kas tāds reti gadās, kāds noteica.

-Jā gan…

Kārtējo reizi tika saskandinātas glāzītes.

-    Bet kurš tad galu galā piebeidza «vanagu»? pajautāja leitnants Zamoiskis, no jauna saliedams degvīnu. Un vēl tik dīvaini…

Gaviļniekam līdzās sēdošais Vilks saspringa.

-    Rādās, ka viens maniaks uzrāvies uz otra, Ivancovs paskaidroja. Kurš vēl būtu pāršņāpis viņam rīkli ar žileti?

-  Viņi pirms tam ilgi kāvušies un šāvušies, «vanagam» bija ielaistas četras lodes! Zamoiskis nelikās mierā. Kā žilete iet kopā ar pistoli? Un kāpēc lodes viņu nepiebeidza? Vai viņš bija bruņu vestē?

-    Nē, Djatlovs sacīja, pamezdams ašu skatienu uz Vilku. Retas patronas, 6,35, acīmredzot kļuvušas mitras no ilgās glabāšanas… Tām vairs nebija jaudas divas lodes sagriezušās plakaniski, viena iestrēgusi kaulā, otra noslīdējusi gar ribām…

-   Diezgan runāt par to neģēli, majors Zaicevs pauda sašutumu. Iedzersim par Pāvelu Sergejeviču. Viņš skaļi nemēdz izpausties, taču savu darbu pieprot labāk par daudziem citiem. Nelielās, neklaigā, nesit sev pie krūtīm, bet pēkšņi viens divi! un ir rezultāts!

-   Kā ūdenslīdējs, Ivancovs pasmīkņāja.

-   Kāpēc ūdenslīdējs? Djatlovs nesaprata.

-   Tāpēc, ka ir tāds teiciens: «Lielās darīšanas ūdenslīdēji klusi dara dzelmē!»

Visi sāka smieties un iedzēra. Vienīgi Djatlovs jutās nedaudz stīvi.

-   Tu, Paša, neesi omā? Kriminālmeklēšanas priekšnieks pamanīja padotā izturēšanos.

-   Uz to pusi ir, majors atsaucās. Skatījos šodien kopsavilkumu, tur bija kāds notikums kāda pilsone izlēkusi no sestā stāva un bijusi pagalam. Bet tā bija mana aģente. Arī viņa devusi nopietnu ieguldījumu atklāšanā.

-   Neņem galvā! Majors Beļeckis izstiepa uz priekšu lūpu. Aģenti nav mums ne radi, ne draugi, bet tādi kā instrumenti.

-   Tam es nepiekritīšu. Djatlovs pašūpoja galvu. Tie ir cilvēki, kurus mēs izmantojam. Un novedām viņus pie garīgas krīzes, kuras dēļ viņi dzer, ķeras pie narkotikām, griež sev vēnas.

-   Vai mēs esam vainīgi, ka mūsu «dzeņi» izrādās dzērāji un narkomāni?

-   Atkal tā pati dziesma! No jauna bija nemierā Zaicevs. Vai jūs nevarat nerunāt par darbu? Dzeriet, ēdiet, atpūtieties!

Taču nezin kāpēc atpūta nevedās, oma visiem bija sabojāta, cilvēki sāka izklīst. Drīz vien Vilks un Djatlovs palika divatā.

-   Tu, Volodja, arī šodien neesi necik priecīgs, majors teica, domīgi pētīdams tikko aplaistītās zvaigznītes.

-   Mani moka šaubas. Šķiet, ka tas velnēns drīz atkal uzradīsies…

-  Tu murgo? Djatlovs iesmējās. Viņš taču ir morgā. Parasts mironis. Tādu tur desmitiem…

-   Kas viņš par parastu? Es tik tikko spēju viņu piebeigt. Paskaties uz mani un viņu! Es visu mūžu esmu trenējies, mācījies uzvarēt cīņā un nogalināt ienaidniekus. Turpretī tas kriminālais ir to vien darījis kā mīcījies pa zonām un bendējis veselību. Bet es šim pat roku uz muguras jēdzīgi nevarēju atlauzt!

-   Kas tur sevišķs? Viena no viņa iesaukām ir Dzīsla. Tāpēc ka dzīslains, ķermenis kā savītām virvēm klāts, viņu nav viegli pieveikt. To jau daudzi ir teikuši!

