Koreckis Daņils

Piesegšanas akcija

DANILS KORECKIS

PlESEGŠANAS AKCIJA

,

Pirmā nodaļa

Zilgās, saulē mirdzošās Egejas jūras dibenā skaidri bija saskatāms melns, iegarens priekšmets.

—  Tur nu tas ir! — Policijas helikoptera pilots mazliet pagrieza stūri, slaidi pāriedams virāžā.

—   Rādās gan, — drūmi atsaucās novērotājs, pieplak- dams pie tālskata. Tieši viņam vajadzēja būt tam, kas pirmais ierauga meklējamo objektu. Tāpēc, ka visa šī narkotiku partijas aizturēšanas operācija bija sākta uz viņa ziņojuma pamata. Trīsdesmit inspektori, divpadsmit slepenie darbinieki, četri kuteri plus divu jūras kara flotes sargkuģu atbalsts…

Vairāki miljoni drahmu bija tikpat kā zemē nomesti: pēc visiem speciālo operāciju noteikumiem aizturētais šoneris bija izrādījies «kristāltīrs».

Ar ko var sevi attaisnot šīs pārtveršanas ierosinātājs Jordanidis? Ar to, ka ziņotājs Acīgais ir ļoti uzticams un viņa informācija apstiprinās deviņdesmit piecos gadījumos no simta? Tie ir tikai vārdi, kam nav itin nekāda seguma.

Tas, ka zvejnieki paguvuši kravu pārmest pār bortu, var noderēt par vienu no versijām, taču ari tās pierādīšanai vajadzīgi fakti. Tieši tāpēc inspektors pats ieņēmis novērotāja vietu un nu jau divas stundas no trīssimt sešdesmit metru augstuma sāpošām acīm cieši veras mirdzošajā ūdenī.

—  Krasts-3, Krasts-3, es esmu Acs, atklāts gumijas maiss, — Jordanidis sacīja rācijas mikrofonā.

Tas nu būtu darīts! Nav jau nekāda lielā starpība, kurš pirmais pamanījis. Galvenais, ka tāda izsviesta krava tiešām pastāv… Viņš kļuva jūtami možāks, balss ieskanējās priecīgāk.

—  Perpendikulāri Tinas salas dienvidgalam. Trīs kilometri uz austrumiem. Pasteidzieties, te ir spēcīgas straumes! Jā gan, mēs izmetīsim krāsas kapsulu.

Inspektors apmierināts atlaidās pret krēsla atzveltni.

—  Tagad atzīmēsim šo vietu, draugs, — viņš laipni ierosināja. — Citādi mūsu heroīns var nozust vēlreiz.

—  Ja tikai tas ir heroīns, — pilots vienaldzīgi atsaucās un sniedza dzeltenu bunduli — kaut ko konservētu cīsiņu kārbai līdzīgu. — Paraujiet auklu un metiet lejā! Precizitātei praktiski nav nozīmes: plankums būs pietiekami liels.

Pabeidzis virāžu, helikopters pa spirāli nolaidās trīssimt metru zemāk, izbiedēdams kaijas, kas riņķoja virs melnā priekšmeta. Jordanidis nospieda rokturi un instinktīvi parāvās atpakaļ — helikopterā ielauzās auksta, motora lāpstiņu kulta gaisa strāva un apšuvuma nepieklusi- nāta dzinēja rēkoņa, taču viņš tūlīt savaldījās, pavēra durtiņas platāk un, palūkojies ārā, izsvieda krāsas kapsulu.

—   Nolaidies zemāk, draugs! — Inspektora balsī atkal bija jūtams sasprindzinājums. Lejā ieraudzītais viņam nez kāpēc nepatika.

—   Laižos!

Helikopters kā krišus nokrita vēl trīssimt metrus, pie- tuvinādamies izplūstošam dzeltenam plankumam. Krāsviela dzidro ūdeni nebija saduļķojusi, drīzāk gan kon- trastaināk parādīja atklātā priekšmeta apveidu.

—  Pēc heroīna gan īsti neizskatās, vai ne, draugs? — pilots norūca.

Jordanidis klusēja, no pārsteiguma sastindzis. Tagad viņš skaidri redzēja izplestas rokas un kājas, saskatīja galvu… Tas, ko viņš bija noturējis par gumijas maisu ar narkotiku, patiesībā bija cilvēka līķis hiclronauta tērpā.

Saules zaķīši bezrūpīgi lēkāja pa slapjo gumiju.

* * *

Tūkstošiem kilometru attālumā no Tinas salas pret Hersonas zemesraga Meldru līča krastu sitās svinpelēki

Melnās jūras vilni, kas novembri patiešām liekas melni. Miklās smiltis klāja spoža ledus kārtiņa, krasta bangu līniju iezīmēja čaboši vižņi, un, jau palūkojoties vien uz ūdens pusi, kļuva auksti.

Pie tradicionālajiem zaļajiem vārtiem ar sarkaniem enkuriem asajā vējā mokošās gaidās mīņājās vīrietis un sieviete vidējos gados; pēc ārienes spriežot, tie neapšaubāmi bija laucinieki. Jau pusotru stundu viņi sarunājās ar matrožiem, kas iznāca pa vārtiem, bet, ne pie kādas skaidrības netikuši, lūdza kontrolpunkta mičmani viņus ielaist pie komandiera. Dežurants piezvanīja pa iekšējo telefonu, un, lai gan vecāku pieņemšanai bija noteiktas dienas un ar to parasti nodarbojās vietnieks darbam ar personālsastāvu, komandieris deva rīkojumu apmeklētājus tūlīt vest pie viņa.

Askētiskajā, gandrīz nabadzīgajā kabinetā vīrietis un sieviete ieraudzīja garu, kalsenu cilvēku jūrnieka formas tērpā ar otrā ranga kapteiņa uzplečiem. Patiesībā pie galda sēdošajam jūrniekam, uzvārdā Sušņakovam, bija Valsts drošības dienesta apakšpulkveža pakāpe un viņš vadīja PSRS VDK vienpadsmitās daļas jūras nodaļu, kas maskējās par parastu flotes vienību; viņa formas tērps bija viens no maskēšanās elementiem. Apmeklētāji, protams, par to nekā nezināja. Turklāt viņus interesēja daudz prozaiskākas un svarīgākas lietas.

—   Esam atbraukuši pie dēla, pie Vasjas Timofejeva, — vīrietis iesāka, pēc paraduma noņemdams cepuri. — Jau iepriekš sarakstījāmies un norunājām. Bet viņa nav! Un neviens nesaka, kur palicis.

—   Un viņa pārinieka arī nav, — sieviete piebilda. — Fedjas Prokopenko. Matroži tikai griež acis kaut kur prom un nekā nestāsta.

—  Un tā nu sieva uztraucas: vai tik nav atgadījies kas ļauns… — Vīrietis pamīņājās. — Protams, es jau ari. fcā nekā — mūsu dēls!

Sušnakovs nopūtās.

—   Viņi izbraukuši jūrā. Žēl, ka ieradāties veltīgi, bet ko lai dara — dienests paliek dienests. Jūs tūlīt paēdinās, atmaksās ceļanaudu un aizvedīs uz staciju. Es došu rīkojumu.

—  Tātad nekas atgadījies nav? — māte nespēja rimties. — Ar viņu viss kārtībā? Sveiks un vesels?

Mātei nepatika, ka komandieris neskatās acīs, — tāpat kā tie matroži, ko viņa bija centusies iztaujāt par Vasju.

—  Izbraukuši jūrā, — Sušņakovs atkārtoja, rakņādamies papīros. Iestājās mokošs klusums.

—  Iesim, Varvara, tev taču paskaidroja. — Vīrietis viņu saņēma aiz rokas. — Nav ko šķiest laiku nevaļīgiem cilvēkiem.

Viņš nejutās drošs sarunās ar priekšniekiem un kaunējās par sievas neatlaidību.

—   Nekas nav atgadījies? Sveiks un vesels? — sieviete joprojām atkārtoja kā uzvilkts pulkstenis. — Sakiet, kā ir!

Apakšpulkvedis otrā ranga kapteiņa formas tērpā pacēla galvu.

—  Viss kārtībā, neuztraucieties! Jūsu dēls ir dzīvs… Un vesels…

Mātes neatlaidība atslāba, un viņa ļāva vīram sevi izvest no kabineta. Dežuranta palīgs matroža Timofejeva vecākus pavadīja uz ēdnīcu.

—  Tā mums ir Kara Slavas aleja, — viņš pa ceļam stāstīja. — Bet tas ir mācību laukums.

Vējš bija pierimis. Toties sāka snigt sniegs lielām, pūkainām pārslām.

* * *

Pēc stundas izplūdušā dzeltenas krāsvielas plankumā rāmajos vilnīšos šūpojās policijas kuteris. Kapteinis, topošs neliela auguma resnītis īgnu seju, ik pa brītiņam grozīja stūri, cenzdamies kuģa pūpi visu laiku noturēt aizvējā. Tur ārsts un divi kriminālisti appētīja uzblīdušo slīkoni.

