Koreckis Daņils

Parfīms Andorā

DAŅILS KORECKIS

PARFĪMS ANDORĀ

.

1. daļa

— Jūsu dokumentus! — Pastniekam līdzīgais muitas ierēdnis runāja spāniski, un es jautājoši pavēros mūsu gidē, maza auguma lādzīgā sievietē, kurai pie baltās blūzes bija piesprausta kartīte ar uzrakstu «Marina».

—  Viņš prasa uzrādīt pasi, — manāmi satrūkusies, Marina pārtulkoja, un autobusā sēdošie nemierīgi sakustējās. Eksotiskās pundurvalstiņas neviens neņem par pilnu, un stāsti par suverenitāti un dalību ANO, tāpat kā robežapsardzes būdas un svītrainās barjeras, tiek uzlūkoti par tūristus pievilinošu butaforiju. Taču, lai gan zilā burzīga auduma uniforma patiešām atgādināja butaforiju, masīvais, smagais revolveris ar nodeldēto rokturi bija īstāks par īstu. Un prasības no uzticēties radušās un liberālās Eiropas puses — pat pārlieku.

Es paraustīju plecus un pasniedzu pasi. Muitnieks vērīgi to izšķirstīja.

—  Parādiet, lūdzu, savas mantas!

Viņš pieklājīgi pasmaidīja. Es pagaidīju, kamēr pārtulko, un pateicu to, ko parasti mēdz sacīt šādos gadījumos:

— Kas nu man par mantām? Džemperis un skārdene alus. Vai kabatas arī jāizgriež uz āru?

Ielūkojies maisiņā, muitnieks pasmaidīja platāk un, kā man šķita, sirsnīgāk.

—  Esiet sveicināts Andorā!

— Vai viņi allaž ir tik modri? — es jautāju Marinai, kad autobuss sāka kustēties.

—  Nav vis… Cik atceros, šis ir pirmais gadījums. Izbraucot gan reizēm skatās, lai netiktu izvests vairāk preču, nekā ir atļauts. Taču arī tas notiek visai pavirši.

—  Ja mēs būtu normālas valsts pilsoņi, viņi tā neuz- vestos! — Priekšā sēdošais gara auguma puisis pagriezās pret mani. Viņa šaurā galva ar apaļām, caururbjošām acīm rēgojās virs atzveltnes, itin kā dinozaurs raudzītos šurp no sava mezozoja. — Vienai desantnieku rotai būtu pa spēkam nospiest tos mērkaķus uz ceļiem. Viņiem taču nav armijas! Tie sapucētie klauni laidīs ļekas vaļā ar visiem saviem aizvēsturiskajiem stroķiem. Tālab nav ko ķēmoties un bojāt cilvēkiem garastāvokli!

— Sīkums, parasta formalitāte, — es atmetu ar roku. — Nepiegrieziet vērību.

Visapkārt slējās mežiem apauguši kalni, labajā pusē caur kokiem vīdēja vientuļas mājas jumts, līdzās dzeltēja rūpīgi kopts mazītiņš tīruma pleķītis. Es ar troksni atvēru aliņu. Dzert no skārdenes kā vienmēr bija nepa- rocīgi — saslapa ūsas, strūkliņa notecēja gar zodu un nopilināja bikses.

—  Vai grapu negribat? — Garais atkal pagriezās atpakaļ. Viņš autobusā tika iekāpis pie viesnīcas «Mira-mar». — Man ir blaškīte.

»

—  Paldies, galā iedzeršu. Šovakar esmu nolēmis pamatīgi uzdzīvot.

—  Vienatnē ceļot ir garlaicīgi. Arī dzert vienam pašam nav interesanti.

—  Tiešām? Nebiju pamanījis. Kāpēc tad jūs braucat viens?

— Draudzene saslima. Vakar vakarā saindējās ar kaut ko. Nevar taču laist zudumā biļeti par četrdesmit eiro. Un jūs?

—  Es astoņus gadus nolauzu kopējā kamerā, kopš tā laika man patīk būt vienam.

— Ā-a-a-a… — Dinozaurs apstulbis aizgriezās. Toties tagad manī sāka blenzt kaimiņiene — nenosakāma vecuma izblīdis sievišķis, kas visu laiku skatījās laukā pa logu un sarunājās ar vīru un dēlu aizmugurējā sēdeklī. Viņai bija Ļena vārdā, vīram — Vasja, bet būdīgo pui- sieti ar četrdesmit piektā numura kāju viņi uzrunāja par Juročku.

— Jūs tiešām esat sēdējis cietumā? — viņa, iepletusi acis, čukstus vaicāja.

—  Nē, es pajokoju. Esmu žurnālists.

Ļena nomierinājās.

—  Saprotams, tas jau no cilvēka ir redzams. Jūs pēc tāda neizskatāties, jums ir inteliģenta seja.

Es atplauku apmierinātā smaidā.

—  Paldies. Jūs esat laba cilvēku pazinēja.

— Vai tā žurnāliste… Es piemirsu uzvārdu… Tā, kura raksta, ka visi vīrieši esot vai traki viņas dēļ, un attēlo, kā viņa ar tiem… Jūs viņu pazīstat?

—  Diemžēl nē. Es dodu priekšroku citām jomām. Vai esat lasījusi «Kanibālu dejas»?

—  Tās visas ir blēņas. Uzrakstiet labāk par šejienes pludmalēm. Kāpēc mums jāmaksā par saulessargiem un guļamkrēsliem?

—  Es padomāšu.

Par laimi, Marina paņēma mikrofonu.

—  Patlaban mēs braucam pa ezera dibenu. Pagājušajā gadā upē, kas piegādāja tam ūdeni, uzcēla aizsprostu un ūdeni nolaida…

Ainava aiz loga atgādināja Mēness virsmu. No pavadoņa izdarītajā uzņēmumā nosusinātā gultne izskatījās kā panna ar piedegušiem taukiem. Patiesībā te bija klinšu sablīvējumi, izkaisīti akmeņi, biezi izsusējušu, saplaisājušu dubļu slāņojumi. Toties pirmatnējo mežonību šķērsojošā šoseja — taisna, līdzena, ar precīzi iekrāsotām zīmēm — ne ar ko neatšķīrās no piekrastes labiekārtotajiem ceļiem. Arī nokarenā klintī izbūvētais dambis drīzāk līdzinājās lieliski restaurētai viduslaiku pilij — nevainojami balts betona monolīts, nespodri vizoši masīvi vārti bez mazākajām rūsas vai sūču pēdām… Es atcerējos, kāda izskatījās Cirkejas HES Dagestānā, un sajutu tādu kā sirdsapziņas pārmetumu dūrienu.

— Pagaidām tā ir vienīgā neapgūtā teritorija republikā, — Marina mundri turpināja, — bet tai pavisam drīz atradīs pielietojumu, jo zemes taču trūkst.

—  Vai derīgo izrakteņu šeit nav? — aiz muguras ievaicājās Vasja. Viņš nepārtraukti sūca alu, un tas, kā zināms, modina zinātkāri. Es tik tikko noturējos, lai ne- izlamātos. Izskatījās, ka šīs ģimenītes jājamzirdziņš ir uzdot stulbus jautājumus.

—  Par derīgajiem izrakteņiem ceļvežos nekas nav teikts, — ar profesionālu nožēlu atbildēja Marina. — Un tūristus jau arī šeit interesē gluži kas cits — alkohols, tabaka, radioaparatūra un parfimērija. Šīs preces te ir daudz lētākas nekā Spānijā vai Francijā. Un tie, kuri ies uz parfimērijas veikalu kopā ar mani, saņems vēl desmit procentu atlaidi.

2. daļa

Veikals atradās Andoras ielejas centrā, autostāvvietas tuvumā, tieši pa ceļam visām ekskursiju grupām. Solītā atlaižu sistēma darbojās nevainojami, plašajā, spoguļiem rotātajā un dārgu aromātu pārpilnajā tirdzniecības zālē drūzmējās satraukts, daudzās valodās runājošs pūlis. Garum garajos plauktos rindojās simtiem dažnedažādu flakonu. Haritage ādas apvalkā, divkrāsainas vilnas šalles apņemtais Rocabar, Men' Story grāmatas veidolā, Nemo, kam pēc ieceres bija jāizskatās pēc Nautila periskopa, taču tas nezin kāpēc vairāk atgādināja armijas stereotālskati…

Brīva pieeja uzkurina azartu. Vispārējās psihozes ietekmē es pūtu smaržīgās strūklas uz rokas, delnas locītavas, elkoņa bedrītē, uz augšdelma, delnas virspuses, pēc tam uz otras rokas tajās pašās vietās, skrupulozi ostīju, pūlēdamies atšķirt vienu aromātu no otra un izraudzīties piemērotāko. Skurbinošais Carcharel, savu nosaukumu attaisnojošais Egoiste, atsvaidzinošais Gucci, fantastiskais Givenchy ar citrusu niansi, izsmalcinātais Dupont…

Līdzās jauna brunete aizrautīgi meklēja savu individuālo burvīgo smaržu toni. Pa pusei caurspīdīgā blūzītē, īsos svārciņos un augstpapēžu sandalēs viņa izskatījās ļoti efektīgi. Ne velti francūzis manos gados ar pašķidru matu rotu tikpat aizrautīgi fotografēja viņu ar digitālo fotokameru. Es acīm redzami traucēju, aizvien gadīdamies kadrā. Lai gan pieklājīgais fotogrāfs nepauda neapmierinātību, es pakāpos sānis, pamāju viņam un pasmaidīju, taču atbildes smaidu nesaņēmu.

—  Pamēģiniet Boucheron. — Smaidīga meitene konsultante pasniedza brunetei vītu stikla gredzenveida flakonu ar vāciņu, kas izskatījās pēc zila topāza. — Tās izstrādājis īsts juvelieris, šī smarža ir mūžīga tāpat kā dārglietas.

—  Ai! — Smailais papēdis pašķiebās, interesantais flakoniņš ar dzidru šķindoņu saplīsa, un eļļainais dzeltenais šķidrums apšļakstīja brunetes kājas. Viņa apjukusi pieliecās, kā ieelpodama spēcīgo, reibinošo aromātu. Francūzis beidzot pasmaidīja un aši izdarīja kārtējo uzņēmumu.

Pēc pusstundas es biju noklāts ar diviem desmitiem izsmalcinātu vīrišķīgu aromātu, kurus darinājuši pasaules labākie parfimēri. Visgrūtākais uzdevums bija izvēlēties. Tikai ne man. Es bez šaubīšanās izraudzījos 212 — svaigu, elegantu aromātu korektā tērauda imitācijas cilindrā ar magnētisku aizbāzni, nevainojamu un biedējošu kā terorista bumba.

—  Kuru flakonu senjors vēlas — mazo vai lielo? — pārdevēja jautāja, un, godam pelnīdama savu komisijas naudu, Marina apzinīgi pārtulkoja.

— Šajā ir piecdesmit mililitru, tajā — simts, — Marina piemetināja no sevis. — Taču tas maksā tikai divdesmit eiro vairāk.

Es, protams, iegādājos lielāko — cits man gluži vienkārši nederēja. Izgājis uz ielas, es uzreiz sajutu, ka kaut kas ir mainījies. Pretimnākošās sievietes vērās manī saspringtām sejām, viņu nāsis iepletās, acis dzirkstīja, un spēcīgi pirmatnējie instinkti lauzās cauri blīvajai civilizācijas virskārtai. Es jutu, kā uzbudinājums kairina viņu krūšu galus, kā vēlmē piebriest viņu vagīnas un dabisko izdalījumu muskusa aromāts iejūk Armāni, Guči, Šane- les radīto mākslīgo smaržu mozaīkā. Sievietes neviļus apstāja mani kā suņi šašliku cepēju, nē, vēl prasīgāk un draudīgāk — kā vilki noklīdušu telēnu. Sākumā viņas valdījās, nepārkāpdamas pieklājības robežas, taču drīz vien milzīgais sasprindzinājums kā karaļūdens noārdīja miesu iegrožojošās tikumības važas. Viņas sakļāvās ap mani aizvien ciešākā lokā, it kā nejauši aizskāra manu apģērbu, tvēra aiz rokām, grūstīja tvirtiem gurniem, viņu deguni, nekautri izstiepušies, iesūca sevī smaržu molekulas no manas ādas, bet karstās mēles kā neviļus apsvilināja to īsiem, mikliem pieskārieniem. Saskarsme kļuva aizvien ciešāka un neatlaidīgāka, bija skaidrs, ka teju, teju notiks neizbēgamais…

Jā, tieši tā manā vietā būtu rakstījusi Ļenas pieminētā nelaimīgā nimfomāne, kura, lai gan necila pēc izskata, bija visai augstās domās par sevi un loloja slimīgu sapni par pasaules mēroga kurtizānes slavu. Patiesībā es atrados diezgan blīvā cilvēku pūlī, sievietes tiešām skāra mani ar dažādām ķermeņa daļām, un pretimnākošā simpātiskā spāniete no tiesas uzmeta man saspringtu skatienu, brūnajām acīm divdomīgi iedzirkstoties. Visu pārējo var iztēloties atkarībā no fantāzijas un zemapziņas kompleksiem.

No mugurpuses mani pagrūda vai «kāda svešiniece piespiedās ar visu ķermeni, apsvilinot man lāpstiņas ar savām nokaitētajām krūtīm». Es pagriezos atpakaļ.

— Pardon! Ak tas esat jūs? — Ļena kā ledlauzis šķēla pūli, vezdama sev līdzi visu ģimenīti. — Ķemmēsit veikalus vai iesit uz termālo kompleksu?

Marina tika piedāvājusi grupai trīs stundas brīvā laika un divus tā pavadīšanas veidus. Vairākums tautiešu deva priekšroku pirmajam, es — otrajam.

— Vēl neesmu izlēmis. Droši zinu vienīgi to, ka iedzeršu kā nākas.

Ļena piespiesti pasmaidīja un, atstādama mani iepakaļ, teica vīram:

—  Kaut tikai autobusā nevemtu.

3. daļa

Centrālā iela mirdzēja no tīrības, automobiļu lakas un lielveikalu, pārdotuvju un bodīšu lepnajiem skatlogiem. Itin kā tā atrastos Parīzē, Madridē, Berlīnē, jaunajā Maskavā vai kādā citā Eiropas galvaspilsētā, nevis niecīgā pilsētelē, kas paslēpusies Pirenejos tūkstošiem metru augstumā. «Divas pasaules, divi likteņi!» — tā padomju ideologi rakstīja zem Parīzes klaidoņa un Maskavas zinātnieka attēliem. Kas tiesa, tas tiesa. Te ir pat lidosta. Man prātā atausa Tirniauzas galvenā iela, un atkal es sajutu sirdsapziņas pārmetumus.

Termālajam kompleksam bija smailas, augšup vērstas piramīdas forma. Lejā kioskā es par sešiem eiro nopirku sarkanas peldbikses, pārģērbos, aizslēdzu skapīti ar iemīļoto ciparu 5 uz durtiņām, uzvēru atslēgu uz rokas un iegāju saules gaismas pārpilnā plašā zālē augstiem griestiem. Virs milzīgā ar zilu ūdeni piepildītā baseina dažādos līmeņos atradās četras baltas džakūzi vannas, katra ar desmitiem sīku fontāniņu visapkārt malai. Iedeguši vīrieši un sievietes atslābinājušies gulšņāja tajās vai laiski plunčājās baseinā. Neviena pazīstama pirmajā acu uzmetienā nemanīju. Pie caurspīdīgās kā oranžērijā sienas stāvēja balti guļamkrēsli. Es pasēdēju vienā no tiem, lai aprastu ar tveicīgo gaisu, palūkojos visapkārt, tad paslēpu atslēgu zem dvieļa, maķenīt papeldēju, pa baltām vītņu kāpnēm ar zeltītām margām tieši no siltā ūdens uzkāpu līdz džkūzi, pagozējos mutuļojošajos burbuļos un patiešām sajutu fizisku atslābumu. Cik labprāt es būtu pavadījis šeit visas trīs stundas, tad atgriezies autobusā un nodzīvojis vēl divas apmaksātas dienas Kambrills Prin- ces, vāļājies baltajās smiltīs un niris maigajos viļņos, kas pie paša krasta skalojās zeltainos vižņos. Taču man bija darba pilnas rokas. Kaut tikai nenotiktu kas neparedzēts.

Es atgriezos pie atpūtas krēsla, ar trīcošu sirdi pacēlu dvieli… Viss bija kārtībā — atslēga gulēja savā vietā. Tieši tā, kura bija vajadzīga.

Uzraksti gaitenī rādīja virzienu — hidromasāža, sauna, šeipings… Es atradu frizētavu un apsēdos krēslā.

— Noskujiet man galvu un ūsas, — es teicu spāniski.

Vidēja vecuma andorietis sniegbaltā uzsvārcī ar biezu, melnu, stāvus gaisā slienošos matu ērkuli manāmi izbrīnījās.

—  Ko noskūt?

—   Noskujiet man galvu un ūsas, — es atkārtoju ka- talāņu valodā, ar ko pārsteidzu viņu vēl vairāk. Patiesību sakot, nekā pārsteidzoša tur nebija — es brīvi pārvaldīju astoņas valodas un vēl divpadsmit valodās varēju sarunāties. Dažkārt tiku publicējis rakstus vietējos laikrakstos tās valsts valodā, kur biju ieradies. Tie obligāti bija veltīti draudzībai ar Krieviju.

Tālāk es devos uz solāriju. Pēc piecām minūtēm manu seju un galvvidu klāja sārts iedegums, it kā tur nekad nebūtu auguši mati. Ar liftu uzbraucu skatu laukumiņā. Pie lielajiem tālskašiem neviena nebija. Es pārbraucu ar skatienu gleznainajai apkārtnei — skarbi kalni, tiem atbilstošas klintīs ieaugušas senatnīgas, no raupjiem akmeņiem būvētas ēkas, apaļi un kvadrātveida baznīcu un piļu torņi. Mūsdienīgajām celtnēm bija daudz priecīgāks izskats, un tās krietni atdzīvināja ainavu. Lejā pie ieejas piramīdā bija izveidots brīnišķīgs parks ar koptiem kokiem un īsi pļautiem zaļiem zālieniem. Uz soliņiem atpūtās termālajos ūdeņos izsutinājušies ļautiņi.

No kompleksa iznāca cilvēks, kas atgādināja mani pirms skūšanās procedūras. Ļoti atgādināja. Ap piecdesmit gadu vecs, augumā — 175, tikko manāmu vēderiņu, ar celiņu pāršķirtiem, krietni iesirmiem matiem. Cēlie sejas panti raksturīgi inteliģentam, kura ārieni, ja arī dažkārt viņa rīcība nav bijusi nevainojama, tas nav ietekmējis. Cilvēkam mugurā bija manas drēbes, kabatā atradās mana pase, rokā viņš nesa polietilēna maisiņu ar manu džemperi un nopirkto odekolonu 212. Protams, ja palūkotos vērīgāk, tad atšķirības varētu saskatīt: viņš bija centimetru garāks un četrus kilogramus smagāks, viņam bija citāds balss tembrs un sirmums izveidots mākslīgi. Taču patlaban viņš bija ierāvis simt gramu viskija smakai un prasmīgi tēloja iereibušu, bet autobusā liksies uz auss, sejai pārvilcis cepuri ar nadziņu, lai saule nespīd acīs. Tā ka diezin vai kāds spēs pamanīt tādus sīkumus. Pēcāk viņš divas dienas baudīs dzīvi četrzvaig- žņu viesnīcā, kur es tīšuprāt ne ar vienu tuvāk nebiju sapazinies, un zeltītajā liedagā, kur iepazīšanās ir tikpat tīkamas, cik īslaicīgas. Laimīgais!

Sasodīts! Kas notiek? Man līdzīgais cilvēks nokrita uz mutes zemē un palika nekustīgi guļam uz tīrā asfaltētā celiņa. Pie viņa pieskrēja divas sievietes, ņēmās purināt, pūlējās piecelt… Taču uz muguras izplūstošais tumšais traips liecināja, ka visi pūliņi ir velti. Viņš bija nošauts! Visticamāk — ar snaiperšauteni vai revolveri, kam pierīkots klusinātājs. Ar vienu vārdu sakot — kā parasti…

Man sametās karsti, asinis sāka pulsēt deniņos, ķermenis kļuva slābans. Es tiku ievilcis Marku šajā lietā! Sīks darbiņš, krietns piķis, nekāda riska, parasta nodrošināšanās. Tā jau arī bija. Vismaz es domāju, ka tā bija. Par manu braucienu zināja tikai Patrokovs un Ivans, pēc konspiratīviem drošības līdzekļiem nebija nekādas vajadzības. Taču es ne velti tiku dēvēts par viltīgo lapsu, jo allaž rīkojos pēc principa — labāk lieku reizi nodrošināties nekā uz visiem laikiem nokļūt aiz restēm vai krist

>

par upuri nelaimes gadījumam. Trīsdesmit izlūka darba gadi bez iekrišanas un nopietniem sarežģījumiem apstiprināja šādas nostādnes pareizību.

Viscaur nosvīdis es sasniedzu ģērbtuvi. Rokas stipri trīcēja. Nu patiešām derētu krietni ieraut. Skapītis ar numuru pieci bija vaļā, es atslēdzu astoto. Baltā svītera vietā uzģērbu gaiši zilu bītleni, džinsu vietā — brīvi krītošas sportiska piegriezuma krēmkrāsas bikses ar daudzām kabatām. Vienā no tām atradās pase ar Vācijas pilsoņa doktora Horsta Krīgera vārdu, otrā — paciņa vērtīgu naudaszīmju un kredītkarte, trešajā — parasts saliekamais nazis, uz kura pelēcīgā asmeņa bija lasāms uzraksts Toledo. Ietērpu noslēdza vieglas kurpes ar plānu zoli. Rokā es paņēmu ādas portfeli ar visu nepieciešamo.

Ap Marku jau bija salasījies bariņš dīkdieņu, pašā vidū rēgojās dinozauram līdzīgais puisis no autobusa. Viņš izskatījās norūpējies. Signalizējot ar sarkanām un zilām ugunīm, piebrauca policijas mašīna. Garām ejošajam doktoram Krīgeram neviens nepievērsa uzmanību.

4. daļa

Pirmajā bārā es izdzēru trīs viskijus un nopirku drīzāk lētuma nekā kvalitātes dēļ slaveno Andoras cigāru. Pēc tam kādu pusstundu nostāvēju pie rotaļlietu veikala, vērodams, kā rudi supermeni riņķo pie griestiem gandrīz nemanāmās auklās. Vai nu alkohols, vai domu koncentrēšana līdzēja — rokas pārstāja trīcēt un nervozie drebuļi mitējās. Kauns atzīties, bet es sajutu izsalkumu.

Pie ieejas restorānā Andora stāvēja divmetrīgs lācis. Es palūkojos pulkstenī — bez trim minūtēm četri. Stāvošs cilvēks piesaista uzmanību, tāpēc es nesteidzīgi slāju gar spodrajiem skatlogiem. Mūsu autobuss jau bija aizbraucis. Kavētājus šeit nemēdz gaidīt — to Marina jau iepriekš tika piekodinājusi. Un Ļena pērkondimdošā balsī bija piebalsojusi: «Septiņi vienu negaida!» Un divus arī ne — nav izslēgts, ka mans dārgais draugs ar dinozaura galvu uzkavējies līdz īpašu norādījumu saņemšanai. Iespējams, ka palicis arī zinātkārais alus cienītājs Vasja, ne velti viņš tika uzdevis savu stulbo jautājumu. Tiesa, izskats viņam bija kā gatavam pajoliņam, arī visa ģimenīte kopumā atstāja visai pārliecinošu iespaidu, taču tas vēl neko neizsaka — tieši tā strādā īsti profesionāļi. Cita lieta — kā labā? Kam kalpo «francūzis» ar pašķidrajiem matiem, kurš manis dēļ iztērēja veselu fotofilmu? Kurš uzsūtīja man muitnieku? Vilks viņu zina. Viens bija skaidrs: es biju nodots, pilnīgi un galīgi.

Pavirša situācijas analīze rāda, ka te iejaukti vismaz trīs spēki. Viens novēro, kontrolē katru manu soli. Realizētāji — «dinozaurs», varbūt Vasja vai arī abi divi, vai vēl kāds cits, kurš sevi nav atklājis, nekādi nav pievērsis sev uzmanību. Mērķis — informēt nolīdzējus par manām darbībām.

Otrs spēks pārbaudīja, ka esmu «tīrs», un vienlaikus lika manīt, ka tieku novērots. Mērķis — iebaidīt un novērst jelkādu aktivitāti. Realizētājs — muitas ierēdnis, kam jārada iespaids, ka mani brīdina Andoras valsts. Taču šajā burvīgajā valstī nav izlūkdienesta un pretizlūkošanas, bet — ko var zināt mēle, ja nav acu, ausu un deguna? Visticamāk, muitnieks izmantots uz labu laimi. Iespējams, viņam piespēlēta fotogrāfija un autobusa numurs, informējot, ka brauc bīstams noziedznieks. Tā mēdz reaģēt civilizēta oficiāla struktūra, kuras intereses nekas neapdraud.

Trešā spēka rīcībā nebija fotogrāfijas, «francūzis» šo robu aizpildīja, un pēc tam nezināms snaiperis radikāli atrisināja jautājumu. Trešais spēks nav saistīts ar otro, to neierobežo likums, tāpēc tā rīcība ir nežēlīga, toties daudz efektīvāka. Mērķis — iznīcināt draudus pašā to iedīglī.

Secinājumi: pirmais spēks bija Patrokovs. Un Ivans kā šā spēka atvasinājums. Otrais — interpols, spāņu pretizlūkošana vai kaut kas tamlīdzīgs. Trešais, neapšaubāmi, — Andoras molibdena īpašnieki. Tātad tas patiešām eksistē? Taču viss, kopā ņemot, nozīmē, ka iegāzts esmu pamatīgi — par slepeno misiju nav informēta vienīgi pārdevēja parfimērijas veikalā! Un arī tas nav teikts… Tātad kāds būtu kopsavilkums? Visi trīs spēki ir pārliecināti, ka es esmu miris, taču es esmu sveiks, vesels un izsalcis. Turklāt izkļuvis no jelkādas kontroles un atbrīvojies no visiem sekotājiem. īsi sakot, esmu attaisnojis savu palamu. Vienīgais cietušais ir nabaga Marks, taču tādam maitasgabalam kā es tas nespēj sabojāt ēstgribu.

Mehānisms manā galvā aizvien precīzi fiksēja centimetrus un sekundes. Kad es atgriezos pie lielā lāča, minūšu rādītājs bija tieši uz divpadsmitiem. Restorāns gandrīz tukšs. Izstieptās zāles galā vajadzēja būt kamīnam. Tur tas arī atradās. Mazliet tālāk, nišā pie loga bija divi galdiņi. Pie viena no tiem sēdēja simpātiskā spāniete, kuras skatiens pie parfimērijas veikala bezmaz vai bija izdedzinājis manī caurumu. Patiesībā viņa bija francūziete, ilgus gadus strādājusi mūsu dienesta labā. Līdz tam brīdim, kamēr es tiku aizsūtīts pensijā. Sadarboties ar citu virsnieku Madlēna atteicās. Un pareizi darīja. Šais laikos ne par vienu nevarēja būt pilnīgi drošs. Izņemot, protams, mani.

Madlēna beidza pusdienot, doktors Krīgers apsēdās pie blakus galdiņa un pasūtīja ēdienu. Saprotams, nevainojamā vācu valodā. Aperitīvu, endiviju Rokfora mērcē, ceptus gliemežus, vidēji izceptu pīles krūtiņu, puspudeli Mozeles vīna. Par spīti likumiem, vācietis, nesagaidījis desertu, nolēma uzsmēķēt un palūdza simpātiskajai spā- nietei sērkociņus, kas gulēja viņai priekšā uz galda. Sieviete sākumā nesaprata, taču žestu esperanto līdzēja — viņa vienaldzīgi pamāja. Paviršais Krīgers prasmīgi aizsmēķēja cigāru, bet kastīti ar adresi iebāza kabatā. No malas vērojot, viss izskatījās gaužām dabiski, vēl jo vairāk tāpēc, ka no malas neviens nevēroja. Spāniete drīz vien aizgāja, bet doktors nesteidzīgi pabeidza pusdienot un vēl krietnu pusstundu turpināja baudīt savu cigāru.

5. daļa

Taksometrs apstājās pie grezna sešstāvu nama pašā kalna nogāzē. Vēlreiz nemanāmi palūkojies apkārt, es uzspiedu kodu. Durvis viegli atvērās, un neiedomājami tīrajā kāpņu telpā doktoru Krīgeru apņēma labklājības un mājīguma gaisotne. Te nevarētu piečurāt kaktu vai ieskrāpēt uz sienas lamuvārdu. Lai gan lops var piegānīt visu ko.

Piektajā stāvā uzkāpu kājām. Madlēna atvēra tūlīt pat un klusēdama metās man ap kaklu. Nekādu paroļu un atbilžu, nekādu stulbu jautājumu, kā, piemēram: «Vai asti nemanījāt?» Arī es nesāku apstaigāt dzīvokli, meklējot slēpni vai nobēdzinātus mikrofonus. Tādi triki der spiegu romāniem. Reālajā dzīvē tie neko nedod.

— Piedod, zaķīt, es neesmu formā. — Doktors Krīgers tikumīgi nobučoja Madlēnas gludo vaidziņu un, delikāti atvirzījies nostāk, pavērās visapkārt. — Cik omulīga ligzdiņa, dārgā! Nemaz nevar pateikt, ka tā noīrēta tikai pirms nedēļas. Te viss ir tāpat kā pie tevis Lionā. Gan aizkari, gan keramikas figūriņas ļoti līdzīgas… Taču ķersimies pie lietas — ziņo, kāda ir situācija!

Kaut arī Madlēna jutās aizvainota, tomēr nelika to manīt. Kā nekā viņa pietiekami ilgi bija strādājusi jomā, kur nepieciešams slēpt savas patiesās jūtas.

—  Divi šurfi katrs savā ielejas galā. Apsardzes nav. Varēja piegrābt pilnu maisu. Kāpēc tu domā, ka tur ir zelts?

Madlēna izbēra uz galda kādus divdesmit pelēki melnus sprādzienā apsvilušus akmeņus.

—  Šie ir no austrumu puses šurfa, tie — no rietumu…

— Labi, ļoti labi. — Doktors Krīgers aizrautīgi cilāja nepievilcīgos ieža gabalus. Tie izskatījās tādi paši kā Tir- niauzas akmeņi. — Vai neviens netraucēja?

—  Nē. Tu jau teici, lai eju pakrēslā. Tur itin neviena nebija. Pat mašīnas nebrauca garām.

—  Labi… Tas ir ļoti labi. — Krīgers nolika uz galda savu portfeli un atvēra to. — Vai bail nebija?

— Savāds jautājums. Un bez tam — es biju paņēmusi līdzi pistoli. Andorā ir atļauts nēsāt ieročus.

— Jā, tikai saviem pilsoņiem. Vai tiesa, ka šejienes cietums ir izcirsts klintī un noziedzniekiem pēc viduslaiku paražas ar platu zobenu cērt nost galvu?

Madlēna paraustīja plecus.

— Nezinu. Varbūt neglābjamiem ļaundariem… Un kāda starpība, vai tas ir plats vai šaurs?

—  Parīzes muzejā es redzēju bendes zobenu — varen platu ar nocirstu galu. — Kā ikviens jūtīgs un viegli ievainojams cilvēks es smagi nopūtos. — Kaut kas šausmīgs!

— Te no balkona jābūt brīnišķīgam skatam, bet man ir maz laika, — netaktiski iejaucās doktors Krīgers. Redzams, ka viņš bija tāds pats draņķis kā es.

Madlēna sabozusies izgāja laukā. Es izņēmu no portfeļa futrāli, no futrāļa — mēģenes ar ķimikālijām un uzpilināju uz akmens vispirms sārtu, pēc tam dzeltenu šķidrumu. Sajaukdamies pilieni uzburzguļoja, pacēlās sīks dūmu mutulītis. Kad reakcija beidzās, uz nelīdzenās virsmas palika koši zaļš plankumiņš. Lieliski! Es paņēmu otru akmeni, pēc tam trešo… Pēc divdesmit minūtēm darbs bija galā. Rezultāts pārspēja gaidītos—;siņit- procentīgi augstvērtīgs sastāvs. Es izlē letē, rūpīgi izmazgāju mēģenes, notīrfiu'fcfaipusņo akmeņiem un saliku visu papīra maisiņā!

—  Vai tev nebija garš laiks, dārgā?

Skats no balkona bija tiešām tāds, ka vai elpa aizraujas: mežonīgu kalnu ieskauta civilizācijas oāze — dažādas arhitektūras nami, gleznaini izvietojušies Valiras betona krastos, parki, zālieni, puķu dobes… Tā vien kārojas palēkties un aizlidot. Bērnu dienās un jaunībā es bieži sapņos tiku lidojis. Un septiņdesmit devītajā gadā es nozagu Pentagona pašu slepenāko izstrādājumu — specvienību desantēšanai domāto raķešmugursomu. Atceros, ka par to es saņēmu prēmiju algas apmērā.

Atspiedusies uz margām, Madlēna drūmi raudzījās lejup. Es maigi apņēmu saspringtos plecus.

— Atslābsti, zaķīt, tu teicami pastrādāji. Atstāj man mašīnu un pasteidzies, citādi nokavēsi lidmašīnu. Tev taču vēl ir dežūra.

— Jā, man vēl ir dežūra.

—  Saprotu, ka esi ļoti nogurusi, taču tā būs pēdējā reize. Apsolu.

—  Es pazīstu tavus solījumus.

—  Starp citu, nekāda zelta tur nebija. Taču mūsu algu tas neietekmēs. Še, te būs tavi pieci tūkstoši.

—  Paldies.

Viņa atsvabinājās, vienaldzīgi paņēma naudu un aizgāja saposties. Es ar skatienu pavadīju slaido augumiņu. Nekādu emociju. Agrāk satraukums pirms operācijas netika izpaudies tik graujoši. Vai es būtu atradinājies no riska? Vai varbūt gadi liek sevi manīt?

Es pārlūkoju portfeļa saturu.

Komunikators Nokia 9290 — kabatas datora un mobilā tālruņa hibrīds —, numurs reģistrēts Vācijā ar neeksistējoša cilvēka vārdu. Kompakts tālskatis — desmitkārt palielinošs monokulārs. Cilindrs ar cipariem 212 uz matētā sāna. Balts papīra taisnstūris. Tas bija lieks. Nekādai aploksnei te nevajadzēja būt…

Es ļoti uzmanīgi paņēmu aploksni. Ne stieplīšu, ne serdeņa, ne pulvera — parasta vēstule. Nazis šņirkstēdams uzšķērda stingro papīru, un es tūdaļ pazinu Marka rokrakstu.

«…Tikai tevis dēļ es piekritu atcerēties senās dienas. Tu pazīsti manu intuīciju. Man jau no paša sākuma bija nelāga priekšnojauta. Ļoti nelāga. Un tā aizvien pieņēmās spēkā. Sazināties ar tevi nevarēju, bet tas jau arī nebūtu līdzējis — tu taču esi spītīgs kā ēzelis. Piedod, tas biju es, kas aizsūtīja vēstuli uz muitu, rakstīju, ka tevi meklē interpols. Es zinu, kā to varētu nosaukt, bet tevi nekas neapdraudēja. Es cerēju, ka tu sapratīsi un visu atcelsi. Taču, ja reiz tu lasi šo vēstuli, tad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Kur gan patlaban esmu es? Ja zvilnu pludmalē — piezvani, un es simtkārt atvainošos par savu idiotisko un neglābjamo stulbumu…»

Marks gulēja morgā. Manās drēbēs, manās ar alu notašķītajās biksēs. Kaut arī viņš bija izdarījis to, ko nedrīkst darīt, idiots un neglābjamais stulbenis biju es.

—  Tu raudi?! — Ceļam gatavajai Madlēnai soma izkrita no rokām. — Tad jau arī tev nav viegli šķirties. Kam tev nazis?

Man pirksti trīcēja, un parastais saliekamais nazis ar uzrakstu Toledo kā dzīvs lēkāja plaukstā, pavērsda- mies ar asmeni te uz vienu, te otru pusi. Kad nav aiztura, jādur šķērsām, pret locīšanas līniju, un nazis, to zinādams, ikreiz iegūla plaukstā tā, kā vajadzīgs.

—  Es aizbraukšu pie tevis, kad viss būs galā.

—  Kas «viss»? Mēs taču esam pabeiguši darbu un saņēmuši naudu. Brauksim tūlīt…

—  Nē. Tūlīt ne. Starp citu, iedod man pistoli.

Madlēnas lūpas ietrīsējās. Viņa iebāza roku somā un

nolika uz galda malas mazu berettu un automašīnas atslēgas.

—  Nozagt mašīnu es nevarēju. Pa kreisi no durvīm stāv zils Ford Fokus. Tas ir iznomāts ar īstu apliecību.

—  Es tiešām aizbraukšu.

—  Dzīvokļa atslēgu atstāj namzinei. Ardievu.

Nenoticēja. Diez vai viņu par to var vainot. Tāpat kā

mani, kad nemanāmi pa logu pārbaudīju viņas aizbraukšanu. Nekā aizdomīga es nemanīju.

Es atvēru komunikatoru, uzspiedu Krievijas kodu un pirmo numura ciparu, tad saliektais pirksts apstājās virs klaviatūras. Patrokovs nevar vien sagaidīt analīžu rezultātus. Taču viņam noteikti ir ticis paziņots, ka es esmu nogalināts. Ja zvanīšu, to uzzinās Ivans vai arī kāds cits, tas, kurš noplūdina informāciju trešajam spēkam. Draņķības sāksies no jauna, mani sāks meklēt un novāks, nu jau pa īstam. Br-r-r… Nē, lai labāk viss paliek, kā ir…

Iegāju internetā un pārbaudīju akciju kotējumu Frankfurtes biržā. Molibdena cenas bija kritušās vēl par astoņiem punktiem. Londonā — par septiņiem, Ņujorkā — par pieciem: jūtama Jaunās pasaules atšķirtība. Taču viens bija pilnīgi skaidrs — Andoras molibdens bija pārstājis būt par mītu un pasaules tirgus reaģē tā, kā jāreaģē jaunu ievērojamu atradņu gadījumā. Pēc tam atvēru Šveices bankas Leo saitu, ievadīju paroli un pārliecinājos, ka miljons dolāru, tāpat kā iepriekš, bloķēti pagaidu kontā līdz nākamās dienas beigām. Citādi jau arī nemaz nevarēja būt. Ja molibdena cena pa šo laiku pieaugs, miljons automātiski tiks pārskaitīts Krīgera kunga kontā. Ja ne — atgriezīsies Patrokova kontā. Nevainojama kombinācija: no vienas puses, tiek izslēgta krāpšanās, bet no otras — nabaga Dmitrija Poļanska slepkavībai zūd jēga. «Viltīgā lapsa!» Tā šajā sakarībā izteicās Ivans. Un nākas viņam piekrist divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tā mani jau pirms trīsdesmit gadiem tika nosaucis Roberts Smits, tolaik vienkāršs virsnieks, vēlāk — CIP rezidents Francijā. Otrkārt, nodrošinājums bija izdomāts, runājot bez liekas kautrības, ģeniāli, un Ivans nevarēja nenovērtēt tā pamatīgumu un izsmalcinātību.

6. daļa

Ivans patiesībā nebija pasaku muļķītis, bet gan ģenerālmajors Ivaņņikovs, un viņa operatīvais stāžs nebija mazāks par manējo. Tiesa, radu raksti un rakstura īpašības piešķīra viņa dienestam citu kvalitāti nekā manējam. Viņš aizvien ieņēma legālus amatus vēstniecībās, viņam bija diplomāta pase, un pati riskantākā viņa operācija bija avīžu rakstu kserokopiju izgatavošana no publiskās bibliotēkās pieejamiem laikrakstu komplektiem. Viņš nebija sēdināts cietumā, viņam nebija draudēts tikt izcepinātam un apēstam, viņu neviens nebija centies sabraukt ar mašīnu vai nošaut. Tomēr skaitījās, ka mēs abi strādājam «kaujas laukā», «salā un aukstumā», lai gan kaujas lauki un aukstumi mums bija pavisam atšķirīgi. Pēdējos divdesmit gadus Ivaņņikovs vispār bija nosēdējis vadības kabineta siltumā, būdams mans priekšnieks — vispirms tiešais, tad pats augstākais. Kad Krievija krasi samazināja ārpolitisko aktivitāti un atteicās no «asām» akcijām, prasme pildīt netīro darbu un gatavība riskēt ar savu galvu spēji zaudēja vērtību un es tiku aizsūtīts pensijā. Ivans personiski pasniedza man goda rakstu, aploksni ar niecīgu prēmiju, sirsnīgi paspieda man roku un pasūrojās, ka profesionāļus šais laikos netur nekādā vērtē. Tā kā atbrīvošanas iniciators bija viņš pats, bija grūti saprast, kam adresēts šis pārmetums.

Taču pēc diviem gadiem Ivaņņikovs pats man piezvanīja, painteresējās, kā es dzīvoju, cik apmierināts esmu ar dzīvi un materiālo stāvokli. Šā zvana efekts bija līdzvērtīgs Āfrikas degunradža pēkšņai vizītei «hruščovkas» vienistabas dzīvoklītī. Lai gan — nē. Galu galā degunradzis varēja izbēgt no zooloģiskā dārza un, pirmatnējo instinktu vadīts, nobrāžot visus sānus, ieklimst paneļu alā galv^pilsētas nomalē. Turpretī, ja, referentu, apsargu, palīgu un sekretāru sen laikus no dzīves norobežots, dievam pielīdzināts ģenerālis pats piezvana rezervē norakstītam nieka majorelim un ņemas taujāt par viņa dzīves apstākļiem, — tas ir gluži neticams gadījums, kas ne ar ko nav salīdzināms. Ja mani būtu apmeklējuši ap- dzērušies citplanētieši un lūguši piestiķēt pudelei, es droši vien justos mazāk pārsteigts.

—  Ir gan izmētājis mūs liktenis! Veselu mūžību neesam pa kausam alus kopīgi iedzēruši! — Ivans mundri klaigāja. — Tas nekur neder. Draugus nedrīkst aizmirst. Kāp lidmašīnā un lido šurp uz Mineraļriije Vodi, es tevi sagaidīšu, aizlaidīsim kalnos, atpūtīsimies reizi par visām reizēm. Ne vienu vien gadu plecu pie pleca esam nostrādājuši. Vai varbūt mums nav ko atcerēties?

Ko atcerēties bija papilnam. Piemēram, reiz es tolaik vēl apakšpulkveža Ivaņņikova prasmīgi izplānotas operācijas rezultātā attapos Borshanas džungļos ar trīsdesmit kilogramu smagu zemūdenēm domātu bāku, absolūti nespējot iedomāties, kā nogādāt to vajadzīgajā vietā. Citreiz, gaidot eksfiltrāciju, velti trīs dienas dirnēju Urug- vajas piekrastē, līdz nokļuvu krasta apsardzes nagos. Vēl citreiz…

—  Šašliks, konjaks, medības, skuķi — viss, kā pieklājas. Ceļu es samaksāšu, turklāt vēl apsvērsim iespēju, kā tikt pie krietna piķa. Es biedrus aizvien atminos, tu taču zini. Kāpēc tu klusē? Lepns esi kļuvis, vai?

Es pārlaidu acis noplukušajai istabai.

—  Nē… Es tikai štukoju, kā iegrozīt darbus.

Nekādu darbu man nebija. Itin nekādu. Specdienestu veterānu asociācijas nodarbojās ar to, pret ko visu mūžu bija cīnījušās, kriminālmeklēšanas un apsardzes kantori nepagurdami strādāja nobarojušos jauno krievu labā, bet kļūt par roklaižu četrdesmit astoņu gadu vecumā ir par vēlu. Augas dienas es klīdu pa Maskavu, meklēdams piemērotas slēptuvju vietas, vērodams kādu gājēju, sekodams katram viņa solin un kontaktiem, izvairīdamies no sekotājiem… Diemžēl gan tikai domās. Par mani neinteresējās itin neviens, vientulība un atstumtī- ba darīja mani vai traku, un es būtu bijis priecīgs, ja kaut vai ienaidnieks izrādītu interesi par manu personu.

—  Tie, vecīt, nav darbi, bet nieki vien. Par darbiem runāsim šeit. Kā tad būs — vai lidosi rīt šurp?

—  Lidošu, — es beidzot sacīju.

Ivans ar diviem rīkļurāvējiem sagaidīja mani tieši pie Tu-154 trapa, apkampa, sabučoja uz abiem vaigiem, ilgi kratīja aiz pleciem, apskatīja no visām pusēm un tikai tad izsaucās: «Ļauj aplūkot tevi, dēliņ!» Viņa pavadoņi ar pūlēm saglabāja savos akmens ģīmjos kaut ko līdzīgu acīm redzami neierastai laipnības izteiksmei.

Mēs iekāpām melnā kvadrātveida apvidus automašīnā, un es noskaņojos garam ceļam kalnos, taču pēc dažām minūtēm džips apstājās pie liela, balta helikoptera ar Krievijas karogu un burtiem TGOK uz sāniem. Iekšpusē tam bija iekārtots VIP salons: balti mīkstie ādas krēsli un dīvāni, ozolkoka paneļi, zīda drapējums. Interjeru vainagoja melnādains stjuarts baltā smokingā. Es pirmo reizi lidoju šādos apstākļos un pirmo reizi dzēru zilo Johny Walker, uzkožot sviestmaizi ar biezu belugas ikru kārtu. Gan viens, gan otrs man garšoja, taču manas domas par saimnieka slikto gaumi nemainīja.

Tikšanās ar Aslanu Patrokovu tikai nostiprināja neklātienē radušos iespaidu. Viņam bija nedaudz vairāk par trīsdesmit gadiem, lai gan, kā vairākums kaukāziešu, viņš izskatījās vecāks. Augums zem vidējā, plats krūšu kurvis, milzīgs vēders, uzbāzīga odekolona dvaka. Tūkstošus dolāru vērts Hugo Bosa uzvalks, apvalkāts krekls ar vaļēju apkaklīti un nomītas krosa kurpes kā no otrreizējās lietošanas apģērbu veikala.

— Kājas pampst, — viņš pažēlojās, uztvēris manu skatienu, un pastiepa lielu, miklu plaukstu. Zelta Patec Philip, masīvs gredzens ar briljantu, kaklā pirksta platuma zelta ķēde. Kreisajā rokā bija sažņaugti divi mobilie tālruņi. Abi zvanīja, taču Patrokovs nepievērsa tiem uzmanību. — Atvainojiet, ka pats nesagaidīju, — viņš teica tonī, kas nepavisam nepauda atvainošanos. — Man ir blāķiem darīšanu, visi kaut ko grib. Mēram jādod, ministrijai jāpalīdz, valdība jāatbalsta… Nupat premjers zvanīja, jautājumus izvirzīja… Vienvārdsakot, raujos vai pušu. Rau, brālis palīdz. Iepazīstieties…

Brāļa izskats bija adekvātāks: drūms, neskuvies ab- reks sporta tērpā. Viņš žļembāja košļeni un necentās nekādi izrādīties.

—  Arsens. — Stingra roka ar tulznās apdauzītiem kauliņiem, ciešs rokasspiediens, īss, pētījošs skatiens. Kreisajā pusē ap jostasvietu jaka bija daiļrunīgi izspie- dusies. Viņam aiz muguras puslokā stāvēja vēl četri tikpat atklāti bandīti ar nevērīgi paslēptiem ieročiem.

—  Poļanskis. Dmitrijs Artjomovičs, — es vienkārši stādījos priekšā.

—  Jā-a-a? Vai tiešā-ā-ām? — pa bandītu modei stiepjot vārdus, viņš caur zobiem novilka un pasmīkņāja. Ja draudi un aizdomīgums piederas kaukāziešu viesmīlībai, es tiku sagaidīts visaugstākajā līmenī. Taču, plānojot lielus darījumus, nav vērts apvainoties par sīkumiem.

— Vari nešaubīties, centurion! — Es draudzīgi pamirkšķināju. Vārds izrādījās pārlieku gudrs un atbildes reakciju neizraisīja, kā akmentiņš, kas bez skaņas pazūd dziļā akā. — Tā Senajā Romā dēvēja sardzes priekšniekus.

Masīvie žokļi uz mirkli sastinga, bet tūdaļ atkal stājās pie sava nebeidzamā darba. Skatiens aši pievērsās vecākajam brālim.

Aslans svarīgi piepūtās.

—  Ko tu brīnies? Vai zini, kur cilvēks strādājis? Viņam var būt simt uzvārdu. Un saprot visu bez teikšanas, rau, tevi uzreiz atpazina. Specs! Mūsu ģenerālis nav pievīlis…

Tā lepojas vienīgi ar tikko iegādātu sugas suni. Es glaimots pasmaidīju.

—  Kad es jūs esmu pievīlis? — bez aizvainojuma jautāja Ivaņņikovs.

Patrokovs, vecākais, jau vairs neklausījās.

—  Izklaidē viesi, Vaļera! — viņš pūzdams nokomandēja. — Tā teikt, lai viss būtu štokos…

—  Neraizējieties, Aslan Muajedovič, programma jau ir gatava.

Pasaule sagriezās kājām gaisā. Lai arī kāds cilvēks būtu Ivans, viņš tomēr ir beidzis speciālo institūtu un akadēmiju, daudzus gadus strādājis izlūkošanā un uzdie- nējies līdz ģenerālim, viņš bija piederējis augstākajām nomenklatūras aprindām, pieņēmis valstiski svarīgus lēmumus, viņu pazina daudzi valsts vadītāji. Tagad tam nav ne graša vērtības. Neaptēsts smurgulis, kurš droši vien pat pareizi rakstīt nemāk, izturas kā pavēlnieks un izrīko viņu kā savu adjutantu. Un tikai tāpēc, ka kaut kādā neizprotamā veidā ieguvis varu pār kalnu bagātināšanas kombinātu, līdzās esošo pilsētu, tur strādājošiem un dzīvojošiem cilvēkiem, apkārtējiem kalniem, ielejām — pār visu!

Mani izmitināja lepnā villā augstu kalnos. Tur nokļūt varēja ar helikopteru, pa asfaltētu ceļu, ko būvējis Patrokovs un kā lejpusē, tā augšā nosprostojis ar barjerām, vai arī pa stāvām kalnu taciņām. Tur bija šašliks, konjaks, pirts, meičas, medības — viss, ko Ivans tika solījis, turklāt visaugstākās kvalitātes. Prāvs skaistulis arhars trāpījās ceļā lieliskam remingtonam, kura tēmēklī es notvēru tā kolekcijas vērtiem ragiem rotāto galvu… Tikai mednieks neatbilda ne vienam, ne otram, tāpēc es novērsu stobru un lode svilpdama aiztraucās zilajās debesīs un dzīvnieks nozuda klintīs, iekams vēl bija apklususi šāviena atbalss.

—  Vai tiešām esi zaudējis formu? — Ivans satraucās. — Tas nevar būt! Vai zini, kāpēc tevi ataicinājām šurp?

Viņš sazvērnieciski paņēma mani zem rokas. Es atsvabinājos.

— Protams. Lai pasūtītu sarežģītu slepkavību. Tik sarežģītu, ka tā nav pa spēkam jūsu gorillām.

Ivans apstājās.

—  Traks esi, vai? Kā tu varēji kaut ko tādu iedomāties?! Runa ir par valsts ekonomisko drošību.

—  Cik man zināms, jūs jau gadu esat pensijā. Kāda tam saistība ar valsti?

— Viss ir savstarpēji saistīts. Ir saņemta informācija, ka Andorā atklātas ievērojamas molibdena atradnes. Ja tā ir taisnība un tās ar Eiropai raksturīgo intensitāti sāks izmantot, mūsu kombinātam būs beigas. Iekārtas nolietotas, darbaspēka trūkst — tas vienkārši neizturēs konkurenci. Protams, pirmām kārtām izputēs Patrokovs, bet pēc tam ies bojā pilsēta, cietīs reģions, valsts zaudēs daudzas pozīcijas pasaules tirgū!

—  Tas ir šausmīgi. Un ko es varu līdzēt?

— Tu esi vienīgais piemērotais speciālists. Ir jādodas turp un viss personiski jāpārbauda. Ja informācija apstiprinās, draudi valstij jānovērš. Tev tā nebūs pirmā reize. Tikai agrāk viss notika par velti, bet tagad Aslans Muajedovičs samaksās jebkuru cenu.

— Jebkuru? — Man acis iepletās. — Arī miljonu samaksās? Jūs taču zināt, kas par to draud. Par mazāku summu nekā miljons nav vērts bāzt galvu cilpā!

Kad atgriezāmies villā, Ivans steidza zvanīt bosam, bet es devos uz savu istabu un paņēmu mazu japāņu radioaparātu ar iebūvētu skaneri, kurš lieliski uztvēra viļņus, it īpaši nelielā attālumā.

«Viņš prasa miljonu, Aslan Muajedovič,» no dinamika atskanēja Ivana satrauktā balss.

«Tik vien?» brīnījās Patrokovs. «Ļoti lēti. Nodošanas veids, garantijas?»

«Viņš visu ir izdomājis. Tik virtuozu nodrošinājumu savu mūžu neesmu redzējis. Viltīgs lapsa…»

7. daļa

Nokia 9290 mirgojošais ekrāns aizvien skaidrāk iezīmējās biezējošajā krēslā, mezdams gaismas zibšņus uz matēta cilindra ar cipariem 212 uz sāna. Tieši tādu pašu, kādu pirms dažām stundām iegādājos parfimērijas veikalā, tikai smagāku un no īsta titāna. Turklāt šim magnēts tur nevis aizbāzni pie flakona, bet gan visu konstrukciju pie ikvienas metāla virsmas. Ir vēl viena atšķirība: ja aliņu piesūcies ziņkārīgs dulburis lūkos noņemt vāciņu, ugunīgs vēdeklis pāršķels uz pusēm gan viņu pašu, gan visu, kas trīs metru attālumā gadīsies ceļā. Spraugas kumulatīvais fugass — tā tas tiek dēvēts. Es bezmaz vai skaidri savu acu priekšā ieraudzīju Andoras bendes ļauni zibošo zobenu un sajutu pretīgo asiņu aptašķīta tērauda smaku.

Šādu daiktu nevar tik vienkārši uzmeistarot kaut kur Kaukāza kalnu alā. Šeit jūtama smalku speciālo militāro tehnoloģiju klātbūtne. Tas izgatavots turpat kur pava- dona fotouzņēmumi, kurus Patrokovs kaudzēm vien vilka laukā no iekškabatas. Dižās nodevības laikmetā ir iespējams itin viss.

Tomēr es biju lielāks viltnieks un mazāks draņķis, nekā par mani domāja Ivans.

«Zaudējumi būs minimāli — tas taču ir ezera dibens, tur neviens nedzīvo. Bez tam naktī… Ja nu vienīgi garāmbraucoša mašīna…»

«Nu, tā ir cita lieta!»

Par draņķi bieži vien nākas izlikties, lai izdzīvotu. Būtu es atbildējis citādi, tad ar vēl nesagremotām delikatesēm kuņģī ielidotu bezdibenīgas aizas ledainajā melnumā. Tāpēc es apņēmos veikt netīro darbu, taču, kā aizvien, sastādīju divus paralēlus plānus. Nu bija laiks pārslēgties no viena uz otru. Tas nozīmēja, ka bez zvanīšanas uz čūsku midzeni un ar to saistītā riska nevarēs iztikt.

Uz personisko numuru Patrokovs atsaucās nekavējoties.

—  Tas esmu es, Aslan. Viss ir apstiprinājies. Paraugi bija vienkārši lieliski. Rīkojos pēc plāna.

—  Kā tā… Man teica, ka tevi… īsi sakot, tu esot novākts! — Izbrīns bija neviltots.

Pēc uzsvērtās goddevības šis «tu» lika visam iekšā sagriezties. Starp citu, es nebiju vīlies jaunbagātniekā nodriskātajās krosenēs. Viņš nebija atļāvis vest pa savu ceļu kaut kādā veidā neizdabājušā pavāra sievu grūtnieci un manā klātbūtnē trīsstāvīgiem vārdiem izlamāja strādnieku delegāciju, kuri pazemojošā kārtā lūdza izmaksāt kaut jel niecīgu avansu. «Strādājiet, nejēgas, tad viss jums būs!» Nekauņa paliek nekauņa, nauda viņu labāku nepadarīs.

— Kāds par varēm cenšas tev ieriebt, Aslan. Jauc visas kārtis. Es par mata tiesu izglābos, mans draugs aizgāja bojā. Paskaties apkārt — tas ir kāds no savējiem, cilvēks tavā tuvumā.

—  Es dabūšu rokā to mūdzi! — viņš šaušalīgā balsī nosolījās. — Un drauga ģimeni apzeltīšu!

Es zināju, cik vērti bija šādi solījumi. Turklāt Markam nebija ģimenes.

—  Izdari visu, kā nākas, brālīt. Dari, kā bijām vienojušies. Es tevi neaizmirsīšu…

— Apskaties nakts uzņēmumus. Un nestiep spēlīti garumā, lai kāds tevi neapsteidz.

—  Paldies, brālīt! Viņi visi būs pakaļā!

Es atslēdzu telefonu un paraudzījos pulkstenī. Madlēna ir galā un sāk savu dežūru. Bez atpūtas, ja nu vienīgi paguvusi ieiet dušā un izdzert tasīti kafijas. Bet šīs dienas viņai bija saspringtas, un vēl arī es sabojāju garastāvokli! Viņai būtu laiks mest pie malas darbu un padzīvot savam priekam, meitene to būtu pelnījusi. Ja atrastos solīds, kārtīgs un nodrošināts cilvēks… Diezgan, pie malas sentimentālās domas!

Es no jauna iegāju internetā un saspringti ņēmos klabināt miniatūros taustiņus. «Pasaules katastrofu un ārkārtas situāciju novēršanas Rietumeiropas reģionālais centrs…» Nosūtījis ziņu un sagaidījis saņemšanas apstiprinājumu, es atvilku elpu.

Tad sāku gatavoties. Bikšu aizmugurējā kabatā iebāzu berettu, labajā ieliku saliekamo nazi. Cilindru 212 šaubīdamies vairākkārt pasvārstīju delnā un tomēr paslēpu portfelī, turpat novietoju komunikatoru. Iedams laukā no dzīvokļa, paķēru līdzi papīra maisiņu ar akmeņiem.

8. daļa

— Vai esat viņa radinieks? — Iedīdīts kalpotājs melnā frakā tēloja patiesas sēras.

—  Brālis. Tātad — lai būtu visaugstākajā līmenī.

— Varat nešaubīties!