-    Un nogalināt arī nav viegli, Vilks turējās pretī. Es ielaidu viņā četras lodes, bet šim ne silts, ne auksts. Lodes viņam neko nevarēja padarīt, bet tā pati žilete, ar kuru es viņu jau reiz tiku pāršvīkājis, varēja. Tīrā mistika!

-   Es jau paskaidroju patronas bija vecas!

-  Tās ir blēņas, nevis izskaidrojums! Vilks atmeta ar roku. Viņš gribēja piebilst, ka ar tādām pašām patronām viņš jau tika cauršavis divas galvas, taču laikus noturējās.

-   Kāpēc blēņas?

-   Tāpēc, ka es to mantiņu reiz tiku piešāvis, šāvienu enerģija bija normāla!

-   Vienā patronā normāla, citā ne…

Turpināt strīdu nebija nekādas nozīmes, un Vilks pamāja.

-   Var jau būt, ka tev ir taisnība. Atvadīsimies, Paša. Esmu nolēmis atgriezties savā dzimtajā pusē. Tur ir vecāki, pazīstamas vietas, un vispār Tihodonskā ir parocīgāka dzīvošana. Ja sagribas desmit minūtēs esmu laukā no pilsētas. Donas kreisais krasts, pludmales, birztalas, simtiem šašliku ēstuvju… Bet te divas stundas jākvern sastrēgumos, kamēr zaļu zālīti dabū redzēt…

Epilogs

Tihodonskas apkaimē tiešām zaļumu bija vai cik. Spoži spīdēja mīlīga jūnija saulīte, ciemata ceļš vijās zem riteņiem kā serpentīna lente, reizēm labajā vai kreisajā pusē tālumā pavīdēja nelielas kazaku staņicas. Abpus ceļam šalca vientuļas akācijas vai bērziņi, vējā purinājās pelēkā kaviļa. Birztalas un koku puduri bija palikuši aiz muguras. Tagad visapkārt stiepās lauki un stepe. Donas augštece nav Piemaskava, te simtiem kilometru tālumā plešas neskarta daba, vietumis vīd horizonts kā okeānā, šķiet, pat var redzēt, ka zeme ir apaļa, ja skatās uz svītru, kur zeme un debesis saiet kopā.

Landkruīzera salons bija plašs un komfortabls, kā radīts Vilka gabarītiem. Starp viņu un Natašu mierīgi varētu iesēdināt vēl kādu skuķēnu, ja vien kādam tas būtu vajadzīgs. Tādā mašīnā viņš jutās kā smagā kaujas helikoptera pilots, un šī sajūta viņam ļoti patika. Patika arī dīkās bezdarbības sajūta, lai gan bija visai neparasta. Tiesa, ieilgusi atpūta jau sāka apnikt. Varbūt tieši tas un dziļi iekšienē grauzošais šaubu tārpiņš bija licis viņam doties šajā braucienā.

Aiz kārtējā pagrieziena lejā pavērās plata, ūdeņiem bagāta upe.

-   Volodja, izpeldēsimies! pieglaimīgi palūdza Nataša.

-    Pacieties, drīz būsim galā, tur arī peldēsimies, Vilks atbildēja.

Pieturēt nomaļā vietā un atstāt dārgu mašīnu tālu no ūdens viņam negribējās. Lai gan kabatā ērti snauž brauniņš ar pilnu aptveri un arī viņš pats nav zaudējis kaujas mašīnas iemaņas, taču kam vajadzīgs lieks risks? Novadā jau notikuši vairāki uzbrukumi ceļotājiem apdeguši līķi, pazuduši automobiļi.

Līdz Verhņajas staņicai no Tihodonskas ir gandrīz četrsimt kilometru, vairāk nekā trīssimt viņi jau nobraukuši. Ko viņš atradīs tur, priekšā? Vai iegūs beidzot sirdsmieru vai uzurdīs sevi vēl vairāk?

-   Nu tad ieslēdz mūziku!

-   To var. Vladimirs nospieda pogu, un salonu piepildīja raustīgi ritmi. Nataša tūdaļ sāka kratīties ritmā, it kā viņa būtu ieslēgta reizē ar mūziku. Tas Vladimiru mazliet kaitināja.