— Pagrieziet, lai kadrā būtu seja… Labi…

Vidusjūrai rudenī raksturīgais ziemeļaustrumu vējš plosīja mēteļu stūrus, un saceltās apkakles maz pasargāja no aukstuma sauszemes žurkas, uz kurām nicīgi noraudzījās kapteinis, kas šāsdienas nepatikšanas uzlūkoja saistībā ar viņiem.

—  Rokas tuvplānā!… Un, redz, krūtīs kāds caurumiņš! It kā dūrums…

Visiem trim bija respiratori, tāpēc balsis skanēja dobji, vienīgi lielā fotoaparāta slēdzis knikstēja asi un skaidri.

—   Dakter, vai kostīmu griezt pušu?

—   Nē, sīka izmeklēšana notiks morgā. Turklāt mums jāpagūst apskatīt arī otru…

Pusjūdzi uz dienvidiem rēgojās vēl viens dzeltens plankums, kas bija spilgtāks un mazāk izplūdis, jo krāsas kapsula bija izsviesta pavisam nesen. Aizvien vērīgākais Jordanidis ar tālskati dzidrajā, zilajā ūdenī bija ieraudzījis nekustīgu ēnu, kuras apveids atgādināja cilvēka augumu. Arī šim otram līķim bija melns hidrokostīms un akvalangs, kura svars nelaiķi bija noturējis divu metru dziļumā. Pēc pāris dienām pūšanas gāzes akvalanga svaru būtu pārvarējušas — šis efekts, kas labi zināms policistiem un tiesu ārstiem, neļauj droši noslēpt izdarītā nozieguma pēdas.

Kaijas, lokus mezdamas, vēroja, kā matroži no piepūšamās laivas izlaiž tīklu un celtnis akvalangistu uzvelk uz kutera klāja. Tagad uz balti noberztajiem klāja dēļiem blakus gulēja divi slīkoņi, kas bija tik stipri uzblīduši, ka, likās, tūlīt pārplēsīs melno ietērpu. Kapteinis joprojām manipulēja ar stūri, un pēc sejas varēja spriest, ka viņš savu kuģīti uzskata par bezcerīgi apgānītu.

Apskates procedūra atkārtojās, atkal knikšķēja fotoaparāts, un kriminālisti ar caurspīdīgiem miesaskrāsas cimdiem rokās ierastām kustībām grozīja līķi.

—  Viņi gājuši bojā vienā dienā, — ārsts sacīja, ne pie viena nevērsdamies. — Esmu pārliecināts, ka nāves cēlonis ari bijis vienāds.

Kriminālisti saskatījās. Kostīmi un akvalangs neapšaubāmi ražoti ārzemēs, vienam slīkonim pie jostas duncis, otram — tukša maksts. Nez vai abi tāpat vien sarijušies ūdeni. Pavisam skaidrs — šī nebūs parasta lieta.

Slīkoņu atrašanas vietas iezīmēja ar nelielām bojām, piepūšamo laivu uzvilka uz klāja, un kuteris devās uz krastu. Par notikušo atgādināja tikai aizvien lielākie, nemitīgi izplūstošie dzeltenie plankumi. Viens no tiem saglabājās līdz vakaram: speciālā, vietas iezīmēšanai domātā krāsa jūras ūdenī ir ļoti noturīga.

* * *

Maskavā laiks bija nomācies un auksts, pūta ass vējš, sauss, durstīgs sniegs sāpīgi sitās pelēkajās gājēju sejās, un tajās parādījās tāds kā sārtums. Cilvēki, kas rosījās mūžīgajā megapoles drūzmā, lielākoties bija pārbūves upuri, jo tie, kuriem ekonomisko un politisko reformu laikā bija veicies, pārvietojās pa pilsētu siltos un ērtos limuzīnos.

Bruņutērauda un profesionālu, augsti kvalificētu, no Galvenās apsardzes pārvaldes nākušu miesassargu sargāti, speciālos zilos dienesta darīšanās traucās valsts vadītāji; reprezentablos linkolnos, fordos un volvo privātas, no spēka struktūru atvaļinātiem virsniekiem komplektētas apsardzes pavadībā steidzās taisīt naudu biznesmeņi; volgās no Federālās sapulces garāžas uz likumdošanas darbu traucās deputāti. Mersedesos un BMW mašīnās joņoja kārtot attiecības bandīti; visdažādākajos vāģos — gan pašu zemē, gan ārzemēs ražotos vai arī parastos taksometros — uz izsaukumu steidzās dārgās prostitūtas.

Bieži vien viņu celi un intereses krustojās — vienā automobilī varēja sēdēt liela mēroga iestādes vadītājs un spēcīga noziedzīga grupējuma vadonis, plaši pazīstams politiķis un miljardieris no «jauno krievu» vidus, veiksmīgs reketieris un milicijas ģenerālis. Sabangotajos pārbūves apstākļos bija iespējama jebkura kombinācija, jo partijas un paclomju kastas noslēgtība un nomenklatūras hierarhija bija palikušas pagātnē, tāpat arī cīņa par «rindu tīrību», bet morāles principi un priekšstati par godu un cieņu tika iznīcināti jau agrāk, tagad visu noteica divi faktori: nesodāmība un interešu kopība. Bet bijušā paclomju, tagad krievu cilvēka intereses ar sevišķu daudzpusību neizceļas, tās reducējas uz paša fizioloģisko vajadzību apmierināšanu, vislabāk uz vēlētāju, nodokļu maksātāju, pelēkās kareivju masas un citu muļķu rēķina.

Tāpēc pārbūves laika uzvarētāji, sēdēdami žiglajos automobiļos, nodarbojās ar vienu un to pašu: skaitīja naudu, turklāt tie bija nevis krievu rubļi, bet dolāri un markas; nogurušo organismu viņi stiprināja ar aromātisku konjaku vai — atkarībā no gaumes — ar dzidru, ideāli tīru degvīnu; pa valdības telefonu vai komerciāliem sate- lītsakariem norunāja tikšanos, lai dotu vai saņemtu kukuļus, kopā paēstu pusdienas vai vakariņas, tiktos ar mīļāko; kārtoja nebeidzamas un gaužām svarīgas saimnieciskas lietas; pielādēja un pēdējoreiz pārbaudīja ieročus; spaidīja spīdīgā neilonā iespīlētus sieviešu gurnus un ceļgalus, reizēm braucienu pušķodami ar neērtu, bet tāЈ>ēc ne mazāk saldu minētu; ar līdzdalībniekiem apsprieda noziedzīgus plānus; pārdomāja, kā labāk apkrāpt biznesa partnerus; gatavoja sazvērestības un auda intrigu tīklus — vārdu sakot, darīja to, par ko vēl nesen būtu nošauti, ieslodzīti cietumā uz daudziem gadiem vai vismaz izslēgti no partijas, atbrīvoti no visiem amatiem un piedzīvojuši pilsonisku nāvi.

Tiesa, tagad ļoti iespējama bija parastā — bioloģiskā nāve, turklāt vardarbīga. Ik dienas publicētā kriminālā hronika pieradināja pie domas, ka nonāvēt var jebkuru cilvēku. Biznesmeņus katru dienu nošauj viņu birojos vai pie pašu mājas ieejas, uzspridzina kopā ar automašīnām, nelabojamiem bandītiem iešauj lodi pierē vai pakausī citi vēl niknāki un nelabojamāki bandīti. Liktenis vislabvēlīgāks ir politiķiem un prostitūtām — to apšaušana nenotiek plašā mērogā, droši vien tāpēc, ka tiklab ar pirmajiem, kā ar otrajām ir vieglāk vienoties.

Valsts drošības dienesta pulkvedis Dronovs pozitīvi atšķīrās no tūkstošiem citu pasažieru, kas brauca pa galvaspilsētu. Viņš nebija apsēdinājis sev blakus ne politiķi, ne miljardieri, ne prostitūtu, braukdams nelāpīja paģiras, pa speciālām sakaru līnijām nerisināja personiskas problēmas, viņam nebija valūtas un pat ne ieroča, kas pēc amata pienācās. Turklāt viņš domāja vienīgi par dienestu.

Tas lielā mērā bija izskaidrojams ar to, ka ilgāk nekā pusgadu, kamēr notika dienesta izmeklēšana un arī kriminālā izmeklēšana bijušās PSRS VDK vienpadsmitās daļas lietā, viņš bija it kā karājies gaisā un dzīvojis pilnīgā neziņā par savu likteni. Tikai pirms nedēļas pilnvarota, Federālā pretizlūkošanas dienesta direktora izveidota komisija bija devusi slēdzienu, ka Dronovs nekādi nav iejaukts noziedzīgajos ģenerāļa Verļinova darbos. Vēl vairāk — tika atzīts, ka viņš rīkojies enerģiski, lai novērstu nodevīgā ģenerāļa nokļūšanu ārzemēs un nodibinātu kārtību daļā.

Šodien Dronovs bija iecelts daļas vadītāja amatā un saņēmis pulkveža uzplečus. Viņā strāvoja spēcīga vēlēšanās atstāt labu iespaidu jaunajā postenī un attaisnot vadības uzticēšanos. Par blakuslietām un vēl jo vairāk par personisku izdevīgumu jaunizceptais pulkvedis nemaz nespēja domāt — tam vel nebija pienācis laiks.