Viņš goddevīgi pavadīja mani līdz ārdurvīm. Vislabākais apbedīšanas kantoris Andorā tālāk nodarbosies ar nabaga Marku. Taču tas neatbrīvo mani no pienākuma nodarboties ar tiem, kuri aizsūtīja viņu uz viņpasauli. Lai gan pagaidām man nebija ne mazākās jausmas, no kura gala lai ķeras pie šā jautājuma risināšanas.

Mēģenes es izmetu dažādos atkritumu konteineros kā pieklājas — baltajam stiklam domātajos nodalījumos, Dabiskā ceļā atbrīvoties no akmeņiem bija sarežģītāk — visapkārt asfalts, puķu dobes, zālieni. Nācās nemanāmi pa vienam slīcināt tos Valirā. Es visu laiku pārbaudīju apkārtni, taču nekā aizdomīga nemanīju. Tomēr mani nepameta briesmu nojausma. Iespējams, tāpēc, ka es zināju — medības ir atsākušās, turklāt mērķtiecīgas un ļoti aktīvas. Vienīgais mierinājums, ka atrast mani desmitiem tūkstošu pilsētas iemītnieku vidū bija tas pats kas meklēt adatu siena kaudzē. Tiesa, kvad- rāttīkla metode ir ļoti efektīva, taču tai nepieciešams samērā prāvs cilvēku daudzums. Taču izskatās, ka šo resursu maniem vajātājiem trūkst, citādi centrālās ielas un galvenie krustojumi jau būtu slēgti. Dīvaini. Ja «trešais spēks» ir Andoras molibdena īpašnieki, bagāti un vareni šās zemes saimnieki, tad cilvēku viņiem nevajadzētu trūkt.

Diezgan, kāda jēga nodoties minējumiem! Labāk pastiprināt maskēšanos. Pēc izskata mani pazīt nevar. Taču bez fiziskajām pazīmēm ir arī sociālās. Vientuļš vīrietis, ārzemnieks, ap piecdesmit gadu vecs. Šajā kategorijā es iekļaujos. Lai no tās izkļūtu, pietiek atrast ceļabiedru, bet labāk — ceļabiedreni. Pēdējais ir reālāk — derēs ikviena prostitūta. Lai notiek, pameklēsim. Tikai vispirms jāielej degviela. Man patīk, ja bāka ir pilna, taču patlaban bultiņa rāda gandrīz nulli. Cik reižu esmu Madlēnai piekodinājis — viss velti!

Ielējis fordā četrdesmit litru benzīna, es sajutu, ka arī mans organisms pieprasa, lai to uzpildītu. Vienā no sešiem Kavaljeros laukuma stūriem liesmoja restorāna El Grill uguns, uz griežamiem iesmiem cepinājās apaļīgi cāļi un sulīgi cūkgaļas rituļi. Pārkožot kraukšķīgo apcepto garoziņu, mute pildījās karstiem, smaržīgiem taukiem… Kuņģi sarāva nervu spazma, es ar pūlēm apspiedu vemšanas refleksu un nospiedu gāzes pedāli, lai ātrāk tiktu garām. Piebraucis pie autoostas, es tomēr nopirku divas sviestmaizes ar šķiņķi un skārdeni kokakolas. Pret tik primitīvu barību organisms nedumpojās, un es mierīgi nesu maisiņu uz mašīnu.

— Jūs braucat uz leju? — Jauna blondīne gariem, izlaistiem matiem un somu pār plecu skatījās man tieši acīs un smaidīja. — Vai neaizrausit?

Viņa slikti runāja spāniski un neizskatījās pēc prostitūtas, taču arī es diez vai atgādinu spiegu un diversantu. Turklāt man nospļauties par to, kas viņa ir, labi, ka vismaz viena problēma atrisinājās pati no sevis.

—  Braucam! Vai sviestmaizi negribat?

—  Vēlāk, — viņa nenoteikti atbildēja, ar ierastu kustību iekārtodamās līdzās sēdeklī. Salonā lēnām sāka izplatīties spēcīgs dārgu smaržu aromāts. — Šodien man bija īsta smaržu diena! — Mašīna sabojājās, un es dzīvoju Sanhulijā, — blondīne skaidroja. — Tas ir tepat līdzās, bet autobuss brauks tikai pēc pusstundas.

Paskaidrojums bija gluži ticams. Cits jautājums — cik patiess…

Mēs bez grūtībām izbraucām no pilsētas, neuzduro- ties nedz policijas postenim, nedz aizdomīgai mašīnai. Es visu laiku spogulī vēroju aizmuguri, taču nekādas astes pazīmes nemanīju. Arī ceļabiedrene izturējās nevainojami — nemēģināja izvilkt revolveri, neko nejautāja, necentās mani savaldzināt. Tā uzvedas pilnīgi neitrāli cilvēki. Vai arī profesionāli aģenti.

Pirms divpadsmit stundām es braucu pa šo pašu ceļu, tikai pretējā virzienā. Taču šķita, ka pagājusi vesela mūžība. Spoži spīdēja mēness, labajā pusē slējās melnas klintis, kreisajā — vizēja upe. Pēc dažiem kilometriem tā ieplūdīs jaunajā ūdenskrātuvē. Šķiet, ka būšu izbraucis pārāk agri. Nāksies kādu stundu pagaidīt.

—   Tūdaļ būs autostāvvieta, tur varēs apēst jūsu sviestmaizi, — blondīne mierīgi sacīja, itin kā šī nevainīgā frāze neslēptu acīm redzamu divdomību. Kālab gan kārtīgai sievietei, kura steidzas mājās, būtu divatā ar svešinieku jākavējas uz ārpilsētas šosejas? Šķiņķmai- zes dēļ?

Autostāvvieta nebija labiekārtota — vienkāršs asfaltēts laukumiņš, galds ar soliņiem un neliela tualete. Laterna apgaismoja tikai laukuma centru, malas grima tumsā.

—  Piestājiet, rau, tu-u-ur! — Glezns pirkstiņš norādīja uz necaurredzamu melnumu. Tas nu bija pavisam nepārprotams piedāvājums. Taču gaužām prātīgs, ņemot vērā apstākļus: no tumsas daudz labāk bija kontrolējama situācija visapkārt.

—  Tumsā nav parocīgi ēst, — iebilda krietnais doktors Krīgers, izslēgdams dzinēju.

—  Es neesmu izsalkusi…

Meitene pagriezās, ar muguru atbalstīdamās pret durvīm, un uzcēla kājas man uz ceļiem. Gludi ikri, augstpapēžu sandales, tiešs, atklāts skatiens… Sirds acumirkli ietrīsējās. Protams, vīrieša otrā sirds — prostata. Taču uzvēdījusī apdullinošā Boucheron smarža deva trauksmes signālu. Burvība pagaisa kā nebijusi.

—  Nāc pie manis…

Viņa aicinoši pastiepa rokas. Labajā nekā nebija, un es saķēru viņu aiz kreisās rokas locītavas. Saspringtie pirksti krampjaini turēja tūbiņas šļirci, vēl mirklis, un adata būtu iedūrusies man kaklā.

Bac! Es neesmu džentlmenis. Džentlmeni nesit sievietes nekādā gadījumā. Līdzbraucējas galva pasitās atpakaļ, parūka nokrita, tagad bez grūtībām varēja pazīt bruneti no parfimērijas veikala, kaut arī viņa bija pārģērbusi pa pusei caurspīdīgo blūzi.

—  Kurš tevi sūtīja? — Es pagriezu tievo locītavu un atņēmu šļirci. — Kā tu mani atradi? Kur ir tavi piese- dzēji? Runā!

Viltus blondīne klusēja, diezgan ticami imitējot ģīboni. Starp citu, iespējams, ka viņa netēloja. Sievietēm nevajadzētu iesaistīties šādos pasākumos — te uz žēlastību nav ko cerēt: acs pret aci, zobs pret zobu, šļirce pret šļirci…

Viens! Tievā adata pārdūra balto ādu, šļirces saturs ar sparu iespiedās augšdelmā. Tagad viņas ķermenis no tiesas kļuva ļengans. Kas tur bija — narkotikas vai inde? Lai gan profesionālim būtu kauns to atzīt, bet man velnišķīgi negribējās vairs nevienu nogalināt.

Divi! Somiņas saturs izbira uz sēdekļa. Lūpukrāsa, cigaretes, mazs, sarkans telefons, pildspalva, šķiltavas, atslēgas, pūdernīca, savādi pazīstams melns ādas futrālis… Vai tiešām «garā auss»? Es palūkojos iekšā — tā arī ir. Distances audiokontroles komplekts, kādu komiteja lietoja astoņdesmito gadu beigās. Slavenā «krievu okšķera» laiks jau bija pagājis, taču tāds nu tas bija. Oficiālais nosaukums DAK-500. Komplektā ietilpst jutīgs uztvērējs un divi mikrofoni analgīna tabletes lielumā. Pašlaik vietā bija tikai tas ar numuru 2. Es to aktivizēju un ieliku somiņā, slepenajā naudai, kredītkartēm un prezervatīviem domātajā kabatiņā. Lielajā nodalījumā ieraušu visu atlikušo, paturēdams vienīgi telefonu un plakano miniatūro uztvērēju. «Horst, Mark, izvietojiet vīrus un turiet ieročus gatavībā!» es noķliedzos tumsā. Kaitēt tas nevarēja, toties labums no tā varēja būt, it īpaši, ja «garo ausu» cienītāji kontrolē, kas notiek fordā.

Trīs! Es izvilku meiteni no mašīnas un noguldīju tieši uz zemes. Atkal nerīkojos kā džentlmenis, taču ne pleda, ne segas nebija pie rokas. Noglaudu silto kaklu, pataustīju pulsu — nedaudz paātrināts, taču vienmērīgs. Tātad viss beidzies labi, gan viņai, gan man ir laimējies. Pēdējais darbiņš — pavilkt uz leju nekaunīgi uzrautos svārkus un tīties projām. Puiši, ar kuriem kopā viņa strādāja, ievēroja piesardzību un nevilkās pakaļ, taču tas neko nenozīmē — kuru katru mirkli no tumsas varēja iznirt viņu signālugunis.

9. daļa

Nobraucis vēl pusotra kilometra, es iegriezos šaurā celiņā, kas veda pa labi augšup, un drīz vien uzgāju lielisku novērošanas punktu — aizai pārkārušos skatu laukumu. Ieslīpi no tā lejā atradās aizsprosts — taisnā līnijā ne vairāk kā trīssimt metru atstatu. Es paņēmu tālskati. Spēcīgi prožektori apgaismoja visu kompleksu — balto administrācijas ēku, tīri noslaucīto asfaltēto laukumu, kurā stāvēja dažas dežurējošā personāla automašīnas, tumšo ūdens masu, cieši sakļautos ūdens pārgāzēs profilus. Tālāk pletās pilnīgi melna ieleja bez nevienas uguntiņas. Šonakt tajā ieplūdīs ūdens.

Manā portfelī atradās spraugas kumulatīvais fugass. Komunikatora atmiņā bija saglabāts nesen nosūtītas elektroniskās vēstules teksts: «Pasaules katastrofu un ārkārtas situāciju Rietumeiropas reģionālajai nodaļai.^ Saskaņā ar meteoroloģisko testu datiem un no pavadoņa izdarītiem fotouzņēmumiem ledāju kušana Pirenejos rada plūdu draudus vairākiem reģioniem, to skaitā jūsu atbildības zonā esošajai Andoras ielejai. Lai spētu uzņemt Valirai pieplūstošos ūdeņus, ir ieteikums profilaktiski nolaist simt tūkstošus kubikmetru no Andoras ūdenskrātuves šonakt ne vēlāk par pulksten divdesmit četriem. Centra direktors Hammeršilds.» Interesanti, kurš ierocis izrādīsies spēcīgāks? Es sliecos domāt, ka tā būs vēstule.

Reģionālā nodaļa atradās Lionā. Brīdinājums tur tika saņemts pirms divarpus stundām. Tam ir šāsdienas parole, nepieciešamie rekvizīti un atbilstošās amatpersonas paraksts. Dežurējošais dispečers var pārbaudīt informāciju, piezvanot Hammeršildam pa tiešo tālruņa līniju, taču viņš to nedarīs. Tāpēc, ka dežurējošā dispečera vārds ir Madlēna un tā bija viņa, kas paziņoja man paroli un rekvizītus. Neapšaubot dokumenta īstumu, dispečers to pa speciāliem sakaru kanāliem nodos vietējām varas iestādēm un aizsprosta direkcijai. Oficiāls ziņojums, nav kur piesieties. Tur teiktais ir jāizpilda precīzi, bez ierunām un laikā.

Taču ir jau divdesmit trīs un piecdesmit minūtes, bet nekādas dzīvības pazīmes lejā nav vērojamas. Vai kaut kas būtu misējies? Varbūt Madlēnai atcelta dežūra? Vai arī viņa vispār atlaista? Viņa stāstīja, ka priekšniecībai nepatīkot viņas «atvaļinājumi ģimenes apstākļu dēļ». Bet varbūt viņa pārsviedusies otrā pusē? Vai arī ir nogalināta?!

Kad kaut kas svarīgs nenotiek, galvā lien tie visļaunākie izskaidrojuma varianti. Manas Omegas minūšu

rādītājs gandrīz bija sasniedzis ciparu «divpadsmit», kad situācija krasi mainījās. Trīs melni automobiļi, nogriezušies no šosejas, piebrauca pie direkcijas, no pirmā izkāpa solīds kungs ar portfeli, no abiem pārējiem — ne mazāk solīdi, tikai bez portfeļiem. Uz lieveņa viņus godbijīgi sagaidīja divi dežurējošās maiņas klerki, un visi nozuda administratīvajā ēkā.

Zibinot signālugunis, no tumsas iznira divas policijas mašīnas. Viena pagriezās, aizšķērsojot ceļu, otra aizdrāzās lejup pa ieleju. Tās skaļruņi darbojās ar pilnu jaudu, pat līdz skatu laukumiņam atlidoja aprautas frāzes: «Atstāt ielejas terito…! …aizliegts!… Plūdu briesm…!»

Izrādījās, ka man atkal bijusi taisnība, — vēstule bija efektīvāka par bumbas sprādzienu. Tagad atlika vienīgi gaidīt.

Lai nezaudētu laiku, es sadabūju mazo, sarkano telefonu un nospiedu dažus taustiņus. Uz zaļganā displeja izgaismojās pēdējā sastādītā numura cipari. Telefona īpašniece uzturēja sakarus ar visai šauru abonentu loku — atmiņā atkārtojās tikai četri numuri. Trīs no tiem attiecās uz Spānijas mobilo tālruņu tīklu, ceturtais sākās ar pazīstamo simbolu «+7», tātad abonents atradās Krievijā. Atkal «krievu okšķeris»? Kontakts ar to bijis tikai divas reizes: piecpadsmitos desmit — izejošais zvans, divdesmit vienos trīsdesmit — ienākošais. Pirmais — tūdaļ pēc Marka slepkavības, otrais — pusstundu pēc tam, kad Patrokovs uzzināja, ka esmu dzīvs. Tātad tur arī ir čūsku midzenis, odžu kamols, vadības centrs, kur pasūtītāji vāra savu asiņaino putru. Un smalkais sarkanais telefoniņš piederēja koordinatoram — sakarniecei starp centru un trim vietējiem rīkļurāvējiem.

Viens parādījies tikai divas reizes — viņam zvanīts divpadsmitos trīsdesmit, un viņš zvanījis piecpadsmitos nulle piecās. Ja pieņem, ka tas ir snaiperis, tad viņam pirmajam paziņots, kur saņemt manu fotogrāfiju, savukārt viņš atskaitījies par darba izpildi. Uz otru numuru četrreiz bija zvanīts, tie bija vienpusēji sakari, raksturīgi ar maznozīmīgu blakus figūru, visticamāk, ar šoferi. Toties trešais aizņēma lielāko atminas dalu: septiņi izejošie un pieci ienākošie zvani. Tik intensīvu dialogu ar koordinatoru varēja uzturēt vienīgi vietējā tīkla vadītājs.

Es rūpīgi pierakstīju visus numurus uz lapiņas. Degu nepacietībā uzzināt, kurš visu šo padarīšanu pasūtījis, taču rīkoties vajadzēja uzmanīgi, lai pirms laika nesa- vandītu čūsku midzeni. Manam aparātam nebija numuru noteicēja, un es nesteidzīgi uzspiedu vajadzīgos ciparus. Numurs šķita pazīstams.

— Jā-a! — klausulē nekavējoties atsaucās. Balss izklausījās droša un pašpārliecināta. Un arī itin kā pazīstama. — Nu, kas tur ir? Ko nerunā?

Man atausa atmiņā paradums stiept vārdus un noziedznieku pasaules intonācija. Arsens Patrokovs! Viņa numurā tikai pēdējie trīs cipari bija citādāki nekā brālim.

Nospiedis atslēgšanas taustiņu, es atslējos pret sēdekļa aizmuguri un noslaucīju nosvīdušo pieri. Tas tik ir maita — pin intrigas pret paša brāli! Kas gan viņam ir par interesi?

Starp citu, lauzīt par to galvu patlaban nebija laika. Es pacēlu tālskati pie labās acs. Priekšā automobilim, kas, sarkanas un zilas ugunis mirdzinādams, aizšķērsoja šoseju, bija izveidojusies mašīnu kolonna, kuras bija apstādinātas ceļā uz ieleju. Divi policisti dzeltenos apmetņos, vicinādami spīdošus zižļus, lika tām braukt atpakaļ.

Uz aizsprosta iedegās spoži prožektori, kas ūdeni zem tiem vērta vēl tumšāku. Tāpēc jo baltākas izskatījās vērpetes, kas grieza mutuļus virs ūdens izlaišanas avārijas atveres. Man šķita, ka ausis sasniedz dārdoņa, kas radās, varenajai straumei nesoties pa novadīšanas tuneli. Simt tūkstoši kubikmetru pa tuneļa lejasgalu izplūdis ielejā. Maksimālā atzīme — līdz pusmetram. Pēc dažām dienām ūdens pazudīs, iesūksies zemē, un par notikušo paliks vienīgi atmiņas. Ja fugasa sprādziens būtu sapostījis aizsprostu un viss ūdenstilpes saturs gāztos lejā, sekas būtu pavisam citādas. Taču no liela atstatuma starpība nav samanāma. Pēc divām stundām divsimt kilometru augstumā pāri lidos pavadonis, un uz rīta pusi Aslans Patrokovs saņems applūdinātās ielejas fotoattēlus. Ko viņš tajos saskatīs? Tikai vienu: nauda par šķirnes suni nav izsviesta vējā — caurcaurēm nopirktais Dmitrijs Po- ļanskis savas saistības ir izpildījis.

Taču, lai iespaids būtu pilnīgs, uzņēmumiem jāpievieno vēl pāris pārliecinošu nianšu. Es atkal ķēros pie uzticamās nokijas…

10. daļa

Sava dienesta laikā man nereti ir nācies uzdoties par to, kas es patiesībā neesmu: par ķirurgu, atomfiziķi, Amerikas pilsoni… Pēdējie meli līdzēja palikt dzīvam Borsha- nā — aborigēniem bija skaidrs: ja viņi apēdīs amerikāni, nāks kareivji un visus nožmiegs. Ja leģendas būtu rūpīgi pārbaudītas, es jau sen sēdētu cietumā vai, pārvērties kanibālu izkārnījumos, mēslotu Āfrikas džungļu augsni.

Toties, kad es strādāju, uzdodamies par žurnālistu, pat visskrupulozākā profesionālā pārbaude nespētu mani atmaskot. Simtiem publikāciju avīzēs un žurnālos visā pasaulē, pastāvīga autorība galvenajās ziņu aģentūrās, prasme ātri sagatavot rakstu par jebkuru tematu dzelžaini nodrošināja šādu aizsegu. Žurnālistikas pasaulē Dmitrija Poļanska vārds bija labi pazīstams — Izvestija, Figaro, Washington Post, aģentūras Reuter un Itar-TASS pat uzskatīja mani par savu ārštata autoru. Uz turieni es nosūtīju divdesmit rindiņu informāciju par Andoras ielejas applūdināšanu. Vairākās versijās: avārijas noplūde, dispečera kļūda, diversija. Avīzēs viss sajauksies kopā, un katrs no iznākušā vinegreta izlobīs to, kas viņam labāk patiks.

Viens naktī. Svilpodams caur zobiem lipīgu meldiņu, es kārtējo reizi ieslēdzu uztveršanas bloku DAK-500. Klusums. Aparāta darbības rādiuss ir piecsimt metru. Tātad mikrofons nr. 2, somiņa, kurā es to paslēpu, meitene, pie kuras atrodas somiņa, un viņas draugi ar bez- skaņas pistolēm kabatā patlaban uzturas vairāk nekā puskilometra attālumā. Ko lai saka — tas ir labi. Lai gan es absolūti nespēju iedomāties, kā atceļā esmu ticis viņiem garām labi zināmajā fordā.

Pirksts automātiski nospieda diapazona pārslēdzēju, un skaļruņa sietiņš pelēki matētajā panelī iesvilpojās uni- sonā ar mani. Es pārstāju svilpot — uztvērējs apklusa.

— Velns!

Uztvērējs skaidri atkārtoja lamuvārdu.

Tas nozīmē, ka īslaicīgā līdzbraucēja velti laiku nav tērējusi. Kur gan viņa varēja būt paslēpusi to nolāpīto mikrofonu nr. 1? Visviens, kur — zem paneļa, durvju apšuvuma vai grīdas pārklāja, sēdekļa atzveltnī vai spilventiņā… Vai DAK-500 uztver citu komplektu mikrofonu signālus? Vilks viņu zina! Bet ko es tiku teicis? Neko. Rakstīju un sūtīju tekstus, šifrēju tālruņa numurus, elsu, pūtu, varbūt lamājos. Jau kļuva vieglāk. Toties ieslēgtu radiomikrofonu ir viegli nopeilēt. Salta briesmu apjausma noskrēja gar mugurkaulu, saceldama stāvus visus matiņus uz muguras. Ātrāk tikt no tā draņķa vaļā!

Es drudžaini izčamdīju līdzbraucēja sēdekli, pavan- dījos zem tā, pabāzu roku zem paneļa. Nekā. Jāņem laukā sēdeklis, jāpaceļ grīdas segums, jāizjauc durvis. Meklēšana var ieilgt, bet, kad cilvēks ir aizrāvies, viņam viegli pielavīties. Briesmu nojausma auga augumā. Es atkal ieslēdzu otro diapazonu.

—  Viņš tepat kaut kur ir, — atskanēja vīrieša balss. — Netālu no šejienes ir skatu laukums…

Paslējies es no aizmugures kabatas izvilku berettu un iebāzu patronu stobrā. Briesmu nojausma pazuda, palika tikai briesmas.

—  Vajadzēja ņemt šo ciet stāvlaukumā, kā bija runāts, — ērcīgi ierunājās sieviete.

Es piestiprināju komunikatoru pie jostas un ar pistoli labajā un uztvērēju kreisajā rokā izlēcu vēsajā Andoras naktī.

— Tev taču paskaidroja, — iejaucās cits vīrietis. —Vispirms mums pārplīsa riepa, bet pēc tam izrādījās, ka kopā ar viņu ir vesela banda. Mēs griezāmies atpakaļ pēc automātiem…

Pieliecies es izskrēju no laukuma, šķērsoju asfaltēto ceļu un sāku lauzties cauri draudīgi tumsnējošiem brikšņiem. Varbūt te dzīvo čūskas?

— Viņš ir viens pats! Un no kurienes šim gadīsies ierocis? Jūsu stulbuma dēļ es dabūju devu ribās, vēl joprojām galva sāp!

Vājā mēness gaismā es rāpos augšup pa stāvo kalna nogāzi. Akmentiņi zem kājām skanēdami ripoja lejā, vairākkārt es pakritu uz elkoņiem, taču neizlaidu no rokām ne berettu, ne uztvērēju.

—  Klusu, esam klāt… — skaļrunī atskanēja satraukti čuksti. Vienlaikus bija dzirdama raksturīgā aizslēga škindona.

Es ar elkoni atspiedos pret slīpi pār nogāzi nolīkušu koku un sastingu. Sirds dauzījās, kājas trīcēja, rīkle bija gluži izkaltusi. Šādiem pasākumiem es jau esmu par vecu…

Atskanēja apslāpēta motora rūkoņa. Pa ceļu kā nakts plēsoņa, degot vienīgi mazajiem spārnu lukturiem, zagās automašīna. Pēkšņi motors ierēcās, spoži uzzibsnīja ksenona lukturi, plēsoņa ietraucās laukumā, bez žēlastības apžilbinot ar zilibalto gaismu neaizsargāto Ford Fokus.

—  Uz priekšu! — ierēcās uztvērējs.

Divas ēnas ar īsiem automātiem rokā metās pie forda, atrāva durvis, stobriem izbakstīja salonu, tad nervozi sāka lūkoties apkārt.

— Viņš ir prom! — skaļrunis ierunājās sievietes balsī, kurā skaidri bija saklausāma neviltota nožēla. Ko es viņai biju nodarījis?

—  Nekur šis nedēsies. — Drošā vīrieša balss mulsināja: es biju domājis, ka vajātāju ir trīs. Lai gan — kur trīs, tur var būt arī ceturtais… — Pārmeklējiet mašīnu! Šodien mēs viņu piežmiegsim!

Ak tu dulburi! Neviens nevar paredzēt, kas viņu sagaida, it īpaši, ja ir darīšana ar tādu viltīgu lapsu kā Po- ļanskis! Paskatīsimies, kurš kuru piežmiegs…

Čaļi ar automātiem ielīda fordā. Sievietes figūra piegāja klāt un atbalstījās uz atvērtajām durvīm. Somu viņa nebija paņēmusi, un nekas nebija dzirdams, iekams neattapu pārslēgt pirmo mikrofonu.

—  Krāmu nodalījums tukšs… Tālskatis… Marī, re, kur tavs telefons. Ņem ciet! Pārbaudi, kas tas par saini… Sviestmaizes? Dod šurp, esmu izbadējies…

—  Viena tev, viena man, es arī esmu izsalcis…

—  Atraduši īsto laiku, lai rītu! Katra minūte ir no svara!

—  Nebaries, Marī, tas neko nemaina…

Puiši runāja pilnām mutēm. Meiteni tas manāmi kaitināja.

— Nemaina… Paņemiet acis rokā — rau, portfelis aiz sēdekļa.

—  Tiešām… Paskatīsimies… Kas tas tāds?

— Odekolons. Viņš to nopirka manā klātbūtnē. Modernākais aromāts šogad. Četrdesmit astoņi eiro…

Marī bija laba atmiņa.

— Atradies švīts! Sapūtīsimies mēs arī…

—  Jums nu gan visi nav mājās… Strādāt negribat… Es pasūdzēšos Žakam.

Sieviete nikni aizcirta durvis.

—  Dusmu pūce! Redzams, nav dabūjusi nokniebties. Kā lai to attaisa? Netieku gudrs…

— Pagriez vāciņu. Tagad uz otru pusi… Pavelc… Dod šurp!

Uztvērējs uz mirkli apklusa. Nojaušot, kas tūdaļ notiks, jutu pārskrienam aukstas tirpas, apziņa datora ātrumā izskaitļoja šāda iznākuma plusus un mīnusus. Pavadonis tieši patlaban atradās virs ielejas, tas nozīmē, ka sprādziens tiks fiksēts un padarīs manu falsifikāciju ticamāku.

Forda virsbūve sašķīda, izšāvās sarkani zils nelīdzens vēdeklis kā stegozaura robainā mugura.

Elles uguņu caururbjošā gaisma piepildīja laukumu, tumsa izklīda, ēnas sabiezēja. Melnā sitroena sasprāgu- šie stikli lēnām ieliecās, izplestām rokām zemei tuvojās trausls sievietes stāvs, apģērba skrandas uz tā izskatījās kā traipi. Skaņu vilnis triecās pret bungādiņām, ar svilinošo vēju sejā iesitās deguma smārds, un elles vārti aizvērās. Nāves klusumā sakropļotajā fordā liesmoja uguns.

Nosviedis zemē nekam nevajadzīgo uztvērēju, es no- šļūcu pa nogāzi lejā. Ar vēsu prātu spriežot, man te nekas vairs nebija darāms, jātinas projām. Taču viņi nogalināja Marku, un tas pārvelk svītru visiem loģiskajiem spriedumiem. Slīdēdams, klupdams, krizdams un atkal celdamies, es noklumburēju līdz ceļam, izskrēju laukumā, atrāvu sitroena durvis un piegrūdu berettas stobru apdullinātā pasažiera plikajam paurim. Viņš nepakustējās, un es aiz zoda pagrūdu atpakaļ ļengano galvu. Tas bija drūmais francūzis no parfimērijas veikala. Kopš tā laika viņš nebija kļuvis jautrāks — priekšējā stikla drumslas bija savainojušas viņa seju, klīstošās acu zīlītes liecināja par smagu kontūziju. Es gan nekādām liecībām neticu, tāpēc izrāvu viņu no mašīnas uz asfalta un rūpīgi pārmeklēju. Nekā. Es atslēju ļengano ķermeni pret riteni.

—  Kurš šāva? — Dažas spēcīgas pļaukas palīdz atžilbt labāk nekā ožamais spirts. Un tieši sejā tēmēts stro- ķis vedina uz atklātību. — Atbildi, kurš šāva?!

—  Huans. Es ne. Huans.

—  Kur viņš ir?

—  Tur… Viņi abi ir tur…

Drebošā roka norādīja uz liesmojošo fordu. Degošas miesas smārds tik tikko neparāva man visas iekšas uz āru.

Dažus metrus tālāk zemē gulēja Marī. Es piegāju tuvāk. Sprādzienā viņai bija norauta blūze un stipri apsvilināta mugura: sarkani melnā āda bija savilkusies čulgās. Taču viņa bija pie dzīvības.

—  Kurš šāva pie ūdensparka?

Meitene ievaidējās.

—  Huans. Viņš sadega mašīnā. — Vārgā balss aprāvās.

—  Kas tevi sūtīja? — pēkšņi, intuīcijas vadīts, es pārgāju uz krievu valodu.

—  Tas bandīts… Arsens Patrokovs…

—  Kāpēc?

Viņa atkal ievaidējās.

—  Tīko lētāk iepirkt akcijas. Un atņemt brālim kombinātu…

Nu tā, aina ir kļuvusi krietni vien skaidrāka. Es domīgi svārstīju rokā berettu. Konspiratīvā darba likumi un īpašo operāciju noslēguma loģika paredzēja tikai vienu iznākumu. Taču tas man nebija pa prātam. Neno- laizdams acis no satriektajiem pretiniekiem, es pagāju kādus desmit metrus tālāk un, noslaucījis kabatlakatā, iesviedu ieroci tumsā. No lejas atskanēja policijas mašīnas sirēna. Nācās mesties nost no ceļa un atkal lauzties cauri brikšņiem lejup pa stāvo nogāzi.

11. daļa

Es pamodos ap pusdienlaiku mīkstā gultā, kas vēl glabāja Madlēnas smaržas. Ieslēdzis pa nakti uzlādējušos komunikatoru, pārbaudīju molibdena akciju kotējumu. Situācija bija krasi mainījusies. Kritums bija beidzies, cenas kāpa: Frankfurtē — plus seši, Londonā — plus pieci, Ņujorkā — plus divi. Darīts! Tagad visu uzmanību — Leo bankai… Es steigšus ievadīju paroli. Tā, tūlīt… Rokā ir! Pulksten astoņos un trīsdesmit septiņās minūtēs, pusstundu pēc biržas dienas sākuma, molibdena kotē- jums bija audzis par vienu punktu. Saskaņā ar kontraktu rezerves konts ir ticis atbloķēts un miljons dolāru nekavējoties ieskaitīti doktora Krīgera kontā. Lieliski! Tā vien gribas uzslavēt šveiciešu leģendāro precizitāti, bet Leo ir ebreju banka. Uzteikt izslavēto izmanību un prasmi apvest konkurentu ap stūri? Šīs īpašības gan šoreiz parādīja nevis baņķieri, bet gan vienkāršais cilvēciņš Dmitrijs Artjomovičs.

Aslans Patrokovs bija domājis akciju kursa celšanos līdz iepriekšējam līmenim. Turpretī es tiku ierakstījis kontraktā vienkārši cenas celšanos. Un nedz pats nevīžīgais jaunbagātnieks, nedz viņa galma ģenerālis, nedz augsti atalgotie juristi šo zemūdens akmeni nebija pamanījuši. Ko lai saka — tā būs laba mācība. Nauda gudrību nevairo!

Lai kādu cieņu un simpātijas justu pret Madlēnu, par labu saimnieci viņu nevarētu nosaukt. Virtuves skapītī es atradu mazliet kafijas un ledusskapī — trīs jēlas olas, tāpēc brokastis iznāca gaužām spartiskas. Toties ziņas televīzijā izskatījos tiku tikām. Franču reportieris stāstīja par Andoras ielejas applūdināšanu strauji kūstošo sniegu dēļ Pirenejos. Spānijas informācijas dienests par iemeslu minēja plaisu aizsprostā. Vietējais kanāls deva mājienu par diversiju. Apstiprinājumam parādīja uzspridzināto Ford Fokus ar pārogļotiem līķiem iekšā, kontuzēto Žaķu un apsvilušo Marī. Uguns izkropļotie automāti un spiegu radiomikrofons piešķīra reportāžai ticamību.

— Policija notikuma vietā izņēma divus telefona aparātus, kas piederējuši iespējamajiem teroristiem, — stāstījumu nobeidza žurnālists. — Kontaktnumuru pārbaude ļaus noskaidrot viņu sakarus, kā arī līdzzinātājus.

Es kārtējo reizi iegāju internetā un, pārlūkojis laikrakstu hronikas, pārliecinājos, ka visi izdevumi ar baudu min terorisma versiju. Tas arī bija sagaidāms. Molibdena kotējums biržās lēnām turpināja augt. Tas bija izskaidrojams ne tik daudz ar plūdiem, cik ar tīšām spēlēm: divas anonīmas personas pirka itin visas akcijas, mākslīgi uzskrūvējot cenu. Jebkurā gadījumā ilgi tas nevarēja turpināties, bet ziņa, ka Andoras atradnes ir neskartas, vēl jo spēcīgāk graus tirgu. Tie, kuri dzenas pēc milzīgas peļņas, riskē nokļūt bankrota priekšā.

Nopirktam algotnim regulāri jāsniedz ziņojumi darba devējam, un Dmitrijs Artjomovičs piezvanīja Asla- nam Muajedovičam.

—  Klausies, darbs uz goda! — viņš priecīgi svepstēja, jo, protama lieta, neko vēl nebija sapratis. — Es redzēju fotogrāfijas, pašu svarīgāko mirkli, vai saproti? Kad tu taisīji «bum»! Tagad, kamēr cena vēl ir zema, es gribu nopirkt visu, ko vien varu. Vai saproti? Bet mākleris saka — kāds mani traucējot…

—  Tevi traucē Arsens, tavs brālis, — es teicu, un klausulē iestājās klusums. — Jau sen, no paša sākuma. Grib tevi aptīt ap pirkstu un pievākt kombinātu. Man stāstīja viņa cilvēks.

Klusums klausulē kļuva draudīgs.

—  Pārbaudi viņa telefonu un atradīsi šādus numurus. — Es nodiktēju ciparus. — Pajautā, kam un kāpēc viņš zvanījis. Ja viņš visu ir izdzēsis, nav liela bēda. Sā- vakara avīzēs būs publicēts viņa numurs, izcelsies pamatīga jezga, un viņš nevarēs izlocīties. Hallo, Aslan, vai tu mani dzirdi? Hallo!

—  Dzirdu, — akmenscietā balsī atsaucās Patrokovs. — Man jau agrāk šis tas bija nācis ausīs, tikai es neticēju… Nu tu man iedevi rokās pierādījumus un es to nelieti iznīcināšu. Patriekšu to mērgli ģenerāli — no viņa nav nekādas jēgas. Tu būsi viņa vietā! Uz kurieni aizsūtīt lidmašīnu?

—  Es pagaidām nedomāju atgriezties. Arī darbā līgt netaisos.

—  Tas nav darbs, tev būs sava daļa. Dabūsi pajas tā neģēļa vietā. Būsi mans kompanjons, līdzīpašnieks. Salīdzinājumā ar to tas, ko tu saņēmi, ir kapeikas! Kurp sūtīt lidmašīnu?

—  Man vēl ir daudz darāmā. Kad būšu brīvāks, piezvanīšu.

Augu dienu es neizgāju no dzīvokļa. Gribējās ēst, taču veselais saprāts neļāva atstāt māju, iekams viss nav norimis. Uz balkona elpoju svaigu gaisu, priecājos par krāšņo ainavu, skatījos ziņas televīzijā, sērfoju interne- tā. Laimīgā kārtā nekāda informācija par doktoru Krī- geru neuzpeldēja. Vakara ziņu pārraidēs par sensāciju kļuva telefona numurs Krievijā, pa kuru zvanīja Žaks un Marī. Pazibēja mīļotais termins «krievu okšķeris». Interneta pusnakts ziņu izlaidumā parādījās īss paziņojums: «Ziemeļkaukāzā bruņotu personu grupa uzbrukusi ievērojamajam biznesmenim un ietekmīga politiķa brālim Arsenam Patrokovam. Apšaudē viņš un četri viņa miesassargi nogalināti. Uzņēmējam iešauts vairāk nekā divdesmit ložu.» Dzirdi, Mark, vairāk nekā divdesmit! Ir vēl tomēr taisnība virs zemes, kaut arī līdz tai nokļūt ir varen grūti. Un te jums vēl viena mācība: nauda nepasargā no lodēm.

Vēlāk naktī reportāžu noskaņojums mainījās. Mašīnas uzspridzināšanu un profilaktisko ūdenskrātuves atbrīvošanu no ūdens nodalīja dažādos plauktiņos, netieši pakritizēja Pasaules katastrofu centra nodaļu birokrātisko jucekli, bet galvenais — apgalvoja, ka ūdens novadīšanas sekas tiks likvidētas divu dienu laikā.

Tik optimistiskas ziņas iepriecināts, es likos gulēt. Taču jau astoņos mani pamodināja nokijas satrauktie treļļi. Šo numuru zināja vienīgi Marks, tāpēc, spiežot zaļo taustiņu, biju gatavs pat sarunai ar viņpasauli.

—  Tu iznesi mani cauri kā pēdējo ambīli!

Izdzirdējis Patrokova histērisko aurošanu, es tūdaļ

nomierinājos. Izbrīnīja tikai — kā viņš bija izlauzies cauri bloķējumam.

—  Akcijas ir zaudējušas vērtību! Tu mani esi izputinājis! Es tevi gabalos sašķērēšu!

— Pamēģini, tikai vispirms pajautā Ivanam, kurš kuru sašķērēs.

Patrokovs aprāvās, bet tikai uz mirkli.

— Atdod manu naudu! Vismaz pusi. Man nekas vairs nav palicis! — Balsī ieskanējās lūdzošs tonis.

—  Strādā, nejēga, un tev viss būs!

Par iespēju izteikt vārdos šo trešo — pēdējo — mācību biju ne mazāk gandarīts kā par saņemtajiem miljons dolāriem.

12. daļa

Nevajadzēja daudz laika, lai savāktu mantas, — man viss bija mugurā. Es nomazgāju traukus, pēc paraduma noslaucīju glāzi un durvju rokturus, atdevu atslēgu nam- zinei. Iepriekš izpētītā nomas kantorī iznomāju jaunu Mercedes C — gluži piemērotu autiņu respektablajam un patriotiskajam doktoram Krīgeram.

Trakoti gribējās ēst, bet brokastis ēdīšu jau Francijas pusē. Līdz Lionai ir 500 kilometru. Madlēna, protams, negaida, bet velti — es vienmēr izpildu savus solījumus. Gandrīz vienmēr. Tiesa, reizēm ar novēlošanos. Pēc piecām stundām es viņu apskaušu: «Sveika, mīļā! Vai atceries, ko es tev pirms desmit gadiem solīju?»

Šādā situācijā bez dāvanas nevarēs iztikt, tāpēc apstāšos vienīgi pie parfimērijas veikala. Andorā tomēr ir liela smaržu izvēle par lētu naudu, būtu muļķīgi to neizmantot. Tikai Boucheron un 212 gan nepirkšu. Un droši vien līdz mūža galam.

LIETU IZMEKLĒJOT

PIRMAIS SIŽETS

Nazis ar monētu

Mēs nīkām slēpnī jau sesto stundu. Kamēr vēl nebija iestājusies tumsa un pa baļķu spraugām visi ceļi, kas veda uz būdu, bija labi pārskatāmi, varēja sarunāties un laiks ritēja ātrāk.

Taču tad savilkās mijkrēslis, koki, kas ieskāva pļaviņu, pārvērtās melnā, šalcošā mūrī, un pļāpāšanu vajadzēja pārtraukt, lai neiztrūcinātu iespējamos viesus.

Par to, ka viesi ieradīsies, nevienam no mums nebija ne mazāko šaubu, cits jautājums — vai no viņiem būs kāda jēga? Pesimists Iščenko uzskatīja, ka mēs te kver- nam velti. Var jau būt. Mūsu darbā nekad iepriekš nevar paredzēt rezultātu, tāpēc itin bieži iznāk strādāt pa tukšo, lai gan arī tas var izrādīties noderīgi. Šoreiz bija tāpat: neviens nevarēja galvot par veiksmi — mūsu slēpnis ir tikai viens posmiņš visas operācijas ķēdē. Operācijas, kura sākās pirms sešām stundām un tagad jau ieskauj visu pilsētu.

Līķi atrada agrā pēcpusdienā. Bija silta atvasaras diena, saule maigi sildīja, gaisā ņirbēja viegli, sidrabaini zirnekļu tīkli, čivināja putni — īsāk sakot, piepilsētas mežs neskopojās ar saviem septembra jaukumiem. Kā asa disonanse šai idillē ielauzās beigtais cilvēks, kas nedabiskā pozā bija izstiepies mīkstajos arumos.

Spriežot pēc apģērba un izskata, tas bija klaidonis — tās raibās sabiedrības pārstāvis, kura bez pases kabatā plūda uz mūsu novadu, kur to sagaidīja siltāka saule, bagātāki tirgi, pilni dārzi pārtikas, alus un kaltētas zivis, hipodroma troksnis un citi lielās dienvidu pilsētas jaukumi.

Ķermeni no vienas puses klāja tetovējumi — tur bija gan noziedznieku folkloras elementi, gan tradicionālās nāriņas, baloži, cauršautās sirdis, pat īstas gleznas, ko bija gleznojuši nezināmi kameru mākslinieki. Centīgs biogrāfs pēc šiem zilajiem ornamentiem varētu izsekot visiem nelaiķa vētrainās dzīves posmiem: īslaicīgās aizturēšanas izolators, izmeklēšanas izolatori, cietumi, kolonijas, pārsūtīšanas punkti… Un savā pēdējā stundiņā viņš acīmredzot bija licis lietā visu šo pieredzi, spriežot pēc izkārpītās zemes, satriektajiem pirkstu kauliņiem, resnās, zarainās nūjas, kas bija stingri sažņaugta mirušā rokā; viņš bija kāvies no visas sirds.

Piebrauca pilsētas operatīvās grupas mašīna. Prokuratūras izmeklētājs apgāja apkārt nogalinātajam, parādīdams operatīvi tehniskās nodaļas ekspertam Ivanki- nam, ko vajag fotografēt.

Klikšķēja fotoaparāts. Viens — panorāmas uzņēmums. Divi — līķis kopumā. Trīs, četri — galva un seja tuvplānā. Pieci — rokā sažņaugtā runga.

—  Lūdzu, dakter, — Zaicevs klusi noteica, kad fotografēšana bija galā.

—  Nāve iestājusies pirms divām stundām, — ierasti, negaidīdams jautājumu, teica tiesu medicīnas eksperts. — Nazis ar tievu, vienpusēji trītu šķeltni.

Es jau pats biju ieraudzījis mazo, šauro brūcīti zem kreisās krūts galiņa. Asinis netecēja, un tā izskatījās daudz nekaitīgāka nekā pušumi uz pieres un sejas; tāda pavisam niecīga skrambiņa. Taču cilvēkam, kurš jau agrāk redzējis šādus ievainojumus, uzreiz kļūtu skaidrs, ka dūriens trāpījis tieši sirdī un nāve iestājusies tai pašā acumirklī.

Man tika melnais darbs — vajadzēja palīdzēt izmeklētājam izdarīt apskati, valstīt līķi un izčamdīt tam kabatas, cilāt apģērba gabalus. Tā bija ilga, ķēpīga un apnicīga padarīšana, kas šķietami nekādus taustāmus rezultātus nedeva, arī pieaicinātie — puisis un meitene, kas bija mežiņā pastaigājušies un speciāli izlaisti cauri ķēdei, — bija nesaprašanā, kāpēc vesela izmeklēšanas grupa nu jau divas stundas noņemas ar līķi tā vietā, lai skrietu ķert noziedznieku.

Nezinātāju izbrīns bija saprotams: viņiem nebija ne jausmas, ka pa pēdām jau palaisti divi suņi, ka mežiņu un visu tā tuvāko apkārtni cītīgi ķemmē gandrīz visi rajona nodaļas darbinieki, palīgos pieaicinātie brīvprātīgie kārtības sargi un komjaunieši, ka visām patruļām pilsētā, stacijā un lidostā uzdots pārbaudīt aizdomīgas personas. Bet grupai, kas apskatīja notikuma vietu, bija konkrēts uzdevums: atrast un fiksēt tos sīkumiņus, kuri vēlāk, kļūstot par lietiskajiem pierādījumiem krimināllietā, palīdzēs atmaskot slepkavu.

Taisnību sakot, vismaz pagaidām ar pierādījumiem bija trūcīgi. Tas kļuva skaidrs pat pieaicinātajiem — pa ausu galam dzirdēju, kā puisis čukst savai pavadonei: «Tumša lieta. Nekādu pavedienu. Nemaz nav zināms, kas ir nogalinātais. Tāda grābstīšanās vien sanāks.»

Arī Zaicevs bija to padzirdējis un, uzmetis man īsu skatienu, sarkastiski pavīpsnāja: pirms gadiem trim kāds Krilovs, tolaik vēl būdams kriminālmeklēšanas stažieris, strādādams ar viņu vienā brigādē, kas izmeklēja analoģisku lietu, bija pateicis gaužām līdzīgu frāzi.

Tagad viņa smīkņāšana mani vairs nemulsināja: galu galā visi pārvar šo bezpalīdzības izjūtu un vairs nebēdā par izmeklēšanas bezperspektivitāti, trūkstot pierādījumu apstiprinātai informācijai, kad nav zināms, ko, kur un kā meklēt, bet noziedznieks šķiet gatavais rēgs. Tagad, kad jau esmu pavārījies kriminālmeklēšanas katliņā, zinu, ka izmeklēšanas gaitā pamazām šā «rēga» apveids iezīmēsies arvien skaidrāk, līdz visbeidzot tas materializēsies konkrētā cilvēkā, kurš jau būs tik reāls, ka viņam pat varēs uzlikt rokudzelžus. Jājautā tikai, cik ilgi tas vilksies, cik nervu, enerģijas un spēka prasīs.

Tā kā noslepkavotā kabatā nekādu dokumentu nebija, vajadzēja līķi daktiloskopēt. Spriežot pēc viņa gleznu galerijai līdzīgās miesas, nelaiķa raibajā dzīvē viņa pirksti ne vienu reizi vien bija pieskārušies daktiloskopiskās kartes veidlapai, bet tas nozīmēja, ka pēc mūsu pieprasījuma attiecīgā iestāde paziņos nepieciešamos personas datus un visas viņa vētrainās biogrāfijas detaļas.

Notikuma vietas apskate jau tuvojās beigām, kad pienāca pirmās noderīgās ziņas. Pie izmeklētāja pieskrēja leitnants Markins un pavēstīja: «Atraduši makšķernieku, kurš pirms divām stundām redzējis te kādu cilvēku. Garu rudmati ar mugursomu. Ģērbušos rūtainā kreklā, uz sejas bijusi brūce. Gājis uz ceļa pusi. Pazīmes izziņotas visiem posteņiem.»

— Kārtīgi viņu nopratiniet, visu sacīto fiksējiet protokolā, — Zaicevs izrīkoja, neizrādīdams nekādas emocijas. Nudien, ja netālu no notikuma vietas redzēts cilvēks ar brūci, tas taču vēl nenozīmē, ka viņš ir noziedznieks. Tomēr jau viens pavedieniņš rokā, viena versija.

Nākamais paziņojums bija vēl interesantāks: «Atrasts nazis.» Tas gulējis biezā zālē zem krūmiem, dažus simtus metru no notikuma vietas, bez suņa, protams, nebūtu atraduši. Tas bija parasts salokāmais nazis, kādus pārdod katrā saimniecības preču veikalā, ar diviem asmeņiem, dakšiņu un pudeļu attaisāmo. Asiņu uz tā nebija, taču noskaidrojās ari šī dīvainība, kad dažus metrus tālāk suns atrada lapu kušķi ar brūniem traipiem.

—  Pirkstu pēdas uz tā, saprotams, nebūs saglabājušās, — noteica Ivakins, ar pinceti satvēris nazi un iemetis to plastikāta maisiņā.

—  Redzams, īpašnieks ir tālredzīgs cilvēks, taču viņam laikam patīk būt oriģinālam.

Viņa pēdējos vārdus sākumā nesapratām, bet tad viņš parādīja maisiņu, un mēs pamanījām, ka roktura vienā pusē piestiprināta vienkapeika.

Līķi aizveda uz morgu, ķēdi novāca, operatīvās grupas mašīna aizbrauca, vārdu sakot, darbs notikuma vietā bija padarīts. Taču, kā vēlāk izrādījās, nebija vis.

—  Krilov, — izdzirdu aiz muguras kādu saucam un pagriezies ieraudzīju nodaļas priekšnieka vietnieku Fro- lovu un kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku Jesi- nu. Man uzreiz kļuva skaidrs, ka šodien mājās netikšu. Vai nu būs kāda neplānota dežūra, neatliekams komandējums, vai cits pārsteigums, kādu mūsu dienestā nav mazums, taču mierīgi pavakariņot ģimenes lokā un agri likties gulēt man šodien noteikti neiznāks. Starp citu, tā tas ir jau trīs gadus, kopš strādāju kriminālmeklēšanā.

—  Paklausies, Krilov, — Jesins iesāka. — Tepat netālu uzieta būda vai kaut kas tamlīdzīgs, kur klaidoņi lien pārnakšņot. Vajadzēs tur pasēdēt līdz rītam, varbūt kāds iemaldās.

Un, redzēdams, ka esmu nesaprašanā, piebilda:

—  Pagaidām tā ir vienīgā iespēja sadabūt kādu liecinieku. Vārdu sakot, tu būsi grupas vecākais.

Būda stāvēja nelielā klajumiņā mežaparka dziļumā. Tādus mitekļus parasti attēloja Breta Harta un Henrija Lousona grāmatu ilustrācijās, un lecošās saules staros tā nudien izskatījās gleznaina. Laikam to bija cēluši paši klaidoņi, izmantodami materiālus, kādi gadījās pie rokas, — kritalu stumbrus, zarus un žagarus.

Iekšā bija krēslaini, smacīgi un nemājīgi.

—  Te nu mēs visi garajā naktī sadzīvosim veselu lērumu blusu, — sērīgi teica Iščenko, iekārtodamies improvizētajā gultā uz dzeltenajām kritušajām lapām. Mēs ar Bagrovu klusējām, lai gan baidījāmies no tā paša. Starp citu, blusās mēs gan neiedzīvojāmies, toties sešās gaidīšanas stundās pamatīgi sakoda odi.

Pirmie viesi ieradās, kad bija jau pavisam tumšs. Divas grīļīgas ēnas ieslīdēja būdā, piedvesdamas to ar vīna smārdu.

—  Klusu, milicija! — Bagrovs sagrāba pirmo, es — otro. Klaidoņi nepretojās, iespējams, tāpēc, ka bija gaužām pārsteigti vai arī jau apraduši ar likteņa pavērsieniem, kuru neatņemams elements bija nepatikšanas ar miliciju.

Nākamās stundas laikā aizturējām vēl trīs, vairāk gan tonakt neviens nerādījās.

Rītausmā atbrauca mašīna, es nodevu aizturētos un braucu uz mājām atpūsties. Ja to vispār varētu nosaukt par atpūtu: divpadsmitos vajadzēja būt atpakaļ nodaļā, tāpēc izgulēties, dabiski, es nepaguvu.

Toties pulksten divos mēs ar Bagrovu jau sēdējām alus bārā «Vēzis» un, sūkdami auksto alu, spriedelējām, ka mūsu darbā taču ir arī patīkami brīži. Starp citu, tas nebija vienīgais apspriešanas vērtais temats. Pēdējo dienu laikā bija savākts ne mazums sākotnējās informācijas, ko vajadzēja kā pienākas apstrādāt.

Pirmkārt, bija noskaidrota nogalinātā personība: Ri- fats Bakirovs, cilvēks bez noteiktas dzīvesvietas un nodarbošanās, kurš savos trīsdesmit piecos gados bija paguvis iedzīvoties astoņās sodāmībās. Viņa noziedzīgās noslieces bija visai nemainīgas: klaiņošana, parazītisks dzīvesveids un sīkas zādzības. Daudz viņam par to nepiesprieda, un, atsēdējis gadu vai divus, Bakirovs nekavējoties atgriezās pie vecajiem ieradumiem. Pēdējo reizi viņš iznāca brīvībā pirms sešiem mēnešiem: kur un kā viņš bija pavadījis šo laiku, mēs vēl nezinājām.

Zaicevs izsūtīja atsevišķus uzdevumus uz visām kolonijām, kur Bakirovs savulaik bija izcietis sodu, un pēc neilga laika tika atsūtītas ziņas par viņa uzvedību, kontaktiem, sakariem un iespējamajiem ienaidniekiem. Vārdu sakot, cietušā personas izstrāde gāja vaļā pilnā sparā.

Ar aizdomās turamo bija sarežģītāk. Lai gan dakti- loskopiskās ekspertīzes slēdziens vēl nebija gatavs, Ivakins paziņoja, ka identifikācijai derīgu pirkstu nospiedumu uz naža nav.

Notvertie klaidoņi par slepkavību neko nezināja, un tas izklausījās ticami, jo pretējā gadījumā viņi būtu ņēmuši kājas pār pleciem un kopušies pēc iespējas tālāk no šīs nelāgās vietas. Tāpat viņi nevarēja neko prātīgu pastāstīt par pārējiem būdas iemītniekiem: nakšņotāji nāca un gāja, viņi uzradās un nozuda dažādos laikos, parasti naktī, un gandrīz vienmēr bija pilnā.

Aplūkojuši Bakirova fotogrāfiju, divi no saķertajiem, kas šeit uzturējās tikai otro nakti, viņu nepazina, trīs «pastāvīgie iedzīvotāji» teica, ka Tatāru gan pazīstot, taču neko prātīgu par viņu pastāstīt nevarēja. No rītiem Bakirovs tuvējos dārzos ievāca vairākus kilogramus tomātu un nesa tos uz tirgu pārdot. Vai tirdzniecība gāja no rokas, to neviens nemācēja pateikt, bet parasti viņš atgriezās stipri iereibis un, ne vārda nebilzdams, likās gulēt. Nākamajā dienā cikls atkārtojās, tiesa, paretam viņš vispār neatgriezās nakšņot. Iedzēris uzvedās mierīgi, kauties nelīda, ienaidnieku viņam neesot bijis, tāpat kā draugu. Par sevi neko stāstījis neesot, viņi zināja tikai to, ka pilsētā šis satiekoties ar čali, vārdā Baklāns, un parasti tas notiekot alus bārā «Vēzis».

To Baklānu vajadzēja dabūt rokā, tāpēc jau mēs tagad sēdējām šajā verandā, virs kuras milzīgs posmkājis, pateicoties kuram iestādījums ticis pie sava nosaukuma, stiepa varenās spīles pretī saulei.

Ja es pats nestrādātu milicijā un kādā piedzīvojumu filmā redzētu divus inspektorus bārā sūcam aliņu, vajadzīgo cilvēku gaidot, droši vien būtu tos apskaudis. Taču pašreiz, reālajā dzīvē, jutos aizkaitināts un sēdēju kā uz adatām. Šodien biju uzaicinājis četrus lieciniekus laupīšanas lietā, kā arī automašīnas zādzības aculieciniekus un divus parazītiska dzīvesveida piekopējus, taču, pateicoties neplānotajiem pasākumiem, viss darbs aizgāja pa pieskari… Vajadzēs vēlreiz atraut cilvēkus no viņu darīšanām, daudzi būs sašutuši, un neiesi jau visiem taisnoties, ka lieta, kuras sakarā viņi atsaukti, atbīdīta otrajā plānā un tās vietā stājies kaut kas svarīgāks, neiesi jau dievoties, ka noziegumus nekad nevar iepriekš paredzēt, neteiksi arī to, ka iepriekšējā naktī neesi ne acu aizdarījis…

— Tinamies, menti kaut ko vaktē! — Šis čuksts izjauca manas pārdomas, un es strauji apcirtos. Pilsonis Naļi- vaiko, ar iesauku Zobs, ar skubu vilka uz durvju pusi Kolu Zolotuškinu, kurš bija pietempies līdz nejēgai. Citkārt es būtu painteresējies, kāpēc abi draugi nav darbā, un uzdevis kaudzi jautājumu, uz kuriem viņiem ļoti nepatiktu atbildēt, neba velti aizlikās tādā steigā, pat aliņu nepabeiguši. Gan jau es viņus vēl paaicināšu uz pārrunām, tad man iešāvās prātā, ka visa mūsu maskēšanās — alus kausi, savazātās drēbes — patiesībā ir pilnīgi velta, jo vietējā varza tik un tā pazīst mūs kā raibus suņus. Atliks paļauties vienīgi uz to, ka Baklāns un viņa draugi ir ieklīdeņi un ar vietējiem pārmērīgi nečupojas.

Ap pieciem bārā ienāca raiba kompānija, tieši tāda, kādu bijām gaidījuši. Ienācēji tūlīt sastūma kopā galdiņus un nokrāva tos ar alus kausiem. Aliņu bagātināja piķamelns vīns no pagaldē paslēptām pudelēm, un šķidrums plaka visai jestri.

— Aizej izsauc mašīnu, — es teicu Bagrovam. — Viņus vajadzēs pārbaudīt šā vai tā. Un iegansts jau ir — alkoholisku dzērienu lietošana sabiedriskā vietā.

Kompānija uzvedās arvien skaļāk, un, lai gan nevarēja saprast, par ko ir runa, pēc atsevišķiem vārdiem kļuva skaidrs, ka par tamborēšanu un pastmarku krāšanu šie vis nerunā.

—  Nelamājies, Baklān! Gribi iekulties ziepēs? — es sadzirdēju, taču, tā kā sēdēju pret runātājiem ar muguru, nepaguvu ievērot, kurš kuram to teica. Tagad vajadzēja rīkoties. Es izvilku no azotes iepriekš sagatavotu kūpinātu breksi un devos pie blakus galdiņa.