Pagājušā pusgada laikā viņš bija pieradis pie Tihodonskas. Tiesa, izrādījās, ka arī provinces pilsētā viņš nemaz nav tik liels bagātnieks, kā pats bija iedomājies. Skaista māja labā vietā maksāja vairāk nekā miljons dolāru. Kur tādu naudu rauj cilvēki, kuri saņem nelielas algas un neriskē ar dzīvību, pildot kaujas uzdevumus, viņš nekādi nespēja saprast. Beigu beigās nopirka pieticīgu mājiņu, džipu un ar to aprobežojās. Tad iepazinās ar Natašu, sākās neapgrūtinošas attiecības bez savstarpējām saistībām. Principā pagaidām viss viņu apmierināja. Arī vecāki bija priecīgi, ka pazudušais dēls beidzot atgriezies dzimtajā pusē. Tagad gaida mazbērnus, steidzina viņu ar precībām.

-    Volodja, es tā arī nesapratu kurp mēs braucam? turpinādama kratīties, Nataša jautāja. Viņš skaidri zināja, ka tas viņai ir gluži vienalga. Brauciens bija kārtējais izklaides process, bet jelkāda procesa mērķi viņu nekad neinteresēja.

Taču viņš aizvien izvairījās no tiešām atbildēm.

-   Gribu pārliecināties, ka te dzīvojis kāds cilvēks…

Patiesībā viņš gribēja pārliecināties, ka šis cilvēks reāli ir dzīvojis. Un ka viņš tiešām bijis cilvēks.

-   Armijas draugu meklē?

-   Kāpēc armijas draugu?

-   Jūs vienmēr meklējat savus armijas draugus.

-   Kas tie tādi «jūs»?

-   Mans brālis mūždien kādu meklēja, un arī pie viņa brauca visādi slīmesti no armijas.

-   Man ir cits gadījums. Viņš man nav nekāds draugs. Drīzāk otrādi.

-   Tad pagriez skaļāk.

Pēc stundas viņi bija sasnieguši galamērķi.

Verhņajas staņica atradās kurgānā virs pašas Donas. Krastā gozējās platdibenes laivas, žāvējās tīkli, slinki kurējās mazs ugunskuriņš zem melnā trijkājī iekārta nokvēpuša katliņa. Nesteidzīgs vīrišķis veļas krekliņā un naģenē ar sarkanu apmali pamatīgi darvoja vienas laivas dibenu. Tālāk ceļš strauji veda augšup. Augšā aiz pazemiem zedeņu žogiem rēgojās šķības un greizas samana būdiņas ar baltām sienām un niedru jumtiem. Pa zedeņu starpām svarīgi staigāja vistas un pīles.

Vajadzīgā māja ne ar ko neatšķīrās no citām tādām pašām. Nataša ieinteresēta pabāza galvu no mašīnas.

-   Saimniec, iznāc uz stundiņu! Vilks, atcerējies kazaku dialektu, aicināja.

Viņš bija pilnīgā neziņā, kā lai uzvedas. Sasveicināties, stādīties priekšā, pieklājīgi paziņot: «Es nogalināju tavu dēlu»?

No aizmugurējā pagalma parādījās vecene garos brunčos ar priekšautu, apvalkātā adītā jakā un lakatā. Gāzelēdamās no viena sāna uz otru kā pīle, viņa uzkumpusi steidzās pie vārtiņiem. Kad viņa bija pienākusi tuvāk, Vilks saprata, ka viņai vēl nav ne sešdesmit, vienkārši dzīve viņu bija padarījusi tik līku un vecu.

Lai jums veselība! Vilks turpināja tēlot kazaku. Vai šeit dzīvo Cerenkovi?

-  Es esmu Cerenkova, sieviete atbildēja nogurušā, neskanīgā balsī, automātiski slaucīdama rokas vecajā, ielāpiem klātajā priekšautā.

-    Sakiet, vai jums ir… Bija… Vai Pāvels Cerenkovs ir jūsu dēls?

Dīvainu skatienu, kurā pazibēja sen izsāpētas sāpes un bezcerība, viņa uzmeta svešiniekam, viņa lielajai ārzemju mašīnai un meitenei, kura varēja būt viņa meita.