Neuzkrītošā melna volga ar radiotelefona antenām un speciāliem radiosakariem nobrauca krietnu ceļa gabalu no Federālā pretizlūkošanas dienesta galvenās ēkas Lub- jankā līdz Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes štābam galvaspilsētas Dienvidrietumu rajonā. Vēl nesen šis ēku komplekss aiz augsta ķieģeļu žoga tika saukts par PSRS VDK vienpadsmito daļu; tās ilggadējais vadītājs ģenerālis Verļinovs bija panācis gandrīz pilnīgu savas daļas autonomiju un gatavojās to pārvērst par Iekšējās kontroles ministriju, kurai būtu jācīnās pret korupciju, noziedzību, morālo pagrimumu un Krievijas izpārdošanu. Taču augstā spēlē jebkura kļūdīšanās kļūst par sakāvi, bet ģenerālim pakļautie darbinieki bija pieļāvuši vairākas kļūdas…

Jauno priekšnieku jau gaidīja: tiklīdz automobilis bija piebraucis pie zaļi krāsotajiem vārtiem, tā abas smagās vārtu puses atdarījās it kā pašas no sevis. Braši izslēju- šies, viņu militāri sveicināja sargi — reorganizācijas laikos nepietiekamas centības dēļ viegli var zaudēt darbu. Bet par to, ka būs lieli pārkārtojumi, nešaubījās neviens, un kolektīvā valdīja nervozas gaidas.

Pēc pusstundas Dronovs saaicināja uz apspriedi strukturālo apakšvienību vadītājus.

— Aplamā iedoma par mūsu daļas patstāvību ir beigusies tā, kā varēja gaidīt, — viņš skarbi teica, vērodams abās galda pusēs sēdošo darbinieku saspringumā sastingušās sejas. — Ar politisku avantūrismu, dienesta pārkāpumiem un tiešiem noziegumiem, arī ar dzimtenes nodevību…

Pulkvedis runāja stingri, nosvērti un mierīgi, prasmīgi ieturēdams pauzes, kas pastiprināja klausītāju uzmanību. Viņš neapzināti atdarināja savu priekšgājēju, tāpēc, aizve-

rot acis un nedaudz ļaujoties iztēlei, nebija grūti iedomāties, ka apspriedi vada Verļinovs. Taču cilvēkam ar atvērtām acīm nespēja palīdzēt arī visbagātākā iztēle: sen negludinātais uzvalks jaunajam priekšniekam lāgā nepie- gulēja, krekla apkaklītes stūri bija mazliet uzlocījušies uz augšu, kaklasaite šķība, tā tūlīt saritinātos, ja atbrīvotos no bezgaumīgās dzeltenās piespraudes. Kopumā šie sīkumi ne sevišķi dūrās acīs — tā ģērbās trīs ceturtdaļas vadošo darbinieku, kas domāja, ka uzvalks un kaklasaite jau paši par sevi piešķir respektablu izskatu.

Taču vienpadsmitās daļas darbinieki vēl nebija paguvuši aizmirst ģenerāli Verļinovu, kas vienmēr izskatījās švītīgs — tiklab privātās drebēs, kā formas tērpā. Prasme eleganti ģērbties viņam bija iedzimta gluži tāpat kā aristokrātiskā seja, cienīgās manieres un pašapzinīgais runasveids. Tādas īpašības nav piešķiramas reizē ar uzplečiem. Turpretim Dronovs ar savu vienkārša cilvēka seju, parupjajām manierēm un neapzināto, neizdeldējamo paradumu kopēt priekšnieku pat tad, ja tas ir bijušais un kritis nežēlastībā, nepacēlās augstāk par centīga un darbīga kapteiņa līmeni.

— Bijušais priekšnieks plānoja iegūt daļai neraksturīgas kontroles un uzraudzības funkcijas, izdarīja nepieļaujamus eksperimentus mērķtiecīgā zemestrīču izraisīšanā, nolaupīja speciālas ierīces un ieročus, — pulkvedis turpināja. — Kad pienāca laiks par visu atbildēt, viņš izmantoja dienesta stāvokli un ar jūras nodaļas zemūdeni mēģināja bēgt uz ārzemēm. Tikai mūsu modrība un matrožu enerģiskā rīcība šo mēģinājumu izjauca. Nodevējs nekaunējās nogalināt tos, kas centās viņu aizturēt, taču tika iznīcināts ari pats.

Istabā valdošais klusums kļuva vēl dziļāks — īsts kapa klusums. Klātesošie par notikušo vispārējos vilcienos jau zināja. Taču pēdējais teikums bija apdullinošs, jo tas ietvēra sevī gluži jaunu un pilnīgi satriecošu informāciju. Pēc īsā, šoka radītā stinguma apakšnodaļu un dienestu priekšnieki sakustējās, pār garo sēžu galdu pāršalca satraukti čuksti. Zinātniski eksperimentālā institūta priekšnieks Daņilovs pavilka vaļīgāk kaklasaiti un ar kabatlaka- * tinu noslaucīja nosvīdušo pieri.

«Ģenerāla mīlulis uztraucas,» Dronovs klusībā konstatēja un tad ierunājās skaļāk nekā pirmīt:

—   Verļinova lietas izmeklēšana tuvojas beigām, taču jālikvidē arī labvēlīgā vide, kas viņa noziegumus padarīja iespējamus. Esmu nodomājis atmaskot visus nodevēja līdzdalībniekus un nodot kara tiesai vai vienkārši padzīt.

To teikdams, pulkvedis cieši pavērās Daņilovā, un tas acīm redzami jutās neērti.

—   Kā jūs jau zināt, nesen mainīts mūsu nosaukums. Tā nav tikai tehniska detaļa, pārvaldes uzdevums tagad ir skaidri noteikts: gādāt par speciālo tehnisko objektu drošību. Gigantomānijai un neraksturīgām funkcijām pienācis gals, daļa dienestu būs jāreorganizē vai jānodod citām pretizlūkošanas dienesta nodalām un pārvaldēm. Kam mums vajadzīga jūras nodaļa, informācijas pārtveršanas dienests, trieciengrupa? Jāpastiprina speciālo objektu apsardze, jānodibina kārtība pazemes komunikācijās. Tur viss ir galīgi nolaists. Pa speciālajiem tuneļiem blandās noziedznieki un klaidoņi, uzradušies piedzīvojumu meklētāji, kas brīvajās dienas tur izklaidējas un tad vēl sniedz žurnālistiem intervijas… Ari evakuatori pamesti novārtā, tur drīz varēs atklāt maksas tualetes un tirdzniecības kioskus.

Citā reizē sanāksmes dalībnieki būtu pasmaidījuši, vismaz klusībā: par evakuatoros ierīkotām tualetēm un kioskiem ne vienreiz vien bija ieminējies arī ģenerālis Verļinovs. Taču paziņojums par ģenerāļa traģisko likteni laupīja jebkuru vēlēšanos smaidīt — lielākā daļa darbinieku mīlēja savu vienpadsmitās daļas priekšnieku, un maz bija tādu, kas ticēja viņa nodevībai.

Dronovs monologu turpināja vēl minūtes desmit. Viņš izvirzīja nākotnes uzdevumus, kritizēja iepriekšējo priekšnieku un visu vienpadsmito daļu kopumā, pamatoja reorganizācijas un štatu samazināšanas nepieciešamību — vārdu sakot, pēc labākās sirdsapziņas atkārtoja to, ko pirms pusotras stundas viņam bija teicis Federālā pretizlūkošanas dienesta vadītājs. Viņš gan nebija vienisprātis ar vadītāju. Par atlaišanu, likvidāciju un paša dienesta nodošanu svešās rokās viņš runāja ar piespiešanos. Nevienam vadītājam taču nepatīk štatu samazināšana un sava resora pilnvaru ierobežošana, jo tas galu galā mazina viņa autoritāti un nozīmīgumu zināmās aprindās, sašaurina personiskās iespējas.

Pulkvedis ļoti labi saprata: ja viņš stingri pildīs direktora instrukcijas, no milzīgā, sarežģītā, Verļinova vadītā varas mehānisma paliks pāri tikai nožēlojamas lauskas. Tieši to cenšas panākt Federālā pretizlūkošanas dienesta vadītājs, kam nepavisam nav vajadzīgs tāds varens monstrs, kas draud jebkuru brīdi atbrīvoties no pakļautības. Te nu direktora un Dronova intereses krasi atšķīrās. Kacenu neviens nedēvē par kāpostgalvu. Kādreiz varenā, bet tagad apcirptā pārvalde kļūs par mazsvarīgu nodaļu. Neatvairāmi pazemināsies dienesta pakāpju griesti, mazināsies priekšnieka ietekme… Un tas nu nozīmē, ka Dronovs nekad nekļūs par Federālā pretizlūkošanas dienesta kolēģijas locekli, nekad neiegūs ģenerāļa uzplečus. Lai gan atklāti uzstāties pret direktora priekšlikumiem Dronovs neuzdrošinājās, zāģēt zaru, uz kura pats sēž, viņš tomēr negatavojās. Paņēmienus, kā saglabāt štatu un pārvaldes spēku un varenību, vēl vajadzēja pārdomāt. Pagaidām pulkvedis cītīgi runāja to, ko no viņa prasīja. Jo vairāk tāpēc, ka stāvoklis bija nepierasts.