—  čaļi, mainīsim pret kādu aliņu, man nauda cauri.

—  Sēdies tik klāt, ieliesim, — aizbildnieciski noteica būdīgs, neskuvies vīrs, kāru aci noskatīdams manu breksi. — Tev nu gan ir viena feina zivtiņa! Tirgū pirki, vai?

—  Nospēru zvejniekiem, — es atbildēju, ģelzi laukā vilkdams. — Tūliņ sašņikāšu.

Man piestūma kausu, un es ar bažām nodomāju, ka to vircu taču vajadzēs izdzert.

—  Vietējais? — noprasīja kaimiņš, izmeklēdams sev prāvāku ikru gabaliņu.

— Nē, caurbraucējs. Taču skatos, ka šitā pilsētiņa nav nemaz zemē metama, nolēmām padzīvoties kādu nedēļu tepat.

Ķēros klāt astei, bet mans šorīt pirktais nazis, kura rokturim nodaļas staršina bija piestiprinājis monētu, uz mata līdzinājās tam, kuru pašlaik pētīja eksperti.

Es ierāvu to, kas skalojās kausā, neuzkrītoši noskatīdams jaunos draugus. Pie galda sēdēja septiņi cilvēki, un diezin vai kādam patiktu sastapt šādu kompāniju nomaļā vietā. Visi dūšīgi sukāja iekšā zivi, par mani vairs nelikdamies ne zinis. Pie galdiņa pienāca Bagrovs un, neuzkrītoši man pamājis, skaļi sasveicinājās.

— Tas ir mans draugs, — es paskaidroju. — Mēs darbojamies kopā.

—  Nu, tad lai tik sēžas klāt, — noteica tas pats vīrietis. — No kurienes tad jūs esat?

—  No Kubaņas, — Bagrovs nosvērti atbildēja. — Apbraukājām Gruziju, izdzīvojāmies pa Sočiem, tagad taisāmies laist uz Krimu.

—  Un kur tad jūs šeit esat apmetušies?

—  Vinā krastā, mežā. Tur viena tāda feina būdiņa, iekšā silti, sausi un gaiši, mušas ar nekož…

Man iepretim sēdošais cilvēks atrāvās no sava kausa un pavērās manī.

—  Kaut kā neesmu jūs tur manījis. Man tur dzīvo viens čoms — Jurka Tatārs. Vai pazīstat?

—  Kā nu nepazīsim, — es pārliecināti atbildēju, juzdams mostamies mednieka azartu.

—  Ko tad viņš, draņķis, vakar neatnāca? Varbūt domā, ka to červoncu es viņam uzdāvināju? Par šito es viņam vēl purnu nozilināšu kā nākas!

—  Nomierinies, Baklān! — viņu apsauca sarainais stiprinieks. — Šodien nu gan tu esi varen bargs!

Baklāns nolaida skatienu un zivju atliekās pamanīja nazi.

— Kur tu to rāvi? — Baklāns apvaicājās, paņēmis nazi rokās un nopētījis to no visām pusēm.

—  Atradu turpat pie būdas, — es nevērīgi attraucu. — Nu un kas?

— Tas tak Rudā nazis. Vēl aizvakar dzērumā man ar to draudēja. Bet gan es vēl viņam tikšu klāt, rokas no eņģēm izraušu.

Bija pienācis laiks izbeigt. Pie blakus galdiņa jau desmit minūtes sēdēja Vitja Laktinovs, un es nemanāmi pamāju viņam ar galvu. Minūti vēlāk pie mūsu galdiņa pienāca divi iecirkņa inspektori formās un seši mūsējie ar brīvprātīgo kārtības sargu apsējiem. Izskatījās pēc parastas milicijas organizētās «šaubīgo vietu» apgaitas. Viens no kārtības sargiem it kā nejauši paskatījās zem mūsu galda un izvilka no turienes veselu kaudzi aizsāktu pudeļu.

—  Žūpojat? Nāksiet mums līdzi!

Mūsējie noņēmās ar aizturētajiem, bet mēs ar Bagrovu aizvedām Baklānu uz prokuratūru, jo Zaicevs bija izteicis vēlēšanos personiski nopratināt viņu.

Patiesībā Baklāns izrādījās Ivans Timofejevičs Pogo- relovs, trīsdesmit četrus gadus vecs, četrreiz sodīts, divas sodāmības, kā viņš centīgi apgalvoja, jau esot dzēstas. Viņš runāja ātri un dedzīgi, dzīvi žestikulēdams ar rokām, klaigāja un tā vien sliecās pārvērst pratināšanu strīdā, vārdu sakot, godam attaisnoja savu iesauku…[1]

—  Sakiet, Pogorelov, — Zaicevs, kā vienmēr, bija nesatricināms, — vai jūs pazīstat Rifatu Bakirovu?

— Jurku Tatāru, vai? Protams, pazīstu. Viņš no manis uz vienu dienu palienēja červoncu un neatdeva. Gan es ar viņu vēl norēķināšos! Varbūt man tās naudas nemaz tik daudz nav, ko?!

—  Viņš ir jūsu biedrs? — Zaicevs palaida gar ausīm to, kas viņu neinteresēja.

—  Bija, bet tagad visa draudzība vējā! Kad satikšu, momentā degunu uz pusēm salocīšu!

— Tātad viņš ir jūsu ienaidnieks, un jūs gribat ar viņu izrēķināties? — Zaicevs pacietīgi turpināja.

—  Un izrēķināšos ar! — Baklāns gluži vai vārījās no dusmām, vēl nenojauzdams, uz kuru pusi izmeklētājs velk. — Kas gan var man to liegt? Ne no viena nebaidos!

Tajā mirklī Zaicevs nolika viņam priekšā fotogrāfiju, un Baklāns, aizrijies ar kārtējiem draudiem, pamira ar atvērtu muti.

—  Kas viņam kaiš, ko? — viņš klusi nosēca. — Kas viņam ir?

Baklānu sagrāba panika, viņš jau bija aptvēris, ka pirmīt pateiktais var pavērsties pret viņu pašu, un, šķiet, grasījās skaidrot, ka viņam ar to visu nav nekāda sakara, ka tas ir nelāgs pārpratums, taču tā vietā viņš spēja tikai bezjēdzīgi malt vienu un to pašu: «Kas viņam kaiš? Kas viņam kaiš?» — pēdējo frāzi viņš jau izkliedza fal- setā. Izmeklētāja klusēšana viņu biedēja, un, tā kā man ar šādiem tipiem iznākusi darīšana ne vienu reizi vien, zināju, ka kuru katru brīdi viņš kritīs histērijā.

—  Bakirovs ir nogalināts, un mēs meklējam tos, kas būtu varējuši to izdarīt, — Zaicevs novilka, vērīgi raudzīdamies pratināmajā.

— Es neesmu viņu nogalinājis, nemaz neesmu spējīgs uz kaut ko tādu, — Baklāns ievaimanājās. — Varu pa- klaigāt, palamāties, sliktākajā gadījumā — sadot pa purnu. Bet nogalināt… Paprasiet puišiem —jebkurš pateiks to pašu…

—  Kurš tad varēja to izdarīt?

—  Kā tad es to varu zināt! Ienaidnieku viņam it kā nebija… Droši vien dzērumā… Sakāvās ar kādu, un gatavs. Šmigā viss kas var atgadīties! Vai ne?

— Un kas ir šis Rudais? — Zaicevs pārtrauca viņa vārdu plūdus.

—  Rudais? Nu, Fedjka. Tatārs parasti nāca kopā ar viņu. Uzvārdu neesmu prasījis, pasē neesmu skatījies. Zinu tikai, ka no Ukrainas. Nazītis, kuru vakar tam biedram redzēju, — viņš goddevīgi pamāja uz manu pusi, — tas noteikti ir viņējais. Bet vairāk gan neko nezinu.

—  Nu vismaz kā viņš izskatās, ko dara, kur dzīvo?

—  Pēc izskata nekas īpašs — ruds, dūšīgs. Kā lai es zinu, kur viņš dzīvo, brīvs putns — šodien te, rīt jau citur.

Zaicevs ilgi noņēmās ar Baklānu, pūlēdamies izspiest vēl kaut ko, taču viss pa tukšo. Viņš pat nebija spējīgs Rudo pienācīgi aprakstīt, tā ka mēs nevarējām sastādīt fotorobotu, pat vārdisko portretu ne. Izskatījās, ka turpināt nav jēgas, un Zaicevs uzdeva pēdējo jautājumu:

—  Kur jūs bijāt laikā, kad notika slepkavība?

—  Bet kad tas bija? Nu, kad viņu nogalināja? — Baklāns saprata, ka no viņa atbildes atkarīgs daudz kas, un, laizīdams sausās lūpas, sāka raukt pieri, lai tikai pareizi atcerētos, kur atradies šajā liktenīgajā brīdī.

—  Vakar pa dienu.

Baklāns saspringti domāja, bet piepeši jautri iesmējās un atkal ieņēma iepriekšējo pašpaļāvīgo pozu. Bija skaidri redzams, ka tūdaļ viņš pavēstīs kādu dzelžainu alibi.

—  Kur es biju, pilsoni izmeklētāj? — viņš pārjautāja, nu jau pavisam citā tonī. — Rakstiet vien savā protoko- liņā: biju atskurbtuvē. Velns dīdīja, jau no paša rīta pie- lakos un tad arī nokļuvu tur. Nu, vai nav tiesa, ka viss uz labu, tagad taču mani vairs aizdomās neturēsiet!

Zaicevs paskatījās uz mani, un es devos uz blakus kabinetu, lai piezvanītu. Nudien, pilsonis I. T. Pogorelovs vakar ap pulksten deviņiem no rīta, būdams dzēruma nemaņā, bija savākts pie Centrāltirgus un atskurbināts līdz pat vakaram. Dežurants bija labi iegaumējis vienīgo dienas klientu. Es sarunāju, ka viņš atnāks atpazīt Bak- lānu, — šī bija obligāta formalitāte, taču nekas vairāk, jo tāpat bija skaidrs, ka Pogorelovs saka skaidru patiesību.

Kad atgriezos, Baklāns apmierināti noprasīja:

—  Nu, pilsoni priekšniek, noticējāt? Es jau to protoko- liņu parakstīju, arī pilsonim izmeklētājam vairāk jautājumu nav, tā ka būs vien mums laikam jāšķiras, vai ne?

—  Šķirties mums, Pogorelov, vēl drusku par agru, — es atbildēju, un Baklāna acis sāka satraukti šaudīties.

—  Kāpēc par agru? Šito lietu jūs man tik un tā vairs nepiešūsiet! Arī par klaidonību neiesēdināsiet, pase man ir, kolonijā izdeva, un arī brīdinājumu nav…

— Vari uzskatīt, ka pirmo jau esi saņēmis, — sarunā iejaucās Bagrovs. — Bet par tiem vārdiņiem, kurus tu vakar bārā sarunāji, sēdēsi savas piecpadsmit diennaktis kā mīļais.

—  Abet lūdzu, — Baklāns atviegloti uzelpoja. — Ko esmu nopelnījis, to atsēdēšu, bez kādas apvainošanās. Kā nekā esmu cilvēks ar taisnīguma izjūtu.

Vēlu vakarā operatīvajā sanāksmē tika izvērtēta savāktā informācija. Baklāna pudeles brāļi neko interesantu nebija pavēstījuši — tie bija gadījuma paziņas, kurus vienoja patika klejot no vienas vietas uz otru, kāre viegli nopelnīt un sapnis par velti piedzerties, bet viss, kas atradās ārpus šā loka, viņus neinteresēja un atmiņā ne- iegūla. Divi no viņiem vairākas reizes bija tikušies ar Bakirovu un dzēruši šņabi kopā ar Rudo Fedju, taču neko prātīgu par viņiem pastāstīt nevarēja tik un tā.

Pašlaik visi aizturētie mitinājās klaidoņu tuptūzī, bet Baklāns — administratīvi aizturēto čokā, un vajadzības gadījumā jebkuru no viņiem varēja nopratināt vēlreiz. Lai gan jāšaubās, vai tas būs nepieciešams. Atskurbtuves dežurants atpazina Baklānu, līdz ar to pilnībā apstiprinādams viņa alibi, un turēt aizdomās par slepkavību kādu no viņa drauģeļiem arī nebija nekāda pamata.

Tad nu atlika vienīgi Rudais Fedja. Pēc visa spriežot, tas bija viņš, kuru netālu no notikuma vietas redzēja makšķernieks, un atrastais nazis piederēja viņam. Saprotams, ar šiem faktiem vien nepietika, lai izdarītu secinājumu par viņa vainu, turklāt eksperti pagaidām vēl nebija konstatējuši, vai šis nazis ir nozieguma ierocis, taču, lai sāktu viņu uzlūkot kā aizdomās turamo, ar to pietika.

Cits jautājums — kā viņu atrast! Kartotēku pārbaudes neko nedeva: lai gan palama Rudais bija visai izplatīta, tomēr vecuma ziņā līdzīgu cilvēku ar tādu vārdu nebija iespējams atrast. Četras reidu grupas caurām dienām apstaigāja alus krogus: iepazinās ar klaidoņiem, grieza zivis ar nažiem, kas izrotāti ar vienkapeikām, taču viss velti, uz šā mānekļa neviens neuzķērās. Vienīgais šā darba iznākums bija vairāki desmiti aizturēto, no kuriem neviens nepazina cilvēkus, kuri mūs interesēja.

— Vārdu sakot, tā, — Jesins pielika punktu, — Rudo mēs varam atrast tikai ar klaidoņu palīdzību. Ar vienu viņš varbūt ir lādējis vagonus kopā, ar otru nakšņojis, ar trešo spēlējis kārtis, žūpojis, zadzis, ar kādu citu kopā sēdējis cietumā, kā saka, pa diedziņam vien… Tātad mūsu uzdevums — izfiltrēt «viesmāksliniekus». Iesaistiet iecirkņu inspektorus, ārštata aktīvistus, brīvprātīgos kārtības sargus, komjauniešus, un tad tikai uz priekšu! Apgrieziet otrādi visus bēniņus, pagrabus un citus midzeņus. Bet rīt no paša rīta — uz tirgu, uzpirkšanas punktiem, komisijas veikaliem un alus bāriem. Jautājumi ir?

Jautājumu nebija. Visiem kļuva skaidrs, kādu kolosālu darbu nāksies paveikt, turklāt izredzes bija niecīgas, visticamāk, izmeklēšana iestrēgs pusceļā, un tikai ārkārtīgas veiksmes gadījumā izdosies satvert kādu niecīgu pavedienu, kas ļaus sekmīgi turpināt meklēšanu. Taču visi saprata, ka cita ceļa nav.

Nākamās trīs dienas mēs visi atcerējāmies vēl ilgi. Nācās bizot apkārt dienām un naktīm, ieskrienot rajona nodaļā, tikai lai nodotu aizturētos, un mājās varēja atgriezties labi ja pašā nakts melnumā, lai kaut pāris stundiņu nosnaustos.

Arī izmeklēšana neko jaunu nedeva. Zaicevs pieprasīja un izstudēja visas krimināllietas, kurās bija iejaukts Bakirovs un Pogorelovs, tāpat arī viņu personiskās lietas no kolonijām, kur tie bija izcietuši sodu.

Bakirovs ieslodzījuma vietās izturējās neuzkrītoši, ne ar vienu sevišķi nedraudzējās, nestrīdējās, ienaidnieku viņam nebija. Toties Pogorelovs uzvedās kā jau parasti: spurojās pretim, taisīja tračus, uzsāka ķildas, kāvās, tāpēc itin bieži sēdēja soda izolatorā. Taču Bakirova un Pogorelova ceļi nekad agrāk nebija krustojušies — ne brīvības atņemšanas vietās, ne ārpus tām.

Zaicevs pat sastādīja Bakirova un Pogorelova klejojumu shēmu pa valsti. Un, lai cik dīvaini liktos, tas nemaz nebija tik grūti, kā pirmajā mirklī varētu šķist. Kaut gan klaidoņi uzskata sevi par brīviem ceļiniekiem, viņu maršruti milicijai parasti ir tikpat labi zināmi kā ornitologiem gājputnu pārlidojumi. Ceļošana bez dokumentiem ir visai ķēpīga padarīšana, tāpēc ceļavīri nereti nonāk tuptūzī jeb vētīšanas punktā. Tā ir sava veida šķīstītava, kur skrupulozi tiek pārbaudīta viņu pagātne. Vispirmām kārtām atsijā noziedzniekus, kuri bēguļo, citus meklējamos un visus tos, kuri kaut reizi pārkāpuši likumu, taču pamanījušies izvairīties no atbildības. Tad nāk kārta tiem, kam nav lielu grēku, taču kas agrāk saņēmuši brīdinājumus par klaidonību, — viņus sauc pie kriminālatbildības un nodod tiesai. Bet tiem, kas iekrituši pirmo reizi, tiek izteikts pirmais brīdinājums un novēlējumi beidzot sākt normālu dzīvi; viņi saņem pasi, nosūtījumu uz darbavietu un ceļanaudu. Bet arhīvā nogulstas dokumentāli fiksētas viņu dzīves dreifa pēdas: pilsētas, rajoni, datumi, apdzīvotas vietas.

Tagad izmeklētāja shēmā trekna, sarkana līnija iezīmēja Bakirova klejojumu maršrutu, bet zaļa līnija atainoja Pogorelova maldu ceļus. Līnijas līdzinājās viena otrai — tās bija salauzītas kā šo cilvēku dzīves, vieni vienīgi asi pavērsieni. To virzienu lielā mērā ietekmēja gadalaiki: ziemā līnijas pavērsās uz dienvidiem, vasarā — atkal atpakaļ vidējos platuma grādos. Tās iespaidoja arī citas ārējās ietekmes: reižu reizēm tās iemaldījās tālu ziemeļos, vietās kas bija kļuvušas bēdīgi slavenas ar saviem dzeloņstiepļu iežogojumiem, lai pēc pusgada atkal trauktos uz dienvidiem pretim siltajai saulei.

Līnijas nesastapās. Tiesa, reižu reizēm tās izlocījās cauri vienām un tām pašām apdzīvotām vietām, vienām un tām pašām kolonijām, taču datumi, kas bija pierakstīti turpat blakus ar sarkanu un zaļu zīmuli, nekad nesakrita. Nebija kam pieķerties.

Šis tas tomēr noskaidrojās, kad beidzot tika saņemti ekspertīžu rezultāti. Uz naža bija atrastas ar aci nesaskatāmas asiņu pēdas, kas atbilda Bakirova asinīm, asmens izmēri un forma ļāva atpazīt tajā nozieguma ieroci, taču pirkstu nospiedumu uz naža nebija.

Tādējādi bija izveidojusies situācija, ka esošo datu analīze nekādus pavedienus izmeklēšanai vairs nedeva, bet jauna informācija neienāca. Pilnīgi iespējams, ka noziegums «paliks karājoties gaisā» — neatklāts.

Kā pēdējais salmiņš radās ideja pameklēt Rudo nesen notiesāto vidū: lai arī reti, tomēr mēdza gadīties, ka noziedznieki mēģina noslēpties kolonijā, cerēdami, ka te jau nu neviens tos neatradīs.

Taču viss sagriezās ar kājām gaisā. Transporta milicijas darbinieki stacijā aizturēja kādu cilvēku, kurš uzdevās par Gastjevu. Kad viņu iztaujāja arī mūsu lietas sakarā, viņš atzinās, ka pazīstot Rudo Fedju.

Gastjevu nekavējoties atveda pie mums. Vīru ļoti uztrauca tāda interese par viņa personu, un, pēc visa spriežot, no šīs jezgas viņš neko labu negaidīja. Kad atbrauca Zaicevs, Gastjevs nobijās vēl vairāk: viņš zināja, ka parasti prokuratūra ar klaidoņiem nekrāmējas. Tāpēc no sākuma atbildēja uz jautājumiem izvairīgi un negribīgi.

—  Kāds Rudajam uzvārds, kas viņš tāds ir un no kurienes nācis?

—  Uzvārdu nezinu, mēs iepazināmies pludmalē, sadzērām, es pateicu, ka man nav kur palikt, un Fedja uzaicināja mani pie sevis.

—  Kur «pie sevis»? — Zaicevs sarosījās. — Kāda adrese?

—   Nu kāda tur var būt adrese? Viņš dzīvoja zem tilta — lūkā. Bija tīri labi iekārtojies, arī mani pieņēma, divatā tomēr jautrāk. Padzīvojām tā kādas trīs četras dienas, viņš sakravāja mantiņas un aizgāja. Droši vien bija saticis kādu čomus un gribēja doties uz dienvidiem — kā nekā ziema pie durvīm. — Pārliecinājies, ka uzdotie jautājumi nav vērsti pret viņu pašu, Gastjevs uzreiz kļuva runīgāks.

—  Vai pazīstat kādu no šīm mantiņām? — Zaicevs pacēla avīzes un parādīja vairākus rindā saliktus nažus. Pieaicinātie pievirzījās tuvāk.

—  Tas tak Fedjas nazis. Rau, monētu pielipinājis! Tā taču bija viņa mīļākā paruna: «Dzīvība ir kapeikas vērtē.» Mīlēja gan viņš šo izteicienu. Bet nazis, sak', maiņai — dzīvība par kapeiku, ja tāda vajadzība rastos. Vai Fedja tiešām būtu nolaidis kādu no kājas?

—  Kāpēc jūs tā domājat?

—  Skaidra lieta, neba jau tāpēc jūs viņu meklējat, lai piešķirtu ordeni vai izmaksātu prēmiju. Un vēl par to nazīti prašņājat. Nudien, vai nebūs kādu uz nāvi notiesājis?

—  Labāk atbildiet uz jautājumiem, Gastjev, — Zaicevs iegrieza pratināšanu pareizajās sliedēs. — Ko jūs vēl varat pastāstīt par Rudo?

— Laikam jau vairāk neko. No jūsējiem gan viņš raustījās, bet kurš gan no milicijas nebaidās?

—  Kāpēc tad viņš no mums tā baidījās? Laikam jau būs kādi grēki bijuši?

—  Kuram tad to nav? Bet Fedjka stāstīja, ka vienu brīdinājumu jau esot norāvis, tātad vairs nedrīkstēja iekrist, jo nav jau nekāda prieka muļķības pēc sēdēt cietumā.

—  Kā tas ir — «muļķības pēc»? Vai tad var arī gudrības pēc cietumā iet?

—  Kā gan citādi! Ja vismaz skaidri zini — par ko, tad jau var arī pasēdēt. Pavisam cita lieta, ja neko neesi ievārījis, bet tevi tik un tā — caps — aiz krāgas, ieraksts, tad vēl viens un — sveicinātas, tālās nometnes. Skaidrs, ka nepatīkami.

—  Nudien, nepatīkami, — Zaicevs piekrita. — Taču ir viens paņēmiens, kā izbēgt no cietuma.

—  Kāds tad? — Gastjevs bija ieinteresēts līdz sirds dziļumiem.

—  Pavisam vienkāršs — neklainot.

Gastjevs vīlies atmeta ar roku.

— Vai ar smēķi pacienāsiet?

Un iepriecināts paņēma cigareti, lai aizsmēķētu.

Dziļi vilkdams dūmu, viņš nesteidzīgi pārlasīja protokolu. Kad jau grasījās to parakstīt, Zaicevs it kā starp citu pavaicāja:

—  Kā tu teici, kur Rudo aizturēja? Kur viņš norāva brīdinājumu?

—  Kaut kur tepat, netālu. Viņu saķēra stacijā, nu tajā lielajā, kā viņu tur… — no smadzeņu piepūles Gastjevs pat nosvīda. — Nu Kaukāza stacijā taču!

—  Nu labi, — Zaicevs vienaldzīgi atmeta ar roku un, pierakstījis savu jautājumu un saņemto atbildi, beidzot iedeva Gastjevam parakstīt protokolu.

Kad aizturēto aizveda, Zaicevs uzbudinājumā pielēca kājās un ņēmās staigāt pa kabinetu šurpu turpu.

—  Beidzot tas Rudais mums ir rokā! Tagad lieta ies uz priekšu!

Sākumā nekādi nevarēju saprast, kas tā uzskrūvējis parasti tik nosvērto Zaicevu un kāpēc viņš uzskata, ka Rudais beidzot ir mums rokā, taču, kad viņš teica: «Taisies, rīt abi ar Baklānu iziesiet svaigā gaisā, viņš droši vien galīgi sanīcis,» — es beidzot sapratu, kādu daudzsološu pavedienu esam satvēruši, un arī sajutu priecīgu uzbudinājumu — šādas izjūtas labi pazīstamas katram pēddzinim, kas nonācis uz īstajām pēdām.

Baklāns tiešām bija sanīcis un manāmi priecājās par iespēju izvēdināt galvu. Mašīnā viņš kaismīgi stāstīja par savu dzīvi un filozofēja, bet, kad jau tuvojāmies galamērķim, pavaicāja:

—  Tikai vienu es nekādi nevaru saprast: ko jūs varat ņemties sūda Tatāra dēļ? Nu, nolaida viens noziedznieks otru no kājas — kas tur liels? Jo labāk pašiem — mazāk klapatu!

Mēs ar šoferi nereaģējām, un Baklāns, mazliet nogaidījis, turpināja:

—  Lai gan, ja paskatās no otras puses, Rudais tagad ir kā vilks, kas nosmēķējis cilvēka asinis. Tagad no viņa var sagaidīt visu ko, nekas viņu vairs neapturēs. Vai ne?

Protams, Baklāns raudzījās pasaulē no sava zvanu- torņa, bet, lai arī cik dīvaini tas šķistu, lietas būtību viņš bija izpratis pareizi. Nudien: cilvēks, kurš bija materializējis principu «Dzīvība ir tikai kapeikas vērtē» nazī, ar kuru vajadzības gadījumā varēja izdarīt šo pirkumu, ir ne mazāk bīstams kā plēsīgs vilks. Taču man negribējās apspriest šo tēmu ar Baklānu, un es paliku atbildi parādā. Baklāns apvainoti apklusa.

Šķirošanas tuptūzī mēs pāršķirstījām veselu ķīpu aizturēto personu lietu. Fotogrāfijas tajās bija mazas mazītiņas, un es jau sāku bažīties, ka Pogorelovs nespēs sazīmēt savu paziņu. Taču bažas izrādījās veltas: viņš pārliecināti parādīja mapi, uz kuras bija uzrakstīts Fjodora Vasiļjeviča Makova vārds.

— Viss. Kriminālmeklēšana savu darbu padarījusi, — es teicu, atdodams Zaicevam Makova fotogrāfijas atpazīšanas protokolu un viņa personas lietu. — Tagad var

ķerties klāt izmeklēšana un tiesa.

»

Zaicevs vērīgi nopētīja fotogrāfiju, kurā bija redzams tik ilgi meklētais cilvēks.

—  Nemaz neizskatās pēc slepkavas, — es teicu.

— Vai tad tu esi pārliecināts, ka viņš ir slepkava? — izmeklētājs drīzāk bija noskaņots skeptiski nekā optimistiski.

—  Skaidrs, ka viņš. Kurš gan cits? Pirmkārt, Bakirova paziņa, otrkārt, nozieguma izdarīšanas laikā redzēts netālu no notikuma vietas, treškārt, viņa nazis, ceturtkārt, Bakirovs nogalināts tieši ar šo nazi! Netiešo pierādījumu ķēdīte — vai tad ar to ir par maz?

—  Nav maz. Taču nav arī īpaši daudz. Ķēdītei vēl trūkst dažu posmu, nav arī visai būtiskas detaļas — nozieguma motīva. Tā ka tagad nāksies meklēt to!

Nu ko, galu galā meklēšana ir mūsu profesija. Vajadzēja doties komandējumā un paciest visas ar to saistītās neērtības — ēst, ko un kur pagadās, kravas mašīnas kastē kratīties pa putekļainiem un izdangātiem lauku ceļiem daudzus jo daudzus kilometrus no rajona centra līdz kolhozam, bet no turienes atkal uz vietu, kur atradās kāda visu aizmirsta brigāde, nakšņot, kur Dieviņš atvēlējis…

Kādas divdesmit dienas es mētājos pa pilsētām un ciematiem, ievākdams ziņas par Makovu. Apzināju un nopratināju viņa radiniekus, draugus, paziņas, piedzīvotājas, dzīvokļu saimniekus, pie kuriem viņš dažkārt pārnakšņojis… Noskaidroju viņa gaumi, noslieces, paradumus. Klejot Makovs bija pasācis jau sen, un neko labu par viņu nedzirdēju. Viņa pagrimšana sākās līdzīgi kā simtiem citu — ar žūpošanu un notiesāšanu par huligānismu. No tā brīža arī viss sākās…

Kad, atgriezies no komandējuma, aiznesu Zaicevam veselu paku protokolu, kuros bija apkopota visa manis savāktā informācija, viņš ar mīklainu smaidu uzmeklēja shēmu, kurā bija uzradusies arī dzeltena līnija. Kādā nelielā pilsētiņā sarkanā līnija sastapās ar dzelteno. Arī datumi sakrita.

— Šeit Bakirovs un Makovs atradušies vienlaikus, — Zaicevs paskaidroja. — Pēc tam Bakirovs aizbraucis, bet Makovs notiesāts par zādzību. Tiesā viņš atzinies, ka zadzis viens, bet kolonijā drauģeļiem stāstījis, ka viņam bijis arī līdzdalībnieks, kurš kritiskā brīdī aizbēdzis, pamezdams viņu nelaimē. Viņš bijis nikns uz līdzdalībnieku un grasījies tam atriebties. Es pieprasīju šo zādzības lietu. Bija uzlauzts veikals, un tiesneši nevarēja vien nobrīnīties, kā Makovs viens pats ticis galā. Vienā vietā uz stikla Makovs bija atstājis pirkstu nospiedumus. Tie nebija vienīgie nospiedumi, taču toreiz tam nepiegrieza vērību. Es noteicu papildu ekspertīzi, un izrādījās, ka tie pieder… Bakirovam! Lūdzu, te tev būs arī slepkavības motīvs!

Izmeklēšana tuvojās noslēgumam. Makovs kaut kur klejoja, nemaz nenojauzdams, ka par viņu tik daudz zināms un ka netiešo pierādījumu ķēdīte jau saslēgusies važās, kuras viņam vairs nesaraut. Vēl tikai vajadzēja viņu notvert, bet tas jau bija vairs tikai tehnikas un laika jautājums.

No lēmuma par kriminālvajāšanas uzsākšanu:

«…izsludināt Fjodora Vasiļjeviča Makova, dzimuša 1939. gadā… pilsētā, meklēšanu…

Aizturēšanas brīdī piemērot viņam drošības līdzekli — apcietinājumu.»

No telefonogrammas: «…novērot Makova radinieku dzīvesvietas, kuru adreses… kā arī citas iespējamās Makova uzturēšanās vietas… organizēt patrulēšanu stacijās, pasažieru kuģu piestātnēs, lidostās, nodrošinot patruļas ar meklējamā fotogrāfijām… Nopratināt par klaidonību aizturētās personas, lai izdibinātu Makova atrašanās vietu…»

Pārējais jau bija pupu mizas. Šie dokumenti iedarbināja grandiozo, sarežģīto un labi iestrādāto kriminālvajāšanas mehānismu, kas aptvēra visu valsts teritoriju. Makovam vienkārši vairs nebija kur sprukt, un, kā saka daudz piedzīvojuši recidīvisti, tālāk par robežu jau ne- aizmuksi.

Makovu arestēja nomaļā Sibīrijas starpstacijā, un nelīdzēja arī no kāda nejauša ceļabiedra nopirktā pase ar pārlīmēto fotogrāfiju: uz Maskavu nosūtītā daktilosko- piskā karte atceļoja atpakaļ ar violeto spiedogu «Izsludināta Vissavienības meklēšana».

Lai pasteidzinātu notikumu gaitu, viņu nesūtīja pa parasto etapu, bet ar speciālu konvoju, un diennakti vēlāk, vēl nepaguvis atjēgties no lidmašīnas rēkoņas, notikumu straujā pavērsiena, pilsētu, klimatisko joslu un nelāgo iespaidu jūkļa, Makovs jau sēdēja mūsu dežūrdaļā.

Kad viņu aizveda pie Zaiceva, Makovs šķita nesatricināms. Tas liecināja par labu izturētību: nez vai viņš mierināja sevi ar domu, ka nākusi gaismā kāda sīka, sen aizmirsta palaidnība, — nieku dēļ jau netiktu izsludināta Vissavienības meklēšana un neviens nevizinātu viņu ar lidmašīnu pāri visai valstij. Tas, kā saka, «pat ezītim skaidrs». Vienā mierā viņš uzklausīja lēmumu par saukšanu pie kriminālatbildības un kategoriski noliedza savu vainu.

Zaicevs neķīvējās, necentās viņu pārliecināt un nepūlējās izspiest atzīšanos. Viņš uzmanīgi pierakstīja apsūdzētā atbildes protokolā un tai pašā laikā, skaļi pats sev diktēdams, ietvēra atmaskošanas plānā nepieciešamās izmeklēšanas darbības, kuru rezultātiem vajadzēja satriekt pīšļos visu, ko tikko bija stāstījis apsūdzētais.

Un šis bezkaislīgais izmeklētāja lietišķums, pārliecība, ar kādu viņš kala savu plānu, kad un kā atmaskot apsūdzētā melus, darīja Makovu domīgu. Viņš nebija nekāds zaļknābis un zināja, ka labprātīga atzīšanās var mīkstināt viņa vainu. Taču baidījās atzīties pirms laika un gribēja pārliecināties, cik daudz izmeklētājam zināms.

Un Zaicevs deva viņam šo iespēju: visos sīkumos izklāstīja Makova grēcīgo dzīvi, pieminēdams pat to, ka kādā nomaļā stacijā viņš bija izracis vientuļai večiņai pagrabu, kā samaksu paņemdams divdesmit piecus rubļus un pudeli šņabja.

Tāda izmeklētāja viszinība atstāja uz apsūdzēto graujošu iespaidu. Un, kad Zaicevs izklāstīja viņam slepkavības motīvus, apsūdzētais sāka runāt skaidru valodu…

— Tātad visu esat izrakuši! — viņš ar rūgtumu noteica un parakstīja protokolu. — Un tikai tāpēc, ka man tāds savdabīgs nazītis. Nebūtu aizmetis, tad es te tagad nesēdētu…

Mēs būtu varējuši slepkavam skaidrot, ka nazis ir tikai viens posmiņš pierādījumu sistēmā; ja arī tā nebūtu, atrastos kāds cits, jo noziedznieks atstāj pēdas vienmēr, un visas tā saucamās kļūdas ir loģiskas nozieguma izdarīšanas sekas, kas neizbēgami agri vai vēlu noved pie darīšanām ar tiesu. Taču viņš tik un tā tam nenoticētu. Atklāti sakot, nebija jau arī nekādas vajadzības viņu pārliecināt par pretējo.

OTRAIS SIŽETS

Vēstulē no Odesas

Pirmā diena

Nepaļaudamies uz atmiņu, es ieskatījos piezīmju grāmatiņā. Viss pareizi: Okružnajas iela 96. Es vēlreiz paraudzījos apkārt un atgrūdu nepakļāvīgos vārteļus. Dārza dziļumā zem smagas nojumes, tīstīdamās pledā, uz maza soliņa kluknēja večiņa brūnā lakatā. No pozas un ekipējuma kļuva skaidrs, ka viņa še pavada gandrīz visu savu laiku — no rīta līdz pat vakaram, saprotams, ja netraucē nelāgi laika apstākļi.

Redzams, viņai pietrūka izpriecu, jo tā noraudzījās svešiniekā ar alkatīgu ziņkāri.

—  Kur dzīvo jūsu pilnvarotā? — es apvaicājos, pienācis tuvāk.

— Kādā jautājumā nākdami? — večiņa atdzīvojās, mudinādama uz sarunu.

— Darīšanās, — un, lai tik skopa atbilde neradītu viņā vilšanos, mīklaini piebildu: — Pārrakstīšanās sakarā.

—  Uzkāpsiet pa trepēm, tad pa labi — piektais dzīvoklis.

Durvis atvēra dūšīga pusmūža sieviete ar rupjiem sejas pantiem un valdonīgu balsi. Viņa tik pamatīgi izstudēja manu apliecību, ka droši vien pat ielāgoja tās numuru, un tikai tad laida priekšnamā.

—  Kas jūs interesē? — viņa maķenīt aizbildnieciski noprasīja.

—  Liekēži, žūpas, visādi skandālisti un huligāni. Tādi, kas, tā sacīt, traucē dzīvot normālam darba cilvēkam.

—  Ir gan žūpas, gan skandālisti. Citkārt vakarā nemaz nedomā rādīties pagalmā. Milicija viņus galīgi izlaidusi. Dara, kas ienāk prātā, rau, aizvakar klajumā nobendēja sievieti. Būsiet tak dzirdējis?

— Nē, neesmu vis. Es noņēmos ar visādiem sīkumiem. Labāk paskatīsimies iemītnieku sarakstus.

Pilnvarotā, vienā mirklī zaudējusi par mani interesi, atnesa prasītos sarakstus. Par spīti preambulai, viņa nevarēja uzrādīt nevienu konkrētu žūpu vai dauzoņu, taču pāris uzvārdu es tomēr pierakstīju savā bloknotā.

Atgriezies pagalmā, aprunājos ar garlaicības mākto vecenīti, apspriezdams jautājumu, kas viņu nomāca visvairāk, — kosmisko raķešu palaišanas graujošā ietekme uz laika apstākļiem. Tad vēl labu laiku nopļāpāju ar šā un kaimiņu pagalma iemītniekiem. Sarunu tēmas bija visraibākās: ar piecpadsmitgadīgo Kolu Makejevu aprunājāmies par sambo, robežsargu būšanām un pūķu palaišanas paņēmieniem, ar sētnieku tēvoci Vaņu par baumām, ka šņabim atkal būs cena debesīs, bet šīm populārajām tēmām pa vidu jaucās arī dučiem citu: par futbolu, hokeju, ģimenes dzīvi, žūpības ļaunumu, pēdējo filmu un lērumu citu sadzīvisku lietu. Un mani sa- runbiedri pat iedomāties nevarēja, ka, apspriezdams dažādus ikdienas jautājumus, es ieguvu vēl citu, man nepieciešamu informāciju vai vismaz noskaidroju, ka viņu rīcībā tādas nav.

Ticis galā ar pagalmu apgaitu, es nogriezos šaurā, greizā un necilā ieliņā un apstājos pie kāda nojaucama nama drupām, kur pirms desmit stundām suns bija pazaudējis pēdas. Kāpēc tā bija noticis, varēja vienīgi minēt, un pat piķieris jeb, kā tagad šos dēvē, inspektors kinologs tikai rokas vien noplātīja. Zeme bija sausa, bet grāvji un būvgružu čupas parasti nespēj maldināt manīgo meklētāju ožu…

Taču Putenis apjucis grozījās uz vietas, neticīgi apošņādams akmeņus un betona gabalus, kas kā eži bija iz- slējuši gaisā savas armatūras adatas. M-jā, smarža ir viena smalka būšana. Pat zinātnieki joprojām nav vienisprātis par tās īsto dabu un cēloņiem, molekulārās un viļņu teorijas piekritēji lauž šķēpus neskaitāmo rakstu -un monogrāfiju lappusēs, zinātniskajās konferencēs un simpozijos. Tāpēc pārmest sunītim, ka viņš bez redzama iemesla pazaudējis pēdas, būtu vienkārši netaisni.

Lai gan, nebijis šīs aizķeršanās, viss, ko patlaban darīju es un mani biedri, iespējams, nemaz nebūtu vajadzīgs. Arī tā mēdz gadīties, taču tas ir pārāk labi, lai atkārtotos ik reizi, un suns, kaut arī tas būtu labākais no labākajiem, reti tiek galā ar cilvēkiem paredzēto darba daļu.

Ieliņa aizlocījās starp zemiem, laika zoba sagrauztiem namiņiem, kas vilka savus pēdējos gadiņus: pilsēta auga, un jaunceltnes par varēm spiedās uz nomalēm. Dažus simtus metru tālāk, aiz līkuma, sākās klajums, izsakoties precīzāk, kaut kas vidējs starp klajumu un pirms daudziem gadiem iekonservētu būvlaukumu. Tagad saules gaismā tas izskatījās pavisam citādi nekā rītausmā: parasts zālē ieaudzis posta pleķis, kur vietām samestas betona bloku grēdas un rūsošas metāla konstrukcijas.

Mūsu mašīnu pulciņš un jau apjukumā izsauktais baltais ātrās palīdzības furgoniņš, starmešu apgaismotais laukumiņš, kurā strādāja operatīvās grupas locekļi, zibspuldžu zibšņi, izmeklēšanas pirmo minūšu neizbēgamais juceklis — tas viss jau bija pagātnē, pirms desmit stundām. Ārēji klajums kā jau daždien klajums, lai gan mūsu dokumentos tas tagad nokristīts par notikuma vietu, un ducis apzīmogotu fotogrāfiju saglabās nākotnei apgaismotā laukumiņa gaisotni.

Ceļu īsinādams, es gāju taisni pāri klajumam un aiz- soļoju pāris metru no vietas, kur bija gulējis līķis. No pirmā acu uzmetiena eksperts bija pateicis, ka nāve iestājusies daudzo ribu lūzumu un iekšējās asiņošanas dēļ, kas radusies no sitieniem ar cietu, strupu priekšmetu. Runājot skaidru valodu, Korovinu bija nospārdījuši līdz nāvei — miesas bojājumu raksturs un to izvietojums atbilda šādam rašanās veidam.

Atklāti sakot, šāds gals bija cietušās piekoptā dzīvesveida likumsakarīgas sekas. Viņa nemitīgi žūpoja un nodarbojās ar sīko spekulāciju, tāpēc itin bieži viesojās rajona nodaļā, vairākkārt bija saņēmusi brīdinājumus un ieteikumus mainīt dzīvesveidu, taču, laiciņu noturējusies, atkal sāka veco dziesmu. Kā viņa bija gadījusies šajā klajumā, patālu no savām mājām, kas un par ko viņu tik nežēlīgi dauzījis, mēs pagaidām nezinājām.

Šķērsojis klajumu, es izgāju uz jaunā mikrorajona ielas un tramvaja pieturā sastapu Vadimu Grišaņinu, kurš arī atgriezās nodaļā. Mēs pārmijām pāris vārdu — sarunāties negribējās: abi jutāmies gauži noguruši, un nebija jau arī nekā īpaša ko stāstīt — šis bija informācijas vākšanas laiks, tās apstrāde un analīze vēl priekšā. Man iešāvās prātā, ka mēs visi tagad atgādinām skudras, kas no malu malām rāpo atpakaļ uz pūzni, stiepdamas katra savu kripatiņu. Pēcāk šīs daļiņas vajadzēs salipināt kopā un iznāks kaut kas gluži apjomīgs. Kā patīk izteikties mūsu šefam: «Vistiņa pa graudiņam vien knābā, bet oliņa, paskat tik, kāda,» — un viņš parādīja savu vareno dūri.

Ziņojuma rakstīšana prasīja apmēram stundu. Pēc tam es devos uz mājām — ne tāpēc, ka mana darbdiena turpinājās jau vairāk nekā divpadsmit stundu, bet gan tāpēc, ka šodien visas savas funkcijas biju izpildījis.

Pēc selektorapspriedes otrā dienā — rajona nodaļas priekšnieka vietnieks Frolovs, kriminālmeklēšanas priekšnieks Jesins, Iščenko, Grišaņins un es devāmies uz prokuratūru: prokurors bija uzaicinājis vadību un operatīvo sastāvu, kas strādāja Korovinas slepkavības lietā. Parasti uz tādām galvas mazgāšanām gāja Frolovs ar Jesinu vai pat Jesins viens pats, un tas, ka šoreiz bija sapulcināta gandrīz visa nodaļa, varēja nozīmēt tikai vienu: vai nu Petrovskis kaut kāda iemesla dēļ nav apmierināts ar darba gaitu, vai arī nolēmis pastiprināt kriminālmeklēšanas uzraudzību. Lai gan varēja būt gan tā, gan tā.

Prokurora plašajā kabinetā mēs iegājām ar zināmu bijību: Petrovskis bija vīrs ar strauju raksturu, viņš, varētu pat teikt, greizsirdīgi uzraudzīja likumu ievērošanu un bija visai nadzīgs disciplinārsodu uzlikšanā par visniecīgākajām kļūmēm un mazāko paviršību darbā. Būdīgs, ar nekustīgu seju, gandrīz vienmēr formas tērpā ar divām lielajām justīcijas padomnieka zvaigznēm pie atloka, viņš jau ar izskatu vien iespaidoja sarunbiedru, un visā rajonā bija labi ja pāris cilvēku, kas uzdrošinājās nebūt ar viņu vienisprātis un strīdēties. Turklāt ķildoties bija bezjēdzīgi: viņam piemita prasme pamatot savus argumentus ar vispārzināmām patiesībām, kuras gluži vienkārši nebija iespējams apstrīdēt, un tādējādi viņam vienmēr izrādījās taisnība.

Šodien prokurors acīm redzami nebija omā. īsi apsveicinājies, viņš klusēdams norādīja uz krēsliem un izsauca Zaicevu. Kad izmeklētājs ienāca, Petrovskis brīdi klusēja, noskatīdams klātesošos.

—   Nu tad lai iet pēc kārtas, — viņš noteica pareģa balsi. — Sāciet no paša sākuma. Celiet priekšā visu, kas jums ir.

—  Vakar ap pieciem no rīta sētnieks Posmitnijs klajumā uzgāja gulošu sievieti un izsauca ātro palīdzību, — Zaicevs runāja kā no papīra. — Ārsti konstatēja, ka viņa mirusi, un paziņoja uz rajona nodaļu. Cietusī Korovi- na ir piecdesmit sešus gadus veca, vientuļa, bez noteiktas nodarbošanās, viņa piekopa antisabiedrisku dzīvesveidu, sagājās ar šaubīgām personām: dzērājiem, zagtu mantu uzpircējiem un spekulantiem. Pirms nāves iestāšanās bijusi stiprā alkohola reibumā. Piekauta līdz nāvei un mirusi ap diviem naktī. Kabatās atrastas dzīvokļa atslēgas, korķis un sīknauda — trīsdesmit sešas kapeikas. Piecdesmit metru tālāk, ziemeļu virzienā, atrasta cietušajai piederējusī vaskadrānas soma, tajā trīs sadauzītas konjaka «Eniseli» pudeles.

Redzamu pēdu notikuma vietā nebija. Mēģinājām ar suni, taču tas dažus kvartālus tālāk pazaudēja pēdas.

No mājām Korovina izgājusi vakarā, tā ap septiņiem. Viena pati, bijusi viegli iereibuši.

Zaicevs mirkli apdomājās un tad piebilda:

—  Tas man arī viss.

—  Kādas ir versijas, un kas tās izstrādā? — Petrovskis noprasīja gandrīz bez jebkādas intonācijas.

—  Spriežot pēc konjaka pudelēm, viņa kaut kādā veidā saistīta ar Fedorova lietu. Katram gadījumam es pieprasīju šos materiālus. Taču ticamāk, ka, būdama dzērumā, vienkārši sastrīdējusies ar kādu pudeles brāli. Ir arī citi minējumi: laupīšana, atriebība, seksuāli motīvi. Taču tas vairāk plānam.

—  Versijas nevajag izvirzīt plānam un pārbaudītāju acu aizmālēšanai, bet gan darbam, — Petrovskis pamācoši teica, un viņam, kā vienmēr, bija taisnība, lai gan viņš tikpat labi kā jebkurš no mums zināja, ka ikviena pārbaude no prokuratūras, apgabala administrācijas vai IeM citu, ne tikai pašu ticamāko versiju neesamību darba plānā novērtēs kā nepilnību, šauras domāšanas vai iniciatīvas trūkuma izpausmi.

—  Un kas jums? — Petrovska nekustīgais skatiens ieurbās Frolovā.

—  Cietusī it kā ne ar vienu nav sevišķi naidojusies, līdz ar to nebūtu arī kam atriebties. Naudas un vērtslietu viņai nekad nav bijis, un visi to zinājuši, tā ka atkrīt arī laupīšana.

—  Tad kas un kāpēc viņu nogalinājis? — Petrovskis uzdeva šo jautājumu speciāli, lai liktu visiem klātesošajiem mocīties sirdsapziņas ēdās savas nezināšanas un nepietiekamās aktivitātes dēļ, jo noziedznieks taču bija uz brīvām kājām. Sī bija viņa darba aktivizācijas metode.

—  Laikam viņu būs piekāvis kāds no pudeles brāļiem, ar kuru viņa dzērumā sastrīdējusies, — Frolovs diplomātiski atbildēja.

— Laikam, acīmredzot, kāds no… — Petrovskis domīgi raudzījās pa logu, ar lineālu klaudzinādams pa galda stūri. — Diezgan trūcīgi. Bet kas galu galā ir izdarīts?

—  Nopratināti Korovinas kaimiņi, veikta viņas dzīvokļa apskate, noteiktas ekspertīzes: tiesu medicīnas — līķim, kriminālistiskā — cietušās apģērbam, — ziņoja Zaicevs.

—  Trūcīgi, — Petrovskis it kā pie sevis nomurmināja, joprojām vērdamies pa logu; izskatījās, ka viņš galvā risinātu kādu ārkārtīgi sarežģītu uzdevumu.

—  Vienai dienai nav nemaz tik maz, — iebilda Zaicevs, taču prokurors, atstājis šo repliku bez ievērības, turpināja:

—  Un ko paveikuši pārējie?

Bija pienākusi Jesina kārta.

—   Pašlaik strādājam ar uzskaitēm, ņemam priekšā agrāk tiesātos, kuriem ir nosliece uz vardarbīgiem noziegumiem. Tiek pārbaudīti Korovinas sakari. Krilovs no jauna apstaigā rajonu, kur suns pazaudēja pēdas, Griša- ņins vēlreiz apskata nozieguma vietu. Iščenko un Bagrovs pārbauda atriebības un laupīšanas versijas.

— Vai ir konkrēti rezultāti? — Prokurors paraudzījās manī, nogaidīja, kamēr atbildēšu, ka nav, tad uzklausīja analoģiskas Grišaņina un Iščenko atbildes.

—  Bet kur tad Bagrovs?

— Viņš kopā ar ārštatniekiem sēž Korovinas dzīvoklī ierīkotajā slēpnī, — Jesins atbildēja un tai pašā mirklī nožēloja, jo Petrovskis, sarkastiski pavīpsnājis, noprasīja:

—  Interesanti, ko viņi tur gaida? — un, atbildi nesaņēmis, turpināja: — Varbūt arī tas vajadzīgs tikai plānam? Sak', citu operatīvo pasākumu vidū organizēts arī slēpnis, taču paveiktais darbs pozitīvus rezultātus nav devis?

—  Rezultāti būs, Vladimir Stepanovič, — teica Fro- lovs, un mēs apstiprinoši klanījām galvu.

—   Nu labi, paskatīsimies. — Petrovskis brīdi klusēja. — Vajag noskaidrot, kur Korovina bijusi kopš brīža, kad izgājusi no mājām, līdz savai nogalināšanai, kur un ar ko dzērusi, kas pēdējais redzējis viņu dzīvu. Sadarbojieties ar izmeklētāju, lai jums būtu nepārtraukta informācijas apmaiņa. Katru dienu ziņojiet man par rezultātiem. Bet tagad — pie darba!

Pēc apspriedes mēs ar Jesinu iegājām Zaiceva kabinetā. Viņš deva mums rakstisku uzdevumu krimināl- »

meklēšanas gaitā veikt arī izmeklēšanas darbības, līdz ar to strauji kāpinot mūsu darbības efektivitāti. Vienojušies ar izmeklētāju par iegūtās informācijas apmaiņu, mēs devāmies uz rajona nodaļu.

Šeit mūs sagaidīja jaunumi. Par spīti Petrovska sarkasmam, slēpnim bija paveicies, un Bagrovs atgriezās ar aizturēto. Tas bija trīsdesmitgadīgais Paška Vereteņ- ņikovs, aprindās, kurās viņš apgrozījās, pazīstams ar iesauku Vārpstiņa. Būdams cilvēks ar grēciņiem, viņš jau vairākas reizes bija ciemojies vietās, kur pāraudzina ar darba terapiju, taču tik vien tā labuma, ka viņš bija iemācījies izlocīties no tūlītējas atgriešanās aiz restēm. Pašlaik viņa darījumi tuvojās robežai, aiz kuras cilvēka rīcība ir krimināli sodāma. Tā kā vina uzskati un pārliecība nebija mainījusies ne tik, cik melns aiz naga, no šīs robežas viņš pārāk vis neattālinājās, visu laiku balansēdams starp antisabiedrisku un kriminālu uzvedību.

Viņš ieradās rītausmā, ar mūķīzeri atvēra durvis un ielīda istabā, kur viņu kā nākas sagaidīja Bagrovs. Kāpēc viņš nācis apciemot Korovinu, Vereteņņikovs nestāstīja ne sitams, viņš atteicās dot jelkādas liecības.

Jesins piezvanīja Zaicevam, un pēc pusstundas tas jau bija rajona nodaļā ar sankcionētu aizturētā dzīvokļa kratīšanas orderi.

Vereteņņikovs dzīvoja tepat netālu zemā, nošķiebtā namiņā klusā, zaļā ieliņā. Viņa mājās, kā jau tas bija sagaidāms, valdīja netīrība un nekārtība, visa dzīvokļa iekārta sastāvēja no veca galda, drēbju skapja ar izgāztām durvīm un netīrām lupatām apkrautas gultas.

Toties uz palodzes stāvēja pusizdzerta dārga Marokas konjaka pudele un turpat blakus mētājās šokolādes «Zelta enkurs» papīrītis.

— Tu, brālīt, gan esi viens gardēdis, — noteica Zaicevs, uzmanīgi paņemdams pudeli. — Dzīvo pāri saviem līdzekļiem. Varbūt esi saņēmis mantojumu?

Vereteņņikovs neko neatbildēja. Acīmredzot viņš nervozēja, lai gan centās to neizrādīt.

Zaicevs pievāca visu viņa trūcīgo garderobi: divus kreklus, bikses, vējjaku un kurpes. Skapī zem vecām lupatām atradās milzīgs saišķis ar visādām atslēgām un mūķīzeriem.

—  Interesanti. — Zaicevs pasvārstīja rokās viltīgi izlocītos dzelzīšus. — Bet tagad apskatīsim pagrabu, bēniņus un šķūni. Varbūt arī tur atrodam ko interesantu.

Šis tas interesants atradās šķūnī, lai gan mēs bijām meklējuši pavisam ko citu. Zem veca, sadiluša un izmīdīta grīdas celiņa bija nobāztas divas kastes «Izlases» un «Eniseli» konjaka, kā arī jau patukšota šokolādes kārba.

—  Redz, kā vienam cilvēkam var mainīties gaume, — es noteicu. — Cik atceros, Paša vienmēr dzēris vermutu un «Solncedar», bet tagad šim iegaršojies konjaks. Zili brīnumi!

Vereteņņikovs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

—   Konjaks, saprotams, nācis no 42. veikala, — Zaicevs turpināja. — Skaidrs, ka Fedorovs to nav apkrā- mējis viens, taču viņš būs gribējis izmalties cauri bez līdzdalībniekiem, kāda velna pēc viņam vainu pastiprinoši apstākļi — «personu grupa», «pēc iepriekšējas vienošanās»… Bet tā nav godīgi, kā šķiet jums, Vereteņ- ņikov? Taču tagad spriedumu nāksies atcelt sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem.

—  Labi, ja jau esat tik gudri, — galu galā Vereteņņikovs pārtrauca klusēšanu. — Tikai vienu nevaru saprast, kāpēc jūs pievācāt manas panckas? Vai tā būtu konfiskācija, vai? Par tām taču neviens jums nedos ne plika graša.

—  Tas jau ir citas sarunas temats, — Zaicevs noslēpumaini atbildēja.

Nu jau varēja uzskatīt, ka slepkavība atklāta. Lai gan Vereteņņikovs to kategoriski noliedza, pierādījumi viņu atmaskoja. Nudien, kopā ar Fedorovu aptīrījuši pārtikas veikalu, viņi sadalīja laupījumu, un nu meklēja iespēju to realizēt. Fedorovs itin drīz iekrita, mēģinot pārdot konjaku pats, bet Vereteņņikovs nolēma rīkoties viltīgāk un atrada starpnieci — Korovinu, kura par smalkā dzēriena pārdošanu vienojās ar hipodroma bufetnieci Valentīnu Platonovu — dūšīgu, izmālētu blondīni, kura gan smaidīja vienā smaidīšanā, taču skatiens kā bija, tā palika ļauns. Tad nu izveidojās šāds cenu mehānisms: desmit rubļi no katras pārdotās pudeles pienācās Vereteņņiko- vam, četri ieripoja Korovinas kabatā, bet peļņa, kas radās, pateicoties bufetes uzcenojumam, palika Platonovai.

Taču Korovinai pietika nekaunības pārkāpt džentlmenisko vienošanos, un Vereteņņikovs saņēma divreiz mazāku summu, nekā bija gaidījis.

Slepkavības priekšvakarā alus bārā Vārpstiņa bija sagājis ar Korovinu ragos un piedraudējis izrēķināties. Neviens vairs nešaubījās, ka viņš to pēcāk arī nositis, lai vēlāk ielīstu dzīvoklī un ierautu nāsīs naudu.

Vereteņņikovs atzinās visā, izņemot slepkavību. Viņš apgalvoja, ka pēc ķildas alus bārā atstājis Korovinu turpat sēžam, bet no rīta ieradies viņas mājās, lai «saņemtu savu naudu».

Starp citu, to jau varēja paredzēt. Noziedznieki parasti labprāt atzīstas sīkākos noziegumos, taču līdz pēdējam noliedz savu līdzdalību slepkavībā. Platonova, kura šai laikā arī jau bija apcietināta, apstiprināja, ka Vereteņņikovs tiešām grasījies izrēķināties ar Korovinu, atradās arī alus bāra ķildas liecinieki. īsāk sakot, pierādījumi, kas apliecināja Vereteņņikova vainu slepkavībā, šķita nesagraujami. Un, saprotams, nevienam ne prātā neienāca, ka šī dzelžaini saistīto pierādījumu sistēma pajuks kā pelni vējā…

Jesins sapulcināja nodaļas darbiniekus, lai apspriestu turpmākos plānus. Viņam bija labs garastāvoklis.

—  Ar to Vereteņņikova lietu mēs nu būtu tikuši galā, un visi tagad mierīgi var atgriezties pie saviem materiāliem. Ja būs nepieciešams, Krilovs izpildīs izmeklētāja uzdevumus, taču jāšaubās, vai tas būs vajadzīgs. Bet tagad, cik spara, ķerieties klāt tām sasodītajām transporta līdzekļu zādzībām. Mūsu zonā jau četri motocikli ar galiem, bet visā rajonā būs kādi septiņi. Pienācis laiks tam vienreiz pielikt punktu.