-   Nu, bija tāds, skaitījās dēls, sieviete pamāja. Tikai viņš jau gadu guļ kapā, bet jūs nekādi nevarat nomierināties!

-   Gadu guļ kapā?!

-   Pat ilgāk. Kopš pagājušā aprīļa. Ar netīksmi uzlūkodama tetovējumus uz Vilka ķermeņa, viņa atklāti naidīgi noprasīja: Vai tik tu nebūsi kāds no viņa drauģeļiem? Varbūt arī tev viņš naudu bija paspēlējis? Te jau bija atbraukuši divi ar tādiem pašiem purniem.

-   Kur viņš ir apglabāts? Vilks sapīcis jautāja.

-   Mums vieni kapi vien ir. Sieviete pameta ar roku kaut kur sānis. Tu, kā redzu, esi sārts un veselīgs, tev lēģeri un cietumi sevišķi nav kaitējuši. Bet Paša pārradās ar tuberkulozi un rētu pāri visām krūtīm, laikam viņam bija operētas plaušas. Tikai nekas nelīdzēja. Pamocījās, pamocījās vairākus gadus un nomira.

-  Atvainojiet mani, nesatraucieties, viņš nevienam neko nav parādā. Un neviens nekad vairs pie jums nenāks. Parādiet man tikai miršanas apliecību…

Sieviete iegāja mājā un iznesa vīstokli avīžu papīrā, kurā bez citiem dokumentiem atradās arī Pāvela Cerenkova miršanas apliecība. Tiešām pagājušā gada desmitajā aprīlī.

-   Paldies, māmuļ. Vilks pasniedza dokumentu atpakaļ. Kā lai atrod viņa kapu?

Čerenkova nopūtās, pastiepa roku.

-   Tur ir mūsu kapsēta. Aiziesi pa aleju līdz vidum, tur pa kreisi stāv zils krusts, es tikko to nokrāsoju.

Atrast svaigi krāsoto zilo krustu tiešām nebija grūti. Uzvārds, vārds, tēvvārds, dzimšanas datums uz plāksnītes sakrita ar Velna datiem. Arī adrese sakrita. Un iznāca, ka miris viņš tiešām bija vairāk nekā pirms gada. Taču tas vienkārši nebija iespējams.

Viņš iebrauca pie vietējā iecirkņa pilnvarotā, uzrādīja Maskavas pilsētas domes deputāta kandidāta J. S. Snitmana priekšvēlēšanu štāba biedra apliecību, samelsa kaut ko par vēlētāju priekšvēlēšanu norādījumiem, apjautājās par Čerenkovu.

Drukns sarkansejains tēvainis, solīduma pēc uzstutējis naģeni plikajā galvvidū, izbrīnījies nogrozīja apaļos plecus.

-   Kāds viņam var būt sakars ar politiku? Viņš taču ir recidīvists, caur un cauri sevišķi bīstams! Visu mūžu pa cietumiem un kolonijām nomētājies, par ko tikai netika sēdējis! Viņam pāri visām krūtīm bija rēta kā mironim pēc sekcijas! Gatavais zvērs, nē, velns! Tikai viņam jau visas plaušas bija vienos caurumos, pagājušajā pavasarī nomira…

-   Riktīgi nomira? Vladimirs pārjautāja.

-   Riktīgāk vairs nevar. Es pats biju bērēs, redzēju, kā zārku aiznagloja.

-   Labs ir, paldies, es braukšu. Iegrimis dziļās pārdomās, Vilks atgriezās pie mašīnas un ilgi nevarēja attapties.

Peldēties viņš negāja, sēdēja uz siekstas, skatījās, kā Nataša plunčājas tīrajos upes augšteces viļņos, kā nekautrīgi iznāca krastā kaila, tikai melnajām dūņām ap kājām kā pusgarajās zeķītēs, kā vizēja viņas gludā āda, noklāta saulē mirguļojošām lāsītēm. Pēcāk trenca mašīnu iespējamā ātrumā, izslēdzis mūziku un saspringti lūkodamies sev priekšā uz līkumoto ceļu.

-   Kas tev kaiš, Volodja? meitene jautāja. Vai atradi, ko meklēji?