* * *

Grieķijas Republikas valdības slepenā sēde notika sakarā ar baismīgo atradumu pie Tinas salas. Ziņoja sabiedriskās kārtības ministrs Papatemelis — garš, smagnējs * vīrietis retiem matiem, kas bija rūpīgi sasukāti cits citam blakus, lai aizmaskētu jau skaidri iezīmējušos pliko pakausi.

— Minētie fakti ļauj secināt, ka esam sastapušies nevis ar parastu slepkavību, bet gan ar svešas valsts slepeno dienestu darbību, — viņš beidza savu runu, tad, savācis vairākas mašīnraksta lapas ar bargiem grifiem, ielika tās melnos ādas vākos un atlaidās mīkstā krēslā ar augstu, grieztu atzveltni.

Milzīgajā zālē iestājās klusums. Slīpi saules stari krita šaurajos logos pie griestiem, izgaismodami sudrabainus putekļus, kas peldēja gaisā, un likdami uz spožā, rakstainā parketa rotāties saules zaķīšiem. Premjerministrs Papandreu pārlaida skatienu ap masīvo ozolkoka galdu sēdošajiem kabineta locekļiem. Valdības namā akreditētie žurnālisti zobojās: ja ministrus ietērptu bruņās, viņi izskatītos pēc karaļa Artura bruņiniekiem. Pašreiz neviena avīžnieka šeit nebija.

—   Līdz šim nekas tamlīdzīgs pie mums nav gadījies,— it kā skaļi domādams, sacīja Egejas jūras lietu ministrs Kadaks, labāk uzlikdams brilles vieglā ietvarā; to tumšie stikli viņa jauneklīgajai sejai piešķīra noslēpumainu izteiksmi. — Zviedrijas teritoriālie ūdeņi ir kaut kas cits, tur incidenti jau apnikuši līdz kaklam… Tātad jābūt kādam cēlonim.

Klātesošo skatieni pievērsās iedegušam neliela auguma cilvēkam, kas vērīgi pētīja kādu dokumentu, izdarīdams atzīmes ar automātisku perlamutra zīmuli. Konstantīns Skandalidis joprojām saglabāja nesatricināmu mieru, it kā nemaz nemanītu sev pievērsto uzmanību, taču visi zināja: šim cilvēkam nepaslīd garām ne mazākā pārmaiņa viņa tiešā tuvumā un ari neviens valsts drošībai kaut cik nozīmīgs notikums visā simt trīsdesmit tūkstošu kvadrātkilometru lielajā republikas teritorijā.

—  Vai iekšlietu ministram zināms, kāds ir šis cēlonis?— jautāja ministru kabineta galva, un Skandalidis tūdaļ pārtrauca savu nodarbošanos.

—   Pagaidām ne, — viņš mierīgi atsaucās. — Mēs tikai nupat sākām rīkoties. Turklāt būs jāveic meklēšana ievērojamā dziļumā un prāvā teritorijā. Tajā nepieciešama jūras kara flotes palīdzība. Vienošanās ar Arseņa kungu ir panākta.

Nacionālās aizsardzības ministrs Arsenis apstiprinoši pamāja ar galvu un, pārtraukdams runātāju, piebilda:

— Ja ūdenslīdēju darbi būs veicami lielā dziļumā, lūgsim palīgā amerikāņus.

Premjerministrs paraustīja plecus.

—  Domāju, ka tur nekādas problēmas neradīsies. Galu galā esam taču partneri NATO. Kas vēl?

—  Vēl pastāv problēma, kā to saglabāt slepenībā… — Skandalidis atvēra parastus āclas vākus.

—  Izmeklēšana notiek stingrā slepenībā, — sarosījās Papatemelis.

—   Un tomēr… — Iekšlietu ministrs izņēma no ādas vākiem vairākus laikrakstus. — Avīzē «Tribune» ir raksts «Līķi pie Tinas salas» kopā ar diviem fotouzņēmumiem. Pēcpusdienas avīzē — «Noslēpumaini, neidentificēti slīkoņi» ar trim fotouzņēmumiem, turklāt daļēji redzams akvalangs, un speciālists var pateikt, kurā valstī tas ražots. Tiesa, tam jābūt labam speciālistam…

—  Viss skaidrs. — Premjerministrs ar vieglu žestu pārtrauca runātāju. — Preses un informācijas ģenerālsek- retariāta uzdevums ir novērst tādu materiālu parādīšanos radio un televīzijā. Valdības prezidijam jāveic līdzīgs darbs ar Atēnu informācijas aģentūru. Man šķiet, ka maksimālas efektivitātes un pilnīgākas izmeklēšanas nolūkā jāapvieno Papatemeļa un Skandalida kunga pūliņi.

Iekšlietu ministrs un sabiedriskās kārtības ministrs piekrizdami pamāja ar galvu.

—  Vajadzīgo atbalstu sniegs Arseņa kungs, — valdības galva turpināja, un nacionālās aizsardzības ministrs ari savukārt apliecināja pilnīgu piekrišanu. — Bet nepieciešamības gadījumā mēs lūgsim talkā savus amerikāņu draugus.

—  Kā būs ar notikuma diplomātisko vērtējumu? — interesējās ārlietu ministrs. — Vai nebūtu jāiesniedz protesta nota Krievijas valdībai?

Premjers uz dažiem mirkļiem iegrima pārdomās.

—  Ar oficiāliem paziņojumiem laikam gan nav jāsteidzas, Populjasa kungs, feet privātā kārtā darīt to zināmu vēstniecībai un izteikt savas bažas… Tas būtu kaut kas cits. Mums taču ar Krieviju ir mierīgas, draudzīgas attiecības. Kamēr nav konstatēts, ka incidentam ir sakars ar mēģinājumu kaitēt Grieķijas interesēm, attiecības saasināt nav vērts. Un vēl…

Papandreu apklusa, kaut ko pārdomādams.

—  Jūs zināt, ka komunisti parlamentā atkal cilā jautājumu par mūsu izstāšanos no NATO. Viņus atbalsta jaunie demokrāti, kopā tās ir simt divdesmit balsis no trīssimt. Tāpēc incidenta izmeklēšanai ir liela nozīme. Ja tiks konstatēts, ka uz republiku cenšas iedarboties no ārienes un tai draud briesmas, Deputātu palāta neparko nebalsos par tādu lēmumu…

* * *

Pēc divām dienām Andreass Jordanidis sēdēja Sabiedriskās kārtības ministrijas kriminālpolicijas nodaļas priekšnieka pieņemamajā istabā, gaidīdams, kad rokas hronometra minūšu rādītājs pārvārēs piecas pēdējās iedaļas. Viņš bija aicināts ierasties pulksten desmitos, un, tā kā šefs izcēlās ar ārkārtīgu punktualitati, padotie vienmēr centās ierasties jau laikus, lai izvairītos no novēlošanās un ar to saistītajiem priekšniecības brāzieniem.

Andreass reizēm patrīņājās uz cietā krēsla. Sekundes šķita tik garas kā minūtes, bet minūtes vilkās kā stundas. Spīdīgā vara plāksnīte, uz kuras bija iegravēts «Antonijs Stilimans», saistīja skatienu un hipnotizēja. Ierindas inspektors no Tinas salas reti tika izsaukts pat pie iecirkņa priekšnieka Pirejā, bet tik augstā līmenī viņš bija nokļuvis pirmoreiz.

Inspektoram nesen bija palikuši trīsdesmit divi gadi — pietiekams vecums, lai taisītu karjeru. Un pēdējais laiks, lai izdarītu mēģinājumu tikt uz augstāka pakāpiena. Taču tādam lēcienam nepieciešams tramplīns: laba pazīšanās, sakari ar šīs pasaules varenajiem vai vismaz sarežģītu noziegumu atklāšana. Pazīšanās un sakaru lauku puisim no Maķedonijas nebija, atlika vienīgi cerēt uz panākumiem savā profesijā. Neveiksmīgā narkotiku apkarošanas operācija varēja darīt galu visām cerībām, bet divu slīkoņu atrašana it kā neitralizēja šo neveiksmi. Viņš bija pārliecināts, ka izsaukums pie priekšniecības saistīts ar šo lietu.

Savilcis seju savā neatvairāmajā sieviešu mīluļa smaidā, Andreass pagriezās uz klusi klabošās rakstāmmašīnas pusi.

— Kad izsauc pie priekšniecības, grūti iedomāties, kas tevi gaida: pateicība vai sods, — viņš ierunājās valdzinošā baritonā. Viņam bija jāpiespiežas: kalsnā, neizskatīgā nenosakāma vecuma sieviete neizraisīja viņā itin nekādu interesi.