Piepeši iezvanījās telefons.

—  Sveicināti, Vasilij Vasiļjevič, — Jesins jautri atņēma, un mēs sapratām, ka zvanītājs ir Zaicevs. — Nu, kādi jums tur jaunumi?

Tajā pašā acumirklī smaids pagaisa no viņa sejas.

—  Kā tad tā? Kāpēc? Tas nav iespējams! — Viņš labu laiku klusēja, nopietni uzklausīdams sarunbiedru. — Vai atzinumu jau saņēmāt? Ir nu gan cipari! Tūlīt aizsūtīšu Krilovu, un jūs varēsiet visu pārrunāt… Jā… Saprotams, ka strādāsim… Nu labi, uz sadzirdēšanos.

Jesins nolika klausuli un ar pirkstu galiem sāka bungot pa galda virsmu.

—  M-jā, ir nu gan situācija! Krilov, taisies mudīgi pie Zaiceva. Viņam esot jauni materiāli. Tā vien rādās, ka Vereteņņikovs nemaz nav nositis Korovinu.

Klātesošo reakciju varētu salīdzināt vienīgi ar Gogo- ļa «Revidenta» noslēguma ainu. Es pirmais atguvos no apstulbuma un devos uz prokuratūru.

Zaicevs, kā parasti, bija nesatricināms, lai gan, viņu labi pazīstot, varēja nomanīt, ka arī viņš pamatīgi samulsis. Uz galda gulēja vairākas papīra lapas, kuras izmeklētājs, ne vārda neteikdams, pasniedza man. Korovinas apģērba kriminālistiskās ekspertīzes akts. Kā jau bijām gaidījuši, viņa bija spārdīta ar kājām. Eksperti uz apģērba bija atraduši brūna apavu krēma pēdas, un vienā vietā rēgojās četrdesmit pirmā izmēra apava zoles nospiedums. Fotogrāfijas atainoja diezgan sarežģītu rakstu. Laikam jau tie bijuši slēpju zābaki.

— M-jā… Slepkavības dienā Vereteņņikovs bija apāvis vecās, melnās kurpes ar gludu zoli. Turklāt viņš valkāja četrdesmit ceturto izmēru.

Es pabeidzu dokumentu lasīšanu. Uz kleitas atrastas dažas sarkanas vilnas šķiedras, kas nepiederēja cietušās apģērbam.

—  Tas nu gan ir numurs! — Es nometu lapas atpakaļ uz galda.

—  Tagad mēs vismaz kaut ko zinām par slepkavu.

—  Jā, kājas izmēru un apavu zoļu rievas. Kā arī to, ka viņš varētu valkāt sarkanu vilnas svīteri, tā ka nu varam mierīgi uzelpot, pēc pāris dienām šis būs mums rokā, — sarkasma manā balsī bija pat vairāk nekā gribētos, taču Zaicevs nelikās manām.

— Aizbrauksi uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru un nopratināsi Vereteņņikovu. Sīki jo sīki: kad viņš atvadījies no Korovinas, kur un kādos apstākļos tas noticis, kas to redzējis.

Septītā diena

Atkal visu vajadzēja sākt no nulles: izvirzīt jaunas izmeklēšanas versijas un prātot, kā pierādīt to pareizību. Pēc tam kad sabrukusi šķietami dzelžaina versija, to darīt ir divtik grūti, jo jāpārvar jau nostiprinājušās psiholoģiskās nostādnes.

Un, kad mēs sapulcējāmies kārtējā operatīvajā sanāksmē, bija manāms, ka ikkatrs uzskata — izmeklēšana nonākusi strupceļā.

Slava Vinogradovs, kas noņēmās ar sarkano svīteri, pavēstīja, ka alus bāra, no kurienes Korovina bija devusies savā beidzamajā gaitā, pastāvīgo apmeklētāju vidū šāds apģērba gabals ir diviem. Viena personas datus jau bija izdevies noskaidrot — tas bija santehniķis Zlobins, kas līdz šim nebija iekūlies nekādās sodāmās padarīšanās un slepkavības naktī dežurējis namu pārvaldē. Otrs bija pagaidām nezināms jauneklis, vārdā Ļoša, un viņš vairākas reizes bija redzēts kopā ar Gaļku Pūci.

Principā nekas sevišķi satraucošs un neparasts šai Vinogradova vēstījumā nebija, tomēr kaut kas lika man saausīties. Un jau pēc mirkļa es atskārtu, kas par lietu. Par Pūci paziņas bija iedēvējuši vienu pilsonīti — Ožoginu, un šis uzvārds jau figurēja manā piezīmju grāmatiņā. Ožogina mitinājās Okružnajas ielā 92 — rajonā, kur atradās šī māja, mūsu suns bija pazaudējis pēdas. Viņas dzīvesveidu par diez cik tikumīgu vis nevarēja nosaukt, un iepretim viņas uzvārdam biju pierakstījis: «Regulāri ved mājās vīriešus, kuri dažkārt tur ilgāku laiku mitinās bez pieraksta.»

Kad es to pateicu, Jesins atdzīvojās:

— Tāda sakritība nudien liek saspicēt ausis. Jāķeras tik klāt. Tu, Krilov, papēti šo Ožoginu, bet Vinogradovs lai pacenšas noskaidrot Ļošas personību. Pārējie turpina strādāt pie savām versijām, taču pieskaņojas Ožoginas- Ļošas līnijai. Vai visiem skaidrs? Tad tik uz priekšu!

Divdesmit piecus gadus vecā Gaļina Ožogina bija šūšanas fabrikas palīgstrādniece. Viņa strādāja bez sevišķas uzcītības, reizēm kavēja darbu. Ar kolēģiem sevišķi nedraudzējās. Dzīvoja viena pati un nereti iedzēra, pastāvīgi veda mājās «viesus». Daži tur dzīvoja mēnešiem, un tad dzeršanām nebija gala. Kaimiņi jau vairākkārt bija sūdzējušies, un mēs runājām ar Ožoginu, tikām viņu brīdinājuši, viņa savukārt solīja laboties, taču viss turpinājās pa vecam.

Sī informācija, atklāti sakot, papildināja to, kas par Pūci bija zināms līdz šim. Vairāk mūs interesēja viņas pazīšanās ar Lošu, taču šeit arī sākās grūtības: neskaitāmie Ožoginas draugi bija galīgi sajaukuši galvu viņas kaimiņiem un paziņām, un tie, protams, nevarēja atminēties viņu vārdus, pagaidām mēs nezinājām, kā šis Ļoša izskatās.

Apspriedušies ar Zaicevu, nolēmām iet vienkāršāko ceļu, un es izsaucu Ožoginu pie sevis. Mēs pieņēmām, ka prokuratūras pavēste viņu tikai iztrūcinās, savukārt izsaukums uz miliciju, kas viņai jau bija kļuvusi par visai ierastu iestādi, tiktu uzskatīts par kārtējo uzaicinājumu uz profilaktiskām pārrunām.

Ožogina bija drukna jaunkundze ar platiem kauliem un izteiktu figūru. Arī iesauka nebija pielipusi gadījuma pēc: pateicoties apaļajai sejai ar pogām līdzīgajām acīm, šaurajām, puslokā izlietajām uzacīm un varenajam degunam, viņa nudien izskatījās pēc meža naktsputna. Kad Ožogina pārkāpa mana kabineta slieksni, es ievēroju, ka viņa izskatās visai dīvaini, taču tūlīt arī sapratu, kur slēpjas šis neparastums: viņa allaž mēdza spilgti un uzkrītoši krāšļoties, taču šodien bija pavisam bez grima, bet kliedzoši raibo ietērpu bija nomainījusi neuzkrītoši pelēka kleitiņa.

Skaidra lieta: tādās iestādēs kā mūsējā šādi ļaudis uzskata par prātīgāku ierasties neuzkrītošā izskatā, lai radītu labāku iespaidu.

—  Sēdies, Gaļa, — es uzaicināju. — Kā klājas?

—  Dzīvoju pa bišķim, — Ožogina, saspringti smaidīdama, atbildēja zemā, nopīpētā balsī.

—  Kā sokas darbā, nekavē?

—  Nē, viss kārtībā, varat apjautāties meistaram. Jau gandrīz mēnesi strādāju bez kādas vainas.

—  Un kā uzvedies mājās? Zini, kaimiņi nav ar tevi mierā!

— Nu ko jūs viņus klausāties, tie jau vienmēr ar kaut ko nav apmierināti. Es taču dzīvoju viena, dzīve nenokārtota, tāpēc jau esmu šiem kā tāds dadzis acī. Vajag taču kādu, kam vienmēr piekasīties…

—  Šoreiz runāšana būs tieši par to: tu nemaz nedzīvojot viena, visu laiku pie tevis nākot kaut kādi tēviņi, žūpojot, dzīvojot bez pieraksta. — Es pasniedzu Ožoginai cigareti, un viņa priecīgi aizsmēķēja, ar baudu ievilkdama dūmus, atslābinājās, atmeta smalkās dāmas toni un ierunājās ierastajā valodā.

— Visi tak kādreiz iemet. Nu gadās, ka iegriežas viesi, nu iepļaujam, iedzeram, tā teikt, kur nu bez tā. Vai tad likums liedz? Vai tad pēc mūsu likumiem vairs nevarētu iet ciemos?

—  Ko var, to var, — es jautri atbildēju. — Arī man pašam tīri labi patīk aiziet ciemos un savureiz arī uzņemt viesus pie sevis.

— Āre, — Ožogina nopriecājās. — Un iedzert likums arī atļauj, ko? Ja jau nedrīkstētu, vai tad veikalos šņabi un vīnu pārdotu. Gan jau jūs pats arī, ciemos iedams, iemetāt?

—  Visādi gadās, — es nemaz netielējos, nevarēdams vien nobrīnīties par sarunbiedrenes savdabīgajiem uzskatiem alkohola lietošanas sakarībā.

—  Nu re, — viņa atraisījās vēl vairāk un gluži vai atplauka.

—  Ja jau visi dzer, par ko tad es nedrīkstu? Vai tad es, jūsuprāt, neesmu cilvēks?

—  Cilvēks, skaidrs, ka cilvēks, — es mierināju un pārtraucu gaidāmos vaļsirdības uzplūdus ar jautājumu: — Bet kur tad tavs Ļoša tagad mitinās?

—  Kāds Ļoša? — Ožogina gandrīz salēcās.

—   Nu tas, sarkanajā svīterī, šad tad pie tevis ciemojās.

—  Nepazīstu nevienu Ļošu. — Pūce atkal nosēdās saspringtā, nogaidošā pozā, un sejā skaidri bija lasāms kategorisks noliegums, ka viņa jebkad būtu pazinusi kaut kādu Ļošu. Tas jau šķita interesanti, taču es vairāk neuzstāju.

—  Bet kā sauc to puisi, kurš viesojās pie tevis pēdējā laikā? Vai tad viņu nesauca par Ļošu? — es vientiesīgi apvaicājos.

—  Pie manis nāk Kolka, tas tiesa. Mēs gribam precēties. Bet tādu Ļošu savu mūžu neesmu pazinusi.

—  Nu, Dievs ar viņu, tie kaimiņi kaut ko būs saputrojuši, — es kļuvu pielaidīgāks. — Bet kā tam tavam Koļkam uzvārds?

—  Berberovs, viņš dzīvo Vasarnīcu rajonā. Viņu vēl saukā par Garo.

—  Tad viņš dzīvo pie tevis bez pieraksta?

—  Viņš pie manis nav dzīvojis. — Saruna iegriezās Pūcei ierastajā gultnē, un viņa atkal nomierinājās. — Nāk un iet. Nu, savu reizi paliek pa nakti — līgavainis kā nekā…

— Labi, labi. Bet pasu režīmu pārkāpt nedrīkst, — es pamācoši teicu, pabeigdams rakstīt protokolu. — To tu gan iegaumē. Un vispār, uzvedies kā pieklājas un netaisi pagalmā tračus.

— Zinu jau zinu, likumus pārkāpt es netaisos, es jau to nemaz neuzdrošinātos. Nepatikšanas man nav vajadzīgas.

— Nu gan tu vienreiz runā prātīgi, — es «paglaudīju» Pūci. — Malacis, pieņemies prātā, lai neviens vairs par tevi nesūdzētos.

Atplaukusi smaidā, Ožogina jau grasījās iet prom.

— Vai dokumentus jau iesniedzāt? — Es apturēju viņu pie durvīm.

—  Kādus dokumentus? — viņa bija neviltoti izbrīnīta.

— Nu, vai ar to savu līgavaini Koļu Berberovu dzimtsarakstu nodaļā neiegriezāties?

—  Vēl jau ne, — Pūce notēloja vieglu apmulsumu, — pagaidām tikai taisāmies.

—  Skaties tu man, neaizmirsti ielūgt kāzās!

—  Saprotams, ka ielūgšu, — plati smaidīdama, nosolījās Ožogina un, manierīgi atvadījusies, izgāja pa durvīm.

Es šo to rakstīju savā bloknotā, pēc tam vienu pēc otra uzgriezu divus tālruņa numurus un ievācu nepieciešamās zinas. >

Iezvanījās iekšējais telefons.

—  Nu, ko šī labu pastāstīja? — painteresējās Jesins.

—  Pēc stundas varēšu jums atskaitīties, vēl tikai jāaizbrauc uz vienu vietu. Kur mūsu mašīna?

— Aizbrauksi ar tramvaju. Mašīnu paņēma Vinogradovs. Viņš arī solījās atnest tādas ziņas, ka aiz brīnumiem būšot vai no kātiem jākrīt. Nu tad gaidu tevi pēc stundas.

—  Ja jau ar tramvaju, tad drīzāk pēc divām.

Taču arī divu stundu bija par maz. Berberovs dzīvoja pilsētas viņā galā, turklāt tobrīd nebija mājās. Es jau zināju, ka viņš nav agrāk tiesāts un mūsu uzskaitē nesastāv, tomēr nolēmu ievākt ziņas arī viņa dzīvesvietā. Kopumā šo raksturoja labi: lai gan patīkot arī ieraut, taču mēru zinot, uzvedoties klusi, ar kaimiņiem sadzīvojot un esot visādā ziņā pieklājīgs. Kā vienīgais trūkums tika minēta sakāpinātā interese par pretējo dzimumu. Starp citu, manā skatījumā tas nemaz nav tas lielākais trūkums. Katram gadījumam noskaidroju arī, ka viņam nav sarkana svītera.

Berberovs strādāja par krāvēju pārtikas veikalā turpat netālu no savām mājām, un es viņu uzreiz atpazinu pēc lielā auguma un pēc amizēšanās ar pārdevējām. Nogaidījis, kamēr kāds viņu nosauca vārdā, un pārliecinājies, ka neesmu kļūdījies, es paaicināju viņu sāņus un kādas piecpadsmit minūtes patērzēju.

Nikolajs pastāstīja, ka sastrīdējies ar Ožoginu jau vairāk nekā pirms mēneša un kopš tā laika nav viņu redzējis, nedz arī interesējies par viņas personisko dzīvi, tāpat viņš nevarēja pateikt, ar ko viņa pēdējā laikā sagā- jusies. Kad apvaicājos, kas šīs lietiņas varētu pārzināt labāk, Berberovs vairākas minūtes saspringti rauca pieri un visbeidzot ieteica aprunāties ar Nadju Diminu, kura, pēc viņa teiktā, līdz šim bijusi Pūces labākā draudzene, un tikai burtiski pēdējo dienu laikā abas nāvīgi saplēsušās.

Berberova pretimnākšanai nebija ne gala, ne malas, viņš pat atprasījās no darba, lai parādītu, kur mitinās Dimina.

Mana klaudzināšana tika sadzirdēta, un durvīs parādījās gara, kalsna jaunkundze, aptuveni divdesmit divus gadus veca, tīri simpātiska un bez vulgaritātes zīmoga, kādu varēja sagaidīt no Pūces labākās draudzenes. Arī ģērbšanās stils bija pavisam cits: apspīlēti džinsi, džinsa auduma apavi un jaciņa ar glītām manšetītēm. Ja viņa būtu no māsas Veršikovas vai, tautas valodā runājot, Hipiju Mērijas kompānijas, es nemaz nebrīnītos: parasti draudzenes, kā mēdz sacīt, ir kā ogas no viena krūma, tām ir ne tikai vienāda dzīves uztvere, tās krāšļojas ar vienu un to pašu kosmētiku, ģērbjas līdzīgos tērpos, un arī manieres neko daudz neatšķiras. Taču, par spīti tam, meitene, kas stāvēja manā priekšā, nu nepavisam neiederējās Ožoginas pasaulē.

—  Vai jūs būtu Nadja?

—  Jā, bet kas esat jūs? — viņa satraukti apvaicājās, bet, ieraudzījusi apliecību, samulsa pavisam un čukstus lūdza: — Lūdzu, tikai klusu, iesim istabā, citādi kaimiņi…

Sāda reakcija mani pārsteidza, taču es neliku to manīt un gāju tik iekšā. Šeit bija tīri un diezgan mājīgi, stāvēja trīs grāmatplaukti, uz galda atradās kaudze poļu žurnālu «Kino» un «Jadran» cigarešu bloks. Līdzās žurnāliem stāvēja desmitās klases literatūras un vēstures mācību grāmatas. Tas pārsteidza mani vēl vairāk: šādu gaisotni nudien nebiju gaidījis.

—  Nadja, kas tur atnāca? — no blakusistabas atskanēja sievietes balss.

— Pie manis, paziņa. — Dimina aizvēra durvis un ieslēdza magnetofonu.

«Lai pēdas nepaliek, ceļu mēziet, lamājiet, zākājiet, pie lielā zvana kariet, ja tīk, mans mērķis — apvārsnis, turp gribu es iet…» — neko labu nevēstošā intonācijā iedziedājās aizsmacis baritons.

«Kaut kas traks,» es nodomāju, bet skaļi pavaicāju:

—  Vai tad mēs būtu pazīstami?

—  Piedodiet, tas mammas dēļ. — Dimina nervozi atplēsa cigarešu paciņu un nošvirkstināja šķiltavas. — Viņa jau veca, sirds slima… Ja uzzinās, ka pie manis atnākusi milicija…

Visi maldu ceļos noklīdušie bērni ir vienādi. Viņi žēlo savus nabaga vecīšus un atceras viņu slimās sirdis tikai tad, kad uz sliekšņa jau stāv milicijas darbinieks. Spriežot pēc Diminas izturēšanās, viņa it labi zināja, kādas pretenzijas viņai var izvirzīt tiesībsargājošās iestādes.

—  Vai jūs zināt, kāpēc esmu atnācis?

—  Zinu, saprotams, ka zinu. Visas šīs dienas mocījos un jau nožēloju, ka tā rīkojos…

—  Lai vēlāk nenāktos nožēlot, vajag jau iepriekš labi apdomāt savu rīcību, — pateicis šo frāzi, es pats jutu, cik tā samākslota un pamācoša, taču neko darīt. — Stāstiet vien no paša sākuma.

Nervozi smēķēdama un izmisīgi žestikulēdama, Dimina man pavēstīja, ka pirms nedēļas par četrdesmit pieciem rubļiem nopirkusi kurpes (skaistas, itāļu, ar divām siksniņām), bet tās, tavu neražu, izrādījušās par lielu (mans izmērs, tikai par platu, saprotiet, valkāt jau var, taču izskatījās pēc suņa!), un tad viena draudzene ieteikusi pārdot «ar peļņu», lai arī pašai kaut kas atlec (viņa apgalvoja, ka visi tā darot; ja neuzmetīsi pa virsu, labu mantu nedabūsi, un es piekritu).

Diminas peļņa bija piecpadsmit rubļi, cik nopelnījusi draudzene, viņa nezināja.

—  Un tikai pēc tam es sapratu, ka tā taču ir spekulācija, — viņa dievojās, rokas traģiski lauzīdama. — Bet es taču neesmu nekāda spekulante, vienkārši tā nelāgi iegrozījās. Kas man tagad būs?

«Mani iesēdinās prečiniekā, un prom uz raktuvēm…» iegaudojās magnetofons, un Dimina saviebusies pieklusināja skaņu.

—  Vai tā draudzene būtu Gaļa Ožogina?

—  Nē taču, ar Gaļku es sastrīdējos.

—  Vai sen?

—  Pirms kādas nedēļas, — Dimina atbildēja nedomājot, jo ar bažām gaidīja atbildi uz jautājumu, kas pašlaik viņu satrauca visvairāk.

—  Kā tad jūs tā sastrīdējāties?

—  Pati nesaprotu. Sazin kāda muša viņai bija iekodusi. Vienreiz iegāju pie šīs, kad viņa krāsnī kaut ko dedzināja. Ieraudzīja mani un ne no šā, ne no tā sāka kliegt. Izmeta mani laukā, aizkrampēja durvis un klaigāja, lai es tur vairāk nelienot. Bet citkārt pati no manis neatstājās, nāca skatīties žurnālus un izprašņāja par kino.

—  Kad tas notika?

—  īsti neatceros — pirms kādas nedēļas.

—  Ko tad viņa tur dedzināja?

—  Kaut kādu sarkanu lupatu. — Tikai tagad Dimi- nai pielēca, ka es nemaz neliekos zinis par to, kam, viņasprāt, vajadzēja mani interesēt. — Ožoginai ar to nav nekāda sakara. Viņai nemaz nav tādu paziņu, kam varētu ar uzviju notirgot labu mantu. Nu, kas tad man būs?

— Vispirms tiksim skaidrībā ar Ožoginu. Kas gan jūs abas saista?

— Viņai pie manis patika: te varēja paklausīties mūziku, uzpīpēt, iedzert kafiju. Viņai patika šķirstīt žurnālus, nu tos, kur aktrises un aktieri… Izkratīja man sirdi, teica, ka bez manis viņai neesot neviena, ar ko parunāties.

Beidzot es izpratu šo dīvaino draudzību. Nudien, salīdzinājumā ar pašas neuzkopto, nolaisto dzīvokli, nepārtraukto plītēšanu un drauģeļu varzām — Diminas istabiņa Pūcei šķita kā klusa, mierīga piestātne, kur var atpūtināt nogurušo dvēseli, «kulturāli» pavadīt laiku — ar kafiju, magnetofonu, ārzemju žurnāliem, prātīgi aprunāties par visu, kas tev dara rūpes, un saņemt pretī iejūtību un labsirdīgu padomu.

Diezin vai tie cilvēki, ar kuriem Ožogina diendienā sastapās, bija spējīgi uz normālu, cilvēcisku sarunu. Visas viņu intereses aprobežojās ar pudeli, nodzertu mīlestības surogātu, saskarsme balstījās uz nodzertā intelekta specifiku, kad draudzīgu brāļošanos no purna dauzīšanas nešķīra vairāk kā galda platums. Kāda tur var būt dvēseļu tuvība, rūpes par cita likteni un līdzjūtība! Bet izrādījās, ka Ožogina tomēr alka šādu emocionāli tikumisku kategoriju. Kas gan to būtu domājis…

Nedz viņas uzvedība, nedz dzīvesveids neļāva atskārst šādu nepieciešamību. Šķita, ka viņa ir pilnīgi apmierināta ar savu dzīvi, un pat darbabiedri meta pie malas ne pārāk veiksmīgos centienus atrast ar viņu kopēju valodu… Bet viņa atrada draudzeni pavisam nejauši, tālu ārpus savu paziņu loka, tāpēc jau Dimina agrāk nebija nonākusi mūsu redzeslokā…

—  Un ko tad viņa jums stāstīja?

—  Par ko gan viņa varēja stāstīt — par savu dzīvi. Briesmīgi gribēja iziet pie vīra, visi viņai bija līgavaiņi, gan šitas, gan tas. Taču parasti līgavainis pēc nedēļas pamāja ar roku — te tev nu bija kāzas. Teica, ka Ļoška viņu noteikti precēšot, bet šis arī jau kaut kur pagaisis.

—  Pagaidiet, kas tas par Ļošku? — es viņu pārtraucu.

—  Vienkārši Ļoša. Pati viņu nepazīstu, vienreiz redzēju pa lielu gabalu. Tikai cik Gaļka stāstījusi…

—  Kā tad viņš izskatās?

— Neliela auguma, tāds plecīgs, ar bakenēm. Pēc skata jauns — divdesmit, divdesmit trīs. Bet kāds viņam ar to sakars?

— Kad pienāks laiks, uzzināsiet! — Es izņēmu no mapes pratināšanas protokola veidlapu. — Bet tagad izslēdziet magnetofonu un pusstundu paklusējiet. Tas būtu iespējams?

Parakstījusi protokolu, Dimina apvaicājās:

—  Tur taču rakstīts tikai par Ožoginu un Ļošu… Tātad jūs nemaz nenācāt to kurpju dēļ? Bet es, muļ- ķe, izpļāpājos… Goda vārds, es neesmu nekāda speku- lante…

—  Par kurpēm pagaidām nav ko uztraukties. Pirmais gadījums, bez iepriekšēja nolūka iedzīvoties. Amorāla rīcība, kas stāv ārpus tiesību sfēras. Citiem vārdiem — smuki nav, bet nav jau arī par ko sodīt. Saprotams, ja jūs ar to aprobežosieties. — Iztēlojies šo ainu no malas, es ar pūlēm valdīju smaidu: bezbailīgais operatīvais pilnvarotais atrunā vieglprātīgu meiteni no neapdomīgas rīcības. Kauč knipsē un liec uz žurnāla «Cilvēks un likums» vāka!

Dimina atviegloti pasmaidīja un piedāvāja:

—  Varbūt iedzersim kafiju?

—   Paklausīsimies mūziku un uzpīpēsim? Paldies, varbūt kādu citu reizi, — es pats nodomāju, ka mans atteikums jau runā pretim visiem detektīvgabalu šabloniem. Līdzīgās situācijās pēddziņi vienmēr iemalko kafiju ar simpātiskām meitenēm, pavirza viņas atpakaļ uz pareizā ceļa, bet savureiz, ko tu neteiksi, pat iemīlas līdz ausīm…

Mani gaidot, Jesins diez ko draudzīgs vis neizskatījās.

—  Nu beidzot. Ar ēzeli jāji, vai? Nu, stāsti, kādus kalnus esi nogāzis!

Es pāris vārdos izstāstīju un noliku viņam priekšā Ožoginas, Berberova un Diminas nopratināšanas protokolus. Jo tālāk Jesins lasīja, jo vairāk apskaidrojās viņa sākumā tik drūmais vaigs.

—  Tā, tā, tā, — viņš apmierināti bubināja, lasīdams pēdējo lapu. — Tas jau izklausās tīri interesanti. Pat ļoti interesanti.

Jesins nospieda selektora podziņu: — Sasauc visus pie manis!

—  Un kas tad bija Vinogradovam? — es painteresējos.

Jesins aizkaitināti atmeta ar roku.

—  Atvilka šurp kaut kādu puisi. Šo saucot par Ļošu un arī sarkans svīteris viņam esot. Nav vienīgi nekādas saistības ar Ožoginu un ar visu šo ķezu kopumā. Bet mūsu varonis jau grasījās pratināt viņu kā aizdomās turamo un bāzt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā…

Nu man bija skaidrs Jesina sliktā garastāvokļa iemesls, un es vienīgi varēju domās just līdzi Vinogrado- vam: pazīstot šefu, skaidrs kā diena, ka viņš šim sadevis piparus vispirmām kārtām.

Mūsējie sapulcējās kabinetā, un, ieraudzījis Vinogra- dova sejas izteiksmi, sapratu, ka nebiju kļūdījies.

— Nu, ziņo, Krilov, — Jesins pavēlēja, un es pa otram lāgam pastāstīju, ko biju uzzinājis.

—  Vai skaidrs? — Jesins pajautāja un, atbildi nenogaidījis, turpināja: — Visiem jāpārslēdzas uz Ožoginas- Ļošas versiju. Apdomājiet, pēc divām stundām sapulcēsimies atkal un apspriedīsim, kas kuram darāms. Bet tagad visi, izņemot Krilovu, brīvi.

Kad mēs palikām divi vien, Jesins savāca visus materiālus un devās sniegt pārskatu priekšniecībai, bet atgriezies piezvanīja Zaicevam un pateica, ka mēs tūlīt pie viņa aizbrauksim.

—  Kāpēc? — es apvaicājos. — Tagad vajag atrast to Ļošu, bet tas taču tīrais kriminālmeklēšanas darbiņš.

Taču Jesins tikai tēvišķi uzsita man uz pleca.

— Mums ir savas iespējas, bet prokuratūrai — savas. Turklāt apspriešanās nekad nenāk par ļaunu.

Zaicevs nekavējoties aizveda mūs pie prokurora, un es kārtējo reizi atkārtoju savu stāstījumu. Petrovskis uzklausīja mani, ne reizes neiejaukdamies un neizrādīdams nekādas emocijas.

— Nu, vai te nesanāk viena aizgrābjoša bildīte, — Jesins uzskatīja par nepieciešamu komentēt manu uzstāšanos. — Ožogina iecirtīgi noliedz savu pazīšanos ar Ļošu, pat mēģina iebāzt viņa vietā Berberovu, kurš jau vairāk nekā mēnesi nav ticies ar viņu. Saķildojas ar draudzeni, kad tā pieķer viņu savādā nodarbē — dedzinot kādu sarkanu apģērba gabalu. Tas droši vien būs bijis viņa sarkanais svīteris, laikam notraipījies ar asinīm, un šie būs nolēmuši iznīcināt pierādījumus.

—  Nudien, aizgrābjoša bildīte, — piekrita Petrovskis. — Tikai tās visas ir vienīgi aizdomas un minējumi. Varbūt tas tā arī ir, bet varbūt tā nemaz nav. Taču mums nepieciešami fakti un pierādījumi. Vajag izdomāt, kā tos iegūt. Veikt pie Ožoginas kratīšanu vēl tā kā par agru, bet viņu cītīgi pavērot gan būtu vērts. Pārbaudīt, ar ko viņa kontaktējas…

—  Vladimir Stepanovič, — sarunā iesaistījās Zaicevs, — es domāju, ka būtu vērts uzlikt arestu Ožoginas korespondencei. Ja jau tas viņas Ļoša bēguļo, viņš varētu dot par sevi kādu ziņu.

Petrovskis brīdi apdomājās.

— Laba doma. Gatavojiet tikai lēmumu, es to sankcionēšu.

Es jau nodomāju, ka mūsu saruna ir galā, taču prokurors vērsās pie Jesina:

—  Un kā veicas ar Ļošas personības noskaidrošanu?

—  Pagaidām rezultātu nav.

— Pie manis uz pieņemšanu bija ieradies pilsonis Aleksejs Voroņins. Žēlojās, ka inspektors Vinogradovs bez kāda iemesla aizturējis viņu netālu no darbavietas, tad aizvedis uz rajona nodaļu un divas stundas pratinājis, apvainodams viņu slepkavībā. Kā lai to saprot?

Jesins brīdi klusēja, un es spēju iedomāties, ko šai mirklī viņš domā par Vinogradovu.

—  Noticis pārpratums. Vinogradovs ir jauns darbinieks, varbūt pārlieku centīgs… Par noziedznieku gandrīz nekas nav zināms, grābstāmies kā akli… Tikai vārds un tas sarkanais svīteris…

— Tad jau jūs laikam visus, kas valkā sarkanus svīterus, taisāties spundēt īslaicīgās aizturēšanas izolatorā?

—  Nu kāpēc jūs tā, Vladimir Stepanovič? — Jesins raudzīja pāriet pretuzbrukumā. — Vajag arī mūs saprast. Cilvēki cenšas, neguļ augām naktīm, dara, ko var… Kļūdīties var katrs… Turklāt Vinogradovs ir nepieredzējis darbinieks…

—  Tā labāk nerunājiet, — Petrovskis bargi noteica. — Vinogradovs ir nepieredzējis, labi, lai tā būtu, bet kāpēc tad esat jūs? Jūs taču, es ceru, sevi par iesācēju neuzskatāt? Tad esiet tik laipns un kontrolējiet savu padoto darbu!

Jesins vēl gribēja kaut ko bilst, taču laikus pārdomāja. Petrovskim bija taisnība.

—  Ja vēl kas tamlīdzīgs notiks, lieta beigsies ar dienesta izmeklēšanu. — Paraudzījies Jesina sarkanajā sejā, Petrovskis nolēma, ka viņam diezgan, un ierastajā tonī nobeidza:

— Varat būt brīvi. Ja gadās kaut kas interesants, dariet to zināmu jebkurā laikā.

—  Nu, norāvāties pa pautiem? — Zaicevs jautri noprasīja, kad mēs nācām laukā no prokurora kabineta. — Šefs šodien nav omā. Arī mums jau no paša rīta sakūra kārtīgu pirti.

Apsprieduši ar izmeklētāju dažas detaļas, mēs ar Je- sinu atgriezāmies nodaļā.

Rīts, kā parasti, iesākās ar telefona zvaniem: darbavietā operatīvo darbinieku vienkāršāk noķert dienas sākumā, tāpēc šajā laikā pār mūsu galvām gāzās kolosāla informācijas plūsma. Kad zvanu lavīna sāka apsīkt un pauzes kļuva arvien garākas, piezvanīja Zaicevs.

—  Kur tad jūsu priekšniecība? — sasveicinājies viņš apprasījās. — Visu rītu mēģinu kādu noķert.

—  Priekšnieks ir izpildkomitejā, Frolovs ar Jesinu — pārvaldē. Toties Krilovs, kā vienmēr, savā vietā, — es mundri atbildēju.

— Nu tad tik mudīgi joz pie manis, ir jaunumi, — bija nomanāms, ka Zaicevs ir lieliskā noskaņojumā.

—  Kas tie par jaunumiem? — es izrādīju ziņkārību.

—  Ne jau pa telefonu. Atbrauc, tad redzēsi.

Šāda atbilde sakāpināja intrigu līdz galējai robežai, un es devos uz prokuratūru.

—  Nu, kas jauns pēddziņiem? — Zaicevs mani jautri sagaidīja.

—  Man ir tāda nojauta, ka izmeklētājam ir zināms kas vairāk.

—  Tas tiesa! — Zaicevs jautri iesmējās. — Un tomēr, kā uzvedas Ožogina?

—  Ļoti klusi. No darba uz mājām, no mājām tikai uz darbu. Ar vecajiem paziņām nesatiekas, šņabi neņem ne mutē. Vairs ne pazīt nevar…

— Acīmredzot kaut ko gaida. — Zaicevs piemiedza ar aci. — Visticamāk, kādas liktenīgas pārmaiņas savā dzīvē. Un nejau velti — viņai pienākusi vēstule. Tiesa, viņa to vēl nav saņēmusi.

Tad es atcerējos, ka Zaicevs uzlicis arestu Pūces korespondencei, un, kaut arī nekad neuzskatīju šo pasākumu par sevišķi efektīvu, nojautu, ka šajā gadījumā esmu kļūdījies.

—  Kur tad tā vēstule ir?

—  Tepat jau būs. — Zaicevs nometa uz galda zilu taisnstūrīti. Es aplūkoju aploksni. Vēstule bija izsūtīta no Odesas pirms piecām dienām. Ir nu gan tempi mūsu pastam! Atpakaļadresei paredzētajā ailē bija saskricelē- ti nesalasāmi ķeburi.

Izņēmis no aploksnes aprakstīto lapiņu, es to steidzīgi izlasīju.

—  Nu, ko teiksi? — painteresējās Zaicevs.

—  Savāda vēstule. — Es sāku pārlasīt vēlreiz, nu jau uzmanīgāk. Vēstījums pavisam īss: «Sveicināta, mana dārgā Galočka! Kvēlas mīlas pilns sveiciens no zilzilās jūras krasta. Devos šurp, jo te dzīvo draugs, ar kuru kopā strādājām pie saimnieka. Kā klājas Irai, vai nav par mani apvaicājusies? Man beigusies nauda, izsūti, cik vari, uz Galveno pastu pēc pieprasījuma. Drīz mēs satiksimies, un viss būs tieši tā, kā solīju. Ja Ira par mani pārāk interesējas, izdari, kā norunājām. Simt bučiņu uz lūpiņām! Tava draudzene Tamāra.»

—  Dīvaina vēstule, — es atkārtoju. — Tikai nekādi nevaru saprast, kur šī dīvainība slēpjas.

—  Es arī no sākuma nesapratu. Pirmām kārtām — kas tā par Tamāru? Tādas draudzenes Ožoginai nav un nekad nav bijis.

—  Pieņemsim, ka mēs vienkārši nezinām tādu… Tā varētu būt kāda sena paziņa, nu, teiksim, bērnības draudzene…

—  Lai notiek. Taču agrāk nekādas vēstules Ožogina nav saņēmusi ne no Tamāras, ne no kāda cita. Es šajā sakarībā speciāli nopratināju pastnieku. Bez tam, spriežot pēc vēstules satura, Tamāra un Ožogina redzējušās pavisam nesen. Bet visi viņas svaigākie sakari mums labi zināmi. Un vēl viena detaļa: vēstuli atsūtījusi draudzene, bet tekstā tādas lietas kā «kvēlas mīlas pilni sveicieni», «simt bučiņu uz lūpiņām». Sieviete savai draudzenei tā nerakstītu. Tas ir vīrieša stilā.

—  Laikam gan. Tātad «Tamāra» ir viņš?

—  Tā izskatās. Un vēl tur iepīts noziedznieku žargons: «strādājām pie saimnieka» — skaidra lieta: kopā sēdējuši. Bet kas ir šī «Ira»? Arī izskatās pēc šifrēta vārdiņa, Ožoginai taču nav paziņas vai draudzenes ar šādu vārdu.

—  Ko nu darīsim? — es apvaicājos.

— Te tev būs fotokopija, parādi to kādam no vecajiem darbiniekiem, kurš saprot šito «mūziku», pēc stundiņas es iegriezīšos pie jums aprunāties.

Jesins jau bija atpakaļ, un es iedevu viņam izlasīt vēstules fotokopiju.

—  Interesanti, — viņš pavīpsnāja, — noziedznieku žargonā «Ira» nozīmē kriminālmeklēšanu vai miliciju. Tātad, ja mēs interesējamies par «Tamāru», Ožoginai būtu kaut kas jāizdara. Kas gan tas varētu būt?

To nu mēs nevarējām zināt.

Atnāca Zaicevs, un apspriedušies nolēmām «iekustināt» Ožoginu. Es nekavējoties aiznesu viņai prokuratūras pavēsti.

Līdz šim viņai nebija iznācis pabūt šajā iestādē, bez tam viņa zināja, ka prokuratūras izmeklētāji parasti nodarbojas tikai ar sevišķi smagu noziegumu izmeklēšanu, tāpēc Zaiceva kabinetā Ožogina ienāca jau galīgi satrūkusies.

Zaicevs divas stundas pūlējās izdibināt, kas viņai zināms par slepkavību klajumā, kāds ir Ļošas uzvārds un kur viņš ir pašlaik, kāpēc viņa iepriekšējā pratināšanā noliegusi, ka pazīst to. Pūce dievojās, ka par slepkavību viņai nekas neesot zināms, ka viņa nepazīstot nekādu

Ļošu, klaigāja, ka nelabvēļi viņu apmelojot, prasmīgi lēja rūgtas asaras. Uz atvadām Zaicevs brīdināja, ka viņu var sodīt par slepkavas slēpšanu.

Ožogina izsprāga no prokuratūras kā korķis no pudeles. Viņas seju klāja sarkani plankumi, uz vaigiem vīdēja asaru atstātās pēdas. Visā Ožoginas stāvā un kustībās jaudās ārkārtīgs uztraukums un uzbudinājums. Neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, viņa naskiem soļiem steidzās uz mājām.

Es sekoju viņai līdz pašiem vārtiem un redzēju, ka viņa, pamanījusi pastkastītē aploksni, sasita rokas un ilgi nevarēja atslēgt durtiņas, tad, piespiedusi vēstuli pie krūtīm, nozuda dzīvoklī.

Ziņojums. «Ziņoju, ka ap pīkst. 17 pilsone Ožogina atstāja savas mājas ar saini rokās un devās uz pilsētas dienvidu nomali. Netālu no pilsētas izgāztuves viņa iemeta saini nezālēm aizaugušā gravā, tad es viņu aizturēju, bet sainis tika konfiscēts. Tajā atradās brūnas četrdesmit pirmā izmēra vīriešu kurpes…»

Divpadsmitā diena (no rīta)

Astoņos no rīta es devos uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru un, paņēmis Ožoginu, aizvedu viņu uz prokuratūru. Dežurants teica, ka aizturētā visu nakti nav gulējusi, raudājusi, staigājusi pa kameru, taču pašlaik Ožogina izturējās mierīgi, kā cilvēks, kas kaut ko cieši nolēmis un grasās īstenot to par katru cenu. Vakardienas pratināšanā viņa neko nebija pastāstījusi, un tā vien izskatījās, ka arī šodien klusēs kā ūdeni mutē ieņēmusi. Atkārtotām pratināšanām Zaicevs mēdza sagatavot tik pārliecinošus argumentus, ka padevās pat ļoti nepiekāpīgi cilvēki.

Izmeklētājs kaut ko rakstīja ar rakstāmmašīnu, uz viņa galdiņa polietilēna maisiņā stāvēja kurpju pāris. Tās nudien bija skaistas kurpes — bieza, stilīga zole ar «zibeni» un stilīga sprādze.

Beidzis klabināt, Zaicevs izņēma lapu un, ātri pārlaidis acis, apakšā parakstījās.

—  Lēmums par bioloģiskās ekspertīzes noteikšanu, — viņš man paskaidroja. — Uz kurpēm ir asinis, es jau mēģināju ar luminālu, lai gan pūlējušies tās nomazgāt. — Viņš izteiksmīgi paskatījās uz Ožoginu. — Bet asinis nav nemaz tik viegli nomazgāt. Eksperti mums pateiks, vai tās sakrīt ar Korovinas asinīm. Man liekas, ka sakritīs. Un te vēl viens lēmums par ekspertīzes noteikšanu, tikai šoreiz trasoloģiskās. Tā vien šķiet, ka tieši šī zole būs nospiedusies uz cietušās apģērba, es, protams, varu kļūdīties, taču speciālisti dos mums precīzu atbildi. Kā jums šķiet, kāda tā būs? — viņš negaidīti vērsās pie Ožoginas. Taču tā tikai vienaldzīgi noklausījās mūsu sarunā un neko neatbildēja.

— Jā, starp citu, — Zaicevs izvilka vēl vienu papīru, uz kura vīdēja iespaidīgs violets zīmogs. — Te būs sankcija, tūlīt pēc pratināšanas rūpīgi pārmeklējiet Ožoginas dzīvokli. Izgrābiet no krāsns pelnus. Pelni mēdz būt ļoti daiļrunīgi. Varbūt tie pastāstīs, ko Galina pavisam nesen sadedzinājusi, ka tik tas nav Ļošas svīteris…

Pūces reakcija bija pilnīgi negaidīta.

— Man nospļauties, ka jūs visu esat izostījuši, — viņa novilka, naidīgi noraudzīdamās Zaicevā. — Runājiet un rakstiet, ko vien gribat, taisiet savas ekspertīzes — tā ir jūsu darīšana. Tāpat es neko neteikšu. Sēdiniet vien, gan jau atsēdēšu! Un pie viena, — balss kļuva ņirdzīga, — varat likt cietumā arī tās kurpes, saimnieku jūs tik un tā vairs rokā nedabūsiet!

—  Ej nu ej, Ožogina, gan jau dabūsim, — Zaicevs pārliecinoši noteica. — Ja negribi stāstīt — nevajag ar. Es jau tev visu paskaidroju, izlem pati, pieaudzis cilvēks kā nekā.

Viņš steidzīgi ierakstīja protokolā «No liecību došanas atteicās» un pasniedza pratināmajai:

—  Paraksties!

—  Nekur es neparakstīšos, — viņa drūmi atcirta.

— Arī tādas tiesības tev ir. — Zaicevs pierakstīja «No parakstīšanās atteicās» un pats parakstīja protokolu.

—  Bet vēlāk kamerā padomā, ka tu neslēp vis sīku blēdi, zaglēnu vai spekulantiņu, bet gan slepkavu. Slepkavu! — Viņš pamāja man, un es aizvedu Pūci uz mašīnu.

Divpadsmitā diena (vakarā)

Skaidrs, ka tādu pavērsienu neviens nebija gaidījis.

—  Un es jau par visiem simt procentiem biju pārliecināts, ka viņa sāks runāt, — Jesins vētraini pauda savas jūtas. — Viņai taču vairs nav kur sprukt, atliek vienīgi raudāt, nožēlot un sist pie krūtīm, sak', nekad vairs tā nedarīšu, lai tiesa izrādītu iejūtību un noticētu. Bet tagad… Viņa taču ir pilnīga, nu galīga muļķe! Neizprot savu stāvokli, lai gan viņai skaidro kā mazam bērnam!

Mēs bijām sapulcējušies Frolova kabinetā, lai apspriestu darba turpmāko virzību, tepat bija arī Zaicevs, kurš, iedams garām nodaļai, bija iegriezies «piepīpēt».

— Muļķe viņa nav, — viņš iejaucās sarunā. — Tā lieta ir daudz nopietnāka un sarežģītāka. Ožogina dzīvo viena, un viņai ir sapnis apprecēties. Līgavaiņu vai cik, tikai neviens neņem. Katrā jaunā kavalierī viņa saskata nākamo vīru un tam arī tic, taču viņš izrādās «tāds pats nelietis». Pārdzīvo vilšanos un atkal cer. Bet tad uzrodas šis donžuāns sarkanajā svīterī. Domājams, viņš atskrēja pie viņas pēc slepkavības, nospēlēja teātri, zvērēja, ka mīl, teica, ka grib viņu precēt, bet tagad, sak', ļaunais liktenis viņus izšķīris. Pirms tam nekāda ļaunā likteņa nebija — viņu vienkārši pameta, un cauri. Bet tagad «ļaunais liktenis šķir». Tad nu vina cīnās ar šo likteni kā satracināta tīģeriene. Viņa nejūtas vis kā noziedzniece, bet gan kā svētā — kā citādi, pestī no nelaimes mīlamu un mīlošu cilvēku, līgavaini, cīnās par savu laimi. Šīs laimes vārdā ne tikai cietumā, uz ešafota viņa būtu gatava iet, gluži kā Zanna d'Arka. Un tas nelietis taču pratis šo viņas stīgu aizskart. Saprotams, arī ceļanaudu viņa tam iedevusi un vēl aizsūtītu: gan jau būs pūram kaut ko iekrājusi…

— Nu gan tu, Vitālij Vasiļjevič, esi aizrāvies ar psihoanalīzi, — Frolovs pasmaidīja. — Mums tagad vajadzētu prātot, kā sadzīt rokā to Ļošu. Cik noprotu, šai ziņā visas jūsu iespējas ir izsmeltas? — Atkal kļuvis nopietns, pārlaida skatienu Jesinam un Vinogradovam, tad atkal paraudzījās uz Jesinu, gaidīdams viņa atbildi.

—  Tā jau izskatās, — Jesins skumji noteica. — Nekādu pavedienu mums nav. Vienu atradām, bet tas nebija īstais…

— Ar to Ožoginas aizturēšanu mēs būsim pārsteigušies. Vajadzēja pagaidīt, kamēr viņa aizstaigā līdz pastam un aiznes savam draugam domāto sūtījumu. Aizpildītu veidlapu, un nebūtu vairs nekādu problēmu: uzvārds, vārds un tēva vārds rokā.

—  Mēs nepārsteidzāmies, — es iebildu. — Apstākļi spieda. Ožoginu vajadzēja notvert ar visiem pierādījumiem, tikko viņa aizsvieda tās kurpes.

—  Taisnība jau ir, — piekrita Frolovs. — Bet ko darīsim tālāk?

—  Vai ir kādi konkrēti priekšlikumi?

— Viena idejiņa man ir, — noteica Zaicevs, un visi nogaidoši pievērsās viņam. — Kā nomanāms no vēstules, Ļoša ir agrāk sodīts. Arī viņa vecumu mēs aptuveni zinām — ne vairāk par divdesmit pieciem. Cik mums ir tādu agrāk tiesāto, kas būtu šai vecumā un kam būtu šāds vārds?

—  Droši vien cik uziet. — Jesina seja pauda lielas šaubas par izmeklētāja izvēlētā ceļa rezultativitāti.

—  Varbūt — jā, bet varbūt — nē, — Zaicevs turpināja. — Varēs atsijāt tos, kas neatbildīs viņa pazīmēm un valkās cita izmēra apavus. Galu galā varēs veikt rokraksta ekspertīzi un noskaidrot, kurš no pārbaudāmajiem rakstījis mīlestības vēstuli Ožoginai.

—  Pareizi, — Frolovs nobeidza. — Tas ir perspektīvs ceļš. Vajag ierobežot pārbaudāmo loku, lai varētu ar viņiem kārtīgi pastrādāt.

—  Bet kur ir garantijas, ka slepkava noteikti iekļūs šai lokā? — ierunājās Vinogradovs. — Varbūt viņš tiesāts jau sen, pavisam citā pilsētā, ar citu uzvārdu, vai mazums kas!

—  Kā teicis kāds literārs varonis, pilnīgu garantiju var dot vienīgi apdrošināšanas polise, — Jesins tēvišķi noteica, papliķēdams viņam pa plecu. — Vai tev būtu kādi citi priekšlikumi?

Citu priekšlikumu nebija, mēs apspriedām jautājumus, kurus nāksies risināt, un izlēmām, ko tieši noskaidros katrs no mums.

Atlasījām agrāk sodītos Leonīdus un Aleksejus vecumā līdz divdesmit pieciem gadiem, sašaurinājām meklējamo loku, atmetot tos, kas bija aizbraukuši no pilsētas, tos, kas no jauna bija nonākuši cietumā, un tos, kuri krasi atšķīrās pēc auguma un ārējā izskata.

Pēc tam izmeklēšanas izolatoru un koloniju saimniecības daļās nācās meklēt pārbaudāmo apģērba un apavu izmērus.

Nākamais posms bija četrdesmit pirmā izmēra apavus valkājošo atlase. Šī nu bija viena varen apjomīga, sīkumaina un nomācoša ķēpa.

Visbeidzot mums atlika pieci cilvēki, kas šķietami atbilda pēc visiem punktiem. Tā kā Dimina fotogrāfijās nespēja nevienu no viņiem atpazīt, vajadzēja sagādāt viņu rokrakstu paraugus, kurus kopā ar vēstules fotokopiju Zaicevs nosūtīja uz ekspertīzi. Ar ekspertiem vienojāmies, ka pētījumi tiks veikti, neņemot vērā nekādus termiņus, un drīz vien saņēmām atbildi, kas uzlika punktu uz i.

Vēstules autors izrādījās Aleksejs Fedotovičs Ļapi- kovs, 24 gadus vecs, parazītiska dzīvesveida piekopējs, agrāk sodīts par laupīšanu. Tapa skaidrs, kāpēc mēs nekādi nevarējām viņu uztaustīt: viņš dzīvoja pilsētas otrā galā un mūsu rajonā parādījās visai reti, bez tam, izņemot Pūci, ne ar vienu sevišķi nečupojās, tāpēc neviens viņu arī nepazina.

Mēs ar Bagrovu un Vinogradovu devāmies pie viņa uz mājām un noskaidrojām, ka pirms divām nedēļām viņš kaut kur aizbraucis. Ļapikova mātei atpazīšanai tika parādīti vairāki kurpju pāri, kuru starpā viņa nešaubīdamās parādīja tās, kuras bija izsviedusi Ožogina: «Tās ir Ļošas. Angļu. Viņš nopirka tās tirgū par sešdesmit rubļiem.»

Pāris Ļapikova paziņu arī atpazina šīs kurpes, piedevām viņi arī vēl pastāstīja kādu interesantu lietu: Ļapikovs bija maza auguma un slimīgi pārdzīvoja šo trūkumu, visādiem paņēmieniem cenzdamies to slēpt. Kurpes ar biezajām zolēm deva viņam pašapziņu, tāpēc viņš bija tās tik ļoti iemīļojis, ka valkāja arī galīgi nepiemērotos laika apstākļos.

Tagad tapa skaidrs, kāpēc, izrādījis ārkārtēju tālre- dzību pēdu slēpšanā, viņš jau no paša sākuma nebija atbrīvojies no šīm kurpēm: vienkārši sametās žēl…

Vinogradovs par to bija pamatīgi izbrīnīts.

—  Redz, pie kā noved skopums. Likās, ka viņš visu paredzējis, taču iekrita tikai savas sīkumainības dēļ.

—  Viņš tomēr ir viens pintiķis no cilvēka, — noteica Jesins. —Vai zināt, par ko viņš pirmoreiz sēdēja? Atņēma divpadsmitgadīgam puišelim piecdesmit kapeikas, ķemmi un pildspalvu, piedevām vēl piekāva to. Arī šoreiz — sasita līdz nāvei bezpalīdzīgu večiņu, jādomā, tāpat kaut kādu sīkumu dēļ. Starp citu, Korovina pēc dabas bijusi uz mata tāda pati — tie paši sīkie kumosiņi: vienā vietā saubagos, otrā paspekulēs, trešā pārpirks kādus štrun- tus…

Nudien, es nodomāju, vai tikai tai apstāklī, ka šo cilvēku līdzīgā dzīves orientācija bija samudžinājusi viņu mūžus šādā liktenīgā mezglā, neslēpjas kāda likumsakarība. Abi bija vienā vērtē. Un visa šī lieta varēja kalpot par lielisku ilustrāciju tam, cik viegli var pārkāpt robežu starp «nevainīgu» kapeiku «slaukšanu» un cilvēka dzīvības laupīšanu, ja nav tikumiskā mugurkaula, kas balstītu uzskatu amorfo masu.

Uz Odesu lidojām trijatā: es, Bagrovs un Vinogradovs. Izrakstījuši komandējuma apliecības, mēs nokāpām uz dežūrdaļu, saņēmām ieročus un rokudzelžus, tad, šādā veidā ekipējušies, devāmies uz lidostu.

Odesā bija silts, un Vinogradovs piedāvāja izpeldēties jūrā, izrādījās, ka viņš pat paķēris līdzi peldbikses, taču mēs izlēmām atlikt to uz vēlāku laiku.

Mēs iegriezāmies pārvaldē pieteikties un reģistrēt savas komandējuma apliecības, un mums palīgos norīkoja jautro Pašu Cepelīnu, kas bija īsts odesietis, kādus jau nu tos parasti iztēlojas. Četratā aizstaigājām līdz Galvenajam pastam un parādījām simpātiskajai meitenei, kas sēdēja pie lodziņa «uz pieprasījumu», Ļapikova fotogrāfiju.

Viņa to labi atcerējās, jo Ļapikovs jau veselu nedēļu ik dienas nāca šurp, lai paģērētu naudas pārsūtījumu, un bija sašutis par to, cik slikti strādā pasts… Šodien viņš šeit jau bija bijis un solījies pienākt rīt… Mēs instruējām gan šo meiteni, gan maiņas priekšnieku, tad nosēdējām zālē līdz slēgšanai, taču šodien Aleksejs Fedotovičs tā arī vairs neparādījās.

Mēs pastaigājām pa pilsētu, aizgājām līdz slavenajai Deribasova ielai, iedzērām alu ne mazāk slavenajā alus bārā «Gambrinuss», un bija jau pavisam melna nakts, kad nenogurdināmais Vinogradovs tomēr aizvilka mūs izpeldēties jūrā. Ūdens nebija pārāk silts, pelde uzmundrināja, un, atgriezušies savā numurā, vēl ilgi nevarējām iemigt, pļāpājām, dalījāmies iespaidos, smējāmies, atcerēdamies Pašas vārduspēles un anekdotes.

Ļapikovu saņēmām ciet vienkārši un ikdienišķi. Viņš uzradās ap divpadsmitiem, es tajā brīdi aizpildīju veidlapu iepretim pieprasītāju lodziņam un pazinu viņu, pirms vēl meitene deva norunāto signālu, lai gan dzīvē viņš izskatījās citāds nekā fotogrāfijā. Maza auguma, aptucis, ar manāmu vēderiņu, kas nepavisam nepiederējās viņa vecumam, Ļapikovs centās izturēties cienīgi, kā tāds veiksmīgs biznesmenis. Lai šķistu lielāks, viņš nedabiski svērās atpakaļ un vēl atgāza galvu, kuru rotāja visai nekārtīga frizūra, un tas viss darīja viņu samērā komisku, ja ne karikatūrisku. Kad viņš pabāza pa lodziņu pasi, es piegāju no aizmugures, savukārt Bagrovs un Vinogradovs ielenca viņu no abām pusēm, tā ka no malas šķita, ka šeit sastājušies rindā vēstules vai telegrammas saņemt alkstoši ļautiņi. Puiši satvēra Ļapikova rokas, bet es iečukstēju viņam ausī:

—  Ejam, Ļoša!

Un izmetu tradicionālo brīdinājumu:

—  Tikai bez aplamībām!

Ar to pilnīgi pietika. Ļapikovs ierāva galvu plecos un, acumirklī zaudējis cienīgo izskatu, klusēdams nāca mums līdzi uz maiņas priekšnieka kabinetu, un pat neiepīkstēdamies ļāva sevi pārmeklēt. Lai nu kas, bet varonis viņš nebija, turpat mašīnā viņš jau sāka visu nožēlot, raudāja, lādēja «to nolāpīto žūpošanu», taujāja, kas ar viņu tagad notiks.

Pārvaldē viņš palūdza pildspalvu un papīru, lai glītā rokrakstā uzrakstītu atzīšanos uz veselām astoņām lapām. Tā sākās ar vārdiem: «Es, Aleksejs Fedotovičs Ļapikovs, apzinādamies sava nodarījuma smagumu un dziļi to nožēlodams, gribu mazināt savu vainu un labprātīgi darīt zināmu izmeklēšanas orgāniem savu rīcību…» Atzīšanās beidzās ar vārdiem: «Sakarā ar iepriekš izklāstīto lūdzu ņemt vērā manu jaunību, pieredzes trūkumu, kā arī dziļo nožēlu un savas vainas pilnīgo atzīšanu un mīkstināt man paredzēto sodu.»