-   Atrast jau atradu, Vilks atsvešināti atbildēja. Tikai tas nekādu skaidrību neieviesa.

-   Kādu skaidrību tad tu gribēji? Nataša pasmaidīja. Cilvēks ir nomiris, tā gadās! Kāpēc tu lauzi galvu?

-   Tāpēc, ka tas tips nomiris pagājušā gada aprīlī. Bet es viņu… Viņš attapās un nomainīja vārdu, kas bija uz mēles un lauzās laukā. Es viņu aizturēju decembri! Kā tas var būt?

-   Neņem galvā. Tas ir pagātnē. Arī šis ciemats ir pagātnē. Jādomā par to, kas ir priekšā.

Viņai bija taisnība.

Tomēr Vilks nekādi nevarēja pārslēgties un saspringti domāja ja Cerenko nomira pagājušajā pavasarī, ko tad viņš bija nogalinājis piesnigušajā decembra Maskavā?

«Paklau, runci, ko tu domā par Velnu?» viņš domās apjautājās.

Taču runcis neatbildēja. Klusēja arī pārējie tetovējumi. Mēmi kļuvuši, vai? Sofija noteikti bija kļuvusi mēma. Varbūt tāpēc, ka viņam vairs nebija pret viņu nekādu jūtu, viņš pat nebija iegājis atvadīties. Nodevība paliek nodevība, vienalga tīša vai netīša!

Tikai kad pie horizonta parādījās Tihodonskas ugunis, viņu mocījusī doma atkāpās. Galu galā pagātne bija palikusi aiz muguras, bet nākotne lūk, kur tā ir, priekšā!

-   Piedāvāju iebraukt restorānā un ieturēt kārtīgas vakariņas, viņš ierosināja. Protams, ja dāmai nav iebildumu.

-   Vau! Nataša izrādīja vētrainu sajūsmu.

Vilks pasmīkņāja. Kā jau bija gaidāms, dāmai nebija iebildumu.

Džips šķērsoja tiltu un iebrauca Tihodonskā.

Rostova pie Donas 2004.-2011. g.

SATURS

Pirmā nodala. Kautiņš restorānā……………………………… 3

Otrā nodala. Velns Maskavā…………………………………… 32

Trešā nodaļa. Sagatavot apvērsumu………………………… 62

Ceturtā nodaļa. Pa Velna pēdām…………………………….. 76

Piektā nodaļa. Borshanas reids……………………………… 115

Sestā nodaļa. Velns un viņa svīta…………………………… 138

Septītā nodaļa. Kapteinis Djatlovs veic

izmeklēšanu…………………………………………………… 161

Astotā nodaļa. Pārbaude zeķu kapsētā…………………… 186

Devītā nodaļa. Pēdējie punkti……………………………….. 206

Desmitā nodaļa. Velna biogrāfija……………………………. 229

Vienpadsmitā nodaļa. Lamatas Velnam………………….. 254

Epilogs………………………………………………………………. 298

** Zonā.

[1] Коренной Обитатель Тюрьмы abr. КОТ (kr. vai.) runcis.

[2] Иду резать актив abr. ИРА (kr. vai.).

[2] Tikpat kā atzīts «likumīgais zaglis».

[2] * *

-  Jums ir izvirzīts ļoti svarīgs uzdevums, un tā izpilde tiks labi apmaksāta. Pie pulēta, no dārga materiāla izgatavota galda sēdēja solīds cilvēks ar koptu seju un kār-

[3] profesionālie algotņi.

[10] kaukāziešu, visbiežāk gruzīnu «likumīgais» zaglis.

[17] kolonijas priekšnieka dežurējošais palīgs.

Content

Koreckis Danils Pa Velna pēdām

Pirmā nodaļa Kautiņš restorānā

Otra nodaļa Velns Maskavā

Trešā nodaļa Sagatavot apvērsumu

Ceturta nodaļa pa velna pēdām

Piektā nodaļa borshanas reids

Sestā nodaļa velns un viņa svīta

Septītā nodaļa kapteinis djatlovs veic izmeklēšanu

Astotā nodaļa pārbaude zeķu kapsētā

Devītā nodaļa pēdējie punkti

Desmitā nodaļa velna biogrāfijā

Vienpadsmitā nodaļa lamatas velnam

Epilogs

SATURS