—  Viss nāk ar gaidīšanu, — sekretāre vienaldzīgi atbildēja, — jums atlicis paciesties trīs minūtes.

Inspektora pievilcīgums viņu acīm redzami neietekmēja. Ļaunas mēles melsa, ka šefa sekretāres izraugoties viņa sieva un viens no galvenajiem, ja ne pats galvenais noteikums esot sekretāres pilnīga imunitāte pret vīriešu valdzinājumu.

Tieši desmitos Jordanidis iegāja plašā, ar vecām, masī- vām, pamatīgām mēbelēm iekārtotā kabinetā. īsts koks, ar īstu ādu apvilkts polsterējums, tapsējuma naglas ar īsta tērauda galviņu — tas viss šā kabineta iekārtojumu patīkami atšķīra no jaunmodīgo biroju cauruļu, dūmakainā stikla un štancētās plastmasas jūkļa un radīja pamatīguma un drošuma atmosfēru, kas tik nepieciešama valsts iestādei.

No spēcīgā, jau mazliet uzblīdušā šefa auguma staroja pašpārliecība, valdonīgs un nesatricināms spēks. Vērsis. Sī iesauka viņam bija pielipusi jaunībā, kad tikko darbu sākušais policists, mazliet ieskrējies, ar galvu izgāza lēta moteļa durvis, pie reizes izsizdams arī pistoli no rokas bandītam, kas slēpās aiz durvīm. Vēlāk daudzi gadījumi vēl nostiprināja šo iesauku, un ne visi tie bija saistīti ar notikumiem profesijā. Viņa sievas piesardzībai bija pamats.

Tagad Vērsis mierīgā pozā sēdēja aiz milzīga galda, sakrustotās rokas nolicis uz parastiem bieza kartona vākiem ar izmeklēšanas materiāliem.

—  Nāciet iekšā, Jordanida kungs, — viņš teica zemā, dunošā balsī un, mazliet pacēlies, it kā pauzdams vēlēšanos paiet pretim ienācējam, cieši paspieda tam roku, par ko inspektors ļoti izbrīnījās. Uz tādu uznemšanu varēja cerēt tikai apmeklētājs, kas amatā nebija zemāks par iecirkņa priekšnieku. Un arī tad ne visi…

Policista saasinātā intuīcija šo neparasti laipno uzņemšanu saistīja ar to, ka kabinetā atradās vēl kāds cilvēks — kalsns vīrietis, kas bija gandrīz pilnīgi iegrimis lielā ādas atzveltnī.

Šefs tomēr izturējās tā, it kā viņi būtu kabinetā tikai divi vien.

—  Sēdieties! — viņš draudzīgi aicināja. — Jūsu atradums izrādījās ļoti svarīgs. Divi slīkoņi — un ne jau parasti slīkoņi… Starp citu — jūs droši vien esat dzirdējis par sekcijas rezultātiem?

Inspektors paraustīja plecus.

—  Itin neko. Iecirknī nekādu materiālu nav… Es gan mēģināju iztaujāt ārstu, bet viņš izturējās tā dīvaini… Radās iespaids…

Jordanidis šķībi paraudzījās uz atzveltnī sēdošo cilvēku. Tas zvilnēja nekustēdamies, acis pievēris, un likās snaužam.

—  Turpiniet! — Vērsis nomierinoši pamāja ar roku.

—   …ka visa informācija šai lietā tiek turēta slepenībā.

—   Pilnīgi pareizi. — Šefs apmierināts pamāja ar galvu. — Priecājos, ka nav notikusi nekāda noplūde. Mums nav vajadzīgi lieki sarežģījumi…

Šefa smagais skatiens hipnotizēja inspektoru. Vērsis gaidīja, kas būs tālāk, bet Andreass prata savaldīties. Pauze ieilga. Tad šefs apmierināts pamāja vēlreiz.

—  Tūlīt jūs sapratīsiet, par ko ir runa. — Viņš atvēra vākus, izņēma kādus desmit fotouzņēmumus, pārcilādams tos citu pēc cita meta inspektoram uz galda un īsi komentēja.

Uzburbuši līķi melnos hidrokostīmos.

—  Tos jūs esat redzējis, kaut ari no tāluma…

Tad hidrokostīmi atsevišķi. Tie bija pārgriezti, taču akurāti salikti kopā pa griezuma līniju. Akvalangs. Makstī iebāzts nazis. Tukša maksts. Pleznas.

—   «Ronu» aprīkojums. Vai esat par tiem dzirdējis?

—  Roņi'?

—   «Roņi», «pleznainie», «cilvēki — vardes»…

—  A-ā… — Inspektors sāka kaut ko atcerēties. — Zemūdens diversanti!

—   Pareizāk sakot, «roņu» apakšvienība, — sacīja atzveltnī sēdošais cilvēks, acis nepavērdams. Militārie akvalangisti.

—  Tieši tā, — Vērsis saīdzis apstiprināja. Viņš necieta, ka viņu pārtrauc. — Tikai tie nav grieķu «roņi». Visu aprīkojumu ražojuši krievi.

Ieturējis klusuma brīdi, šefs nometa uz galda vēl dažus fotouzņēmumus.

Uzblīduši, ķēmīgi līķi.

—  Labi, ka nav jūtama smaka. — Vērsis ciniski pasmīkņāja. — Kad tos izvilka, kutera kapteinis draudēja pamest darbu, bet matroži vēma. Tetovējumi tuvplānā: zemūdene ar izbīdītu periskopu, uzraksts «Prokop, 1970». Arī tuvplānā nofotografēti ievainojumi, kas izskatās pēc dunča dūrieniem.

«Ar ko viņi nogalināti?» Jordanidis gribēja vaicāt, taču nepaguva.

—  Vai jūs zināt, kas tas ir? — Šefs izņēma no vākiem celofāna paciņu ar divām blāvi spīdošām naglām.

īsi iešķindēdamās, paciņa nokrita inspektoram priekšā uz galda,'un viņš ieraudzīja, ka tās nav naglas, bet seš- skaldņu bultas — desmit vienpadsmit centimetru garumā un aptuveni piecu milimetru diametrā. Andreass saprata, ka saņēmis atbildi uz neuzdoto jautājumu.

—   Ј)roši vien speciālas lodes, ar kurām «roni» nogalina «vardes»…

Krēslā sēdošais cilvēks pavēra vienu aci, vērīgi paraudzījās policistā un tikko manāmi pasmaidīja.

—   Pilnīgi pareizi, — Vērsis apstiprināja, palocīdams masīvo galvu. — Ar tādām lodēm šauj krievu Simonova konstrukcijas zemūdens pistoles.

—   Kāpēc krieviem būtu jānogalina citam cits? — Jordanidis automātiski jautāja. — Turklāt mūsu teritoriālajos ūdeņos.

—  Tas ir viens jautājums. — Šefs salieca spēcīgu, spalvainu pirkstu. — Kas izdarījis divkāršo slepkavību? Tas ir otrs jautājums. Kāpēc krievu militārie akvalangisti aktīvi darbojas Grieķijas teritorijā? Vai te neslēpjas draudi mūsu valstij? Tāds ir trešais un ceturtais jautājums, bet tiem neatvairāmi seko vairāki citi, turldāt parasta krimināllieta cieši savijas ar politiku un valsts drošību… Tieši tāpēc izmeklēšana jāveic policijai un pretizlūkošanai abām kopā.

Andreass jau sen bija gaidījis kaut ko tādu, bet tikai tagad skaidri saprata, kāpēc kabinetā sēž vēl viens cilvēks un kāds uzdevums šai lietā būs viņam pašam. Izskatījās, ka Vērsis gaida jautājumus, taču inspektoram bija tikai viens vienīgs:

—  Kāpēc tieši es?

—  Pirmkārt, jūs esat viens no spējīgākajiem un perspektīvākajiem darbiniekiem…

Jordanidis zināja, ka tā nav tiesa. Priekšniecība nekad nebija viņu uzskatījusi par spējīgu un perspektīvu. Pēdējā neizdevusies operācija vispār lika apšaubīt viņa turpmāko karjeru.

—   Otrkārt, tas bijāt jūs, kas atrada šos krievus…

Arī tā nebija tiesa. Tad jau lietas izmeklēšanā varētu

iesaistīt vismaz desmit cilvēkus — no helikoptera pilota un kutera kapteiņa līdz patruļniekiem, kas līķus aizveda uz morgu.

—   Un treškārt… — Vērsis apklusa, it kā apsvērdams, vai vērts sacīt to, ko viņš bija gatavojies teikt. — Treškārt, pretizlūkošanas dienests no vairākām kandidatūrām izraudzījās tieši jūs.

Šefs norādīja uz trešo, klusējošo sarunas biedru. Cilvēks atzveltnī vairs negulēja un netēloja snauduļotāju. Viņš vērīgi aplūkoja Jordanidi, un tas juta, ka pretizlūkošanas dienesta darbinieka skatiens ir ass un caururbjošs.

—  Iepazīstieties! — Vērsis sacīja neparasti ceremoniāli.

—     Gregors Vlaks, Andreass Jordanidis.