Starp šīm abām frāzēm viņš gari un plaši aprakstīja savu grūto bērnību bez tēva, lamāja «draņķīgos drauģeļus» un apelēja pie padomju likumu cilvēcīguma. Pašu noziegumu Ļapikovs bija iespiedis vienā lapiņā. Ejot pie Pūces (tā arī viņš bija nosaucis savu līgavu), iegriezies alus bārā, kur sācis sarunu ar Korovinu (kuru šeit dēvēja par apdzērušos bābieti), tā viņam piedāvājusi pa lēto nopirkt trīs pudeles konjaka. Viņš piekritis un vedis Korovinu pie Pūces, jo pašam tobrīd nav bijis naudas. Pa ceļam saķildojušies cenas dēļ, bet, kad šķērsojuši klajumu, Ļapikovs nolēmis, ka būtu gatavā muļķība izmest naudu par to, kas paņemams par brīvu, un izrāvis Koro- vinai somu. Tā ieķērusies viņam matos, un viņš, kļūdams zvērīgi nikns, notriecis šo gar zemi un tikām spārdījis kājām, kamēr pamanījis, ka viņa rimusi dvašot. Tad viņš laidies prom un pa ceļam aizmetis somu pa roku galam… Pie Pūces noģērbis asiņaino svīteri un pārāvis apavus. Pastāstījis viņai, ka «nobungājis to veceni». Svīteri licis sadedzināt, bet kurpes noglabāt un tikai patiešām reālu briesmu gadījumā izmest izgāztuvē. Pie viena nosolījās apprecēt un aizbrauca, paķerdams līdzi līgavas dāvātos simt rubļus…

Es paraudzījos uz Ļapikovu, kurš, lišķīgi smaidīdams, visu laiku centās ieskatīties man acīs ar vaļsirdīgu skatienu, un aizdomājos: kas gan ir labāk — ja cilvēkam vispār nav uzskatu vai ja viņš spītīgi turas pie saviem principiem, kaut arī tie jau pilnīgi sagriezušies ar kājām gaisā. Es tā arī netiku skaidrībā ar šo jautājumu, tikai nodomāju, ka mums šī lieta ir galā, tomēr visā šajā bēdu stāstā iepīts vēl kāds cilvēks, kuram nāksies pārdzīvot drausmīgo vilšanos un savu ilūziju katastrofālu bojāeju.

Septiņpadsmitā diena (epiloga vietā)

Skaidrs, ka šo atkalredzēšanos viņa bija iztēlojusies pavisam citādi. Taču neatkarīgi no tā, kas norisinājās viņas iztēlē, pat šeit — īslaicīgās aizturēšanas izolatorā — konfrontēšanas laikā viņa gaidīja no sava «līgavaiņa» pavisam citu reakciju.

Ļapikovs apmeta līkumu krēslam, uz kura sēdēja Ožogina, uz viņas pusi pat nepaskatījies, un, kad bija dotas atbildes uz formālajiem jautājumiem, kas ievadīja konfrontēšanu, neko nenoklusējot, pastāstīja, ko un kā pilsone Ožogina darījusi, lai slēptu viņa pastrādāto noziegumu. Pūce noraudzījās viņā ar iznīcinošu skatienu, un neba jau vaina bija viņa liecībā — tai viņa pilnībā piekrita, piekrita uzreiz, nelikdamās ne zinis par tik strauju savas pozīcijas maiņu, — viņa nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņas līgavainis izturas tik vēsi un vienaldzīgi.

—  Laikam tu domā, ka esmu tevi nodevusi? — viņa klusi ierunājās, kad protokols bija parakstīts. — Goda vārds, nē, zvēru, pie kā vien vēlies, vari pajautāt izmeklētājam.

Viņa cerīgi pavērās Zaicevā.

— Kas tiesa, tas tiesa, Galina atteicās mums palīdzēt, tā ka vajadzēja vien rauties pašiem, — tas apstiprināja.

—  Man vienalga, — Ļapikovs izgrūda caur zobiem, pat nepagriezies pret savu draudzeni.

— Nepārdzīvo, Ļošeņka, atsēdēsim un apprecēsimies, es tevi gaidīšu, noteikti gaidīšu!

Pūce runāja ar tādu pārliecību un cerību, tik padevīgi noraudzījās savā elkā, ka es izbrīnījos: agrāk pat prātā nebūtu iešāvies, ka neceļos noklīdušās dūšīgās Pūces dvēseles dzīlēs mājo tādas skaistas jūtas.

—  Muļķe tāda! — Ļapikovs nikni nolamājās, beidzot tomēr pagriezās pret Ožoginu un meta naida zibšņus viņai tieši sejā. — Ko tu man uzbāzies? Gaidīšu! Kāda velna pēc tu man esi vajadzīga? Kurš tad tevi, tādu pa- laistuvi, precēs!

Viņš verdziskā pazemībā pagriezās pret Zaicevu un lišķīgi uzsmaidīja, itin kā uzaicinādams kopā ar viņu pasmieties par muļķi Pūci.

Izmeklētājs nicīgi novaikstījās un piecēlās.

—  Konfrontēšana galā.

Viņš nospieda pogu, un durvīs parādījās uzraugs.

—  Uz redzēšanos, pilsoni izmeklētāj, — Ļapikovs atvadījās ar pārspīlētu goddevību un pat izdarīja kaut ko tādu, ko pie labas gribas varētu noturēt par paklanīša- nos. Uz manu pusi viņš pat nepaskatījās, jo bija jau paguvis aptvert, ka Zaicevs te ir galvenais, un attiecīgi pārorientēja savu izturēšanos. — Varbūt jūs atļausiet lieku pienesumu?

—  Iztiksi. — Zaicevs nepacietīgi novēcināja roku, un uzraugs izgrūda Ļapikovu gaitenī. Man iešāvās prātā, ka Zaicevs atsaka pienesumus ārkārtīgi reti, šai ziņā viņš bija liberālis. Tātad Ļapikovs viņam bija tikpat pretīgs kā man.

Ožogina nekustīgi sēdēja, raudzīdamās vienā punktā. Es gaidīju, ka viņa raudās, taču acis kā bija, tā palika sausas, tikai skatiens kļuva pilnīgi neizteiksmīgs — kā mironim, tādēļ arī dīvaini biedējošs.

—  Neņem pie sirds, Gaļa, — es viņai teicu. — Tik un tā ar viņu tev dzīves nebūtu. Viņš taču ir pēdējais draņķis. Žēl, ka tu to tik vēlu esi sapratusi. Vajadzēja gan savulaik mūs paklausīt.

Ožogina sēdēja pirmītējā pozā, un es nebiju pārliecināts, ka viņa vispār dzirdējusi manus vārdus.

— Iesim nu, es tevi aizvedīšu! — Pieskāros viņas plecam, un, atguvusies no sastinguma, viņa piecēlās un izgāja gaitenī.

Viņa gāja pa priekšu, un viņas pleci pa brīdim noraustījās, mēs apstājāmies pie kameras, uz kuras dzelzī kaltajām durvīm ar bālu eļļas krāsu bija uztriepts pa- tizls septiņnieks, un man nez kāpēc iešāvās prātā, ka «septiņi» taču ir laimīgs cipars. Taču Ožoginai tas nesolīja ne laimi, ne atvieglojumu, drīzāk otrādi — bezmiega nakti un neizbēgamo atskārtu, ka viņas jau tāpat draņķīgā un nenokārtotā dzīve tagad pašas rokām pilnīgi izcūkota, sagruvušas visas cerības uz citu, laimīgāku… Un kāpēc…

Kameras durvis aizvērās, un es izdzirdu troksni, kādu parasti iztēlojos, kad grāmatās izlasu izteicienu «ievainotas vilcenes kauciens». Palūrēju «actiņā». Ožogina, saķērusi galvu, gulēja uz nārām. «Ka tik nu nesadomātu padarīt sev galu,» es iegriezos pie dežuranta: — Ožoginu no «septītās» kontrolēt īpaši.

Kāpjot lejup pa stāvajām dzelzs kāpnēm, negaidot iešāvās prātā, ka pat visrūdītākais recidīvists, noziedznieku goda kodeksa iemiesojums, man liktos mazāk derdzīgs nekā iztapīgais un lišķīgais Ļapikovs. Tur vismaz viss būtu skaidrs no pirmā acu uzmetiena.

Lejā mani gaidīja Zaicevs, mēs klusēdami šķērsojām pagalmu, caur mazajām durtiņām masīvajos tērauda vārtos izgājām brīvē un vienlaikus dziļi ieelpojām. Un, lai gan gaiss šeit ne ar ko neatšķīrās no tā, ko pirmīt bijām elpojuši viņpus sētas, mums šķita, ka šeit dvašu ievilkt ir nesalīdzināmi vieglāk.

TREŠAIS SIŽETS

Birztalā

1. EZERS

Pulksten 12.15.

Gaisa temperatūra +36°

ALEKSANDRS

Kad galu galā uztrausos uzbēruma virsotnē, sirds sitās tuvu simtam — tādā karstumā uzskriet pa stāvu nogāzi nav tik vienkārši kā parasti. Uzbērums slējās savus desmit metrus augstu. Zāle, koki, krūmi palika lejā, bet te bija tikai asas šķembas ar mazuta plankumiem, no tumšajiem gulšņiem sūcās darva uz žilbināja saules nokveldētas sliedes, kuras kādus simt metrus tālāk ziemeļu virzienā nozuda milzīgajā, režģotajā tilta fermā, toties dienvidu virzienā sniedzās līdz pašam apvārsnim.

Tas viss — gan baltās šķembas, gan spogulim līdzīgās sliedes, gan smagie gulšņi — asi kontrastēja ar zaļo plašumu, kas piekļāvās no abām pusēm, šķita, ka dzelzceļa stiga pārcirtusi tur apakšā dusošo dabu divās daļās, un patiesībā tā jau arī bija.

Uzbēruma muguras kraujais pacēlums padarīja to par labu novērošanas punktu, kādu mūsu stepēs nemaz nav tik daudz. Priekšā pletās liels, mākslīgs ezers, pa kreisi, aiz taisnās meža joslas, slēpās mazdārziņi, bet pa labi, paralēli upei, zaļoja birztala. Es devos turp.

Noskrēju lejā. Pāris pusaudžu kluknēja krastā ar spiningiem.

Kopā ar grunduļiem un bullīšiem še mitinājās arī karpas un pat kāda līdaka. Makšķernieki bija izmetušies peldbiksēs, lai laiku pa laikam varētu apslapināties ūdenī, un es viņus nudien apskaudu.

Kaut varētu noraut kreklu, tad maigais stepes vējiņš patīkami remdētu sakarsušo miesu un būtu daudz vieglāk paciest šo neganto tveici. Taču, aiz jostas bikšu iekšpusē man kūļājās pistole, un es aprobežojos ar to, ka atpogāju vēl pāris pogu, paraudzījos, kā treknas sviedru lāses notek pa vēderu un pielīp tēraudam, un iztēlojos, kā vajadzēs tīrīt ieroci, lai tas nesāktu rūsēt, un jau kuro reizi nolādēju PM tipa pistoli tās svara un neparocī- guma dēļ.

Ezeru varēja apiet no jebkuras puses, devos pa kreisi, un, ja man pavaicātu, diez vai es varētu paskaidrot, kāpēc izvēlējos tieši šo ceļu. Taču kad es, apmetis līkumu līcītim, iznācu mazā, omulīgā pļaviņā, kurā auga īsa, bieza zālīte, nu gatavais mauriņš, atskārtu, ka atmiņas, kas bija patvērušās manā zemapziņā, piespieda manas kājas doties turp, lai gan smadzenes, kas bija noslogotas ar citām domām, to nemaz neapjēdza.

Tīkamas atmiņas saglabājas ilgi, dažkārt pat visu mūžu. Pirms diviem gadiem šai pašā pļaviņā es skūpstījos ar meiteni un jutos laimīgs. Viņa man patika tik ļoti, ka piedevu viņai pat mūžīgo nokavēšanos, pacietu arī, ja viņa vispār neatnāca uz satikšanos, un, par spīti savam principam nekad nevienu negaidīt ilgāk par piecpadsmit minūtēm, kā tāds puišelis nokvernēju norunātajā vietā veselu stundu…

gan viņiem tas izdodas? Ļoti vienkārši: nekādas izvēles brīvības pretējai pusei, pie velna visas jūtas, kas tās tādas galu galā ir?

Morāli estētiska abstrakcija, nekas vairāk. Viņus interesē kaut kas taustāmāks. Viņi ļoti labi prot iedzīt partneri bezizejas situācijā, kad vienkārši nav kur sprukt… Bet, mērķi sasnieguši, pasmejas par mīkstmiesīgajiem inteliģentiem, kas siekalojas tā vietā, lai parādītu uzbrukumā traucoša tanka uzstājību, un padara vienkāršas lietas par sazin kādām problēmām.

Vai arī es būtu mīkstmiesīgs inteliģents? To nu man nevarētu pārmest. Vienkārši man ir savi uzskati par to, kā rīkojas kārtīgs cilvēks un ko viņš nedarītu nekādā gadījumā… Nu tad ej ratā ar visu savu kārtīgumu! Un iešu arī! Kā mēdza sacīt senie romieši: «Katram savs.» Man labpatīk iedzīt sprukās vienīgi noziedzniekus, un, ja tā ir mīkstmiesība, lai tā būtu. Pat ja jāmaksā ar dvēseles mokām… Praktiskie, pašpārliecinātie jaunuļi nezina, ko tas nozīmē, bet dvēsele viņiem ir ireāls jēdziens… Un tas jau ir bīstami — viņi balansē uz robežas, līdz kurai ar zināmu piespiešanos varētu sevi uzskatīt par «kārtīgiem cilvēkiem», bet tālāk jau sākas viens vienīgs noziedzības muklājs, kur nevar vairs līdzēt arī psiholoģiskie pašattaisnošanās mehānismi. Ja jau nav dvēseles, tad pāršaut pār strīpu tīrais nieks…

Tai meitenei tur pļaviņā šādi subjekti bija laupījuši izvēles brīvību. Piedevām arī godu un dzīvību… Bet tikpat labi tur varēja gadīties arī Viņa… Šī doma man uzdzina karstumu un alkas rīkoties — skriet, ķert, sagrābt, ar karstu dzelzi izdedzināt šos sārņus, lai Viņa varētu dzīvot mierīgi un mīkstmiesīgiem, ideāliem ticošiem inteliģentiem nebūtu bail skūpstīties ar savām iemīļotajām jaukās, zaļās pļaviņās. Šīs alkas parasti pamudina iesācējus pastrādāt veselu lērumu aplamību, to dēļ salaistas dēlī neskaitāmas labi pārdomātas un rūpīgi sagatavotas operācijas.

Taču es, par laimi, vairs neesmu nekāds iesācējs. Vētraina rosīšanās ir tikai tāda aktivitātes imitācija, kuras efektivitāte parasti vienāda ar nulli. Mums jābūt matemātiķiem un jāprot labi rēķināt, jābūt tālredzīgiem un aukstasinīgiem…

Pretī nāca cilvēks, un man vajadzēja nogriezties no sava ceļa, lai paietu viņam cieši garām. Padzīvojis, briļļains vīrietis panamā, ar zaļu, uztūkušu mugursomu, droši vien mazdārziņnieks, noskatījās manī ar neizpratni.

Birztala draudzīgi šalca, solīdama pavēni, taču savu solījumu turēja tikai daļēji — ēna neglāba no tveices. Zem koku lapotnēm gaiss bija tikpat sauss un karsts, tikai alkatīgie saules stari koku vainagos pašķīda tūkstošos mazu sauleszaķīšu, tas tomēr bija zināms atvieglojums. Nosēdies zālītē un ar muguru atspiedies pret stumbru, es gaidīju pārējos.

ALEKSEJS

Dārziņos nebija nevienas dzīvas dvēseles. Cilvēki šeit strādā vai nu agri no rīta, vai vēlu vakarā pēc saulrieta. Tādā speltē normālam mazdārziņniekam savā iemīļotajā zemes gabaliņā nav ko darīt. Es jau zināju to no sākta gala, taču neiesi jau ar priekšniecību ķildoties. «Katrs fakts, pat ja tas šķiet acīm redzams, jāpārbauda personīgi.»

Acīm redzamā pārbaudīšana man izvērtās par stundu ilgu pastaigu pa arumiem saules tveicē. Seja, kakls un rokas kļuva sarkanas, droši vien vēlāk lobīsies nost āda — tas ir mans šā gada pirmais iedegums.

Mežiņā es izkratīju no kurpēm zemi, nogājis pārsimt metru, nonācu pie ezera. Pirms astoņpadsmit gadiem es šeit makšķerēju pirmoreiz mūžā, un, kā jau daždien zaļknābim, man makten paveicās — uz dzīvo noķēru nelielu līdaciņu. Toreiz man bija desmit gadu, un šī zivs bija pirmā un pēdējā manā mūžā — makšķerēšana ar savu mazkustīgumu un ilgo gaidīšanu mani galīgi nesaistīja.

Mazliet vēlāk mēs šais vietās bieži klaiņojām ar bisēm — četri puikas, kas draudzējās kopš skolas sola. Mani sauca par Vērsi, arī Sarkanā iesauka bija uzvārda atvasinājums, Molekula savējo dabūja mazā auguma dēļ, bet Hasanam paša iesaukas izcelsme nemaz nebija zināma. Mūsu medības nebija asiņainas, nespēju atcerēties, ka es vai mani draugi kaut reizi būtu kaut ko nošāvuši. Tas arī nebija mūsu mērķis, mums pilnīgi pietika ar šīm garajām ārpilsētas pastaigām, ko tikai nosacīti dēvējām par «medībām», pastāvot tikai tīri teorētiskai iespējamībai, ka nošausim īstu medījumu, un šaušanas sacīkstēm, kad pēc kārtas pletējām pa drauga gaisā pasviesto cepuri, bet tad sviedām gaisā savas…

Vecie mednieki reizēm neiecietīgi pasmējās, reizēm pat kļuva gluži pikti par mūsu izpriecām, dažkārt pat nosaukdami tās par kaitīgām, lai gan, kas tad tur tik «kaitīgs», nevarēja paskaidrot: sak', tīrā ampelēšanās, tikai pa tukšo pulveri svilināt.

Tagad ar pārliecību varu teikt, ka tiem burkšķiem nebija taisnība. Pastaigas ar bisēm deva mums ne tikai prasmi izturēt desmitiem kilometru pa svaigajiem arumiem, ledu, dubļiem, sniegu, kas sniedzās līdz jostasvietai, tās ne tikai dāvāja tīkamas atmiņas par rūpju nenomāktajām jaunības dienām, kas darīja mani mundru vēl pēc tik ilgiem gadiem, tām bija svarīga loma mūsu pasaules uztveres veidošanā, tās nostabilizēja uzskatus par dažādām parādībām, kas norisinājās ap mums. Un runa jau nav tikai par izdaudzināto «dabas mīlestību», lai gan jēdziens «gleznains skaistums» bija un palika man abstrakts, kamēr nebiju šķērsojis plašu, lietū izmirkušu pļavu ar nomelnējušiem, ūdenī sabriedušiem zārdiem, krustām šķērsām izstaigājis rudens zeltīto mežu, ar redzi, dzirdi, ožu un katru sava ķermeņa šķiedriņu izbaudījis, kas slēpjas aiz vārdiņa «daba».

Bet smadzeņu uzsūktie iespaidi attīstījās pēc asociāciju virknes likumiem, un nu jau es pats, nepastarpināti, bez grāmatiņu palīdzības, izjutu, ka visi šie plašumi mums apkārt — šīs stepes, ūdeņiem bagātā upe ar neskaitāmajām pietekām, gleznainie mežiņi un satraucošu smaržu pilnais gaiss — ir tā milzīgā veseluma, ko dēvē par mūsu valsti, manu Dzimteni, daļiņas. Zināms, ka tas man nebija nekas jauns, bet vai nav tiesa, ka APZINĀTIES ir viens, bet IZJUST UZ PAŠA ĀDAS, bez kādas priekšā teikšanas, sajust ar visu savu būtni, kā saka, «līdz pašām dzīlēm», pavisam kas cits…

Vai mazums par ko varēja izvērsties šīs mūsu medības. Varētu domāt, ka prātošanu par filozofiskām kategorijām tās neveicina ne mazākā mērā. Taču reiz rudenī mēs ar Sarkano palikām nakšņot pie ezera, lai turpat arī sagaidītu rītausmu. Namiņā bija vēl divi mednieki, un, kad saule norietēja, gāja vaļā parastie mednieku stāsti un lielā domino sišana. Tad mūsu kaimiņi nolikās gulēt, bet mēs izgājām pastaigāties pa stepi. Bija jau pavisam satumsis, un tukšais ceļš vijās cauri purvam, abās pusēs šalca trīsmetrīgas niedres, tajās bija saklausāma tāda kā rosīšanās, murcīšanās un sēkšana, un niecīgais, apgaismotais mednieku namiņa lodziņš, kas palika tālu aizmugurē, šķita vienīgā dzīvības zīme visā apkaimē. Taču, kad mēs izgājām uz ceļa un negaidīti pie apvāršņa parādījās liela pilsēta, ko greznoja uguntiņu tūkstoši un reklāmu krāsainā ņirba, pilsēta, kurā bijām dzimuši un uzauguši, tobrīd šķita kā pasakaina mirāža, tā līdz nejēdzībai kontrastēja ar to niecīgo uguntiņu, kura pirms dažām minūtēm bija mums šķitusi civilizācijas oāze. Un šis tālais gaismas okeāns lika man paraudzīties pulkstenī un ar pārsteigumu pārliecināties, ka vēl ir tikai deviņi, laiks, kad tur — pilsētā — var mierīgi iziet pastaigāties, aiziet ciemos vai uz kino… Tad es sāku prātot par cilvēka uztveres relativitāti un pēcāk universitātē, studēdams gudras zinības, sapratu, ka astoņpadsmit gadu vecumā biju prātojis par lietām, ko tik atšķirīgi skaidroja zinātnieki, tā tiešām bija reāla un aktuāla problēma.

Un tomēr — kāds gan tam visam sakars ar medībām? Saskare ar dabu ļoti vēlama gan sevis garīgai pilnveidošanai, gan apkārtējās pasaules izpratnei, bet kāda velna pēc tad jānokaras ar divstobrenēm un patronsomām? Tā varētu pajautāt vienīgi cilvēks, kuram pilnīgi sveša pusaudžu psiholoģija un kuram nav ne jausmas, cik svarīgu un lielu viņu interešu sfēras daļu aizņem ieroči. Bise un daba mūsu uztverē bija neatņemami romantikas komponenti. Starp citu, tolaik es gatavojos kļūt par žurnālistu, nevis par milici, un, ja būtu nojautis, ka pēc desmit gadiem šai pašā apkaimē pildīšu operatīvu uzdevumu un aiz jostas man būs aizbāzta pistole, bikšu aizmugurējā kabatā noslēpta rezerves aptvere, bet plecā karāsies konspirācijas labad vecā somā iebāzta rācija, man tas viss šķistu sasodīti romantiski. »

Taču katram vecumam sava romantika, bez tam uz to visu var noraudzīties gan no ārpuses, gan no iekšpuses, un, kad pats esi tur iekšā, tad vairs neredzi nekādas romantikas, vienīgi nogurdinošu un gandrīz nepateicīgu darbu, kurš sniedz gandarījumu vienīgi tad, kad ir jau padarīts.

Pašlaik mani mocīja ellīgas slāpes, nogurums un pārsauļotās ādas kņudēšana, pistoles noberztie sāni, tomēr es jutu līdzi Huzāram, kurš, nez ko tēlodams, bija paņēmis no manis plecu maksti un uzlicis to uz plikas miesas, zem krekla. Un smadzenēs palaikam uzpeldēja aina, kuru labprātāk būtu aizmirsis uz visiem laikiem, — pļaviņa, no kuras mēs bijām sākuši savu ceļu.

Bez tam gatavajā nereizē un nevietā galvā maisījās vesels lērums visādu citu domu, bet ko var darīt, cilvēkam jau nav kanālu pārslēdzēja kā televizoram. Ņemot to visu vērā, droši vien nemaz nav tik grūti iedomāties, ka nekādu romantiku es te vairs nesaskatīju.

Dzeltenā zāle bija tik izkaltusi, ka zem kājām kraukšķēja vien. Vietumis rēgojās kaila, saplaisājusi zeme. Ne kociņa, ne krūmiņa. Un nevienas dzīvas dvēseles. Tikai tālu priekšā — birztala, kuru bijām ielenkuši no visām pusēm.

Nekad neesmu piedalījies vilku medībās, taču nostāstus par tām esmu dzirdējis vai cik. Arī mēs medījām. Vai tās bija cilvēku medības? Šis nejaukais vārdu salikums nudien grieza ausīs un izraisīja iekšēju protestu. Ikviens avīžnieks raustītos kā velns no pīlādža, ja viņam piedāvātu nodrukāt mūsu darbības būtības apzīmējumu. «Ho- mo sapiens» radis žonglēt ar vārdiem, piemeklēt nekaitīgus apzīmējumus, lai nogludinātu asumus tam, ko negribas saukt īstajā vārdā.

Cilvēku medības! Skaidrs, ka tā nav pieņemts runāt. Bet, šā vai tā, mūsu uzdevums ir izsekot, atrast, notvert kādu cilvēku grupu un iespundēt to aiz drošām dzelzs restēm. Mēs esam sagatavoti un ekipēti: mākam kauties, lai salauztu viņu pretestību, mums ir rokudzelži, kuros saslēgt viņu rokas, un pat ieroči, ar ko šaut, ja rastos tāda nepieciešamība. Nu, ar ko gan šī tvarstīšana atšķiras no plēsoņu ķeršanas zvērudārzam?

Vienīgi ar to, ka mūsu medījums apveltīts ar apziņu, emocionalitāti, domāšanu un citām kvalitātēm, kurām vajadzētu darīt to pārāku pār citām dzīvām radībām, taču šoreiz tās transformējušās nodevīgumā, viltībā, ļaunumā, cietsirdībā, nežēlībā… Un vairs nedara to pārāku, bet gan vēl negantāku un bīstamāku nekā plēsīgie meža kustoņi. Tīģeris un lauva spēj saplosīt savu upuri, taču tie nespīdzinās, nepazemos, neņirgāsies par viņu. Uz kaut ko tādu, par nožēlu, ir spējīgs tikai un vienīgi cilvēks…

Labi gan, ka attapīgais «Homo sapiens» ir izdomājis glābējvārdiņu «noziedznieks». Kad mēs sakām, ka ķeram, sēdinām cietumos un šaujam nost noziedzniekus, tas tiek pieņemts kā pašsaprotama lieta, glābējvārdiņš slēpj būtību, un neviens vairs neatceras, ka noziedznieks arī ir cilvēks…

Lūk, jums vēl viens uztveres relativitātes aspekts. Taču tā jau ir filozofu un psihologu padarīšana. Mums ir citi uzdevumi. Kamēr vēl eksistē noziedzība un noziedznieki, vajadzīgi cilvēki, kas spēj tos atrast, notvert un padarīt nekaitīgus. Un, ja jau viņi paši nostāda sevi ārpus likuma robežām, izvēloties medījumu likteni, tikām mūsu «medības» ir ne vien kristāltīras likuma priekšā, bet arī ļoti vēlamas un, neraugoties uz to kailo ne- žēlīgumu, morāli pieņemamas un attaisnojamas.

Dažus simtus metru tālāk uzradās cilvēks, taču viņš nāca no Krilova kontrolējamās zonas, un es nenogriežos no ceļa. Vairāk neviena nesastapu līdz pašai birztalai.

Kā pa šiem gadiem te viss mainījies! Mūsu kompānija pajuka, itin kā to būtu izmētājis centrbēdzes spēks. Ha- sans gāja bojā armijā — runāja, ka nelaimes gadījums, taču mēs tā arī neuzzinājām detaļas. Pārējie pakāpeniski attālinājās cits no cita. Mēs bijām izauguši no tā, kas mūs saistīja. Katram radās savas intereses un aizraušanās, savi mērķi un centieni, savs paziņu loks, savas rūpes… Un turpinājumā — katram savs dzīves ceļš. Satiekoties apmainījāmies ar dežūrfrāzi: «Sveiks! Kā iet?» Velnišķīgi ātri skrien laiks…

Krilovs jau bija norunātajā vietā un izteiksmīgi paskatījās pulkstenī: kavēju piecas minūtes. Es apsēdos līdzās uz sasilušās zemes, un mēs sākām gaidīt Huzāru.

HUZĀRS

Man nepaveicās divreiz. Iesākumā iepēros nelielā, taču staignā purviņā, un, kaut arī rūpīgi centos apiet īpaši mitrās vietas, dažas reizes iestigu dūņās līdz potītēm, tāpēc tagad manas kājas bija «apautas» šikos puszābakos no sakaltušiem dubļiem. Pēc tam, lai atgūtu zaudēto laiku, nolēmu saīsināt ceļu un iet pa dzelzceļa uzbēruma nogāzi. Iešana pa slīpumu bija neērta, un beigu beigās es izmežģīju kāju un paklupu, nobrāzdams pret šķembām seju un rokas. Tā tikai vēl trūka! Es ne tikai kavēju, piedevām ieradīšos norādītajā vietā arī netīrs un noskrāpējies. Labs sākums! Klauna debija cirkā: «Pirmoreiz manēžā Jurijs Huzarovs! Lūdzu, mūziku!»

Biju gatavs kaukt aiz dusmām, taču tas neko nebūtu mainījis. Vienīgais labums — līdz ezeram nav tālu, tur nomazgāšos. Šādas izredzes uzmundrināja, un es sāku soļot raitāk. Piedzīvojumi palīdzēja uz kādu laiku atslēgties, bet tagad šausminošā aina, kāda pirms divām stundām pavērās jaukajā pļaviņā, atkal nostājās acu priekšā. Es nekādi nespēju tikt no tās vaļā, un, kaut arī jau vairākas reizes biju piedalījies notikumu vietu apskatē, sajutu tuvojamies nelabuma vilni. Ko tur lai saka, tas ir mans pirmais eksāmens — pirmā meklēšana, pirmā nopietnā lieta.

Piegājis pie ezera, es iebridu ūdenī, noskaloju no sejas un rokām asinis, izmazgāju bikses, zeķes un sandales.

Šo ezeru es pazinu kā savu kabatu. Mēs ar citiem puišeļiem kratījāmies šurp ar sagrabējušiem mopēdiem, kas nikni piegānīja atmosfēru un pamatīgi sadrebināja mums iekšas, tomēr tie mums likās labākie transporta līdzekļi, kas līdzēja saglabāt neatkarību no maršruta autobusiem un radīja patstāvības ilūziju. Mums patika jaukties monitoros, apspriest rezerves daļu problēmu, pa- lienēt citam no cita eļļu vai benzīnu. Par savdabīgu piemiņu no šiem tehniskajiem pusaudža gadiem man bija palikusi nokaitēta dzinēja iededzināta rēta uz kreisās kājas ikra.

Reiz kādas nojaucamas mājas drupās mēs atradām lielas ozolkoka durvis, un mums nebija slinkums vilkt tās uz vairākus kilometrus attālo ezeru un pārvērst milzīgā drednautā. Braukt ar tām bija interesanti, lai arī bīstami: reiz durvis apsviedās otrādi, un mūs ar Vitjku Makuhu glāba vienīgi tas, ka ienirām, tādējādi izvairīdamies no sitiena, pēc kura diezin vai izpeldētu laukā. Joprojām atceros tās šaušalas, kad, nirdams laukā, ar galvu atdūros pret kaut kādu šķērsli, sāku izmisīgi ķepuroties un aizrijos, taču jau nākamajā mirklī atrados virspusē un izdzirdu Vitjkas izmisīgo, baiļpilno kliedzienu: «Zoss! Kur tu esi, Zoss!» Bērnībā vienaudži sauca mani par Zosi, varbūt tāpēc, ka tā bija īsāk, bet varbūt tāpēc, ka tolaik mēs vēl maz ko zinājām par huzāriem. Tagadējā iesauka pielipa universitātē.

Tajos tālajos gados mēs baidījāmies no miličiem, sevišķi no VAI inspektoriem. Viņi vienmēr atrada visādas vainas mūsu transporta līdzekļos un uzdeva dažādus viltīgus jautājumus, tad vēl piekasījās par katru sīkumu. Mums šķita, ka ar to viņu darbs arī aprobežojās. Un vispār, kas tad tas par darbu — uzcirsties formā un izteikt piezīmes transporta līdzekļu vadītājiem! Pavisam kas cits bija neatlaidīgie pēddziņi, par kuriem bijām lasījuši grāmatās un kurus bijām redzējuši filmās! Samudžinātu noziegumu izmeklēšana, pakaļdzīšanās, sadursmes un apšaudes.

Tā bija pavisam cita dzīve — aizraujoša, skaista, interesanta… Skaidrs, ka tie kriminālmeklēšanā strādājošie nav nekādi parastie cilvēciņi. Viņi droši vien ir no pavisam cita koka taisīti: viņiem neko nekaitē mežonīgi kautiņi, viņiem ne silts, ne auksts no drausmīgajiem sitieniem, nažu un ložu ievainojumiem. Viņi ir visziņi un visu redzoši. Vārdu sakot — īpašas raudzes cilvēki…

Un nu jau es pats esmu bez piecām minūtēm kriminālmeklēšanas inspektors. Kas tad manī ir mainījies? Šķiet, nekas…

Nomazgājies es devos uz birztalu un jau iztālēm pamanīju mūsējos. Viņi noraudzījās manī ar neslēptu interesi, Krilovs pat nebakstīja ar pirkstu pulksteņa ciparnīcā, lai gan bija grasījies to darīt.

—  Labais, — viņš noteica. — Kur tad tu šitā nojau- cies?

—  Sākumā iekūlos purvā, bet tad pakritu…

—  Kā tev te izdevās atrast purvu? Tu, brāl, nudien esi īsts pēddzinis! Bet kā tad ar pamatuzdevumiem? Vai ar to nebija laika krāmēties?

—  Nevienu nesastapu.

—  Nu, labi. — Krilovs vēlreiz noskatīja mani no galvas līdz kājām un negaidīti iesmējās. — Tu, Huzār, nu gan esi viens veiksminieks!

—  Kāpēc tad tā? — Pazīdams Krilova sarkastisko raksturu, es jau biju gatavs āzēšanai.

— Ja tu tādā izskatā būtu uzrāvies uz kādu citu patruļu, tad taču tevi aizturētu kā aizdomīgu personu. Pušumi — cīniņa pēdas, bikses un apavi slapji — mazgājis nost asinis. Loģiski! — Viņš pagriezās pret Volo- šinu.

—  Loģiski gan, — tas pamāja. — Tādā mūža slavā iedzīvotos. Kurš Huzarovs? Vai tas, kuru aizturēja pēc apraksta?

— Labi, diezgan, — Krilovs pieceldamies teica. — Tagad pie darba.

Un mēs devāmies cauri birzij.

2. BĒRZĀJS

Pulksten 13.10.

Gaisa temperatūra ēnā +31°

Aleksandrs Semjonovičs Krilovs. 30 gadus vecs, kriminālmeklēšanas vecākais inspektors, milicijas kapteinis. Iekšlietu orgānos nostrādājis astoņus gadus, visus astoņus — kriminālmeklēšanā. Neprecējies.

Tagad mēs no trim pusēm ņēmāmies ķemmēt joslu, kas piekļāvās dzelzceļam, mazdārziņus un ezera apkaimi. Mūsu priekšā pletās zemes gabals trīs kilometru platumā un trīs kilometru garumā. Bērzu birztala un pludmale. Atpūtas zona.

Restorāns, divas šašliku būdas, septiņas kafejnīcas, divpadsmit alus mucas, divdesmit trīs atpūtas bāzes, neskaitāmas bodītes, paviljoni, bufetes, citas tirgošanās un sabiedriskās ēdināšanas vietas; brīvdienās te mēdza apgrozīties piectūkstoš atpūtnieku, bet darbdienās — pusotrs tūkstotis. Šodien bija ceturtdiena, varēja uzskatīt, ka mums paveicies.

Birztala bija jauna, bērziņi vēl pavisam tieviņi, taču bieziem vainagiem. Vietām tie bija tik blīvi saauguši, ka ar pūlēm varēja izspraukties cauri, reizumis pat vajadzēja apiet biezoknim ar līkumu, tāpēc maršruts meta zigzagus te uz vienu, te atkal uz otru pusi. Stumbru raibā ņirba gurdināja acis, un laiku pa laikam vajadzēja atskatīties, vai pavadoņi ievēro norunu un neizlaiž viens otru no acīm.

Es sastapu divas meitenes, vairākus padzīvojušus fizkultūriešus un bēgļus no infarkta. Vectētiņu, kurš ar mazdēlu pastaigājās «īstā mežā», sazin no kurienes uzradušos vecenīti. Tad pretimnācēju saradās arvien vairāk: sieviete ar suni, pusmūža pāris, vīrietis ar tranzistoru, skolnieku bariņš ar ģitārām, meiteņu pulciņš spēlēja bumbu, vairāki jauni pārīši…

Birztala kļuva retāka, un klajumiņos pavīdēja pa teltij, lielākas un mazākas, dažādās formās un krāsās, gan vientuļas, gan pa divi, pa trīs, gan veselas telšu pilsētiņas. Dažu brezenta namiņu iemītnieki bagātināja skarbo tūrista sadzīvi ar šādiem tādiem komforta elementiem, un līdzās teltīm zem košām nojumēm stāvēja saliekamie galdi un krēsli, dažkārt pat gāzes plītiņas, taču lielākā daļa deva priekšroku spartiskai vienkāršībai un samierinājās ar zālē paklātu brezentu, kas aizvietoja gan galdu, gan krēslus, un ar nelielu ugunskuriņu, uz kura var uzvārīt vienkāršu viru, kura pelnos izcept kādu kartupeli.

Te rosījās visdažādākā gadagājuma ļaudis, bariņos, pa pāriem un ar ģimenēm, daudziem bija līdzi bērni, un viņus visus vienoja bezrūpīga izjūta, kas rodas, atpūšoties pie dabas krūts, tā skaidri jaudās gan sarunās, gan kustībās, gan smieklos. Labais garastāvoklis, ko radīja jaukais laiks, saulesstaru cauraustās birztalas baltie stumbri, tīrais gaiss, kas itin nemaz neatgādināja to, kuru elpojam pilsētā, šķita iemiesojamies arī bērnos, kas priecīgi dauzījās zaļajā plašumā, jautri smējās un priecīgi sasaucās.

Un šajā gaišā prieka atmosfērā, ko nenomāca pat ierastās ikdienas rūpes, es ar savu pistoli un smagajām pārdomām jutos kā tāds svešķermenis. Es apskaudu šos cilvēkus, kas mitinājās ārpus tās nejaukās, nežēlīgās un baisās pasaules, kurā es un mani draugi ienirstam ik dienas. Viņi pat lāgā nespēj aptvert, ka tāda pasaule vispār eksistē, jo grāmatas un filmas par noziedzniekiem un noziedzību ir tikai tāda tukša muldēšana un, iekams nelāgas apstākļu sakritības dēļ nepaveras priekškars, kas šīs pasaules šķir, viņiem pat prātā nenāk, kāds ir tas īstais, nevis filmu vai grāmatu noziegums.

Tieši tā bija izgājis jaunajiem tūristiem, kas bija nolūkojuši nelielo, no trim pusēm krūmu ieskauto pļaviņu, lai uzslietu tur savu telti, un ar šaušalām ieraudzījuši, ka šo vietu jau pirms viņiem izraudzījuši kaut kādi neģēļi savām asiņainajām, drausmīgajām un mežonīgajām izdarībām… Kāds tur brīnums, ka viņiem sākās šoks — tas, kurš piezvanīja uz pārvaldi, tik tikko jaudāja dabūt vārdus pār lūpām, bet meičas nācās dzirdīt ar baldriāna tinktūru —, pat man, kas jau ne mazums esmu redzējis, šis skats šķita neizturams. Tā ir allaž, kad upura nepārprotamu bezspēcību noziedznieks izmantojis ar sevišķu cietsirdību… Un šis kontrasts starp meitenes augumiņa trauslo grāciju un to, kas bija ar viņu pastrādāts, spēcīgi belza arī pa trenētiem nerviem… Zvēri! Ja vien mums kaut kādā veidā izdotos sadzīt viņus rokā un ja viņi vēl mēģinātu pretoties… Labi jau labi, mums jābūt bezkaislīgiem, objektīviem un stingri jāievēro likums, bet, manuprāt, tādam, kurš šādās situācijās paliek bezkaislīgs, nav ko darīt noziedzības apkarošanas iestādēs. Un es tikai priecātos, ja nāktos sastapties ar šo neģēļu bruņotu pretestību, — tad nu gan mēs paskatītos, kurš kuru!

Taču tādi maitasgabali ir gļēvi, vienīgais, kas viņiem piemīt, ir lopiska miesaskāre, un viss, ko viņi pieprot, — nežēlīgi izturēties pret vājāku un ņirgāties par neaizsargātu. Bet viņiem ir bezgalīgas bailes no tiem, kas varētu likt atskaitīties… Diemžēl manām cerībām diezin vai lemts piepildīties, viņi nepretosies… Bez tam atrast viņus šodien — viena izredze pret tūkstoti. Aizturēt jau viņus kaut kad aizturēs, nekur šie nespruks, taču paies zināms laiciņš, un, visticamāk, tas jau vairs nebūs jādara mums, ir taču vēl dučiem citu cilvēku, kas arī nodarbināti šajā lietā…

No tās puses, kuru vajadzēja «ķemmēt» Huzarovam, atskanēja bramanīga noziedznieku dziesma, ko pavadīja nervoza ģitāras strinkšķināšana. Es devos turp, Volo- šins man sekoja.

Tā jau es domāju! Divās teltīs kvernēja astoņi noskran- duši, no plītēšanas piesārtuši jaunekļi. Kad mēs piegājām klāt, Huzārs jau tērzēja ar šiem, taču bija nomanāms, ka tie noskaņoti visai agresīvi.

— Vai mēs kādam traucējam? Nu pasakiet, kam? — bļaustījās pats vecākais, pamazs, neķemmējies resnītis, kurš acīmredzot te noteica toni. — Cilvēki taču nesūdzas! — Viņa roka apmeta gaisā riņķi. — Ko gribam, to dziedam. Un arī iedzert mums ir tiesības! — Viņš paraudzījās uz pārējiem, un tie piekrītoši iemurdējās.

Huzārs bija ielaidies ar viņiem diskusijā, un tas šajā situācijā nebija tas pareizākais — iereibušiem puišeļiem, kuri pārliecināti, ka ir gudrāki par visiem, velti kaut ko pierādīt. Ieraudzījusi mūs, kompānija maķenīt pieklusa, resnais nogaidoši raudzījās manī uzbudināti spīdošām acīm, taču es neielaidos runās, tikai mierīgi visus nopētīju. Divus es jau pazinu, un nejau tāpēc, ka viņi teicami mācītos skolā vai priekšzīmīgi uzvestos. Pārējie, pēc visa spriežot, bija no tās pašas šlakas. Gandrīz visi nepilngadīgi. Šobrīd viņi bija viegli apskurbuši, bet ēniņā aiz telts vīdēja šņabja pudeļu kakliņi. Līdz vakaram viņi novedīs sevi līdz kondīcijai un gulēt jau nu neies — pietiekami labi pazīstu šo publiku —, bet gan dosies meklēt piedzīvojumus, paši nemaz neapjauzdami, par ko tie izvērtīsies. Varbūt aizies pabaidīt garāmgājējus vai pakasīties ar tūristiem, bet varēja pastrādāt arī kaut ko sliktāku. Jebkurā gadījumā cilvēkiem, kas birztalā atpūtās, būs labāk, ja viņi no šejienes aizvāksies.

Mūsu klusēšanas iedrošinātais rešņuks gribēja turpināt savu izrunāšanos, taču, pabīdījis viņu malā, es nosēdos blakus saviem paziņām.

— Nu, Kola, nes šurp to šņabi. Nē, nejau vienu pudeli, stiep visas. Bet tu, Vitjeņka, palīdzi draugam, citādi tas vēl pārstiepsies.

Kola un Vitja mani atcerējās, tāpēc bez vārda runas atstiepa pusduci pudeļu un tikpat pakļāvīgi izlēja to saturu ugunskurā.

— Bet tagad, puikiņas, — es vērsos pie visiem, — taisieties, ka tiekat uz mājām.

—  Kāpēc tad tā? — resnais jau atkal vēra vaļā muti. — Ar kādām tiesībām? Ko, jūs mums aizliegsiet atpūsties?

—   Dodu jums stundu laika sapaunoties. — Palaidu šo tirādi gar ausīm. — Pēc stundas atnāksim pārbaudīt. Bet tu rīt ienāc pie manis, — es teicu resnajam. — Vitjeņka ceļu parādīs.

—  Kāpēc tad tā? — Viņa spars bija vējā.

— Aprunāsimies par tiesībām un pienākumiem. Man šķiet, ka tev izkropļota šo jēdzienu izpratne.

— Nē, nē, es jau neko, kāpēc tad uzreiz uz miliciju… — Resnais vairs neslēpa izbīli.

—  Tieši pulksten vienpadsmitos, un nemaz nedomā nokavēt! — Ja jau viņš bija sapulcējis šādu iemetēju kompāniju, jāiepazīstas ar viņu tuvāk un jāizdzen patika uz šādiem laika kavēkļiem.

Kad mēs bijām attālinājušies, Huzārs jautri noteica:

— Labi, ka mēs viņus patriecām. Citādi cilvēkiem vakarā miera nebūtu.

— Nu, vai nav patīkami justies kā sargeņģelim? — Es uzpliķēju viņam pa muguru. — Tas jau arī dod vienīgo gandarījumu mūsu nolāpītajā darbā.

Aleksejs Maksimovičs Vološins, 28 gadus vecs, kriminālmeklēšanas inspektors, milicijas vecākais leitnants. Iekšlietu orgānos strādā piecus gadus, no tiem četrus — kriminālmeklēšanā. Precējies. Ir piecgadīgs dēls.

Trīs resnuļi… bučiņu pārītis… vēl viens… pusmūža kungs ar apaļīgu dāmu… tūristi ar mugursomām… bērnu bariņi pļaviņā — bērnudārzs izbraucis pie dabas… četras meitenes klajumiņā sauļojas… Te neviens netraucēs, sausu kritalu gūzma, mikla zeme, no avotiņiem satecējušas paltis… aha, mednieki iet uz pazīstamo sarg- būdiņu, «TOZ-34» — «bukuplinte», ar dzesēšanu, lieliska bise… bet tie sportisti — orientieristi… studentu grupiņa… sieviete ar puisēnu.

No loģikas un saprāta viedokļa mūsu meklēšana ir pilnīgi bezcerīga. Nudien, ja noziegums pastrādāts pirms vairākām stundām — pagājis pietiekami ilgs laiks, lai vainīgie jau būtu tālēs zilajās. Bez tam mēs nemaz skaidri nezinām, ko īsti meklēt: kas ir noziedznieki, cik viņu ir un kā vini izskatās…

Tā jau ir. Tikai no tāda cilvēka viedokļa, kam sveša kriminālmeklēšanas darba prakse un noziedznieku psiholoģija.

Cilvēks, kurš izdarījis noziegumu, ir rīkojies pretdabiski, taču pats sevi attaisno ar šādiem vai tādiem apstākļiem, — dzīvo pēc savām normām un noteikumiem, pēc saviem ieskatiem par to, kas ir labs un kas ļauns, kas slavējams un kas apkaunojošs, kas pieļaujams un kas ne. Ar šo uzskatu sistēmu tiek pamatota viņa rīcība un uzvedība, un, lai gan pašam noziedzniekam liekas loģiska, no normāla cilvēka viedokļa raugoties, tā izskatās bezjēdzīga. Vai tad ir prātīgi līdz nejēgai pie- tempties veikalā, kuru tikko esi apzadzis? Vai pēc veiksmīgas zādzības lauzties iekšā slēgtā restorānā un pieprasīt konjaka pudeli? Vai, atstājot ķīlā savu pasi, iznomāt ledusskapi, lai nekavējoties to pārdotu? Kā saka, ne loģika, ne veselais saprāts nemājo līdzās šādām izdarībām. Turklāt šo uzskaitījumu var turpināt, pietiek uz labu laimi atšķirt divas trīs krimināllietas…

Nav jau nekāds noslēpums: noziegums ir loģisks pats par sevi. Protams, pilnīgi iespējams, ka noziedznieki jau sen nav mūsu meklēšanas zonā, taču arī tas ir ņemts vērā, un meklēšanas darbs norit vairākās līnijās vienlaikus, iedarbināti dažādi kanāli, un slepkavnieki agri vai vēlu tiks sadzīti rokā. Bet mums jādara savs darbs.

Meklēšana «pa karstām pēdām» ir sarežģīta informācijas trūkuma dēļ. Pašlaik prokuratūras izmeklētājs un eksperti apskata notikuma vietu, šī procedūra vilksies līdz vakaram — rūpīgi jāizpēta līķis, tā apģērbs, zeme, zāle, katrs zariņš, lapiņa vai smildziņa var kļūt par vērtīgu liecinieku. Apskates beigās izmeklēšanas rokās jau būs šādi tādi pierādījumi, kas, izdarot ekspertīzes, vēl vairosies un pamazām savilksies gredzenā, no kura noziedzniekam neizsprukt, neraugoties uz visu viņa viltību un tālredzību. Taču, lai savāktie pierādījumi «sāktu strādāt», jābūt aizdomās turētajiem, un mūsu uzdevums ir viņus atrast.

Turklāt atrast jau tagad, kamēr nav pabeigta apskate un savākti pierādījumi. Iznāk apburtais loks, un mēs meklējam gandrīz pilnīgi uz dullo, neko nezinādami par meklējamajiem.

Lai gan tā nav, ka neko: tie ir divkājaini vilki, kas burtiski saplosījuši savu upuri. Piesmiedami un nogalinādami jaunu meiteni, viņi parādījuši savu dabu visā tās pretīgumā. Vārdu sakot, izdzimteņi. Tiesa, tie nav juridiski jēdzieni un diezin vai ko līdzēs meklēšanā: Kai- na zīmes jau viņiem pierē nav… Tomēr viņi droši vien ir piedzērušies, jo šādus noziegumus parasti pastrādā, kad šņabis līdz ūkai. Un, lai gan neskaidra un izplūdusi, tā tomēr jau ir pirmā līnija šajā skicē: no atpūtnieku masas jāizlasa iereibuši vīrieši, kas būtu varējuši TO izdarīt, un jāizsijā viņi ar smalku pārbaudes sietu. Paliek pupu mizas — izfunktierēt, kurš no mūsu sastaptajiem ļautiņiem būtu spējīgs uz kaut ko TĀDU. Te nu viss atkarīgs no pieredzes un intuīcijas.

Tiesa kas tiesa, uz intuīciju diez ko vis nepaļausies, tāpēc šodien tiks aizturēti it visi aizdomīgie un piedzērušie, kas apgrozās šajā apkaimē. Jebkurā gadījumā kārtīgi cilvēki būs tikai ieguvēji.

Šaurā taciņa, pa kuru es soļoju, izveda mani lielā klajumā, ko sedza gara zāle. Vienā vietā zāle sakustējās, un es, devis biedriem zīmi, gāju turp. Aina, kas pavērās manam skatienam, iedvestu šausmas katram. Četri dūšīgi vīri atgādināja aktierus, kas filmējas lentē par divdesmito gadu noziedzniekiem: no vienas vietas tetovēti, pielai- zītiem matiem, smēķis, kā pielipis pie lūpas, ļaunu vēstoši skatieni un sejas, kas būtu labs Lombrozo teorijas apstiprinājums. Kad ļaužu drūzmā pamani vienu šādu tipu, tas tikai uz mirkli piesaista uzmanību un nekādu graujošu iespaidu neatstāj. Taču, ja tādu ir veseli četri…

Viņi gulšņāja zemē, laizdami no rokas rokā glāzi ar indīgas krāsas šķidrumu, turpat mētājās aizkosts kausētais sieriņš, viens bija sažņaudzis rokā acītes kāršu kavu. Jā, šī aina nebija domāta cilvēkiem ar vājiem nerviem. No kurienes mūsu pusē tāds anahronisms? Vai tie būtu profesionālie «viesmākslinieki»? Prātot nebija laika — visi četri blenza tieši uz mani, nekavējoties bija jāņem iniciatīva savās rokās.

—  Pilsoņi, es esmu milicijas darbinieks, — ar kreiso roku parādīju apliecību. — Lūdzu uzrādīt jūsu dokumentus!

Visi četri klusēdami turpināja mani pētīt, bet baņķieris mierīgi izdalīja katram pa kārtij.

—  Dokumentus! — es bargi atkārtoju.

—  Paklau, priekšniek, nu ko tu mums piekasies? — nosēca baņķieris. — Iemet ar mums kādu glāzīti un ej savu ceļu. Neaiztiec mūs, un mēs neaiztiksim tevi. — Frāze ar nolūku izskanēja divdomīgi, tajā jaudās slēpti draudi.

Pienāca Krilovs ar Huzarovu, un mēs apstājām gleznaino četrotni no visām pusēm.

—  Arī kārtības sargi līdzi, ko tu neteiksi, — baņķieris novilka un acumirklī uzlasīja kavu. — Nu labi, taisāmies, ka tiekam, nav jau diez cik smuki tā ieraut un blēņoties ar kārtīm.

Viņa biedri jau slējās kājās, un man ļoti nepatika viņu viepļi — bija nomanāms, ka tie raudzīs aiziet par katru cenu.

—  Ne no vietas! — vienmēr esmu brīnījies, no kurienes Krilova balsī tāda dzelžaina valdonība. — Sēdēt un nekustēties!

Arī viņš jau bija sapratis, ar ko mums darīšana, un, demonstratīvi papletis kreklu, uzlika roku uz pistoles tumši sarkanā roktura. Ar to pilnīgi pietika, taču Huzā- ram vēl nebija izstrādājusies mēra izjūta, un, drudžaini parakājies azotē, viņš izvilka savu «MP».

Aizturētie, kā jau daždien ļaudis, kas ne mazumu pieredzējuši, tūlīt pieskaņojās situācijai. Viņi atslāba un ieņēma sākotnējās pozas. Baņķieris sāka maisīt kavu.

—   Noslēpiet savus stroķus, priekšnieciņi, — viņš slinki noteica. — Redzam jau redzam, ka neesat nākuši jokus plēst, un, ja jau tā, daudz necimperlēsimies. Tādu grēku, lai skrietu zem lodēm, mums, paldies Dievam, nav, un, ja arī kauč kas ir salasījies, tad tā uz gadiņu vai diviem, ne vairāk. Nosēdēsim — pierasta lieta. — Viņš slinki piecēlās un lietišķi noprasīja: — Kājām iesim vai brauksim?

—  Brauksim, — atbildēja Krilovs.

— Nu, tad uzrausim vēl kādu reizīti. — Un viņš sāka dalīt kārtis, bet es pa rāciju izsaucu mašīnu.

Jurijs Andrejevičs Huzarovs, 24 gadus vecs, stažieris, iekšlietu sistēmā strādā divus mēnešus, visu šo laiku — kriminālmeklēšanā. Kā milicijas darbinieks vēl nav atestēts. Neprecējies.

Gara auguma vīrietis ar brillēm… divas sportiskas meičas… trīs jauni, manuprāt, iereibuši puiši, jāiepazīstas tuvāk, tā, apavu fabrikas strādnieki, visiem pases līdzi, dīvaini gan — ahā, iet uz atpūtas bāzi, ir ceļazīmes uz trim dienām, līdz pirmdienai, lūk, kur tas suns aprakts, atbraukuši tikai nupat, te būs biļetes, nu tad novēlu labi atpūsties, un atvainojiet.

Operatīvais darbs nav apgūstams lekcijās un pēc grāmatām. Kad pēc universitātes aizgāju uz miliciju, es jau nojautu, ka daudz ko vajadzēs mācīties no jauna, taču man vēl nebija priekšstata, cik lielā mērā. Esmu diplomēts jurists, visus piecus gadus biju viens no labākajiem studentiem, taču tikai tagad esmu sapratis, ka tas viss nav palīdzējis man apgūt miliča arodu.

Droši vien arī tad, ja būtu kļuvis par juriskonsultu vai advokātu, man nāktos labu laiku pārņemt pieredzi no vecākajiem kolēģiem, bet milicijā un it sevišķi kriminālmeklēšanā — pašā karstākajā dienestā — viss ir vēl sarežģītāk, šeit iznāk saskarties ar lietām, par kurām agrāk nav bijis ne mazākās nojausmas, jāprot atšķetināt vissarežģītākos cilvēku savstarpējo attiecību samez- glojumus un jāiemācās salauzt viltīga un nežēlīga ienaidnieka pretestību…

Tas nav parasts darbs, bet gan sarežģīta spēle, kurā likme ir visai augsta: cilvēka labklājība, liktenis, dažkārt pat dzīvība. Šajā spēlē iznāk arī riskēt ar paša galvu. Var jau apgūt sambo un citus cīņas paņēmienus, bet kurš gan iemācīs, kā ļaužu pilnās ielās aizturēt cilvēku, kas var izrādīties gan godīgs pilsonis, gan noziedznieks, kas gatavs pretoties ar ieroci rokās? Te nav nedz recepšu, nedz mācību līdzekļu, visu izšķir tikai un vienīgi pieredze, un, ja vecākie kolēģi tajā darbā nedalītos, daudzi iesācēji par to dārgi samaksātu.

Pilnīgi negaidīti krūmi manā priekšā pašķīrās, un no tiem izsoļoja visai mērķtiecīgs, četrus piecus gadus vecs cilvēciņš. Aiz pārsteiguma es pat apjuku.

—  Kurp dodies, mazuli?

—  Vispirms vajag sasveicināties. Sveicināts! — puisēns noteica pamācošā tonī un paraudzījās manī lielām, gaišām acīm.

Mazulim bija taisnība.

—  Sveiks, puis! Kurp iedams?

Pie mums pienāca Krilovs ar Vološinu un ar interesi noskatījās puišelī.

—  Eju meklēt Balu.

—  Ko, ko? — es nesapratu.

—  Balu! — Mazulis noskatījās manī ar neizpratni, sak', kā var nezināt tādas pašsaprotamas lietas.

Es neziņā paraudzījos uz Krilovu un manīju, ka arī viņš ir mazliet apjucis, acīm redzami nesaprotot, kā izturēties pret šo savam vecumam pārlieku nopietno cilvēku. Tad mēs abi paskatījāmies uz Vološinu, kuram mājās bija tāda pati maza radībiņa un kuram vajadzēja zināt šīs spēles noteikumus. Un viņš nepievīla mūsu cerības.

—  Balu pašlaik te nav. — Viņš notupās zēna priekšā un pamanījās nosēdināt viņu uz sava ceļgala. Tas, kā par brīnumu, neko neiebilda, tikai lietišķi apvaicājās:

—  Kur tad viņš ir?

—  Viņi abi ar Bagiru aizgāja kalnos pamedīt.

—  Vai tie kalni tālu?

—   Ļoti tālu, mazais. Tik tālu tu neaiziesi, vispirms jāpaaugas.

—  Kā tevi, puika, sauc? — sarunā iejaucās Krilovs.

—  Dima. Bet tevi?

—  Mani? M… Saša…

— Tā kā būtu iepazinušies, — iesmējās Vološins. — Dima un Saša tagad var raut vaļā paslēpes.

—  Negribu paslēpes. Gribu spēlēt Maugli.

—  Kas tev, mazais, stāstīja par Maugli?

—  Tētis, kas gan cits?

—  Bet kur tavs tētis tagad ir?

— Aizpeldēja uz Āfriku. Viņš atvedīs man mērkaķīti, un es ar to spēlēšos.