Pretizlūks atsperīgi pielēca kājās un sniedza roku. Plauksta bija cieta uz spēcīga.

—  Vai pateiksiet, kāpēc izraudzījāties tieši mani? — policists vaicāja.

—      Pateikšu, — Vlaks atbildēja, brītiņu vilcinājies.

—    Tikai mazliet vēlāk. Un… tā būs patiesība vienīgi tad, ja noskaidrosies, ka neesmu kļūdījies.

—  Bravo! — Andreass pasmīnēdams izsaucās. — Man patīk tādi atklāti puiši.

—  Tu man arī patīc, — pretizlūks viņam atbildēja uzsmaidīdams. — Un tas ir labi: savstarpējas simpātijas darbā palīdz. Jūsu priekšnieks nepateica galveno: mums būs jāatklāj krievu spiegu tīkls!

—  Ja ņem vērā laiku, kas pagājis kopš viņu nāves brīža, un zemūdens straumju ātrumu, viņi gājuši bojā kaut kur te… — Vlaks piegrūda smailo zīmuli pie kartē ievilkta krustiņa, ar ko bija atzīmēta slīkoņu atrašanas vieta, un novilka īsu līniju ziemeļaustrumu virzienā.

Tad cietais grafīts uzzīmēja akurātu aplīti.

—  Apmēram kilometru no Tinas salas, — pretizlūks turpināja. — Dziļums te ir vairāk nekā divsimt metru. Rītdien šai rajonā sāksies meklēšanas darbi — tralēšana, magnētiskā uzmērīšana, videoieraksti…

Zīmulis tikpat akurāti arī aizsvītroja aplīti.

—   Ko paredzēts atrast? — inspektors interesējās.

Vlaks paraustīja plecus.

—   Kā minimumu — otru akvalangu. Kā maksimumu — visu ko. Torpēdu ar kodollādiņu, automātisku novērošanas un radioviļņu pārtveršanas staciju, krievu zemūdeni…

—  Ko tu neteiksi — pat veselu zemūdeni! — Andreass pasmaidīja, likdams saprast, ka viņš pratis novērtēt pārinieka joku. Taču tas joprojām kija gluži nopietns.

—  Bet kā, tavuprāt, šie puiši nokļuva te?

—  Vai tad mazums iespēju… Pirejā nesen bija iegriezies krievu tūristu kuģis…

—  Un vairāk nekā simt piecdesmit kilometrus viņi atpeldējuši ar pleznām? Vai ieradušies kutera tauvā? Blēņas! Turklāt akvalanga izpēte parādījusi, ka iziešana ūdenī notikusi trīsdesmit metru dziļumā. Te ir bijusi zemūdene! — Pretizlūks pēkšņi aprāvās un atmeta ar roku. — Labi. Ko atradīsim, to atradīsim. Gan redzēsim.

—Ja ari zemūdene ir bijusi, tā jau sen aizpeldējusi,— Jordanidis skaļi prātoja. — Tā taču negaidīs, līdz to izzvejos ar trali…

—   Labi, — Vlaks atkārtoja, taču nenoturējās un pēc inerces turpināja: — Kas gan viss dzīvē negadās!… Avārija, neparedzēta aizkavēšanās… Kad atrodat nonāvēto, jūs katrā ziņā pārmeklējat apkārtni, vai ne? Lai gan ir pavisam skaidrs, ka slepkava devis kājām vaļu un atrodas jau gabalā. Labāk aprunāsimies par tavu darba daļu…

Draudzīgā savstarpējās uzticēšanās atmosfēra, kas bija valdījusi viņiem ierādītajā kabinetā, izgaisa vienā acumirklī. Visā pasaulē speciālie dienesti un policija dzīvo kā suns ar kaķi. Pretizlūkošanas darbinieki sevi uzskata par intelektuālu eliti, kas sargā augstākās intereses, un visu netīro darbu cenšas novelt uz policistu pleciem, jo policisti, pēc viņu domām, pastāv tieši tādēļ, lai rakņātos pa mēsliem. Savukārt policisti par to atmaksā ar naidīgumu pret slepenās cīņas bruņiniekiem, kuru metodes atrodas ārpus likuma un ir ļoti līdzīgas tiem paņēmieniem, ko lieto kriminālnoziedznieku pasaulē. Kad antagonistisko sistēmu darbinieki strādā kopā, tiekšanās uz vienu un to pašu mērķi un personiskās attiecības savstarpējo nepatiku aizvirza tālāk, tomēr tā var pavisam negaidīti uzliesmot jebkurā mirklī.

—   Es došu saviem informatoriem uzdevumu un gaidīšu viņu ziņojumus, — Jordanidis dzedri sacīja. — Aģentus atklāt es nedrīkstu, tāpēc tev būs jāpaļaujas uz manis stāstīto.

—   Protams, — Vlaks piekrita, pamādams ar galvu. — Tikai, lūk, kas… Cik tev ir to aģentu?

—   Deviņi.

—  Maz. Jāsacer uzdevuma pamatojums, ko izplatīt visiem kriminālpolicijas virsniekiem, lai aģentu tīkls visā piekrastē darbotos pilnā sparā.

—  Vai jūsu tīlds jau darbojas? — Andreass jautāja.

Vlaks atkal pamāja ar galvu.

—   Un kādi rezultāti?

Atbilde jau tāpat bija skaidra: ja pretizlūkošanai būtu izdevies tikt pie kāda rezultāta, tai nevajadzētu policijas palīdzību.

Vlaks vērīgi paraudzījās pāriniekā. Viņi bija vienāda garuma un apmēram viena vecuma, tikai policistam augums bija druknāks un viņš svēra vismaz desmit kilogramus vairāk.

Jordanidis gaidīja, kā pretizlūks atsauksies uz tik nepārprotamu izaicinājumu. Vai noskaitīsies? Varbūt ārēji neko neizrādīs, tomēr sevī saglabās aizvainojumu? Atbildēs ar dzēlību? Taču Vlaks tikai plati pasmaidīja.

—  Manuprāt, laiks pusdienot. Ja policisti drīkst ēdienreizē atļauties pāris glāzītes laba vīna, tad es uzcienāju.

Darbu jaunajā amatā pulkvedis Dronovs iesāka, rūpīgi pārvētīdams kadrus. Visi Verļinovam kaut cik tuvie darbinieki tika aizlaisti pensijā vai, ja nepietika izdienas gadu, atbrīvoti no darba veselības stāvokļa, štatu samazināšanas vai cita formāla, birokrātiska iemesla pēc — jebkura vadītāja rīcībā pārpārēm ir tādu iemeslu, kas dod iespēju tikt vaļā no nevēlamiem darbiniekiem.

Speciāli izveidota brigāde izdarīja dienesta izmeklēšanu, noskaidrodama aizbēgušā ģenerāļa atbalstīšanas faktus. Pēc Dronova norādījuma par galveno noskaidrošanas objektu kļuva zinātniski eksperimentālais institūts un tā priekšnieks.

«Orientētās seismiskās iedarbības pētījumi (kodēts temata apzīmējums «Nobīde») tika atsākti pēc mana ierosinājuma un ar ģenerālmajora Verļinova piekrišanu,» Dronovs lasīja ar mašīnu pārrakstītu Daņilova pratināšanas skaņu ierakstu. «Pēc viņa norādījuma biju sastādījis koordinātu karti ar tiem seismiskās nestabilitātes mezgliem, uz kuriem iedarbojoties, var izraisīt apakšzemes grūdienus noteiktos zemes virskārtas punktos. Mēs arī agrāk sastādījām tādus dokumentus ar iniciēšanas punktu un tā saukto reaģēšanas punktu koordinātām, kas dod iespēju uzzināt, kurā vietā jāizdara pazemes sprādziens, lai sagrautu iespējamā pretinieka stratēģisko objektu. Taču šoreiz seismiskās nestabilitātes mezglu karte bija piesaistīta Maskavai, konkrētiem mērķiem: Kremlim un speciālajam objektam 001 — centrālajam valdības bunkuram, kas paredzēts valsts pārvaldes izvietošanai kara darbības apstākļos. Punktā, kas nodrošina Kremļa nopostīšanu, pēc ģenerālmajora rīkojuma tika novietots zemestrīci iniciējošs lādiņš — vidējas jaudas kodolgalviņa…»

Dronovam kļuva karsti. Pārtraucis lasīšanu, viņš ar -  roku pārvilka par nosvīdušo seju un plaukstas neapzināti noslaucīja biksēs. Visbriesmīgākais bija tas, ka Daņilovs nemeloja, nefantazēja, necentās iebiedēt. Institūta priekšnieks stāstīja tīru patiesību.

«…Iniciēšanas punktā lādiņu nogādāja ar eksperimentālu pazemes transportieri. Kodolgalviņu uzspridzināt ģenerālmajors — pēc viņa paša vārdiem — negatavojās, viņa nodoms bija to izmantot, lai izdarītu spiedienu uz valdību, realizējot kādu politisku kombināciju, kura man nav zināma. Man nav zināms, kas konkrēti uzstādīja lādiņu un kurā vietā tas notika, jo to visu vadīja ģenerālis pats. Iniciēšanas punktu tīkls un to sasaiste ar mērķiem pilsētā bija fiksēta tikai vienā eksemplārā, un ari tā atrašanās vieta man nav zināma…»

—   Ka velns viņu būtu rāvis! — Pulkvedis pasvieda tālāk papīra lapu ar bīstamo informāciju, kas draudēja ar sprādzienu. Mirušais Verļinovs šai spēlē bija pārāks par viņu un ari visiem citiem. Ģenerālis bija labs operatīvais darbinieks un nevainojami izpildīja galveno konspirācijas noteikumu: ikviens drīkst zināt tikai to, ko viņam nepieciešams zināt. Daņilovam viņš uzticējās, jo bija pārliecināts, ka tas nekad nenodos, taču viņš zināja arī to, ka pastāv skopolamīns, nātrija pentonāls, kā arī citi «patiesības serumi» un pietiek ar trim līdz pieciem ku- bikiem, lai pilnīgi nomāktu pratināmā gribu un atraisītu viņam mēli. Institūta priekšniekam bija injicēti visi pieci…

Dronovs pielēca kājās. Krēsls mīksti aizvēlās pa kabinetu un ar rībienu atsitās pret sienu. Pa durvīm tūdaļ paraudzījās plecīgs praporščiks.

—   Kas noticis, šef?

Pulkvedis ievēroja ašu skatienu, kas vienā mirklī aptvēra visu kabinetu, un reizē arī sakustamies varenu roku, kurā ātršāvēja pistole izskatījās pēc bērnu rotaļlietas.

—  Viss normāli, — pulkvedis gurdi noteica, bet pra- porščikam jau bija skaidrs trokšņa cēlonis, viņa roka atslāba, skatiens apdzisa, un durvis klusītēm aizvērās.

«Bet kas gan, patiesību sakot, ir normāli?» Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes priekšnieks sev jautāja, skaidri juzdams, ka atrodas bezdibeņa malā. Tāpēc ka ne tikai vissvarīgākais speciālais objekts — valdības bunkurs, bet arī viss galvenais valsts objekts — Kremlis atrodas briesmās, turklāt tas noticis pēc viņa priekšgājēja un tolaik tiešā vadītāja gribas, bet viņa, Dronova, spēkos nav šīs briesmas neitralizēt…

Viņš ašiem soļiem cauri atpūtas istabai devās uz sanitāro bloku, nomazgājās ar aukstu ūdeni, noslaucījās stīvā, stipri sacietinātā dvielī un sastinga, ar rokām atspiedies pret zilgano fajansa izlietni. Viņam tieši pretim starp flīzēm iemontētajā četrstūru spogulī bija redzama ar gaišzilām, viegli, neuzkrītoši izrotātām plāksnītēm apdarināta siena, trīs dažādu krāsu dvieļi, mazliet ieplaisājusi dienasgaismas lampa un seja, kas vai nu nedzīvās gaismas, vai arī dzīvības spēku izsīkuma dēļ bija līķa bālumā.

Izliekta, ar iesirmu matu šķipsnu mazliet piesegta piere, biezas, melnas uzacis, mazas, apaļas acis, prāvs deguns, stingras, cieši sakniebtas lūpas, masīvs, uz priekšu izvirzīts zods. Viņa paša seja — vienīgais, uz ko patīkami skatīties šai svešajā, nīstā priekšgājēja radītajā pasaulē. Verļinovs pats bija izraudzījies flīzes un tehniku sanitārajam blokam, tapetes, lampas un mēbeles atpūtas istabai, parādījis, kā iemūrēt sienā spoguli un kur pieskrūvēt drēbju uzkaramo… Un clroši vien slaucījies ar šiem pašiem dvieļiem! Dronovs saņurcīja un, riebumā saviebies, aizmeta sastīvināto drēbes gabalu.

«Bet kur atrodas tas nolāpītais koordinātu tīkls?»

Rūpīgi jo rūpīgi pārmeklējot visas dienesta telpas, bijušā vienpadsmitās daļas priekšnieka automobili, lidmašīnu un helikopteru, nekas tamlīdzīgs nebija atrasts. Un vispār — netika uziets neviens dokuments, neviens pierādījums… Tātad viņš paņēmis līdzi.

Aizvēris sanitārā bloka durvis, Dronovs ieslīga dziļā, uz atpūtu rosinošā atzveltnī un aizvēra acis. Bija jāizlemj: ko darīt? Vai rakstīt direktoram ziņojumu: uz Kremli notēmēta seismiskā bumba, speciālajam bunkuram 001 arī draud briesmas, karte, kurā atzīmēti iznīcināmie stratēģiski svarīgie galvaspilsētas objekti, ir pazudusi, Speciālo tehnisko objektu pārvalde nespēj neko izdarīt… Nu, un tālāk? Izmetīs uz ielas, atstājot bez pensijas, — aizsviedīs kā vecu grīdlupatu! Nē-ē-ē. Te nav nekādi muļķi… Jāizdomā kaut kas prātīgāks!

Taču neviena prātīga doma neuzradās. Kad Dronovs bija vadījis vienpadsmitās daļas operatīvo sektoru, viss norisinājās daudz vienkāršāk. Ārējās novērošanas organizēšana, tehniskā apkalpošana, aģentūras infiltrēšanās vajadzīgajā vidē, slēpņi, aizturēšana… Pazīstams, ierasts darbs. Viņš arī pats devās uz vietām, kur bija radusies «karsta» situācija, piemēram, toreiz, kad apšaudē ar bandītiem bija gājis bojā kapteinis Jakimovs, bet viņa pārinieku kapteini Vasiļjevu bija aizturējusi milicijas ātrās reaģēšanas grupa… Astoņi līķi, asins peļķes, šļakatas un plankumi, uztraukti, saniknoti specvienības puiši ar uzvilktu ieroci rokā… Toreiz viņš spēja tikt galā trīs minūtēs — atbrīvoja Vasiļjevu, savāca Jakimova līķi un ieroci, deva norādījumus specgrupas vecākajam un kopā ar saviem darbiniekiem nozuda, tā arī «neizgaismojušies». Taču tas viss neprasīja daudz saprašanas. Bet sarežģītās operācijas, elegantās operatīvās kombinācijas un smalkās aģentūras spēles izdomāja Verļinovs pats. No malas šķita, ka nekādu īpašu grūtību tur nav, un tad Dronovs, toreiz vēl apakšpulkvedis, sprieda, ka arī viņš spētu vadīt daļu… Sasodītais nodevējs! Kur viņš iegrūdis to dokumentu?! Ja nu paņēmis sev līdzi…

Pulkvedis atgriezās kabinetā, ar lielu, bagātīgi izrotātu atslēgu atvēra seifu, izņēma plānus vākus un apsēdās pie galda. Vākos bija savāktas dokumentu kopijas kopš tā laika, kad atklājās ģenerāļa bēgšana un Dronovs pildīja vienpadsmitās daļas priekšnieka pienākumus.

Viņš pašķirstīja lapas un atrada vajadzīgās.

«PSRS VDK vienpadsmitās daļas apakšvienību un dienestu priekšniekiem.

Atsaukt no komandējumiem, lauka izmēģinājumiem, mācībām un ekspedīcijām personālsastāvu, inventarizēt tehniskos līdzekļus, bruņojumu un citas mantas, izanalizēt disciplīnas stāvokli uzticētajos objektos, pārbaudīt, kādā kārtībā ir vispārējās un speciālās sistēmas. Ziņot par ārkārtējiem notikumiem pēdējās septiņdesmit divās stundās, par reglamentu, pavēlu un iekšējās kārtības noteikumu pārkāpumiem.

Nodaļas priekšnieka pag. p. izp. apakšpulkvedis Dronovs»

«Vienpadsmitās daļas priekšnieka pag. p. izp. apakšpulkvedim Dronovam.

Ziņoju, ka pavēli atgriezties bāzē nav izpildījusi zemūdene «U-762», kas ģenerāļa Verlinova uzdevumā realizē operāciju «Pāreja». Sakaru ar «lf-762» nav jau astoņpadsmit stundas.

Vienpadsmitās daļas jūras nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Sušnakovs»

«Jūras nodaļas priekšniekam apakšpulkvedim Sušņakovam.

Zemūdenē «U-762» atrodas par vairākiem noziegumiem no amata atstādinātais un visā Krievijā meklētais ģenerālis Verļinovs, kas cenšas bēgt uz ārzemēm. Pavēlu: ar visiem iespējamiem līdzekļiem izjaukt mēģinājumu izdarīt Dzimtenes nodevību.

Vienpadsmitās daļas priekšnieka pag. p. izp.

apakšpulkvedis Dronovs»

«Vienpadsmitās daļas priekšnieka pag. p. izp. apakšpulkvedim Dronovam.

Ziņoju, ka pēc ilga pārtraukuma sakarus uzņēmusi «U-762», kas atrodas Egejas jūrā. Pirms trīsdesmit minūtēm ar SPL[1] to pameta ģenerālis Verļinovs. SPL kurss nav zināms, sakaru ar to nav.