—  Pagaidi, pagaidi. Bet kā tad tu gadījies te? Kas tevi atveda?

—  Mamma un tēvocis Petja.

—  Ak tā… — Vološins domīgi novilka. — Tātad tētis aizbrauca uz Āfriku, bet mamma ar tēvoci Petju gozējas pludmalē. Interesanti… Nu labi, bet tagad iesim pie mammas. Vai tu zini, kur vina ir?

—  Aha, reku, tur. — Dima nenoteikti norādīja upes virzienā un tūlīt noprasīja: — Bet kā sauc tevi?

—  Ļoša, — atbildēja Vološins, paņemdams zēnu pie rokas. Viņš tik prasmīgi apgājās ar bērnu, ka nevarējām vien nobrīnīties.

—  Tēvoci Ļoša, — zēns paraustīja viņa roku. — Bet vai tu māki sacerēt pasakas?

—  Kādas pasakas?

—  Nu visādas. Par zvēriņiem un spēkavīriem. Kā tētis.

—  Neesmu mēģinājis, mazais. Vai gribi, lai es tevi paucinu uz muguras?

— Jā, jā, — puika priecīgi sarosījās un sāka nepacietīgi dīdīties, bet, kad Vološins pietupās, manīgi uzrāpās viņam plecos.

—  Tētis arī mani tā ucināja. Un veda uz zvērudārzu, — teica Dima un noskuma.

—  Bet vai tēvocis Petja nepaucina?

—  Nē-ē. Un pasakas arī nestāsta…

Kādu laiciņu mēs gājām klusēdami, tad mazulis satraukti ierunājās:

— Tēvoci Ļoša, tēvoci Ļoša! Zini, ko es izdomāju? Nāc dzīvot pie mums! Tad nu gan būs jautri! Kad atbrauks tētis, dzīvosim visi trīs! Tad nu gan būs prieki! Es tev ļaušu spēlēties ar savu mērkaķīti. Ko? — Mazulis cieši pieplaka Vološina galvai un ar vienu rociņu glāstīja viņa seju.

Man sametās žēl šī prātīgā puisīša. Laikam jau diez cik zaļi viņam neklājas, ja jau nejaušā paziņas laipnība bija pamodinājusi mazajā sirsniņā tādu neviltotu pieķeršanos un cerības uz labām pārmaiņām dzīvē…

—  Zini ko, mazais, — Vološins savādi dobji noteica. — Zini ko… Gribi, es tev parādīšu pistoli?

—  īstu? — Dima noelsās vien. — Zināms, ka gribu!

Cik maz gan mazam bērnam vajag, lai tam uzlabotos

garastāvoklis! Viņa skumjas acumirklī pagaisa kā nebijušas. Viņš uzmanīgi piedūrās draudīgajam tēraudam, satvēra «MP» sīkajās roķelēs, kuras pat nejaudāja apņemt rokturi, un laimīgi pasmaidīja.

—  Smaga. Bet vai tā neizšaus?

—  Domāju, ka ne. Bet labāk es to paslēpšu. — Vološins iebāza pistoli atpakaļ.

—  Bet kāpēc tev ir pistole? Vai tu esi karavīrs? — Dimka painteresējās.

—  Kaut kas uz to pusi.

—  Vareni! — viņš nopriecājās. — Es arī būšu karavīrs.

Viņš uzdeva vēl simtiem jautājumu gan par pistoli, gan par karadienestu, apvaicājās, kāpēc Vološins nevalkā formu, bet tas pacietīgi atbildēja, un viņu saruna izvērtās tīri saturīga.

Skumjās atmiņas izkrita bērnam no prāta, taču man sametās tā savādi ap sirdi, jo bija žēl šā mazā, simpātiskā cilvēciņa, un pēc biedru sejām nomanīju, ka viņus pārņēmušas līdzīgas domas.

Dimas mammu mēs atradām kādā palielā klajumā netālu no autostrādes, kas šķērsoja mežu. Viņa nebūt nebija zaudējusi prātu aiz izmisuma pazudušā dēlēna dēļ, viņa neraudāja un nelauzīja rokas, bet mierīgi sēdēja uz bieza porolona kluča spilgti sarkanas ladas pavēnī un, mazo pirkstiņu atšāvusi, pabeidza notiesāt vistas kājiņu. Līdzās, satvēris rokās atlikušo vistas daļu, uzpūtīgi kvernēja ārkārtīgi labi barots subjekts — kā jau varēja noskārst, pieminētais tēvocis Petja. Viņš centās izturēties majestātiski, taču stulbais ģīmis un kāri šaudelīgās ačteles nekādi nesaderējās ar cienīgo rumpi.

«No tāda puika nudien veltīgi gaida kādu pasaku par zvēriņiem. Šitāds vepris labi ja ir spējīgs sacerēt kādu pasaku spekulantu ķērājiem, piemēram, kā viņš par algu iegādājies automašīnu,» es ar nepatiku nodomāju. Šis tips nemodināja ne mazākās simpātijas. Dimkas mammīte bija tīri piemīlīga, taču vēl pavisam jauniņa — ne vairāk par divdesmit trīs, vismaz krietnus desmit gadus jaunāka par savu «draugu». Augumiņš bija stalts, un trūcīgajā aveņkrāsas peldkostīmā viņa nudien izskatījās efektīgi, lai gan priekšstatu maķenīt maitāja acīs krītošā klīrība un manierītes, kuru dēļ sievieti apsaukā par svilpasti.

Vološins ar Dimku piegāja viņiem cieši klāt, bet mēs ar Krilovu palikām maķenīt iepakaļus.

—  Kāpēc jūs ļaujat bērnam klīst apkārt savā vaļā? — Vološins skarbi noprasīja.

—  Kur ta šis liksies, — māmuliņa atteica apskaužamā mierā. — Paklimtīs un atnāks.

—  Bet ja ar zēnu kaut kas atgadīsies? — Vološina tonis bija neslēpti naidīgs.

—   Bet kas jūs vispār tāds esat? — nicīgi apvaicājās tēvocis Petja, un jautāšanas maniere uzreiz ļāva atpazīt viņā pusatbildīgu vidēja līmeņa darboni. — Un vispār — ko jūs uzmācaties mums ar savām pretenzijām? Kas jums par daļu? Atvedāt puiku — labi, ejiet savu ceļu! Pārējais uz jums neattiecas!

—  Attiecas gan. — Vološins izņēma apliecību, atvēra un piebāza tēvocim Petjam pie deguna. — Gan darba, gan sirdsapziņas dēļ. Bet kas esat jūs?

Tēvocis Petja acumirklī mainīja ampluā un tikai kautrīgi noplātīja rokas.

—  Es, ja tā varētu teikt, esmu šī sievietes faktiskais vīrs. Faktiskais. Jūs jau mani saprotat?…

—  Mamma, — Dimka pārtrauca šo dialogu. — Lai tēvocis Ļoša nāk dzīvot pie mums, viņš ir labs. Bet tēvoci Petju dzīsim prom…

—  Ko tu runā, Dima, nu kā tā var, — izlikdamās dusmīga, atbildēja mamma, ar interesi nopētīdama Vološinu. Zināms, viņš daudzējādā ziņā bija pārāks par tēvoci Petju, un, spriežot pēc koķetā smaida, pret šādu mainu viņai nebūtu nekādu iebildumu. Tiesa, Vološinam ne- i ? '

bija ladas…

—  Nu, uz redzēšanos, Dima! — Vološins sniedza viņam roku.

— Uz redzēšanos! Bet vai tu atnāksi pie manis ciemos? Lūdzu, atnāc, drīz atbrauks tētis, tad tik būs prieki!

Tēvocis Petja aizrijās ar savu vistu. Laikam jau milicijas darbinieka vizītes viņam nešķita nekas iepriecinošs, tāpat kā Dimkas tēva atgriešanās.

—  Pietiks vienreiz runāt muļķības! — nu gan māte bija saniknota. — Vienreiz pateicu, ka tavs tētis neatgriezīsies, būtu jau laiks saprast!

—  Atgriezīsies… — Dimkam acīs saskrēja asaras.

—  Nu labi, tagad nav īstā reize. Mājās aprunāsimies gan par spītību, gan par patvaļīgajām meža pastaigām. Mājās… — Tēvocis Petja izteiksmīgi paskatījās uz puiše- līti.

Vološins, kurš visu laiku šūpojās no purngaliem uz papēžiem un klusēdams noraudzījās te mātē, te atkal viņas «faktiskajā vīrā», noliecās un kaut ko iečukstēja tēvocim Petjam ausī. Tas pārklājās ar sarkaniem plankumiem un piekrītoši pamāja.

— Tādas tās lietiņas, tu, bodītes pirmrindniek! — Vološins jau grasījās aiziet, taču apdomājās un pagriezās pret Dimku. — Kurā dārziņā tu ej?

—  «Rausītī». Tur, kur ir sēnītes un smilškastītes.

—  Neskumsti, es tevi apciemošu.

Vološins atgriezās pie mums.

—  Kā tu pazīsti tēvoci Petju? — Krilovs apvaicājās.

—  Viņš vada dārzeņu bāzi. Reiz viņus tur pamatīgi apzaga, un es uz turieni izbraucu. Viņš, saprotams, nebija mani ielāgojis, nosvīdis grozījās ap Sirokovu, lamāja nolāpītos zagļus. Bet tas bija nesaprašanā, kā varēja iekraut un izvest gandrīz divas mašīnas apelsīnu, turklāt tā, ka sargs neko nav manījis. Tad es aizbraucu, bet spekulantu ķērāji divas dienas noņēmās ar šo lietu, taču bez panākumiem. Tā ka viņš ir viens varen brangs cūķis. Bet šī — gatavā svilpaste. Žēl puikiņas.

Vološins aizsmēķēja un piedāvāja arī Krilovam.

—  Nu labi, atgriezīsimies pie saviem maršrutiem. — Un, kad mēs no jauna ienirām birztalā, ne pie viena tieši nevērsdamies, noteica:

—  Palūgšu Žeņu Petrovu paturēt šo ģimeni acīs. Varbūt varēsim puikam ko līdzēt… — Petrova bija bērnu istabas inspektore, un, ja viņa līdzīgās situācijās ieinteresējās par bērna likteni, nevienam par to vairs nebija jāuztraucas.

—  Pareizi, — Krilovs atdzīvojās. — To tu esi labi izdomājis!

3. PLUDMALE

Pulksten 16.30.

Gaisa temperatūra +24°;

ūdens temperatūra +23°

KRILOVS

Mēs izķemmējām birztalu vairākkārt: uz priekšu, atpakaļ un piedevām pa diagonāli. Bez jau minētajiem četriem noziedznieku prototipiem aizturēto pulku vairoja divi sadzērušies ampelmaņi, kas bija savā starpā saplū- kušies, trīs jaunskungi, kas piesējās meitenēm un raudzīja iekaustīt garāmgājēju, kurš bija atļāvies šiem aizrādīt, divi klaidoņi bez dokumentiem, kas teicās iemal- dījušies mūsu pusē no Krasnodaras.

Kad mēs no bērzāja izgājām piekrastē, karstums jau mazinājās. Pludmales smilšu lente bija izraibināta ar sašļukušajiem sauļotāju rumpjiem; tie, kam nebija pieticis vietas karstajās smiltīs, bija sagūluši ceļmalas zālītē un pat uz kailās, sasprēgājušās zemes. Mēs bridām pa irdenajām smiltīm, mezdami cilpas starp atpūtniekiem, un Huzārs vērīgi nopētīja jaunās, smuidrās meitenes riskantajos peldkostīmos. Piepeši viņš iesmējās un apvaicājās:

—  Vai jums neliekas, ka mēs atgādinām Muļķu līgas locekļus no «Zelta teļa»?

Nudien, šajos kailās miesas svētkos mūsu trijotne bija pat nepieklājīgi sapaunojusies, lai arī Huzārs maķenīt šāva pār strīpu — mums nebija ne melnu uzvalku, ne cilindru, ne spieķu ar bumbām galos.

—  Ja atklāti, tu šobrīd atgādini kādas citas tajā pašā grāmatā minētas līgas locekli. Vai vari uzminēt — kuras?

Spriežot pēc vieglā apjukuma, kas pavīdēja Huzāra sejā, viņš bija sapratis, par ko ir runa.

Nokaitēto smilšu un ūdens smaržai klāt jaucās uz oglēm ceptas gaļas aromāts.

— Vai ēst neviens negrib? — es apvaicājos, lai gan atbilde bija pašsaprotama: mēs nebijām ēduši vismaz astoņas stundas.

—  Es jau esmu pārgribējies, — noburkšķēja Vološins.

—  Man arī negribas. Baigi karsts, — atsaucās Huzārs.

Pats pietiekami labi zināju, ka pārāk lieli maltīšu starplaiki noved pie tā, ka izsalkuma vietā iestājas pilnīga vienaldzība pret ēdienu, tomēr mēs iegājām ēdnīcā un notiesājām katrs vienu tā saucamo šašliku, kas nebija nekas cits kā uz iesma cepta trekna cūkgaļa. Taču maltītes nobeigums iznāca sasteigts: ārpusē atskanēja klaigas, lamas un plīstošu stiklu šķindoņa, mēs metā- mies laukā. Izrādījās, ka kāds dzērājs piekasās garāmgājējiem un apmētā viņus ar akmeņiem, viens bija ielidojis neliela tirdzniecības paviljona vitrīnā. Mēs pierakstījām aculiecinieku uzvārdus, aizturējām huligānu un nodevām palīgos atskrējušajai motopatruļai; pēc visa šā ļembasta mēs vairs negājām izdzert savu ūdeņaino kompotu, bet turpinājām darbu.

VOLOŠINS

—  Ja mēs zinātu viņu pazīmes, tā lieta būtu daudz vienkāršāka, — noteica Huzārs.

—  Tev tā šķiet? Meklēt pēc pazīmēm ir viegli tikai grāmatās. Un ķinītī. Vienreiz bija tāds gadījums… — Krilovs uz brīdi apklusa. — Vai tu pazīsti tādu Vasju Ļi- pojevu? Nu, lūk, viņš ar cietušo vairākas dienas staigāja pa pilsētu un meklēja izvarotāju. Pastaigājās, patērzēja par šo un to, te piepeši šī saka: «Re, kur viņš ir!» Tas bija svētkos. Viņi gāja garām drāmas teātrim. Vasja skatās: elegants kungs uzvalkā, sastīvinātā kreklā, kaklasaitē — viss, kā pieklājas. Zem rokas sieviete vakarkleitā. Dodas uz teātri. Vasja pārvaicā: «Vai jūs esat pārliecināta?» — «Pārliecināta, pārliecināta, tas ir viņš!» cietusī paliek pie sava, bet pati uztraukusies, nobālusi un trīc kā apses lapa.

Vasja pieiet tam vīrietim klāt, stādās priekšā, palūdz uzrādīt dokumentus. Vjačeslavs Sipatovs, inženieris, 32 gadus vecs. Kopā ar sievu iet uz teātri. «Atvainojiet, bet jums būs jānāk man līdzi.»

«Kas jādara, jādara…»

Aiziet uz nodaļu. Konfrontēšanas laikā cietusī apstiprina: «Jā, tas ir viņš, tā pati seja, tas pats augums, arī balsi esmu labi ielāgojusi!» Iesēdina inženieri īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, sāk pārbaudīt no visām pusēm — gan tā, gan šitā, galu galā izrādās, ka nemaz nav īstais….

—  Kā tad tā? — iejaucās Huzārs. — Viņa taču to atpazina!

—  Nu tā. Atpazīt jau atpazina, bet tāda svītera kā noziedzniekam inženierim nav un savu mūžu nav bijis. Arī pēc rakstura un dabas viņš galīgi neatbilda šai lomai. Bet galvenais — viņš tikām prātoja, kur tajā laikā bijis, līdz atcerējās arī! Sēdējis mājās pie televizora un skatījies futbolu. Pastāstīja, kā noritējusi spēle, kas spēlējis, kas iesitis punktu… Zini, kā to sauc? Pareizi, alibi… Nācās inženierim atvainoties. Izlaidām viņu, tā sacīt, ar pilnīgu reabilitāciju, paspiedām roku, sak', atvainojiet, kļūdījāmies. Lūk, tā! Bet tu saki — pēc pazīmēm.

—  Un kas notika tālāk?

—   Saprotams, kas. Vasjam iegrieza rājienu, lai gan visiem bija skaidrs, ka viņš te nemaz nav vainojams. Cietusī taču to inženieri atpazina! Viņa kļūdījās, zini, kā to dēvē — labticīga maldīšanās. Arī viņu nevar vainot: noziedznieku redzējusi tikai tā, pa acu galam, turklāt vēl tādā situācijā, kad iegaumēšana nav ne prātā. Bet inženieris izrādījās viņam līdzīgs… Nu labi, Vasjam rājiens, tas nu tā, bet iedomājies, kāda jušana tam cilvēkam: iet ar sievu uz teātri, pēkšņi, šim nezinot ne rīta, ne vakara, viņu grābj ciet un kamerā iekšā… Tā ka, brālīt balto, kriminālmeklēšana ir viena smalka un sarežģīta padarīšana, tur ar joni neko neizdarīsi. Bet Ivans Petrovičs Makarcevs, tas nu gan savulaik pēc pazīmēm aizturēja noziedzniekus dučiem vien. Un ne reizes nenošāva greizi. Tur ir ko pamācīties…

—  Bet vai to īsto izvarotāju atrada?

—  Kur tad šis liksies? Tas pats Vasja viņu arī aizturēja. Tikai nejau par to ir runa! Es jau tev teicu, nevainīgu cilvēku trīs dienas noturēja aiz atslēgas! Labi, ka viņš vēl bija tāds savaldīgs vīrs, nesašuta, sak', saprotu, kam negadās kļūdīties… Bet vai tu spēj aptvert, kā šo kļūdu pārdzīvoja viņš pats, viņa tuvinieki un paziņas? Nesen pats biju teātrī un tur sastapu viņu kopā ar sievu — izrādījās, viņi ir īsti teatrāli, — viņš mani pat ne- pasveicināja. Varbūt nepazina, bet varbūt vienkārši negribēja pazīt.

Pirms desmit minūtēm sazinājos ar rajona nodaļu un uzzināju, ka noskaidrota nogalinātās personība: Irina Gordejeva, divdesmit gadus veca, medicīnas institūta studente. Šķita, ka šī vēsts mūs iepļaukājusi, tā saasināja naidu pret pagaidām vēl nezināmajiem noziedzniekiem, un sarunas iegrozījās par viņu notveršanas perspektīvām.

Nejau velti Krilovs bija stāstījis Huzāram šo pamācošo atgadījumu: viņaprāt, pārāk daudzi cilvēki izskatījās aizdomīgi un tos vajadzēja aizturēt. Saprotama iesācēja reakcija: meklēšana iet uz beigām, bet rezultātu kā nav, tā nav, viņam sāk likties, ka vainojama viņa nepietiekamā vērība. Tā sevi uzkurinājis, viņš it viegli var nošaut buku…

Svarīgi viņu laikus apvaldīt, un Krilovam tas bija izdevies ar stāstu, kas it kā no dzīves ņemts, tomēr ar nolūku bija izraudzīts tā, lai pēc iespējas labāk ilustrētu visas tās problēmas, ar kādām nākas saskarties pēddziņiem, uztverot galveno, kas vienmēr jāatceras mūsu darbā: jāprot atbildēt par saviem lēmumiem. Jājūt atbildība gan savā, gan likuma, gan citu cilvēku priekšā, jo tie katru tavu aplamību novērtēs kā visas milicijas kļūdu.

Huzārs nogrima pārdomās, tomēr, tāpat kā līdz šim, vērīgi raudzījās apkārt, — izskatījās, ka no viņa tomēr iznāks lietaskoks. Taču ļoti svarīgi neļaut krist viņam otrā galējībā — baidīties pieņemt patstāvīgus lēmumus. No cilvēka, kas baidās uzņemties atbildību un savureiz riskēt, velti gaidīt rezultatīvu darbu. Ļoti daudzi lēmumi operatīvajam darbiniekam jāpieņem, paļaujoties tikai un vienīgi uz savu iekšējo pārliecību. Un tāds, kurš radis itin visu saskaņot ar priekšniecību, lai nepieciešamības gadījumā visu atbildību varētu novelt uz citu pleciem, vienā mierā var salaist dēlī nopietnu un svarīgu lietu, jo var gadīties, ka situācija neatvēl laiku šādām «konsultācijām». Un parasti laika mums ir līdz ar nagiem…

Atpūtnieki pamazām sāka izklīst: rietošās saules stari vairs tik tikko sildīja, drīz no upes uzpūtīs vakara vējiņš un kļūs pavisam dzestri. Tā vien rādījās, ka mūsu darbdiena tuvojās beigām, tātad šodien es pagūšu tikt mājās, iekams Andrjušu noliks gulēt. Mēs ar viņu neredzamies nedēļām: es pārnāku vēlu, kad viņš jau guļ, bet no rītiem jau ap astoņiem sieva ved viņu uz bērnudārzu, savukārt es ceļos tikai kādos pusdeviņos, labi vismaz, ka nodaļa turpat degungalā. Tomēr man vajadzēja sapurināties, nedrīkstēju sevi mielot ar veltām cerībām, viss vēl varēja mainīties.

HUZAROVS

Lai gan biju uz kājām jau no agra rīta, lielāko tiesu laika pavadīju svelmē un neko prātīgu nebiju ēdis, ja neskaita to viltoto šašliku, tomēr nogurumu nejutu. Būt jau tas droši vien bija, tikai iedzīts kaut kur organisma tālākajā stūrī, tāpēc arī nebija jūtams.

Agrāk nekādi nevarēju saprast, kur kriminālmeklēšanas inspektori ņem spēku rauties augām dienām un naktīm, bez miega un kārtīga ēdiena, iztiekot ar pīrādziņiem, desu un kefīru…

Tagad es izjutu to uz savas ādas. Naids pret noziedzniekiem, vēlēšanās atrast viņus, lai tur vai kas, — lūk, kas palīdz pieveikt nogurumu. Naids ir sava veida dopings, taču smelt darba sparu vienīgi naidā, tāpat kā dzīvot ar dopingu, diez cik veselīgi vis nav. Šeit draud rakstura profesionālās deformācijas briesmas, un cilvēks kļūst pārlieku aizdomīgs, iekarsīgs un žultains… Tāpat lielu ļaunumu veselībai nodara nerimtīgā nervu spriedze, trauksmainās domu «sastrēgumstundas», kad vienā sekundē galvai izskrien cauri desmitiem paša un citu uzvedības iespējamo variantu, negatīvās emocijas, kas nogrūst pār tavu galvu notikumu vietās, žēlums, ko izjūti pret cietušajiem, — tas viss krājas un krājas, un diezin vai pāriet bez sekām.

Ja, neraugoties uz to visu, cilvēki tomēr strādā kriminālmeklēšanā, tas pierāda, ka mūsu profesijai piemīt kaut kas tāds, kas attaisno gan nervu spriedzi, gan bezmiega naktis, gan emocionālās pārslodzes, gan daudzus jo daudzus citus kriminālmeklēšanas «jaukumus». Kas gan tas ir? «Gan sapratīsi,» Krilovs īsi atbildēja uz šo manu jautājumu. Nu ko, cerēsim, ka sapratīšu. Šo to es saprotu jau tagad, un Vološins ar Krilovu velti uzskata mani par tādu naivuli. Piemēram, saprotu, ka mūsu skraidīšana ir tikai viens no daudzajiem kriminālmeklēšanas pasākumiem, kas notiek pilsētā, saprotu arī, ka meklēt divus trīs cilvēkus pilsētas tūkstošgalvainajā drūzmā ir tas pats, kas zvejot grunduļus ar rupju tīklu, taču zinu arī to: ja nenotiktu šādi, pirmajā acu uzmetienā bezjēdzīgi pasākumi, tad nebūtu arī tā saucamo nejauši atklāto noziegumu. Katram profesionālim zināms, ka arī nejaušības ir liela darba rezultāts, četras piektdaļas šāda darba paliek nezinātājam apslēptas.

Man slāpa, tāpēc, ieraudzījis gāzētā ūdens automātus, devos turp. Ūdens glāze slāpes neremdēja. Vara monētu man vairs nebija, un, ar grūtībām tuvākajā bodītē izmainījis vienu balto ripiņu, izdzēru vēl vienu glāzi. Tad man likās, ka aiz automātiem dzirdu balsis, taču sākumā nepievērsu tām uzmanību, līdz atcerējos Krilova vārdus: «Mums jāievēro itin viss. Mums jāinteresējas par visu. Jo kaut kāda jēga ir vienīgi no ziņkārīga pēddziņa,» — un es paskatījos pa spraugu starp melnajiem ogļskābās gāzes baloniem.

Nekā sevišķa. Četri cilvēki bija sastājušies bariņā un sarunājās. Gribēju jau doties tālāk, taču tad palēnināju soli. Vai tad, nevainīgi sarunājoties, būtu jāslēpjas no cilvēkiem? Nācās atgriezties. Nostājies pie automātiem, izlikos, ka meklēju monētu, bet pats saspicēju ausis.

—  Kārtis spēlēji. Tad dod tik naudu šurp!

—  Es taču nemaz negribēju… Teicāt, ka pa jokam…

—  Kādi joki! Ja būtu vinnējis, tad tu gan savu tiesu pieprasītu! Nu, taisi maku vaļā! — Viena balss bija uzstājīga un prasīga, bet otra nomākta un lūdzoša. Tagad sapratu, kas man nebija paticis šajā četrotnē: trīs bija ielenkuši vienu, bet tas, nabags, no bailēm jau gluži stīvs izskatījās.

— Man nemaz naudas nav. Tikai divdesmit rubļi, bet man taču vajag pārtikai, es esmu iebraucējs…

—  Nekas, nekas, atdosi pulksteni, bet pārējo atnesīsi vēlāk. Nu, veicīgāk, citādi būs slikti!

Es apgāju automātam apkārt un tuvojos runātājiem. Parādnieks izskatījās pēc laucinieka, turklāt bija manāmi noraustījies. Viņam iepretim stāvēja būdīgs lamzaks ar saules un vīna sasārtinātu ģīmi, blakus vēl divi nenosakāma vecuma subjekti ar nodzertām fizionomijām, pēc kurām viņiem varētu dot gan trīsdesmit, gan piecdesmit gadu.

— Kas par lietu? — es apvaicājos, cenzdamies atdarināt Krilova balsi, — runāju valdonīgi un nepiekāpīgi.

—  Kas tev par daļu? — lamzaks vienaldzīgi attrauca. — Laimīgu taciņu!

— Kas noticis? — šoreiz es vērsos pie parādnieka, taču viņš tikai kaut ko nesaprotami nomurmulēja.

—  Paklau, draugs, — viens no žūpu mūļiem labvēlīgi pieliecās man pie auss. — Nu ko tu bāz savu snuķi svešās darīšanās? Šitas biedrītis mums zaudēja kārtīs, tūlīt norēķināsimies un iesim ieraut vēl pa vienai…

Es izvilku apliecību un parādīju visiem četriem, uzaicinādams viņus nākt man līdzi.

—   Uz kurieni tad atkal? — žūpmūlis nīgri noprasīja. — Uz menteni? Jāprasa tikai, kāda velna pēc? Tā tak mūsu nauda!

—  Tur arī visu noskaidrosim. — Es sagrābu viņa roku, bet viņš iecirtās; lai izkustinātu no vietas, vajadzēja raut ar raušanu, taču tajā mirklī spēcīgs sitiens pa galvu notrieca mani no kājām. Sitējs bija sarkanģīmis, kuru es uz vienu mirkli biju izlaidis no acīm. Tagad viņi varēja laisties lapās, taču pamodās vilku instinkts — nobeigt upuri kā nākas. Viņi uzklupa man no trim pusēm, bet viņu parādnieks iesāniski lavījās prom, un tad jau man vairs galvas grozīšana nebija prātā. Viņi sāka mani spārdīt, bet es savilkos kamoliņā, tā raudzīdams pasargāt vēderu un sānus. Kad man izdevās vienu uzbrucēju dabūt gar zemi, raudzīju piecelties, bet lamzaks atkal krāva man pa galvu, tā ka tur sāka zvanīt un acu priekšā sagriezās melnas ripas, es pie sevis nodomāju, ka lieta pieņem diezgan nelāgu virzienu, ej nu sazini, ar ko tas viss vēl beigsies… Tajā brīdī nāca glābiņš. Lamzaks un viņa drauģelis novēlās zemē kā ķegļi — biedri bija at- steigušies laikā.

KRILOVS

Kad Huzārs piestāja padzerties, mēs mazliet pagājāmies uz priekšu un apstājāmies, lai viņu pagaidītu, taču aizritēja trīs minūtes, tad piecas, bet viņa kā nebija, tā nebija, un mēs atgriezāmies pie automātiem. Ieradāmies tieši laikā. Huzārs valstījās pa zemi, un kaut kāds milzīgs sarkanpurna orangutans jau taisījās cirst papēžus viņam ģīmi. Es pārtvēru viņu lēcienā un noguldīju blakus Huzāram, bet Vološins tikām apstrādāja otru.

—  Pagaidiet, es tūlīt. — Huzārs pieklibodams kaut kur aizlikās, un itin drīz atveda kādu nobiedētu puisi, kurš izmisīgi centās viņam kaut ko paskaidrot.

— Papriecājieties vien par šo subjektu, un tas vēl skaitās cietušais, esot zaudējis kārtīs, un šie laikam gribēja atņemt viņam naudu, draudēja, bet, kad iejaucos es, šis paklusām ņēma kājas pār pleciem! — Huzāra balsī jaudās ne tik daudz sašutums, cik neizpratne — kur gan rodas tāda melna nepateicība.

Vološins izsauca mašīnu, mēs uzrakstījām ziņojumus un nodevām aizturētos, tad apskatījām Huzāru no visām pusēm. Viņš vēl bija viegli ticis cauri: sitieni ķēruši galvenokārt rokas, plecus, kājas. Pāris lieku zilumu un pušumu pie jau esošajām skrambām.

—  Šodien tev tādas kā ugunskristības, — teica Vološins. — Vai galva nesāp?

— Nē. — Huzārs skaidri meloja: galvas dauzīšana nekad nepaliek bez sekām, varēs tikai priecāties, ja nebūs iedzīvojies smadzeņu satricinājumā.

—  Varbūt iesi uz mājām? — es piedāvāju.

—  Kas vēl nebūs. Viss normāli.

—  Ja jau tā, tad labi.

Pludmale pamazām tukšojās. Smiltis bija atdzisušas un vairs neizskatījās dzeltenas, bet gan pelēkas un vienā mirklī zaudēja savu pievilcību. Vējš svaidīja cigarešu galus un papīra skrandas. Uzmācās tāda šķērma un neomulīga sajūta. Mēs vēlreiz nogājām gar krastu, atkal izķemmējām birztalu, kurā bija vairs tikai nakšņotāji teltīs, un atgriezāmies pie upes. Laikam būs jāmet miers.

— Nu ko, karaļa gvardi, uz mājām? 158

—  Jā, izskatās, ka te vairs nav ko darīt, — atsaucās Vološins, bet Huzārs klusēja, un viņa izskats pauda gatavību strādāt, cik ilgi vien ievajadzēsies.

— Turklāt Huzāram rīt no rīta daudz darīšanu, — es turpināju.

—  Kādas darīšanas? — viņš salēcās.

—  Iesi pie izmeklētāja uz pratināšanu. Pastāstīsi, kā tie nelieši uzbruka milicijas darbiniekam. Varbūt būs jātaisa konfrontēšana. Tu šajā lietā esi gan liecinieks, gan cietušais, tātad galvenā figūra. Tad atkal uz pratināšanu — sakarā ar to huligānu pie kafejnīcas. Tad, cerams, būsi tik laipns un liecināsi arī par citām aizturēšanām.

—  Nu izbeidziet taču māžoties! Mūsu uzdevums ir atrast un aizturēt, bet tās pratināšanas ir tīrā laika izšķiešana…

—  Bet ko tu, balodīt, domāji! — iesmējās Vološins. — Pēcāk vēl izsauks uz tiesu, un ne vienreiz vien. Kā saka gudri cilvēki — līdīsi lieciniekos, miera nebūs. Es vienreiz nodzīvoju pa apgabala tiesu veselu mēnesi.

Huzārs uz brīdi pieklusa, tad sāka smaidīt.

—  Tad jau arī jūs esat liecinieki. Tā ka vazāsimies uz pratināšanām visi kopā!

Mēs visi trīs nosmējāmies par mums draudošajām formalitātēm, kuras neieredzējām ne acu galā, lai gan tās diemžēl bija nepieciešamas.

Piestātnē drūzmējās kuģīša pasažieri. Mēs pagājām garām, lai dotos uz autobusa pieturu, taču tajā mirklī es izdzirdu smieklus. Taisnību sakot, kas gan tur sevišķs — šeit bija sapulcējies kāds simts atpūtušos un labā noskaņojumā esošu cilvēku, tāpēc bija saklausāma jautra murdoņa: jociņi, draiskulīgi izsaucieni un sieviešu spiedzieni, kāds spēlēja ģitāru, kāds cits stāstīja anekdotes, un smiekli bija dabiska šīs raibās skaņu gammas sastāvdaļa.

Taču šie smiekli bija samāksloti un ņirdzīgi, tajos bija saklausāmas tādas kā histēriskas notis, vārdu sakot, nelāgi smiekli, lai gan — nez vai es varētu pamatot, kāpēc tie man tik ļoti nepatika. Kad pagriezos, sapratu, ka ne velti tie man šķituši aizdomīgi. Ruds jauneklis ar kāju bija aizšķērsojis celiņu, kas veda pie barjeras ieskautās kases, divas meitenes īsās krāsainās kleitiņās apjukušas stāvēja šā šķēršļa priekšā, nezinādamas, kā izkļūt no neērtās situācijas, tas tad arī tā uzjautrināja pinkaino un abus viņa drauģeļus. Meitenes viņam kaut ko teica, taču šis tikai zviedza skaļāk un muļķīgi kratīja galvu. Vienai no meitenēm tas apnika, un viņa raudzīja atgrūst ceļā esošo kāju, taču tas neizdevās, tikai uzkurināja rudo vēl vairāk, viņš jau gandrīz vai beidzās nost no smiekliem, drauģeļu rīstīšanās pavadīts.

Es devos pie kases. Rudais apjuka, nezinādams, kā rīkoties. Es neapstājoties paspēru viņa kāju malā, bet viņš, zaudējis līdzsvaru, tik tikko noturējās kājās.

—  Ei tu, rāmāk! — Viņa tuvumā smakoja pēc dzēruma, un es pamanīju, kādas viņam ārprātīgi niknas acis.

Sis niknums neatbilda situācijai, tāpat kā mežonīgie smiekli un dusmas, kas pārāk strauji bija nomainījušas jautrību. Tas nebija izskaidrojams ar dzērumu, smaka bija tikai jaušama, un skurbulis jau sen izvēdinājies. Viņš bija sasprindzis un uzskrūvēts līdz galējai robežai, līdz slimīgumam sakāpinātā spriedze par varēm lauzās uz āru, lai tādējādi nomierinātu kā stiegras nostieptos nervus.

Nopirku trīs biļetes un atgriezos pie biedriem.

—  Mēs brauksim ar kuģīti.

VOLOŠINS

Kad Krilovs pateica, ka brauksim ar kuģīti, Huzārs sāka protestēt — sanākot četrreiz lielāks gabals nekā ar autobusu. Taču tad viņš apjēdza, ka Krilovs neko nedara lieki, un apklusa, cenzdamies izprast Krilova lēmuma noslēpumaino jēgu.

Man tā nebija nekāda mīkla, uzreiz sapratu, ka viņš grib pārbaudīt tos trīs pārāk atraisītos puišus. Tiesa, es nezināju, ar ko tie bija izpelnījušies viņa ievērību, bez tam viņus varēja aizturēt tūlīt pat, uz līdzenas vietas, taču, ja jau Saša tā izlēmis, viņam acīmredzot ir savi apsvērumi.

Pienāca kuteris. Visi devās uz klāja, un mēs iejukām blīvajā ļaužu straumē, cenzdamies pārāk neatpalikt no mūs interesējošās trijotnes. Ne ar vienu neauklējāmies, pastūmām malā cilvēkus, kas maisījās mums pa kājām, un ieņēmām vietas kuģīša priekšgalā. Rudais neapšaubāmi bija viņu barvedis. Viņš izskatījās lielāks un spēcīgāks par saviem paziņām un izturējās pašpārliecinātāk. Es pavēros viņā ciešāk. Visai savdabīgs paskats: cietie mati nokarājās līdz pleciem, zodu un vaigus klāja pinkās savēlusies ruda bārda. Pavadoņi bija pēc viņa ģīmja un līdzības: mazs, nevīžīga paskata tumšmatis ar biezām, kopā saaugušām uzacīm, otrs — vidēja auguma puisis ar plakanu ģīmi un lielu degunu. Plakanģīmim uz labās rokas pirksta bija uztetovēts interesantas formas gredzens ar četriem stariem — tas nozīmēja, ka viņš jau nomēģinājis nometņu virumu. Visiem trim bija tā ap divdesmit pieciem, divdesmit septiņiem.

Viņi nelikās piedzērušies, taču uzvedās kaut kā samāksloti — varbūt bija pārāk uzbudināti…

Iepukšķējās motors, un kuģītis, lēni attālinādamies no piestātnes, apmeta slaidu loku un iegriezās savā kursā. Rudais piecēlās kājās, papliķēja sev pa kabatām un sāka raudzīties apkārt, nerimtīgi dīdīdamies, it kā viņu raustītu neredzamas atsperes. Tad viņš sāka blenzt uz apaļīgu, pavecāku kungu, kuram rokās bija makšķeres, vēlreiz papliķēja pa kabatām un raitā solī devās tam klāt: «Paklau, mūdzi, iedod uzpīpēt!»

Tādas izturēšanās šokēts, «mūdzis» klusēdams sniedza viņam paciņu. Rudais izgrāba krietnu pusi cigarešu un, ne vārda neteikdams, atgriezās pie saviem draugiem. Visi trīs aizsmēķēja un pēc kārtas sāka kaut ko jautru stāstīt, ik pa brīdim no smiekliem vai galu dabūdami. Tad viņi sāka murcīties, stumdīties un skaļi dunkāt viens otram krūtīs un mugurā, līdz plakanģīmis nožā- vās uz klāja, kas atkal izraisīja veselu smieklu vētru.

Mani jau sāka kaitināt viņu vaikstīšanās un sliktā uzvedība, pilnīgi nerēķinoties ar apkārtējiem, it kā te neviena cita nebūtu, bez tam viņu izdarības jau sniedzās pāri pieklājības robežām. Manuprāt, bija pienācis laiks uzlikt viņiem grožus, taču Krilovs sēdēja nekustīgi, uzmanīgi vērodams jautro kompāniju.

Laikam jau dauzīšanās bija viņiem apnikusi, un rudais atkal piecēlās, trīcēdams kā galerts, šaudīja skatienu uz visām pusēm un piepeši, priecīgi novaikstījies, devās pie divām meitenēm, kas sēdēja pie kreisā borta. Meitenes par viņu diez ko iepriecinātas vis nelikās, taču tas viņu nemulsināja, un viņš sāka tām kaut ko gvelzt, smaidīdams muļķīgi pretīgu smaidu. Meitenes nepievērsa viņam uzmanību, izlikdamās, ka turpina netraucēti sarunāties savā starpā, lai gan, kā man šķita, šajā brīdī pļāpāšana viņām nebija ne prātā.

Rudajam gaužām nepatika tāda attieksme pret viņa personu, smaids pagaisa no viņa fizionomijas, un viņš pateica kaut ko tādu, kas lika meitenēm nosarkt pa visu seju. Viena no viņām kaut ko attrauca, rudais niknumā sašķiebtām lūpām izstiepa roku un iegrābās viņai sejā, it kā grasīdamies to noslaucīt.

Netiku manījis, pa kuru laiku Krilovs bija pielēcis kājās un kā paguvis nokļūt līdz konflikta vietai, redzēju tikai, ka viņš iesit rudajam pa roku, un arī pats devos turp.

Rudā ģīmis sašķiebās, un, pārkliegdams motoru, viņš ieķērcās: — Atkal tu lien, kur nevajag! Nazi ribās gribi dabūt?!

—  Lai notiek, — Krilovs smaidīdams noteica.

Es pazīstu Krilovu jau vairākus gadus, mēs esam draugi, un es uzskatīju, ka pazīstu viņu caur un cauri, taču šobrīd šķita, ka manā priekšā stāv svešs cilvēks, tik pārsteidzošs bija šis smaids — draudīgs, stingrs un baiss, tas solīja tikai un vienīgi nepatikšanas. Pat man sametās neomulīgi šīs pārvērtības un šā smaida dēļ, taču rudais bija, kā saka, «gatavs uz visu», saprāts un jūtas pilnīgi nomērdētas, un viņš jau vairs nejaudāja apstāties.

—   Ak tu, maita… Tūlīt es tevi norakstīšu… — viņš iepriekš bija turējis roku kabatā un tagad izvilka to, atskanēja īss metālisks klikšķis, kuru mana saasinātā dzirde uztvēra, par spīti motora pukšķēšanai, un no rudajiem sariem apaugušās dūres izšāvās spīdīgs, «līdaciņā» iztrīts asmens, kas droši vien ieslīdētu miesā kā mīkstā sviestā.

Tas viss norisinājās dažās sekundes simtdaļās, kamēr es spēru tos piecus soļus līdz Krilovam, kā vienmēr, ausīs iecirtās naža vicināšanu pavadošais izmisīgais kliedziens, krietns ducis cilvēku pietrūkās kājās un raudzīja attālināties no bīstamā priekšmeta, aizšķērsodami man ceļu, bet aizmugurē kliedziens pievilināja ziņkārīgos, kas alka redzēt priekšā notiekošo. Izcēlās juceklis, no kura, lai kā arī es pītos svešajos ķermeņos, laukā tikt vairs nejaudāju un, sapratis, ka palīdzēt nevarēšu, noskatījos, kā vienā acumirklī atbrīvojās laukumiņš, kurš tā vien atgādināja gladiatoru arēnu, tā vidū viens otram iepretim sastinguši stāvēja mans draugs un rudais izdzimtenis, blenzdams viņā ar savām blāvajām, neko neredzošajām acīm; netīrās, sen nemazgāto matu pinkas krita pār pieri un pa idiotiski pavērto muti notecēja siekalu straumīte…

Šādā situācijā pēc visiem likumiem un instrukcijām drīkst šaut, uz līdzenas vietas nolaist no kājas šo uz pieskaitāmības robežas stāvošo cilvēka līdzinieku ar slepkavas maskā pārtapušo seju, taču bija skaidri redzams, ka viss izšķirsies sekundes laikā, kas mūsu uztverē varbūt arī vilksies veselu mūžību, bet, lai pagūtu izvilkt pistoli, ielaist stobrā patronu un izšaut, vajadzīgas savas piecdesmit sekundes — vesela mūžība. Bez tam šaudīšanās pūlī ir milzu risks, un nejau mūs tas apdraudētu, bet gan nevainīgus, sev par postu līdzās stāvošus cilvēkus, tāpēc šaut nedrīkstēja, jo riskēt ļauts vienīgi ar paša ādu.

Vini metās viens otram virsū vienlaikus: rudais ar nazi rokās, bet Krilovs — pieredzējis, neskaitāmās draņķīgās situācijās pabijis opers, kurš nebaidās jebkurā diennakts laikā ieiet visšaubīgākajā midzenī, kurš piedalījies riskantās aizturēšanās, kautiņos uz dzīvību un nāvi, — paliecies sāņus, sagaidīja pretinieku ar ašu kājas spērienu vēderā.

Bezgalīgā sekunde tuvojās beigām, un man izdevās izlauzties gladiatoru arēnas plašumos, bet pretējā pusē no pūļa izlēca Huzārs.

Rudais saliecās, izsvieda nazi no rokām, laikam viņam bija aizsista elpa, un atrāva vaļā kreklu, atklādams plikas krūtis, un mums ar Huzāru te vairs nebija ko darīt, es tikai pacēlu duramo, un, nospiedis podziņu, ielocīju asmeni atpakaļ rokturī. Krilovs atviegloti uzelpoja. Āre, viņa krekls sānos pušu, asmens bija iešņāpis ādā nelielu skrambu, taču viņam nebija laika sevi pētīt.

—  No kurienes tev tas? — jautājums neko labu nevēstīja, un rudais raudzīja aizpogāt kreklu, lai nebūtu redzami svaigie skrāpējumi uz krūtīm. Viņa skatiens pārvērtās, kļuva saprātīgāks, un tajā viedās izbīlis, trakums bija pāri, viņš vairījās ar kādu saskatīties.

—  Kas tevi saskrāpēja? — Krilovs neatlaidās.

—  Ak tu, draņķi! — Huzārs ar plaukstu neveikli iesita rudajam pa galvu. — Tad tu biji tas nelietis!

Es pagrūdu viņu malā: — Iesim, savāksim pārējos, — un, pabīdījuši nost neizpratnē sastingušos cilvēkus, devāmies uz priekšgalu. Plakanģīmis nekavējoties metās ūdenī, bet tas ar biezajām uzacīm vilcinājās, un es sagrābu viņu aiz apkakles. Huzārs uzlēca uz borta, grasīdamies sekot plakanģīmim ūdenī, man nācās viņu atturēt: — Kāda velna pēc? Nekur viņš nepaliks, — un noprasīju tam ar biezajām uzacīm: — Kas viņš tāds ir? — Tas sākumā nesaprata, un es pamāju peldētāja virzienā: — Vārds, uzvārds, adrese?

—   Vasjka Borzjatņikovs, dzīvo Sarkanarmijas ielā 242, — aizturētais netielēdamies atbildēja, un es, atstājis viņu Huzāra ziņā, devos pie kapteiņa, lai paziņotu par notikušo un sazinātos ar rajona nodaļu.

HUZAROVS

Tas, kas tikko bija norisinājies manā acu priekšā, itin nemaz neatgādināja kinofilmās un grāmatās atainotās milicijas darbinieka un noziedznieka divkaujas. Krilova sadursme ar rudo bija gaužām īsa, un tā neizskatījās diez cik iespaidīgi, jo nebija nedz efektīgu metienu, nedz sambo paņēmienu, taču tā bija daudz briesmīgāka, jo mūsu draugs visā nopietnībā bija riskējis ar savu dzīvību. Starp citu, pašā karstākajā briesmu brīdī neviens neapzinās riska pakāpi, un, pat ja apzinās, parasti cilvēkam šķiet, ka «ar viņu jau nu tā nenotiks», tā nu reiz viņš ir iekārtots, īpaši aizsargmehānismi pasaudzē psihi kritiskos brīžos. To zināju no savas pieredzes, tā tas bija toreiz bērnībā, kad gandrīz noslīku ezerā, tā bija arī šodien.

Kad mēs jau bijām saslēguši aizturētos rokudzelžos un nosēdinājuši uz klāja, lai šiem neienāktu prātā mesties ūdenī, sāka izpausties arī pārdzīvotais satraukums: man drebēja rokas, bet Krilovs, kurš parasti nesmēķē, palūdza kādam cigareti, taču nekādi nevarēja to aizsmēķēt, un, kad tabaka beidzot iegruzdējās, nemaz nesāka smēķēt, bet tikai turēja kūpošo cigareti zobos, vienaldzīgi vērdamies vienā punktā un ik pa brītiņam viņam noraustījās kreisais plakstiņš.

Piepeši man sagribējās runāt, vienalga par ko, vienkārši par katru cenu vajadzēja apmierināt radušos vajadzību. Un es sāku Krilovam kaut ko stāstīt, viņš savukārt kaut ko atbildēja, mēs pļāpājām galīgas muļķības, bet tad tas pārgāja, palika tikai drausmīgs nogurums un nepārvarama vēlēšanās gulēt. Un piepeši cauri šai apātijai izlauzās doma: «Vai tiešām mēs esam viņus aizturējuši?» — un es klusi pajautāju Krilovam: — Kā jūs domājat, vai tie ir viņi?

— Tie paši jau būs, — viņš nešaubīdamies atbildēja, un es nemaz vairs nejautāju, no kurienes viņam tāda pārliecība.

Sapratuši, kas par lietu, pasažieri mūs ieskāva ciešā lokā, rudā apvainotās meitenes, pārvarējušas Krilova pretestību, raudzīja piespiest viņa brūcei niecīgu, odekolonā samērcētu, izšūtu mutautiņu, bet vīrieši, nezinādami, kā izrādīt savu apbrīnu, bāza mums kabatās cigarešu paciņas, to bija ļoti daudz, ko pat rūdītākais pīpmanis nedēļas laikā nenokūpinātu. Kuteris iebrauca piestātnē, un vienlaikus pie tās pieripoja divas dzeltenzilas patruļmašīnas un kriminālmeklēšanas priekšnieka volga. Vienā no mašīnām visai nožēlojamā paskatā, izmir- cis cauri slapjš, sēdēja Borzjatņikovs.

4. PILSĒTA

Pulksten 21.30

Nodaļā apkopojām reida rezultātus, uzrakstījām ziņojumus, Krilovs atskaitījās priekšniecībai, aprunājās ar kolēģiem, kam bija jānodarbojas ar aizturētajiem, pievēršot viņu uzmanību šķietami sīkām niansēm, kas palīdzēs taktiski pareizi veikt pratināšanu, tad gājām mājās.

Lai gan katru no viņiem ar rajona nodaļu saistīja tāds kā neredzams miliču brālības pavedieniņš, pārkāpuši oficiālo durvju slieksni, viņi ienira savā, parasto cilvēku pasaulē ar personiskajām un ģimenes lietām, visām sadzīves būšanām un nebūšanām; lai gan ar darbu saistītās domas nevarēja ieslēgt seifā vai kopā ar pistoli nodot dežurantam, tās tomēr atvirzījās otrajā plānā.

Krilovs devās mājup pavakariņot, kārtīgi nosnausties, taču pārdomāja: bija žēl zaudēt brīvu vakaru, un, noziedis viegli smeldzošo brūci ar jodu, viņš uzgrieza tālruņa numuru, kas elegantā rokrakstā bija ierakstīts viņa bloknotā un piederēja tai, kura, viņaprāt, varētu dzēst atmiņas par nelaimīgo mīlestību pirms diviem gadiem.

Vološins paspēja nokļūt mājās, vēl pirms dēliņš bija nolikts gulēt, viņam vajadzēja pārvērsties gan par ziloni

Dembo, gan par Vinniju Pūku, gan par vienkāršu bezvārda zirgu, kurš naski auļoja no istabas uz istabu ar mazītiņu jātnieku mugurā. Bet vēlāk, kad Andrjuška iemiga, nosēdies ērtajā krēslā pie ieslēgta televizora, viņš izlasīja jaunākās avīzes un žurnālus, aprunājās ar sievu, tai pašā laikā pie sevis prātodams, vai tiešām rudais un viņa pavadoņi ir meklētie slepkavas… Krilovs par to nešaubījās, un viņa pārliecība pielipa arī Vološinam, lai gan viņš lieliski saprata, ka ar pārliecību vien ir par maz. Atbilde uz šo jautājumu būs zināma tikai rīt, bet varbūt pēc vairākām dienām.

Huzarovs ar savu izskatu pilnīgi satrieca māti un gandrīz noveda to šoka stāvoklī; nomazgājies vannā, vakariņas nepaēdis, viņš nozuda guļamistabā: nogurums un sāpošie pušumi nekavējoties paģērēja dziļu un atspirdzinošu miegu. Taču sākumā viņš nespēja iemigt, ilgi gulšņāja tādā kā pussnaudā, un viņa acu priekšā ņirbēja bērzu stumbri, to bija tik daudz, ka pat maķenīt sagriezās galva un pavīdēja četru cietumnieku, aizturēto huligānu un dzērāju sejas, norēgojās draudīgi atņirgtais rudā vieplis, un viņš nodomāja, ka agrāk, pirms sāka strādāt milicijā, pludmalē sauļojoties vai pastaigājoties birztalā, viņam nekad nebija ienācis prātā, ka te ir tik daudz visādu nejaucību. Un vēl iešāvās prātā, ka jebkurš cilvēks uz jautājumu par bērzu stumbru krāsu atbildētu, ka tie ir balti, lai gan uz tiem ir arī daudz melnu rakstu, un arī sīkie zariņi ir melni. Bet, pirms viņš iegrima dziļā miegā, sapnī parādījās gaišmatainais puisītis Dimka, kurš turējās pie rokas kapteiņa formā tērptajam tētim un veda pie pavadas lielu, skaisti rudu pērtiķīti.

CETURTAIS SIŽETS

Lamatas lielam plēsoņam

…Piemērotu laukumiņu iežogo ar pamatīgiem koka mietiem, atstājot spraugas rokas platumā. Ap tiem soļa atstatumā sasprauž vēl vienu mietu loku un ierīko vārtiņus, kas veras uz iekšpusi. Pirms saulrieta aploka vidū piesien baltu kazu, bet turpat ar lapām nosegtā bedrē noslēpjas mednieks, kurš iepriekš noziedies ar kazas mēsliem, lai nomāktu cilvēka smaku.

Kad uzlēks mēness, no džungļiem iznāks tīģeris un ilgi klīdīs apkārt, taču, izmisīgās blēšanas pievilināts, tomēr saņemsies un dosies iekšā. Raudzīdams ielīst pie kazas, viņš sprauksies starp abām mietu rindām un ar purnu aizgrūdīs vārtiņus, iespundēdams pats sevi gredzenveida sprostā. Tad tas izmisis skraidīs pa riņķi, nobrāzdams sānus un atstādams pie baļķiem pieķērušos vilnas kušķus, bet, kad sapratīs, ka nevar piekļūt kazai un arī atpakaļceļa vairs nav, izsliesies uz pakaļkājām un, izmisīgi rēkdams, ņemsies grauzt un skrāpēt baļķus. Šajā brīdī medniekam jāskrien ārā no paslēptuves un jātriec šķēps zvēram tieši sirdī.

— Tēti, bet ko dod vabole? —jautājums pārsvieda Vološinu no mitrajiem Dienvidaustrumāzijas džungļiem atpakaļ pilsētas skvērā ar tā puķudobēm un asfaltētajiem celiņiem.

—  Kā, ko dod? — viņš pārvaicāja. — Kam dod?

—   Nu, ko dod vabole — labumu vai sliktumu? — Andrjuša bija iekarsis un sasarcis kā no pirts.

—  Hm… Nekad neesmu par to domājis… — Vološins apjucis noplātīja rokas.

— Nē, tu pasaki, jo es ar puikām saderēju, — Andrejs uzstāja, raudzīdamies viņā platām actiņām.

—  Droši vien gan labumu, gan ļaunumu, — Vološins raudzīja izlīdzēties ar kompromisu.

—  Nē, saki, kā ir, — dēls neatlaidās. — Labumu vai sliktumu?

Viņaprāt, pasaule dalījās tikai labajā un sliktajā, pustoņus un neskaidrības viņš neatzina.

—  Nezinu, — Vološins padevās, taču pārgāja pretuzbrukumā. — Bet kāpēc tu esi tik slapjš?

— Es taču skraidelēju! — Andrejs bezcerīgi atmeta ar roku un, lai izvairītos no neizbēgamajām pamācībām, aizskrēja palēkdamies.

Vološins paraudzījās pulkstenī. Tad viņš piecēlās no soliņa, dēlēns vienā mirklī bija klāt un mīlīgi ieskatījās viņam acīs.

—  Vai mēs vēl drusciņ pastaigāsimies?

—  Nē, mazais, man jāiet uz darbu.

Vārds «darbs» Andrjušam bija nepārvarams šķērslis, par to viņš savā īsajā dzīvītē bija paguvis pārliecināties: kad tas tiek pasacīts, velti vairs pieaugušajiem ko lūgt.

—  Bet vai mēs rīt iesim pastaigāties?

—  Rīt iesim. — Vološins saņēma dēla mazo rociņu, un viņi devās mājup.

Pēc vakariņām viņam vēl atlika kāda brīva stundina, taču laiks skrēja ātri. Sākumā sieva deva rīkojumus rītdienai: — Rīt pa ceļam no darba nopērc pienu, maizi un cukuru. Arī sērkociņi iet uz beigām… — Bet tad gāzelēdamies pienāca mazais cilvēks ar draudīgo sejas izteiksmi, izpletis rokas ar iedomātajiem muskuļiem, viņš rupjā «kovboju» balsī noteica: — Nu mēs esam satikušies uz šīs šaurās taciņas, Bili! Ir pienācis laiks norēķināties!

Un nākamajā mirklī istaba pārvērtās Lielā Kanjona akmeņainajā dibenā, pa kuru, saķērušies nāvīgā cīniņā, valstījās Mežonīgo Rietumu slavenākais laupītājs Vienāds Bills un bezbailīgais šerifs Džims Šķībā Auss.

Kā parasti, darbdienas beigās ielas bija ļaužu pilnas — vieni steidzās mājup vai kādās citās darīšanās, citi tāpat vien pastaigājās. Ņipri šaudījās mašīnas, spēcīgi oda pēc izplūdes gāzēm.

Gandrīz vai visas pretimnākošās meitenes bija iestil- pējušās šauros firmas džinsos, un atlika tikai nobrīnīties par slaveno bikšu daudzumu — radās iespaids, ka tās saražojis vietējais apģērbu kombināts.

Pret vakaru sametās vēsi, un Vološins nopriecājās, ka bija uzvilcis putekļmēteli. Līdz nodaļai četri kvartāli ejami, tāda mierīga piecpadsmit minūšu pastaiga, kuras laikā vajadzēja noskaņoties gaidāmajam darbam.

Viņi pieteica sevi pirms sešām dienām, gandrīz pilnīgi aizpildīdami ziņojumu par notikumiem piektajā septembrī: «Pīkst. 21.20 divi nezināmi vīrieši uzbruka pilsonim N. F. Jegorovam un pilsonei V. P. Obujevai, atņemot viņiem deviņus rubļus un piecpadsmit kapeikas, no notikuma vietas aizbēga. Jegorovs ar nazi ievainots rokā, Obujevai ar akmeni iesists pa galvu. Pīkst. 21.35 notika uzbrukums pilsonim V. D. Grivajevam un pilsonei A. I. Kabujevai. Grivajevs ar nazi ievainots kreisajā plecā, ievainojuma dēļ nācās izdarīt rokas amputāciju, Kabujevai virspusējs muguras ievainojums un ar akmeni trīs vietās pārsista galva. Cietušajiem atņemts futrālis ar tenisa raketēm. Pīkst. 22 notika uzbrukums Kovaļo- vu laulātajam pārim. Viktoram Kovaļovam konstatēts caurejošs muguras ievainojums. Viņa sievai noziedznieki atņēmuši somiņu…»

Pirmais ziņojums sasniedza rajona nodaļu 22.30 — piezvanīja no slimnīcas, kur bija nogādāti Grivajevs un Kovaļova. Tajā laikā noziedznieki jau bija pagaisuši milzīgajā pilsētā, un meklēšana nedeva nekādus rezultātus.

Liela labuma nebija arī no cietušo pratināšanas. Visās trīs laupīšanās bija piedalījušies divi jauni puiši: garākais ģērbies pelēkā neilona jakā, bruņojies ar nazi, otrs — neliela auguma, melnā putekļmētelī un cepuri galvā, viņš darbojās ar akmeni.

Viņu pazīmes neviens nebija ielāgojis: tie uzradās pilnīgi negaidīti — nolēca no žoga vai izskrēja no pavārtēs — «kā divas ēnas», teica Kovaļova — un tikpat ātri nozuda. Vienprātība valdīja tikai par to, ka abi ir jauni, tā ap divdesmit, divdesmit pieciem, bet garākajam esot nedabiski bāla, kā ar krītu notriepta seja.

Uzbrukumu intensitāte un bezkaunība liecināja par šīs noziedzīgās grupas sevišķo bīstamību. Par laupītāju nežēlīgumu varēja tikai pabrīnīties — lai gan neviens nepretojās, viņi uzreiz lika lietā savus ieročus: laikam jau gribēja pamatīgi iebiedēt upurus, lai tos pilnīgi demoralizētu. Kļuva skaidrs, ka pilsētā uzradušies plēsoņas, kas nekavēsies izdarīt arī slepkavību. Un šīs bažas piepildījās.

«29. septembrī pkst. 23.10 pie 276. mājas Puškina ielā nezināms noziedznieks laupīšanas nolūkā uzbruka pilsonim V. G. Čeporovam un pilsonei E. T. Serovai. Uzbrukuma laikā Ceporovs nogalināts ar naža dūrienu galvā.»

Līdz nāvei nobiedētā Serova spēja atcerēties vienīgi to, ka slepkava nebija viens, bet viņa palīgs — maza auguma plecīgs puisis — stāvējis nostāk un uzbrukumā tieši nav piedalījies.

Un atkal — nekādu pazīmju vai aculiecinieku.

Tajā pašā nakti ģenerālis izveidoja īpašu operatīvo grupu, kuru vajadzēja vadīt pilsētas kriminālmeklēšanas priekšniekam. Strādājām augām dienām un naktīm: detalizēti analizējām katru uzbrukumu, «pielāgojām» tiem visas uzskaitē esošās aizdomīgās personas, veicām šādiem gadījumiem ierastos pasākumus… Taču operācija «Lēkājošās ēnas» palika bez rezultātiem.

Visi saprata — kāpēc: par noziedzniekiem bija zināms pārāk maz, varētu teikt — tikpat kā nekas. Taču ar to nesamierinājās, un grupa ķērās pie šī «tikpat».

Acīs krita noziedznieku «rokraksts». «Ēnas» mēdza uzbrukt gados jauniem pārīšiem nomaļās vietās. Kāpēc gan tie neuzbruka vientuļiem gājējiem? Vai īstajā laikā un vietā tie negadījās pa ķērienam? Vai arī te bija smalks aprēķins: viens par otru baiļodamies, cilvēki nepretosies un, nedomādami ne mirkli, atdos naudu un vērtslietas? Varbūt viss bija vēl vienkāršāk: pirmais uzbrukums pārītim izdevās veiksmīgi, un iedarbojās domāšanas stereotipi…

Lai kā arī tur būtu, par uzbrukuma objektu tika izraudzīts vīrietis ar meiteni. Šo noziedznieku «rokraksta» īpatnību tad arī nolēma izmantot, lai padarītu viņus nekaitīgus.

Pie rajona nodaļas bija trokšņaini: tik tikko bija pabeigta brīvprātīgo kārtības sargu instruēšana. Spraukdamies cauri drūzmai, Vološins uzgrūdās Krilovam.

—  Sveiks, Saša, kāds garīgais?

—  Normāls, — tas spēcīgi paspieda roku. — Bet kā pašam?

Abi kopā iegāja dežūrdaļā, kur apmainīja savas kartītes pret koka paliktnīšiem, kuros bija iespīlētas pistoles un divas aptveres, bet paliktņa pamatnītē izurbtajos caurumos dusēja sešpadsmit resnām ozolzīlēm līdzīgas patronas…

—  Zini, kas man ienāca prātā? — apvaicājās Krilovs, ierasti pielādēdams aptveri. — Strādnieks pirms maiņas savāc savus instrumentus, dakteris — zālītes, bet mēs — ieročus. Vai nav simboliski, ko? Profesijas specifika… «Neredzamā fronte» un tādā garā…

—  Vai kādreiz esi licis to lietā?

—  Pāris reižu gaisā esmu izšāvis.

—  Cerēsim, ka arī turpmāk nevajadzēs. Tad jau labāk šautuvē pletēt pa mērķiem.

Cik, čik, čik… Uz pēdējās patronas kapsulas rēgojās kaut kāds traips, Vološins jau taisījās to apmainīt, taču pārdomāja.

—  Gatavs.

—  Man arī.

Kad viņi kāpa augšup pa stāvajām kāpnēm ar izmītajiem akmens pakāpieniem, pretim izdrāzās Huzārs.

— Jura, pagaidi! — Vološins satvēra viņu aiz piedurknes. — Es taču neesmu tevi vēl apsveicis!

— Ar ko? — Huzārs tēloja neziņu, ir kā viņam iemeslu apsveikšanai būtu bez skaita un viņš tajos orientētos ar lielām grūtībām.

—  Ar to, ka tev piešķirta speciālā dienesta pakāpe «milicijas leitnants». — Vološins svinīgi paspieda viņam roku. — Novēlu tev uzkalpoties vismaz līdz pulkvedim.

—  Tas iespējams tikai ar vienu nosacījumu, — Krilovs norūpējies noteica.

—  Ar kādu? — Huzārs norija ēsmu.

—  Ja tu šim priecīgajam gadījumam par godu ne- žņaugsies!

— Kāda runa! — Huzārs izklausījās apvainots. —Viss būs kā nākas! Bet tagad aizejiet pie Frolova, man ir svarīgs uzdevums!

—  Vai ļoti svarīgs?

—  Ārkārtīgi! — viņš noslēpumaini pieklusināja balsi. — Man jāsameklē meitenes, lai mums būtu pāri. Paši saprotat! — Huzārs izteiksmīgi izvalbīja acis un metās lejup.

— Labāk par tevi jau neviens to neizdarītu, — Krilovs nokliedza viņam pakaļ.

Apspriede pie Frolova nevilkās ilgi: īsumā pārrunāja gaidāmās operācijas detaļas, sakaru laiku un periodiskumu, rajona plānā precizēja grupu maršrutus.

—  Ņemot vērā meklējamo noziedznieku sevišķo bīstamību, esiet gatavi laikus lietot ieročus, — atvadoties teica Frolovs, un šķita, ka šī frāze uzvēdī netīkamu drēgnumu.

Tad uzaicināja meitenes. Divas bija ārštata inspektores, viņas labi pazina visus darbiniekus, tāpēc uzvedās droši, toties septiņas brīvprātīgās kārtības sargātājas bija maķenīt apjukušas. — Vai zināt, kas nojums tiks prasīts? — Frolovs labvēlīgi apvaicājās. Viņas pamāja: — Jura mums visu pastāstīja.

—  Tomēr brīdinu, tā lietiņa var izrādīties bīstama. Ja kāda negrib vai nevar, vai… īsāk sakot, labāk atteikties uzreiz!

Atkāpties negribēja neviena: Huzārs bija izvēlējies pareizās palīdzes.

—  Tad aiziet pa maršrutu. Vēlu veiksmi!

Vološina pavadoni sauca Rita. Gara, lokana, moderni ģērbusies — ar tādu pastaigāties pa ielām bija tīrais prieks.

—  Mums trāpījusies rajona ziemeļu daļa, — Vološins uzsāka sarunu.

—  Tas ir labi vai slikti? — viņa izturējās brīvi, dabiski, tā izraisīdama vienīgi simpātijas.

—  Nekas īpašs jau nav…

Elektroniskais pulkstenis uz stūra mājas jumta rādīja 19.45. Viņi nogāja vēl vienu kvartālu pa lielo, ļaužu pilno prospektu, tad nogriezās pa labi. Visur bija redzami glīti vienstāva ķieģeļu namiņi, tīri trotuāri, zaļi, labi kopti mauriņi — kā jau daždien privātmāju rajonā.

—  Skatieties, te rit pavisam cita dzīve, — Rita apdomīgi noteica. — Nekādas steigas un burzmas, visi cits citu pazīst, kaimiņu ģimenes draudzējas savā starpā…

Nudien, nekomunikabilitātes problēma šeit nepastāvēja: pagalmu vārtiņi līdz galam vaļā, ļaudis sēdēja uz soliņiem un saliekamajiem krēsliņiem, kas iznesti no istabas un uz trotuāra izskatījās mazliet neparasti. Viņi mierīgi sarunājās, zelēja saulespuķu sēkliņas, smēķēja. Neliela kompānija uz apgāztas kastes spēlēja loto. Svešo pāri noskatīja pilnīgi atklāti, neslēpjot ziņkāri. Plosījās bērni, uz asfalta gulšņāja kaķi, slinki žāvājās labsirdīgi suni.

—  Te jau drīzāk izskatās kā sādžā, — piekrita Vološins. — Bet pēc desmit minūtēm uz ielas vairs neviena nebūs!

—  Kāpēc jūs tā domājat?

—  Esmu pārliecināta. Vai gribat saderēt?

—  Lai iet.

Viņi aizgāja līdz stūrim un apstājās.

Vološins paraudzījās pulkstenī. Viņam par lielu brīnumu pēc dažām minūtēm cilvēki tiešām sāka izklīst, paņēma savus soliņus, sasauca bērnus, iedzina iekšā dzīvniekus. Klaudzēja vārtiņi. Ap astoņiem iela bija tukša.

Rita jautri iesmējās, un Vološins, lai gan jau bija sapratis, kas par lietu, nolēma to neizrādīt.

— Apbrīnojami! Ko gan tas varētu nozīmēt?

—  Uzminiet vien! Jūs taču esat pēddzinis.

—  Nu, ko lai dara… Lai gan uzdevums ir ārkārtīgi sarežģīts, gan pēddzinis pratīs rast atbildi. Vai tik te nav vainojama televīzijas programma. Tikai jūs laikam ieskatāties tajā biežāk nekā es.

—  Bravo! — Rita sasita plaukstas. — Jūs nu gan esat acīgs!

—  Taču derības jūs laimējāt — šokolādīte no manis.

Viņi nogāja līdz kvartāla galam, tad atkal nogriezās.

Sākās neapdzīvots rajons: pa kreisi stiepās augstā, pelēkā hipodroma siena, pa labi bija skola, bērnudārzs, bet maķenīt tālāk milzīgais radiocentra antenu lauks, ko apjoza pamatīgs koka žogs.

— Šī laikam būs tā bīstamākā vieta, — Vološins skaļi nodomāja. — Drīz pilnīgi satumsīs, un te nebūs nevienas dzīvas dvēseles. Ļoti laba vieta, lai negaidot uzkluptu pārītim, kas izgājis pastaigāties.

Kādus astoņsimt metrus tālāk, līdzās jaunajai deviņ- stāvu ēkai, rindiņā sastājušās sešas telefona būdiņas. Vološins pārbaudīja: lai cik tas dīvaini arī liktos, gandrīz visi telefoni darbojās.

—  Ja kas, skriešus šurp un zvaniet 02. Skaidrs?

— Skaidrs. — Rita acumirklī kļuva nopietna un enerģiski pamāja. — Domājat, ka mēs viņus nesastapsim?

—  Diez vai. Izredzes ir niecīgas. Varbūt viņi šodien vispār nelīdīs laukā…

Taču viņš kļūdījās.

…Naudas pietika tikai vienam «bugatierim», tāpēc dzert vajadzēja ar prātu un aprēķinu. Tolstihs nesteidzīgi izšķīdināja glāzē lumināla tableti un jautājoši pavērās Bratkovā. Tas negribīgi pakratīja galvu.

—  Man no šitā miegs mācas virsū.

—  Muļķis paliek muļķis. Tad dzer lēnām, lūk, tā. — Viņš maziem malciņiem sūca caur zobiem sarkanmel- no šķidrumu, un drudžaini drebošā roka mitējās trīcēt.

—  Es tā nevaru. — Bratkovs noraustījās, ar riebumu izkampdams visu vīnu, tad sastinga, aizturot vēmas, un ar atvieglojumu noslaucīja slapjo zodu. — Nekas, pārgāja…

—  Kad tu, stulbeni, vienreiz iemācīsies dzert! — Tol- stihs nepiekāpīgi noducināja. Pats viņš šo mākslu bija apguvis četrpadsmit gadu vecumā un pēdējo desmit gadu laikā tā pilnveidojis savu prasmi, ka nekādas derīgākas iemaņas vairs nevajadzēja. Viņš strādāja par krāvēju vai palīgstrādnieku, bet darbavietas, kuras viņš bija mainījis pēdējo gadu laikā, nespētu saskaitīt pats sīkumainākais kadrinieks, turklāt uzpampušās un nodzīvotās darba grāmatiņas pazuda kā noburtas.

—  Liķieru un šņabju rūpnīcā nu gan bija zaļa dzīve! — Viņš skaļi norīstījās. — Nokāpu pagrabā, izurbu caurumu, bet azotē tieva gumijas šļauciņa… Uz darba beigām tāda šmice, ka prieks, iemet vēl ceļakāju un uz mājām. Pārvilkos galīgā tapā! Un alga vesela! Ja nebūtu tas draņķa meistars pagadījies, visu mūžu nostrādātu!

Bratkovs ielēja pa otram lāgam.

—  Bet mani taisās furķīt uz profilaktoriju. Sak', ja pats neatmetīsi, laidīsim uz tiesu — un divi piespiedu ārstēšanas gadi kā likts…

— Tāpēc, ka muļķis esi! Tik ilgi vienā rūpnīcā, skaidrs, ka iekritīsi acīs! — Tolstihs blenza pudeles brālī ar tukšu, drausmīgu skatienu. — Visi jūs esat muļķi! Vai ne? Atkārto: «Es esmu muļķis!» Mudīgi, citādi smadzenes iz- dukurēšu! — Viņš sažņaudza savu čugundūri.

—  Es esmu muļķis, muļķis, es esmu muļķis, — Bratkovs murmulēja bez jebkādas izteiksmes.

—  Nūja! Visi jūs esat muļķi! Visus ragā saliekšu! Saprati?

Kādreiz, tas gan bija ļoti sen, Tolstihs apskauda apkārtējos — tos, kas staigā skaidrā, saposušies, kuriem ir dzīves mērķis, tos, kuri zina vairāk nekā viņš… Varēja jau pamēģināt kļūt par vienu no viņiem — mācīties, strādāt, mainīt dzīvesveidu, atvadīties no vecajiem paradumiem… Tas ir grūts, pat ļoti grūts uzdevums — salauzt un pārtaisīt sevi pašu —, bet principā īstenojams, un daudzi ar to sekmīgi tikuši galā. Visa nelaime tā, ka alkohols bija novājinājis viņa gribu, un viņš bija paradis no divām alternatīvām izraudzīties vieglāko. Un viņš sāka neieredzēt panākumiem bagātos cilvēkus, tāpēc viņa snaudošajā apziņā iedarbojās kompensācijas mehānisms: skolas laikā viņš dauzīja vienaudžus, ka asinis vien šķīda, bet tagad viņa kā čugunā lietās dūres sitiens spēja salocīt notekcauruli…

Apdullinājis sevi ar alkohola trieciendevu, viņš mēdza iet laukā — uz ielas, parkā vai skvērā, lai ķildotos ar miermīlīgajiem garāmgājējiem, kas, nekā ļauna neno- jauzdami, nebija gatavi aizstāvēties, un negaidot maukt tādiem ar dūri.

Jo vairāk viņa rēķinā saradās pārsisto degunu, izsisto zobu un salauzto žokļu, auga augumā arī nicinājums pret šiem piekautajiem un pazemotajiem cilvēkiem. Par to, ka tādi sarka, jau kādu skarbāku vārdiņu izdzirduši, un ļoti baidījās no rupja spēka, par to, ka neprata atvairīt sitienu un sist pretī…

Neattīstītais prātiņš lika vienlīdzības zīmi starp fizisko spēku un sociālo lomu, un tagad viņš jau uzskatīja sevi ne vien par stiprāko, bet arī par gudrāko un cildenāko, tādu, kas vismaz galvas tiesu pārāks par citiem. Sevišķi tīkamas šīs domas kļuva pēc kārtīgas iemešanas, un tad slēptā skaudība un atklātais naids par varēm lauzās uz āru.

—  Nu, ko klusē?

—  Sapratu, Igor, sapratu, kas nu tur ko nesaprast…

—  Nu labi, — guvis apliecinājumu savam pārākumam, Tolstihs kļuva pielaidīgāks. — Tad dzer!

Ari viņš pats pacēla glāzi pie lūpām. Viņam patika iedzīt bailes, un laupīt viņš gāja ne tik daudz pieticīgā guvuma dēļ, bet gan lai pilnā mērā izbaudītu šo izjūtu.

Šoreiz Bratkovs netika ar sevi galā, viņš ieklepojās un aizrijās — vīns izlija atpakaļ. Gaidītā ņirgāšanās nesekoja: pudeles brālis kļuva domīgs.

—  Kam lai iegriež pa mūli? — Tolstihs izgrūda caur zobiem. — Varbūt noķert šķībo Vasjku, ko?

—  Lai viņš iet ellē, Igor, labāk aiziesim uz dančiem.

—  Ko tad es tur neesmu redzējis! Ja iet — tad par lietu! Kādu červoncu tak noslauksim, būs vismaz ar ko salāpīties. Varbūt esi pielicis bikses? Laikam jau dikti patika maliņā pastāvēt?

Tolstihs izvilka no galdapakšas prasti darinātu nazi ar smagu svina rokturi, ar kuru savulaik tika kautas cūkas. Garais šķeltnis bija izrūsējis vienās bedrēs: nevienam nevajadzīgais nazis jau vairākus gadus bija mētājies kopā ar citiem veciem krāmiem un būtu sabirzis pavisam, ja Tolstihs, paģiru un garlaicības mocīts, bezmērķīgi rokoties šajā lūžņu kalnā, nebūtu to atradis un, kārtējo reizi iziedams pastaigāties, aizbāzis aiz jostas.

—  Skaties tu man, ja vēlreiz noraustīsies — kā cirtīšu purnā, būs piemiņa visam mūžam. — Viņš atvēzējās un iecirta nazi dziļi galda virsmā, tā ka Bratkovs tik tikko paguva atraut roku.

—  Man šitās lietiņas kaut kā vairs lāgā nevelk. Es nebaidos, bet… Kāpēc tu viņus graizi?

—  Kas tev, žēl, vai? — Tolstihs ņirdzīgi sašķieba lūpas.

— Tas taču nemaz nav vajadzīgs… Tas puisis tā iebļāvās, ka man vēl tagad saltas tirpas skrien… Nez vai maz izārstēs?

—  Izārstēs, nekas šim nekaitēs! Un vispār, kas tev par daļu?

—  Tāda daļa, ka šitā jau var arī «augstāko» norauties…

—  Tikai muļķis norausies! Mani vēl vajag dabūt rokā. — Tolstihs, trūkdamies kājās, apgāza ķeblīti un ar pūlēm izrāva nazi. — Nu tad pamēģini tikt klāt!

Tolstihs sāka vicināt savu ieroci tā, ka tas svilpdams šķēla gaisu.

—  Nu ko, negribi? Un pareizi — uzšķērdīšu!

Viņa acu zīlītes iepletās, mati sajaucās, pa krīta bālo seju tecēja sviedru straumītes.

—  Tā, lūk! — Viņš nometa nazi uz galda un raudzīja no pudeles izsūkt vēl kādu lāsi. — Žēl, ka nav ko iepļaut! Nekas, gan atradīsim citas izpriecas. Taisies! Zini, ko es šodien izdomāju? Puisi aizkausim, bet meiču ievilksim kādā kaktā un papriecāsimies kā nākas!

Tolstihs ļauni nosmējās un paslēpa nazi zem žaketes.

— Ne no viena nebaidos! Gribēšu — visu pilsētu bailēs turēšu!

Viņi izstaigāja maršrutu ceturto reizi. Aiz cieši aizvērtajiem slēģiem ritēja pavisam cita dzīve — tur bija gan mājīgums, gan tēja ar ievārījumu, gan kārtējā piedzīvojumu filmas sērija. Pa reizei kliedzieni, šāvieni un sitieni bija dzirdami arī šeit, reto laternu slikti apgaismotajā, tukšajā ielā. Garāmgājējus tikpat kā nemanīja, tāpat arī mašīnas, tikai laiku pa laikam palēnām garām pabrauca zaļš moskvičs, kas piesedza patruļgrupas.

— Vai jums bail nav? — apvaicājās Rita, kad viņi atkal soļoja pa neapdzīvoto kvartālu. Viņa jau bija izstāstījusi, ka pabeigusi radiotehnikas institūtu, strādā par inženieri konstruktori, dzīvo pie vecākiem, sestdienās iet uz baseinu un aizraujas ar kaktusu audzēšanu.

—  Vēl nav, — atteica Vološins. — Bet jums?

— Atklāti sakot, ir tā drusku neomulīgi. Atminos, reiz lasīju, kā medī Amazones zemienes iedzimtie: krastā piesien kazu; kad krokodils izlien no ūdens, tajā vietā ar asmeni uz augšu ierok kinžalu. Tad no krūmiem izskrien mednieki ar šķēpiem un nūjām, klaigā, sit bungas, un krokodils metas bēgt. Bet viņš vienmēr atgriežoties pa savām pēdām, un tā nu šis uzšķērž sev vēderu… Droši vien tai kazai arī ir bail…

Vološins iesmējās.

—  Tā kaza jau drīzāk esmu es. — Viņš atcerējās, ka līdzīgas asociācijas šodien jau bija iešāvušās prātā. — Taču tāda ēsma plēsoņām diez ko vis nesmeķēs!

—  Bet viņi ir divi… Un teica, ka ļoti bīstami…

— Nekas, gan jau tiksim skaidrībā, kad viņus sastapsim. — Vološina seja kļuva skarba. — Viņi uzbrūk neaizsargātiem cilvēkiem — uz to balstās viss viņu aprēķins! Lai viņi pamēģina uzlēkt man vai kādam citam no mūsējiem!

Viņš brīnišķīgi saprata, ka operācija ir nāvīgi riskanta. Šis nu bija tas gadījums, kad bez riska neiztikt. Visam jāizskatās dabiski: vientuļš pārītis cilvēku pamestā vietā, tikšanās aci pret aci. Bet «ēnas» uzbruka negaidot, un garais bālģīmis nekavējoties laida darbā nazi. Ja mazliet nočammāsies…

Taču viņi bija bīstami cilvēkiem, kuri vakarā izgājuši pastaigāties, dodas ciemos vai uz kino… Viņi varēja izdarīt visu, kas vien tiem ienāktu prātā: apvainot, piekaut, izvarot, aplaupīt, tāpat vien pieiet klāt un ietriekt auksto, noasināto dzelzi cilvēka miesā… Un Vološins nedomāja par risku, par visu vairāk viņš gribēja nostāties starp noziedzniekiem un godīgiem cilvēkiem, lai uztvertu sitienu, kā vēlēja viņa profesija.

Tiesa gan, galvenie profesionālie tikumi — uzmanība, iejūtība, atsaucība, analītiska domāšana — šodienas operācijā nebija vajadzīgi. «Ēnas» iemieso sevī ļaunos spēkus — trulus, naidīgus, graujošus. Un pieveikt tos var vienīgi tuvcīņā uz dzīvību un nāvi. Gluži kā karā. Gatavība šādām sadursmēm arī atšķir milicijas darbiniekus no daudziem desmitiem citu mierīgāku specialitāšu pārstāvjiem. Tāpat kā, darbu sākot, saņemtais ierocis…

—  Aiziesim piezvanīt, — viņi atkal tuvojās telefona automātiem, — lai mājās neuztrauktos. — Rita iegāja būdiņā. *

Vološins sazinājās ar rajona nodaļu un aprunājās ar dežurantu. Pagaidām viss bija mierīgi. Tad viņš sāka griezt savu numuru, vienu ciparu, otru… Lai gan līdz mājām labi ja stundas ceturksnis ejams, šķita, it kā viņš atrastos citā dimensijā, kā tādā dziļā ienaidnieka aizmugurē. Tomēr ne, Vološins patrulēja pirmajās rindās un tagad, nopietni runājot, nemaz vairs nebija tas Aleksandrs, kuru pazina viņa sieva un dēls. Tā bija pavisam cita pasaules uztvere, pavisam cits problēmu loks, nervu sistēma saspringta līdz pēdējam, tāpat kā uz visu gatavie muskuļi. Uz tukšajām nomales ieliņām viņš tagad noraudzījās ar pavisam citām acīm, pat domāja citādi… Zvanīt nebija vērts, lai neatslābinātos.

Vološins nospieda sviru, tad apdomājās un pārlika pistoli putekļmēteļa kabatā.

Meitene jau bija pagājusies kādus četrdesmit metrus jauno māju virzienā. Viņš paraudzījās pulkstenī: divdesmit divi nulle piecas.

—  Rita!

Viņa pagriezās.

—  Iesim atpakaļ.

— Kāpēc? — Viņai acīm redzami nepatika tumšā šķērsiela starp hipodromu un antenu lauku.

— Pakutināsim nervus, — Vološins pajokoja. Viņš pats nevarēja paskaidrot, kas viņu dzina atgriezties tikko izstaigātajā maršruta posmā.

Dega tikai katra otrā laterna, metot garas, stūrainas ēnas. Abās pusēs pletās milzīgi, cilvēku pamesti plašumi, radīdami iespaidu, ka esi nošķirts no visas pasaules.

«Vieta nudien baismīga,» Vološins nodomāja. «Vajadzēs piezvanīt, lai salabo apgaismojumu.»

Stipri streipuļodams, pretī nāca dzērājs. Rita pievirzījās tuvāk Vološinam, bet žūpa apmeta viņiem prāvu līkumu.

—  Laba dāvana mājiniekiem, — Rita ar nepatiku noteica. — Var jau būt, ka viņš tāds ir katru dienu, tad būs pieraduši…

Vološins neko neatbildēja. Viņam nepatika šis vēlīnais klenderis, un viņš raudzīja izanalizēt — kāpēc? Tāpēc, ka garš? Vai mazums pilsētā gara auguma cilvēku? Bāla seja? Tādā apgaismojumā — ej nu sazini! Viņam nebija pelēkas neilona jakas, bet gan tumša žakete. Un vispār — vajadzēja taču būt divām «ēnām»!

Garām pabrauca zaļais moskvičs, un Vološins noraudzījās pakaļ sarkanajām uguntiņām, kas attālinājās un pagaisa aiz līkuma. Nemiers nerimās, lai gan domām nebija kur pieķerties. Vienīgi tā gaita… Pārāk laba koordinācija piedzērušam…

—  Jau kļūst auksti. Cik ilgi mēs vēl pastaigāsimies? — Rita apvaicājās. Tā arī pateica: «pastaigāsimies», tātad joprojām nebija izpratusi šīs operācijas nopietnību.

—  Vēl kādu stundiņu.

Motora troksnis noklusa tālumā, un Vološina saasinātā dzirde aizmugurē saklausīja soļus.

—  Rita, vai jums ir spogulis?

—  Ir, un tad?

—  Lūdzu, iedodiet!

Viņa pavandījās somiņā un izbrīnīta pasniedza viņam zaigojošo taisnstūrīti.

—  Un paņemiet mani zem rokas. — Vološins pacēla plaukstu ar tajā paslēpto spogulīti, itin kā sakārtodams frizūru.

Atspulgs bija sīks un neskaidrs, redzams vienīgi siluets: kādus piecdesmit metrus aiz viņiem lavījās cilvēks.

—  Izlūdzos piedošanu! — Vološins pievilka Ritu sev klāt un piespieda seju viņas vaigam. — Ne par ko nebrīnieties, klausiet, ko es saku, un atcerieties: ja kaut kas noies greizi, skriešus pie telefona!

Cilvēks iznāca gaismas lokā. Tas bija tas pats pirms piecām minūtēm sastaptais dzērājs. Tagad viņš gāja taisni, ierasti nesteidzīgā gaitā. Sakritība vai nejaušība? Vai arī tā būtu «ēna»? Bet kāpēc viens pats?

Pie deju plača Bratkovs iejuka pūlī. Tolstihs meklēja viņu gandrīz veselu stundu, bet veltīgi.

—  Noraustījās, nolāpītais lops, — viņš nicīgi nospļāvās. — Nu, gan es tevi vēl dabūšu rokā…

Viņš lēni soļoja pa pilsētu, vīna un miega zāļu apdullinātajā galvā slinki vandījās kretīniskas domas.

No sava plāna viņš nebija atteicies un, noskatījis labi ģērbtus garāmgājējus, ar ļaunu prieku iztēlojās, kā to īstenos. Viņam arvien vairāk iepatikās ideja kļūt par naksnīgo ielu biedu.

—  Gan jūs mani vēl iepazīsiet! Visi uzzināsiet, kas ir Igors Tolstihs!

Kājas pašas aiznesa viņu uz rajonu, kur bija notikuši iepriekšējie uzbrukumi.

Viņš izraudzījās pašu tumšāko šķērsielu un uzreiz pamanīja pretimnākošo pārīti. Kaut kāda savāda dzīvnieciska viltība skubināja viņu izlikties par piedzērušu; kad viņi pagāja viens otram garām, Tolstihs nosoļoja vēl pus- kvartālu un griezās atpakaļ. Plēsoņa bija uz pēdām.

Muļķīgajam pārītim neradās ne mazākās aizdomas, viņa ausis aizsniedza dzīva pļāpāšana un smiekli… Apstājas, skūpstās. Nu, nu, pabučojieties vien… Iet tālāk, īstais laiks.

Tolstihs izvilka nazi un, paslēpis to piedurknē, pielika soli.

Rita turējās labi: nekrita panikā, neraustījās, gluži pretēji, ļoti dabiski imitēja jautru sarunu un pat piespieda sevi iesmieties.

Soļi tuvojās. Desmit metri, septiņi, pieci… Tūlīt viss izšķirsies: vai nu tā ir sakritība un cilvēks paies garām, vai arī…

Vološins apstājās, mazliet pagriezās, ar savu augumu piesegdams Ritu, un izlikās, ka aizsmēķē. Labā roka kabatā, īkšķis pārbīdīja drošinātāju.

Trīs, divi, viens. Cilvēks pagāja garām, un Vološins atviegloti uzelpoja, atbrīvodamies no pirmītējās spriedzes. Tajā mirklī svešais apcirtās un lēca, izstiepis uz priekšu neredzamu, taču skaidri nojaušamu asmeni.

Vološins reaģēja acumirklī. Viņš instinktīvi izrāva pistoli no kabatas, rādītājpirksts nospieda gaili, roka, triecienu gaidīdama, saspringa, stobrs pagriezās mazliet uz leju, lai trāpītu kājā. Zibsnis, dārdiens, pirmā palīdzība ievainotajam — taču tā vietā atskanēja tikai sauss, metālisks klikšķis.

Ieraudzījis pistoli, Tolstihs atsprāga atpakaļ, un nazis tikai noslīdēja gar Vološina plecu. Inspektors satvēra uzbrucēja delnas locītavu, un abi novēlās zemē. Tolstihs pavilka viņu sev apakšā, un, lai gan Rita ar izbaiļu izķēmotu seju no visa spēka rāva bandītu aiz matiem, šķita, ka viņš to nemaz nejūt.

— Skrien zvanīt, — Vološins uzkliedza. — Ātri!

Vispār — zvanīšana bija lieka, jo viņš brīnišķīgi saprata, ka palīdzība nāks par vēlu, viss bija atkarīgs tikai no viņa paša, taču vajadzēja aizsūtīt meiteni pēc iespējas tālāk no šīs bīstamās vietas.

Rita skrēja, palaikam atskatīdamās uz abiem bruņotajiem vīriešiem, kas kūņojās uz asfalta.

Vološins juta, ka pretinieks ir spēcīgāks, un šim spēkam vajadzēja likt pretī prasmi un iemaņas, kas savulaik bija apgūtas speciālās sagatavošanas nodarbībās. Viņš raudzīja izgriezt pretinieka roku, taču tas atbrīvojās no tvēriena un divreiz iecirta viņam mugurā nazi. Pirmais dūriens atstāja nieka skrambu, bet otrais caurdūra plaušu.

Vološins pamanījās piebāzt pistoli pie noziedznieka deniņiem, bet labā roka vairs lāgā neklausīja, un sist vajadzēja stipri. Tolstihs satvēra pistoli aiz stobra un, izgriezis no rokas, pievāca sev, bet Vološins paķēra nosviesto nazi. Tagad viņi vārtījās pa zemi, dauzīdami viens otru ar ieroču rokturiem.

Bandīta sitieni bija nesaudzīgi un trāpīgi — tie ķēra pašas sāpīgākās un ievainojamākās vietas, strupie, lipīgie pirksti jau snaikstījās pie rīkles, raudzīja izbakstīt acis un pārplēst muti. Vološins atcerējās, ka pirms pāris stundām bija spēkojies ar dēlēnu, cenzdamies saudzēt tik tuvo un maigo ķermenīti, arī mazais centās nenodarīt viņam sāpes. Andrjuška nemaz nezina, ka pasaulē ir ļautiņi, kam nav neviena tuva un mīļa cilvēka, kuriem nospļauties par citu bēdām, ciešanām un sāpēm un kurus nekas nespēj atturēt. Tagad viņš dus savā gultiņā un nemaz nenojauš, ka bīstams noziedznieks, kuram itin nekas nav svēts, mēģina nogalēt viņa tēvu. Un tā vien šķiet, ka viņam tas arī izdosies, — drīz vien zaudēto asiņu dēļ uzmāksies vājums, un tad…

Nu nē!

Salēcies viņš dūra — strauji un trāpīgi, izšķirīgi. Tolstihs saguma.

Vološins nokratīja slepkavu, aizlieca tam roku aiz muguras un aizsvieda nazi tālu prom. Spēki zuda, un viņš vairs nejaudāja pārvilkt aizslēgu, tāpēc tikai klikšķināja gaili, kamēr belznis pārsita kapsulu. Nodārdēja šāviens, otrs, trešais…

Nočīkstēja bremzes, divi izlēca no mašīnas. Vološins, viņus nepazīdams, uzkliedza: — Stāt, šaušu!

—  Savējie!

Viņš pazina Laktionova balsi un vēl tikai paguva pateikt:

—  Turiet viņu cieši — varen dūšīgs, maita! — Tad viss satumsa.

Par šo operāciju Vološinu ieteica apbalvošanai ar ordeni. Nejaušas apstākļu sakritības dēļ ordeni viņam pasniedza dienā, kad tika nošauts Tolstihs. Kaut kur ne visai tālu sodu izcieta Bratkovs. Neko nezinādami par šo atgadījumu, strādāja, atpūtās, priecājās un bēdājās cilvēki, kurus «ēnas» vēl nebija paguvušas pazemot, sakropļot vai pat nogalināt. Bet Vološins, rotaļādamies ar dēlu, slēpa savas rētas, jo, tās ieraugot, Andrejam sabojājās garastāvoklis.

Vārdu sakot, dzīve ritēja savu gaitu.

PAR SPĪTI LIKUMAM

Pirmā nodaļa

Centrālā rajona nodaļa atradās lielā, trokšņainā prospektā, kas atdūrās pret Donas tiltu, aiz kura iesākās Dienvidu trase: Krasnodara, Melnā jūra un Kaukāza republikas, bet tālāk Aizkaukāzs… Reiz Koreņevs kopā ar kolēģiem no Tihodonskas devās braucienā uz Baku, šā atvaļinājuma atmiņas bija vienas no gaišākajām. Tagad šajā maršrutā viņi norautos pa lodei.

Šodienas brauciens nebija tāls: pāri tiltam uz otru krastu, taču lodes draudēja tik un tā. Vai viņa dzīvoklis jau nav apgriezts ar kājām gaisā? Lapsa bija pārnakšņojis pie Natahas un jau gaidīja, ka dežurants pavēstīs par viņa miteklīša nosvilināšanu vai uzsperšanu gaisā ar granātu.

Taču viņš saņēma sevi rokās un negāja uz dežūrdaļu, bet iegriezās RONAP[2] pagalmā, kura viņā galā atradās īslaicīgās aizturēšanas izolators, ko agrāk dēvēja maķenīt trāpīgāk — iepriekšējā apcietinājuma kamera.

Iziedams pa tērauda vārtiņiem augstā akmens sienā, Koreņevs šķērsoja šauro, dzeloņdrātīm apjozto pagalmi- ņu un ienira drūmajā, sasmakušajā nebrīvē.

— Vai kāds interesējās par manu Sihno? — viņš noprasīja padzīvojušajam dežurantam ar nogurušo, izmocīto seju.

Tas atbildēja.

—  Skaidrs! — Aiz restēm veselus astoņus gadus — trešdaļu dienesta — nosēdējušā cilvēka neizteiksmīgo acu blāvā skatiena pavadīts, Koreņevs atstāja izolatoru un devās uz rajona nodaļas dežūrdaļu.

Spaiņus grabinādami, sīkie huligāni mazgāja grīdas, sarkanģīmis Čelkovs beidza rakstīt diennakts kopsavilkumu.

—  Kur tu biji? — Lapsu ieraudzījis, dežurants pietrūkās kājās. — Telefons neatbild, sūtīju palīgu uz mājām — tur neviena nav…

«Tātad nav vis uzspridzinājuši,» pazibēja doma. Bet skaļi Lapsa apvaicājās:

— Kāpēc tāda jezga? — Balss skanēja pārliecinoši un ikdienišķi.

—  Vai tu aizturēšanas protokolu uzrakstīji? — Čelkovs izklausījās aizkaitināts. — Un kur ir cilvēks? Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā no tevis neviens nav saņemts!

Šķiet, viņš nezināja Sihno uzvārdu, tātad tās nebija savtīgas, bet gan dienesta intereses, taču kurš rausta diedziņu?

—  Cilvēks ir tur, kur viņam jābūt. Dod šurp mašīnu, tūlīt taisīsim liecību pārbaudi.

—  Ieej pie Savuškina, viņš te ir jau no sešiem rītā. Reizes piecas par tevi apvaicājās!

Kā gan citādi!

Kāpdams uz otro stāvu, Lapsa paraudzījās pulkstenī. Astoņi trīsdesmit. Savuškins — garš, spēcīgs vīrs ar mazliet izvalbītām buļļa acīm — sēdēja, iegrimis papīros, kuriem šķērsām pāri bija iespiesta sarkana svītra un labajā augšējā stūrī atzīme «pilnīgi slepeni».

— Kur tu iegrūdi aizturēto Sihno? — Dārdošais bass iedzina bailes par visrūdītākajiem noziedzniekiem.

—   «Kaimiņi» palūdza, lai ietupina pie šiem. Viņiem ir kaut kādas savas intereses, — Koreņevs iesmērēja labi apdomātu «pasaciņu». Balss, tāpat kā pirmīt, skanēja ikdienišķi un vienaldzīgi. Ja priekšnieka vietnieks bija sataisījies izvilkt to izdzimteni no kameras, tad tagad droši vien kļūs domīgs. Un aizies tenku vilnis: Komiteja, Komiteja… No šā kantorīša bīstas joprojām. Lai nu šis padomā…

—  Kas viņi mums, kāds dekrēts, vai? — Savuškins aizkaitināti noprasīja. — Ja šiem vajag, lai aiztur paši!

Vēl pirms trim gadiem viņš tā vis nerunātu.

Koreņevs paraustīja plecus.

—  Mēs jau telefonus atslēdzām: sportists, agrāk nav tiesāts… — RONAP priekšnieka pirmais vietnieks vaļsirdīgi klāstīja kriminālmeklēšanas priekšniekam. Sarkanās dzīsliņas izvalbītajās acīs izskatījās gluži kā īpaši slepeno dokumentu slīpo svītru atspulgi. Melš. Zvanīt varēja vienīgi naktī. Un to nu parasti dara tikai draugi un tuvinieki.

—  Ko tu taisies darīt? — Savuškins burtiski nolasīja Lapsas domas, un uzticības pilnais tonis pagaisa kā nebijis.

—  Taisīšu liecību pārbaudi.

Kabinetā iestājās ilgs klusuma brīdis. Lai ko arī Savuškins grasītos pasākt Sihno lietā, patlaban viņa rokas un kājas bija saistītas. Ja jau lietu kontrolēja drošībnieki, ja jau aizdomās turamais bija atzinies un atlika vienīgi šo atzīšanos apstiprināt… Jebkura iejaukšanās varēja beigties ar lielām nepatikšanām…

— Nu, nu… — Savuškins nenoteikti noducināja. — Skaties, ka nepārcenties, tādā lietā nav grūti lauzt kaklu. — Un, pats aptvēris šo draudu divdomīgurņu, steigšus piebilda: — Prokurors jau nu nesnaudīs…

Otrā nodaļa

Uazā bija visai smacīgi, smirdēja pēc benzīna un tabakas dūmiem. Sihno smēķēja citu pēc citas, neveikli turēdams cigareti rokudzelžu saistītajās rokās. Bobovkins laikus pievāca izsmēķi, izmeta to pa logu un, neskatoties uz lielo saspiestību, nekavējoties no jauna taisīja vaļā «Marlboro» paciņu un draudzīgi švirkstināja šķiltavas. Viņš zināja: ja pratināmais grasās atvērt muti, lai atzītos, viņu vajag «papaijāt». Pātaga un burkāns — lūk, galvenie noziegumu atklāšanas darbarīki. Bet visas tās ekspertīzes, psiholoģijas, pēddziņu intuīcijas — tukša muldēšana nezinīšu ausīm. Tiesa, arī tam visam ir sava loma, tikai nekādā ziņā ne galvenā, lai ko savā dvēseles

krāšņumā rakstītu žurnālisti. *

Nu, kāda ekspertīze tagad noteiks, cik sievišķu šitas suns nomušījis un kur tās apracis? Un arī no psiholoģijas šajā gadījumā tāds pats labums kā ronim no peld- cepures. Ari intuīciju lietā neiešūsi un par notiesājošu spriedumu nepārtaisīsi. Kāds tur spriedums — sankciju arestam nedabūsi! Vajag panākt, lai tas maita atbild: kad, kāpēc, ar ko, kur licis un vēl sazin ko… Un lai parāda līķus, ieročus un lietiskos pierādījumus. Tad varēs izvērsties arī eksperti, un izmeklētājs varēs likt lietā savus psiholoģiskos stiķus, niķus, un lieta pa labi iebraukto celiņu aizripos līdz pat tiesai. Bet tie — paši pirmie — jautājumi beigās kaut kā piemirstas. Nu, uzdeva tos opers — tad ta liela muiža!

Šos galvenos jautājumus Koreņevs bija uzdevis vakar vēlu vakarā. Un viņam izdevās izdarīt to tik iespaidīgi, ka Sihno arī atbildēja. Kā mēdz teikt — pārsprāga no ausīm līdz tūplim. Tūlīt uz vietas visu parādīs, dokumentēsim liecību pārbaudi, un viss! Kriminālmeklēšana savu padarījusi, atklāts, kas atklājams, tagad ķerieties klāt jūs, biedri izmeklētāji, prokurori un visādi tur advokā- tiņi. Kā savu spēlīti nospēlēsiet — tā arī būs. Bet mēs savu esam padarījuši.

Patiesību sakot, bija padarījis Koreņevs viens pats, bet Bobovkins tagad vienkārši taisījās piesmērēties. Dīvaini, parasti viņam visi atklāšanas rādītāji pie vienas vietas. Kāds cits šāda kaluma tipiņš kriminālmeklēšanā nenoturētos ne gadu, bet šitas jau līdz vecākajam operām uzkalpojies, majoru dabūjis, viņi ar Koreņevu gāja soli solī, lai gan rādītāji atšķīrās: Koreņevs saņēma ciet Kurmi, bet Bobovkins izgādāja mājas ir sev, ir Sa- vuškinam, Koreņevs atklāja «Melno zeķbikšu» sērijslep- kavības, bet Bobovkins pulkvedim Pastušenko sarūpēja jaunu volgu, Koreņevs aizturēja «ārstu» grupu, bet Bobovkins «nodrošināja» Simakova meitas kāzas. Grūti pateikt, kuriem rādītājiem bija lielāks svars: kad atbrīvojās kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vieta, abas kandidatūras bija līdzvērtīgas. Taču atšķirība pārāk krita acīs, neviens negribēja uzņemties atbildību par tik skandalozu lēmumu, tāpēc izvirzīja Koreņevu. Bet Bobovkinam pēc medībām, svaigo galiņu uz ugunskura cepot, pie šņabīša Pastušenko teica: «Tikai tu neapvainojies, jo mūs vienkārši nesaprastu. Draudzība paliek draudzība, atbalstu tu saņemsi vienmēr, taču darbā tev jāsavāc vairāk punktu.»

Koreņevam šī saruna tika atstāstīta gandrīz vārds vārdā, lomās, viņš prata izveidot aģentūru un ielaist savus taustekļus pat visšaurākajās kompānijās.

Pastušenko bija teicis to ar uzsvaru, gluži vai ar tādu tēvišķu bardzību, un drūmums acumirklī pagaisa no Bobovkina sejas, viņš naski salēja viesiem, atstiepa kūpošo gaļu un pateica goddevīgu tostu: sak*, ne jau činas un amati ir tas galvenais — svarīgākas ir cilvēcīgas attiecības, par kurām viņš visiem klātesošajiem arī pateicoties. Tāda samierināšanās visiem gāja pie sirds, vecākie uzslavēja, iedzēra, un neveiklība it kā pagaisa. Bet beigās Simakovs apkampa Bobovkinu un iedūdoja ausī: «Gan tu vēl savu stundu sagaidīsi. Mēs tevi atminēsimies. Pulkvedim taisnība: krāj punktus!»

Un šis krāja arī. Pats uzprasījās braukt līdzi, lai gan Koreņevs gribēja ņemt Jerohinu, un visu ceļu «paijāja» aizdomās turamo, šķūrējot šim dārgas cigaretes. Un, starp citu, viņam arī izdosies piesmērēties atklāšanā. Visi piesmērēsies: gan eksperts ar videokameru, gan pieaicinātie — juridiskās fakultātes studenti, arīdzan šoferis. Visi stāstīs: kā gan citādi, arī es pieliku roku šā nozieguma atklāšanā…

Koreņevs novērsās no mašīnā notiekošā, un vina domas aizklīda citur.

Trešā nodaļa

Šo lietu izdevās atklāt pavisam nejauši. Starp citu, visas atklāšanas ir nejaušas, tikai profesionālim jāprot šādas nejaušības pareizi iegrozīt. Bet, lai tas izdotos, jāizstaigā sazin kādi ceļi, jāpaspiež neskaitāmas rokas, to skaitā arī ilgi nemazgātas, jādzer šņabis konspiratīvajos dzīvokļos, viesnīcu numuros, visādiem krāmiem piekrautās palīgtelpās, perēkļos, kā arī citās ne visai piemērotās vietās. Jāslauc informācija bez sava gala, pēcāk tā jāšķiro, jāuzkrāj arī tās ziņas, kuras kriminālmeklēšanai tobrīd nav vajadzīgas.

Vai Kolka Āķis samierinājies ar Ņinku no mēbeļu veikala? Kāds gan milicijai ar to sakars, turklāt Āķis jau labu laiku kā atsēž savus desmit gadus stingrajā režīmā! Šķiet, tā tas arī ir, un nav saprotams, kāpēc kriminālmeklēšanas priekšniekam būtu nepieciešams ieskats no redzesloka pazuduša recidīvista personiskajā dzīvē. Āre, bet tad Kolka laidās lapās, turklāt vēl nomušīja kon- vojnieku un pievāca automātu. Un Ņinka jau vairs nav vienkārši draiskulīgs sievišķis ar ūdeņraža pārskābē balinātiem matiem, bet gan saistīts ar meklēšanā izsludinātu cilvēku! Tagad vairs viņai klāt netikt: saausījusies, ierāvusies sevī, ne vien operu, pat vecu paziņu lielgabala šāviena attālumā nepielaidīs, no viņas vairs pat visniecīgāko informācijas kripatiņu neizdabūsi! Bet Lapsam nemaz nevajag, viņš jau tāpat zina visu, ko vajag. Ierīkoja slēpni Dabas ielā 17, pie Ņinkas mātes, un saņēma Āķi ciet bez kādiem sarežģījumiem.

Noziedznieki dod iesaukas ne tikai cits citam — arī mentiem. Kāpēc Lapsa? Varbūt vainojama ārējā līdzība? Diezin vai… Augums simt septiņdesmit septiņi, kalsns, cīpslains, īsi apgriezti mati, lai nevarētu aiz tiem saķert, jau sirmot sācis tumšmatis, lai gan trīsdesmit pieciem gadiem vēl tā kā drusku pa agru… Deguns tiešām kā lapsai — garš, tievs, skrimšļains, kā radīts, lai izošņātu peļu alas. Un osta jau ar, tiesa, ne jau pelītes, bet gan lielākus un bīstamākus zvērus. Šeit nepieciešama viltība, prasme nojaust draudošās briesmas. Varbūt tāpēc arī iesaukuši par Lapsu.

Koreņevs bija dzimis Tihodonskā un visu mūžu nodzīvojis centrā — Bogatjanovkā. Paipuisītis viņš nekad nav bijis: mācījās labi, skolu nekavēja, taču, kad apritēja piecpadsmit, kopā ar citiem puikām Klīnikas skvēriņā sūca aliņu no kakliņa, palaikam ierīvējot to ar sāli — tolaik bija tāda mode. Gāja kauties ar kildjumskiešiem, ģipša formā lēja kastetes, iekristu — specskola vai kolonija garantēta, jo tie bija bargi laiki, ar tagadējiem ne salīdzināt, tagad viss atļauts. Daudzi bērnības draugi tagad sēž cietumā pa otram un trešam lāgam, cits jau izkūlies, satiekoties roku nesniedz, ja nu priekšnieka kungs nemaz negrib ar tādu zeķu sarokoties…

Taču Lapsa ar čomakiem sveicinās vienmēr, aprunājas par dzīvi, atminas bērnību. Bet šie atmaigst un kļūst pielaidīgāki, atdzīvojas. «Bet Žurkām iegrieza piecpadsmit un atzina par sevišķi bīstamu recidīvistu,» — un nosodoši krata galvas. Igors Krivsanovs — vecs kaimiņš, laikam jau skolas gadu labākais draugs. Normāls puisis, viss it kā bija normāli.

Toreiz viņš dzīvoja Lejasbulvāra ielā, kas aizvijas līdztekus Donas krastam, cauri nolaistam privātmājiņu rajonam — gatavie šķūņi, ne mājas, un gandrīz visi šejienes vīrieši, tāpat kā vairākums sieviešu, bija agrāk sodīti, un arī tas skaitījās normāli. Un visi puišeļi, sasnieguši attiecīgo vecumu, tāpat devās uz zonu, tikai viņš, Koreņevs, un vēl Serjožka Sisjakins izspruka sveikā — tas pabeidza medicīnas institūtu un tagad strādā par ārstu. «Par slak- teri,» teica Vaļerka Dobrikovs, rādīdams savus šķībi greizi saaugušos zobus. «Bet tu krimenē… Šķīrušies mūsu ceļi…»

Koreņevs nodomāja, ka jau no sākta gala viņiem bija katram savs ceļš ejams. Kad pēc ielas modes visi teto- vējās, arī viņš iebakstīja sev ādā gredzenu ar krustu. Bet mājās viņam sakūra tādu pirti, ka tetovēšanās vairs nebija ne prātā. Bet Zurkam bija sēdējuši visi: gan tēvs, gan māte, gan vecākais brālis. Tāpēc viņš bez bēdu sākumā izraibināja rokas, tad krūtis, pēc tam arī sēžamvietu. Arī vīns un šņabis Koreņevam tolaik negaršoja. Taču Žurks un Šķībzobis aliņam ātri pārlēca pāri un meta stipros dzērienus vienu glāzi pēc otras. Sametušies gāja meklēt piedzīvojumus: «Aidā, uz Dzeržavinskeni fraje- riem purnus dauzīt!» — «Un kā jums, maitas, pašiem patiktu, ja aiz gara laika izdauzītu jūsējos viepļus?» Ar viņiem vairs nebija interesanti, likās garlaicīgi. Un uz telts apzagšanu viņu vairs neuzaicināja.

Septiņpadsmit gadu vecumā Krivsanovs un Dobrikovs devās uz zonu, drīz vien Koreņevu iesauca armijā. Pēc dembeļa viņu sāka vervēt milicija, solīja zelta kalnus: varēšot mācīties, dabūšot virsnieka uzplečus un dzīvokli. Nekauņas un visādus noziedznieku pabiras viņš neieredzēja ne acu galā, tāpēc labprāt piekrita. Zelta kalnu vietā viņš dabūja ņemties ar dzērājiem, aplauzt ragus huligāniem, līdz apnikumam kašķēties ar skandālistiem. Trīs gadus norukājis patruļdienestā, iestājās «men- tu augstskolas» neklātienē; būdams otrajā kursā, tik tiešām tika pie virsnieka zvaigznītes un tad vienpadsmit gadus nošancēja kriminālmeklēšanā.

Dzīve gāja uz priekšu, mainījās arī darbs. Agrāk nozaudētas pistoles dēļ sacēla kājās visu apgabalu, tagad avīzes ik dienas vēstīja par nozagtiem un atņemtiem stro- ķiem, bet diennakts kopsavilkumi pildījās ar līdz šim nedzirdētām automātu un granātmetēju apšaudēm. Agrāk noziedznieka autoritāte bija atkarīga no viņa «darbu» skaļuma, sodāmību skaita un viņa vietas kriminālajā hierarhijā. Taču tagad no visām šķirbām līda laukā nometņu putru nestrēbuši, 'laikam jau tāpēc sevišķi bezkaunīgi jaunskungi, kuri organizētības un nežēlības ziņā vecajām brandžām izgrieza pogas viens un divi. Atšķirībā no saviem priekštečiem viņi ne maskējās, ne slēpās, gluži pretēji — ieviesa savu uniformu: košus treniņtērpus un ādas jakas, cirpa savu īso standartfrizūru. Bez tam atšķirībā no zagļiem šie uzspļāva visiem likumiem un miliciju neturēja ne graša vērtē. Viņi apgrozīja ārprātīgu «piķi» un zināja, cik kuram iesmērēt, lai vara neliktu šķēršļus vai pat, gluži pretēji, atbalstītu visus viņu centienus.

Nedēļu pēc tam, kad Koreņevs bija iecelts kriminālmeklēšanas priekšnieka amatā, viņa kabinetā ienāca divi no «jaunā viļņa», uzpumpētiem muskuļiem, pašpārliecināti, negaidīti labvēlīgi noskaņoti. Viņi piedāvāja draudzību, savus pakalpojumus un ienākumu daļu no sava biznesa — simt stabus mēnesī (tas tikai pagaidām, tad jau redzēs, kā būs ar to inflāciju).

Koreņevs rīkojās nepateicīgi un ļoti pārsteidza viesus. No maksts izrāvis «makaru», nolika viņus ar ģīmjiem pret sienu, pa selektoru izsauca Jerohinu ar pieaicinātajiem un izčamdīja sporta bikšu un ādas jaku kabatas. Vienā atradās automātiskais nazis, bet otrā «maisiņš ar zaļganbrūnu pulverveida vielu, kas smaržoja pēc kaņepēm». Tas viss nekavējoties tika dokumentēts. Pašpaļāvību zaudējušos «viesus» iesprostoja kamerās, bet divas stundas vēlāk pagalam satrauktais Bobovkins atskrēja izdibināt viņu turpmāko likteni.

—  Tā ir kļūda, liela kļūda, — no ierastās bramanības vairs nebija ne smakas. — Viņi ir no Samaņa grupējuma, bet ar viņu labāk attiecības nemaitāt…

—  Ko tad viņš man padarīs? — Lapsa nicīgi noprasīja, labi zinādams, ka sarunas saturs tiks darīts zināms gan Samanim, gan daudzām citām «ieinteresētām personām». — Es salauzīšu ribas, kam vien vēlies, un, ja vajadzēs, piedevām vēl izšaušu galvā caurumu. Savā teritorijā saimnieks esmu es, un mani ar «piķi» neuzpirks. — Viņš apklusa. — Bet šos divus es savervēšu par aģentiem, lai «stučī» Samani. Viņam jau sen pienācis laiks likties uz nārām…

Krimināllieta sagāja sviestā, nemaz lāgā no vietas neizkustējusies. Nazim izrādījās bojāts šķeltņa fiksators, tāpēc ekspertīze neatzina to par auksto ieroci. Anašam līdzīgā viela bija nosaukta par «nekaitīgu augu valsts izcelsmes produktu». Aizturētos nācās atbrīvot. Lapsa pats to darīja. Uz atvadām aprunājās ar katru zem četrām acīm, tad, aplicis roku viņiem ap pleciem, pavadīja sportistus līdz rajona nodaļas durvīm un atsveicinoties draudzīgi sarokojās. Un, lai gan tā bija tikai tukša pļāpāšana, bet draudzīgā atvadīšanās — tīrais teātris, pie Samaņa šie cilvēki vairs nestrādāja, un arī citas «autoritātes» vairs nedāvāja tiem savu uzticību.

Bet Koreņevs atgriezās kabinetā un sastādīja to personu sarakstu, kam bija iespēja piekļūt lietiskajiem pierādījumiem un kas varēja salauzt nazi un apmainīt narkotikas: izmeklētājs, eksperts, Bobovkins…

Viņu vairs nemēģināja uzpirkt. «Autoritātes» ar Samani priekšgalā sapulcējās izlemt jautājumu par jauno kriminālmeklēšanas priekšnieku un nosprieda, ka varēs iztikt arī bez viņa paspārnes, bet darīšanas, kur nepieciešams milicijas «jumts», varēja pārsviest uz citurieni. Tihodonskā bija astoņi rajoni.

Lai gan vārdiņš «korupcija» nenozuda no avīžu slejām un televizoru ekrāniem, par kukuļņemšanu milicijā runāja maz un čukstus. Tā bija noslēpumaina lieta, un neatradās neviens drosminieks, kam pietiktu dūšas uzstāties pret vareno un bīstamo sistēmu ar klajiem apvainojumiem. Paši darbinieki gan zināja, kas un kā: kurš ir godīgs ments un kuram ir pelējumiņš, bet kurš nopirkts ar visām iekšām. Bez tam šīm noslēpumainajām lietiņām bija nepārprotamas ārējās izpausmes.

Pirms daudziem gadiem, vēl jaunībā, Koreņevs noskatījās savā mūžā pirmo un vienīgo jaunzēlandiešu filmu par turienes policistu Pepi Herero. Viņš ātri skrēja, smieklīgi cilādams īsās kājeles, nāvīgi dauzīja savus pretiniekus, bet pašus negantākos apšāva ar lielkalibra revolveri, kura lode aizlidināja ķermeni vismaz trīs metrus, asinis vien pašķīda.

Kautiņu starplaikos Pepe Herero runāja kvēlus monologus par godīgumu un taisnīgumu, no visām pusēm apspēlēdams savu pamattēzi: ar tādu nabaga aldziņu godīgam policistam arī jābūt nabadzīgam. Ja policists dzīvo greznā villā un vizinās dārgā limuzīnā, tas nozīmē, ka noziedznieki viņu uzpirkuši. Lai pierādītu savu godīgumu, Pepe āva nost kurpes un visiem, kas vien vēlējās, bāza pie deguna savas caurās zeķes — godīguma un ne- uzpērkamības simbolu.

Tolaik īstās policistu filmas līdz mūsu ekrāniem ne- nonāca, bet Pepi Herero izlaida cauri acīmredzot ideoloģisku apsvērumu dēļ — lai palīdzētu progresējošajam kinematogrāfam vai tamlīdzīgi.

Droši vien tāpēc arī bija palicis prātā, ka godīgumu var pielīdzināt caurām zeķēm. Kā ar cirvi pa pieri.

Sava dienesta laikā Koreņevs ne vienu reizi vien bija atminējies Pepes Herero caurās zeķes. Visi darbinieki saņēma vienādu algu, tie divdesmit trīsdesmit rublīši tolaik vai divdesmit trīsdesmit tūkstoši tagad nebija no svara.

Bet dzīvoja nudien atšķirīgi. Bija laiki, kad «veiksmīgākie» baidījās izdalīties no kopējās masas, visādi maskējās, stāstīja pasaciņas par bagātām tantēm, sievasmātēm vai necerētiem mantojumiem, par sievu apbrīnojamo prasmi pārdot vecas mantas dārgi un nopirkt jaunas lēti, par bezgalīgajiem parādiem, loterijas laimestiem un tamlīdzīgām muļķībām.

Tad nāca jaunais ministrs, pats ašākais pēdējo gadu laikā. Viņš ņēmās tīrīt iekšlietu sistēmu ar lozungu: par cīņu pret negodīgumu un iedzīvošanās kāri. Brīnum skaists lozungs, kurš, tāpat kā visi līdzšinējie, kad tos īstenoja dzīvē, sagāja galīgā sviestā un sagriezās ar kājām gaisā: no dienesta atbrīvoja tos, kas nejauši trāpījās pa ķērienam, bet izmanīgie, kā vienmēr, palika uz strīpas.

Koreņevs atcerējās: no kriminālmeklēšanas patrieca Berestņevu, kura sievai piederēja privāts gruntsgabals un neliela mājiņa, un Pesočņikovu — par to, ka viņš ar pilnvaru izmantoja tēva mašīnu. Starp citu, abi bija labi operi. Bobovkins tieši tajā laikā būvēja māju «sievasmātei», visi to zināja, taču viņš nekādus oficiālus iesniegumus nerakstīja, un neatradās neviens, kas gribētu viņu atmaskot: viņš vienmēr bija draugos gan ar kadrinie- kiem, gan ar priekšniecību.

Pēc pāris gadiem bargo ministru aizdzina pensijā, tad iestājās pilnīgas visatļautības laiks, un nevienu jau vairs nepārsteidza tas, ka ekonomisko noziegumu izmeklēšanas nodaļa, kur tie gadi, nav ierosinājusi nevienu krimināllietu. Tāpat kā nebrīnās par tās darbinieku labklājību, sākot ar priekšnieku. Un nevienam neienāk prātā salīdzināt nodaļas darba rezultātus un operu augsto dzīves līmeni, neviens neatrod nekādas kopsakarības starp šiem faktoriem un neizdara nekādus secinājumus. Bet kas tad to darīs? Neviens, katram savas darīšanas, savas rūpes līdz kaklam…

Kā gan lai tādā patvaļā strādā godīgs ments? Un nav jau arī viņš, Lapsa, nemaz tik kristāltīrs… Kad viņš atrada nozagtu audi, pateicīgais saimnieks atnesa divsimt stabu. Palauzās, palauzās, neērti bija ņemt… Tomēr paņēma. Ziema nāca virsū, pašam vajadzīgas kurpes, bet Natahai mētelis un zābaki — ar algu nepietiktu, bet te uzreiz tāda kā prēmija… Kad viņš no Akopa Vartanjana bāra patrieca tos draņķa gabalus, kas vakaros strādāja cūcības un atbaidīja klientus, arī Akops atnesa simtu. Tad viņam uzklupa reketieri, Lapsa tos iztrenkāja. Akops atkal iebāza kabatā aploksni. Patikt viņam tas nepatika, bet nebija jau kur sprukt — nestaigāsi taču caurās zeķēs un vecās, saplēstās kurpēs. Arī par informāciju jāmaksā, par tām kapeikām, kas tam atvēlētas, labi ja kādus kaķa murgus nopirksi. Brīvais tirgus, jidritvaikociņ!

Viņš centās sevi mierināt: sak', neba es prasu, paši dod, kad izdaru šito vai to, no bandītiem neņemu, noziedzniekus baltus nemazgāju, un kaut kā taču jādzīvo; atšķi- ribā no daudziem kolēģiem viņš saprata it labi — «men- tu augstskolā» kā nekā bija labi mācījies —, ka pēc likuma tā nav nekāda «prēmija» vai «pateicība», bet gan vistīrākais kukulis. Un no šīs apziņas sametās tik nelāgi ap dūšu, ka gribējās vai kaukt. Agrāk viņš necieta komunistus, bet tagad šos, pašreizējos, kas tādu dzīvi sagādājuši.

Un izgāza dusmas uz noziedzniekiem — gan vecā, gan jaunā kaluma, uz visiem, kas viņa rajonā gribēja jaukt gaisu. Tā nav taisnība, ka viņi ne no kā nebaidās. Ar dūri pakrūtē, ar kāju pa pautiem, pistoli pie vēdera — un pat ļoti baidās. Par piemēru, kaukāziešu bariņš, no nesen sabraukušajiem, bārā «Glābšanas riņķis» ierīkoja «štābu». Visu trotuāru nosprostoja ar mašīnām un izklaidējās līdz vēlai naktij — apsprieda savas darīšanas, pīpēja ana- šu, spēlēja nardus, kārtis, palīgtelpās brucināja meičas. Svešus nelaida iekšā, dažiem gribētājiem purnus uzdau- zīja, un šie vairs nerādījās. VAI autoinspektori ar tām mašīnām neko nevarot darīt, arī iecirkņa inspektors tēloja muļķi: sak', tur viss mierīgi, nekādu sūdzību neesot. Tad nu Lapsa ņēma Jerohinu un Vološinu — arī uzticams puisis — un tā ap pusnakti apciemoja šo midzeni.

Gluži kā ķinītī: izvilka stroķus, astoņus ar rokām pie sienas un ņēmās izčamdīt. Divi šaujamie, četri naži, nun- čaki, anašs, mazliet opija. Bet palīgtelpās vēl divi stiepj meiteni uz kastēm, no ielas, draņķi tādi, ievilkuši, šī bļauj, raujas ārā, lūpas līdz asinīm sakodusi, taču viņi paguva ierasties laikā — Lapsa abus pataisīja par invalīdiem pa vīriešu līniju, uzlika rokudzelžus, bet pēc tam visu bandu uz nodaļu prom.

Vecajos labajos laikos, tā pirms gadiem desmit, uzreiz iesēdinātu aiz atslēgas, bet pēc trim dienām kādus divus trīs atlaistu, protams, ja par viņiem nekas nenāktu gaismā, izmantotu kā lieciniekus, un tie tiesā žēlīgās bal- stiņās dotu liecības. Bet viņu drauģeļi nosēdētu aiz restēm līdz pat tiesai un tad uz kādiem pieciem sešiem vai astoņiem gadiem izceļotu uz zonām.

Jā… Tā būtu toreiz, ne tagad. Savuškins, operatīvā darba nodaļas priekšnieka vietnieks, tikai tā gurdi noskatījās: priekš kam tev tas vajadzīgs? Tracis pa visu rajonu, prokurors par likumības pārkāpumiem vien runā, un kā gan citādi, tvarstīšana, masveida aizturēšana. Liela brēka, maza vilna… Tik tiešām, sešus izlaida uzreiz, tos ar saspertajām olām aizveda uz slimnīcu, divus, gods kam gods, uz septiņdesmit divām stundām ielika īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, bet pēc tam tik un tā palaida pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.

Skaidrs, ka līdz tiesai tā lieta nenonāks, — visi aizlaidīsies kur kurais, pie velna vecāsmātes! Tad jau iznāca, ka Lapsa šo operāciju bija sarīkojis gluži veltīgi? Nē, nebija vis velti! Pirmkārt, izpestīja meiteni, lāga meitene, pat ļoti simpātiska. Otrkārt, tie divi palīgtelpu varoņi varbūt vēl kādreiz kaut ko sliktu darīs, taču izvarot nevienu nemēģinās uz galvošanu, te nu profilaktiskā darba efektivitāte bija par visiem simt procentiem. Treškārt, kamēr notika šis ļembasts, kāds (bet Lapsa zināja — kurš) ar ķieģeli bija izglāzējis visu uz trotuāra novietoto automašīnu vējstiklus. Tas nu bija iespaidīgāk par visiem autoinspekcijas sodiem.

Ceturtkārt, tā varza no «Glābšanas riņķa» aizlasījās, viņi visi tagad bija «sasmērējušies» un ņemti uzskaitē. Bet galvenais — tie nelieši vienreiz izjuta uz savas ādas, ka likums nav tikai pareizas runas pa televizoru. Arī citi pierausies, kad uzzinās…

Tie tad nu bija galvenie ieguvumi, bet kur vēl blakus rezultāti. «Glābšanas riņķa» bārmenis Ediks nu bija Lap- sam uz āķa. Ieķēpājies līdz ausīm: gan midzeni turējis, gan visas tās nejēdzības atbalstījis. Šis, nabags, taisnojās: sak', ne jau no laba prāta, tie nezvēri bāru ar varu sagrābuši, arī viņu pašu gribējuši patriekt. Visticamāk, ka tā arī bija noticis, tomēr, lai izklausītos pārliecinošāk, derēja izrādīt savu lojalitāti milicijai, un tad nu Ediks centās no visas sirds — Lapsa runājās ar viņu labu laiku, un neviens jautājums nepalika neatbildēts.

—  Skuķi pārsvarā nāca pie viņiem paši, — iespaidīgi plātīdams muti un vēcinādams rokas, stāstīja resnais plikpauris Ediks. — Šie viņām izmaksāja, cienāja ar liķieri un šampanieti. Vienreiz ar vienu kambarī iznāca kaut kāds kašķis, bet šī sūdzas draudzenei: sak', melnie paliek melnie, labāk ar viņiem nesakulties. Bet šī atbild: viņi vismaz maksā, mūsējie tāpat trāpās šādi un tādi… Manu draudzeni Galku viens kuilis nožmiedza un apraka kreisajā krastā. Miers un Dievs…

—  Kas nez tās par meitenēm? — Lapsa žāvādamies pavaicāja tajā pašā tonī, kurā pirmīt jau bija uzdevis savus divsimt jautājumus.

— Viena tāda gaiša, Tamāra vārdā, staigā zaļās ādas biksēs, bet tā otra — ruda, sprogaina, džinsa svārkus valkā. Viņas te bieži grozās, domāju, ka tuvākajās dienās iegriezīsies. Ja vajag…

—  Nav nekādas vajadzības, — tāpat kā iepriekš, Lapsa ar nepatiku attrauca. — Vai mazums, ko cilvēki sarunā…

Sēdēdams kā uz adatām, viņš vēl minūtes divdesmit papļāpāja ar Ediku un tad brāzās uz nodaļu. Bezvēsts pazudušos meklēja Reutovs. Pārracis prāvo meklēšanas lietu kaudzi, meklēdams atbilstoša vecuma personu ar līdzīgu vārdu, beidzot izvilka brūnu mapi ar šķību uzrakstu «Galina Pavlova Ivana m., 19 gadi». Lapsa ātri pārlaida acis radinieku un paziņu paskaidrojumiem. Lūk, viņa: Tamāra Fedotova, deviņpadsmit gadus veca, pašlaik bez darba, neprecējusies. «Ar Pavlovu esam pazīstamas kopš skolas laikiem, attiecības draudzīgas, dažreiz kopā gājām uz kino un kafejnīcām.

15. jūlijā netiku viņu redzējusi, uz kurieni viņa gribēja iet — nezinu… Vairāk man nav ko piebilst…»

Tātad melo, kuce tāda! Lapsa kļuva domīgs. Reutovs nebija no tiem, kas pārāk ticētu visādām brīnumu lietām un dīvainām sakritībām. — Zini, Saša, te būs slepkavība, un šitai govij zināms viss vai arī pietiekami daudz, — viņš lēnīgi noteica, un Reutovs nebrīnījās, jo Lapsu nodaļā visi uzskatīja par īstu meistaru informācijas iegūšanas jomā. — Ja jau viņa neko nestāstīja, tātad iejaukta pati vai arī baidās. Dodu tev divas dienas laika, lai viņa būtu uz āķa. Viņa maukojas apkārt, kuļas pa bāriem ar visādiem kaukāziešiem, tātad kur pieķerties būs. Uz priekšu!

Tamāru Fedotovu aizturēja nākamās dienas vakarā viesnīcas «Intūrists» piecsimt divpadsmitajā numurā, kur viņa piekopa seksu ar diviem kopš neseniem laikiem neatkarīgas Kaukāza republikas pilsoņiem vienlaikus.

Reutovs nostrādāja, kā nākas. Dežurante ar savu atslēgu klusi atdarīja durvis, bet opers ar ārštatnieku, kurš jau turēja gatavībā automātisko fotoaparātu ar korpusā iemontētu zibspuldzi, piesardzīgi ielavījās priekšnamā. Tā kā kaifojošie Tihodonskas viesi un centīgā darbā aizņemtā Tamāra bija pamatīgi iereibuši, ārštat- nieks varēja netraucēti vairākas reizes nospiest fotoaparāta slēdzi, un, tikai trešajam zibsnim uzplaiksnot, dzīvā bilde sāka grūt. Tamāra spiedza un kautrīgi piese- dzās ar rokām, kaukāzieši sākumā bija sašutuši, taču pakāpeniski runas iegriezās par naudu, bet visneapmierinātākā bija dežurante.

— Apžēliņ, ir nu gan viena kuce, dod diviem uzreiz! Man jau drīz būs četrdesmit, taču kaut kas tāds pat prātā nav iešāvies! — Viņas balsī bija jaušams lepnums.

Pēc pusstundas Reutovs bija ticis galā ar darbu. Kaukāzieši uzrakstīja paskaidrojumus, ka iepazinušies ar Tamāru viesnīcas bārā, pacienājuši viņu ar kafiju un liķieri, tad uzaicinājuši pie sevis, piesolīdami piecus tūkstošus par seksuālajiem pakalpojumiem. Naudu viņa paņēmusi uz priekšu. Dežurante un ārštatnieks rakstiski apstiprināja prostitūcijas faktu, pēc tam Tamāru nogādāja rajona nodaļā. To visu dēvēja par profilaktiskiem pasākumiem, lai novērstu venerisko slimību izplatību, un prostitūcijas apkarošanu. Taču tikpat labi to varētu saukt par nelikumīgu ielaušanos svešā mājoklī un privātās dzīves noslēpumu aizskaršanu. No kuras puses uz to visu skatās.

Tā kā Reutovs naudu neņēma, bet, pēc kaukāziešu paražām, kamēr bakšišs nav pieņemts, draud nepatikšanas, viesi iegrūda izpirkumu dežurantei. Tiesa, viņa arī sevišķi nepretojās.

Sākumā Tamāru ņēma priekšā Reutovs. Prostitūcija, veneriskās slimības, saikne ar noziedzīgu vidi un tādā garā. Tā slinki taisnojās: šajā dzīvē jau naudu citādi nenopelnīsi, pie ārstiem uz pārbaudēm ejot, nevienu noziedznieku acīs neesot redzējusi, un vispār, labāk būtu devuši oficiālu atļauju, tad viņa arī maksātu nodokli… Opers pievērsās iespējamām sekām, un tas uzreiz pamodināja sievietē lielāku interesi.

Naudassods viņu pārāk nebiedēja, bet obligātā divas nedēļas ilgā apsekošana ar profilaktiskās ārstēšanas kursu maitāja viņas reputāciju: potes bija sāpīgas, skuķi no turienes nāca laukā dzelteniem ģīmjiem, knapi jaudāja kājas pavilkt… Taču visvairāk viņu uztrauca fotogrāfijas. Šajos laikos, skaties vien, kaut kur izkārs vai nodrukās avīzēs… Bet varbūt opers parādīs vietējiem zēniem, kā viņa ar melnajiem izdarās, un šie katru dienu ņems viņu «korītī» un vēl purnu sadauzīs…

īsi pirms diviem Tamāra bija gatava.

—  Nu tad lai iet pa labam, priekšniek, — viņa atkārtoja vismaz divdesmito reizi, «vaļsirdīgi» izbolīdama lielās, bezkaunīgās acis. — Ja gribat, darīšu visu, ko jums vajadzēs, tepat vai kur citur… Citi skuķi pie jūsējiem piestaigā, zinu, ka šie ir apmierināti…

Šajā brīdī spēlē iesaistījās Lapsa.

—  Kā tad ar tevi var pa labam, kuce tāda, — viņš iebrēcās, atraudams vaļā kabineta durvis, —ja nobungājuši tavu draudzeni, bet tu klusē kā tāda pēdīgā maita un vēl pūt mums miglu acīs!

Tas bija tēlots niknums, taču Tamāra to nezināja un ierāvās krēslā, gaidīdama pamatīgu pļauku.

—  Vai tu mūs par muļķiem turi? — Lapsa tiešām atvēzējās un gāza pa galdu tā, ka telefons nodžinkstēja. — Domā, mēs par tevi neko nezinām? Kā tu «Glābšanas riņķī» vazājies zaļās pļūtenēs, ar dirsu beņķīšus pu- cēji un ko darīji palīgtelpās! Tu domā, ka par to slepkavību neizostīsim?!

Nebūs daudz tādu cilvēku, kas izturēs pratināšanu pēc konveijera principa, arvien pastiprinot apvainojumus, un Tamāra Fedotova jau nu nebija no tiem. Viņa «salūza» raudādama un šņaukādamās, pastāstīja, kā jūlijā bārā «Satikšanās» iepazinusies ar puisi, vārdā Sergejs, viņš bijis no ašajiem, «Adidas», ādas jaka, braucis ar sarkanu «astoto». Iedzēruši, pavizinājušies pa pilsētu un apstājušies klajumā, viņa gribējusi izdarīt, ko jau parasti šādos gadījumos dara, taču viņam nekas nav sanācis. Sergejs aizvedis viņu mājās, pavadījis līdz durvīm, iedevis divus stabus un teicis, lai par notikušo nevienam nebilst ne pušplēsta vārdiņa.

Taču viņa pastāstījusi Gaļkai Pavlovai, bet šī saka: «Iepazīstini, ja jau viņš par baltu velti maksā divus stabus, varbūt es izspiedīšu no viņa vēl vairāk…» Piecpadsmitajā abas aizgājušas uz «Satikšanos», bet viņš ar saviem draugiem, kā vienmēr, jau priekšā… Nu, iepazīstināju, Gaļka glaudās viņam klāt kā kaķene, te celīti pa- paijā, te apkampj. Izskatījās, ka viņš iekarst… īsi sakot, viņš aizveda Gaļku pavizināties, bet nākamajā dienā atnācis pie viņas, Tamāras, un teicis: «Ja kāds prašņās, tu mani nepazīsti un arī par Gaļku neko nezini… Un es tādu savu mūžu neesmu redzējis. Citādi tev vakars!» Un paskatījās tā, ka viņai saltas tirpas pārskrējušas. Bet Gaļkas nekur nav. Vakarā gāju uz «Satikšanos», bet viņš jau priekšā — piedzēries, nikns, laikam galīgi nejutās savā ādā. «Ieradies gan,» saka un kaut kā nedabiski, baisi smaida. «Domā, es pajokoju? Nu, skaties…» Un izņem no kabatas Gaļkas auskarus un gredzentiņu ar sarkanu akmeni. «Tā kuce pati bija vainīga! Uzkurināja mani, izprovocēja. Tagad guļ vienā bedrē, kreisajā krastā, bet tu, ja vārstīsi muti, gulēsi blakus…»

— Ņems un apraks ar', — Tamāra iespiedzās. — Ko viņi grib, to arī dara. Cik skuķus nav izvarojuši un puišus sakropļojuši, bet pašiem pie vienas vietas. Visus nopirkuši, kontrolē tirgu. Samaņa banda…

«Nu gan vienreiz esam nodzīvojušies,» Koreņevs nodomāja, kamēr Fedotova boksterēja protokolu. «Visa pilsēta pazīst vietējās mafijas barvedi, bet šis šķauda ūsās. Godājams cilvēks, piecu vai sešu firmu īpašnieks, ģenerāldirektors, viņa kantoris atrodas pašā Tihodonskas centrā… Visur viņš ir savējais, visi viņam draugi. It kā neviens nebūtu spējīgs paņemt viņu pie pakaļas! Šiem it kā esot vajadzīgs kaut kāds īpašs likums par organizētās noziedzības apkarošanu vai velns viņu zina, kāds! Ņemsim kaut vai sprādzienu «Rotondā», komerckiosku dedzināšanas, šaudīšanos tirgū un citas Šamaņa izdzimteņu izdarības, apvienosim vienā lietā par Šamaņa bandu, piešūsim visas šīs epizodes arī viņam pašam, tagad taču var gan telefonsarunas noklausīties, gan izdarīt videoierakstus… Un par bandītismu visi atbild vienādi — gan tas, kurš spridzinājis un šāvis, gan visi pārējie, kas ar to saistīti, — organizatori, atbalstītāji, kūdītāji. Un sankcija — līdz pat nošaušanai! Tad tikai atliek sarīkot procesu pret Šamaņa bandu, nožmiegt pašus aktīvākos, un nekādus jaunus likumus nevajadzēs!»

Savas pārdomas Koreņevs veltīja varai. Ne vien rajona kriminālmeklēšanas nodaļai vai pat visai milicijai, ne jau atsevišķi prokuratūrai vai tiesai, bet gan valsts varai kopumā, ja vien šajā valstī tāda vispār bija, jo varai nav jāsamierinās ar noziedznieku patvaļu, tai nav jāgaida nekādi ideāli likumi un, vēl jo vairāk, jāattaisnojas ar to neesamību.

«Bet tauta domā, ka nopirkti visi — līdz pašai augšai. Piemēram, kam ir izdevīgi likumi? Kam izdevīgas tiesas? Slepkavību ar katru gadu vairāk un vairāk, bet nāvessodu — mazāk un mazāk! Un vai tad izpilda? Ne sūda neizpilda! Parādījusies jauna profesija — algotais slepkava, bet augstāko soda mēru grasās atcelt pavisam. Un tālāk? Noziedzīgie grupējumi pieņemas spēkā, tos derētu izdzenāt, bet izsūtīšanu un nometinājumu no kodeksa jau svītrojuši. Kam tas bija vajadzīgs? Un pēdējais jaunums: likvidētas pastiprinātā režīma kolonijas. Ko uz turieni sūtīja? Tos, kuri agrāk nebija sodīti un pirmo reizi notiesāti par smagiem noziegumiem. Tagad viņus sēdinās vispārējā režīmā. Taču tie, no «jaunā viļņa», parasti agrāk nav sodīti, bet zonā nonāk ar smagiem pantiem. Nu, kam tā ir laba dāvana? Grozi, kā gribi, bet iznāk, ka likumi tiek pieņemti, rēķinoties ar bandītu interesēm, un pielāgoti viņu vajadzībām. Ja kāds likums arī ir par labu mentiem, to apgraiza paši mentu priekšnieki! Tagad ne tikai operatīvajiem darbiniekiem, bet visiem mentiem ir tiesības pastāvīgi nēsāt ieroci, un piedevām likums paplašinājis to lietošanas tiesības. Kam tas ir izdevīgi? Skaidrs, ka mums. Viens nulle, bandītiem par sliktu.

Bet priekšnieki, tāpat kā agrāk, nemaz netaisās dot pastāvīgas nēsāšanas atļaujas. Vai tiešām tie smerdeļi visi kā viens būtu bandītiem ķešā? Nē taču, mūsu Sima- kovam nerūp bandīti, bet paša pakaļa: ja kāds pazaudēs pistoli vai iešaus kur nevajag, ko tad? Tikai Vitjkam Je- remejevam, kuru šmurguļi pagājušogad sadūra ar nažiem, vienalga, kādu apsvērumu dēļ priekšnieks atstāja viņu neapbruņotu. Skatoties objektīvi, rajona nodaļas priekšnieks bija atbalstījis bandītus, bet mūsu puisis viņa dēļ pagalam. Ja milicijas priekšnieku un bandītu intereses sakrīt, tad normālai varai vajadzētu triekt viņus ratā un pašus bāzt aiz restēm!»

Lapsa nolamājās un trieca dūri galdā.

—  Bet es taču jau parakstīju! — Fedotova izbīlī nodrebēja, un piepeši Lapsam sametās viņas žēl. Jauna, dumja, tirgojas, ar ko var, pārdod vienīgo, kas tai pieder. Un dzīvo kā džungļos — ko gribēs, to ar viņu izdarīs. Draudzeni nosituši, bet viņa klusē. Tāpēc, ka to pašu var izdarīt ar viņu. Turklāt bez jebkādām grūtībām. Lapsa apsolīja viņu aizstāvēt, bet kā lai to izdara… Ne cilvēku, ne līdzekļu. Nu, pavazāsies operi viņai pakaļ kādu nedēļu… Un tikai dienā. Bet vai tad nevar apciemot naktī?

—  Zini ko, Tamāra, mēs uz dažām dienām ieliksim tevi veneriskajā dispanserā, — Lapsa mierinādams pacēla roku. — Apsekošana vajadzīga tik un tā, ja viss būs normāli, potes tev netaisīs. Bet pēc tam mēs tevi kaut kur noslēpsim…

Kad Fedotovu aizveda, Lapsa vēl ilgi nekustīgi sēdēja, skatīdamies vienā punktā sev priekšā. Vai tiešām šis Šamanis ir tik neievainojams? Nē, vienkārši nevienam nav dūšas viņu ņemt aiz tesmeņiem. Kā būtu, ja tomēr pamēģinātu?

Lapsa piezvanīja savam institūta laika draugam Kar- nauhovam, Drošības ministrijas pārvaldes operatīvās daļas priekšniekam.

—  Kola, izpalīdzi! Vai mēs nevarētu sarunāt, ka jūs noklausītos vienu telefoniņu? Un vispār, derētu pavērot kādu cilvēciņu…

—  Kas tas par cilvēciņu? — Drošībnieks tūliņ ķērās vērsim pie ragiem.

— Sākumā atrisināsim šo jautājumu principā, — Lapsa izvairījās no atbildes.

—  Kas tur ko lemt? Ir likums — tagad jūs paši varat noklausīties un novērot…

—  Likums jau nu ir, bet aparatūras un speciālistu — ne sūda. Es tev nelūdzu padomu, bet palīdzību! Mums taču būtu jāsadarbojas organizētās noziedzības apkarošanas jomā!

— Tā ir, — Karnauhovs bezkaislīgi atsaucās. — Taču tas jālaiž caur instancēm — raksti ziņojumu savam priekšniekam, viņš sazināsies ar manējo, es saņemšu attiecīgo rīkojumu, un mēs ar tevi varēsim sadarboties veseli.

Lapsa piesedza klausuli, lai izlamātos.

—  Ja mūsu priekšniecības gribētu cīnīties ar noziedzību, tad es tev nezvanītu un nelūgtos.

—  Bet tādas partizāņu padarīšanas es nevaru atļauties! Laiki vairs nav tie…

—  Agrāk gan jūs nesmādējāt «partizāņu padarīšanas»! — Lapsa nometa klausuli.

Kad armija ieņēmusi aizsardzības pozīcijas, vienam kareivim no uzbrukuma nekas nesanāks. Taču viņš var iet izlūkos un ar asu dunci griezt rīkles ienaidnieku karavīriem, mest granātas viņu blindāžās un ar citiem tamlīdzīgiem gājieniem mierināt savu sirdsapziņu.

Sergeju no bāra «Satikšanās» noskaidroja viens un divi: Sihno, divdesmit četrus gadus vecs, nestrādā, agrāk nesodīts, Šamaņa Bagatjanovskas grupējuma loceklis, tirgus kontrolieris.

Sihno fotogrāfiju kopā ar citām parādīja Fedotovai, tā viņu atpazina: «Puisis, vārdā Sergejs, par kuru iepriekš liecināju.»

Lapsa ar skubu ķērās klāt jaunajam figurantam. Novietoja ap viņu vairākus savstarpēji nesaistītus «avotus» un organizēja ārējo novērošanu.

Trešā pakāpe cīņas sportā, beidzis profesionāli tehnisko vidusskolu, apguvis flīzētāja mozaīka profesiju, gadu nostrādājis celtniecības pārvaldē, tad uzsācis rebes, kādu laiku tirgojies ar narkotikām. Nosēdējis piecpadsmit diennaktis par sīko huligānismu, par nepakļaušanos milicijas darbiniekam. Pēdējais gads aizvadīts reketieru brigādē, kas «turēja» tirgu. Noslēgts, tuvu draugu nav. Tāpat arī pastāvīgas meitenes. Jādomā, ka viņam ir kaut kādas problēmas ar sievietēm. Grupveida sekss šajās aprindās nav nekas neparasts, cik reižu saviesīgos vakaros saunās vai ārpilsētas vasarnīcās draugi laida uz riņķi meitenes: taisīja «margrietiņu» vai «deviņnieku», citreiz, lieki netūļājoties, palaida «vilcieniņu», «divstob- reni» vai parasto «vienu pakaļ otrai». Sihno labprāt kopā ar visiem ierāva, uzspēlēja kārtis, bet, kad nonāca līdz šīm lietiņām, kopās prom…

Reiz kāda prasmīga tirgus mauka, abām rokām viņā ieķērusies, bija gatava derēt: sak', ar mani pat mironis pabeigs, ieslēdziet mūs uz stundiņu — gan redzēsiet! Nudien, ieraudzīja! Iznāca visa vienos zilumos, robu robos sakosta. «Psihs,» viņa nolamājās, un tas bija vienīgais cenzētais vārds, ko izgrūda pārsistās lūpas. Bet Sihno piemetās līdz vemšanai un trīs dienas plītēja, nerimdams ne mirkli. Retumis viņš mēdza palaist tādus plostus, un pēdējais bija gadījies tieši jūlija vidū. Tajā laikā viņš esot Genkam Božkovam pārdevis sieviešu auskarus un gredzenu. Teicis, ka tos uzdāvinājusi viena kuce, no kuras viņam tagad nākot vēmiens.

Šo vietu informācijas apkopojumā Koreņevs divkārt pasvītroja. Un vēl: Sihno māsa esot Šamaņa mīļākā, tas viņu visādi atbalstot un pat esot solījis iecelt par brigadieri.

Pēdējo vēstījumu Lapsa nepierakstīja un par to nevienam nebilda ne pušplēsta vārdiņa. Tas būtu iedarbojies kā sarkanā gaisma, kā stopsignāls. Viena lieta ir iemest kamerā kaut kādu tur ierindas «bulli», pavisam cita — ķerties klāt paša bosa tuviniekiem. Tas jau būtu nekaunīgs izlēciens, necieņas izrādīšana un viņa autoritātes graušana, līdz ar to neizbēgami gaidāmi pretpasākumi. Bet kurš no tranšejā tupošas armijas komandieriem gribēs kaut ko tādu darīt, kāda velna pēc izsaukt nenovēršamu ienaidnieka uguni? Neviens, kam visi pieci mājās. Ja nu vienīgi kāds rīkļurāvējs vienpatis, kuram tāpat nav ko zaudēt…

Lapsa iesauca pie sevis Reutovu un Jerohinu un deva tiem vajadzīgos norādījumus.

— Tikai skatieties, lai starp viņiem nebūtu nekādu kontaktu, — viņš uzsvēra, bet Jerohins vēl piebilda: — Savāksim viņu klusītēm, uz ielas vai pie mājām, lai neviens no drauģeļiem neko nemanītu.

Pēc pāris stundām Reutovs atnesa lētus auskarus un tievu zelta gredzentiņu ar sarkanu akmeni. Koreņevs izlasīja protokolu par labprātīgu atdošanu un pilsoņa Bož- kova paskaidrojumu, ka viņš šīs lietiņas par divpadsmit tūkstošiem nopircis no sava paziņas Sihno, lai dāvinātu līgavai. Tad viņš izlasīja atpazīšanas protokolu, kurā pilsone N. V. Pavlova atpazina auskarus un gredzenu kā savai meitai Gaļinai piederošus.

—  Kā māte izturējās? — Lapsa negaidīti apvaicājās.

Reutovs paraustīja plecus.

—  Vaimanāja, raudāja… Viņa cerēja, ka meita kaut kur aizblandījusies vai aizbraukusi, bet tad saprata…

Pēc tam Koreņevs stāvēja pie loga un raudzījās laukā. Tur aiz netīrā, noputējušā stikla pletās pilsēta, kurā viņš bija dzimis un audzis, kuru kādreiz bija mīlējis, tā bija pilsēta, kuras iedzīvotāju miljoni iegrozīja savas lietas tā, lai tas būtu izdevīgi tikai viņiem, pilnīgi aizmirsdami par likumu, kurš vairs netika ne ievērots, ne pildīts un no kura tāpat vairs nebija nekādas jēgas. Likums nevarēja viņus apģērbt, nevarēja pasargāt no laupītājiem, nevarēja atmodināt mirušos un atriebties slepkavām. Šonakt, pēc statistiķu aplēsēm, tiks apzagti vairāki dzīvokļi, vairākas vasarnīcas, vairākas mašīnas, garāžas, divus vai trīs cilvēkus aplaupīs, dažus sakropļos, vairākus desmitus piekaus un pazemos, kādu varbūt pat nogalinās.

Un viņš, majors Koreņevs, saukts arī par Lapsu, un visa viņa kriminālmeklēšanas nodaļa, visi neskaitāmie milicijas dienesti nebūs spējīgi to novērst. Viņi ies notikumiem pa pēdām: kādu aizturēs turpat uz vietas, kādu pēc zināma laika, vēl citu neatradīs nekad. Bet arī aizturēšana vēl neko nenozīmē, jo sabiedrībā, kur aizturētā radi un draugi, ne ar ko īpašu neriskējot, var uzpirkt vai iebiedēt lieciniekus un cietušos, bet tie savukārt bez baiļu var grozīt savas liecības, kā vien ienāk prātā, kurā lielākajai daļai valsts ierēdņu viss pie vienas vietas — vai noziedznieks sēdēs cietumā vai atkal izies ļaudīs, šādā sabiedrībā lieta reti beidzas ar notiesājošu spriedumu.

Kad pilsonei Fedotovai pieklājīgi un kulturāli apvaicājās par draudzenes likteni, viņa, ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja, ka neko nezina. Un principā visi ar to bija apmierināti, un meklēšanas lietas plānā mapīte gadiem varēja mētāties arhīvā. Līdz pat noilgumam, tāpat kā lērums citu — līdzīgu.

Un materiālus, kas savākti par Sihno, varēja nodot prokuratūras izmeklētājam kaut vai tūlīt, bet tas viņu izsauktu un vaicātu: «Sakiet, vai jūs nogalinājāt Galinu Pavlovu?» Bet Sihno, protams, atbildētu: «Kādas muļķības! Nevienu neesmu nogalinājis!» Un mierīgi parakstītu protokolu; ar to arī viss beigtos, jo šajā gadījumā netiešie pierādījumi galīgi nav no svara. Un izmeklētājs mierīgu sirdi apturētu lietas izmeklēšanu vai pat izbeigtu to nozieguma sastāva neesamības dēļ: jo līķis taču galu galā nebija atrasts.

Tad jau iznāk, ka, atklājot noziegumu, jārīkojas nevis pēc likuma, bet gan par spīti tam, labākajā gadījumā riskējot ar dienesta karjeru, bet sliktākajā — ar paša ādu, turklāt par baltu velti. Ja tā prātīgi apsver, tad labāk daudz nesprēgāt… Un vairākums tā arī dara.

Kabinetā mērķtiecīgi iesoļoja Jerohins.

—  Atvedu, viņš ir dežūrdaļā!

—  Iespundē bumbu patvertnē…

Lapsa nesteidzīgi pagājās no seifa līdz durvīm un atpakaļ. Aizturētajam pienācās advokāts, bet, ja viņu izsauktu, tad visa šī jezga būtu sarīkota velti.

Minūti vēlāk Lapsa nokāpa patvertnē. Kabatā šķindēja auskari un gredzens. Viņš devās izjautāt agrāk nesodīto un saskaņā ar nevainīguma prezumpciju pilnīgi nevainojamo pilsoni Sihno, un, ja viņš runās un patiesi atbildēs uz šiem jautājumiem, atbildes ļaus piemērot veiksmīgajam reketierim pantu par nošaušanu. Abstraktās goda jūtas un pavisam reālu cilvēku — Pavlovas mātes un viņas dzīves savazātās draudzenes — cerības paģērēja, lai viņš izspiestu patiesību. Likums aizliedza vardarbību, draudus un citas prettiesiskas darbības pret nopratināmo, tāpat viņš nedrīkstēja to apvainot un aizskart viņa cilvēka cieņu un godu. Ja Lapsam kāds pavaicātu, kā gan viņš grasās apvienot šīs prasības, kriminālmeklēšanas priekšnieks droši vien atbildētu ar kādu necenzētu frāzi.

Ceturtā nodaļa

Uazs jau labu laiku, kratīdamies pa kreisā krasta dangām, virzījās gar bezgalīgo meža masīvu, bet seksuālais psihopāts ar sadistiskajām nosliecēm neizdvesa ne skaņas. Vakar viņš bija «paņēmis» vienu epizodi — Pavlo- vu, bet Lapsa bija gatavs saderēt ar jebkuru, ka viņa rēķinā ir vēl pāris līķu.

—  Nu, varbūt esi apmaldījies, ko? — Koreņevs skarbi noprasīja un ar elkoni iebakstīja aizturētajam sānos. Tas salēcās.

—  Laikam šeit…

Lai gan Jerohins bija aizturējis Sihno bez lieciniekiem, tālredzīgais Lapsa nebija iesēdinājis aizturēto milicijas izolatorā, bet gan Drošības pārvaldes iekšējā cietumā — ar šo sīkumu Karnauhovs viņam mīļu prātu izpalīdzēja. Un ne velti: naktī milicijas izolatora dežurantam zvanīja veselas trīs reizes, apvaicājās par aizturēto Sihno, bet no rīta vēl viens interesents ieradās personiski. Visi Sihno meklētāji bija miliči, un Lapsa pierakstīja viņu uzvārdus savā burtnīciņā.

Aiz uaza piebremzēja «vārnulēns», kurā brauca darbaspēks — četri uz piecpadsmit diennaktīm ietupinātie ar lāpstām, kā arī pieredzi alkstošie praktikanti.

— Lūk, šeit! — Sihno ar krosenes purngalu pabakstīja irdeno zemi un novērsās. Iečirkstējās lāpstas. Eksperts filmēja notiekošo ar japāņu videokameru, kurai priekšgalā kā snuķis rēgojās mikrofons. Studenti saspringti blenza bedrē.

Lapsa nepiekāpīgi noraudzījās aizturētajā. Klauna apģērbs — «Adidas» un ādas jaka, standartfrizūra, bezkaunīgais vieplis: pogu acis, apaļi vaigi, deguns kā jauns kartupelis, dūšīgs rumpis un īsas kājeles.

Maķenīt pa kreisi stāvēja Bobovkins. Kā parasti, oficiālā uzvalkā, spēkpilns, ar neizdibināmu izteiksmi gaļīgajā sejā. Piere nez kāpēc bija nosvīdusi slapja, un, neatraudams skatienu no izrakumiem, viņš notrausa sviedrus ar delnas virspusi.

Te pēkšņi pār Lapsu nāca apskaidrība. Ja jau drauģeļi tā meklē Sihno, tad iznākums zināms jau iepriekš. Bet tad jau Bobovkins nepiedalītos šajā fiasko lemtajā liecību pārbaudē, lai «vāktu punktus» un piesmērētos atklāšanai, tāds drosminieks viņš nemaz nav. Viņam bija pavisam cits mērķis, un, visticamāk, viņš to jau sasniedzis: ar žestiem, skatienu, čukstus pasacītu vārdu vai kaut ko tamlīdzīgu. Un tā rakāšanās būs pilnīgi veltīga!

—  Vai vēl ilgi būs jārok? — Viens no sutkiniekiem nikni iecirta lāpstu palielajā zemes kalniņā. — Te nekā nav!

—  Serjoža, kas par lietu? — Lapsa ieprasījās maigā balstiņā.

— Nezinu… — Sihno raudzījās sāņus. — Varbūt kļūdījos…

Viņi stāvēja palielā meža klajumiņā, kura vidū tagad rēgojās svaigi raktā bedre.

Lapsa notvēra zaglīgo skatienu, ko aizturētais uzmeta Bobovkinam. Viņš jau zināja, kas notiks tālāk. Vēl divas trīs «kļūdas», tad histērija kameras priekšā: «Neko es neesmu darījis, neko nezinu…» Un viss. Netiešie, lai arī pārliecinošie pierādījumi vairs nebūtu itin nekā vērti.

—  Ejam uz mašīnām, — Koreņevs pavēlēja un cieši sagrāba Sihno zem padusēm. — Mēs ar Serjožu maķenīt aizkavēsimies, varbūt viņš tomēr atcerēsies…

Bobovkina sejā bija rakstīts, ka viņš nepiekrīt, viņš paspēra soli un jau vēra vaļā muti… Lapsa, greizi smaidīdams, nogaidīja.

—  Labi, mēs uzpīpēsim.

Lai ko arī Bobovkins bija gatavojies darīt, viņš pārdomāja: ātri izvilka cigarešu paciņu, aizsmēķēja, uzcienāja arī ekspertu, apkampa viņu un cauri biezoknim devās pie pārējiem.

Lapsa skatījās izraktajā bedrē un gaidīja, kamēr soļi čaukstošajās lapās pagaisa tālumā.

—   Bet ko mēs vēl stāvam? — Sihno nervozi apvaicājās, taču atbildi nesaņēma.

Pūta viegls vējiņš, šalca koki, kaut kur ķērca vārna. Svaigi raktā bedre atgādināja kapu.

—  Tātad kļūdījies, — Lapsa novilka un pagriezies noskatīja rokudzelžos saslēgto cilvēku no galvas līdz kājām. — Nu labi!

Ar veiklu, ierastu kustību viņš izrāva pistoli, pārvilka aizslēgu, un metāliskais klikšķis atbalsojās koku vainagos. Noklikšķinājis drošinātāju, Lapsa aizbāza pistoli aiz jostas, parakājās kabatās, atrada rokudzelžu atslēgu.

Sihno rāvās sāņus, bet viņš satvēra tā delnas locītavu, atslēdza rokudzelžu skavas.

—  Skrien! — Lapsa deva aizturētajam krūtīs pamatīgu dunku, tā, ka tas sagrīļojās un tik tikko noturējās kājās. — Skrien, kuņa!

Pēdējo pāris gadu laikā kriminālmeklēšanas priekšnieks bija lietojis ieroci trīskārt: viens nogalināts, divi smagi ievainoti. Noziedznieki to labi zināja, un, kad Lapsa ķērās pie pistoles, neviens nešaubījās, ka viņš arī izšaus. Lai gan šoreiz Lapsa blefoja, Sihno noticēja, ka ments grib nolaist viņu no kājas «bēgšanas mēģinājuma laikā». — Par ko? Nevajag! Uzlieciet rokudzelžus, nu lūdzu! — aizturētais murmināja. — Es visu parādīšu, goda vārds…

—  Varbūt domā, ka tu viens māki nogalināt un aprakt cilvēkus? — Lapsa draudīgi izgrūda caur zobiem, un pistole viņa rokā tā vien lēkāja. — Varbūt pats gribi bedrē pagulēt?

Deviņu milimetru caurums bija pavērsts tieši pret Sihno krūtīm. Viņš nokrita ceļos.

—  Lūdzu, uzlieciet rokudzelžus, nu lūdzu…

Lapsa brītiņu padomāja, tad nicīgi nospļāvās.

— Labi… Pēdējo reizi… Ja vēlreiz mēģināsi izlocīties — šajā pašā bedrē arī aprakšu!

Kad rokudzelžu skavas aizcirtās, Sihno laimīgi pasmaidīja un atviegloti uzelpoja. Taču piepeši viņam uzmācās žagas un, ejot uz mašīnu, ķermenis laiku pa laikam spēji noraustījās.

Pēc desmit minūtēm aizdomās turamais Sihno norādīja citu vietu. Četras lāpstas iedūrās zemē, un visi uzreiz sajuta trūdošā līķa salkano smaku.

Viens praktikants apvēmās, sutkinieki lādējās.

—  Klusu, viss ierakstās, — neatraudamies no kameras, noburkšķēja eksperts. Lapsam viņš šķita tāds kā uzskrūvēts un saspringts.

—  Vai nedzirdējāt, aizverieties! — uzbļāva Bobovkins. Arī viņš nejutās savā ādā. Diezin vai šeit notiekošais varēja uz kādu iedarboties nomierinoši.

Piektā nodaļa

Nākamajā dienā lietu nosūtīja uz prokuratūru. Lapsa gaidīja atbildes gājienu: granātu logā, šāvienu mugurā vai kaut ko tamlīdzīgu.

Divas naktis viņš pārlaida pie Natahas — par viņas esamību nezināja neviens. Pistoli viņš nēsāja kabatā kaujas gatavībā un varēja izdarīt atbildes šāvienu faktiski vienā acumirklī. Lai gan it labi saprata, ka šie drošības pasākumi neko daudz vis nelīdzēs.

Ja cilvēku grib nogalināt, viņu arī nogalina. Lai cik viltīgs, izmanīgs un bīstams viņš arī būtu, vienalga, cik liels ir izpildītāju risks, — tas neko nemaina. Ja nu vienīgi cenu…

Taču briesmas nāca no pavisam citas puses, nekā Lapsa bija gaidījis. Piezvanīja cilvēks — viens no daudzajiem, kas bija Lapsam pateicību parādā, un viens no retajiem, kas to atminējās. Pirms astoņiem gadiem pašā pretalkohola kampaņas karstumā toreizējo VDK kapteini aizturēja iereibušu pēc kaut kādām ģimenes svinībām. Ko- reņevs izrāva viņu no dežūrdaļas nagiem un izsvītroja viņa uzvārdu no ziņojuma, tā izglābdams viņa čekista uzplečus, partijas biedra karti un karjeru. Tagad Drošības ministrijas apakšpulkvedis bija nolēmis atlīdzināt parādu.

Viņi sastapās caurstaigājamā kāpņu telpā, pēc visiem konspirācijas noteikumiem vairākkārt pārliecinājušies, vai kāds neseko.

— Redz, kas par lietu, — čekists iesāka bez gariem ievadiem. — Mums ekspertīzē nonākusi videolente. īstuma noteikšana, montāžas esamība vai neesamība un tādā garā. Tajā uzņemts, kā tu ar pistoli rokās pūlies kaut kādam sūdam atdarīt muti. Mežā, blakus kapam. Ieraksts ir īsts, ļoti skaidrs, un skaņa pa pirmo — katrs vārds dzirdams. Montāžas pazīmju nav… Ei, kas tev kait?

Lapsa atbalstījās pret netīro, visādām rupjībām noķēpāto sienu. Viņam sametās karsti, un kājas pārvērtās vates pikučos.

—  Kas noteica ekspertīzi? — viņš ar grūtībām izdabūja.

—  Gorskis. Krimināllieta jau ierosināta. Operatīvais nodrošinājums mūsu ziņā…

—  Karnauhovs?

— Jā, viņa ļaudis. — Čekists uzsita Lapsam uz pleca. — Vairāk neko nezinu. Arī nekādus padomus dot nevaru. Un satikties — saproti pats… Visu labu!

Spēcīga roka saspieda Koreņeva ļenganos pirkstus, un viņš palika kāpņu telpā viens.

—  Paldies… — viņš klusi noteica noklaudzošo durvju virzienā. Koreņevs saprata, ar ko riskē apakšpulkvedis, satikdamies ar izstrādes objektu, kura telefoni varbūt jau tiek noklausīti un pa kura pēdām varbūt jau palaisti okšķeri. Parasti savējie raustās, bēg no tādiem kā mēra slimniekiem.

Lapsa apsēdās uz nolupušās palodzes un aizsmēķēja. «Iegāzuši, draņķi! Cik skaisti!» Viņš raudzīja atcerēties eksperta seju, taču tas neizdevās — laikam no jaunajiem. Toties viņš lieliski atcerējās Bobovkina neizdibināmo viepli.

Spēji uzbangojušais naids aizgaiņāja apjukumu un samulsumu. «Gan mēs vēl redzēsim, kurš kuru!» uzplaiksnīja bramanīga doma, taču sirds dziļumos viņš saprata, ka tā ir tikai tāda spurošanās.

Gorskis bija vīrs ar stāju un manierēm — pilsētas prokuratūras lielākais pūslis. Notikumu vietās viņš negāja līķiem ne tuvumā. Bet, kad starpresoru sanāksmē Koreņevs kritizēja prokuratūras darbiniekus par to, ka tie sadala bandītisma lietas atsevišķos noziegumos, pataisot tās par laupīšanām, slepkavībām, izspiešanām, ieroču glabāšanām, tas bija viņu pārtraucis: tā teikt, jūsu lieta ir atklāšana, gan jau ar kvalificēšanu mēs paši kaut kā tiksim galā!

Taču viņam bija ķēriens — ja viņš kādu grāba, tad arī piežmiedza kā nākas. Tagad viņš bija ķēries klāt Lapsam. Dabūs eksperta atzinumu, nopratinās liecību pārbaudes dalībniekus, Sihno jau piedziedājis viņam pilnas ausis… Videoieraksts bija galvenais trumpis, atlika tikai nopratināt pašu majoru Koreņevu, uzrādīt viņam apsūdzību un… Varētu pat apcietināt! Lapsas dēļ neviens granātu logā nesviedīs, un arī karjeras ziņā izdevīgi — atmaskots likumpārkāpējs milicijas rindās… Iegriezīs divus trīs pantus un, ņemot vērā raksturojumu, iešķiebs kādus sešus gadus… Viss būs likumīgi!

Lapsa lēni izgāja šaurajā, mēslu kastēm piekrautajā pagalmā.

Sestā nodaļa

Pagāja dažas dienas. Lapsa nemanīja, ka kāds viņam sekotu, bet, tā kā šādās lietās viņš bija piedzīvojis diezgan, varēja nemaz nešaubīties, ka bija tieši tā. Viņš tikai gribēja noskaidrot, cik garā pavadā viņu piesējuši, tāpēc piezvanīja Karnauhovam un piedāvāja iedzert šņabi. Studiju biedrs salti atbildēja, ka viņu ar kādu sajaukuši, un nekavējoties nolika klausuli. Tad viņš iegāja pie Sa- vuškina un pieteicās braukt komandējumā. Tas atteica: neesot īstais laiks, šeit daudz darba. Tātad pavadiņa bija savilkta gluži īsa.

Tad sāka ieroču inventarizāciju. Saprazdams, ka lieta tuvojas atrisinājumam, Koreņevs atteicās nodot pistoli: «Skatieties, te būs numurs, salīdziniet veseli. Bet tukšām rokām es staigāt nevaru, Samanim ar mani ir personiski rēķini…» >

Tajā pašā dienā viņu izsauca pie vadības. Savuškins un Simakovs oficiāli pavēstīja, ka par viņu esot ienākusi nopietna sūdzība un līdz pārbaudes beigām viņš tiekot atcelts no amata, visas lietas lai nododot Bobovkinam. Arī ierocis jānodod.

Tas bija beigu sākums. Gausi cilādams kājas, viņš atgriezās pagaidām vēl savā kabinetā. Gadu gaitā viņš bija pieradis justies kā varas pārstāvis, taču šobrīd viņš vairs bija tikai skudra, ko šī vara taisās samīt.

Viņš atkal stāvēja pie loga, aiz kura, savas ikdienas darīšanas kārtodamas, mudžēja miljons citu skudru. Viņš pārzināja visus stiķus un niķus, kādus liek lietā atsevišķi indivīdi, lai iejuktu pārējo drūzmā. Tāpat visus paņēmienus un veidus, kā šos stiķus un niķus atmaskot. Arī to, ka vairāki simti divkājaino skudru pašlaik bēguļo, un nav zināms, vai viņu meklēšana maz izrādīsies sekmīga. Un vēl viņš atminējās ar sviedru, izkārnījumu un karbola smaku piesmirdušos izmeklēšanas izolatora gaiteņus un septiņdesmit sesto kameru, kas bija paredzēta tādiem kā viņš.

Asi iezvanījās telefons, un Koreņevs pacēla klausuli. Cauri sprakšķiem un raudām gandrīz neko nevarēja saklausīt, taču viņš saprata, ka zvana nelaimīgā prostitūta Fedotova.

—  Viņu izlaiduši, izlaiduši! — viņa gaudoja izmisuša zvēra bezcerībā. — Ļusjka teica: piedraudējis mani norakt… Un neviens neatradīšot…

Lapsa pasvārstīja rokās klausuli.

—  Nebaidies, neko viņš tev neizdarīs. Es apsolu!

Tad viņš uzgrieza Gorska numuru un, saņēmis sevi

rokās, mierīgi sasveicinājās.

— Tieši jūs man esat vajadzīgs, — pūslis atsaucās bargā balsī. — Rīt deviņos nulle nulle jums jāierodas pie manis uz pratināšanu.

—  Kāpēc jūs atbrīvojāt Sihno? — joprojām valdīdamies, noprasīja Koreņevs.

—  Pēc likuma. Rīt tieši par to būs runa. Viņš apgalvo, ka jūs esat izdauzījis no viņa pašaprunu.

—  Un vai to līķi arī es būtu apracis?! — Lapsa iekliedzās. — Vai tas līķis arī būtu pašapruna?

—  Nenokavējiet, — izmeklētājs sausi izmeta un nolika klausuli.

Vairākas minūtes Lapsa izmisīgā niknumā šaudījās pa kabinetu. Padusē bez jebkādas jēgas karājās speciālā maksts ar atsperi, kas tur pistoli ar rokturi uz priekšu un ļauj to izraut, ekonomējot dārgās, visu izšķirošās sekundes. Bez ieroča Lapsa jutās kails.

Ja viņš nezinātu par videoierakstu, tad rīt deviņos dotos pie Gorska bez kādām aizdomām: vai nu mazums par operiem ienāk stulbu apsūdzību! Ja nebūtu piezvanījusi Fedotova, viņš ietu tik un tā, zinādams, ka dodas uz savu Golgātu. Taču tagad viņš saprata, ka tā būtu kļūda. Ja manīgais kareivis vienpatis pametīs neitrālo joslu, ienaidnieks noticēs pilnīgai uzvarai.

Lapsa atslēdza seifu un no slepenā nodalījuma izņēma Makarova pistoli — tieši tādu pašu, kādu pirms stundas bija atdevis priekšniekam. Šī savulaik bija atrasta glabāšanas kamerā pamestā somā. Lapsa bija pārbaudījis stobru ložu un čaulīšu kolekcijā un pārliecinājies, ka tas ir «tīrs». Pielādējis pistoli, viņš ar automātisku kustību iegrūda ieroci makstī. Paracies slēptuves dziļumos, atrada vairākas pases, pārskatījis, izvēlējās divas un ielika tās žaketes iekškabatā. Dokumentu speciālistus viņš pazina, cik uziet, daži no tiem bija pilnīgi uzticami. Vēlreiz aplaidis riņķī skatienu, Lapsa aizcirta aiz sevis durvis.

Septītā nodaļa

Nākamajā dienā pilsētas prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Gorskis pilsoni Koreņevu tā arī nesagaidīja un nevarēja uzrādīt viņam apsūdzību un lēmumu par apcietināšanu. Bez darba palika arī trīs rīkļurāvēji no Drošības ministrijas operatīvās nodaļas, kuri veltīgi bija nokvernējuši priekštelpā. Vēl pēc dažām dienām bez pēdām pazuda pilsonis Sihno. Tā kā ar bēguļojošu noziedznieku un bezvēsts pazudušu personu meklēšanu nodarbojās kapteinis Reutovs, Koreņeva un Sihno mapītes nogūla blakus un drīz vien sāka pārklāties putekļiem. Šamanis saņēma nelāgas ziņas, divkāršoja miesassargu skaitu un vairs nerādījās ne restorānos, ne kazino. Bobovkinam nebija lemts ilgi pildīt kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka pienākumus — labi, ja kādu mēnesi. Pēc tam viņu atbrīvoja sakarā ar neatbilstību ieņemamajam amatam. Runāja, ka ģenerālis saņēmis kaudzīti fotogrāfiju, kurās majors redzams visai kompromitējošās situācijās kopā ar ārkārtīgi šaubīgiem cilvēkiem. Kas bija šis noslēpumainais fotogrāfs un kā viņam bija izdevies nolikt savas bildes uz paša Iekšlietu pārvaldes priekšnieka galda, atlika vienīgi minēt.

Lai gan operiem zināmas aizdomas bija.

Peredelkino, 1993

SATURS

Smaržas Andorā… Lietu izmeklējot…. Par spīti likumam

[1] baklāns — noziedznieku žargonā «huligāns».

[2] ronap — Reģionālā organizētās noziedzības apkarošanas par- valde.

Content

Koreckis Daņils Parfīms Andorā

1. daļa

2. daļa

3. daļa

4. daļa

5. daļa

6. daļa

7. daļa

8. daļa

9. daļa

10. daļa

11. daļa

12. daļa

LIETU IZMEKLĒJOT

PIRMAIS SIŽETS Nazis ar monētu

OTRAIS SIŽETS Vēstulē no Odesas

TREŠAIS SIŽETS Birztalā

1. EZERS Pulksten 12.15. Gaisa temperatūra +36° ALEKSANDRS

ALEKSEJS

HUZĀRS

2. BĒRZĀJS Pulksten 13.10. Gaisa temperatūra ēnā +31°

3. PLUDMALE Pulksten 16.30. Gaisa temperatūra +24°; ūdens temperatūra +23°

KRILOVS

VOLOŠINS

HUZAROVS

KRILOVS

VOLOŠINS

HUZAROVS

4. PILSĒTA Pulksten 21.30

CETURTAIS SIŽETS Lamatas lielam plēsoņam

PAR SPĪTI LIKUMAM

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

SATURS