Sušnakovs»

«Jūras nodaļas priekšniekam Sušņakovam.

Lai likvidētu kaitīgās sekas, kādas ir Jūsu pieļautajai nolaidībai, Jums jānodrošina Verlinova atgriešanās bāzē. Pretējā gadījumā Jūs atstādinās no amata.

Dronovs»

«Zemūdenes «U-762» kapteinim kapteiņleitnantam Cižikam.

Lai likvidētu Jūsu pieļautās nolaidības kaitīgās sekas, Jums katrā ziņā jānodrošina Verlinova atgriešanās bāzē. Pretējā gadījumā Jūs atstādinās no amata un nodos kara tribunālam.

Jūras nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Sušnakovs»

«Jūras nodaļas priekšniekam apakšpulkvedim Sušņakovam.

Ziņoju, ka, izpildot Jūsu pavēli, izjaukts bijušā ģenerāļa Verlinova mēģinājums izdarīt Dzimtenes nodevību. Aizturēšanas laikā Verļinovs nonāvēts. Bojā gājis arī mičmanis Krutakovs, otrās pakāpes staršina Prokopenko un vecākais matrozis Timofejevs.

«U-762» kapteinis Čižiks.»

«Vienpadsmitās daļas priekšnieka pag. p. izp. apakšpulkvedim Dronovam.

Ziņoju, ka Jūsu pavēle ir izpildīta. Verļinovs likvidēts, kad viņš mēģināja izdarīt Dzimtenes nodevību un aizbēgt uz ārzemēm. Aizturēšanas laikā gāja bojā trīs matroži no «U-762» komandas.

Jūras nodaļas priekšnieks

Sušnakovs» >

Dronovs aizvēra vākus. Tieši šie papīri bija izglābuši viņa karjeru. Toreiz detaļās viņš neiedziļinājās — pietika ar to, ka Verļinovs nav aizbēdzis. Tagad radās jautājumi… Kur palicis ģenerāļa līķis? Vai viņam bija klāt koordinātu karte? Kāpēc tā joprojām nav atrasta? Un pats galvenais jautājums: vai šifrogrammu saturs atbilst īstenībai? Viņš, Dronovs, pārlieku rūpēdamies par savu drošību, bija izdarījis spiedienu uz Sušņakovu, un tas savukārt — uz Ci- žiku… Bet Čižikam nebija uz ko spiest, ja nu varbūt uz matrožiem… Trīs gājuši bojā. Taču tas neko nemaina, Čižiks tik un tā ir pēdējais, atrodas piramīdas apakšā, jebkurā gadījumā piramīda sagrūdama vinu apraks savās drupās. Kā viņš varēja sevi nodrošināt? fakai ziņodams, ka pavēle izpildīta…

Pulkvedis paņēma augstfrekvences sakaru telefona klausuli un piezvanīja uz jūras nodaļu.

— Esiet sveiks, pulkvedi, — Sušnakovs atsaucās. Tā bija noguruša cilvēka balss. — Zemūdenes aizbrauca ar visu arhīvu un štāba dokumentiem. Viņu novērotāji gan ieradās, taču pagaidām neko nav uzoduši. Nākamais posms — jāizved ierīces un tehnika…

Apakšpulkvedis realizēja slepenu speciālas apakšvienības pārdislocēšanu no tagad patstāvīgās Ukrainas teritorijas un baidījās no provokācijām, militāriem konfliktiem un diplomātiska skandāla. Šajā situācijā pēdējais bija viņš; ja operācija ciestu neveiksmi, drupas kristu pār viņa galvu.

—  Es nerunāju par to. Kur Čižiks?

—  Pagaidām tepat. No zemūdenes komandēšanas atstādināts, brauks uz Tālajiem Austrumiem, ir pazemināts.

—  Nekavējoties viņu atsūtīt pie manis! — Dronovs pavēlēja.

—  Tieši tā!

Sušnakovs neizbrīnījās, vismaz to neizrādīja.

—  Biedri pulkvedi, te atbraukuši Timofejeva vecāki… Zvanīja Krutakova sieva… Prokopenko brālis atsūtījis vēstuli…

—  Kas tie tādi? — noburkšķēja savu domu aizņemtais Dronovs.

—  Nu tie, kurus Verļinovs…

—  Ahā… Un tad?

—   Kā par to ziņosim? Vai ieteiksim valdības apbalvojumam?

Daļas priekšnieks uz brīdi kļuva domīgs.

—   hlē. Lieka uzmanības pievēršana. Nelaimes gadījums tālā reisā. Un tas ir viss.

* * *

Atēnu centrā, Sofokla ielā, atrodas dārzeņu tirgus. Tur allaž daudz ļaužu un liels troksnis, turklāt cilvēki drūzmā pastāvīgi mainās, neviens nepievērš uzmanību apkārtējiem un vēl jo mazāk atceras tos. Ideāla vieta, kur policijas virsniekiem tikties ar saviem ziņotājiem, it īpaši ja policists pastāvīgi dzīvo un strādā simt piecdesmit kilometru attālumā. Reāls pazīšanas risks praktiski līdzinās nullei.

Protams, parasti Jordanidis tik tālu nekūlās. Mīdija, kas nodarbojās ar zivju vairumtirdzniecību, bieži vien ieradās Tinā, un tur iespējams atrast klusus, nomaļus stūrīšus. Šoreiz tikšanās vietu noteica inspektora komandējums. Taču aģents novēlojās.

Andreass vairākkārt izstaigāja tirgus rindas, kādai simpātiskai lauciniecei izlūdzās lielu apelsīnu, vienā mirklī to nomizoja un ātri apēda, paliecies uz priekšu, lai neap- laistītos ar šķīstošo sulu. Nemaz neapjucis, viņš ar kabat- lakatu noslaucīja zodu, uzsmaidīja jaunajai sievietei savu parasto valdzinošo smaidu, pamāja ar roku un devās tālāk — skaists, atraisīts un bezbēdīgs puisis, ģērbies džinsos un ādas jakā. Nez vai kāds — ja nu vienīgi daudz pieredzējis kriminālnoziedznieks — būtu varējis noģist, ka viņš ir policists.

Taču profesionāļa apzinīgums neļāva zaudēt modrību: cilvēks, kas klīst par tirgu un neko nepērk, negribot var piesaistīt uzmanību, bet tas konspiratīvas tikšanās laikā nepavisam nav vēlams. Izkļuvis no tirgus burzmas, inspektors pārgāja pāri Atīnas ielai un iegriezās šaurā ejā starp mājām, kur atradās gaļas tirgus. Piecus metrus plato spraugu augšā nosedza izvelvēts jumts, bet abās pusēs dziļumā iesniedzās veikali, spoži lukturi apgaismoja uz āķiem sakārtus cūku, govju un aitu kautķermeņus, uz cinkota skārda izliktus valgi mirdzošus filejas gabalus, plakanas krūtežas ar ribām kā klavieni taustiņiem, šķem- bainus sacirstus buljona kaulus, no kuriem rēgojās ārā daudzu tik cienītā delikatese.

Pēc pusgada pienāks Lieldienas ar paražu cept aunu veselu, nesadalītu, un tad tirgū dažādība būs mazāka — vienīgi visāda lieluma upurdzīvnieki; izvēlies jebkuru atkarībā no ģimenes locekļu skaita un apetītes, pirkumu turpat tev kārtīgi iesaiņos polietilēna plēvē, pārsies ar auklu tā, lai būtu ērti nest… Bet pretim, dārzeņu tirgus malā, pārdos ogļu krāsniņas ar iesmiem, ari dažāda lieluma, katrs bez pūlēm varēs atrast savam aunam piemērotu, bet vēlāk — visās malās kodīgi sakarsušu ogļu dūmi un reibinoša ceptas gaļas smarža…

Andreass norija siekalas. Šodien viņš vēl nebija pusdienojis, tāpat ari Vlaks, kas gaidīja automašīnā. Kur tas cilvēks palicis?

Lēnām aizgājis pa rindstarpu līdz galam, policists atgriezās uz ielas un beidzot ieraudzīja to, kuru gaidīja. Paresns, bezgaumīgi ģērbies cilvēks ar seju, kas ātri aizmirstas, un šķelmīgām acīm — godājamais zivju tirgotājs Firss Antonionis-Mīdija. Nez vai kādam — pat slīpētam noziedzniekam — varētu rasties aizdomas, ka viņš ir policijas ziņotājs. Firsam tas bija ļoti svarīgi: atšķirībā no Jordanida viņš riskēja nevis ar panākumiem dienestā un karjeru, bet ar veselību un dzīvību.

—  Sveiks, Firs! — inspektors paklusi sacīja, klusītēm pieiedams klāt no mugurpuses. — Mētelis ar saceltu apkakli, cepure uzmaukta uz acīm, tu taču izskaties pēc slepenpolicista no amerikāņu filmas!

Ziņotājs apmierināts pasmaidīja. Ne jau niecīgā atlīdzība lika viņam strādāt valsts labā, bet gan avantūristis- kas noslieces un patika uz konspiratīvām spēlēm. Bērnībā viņš droši vien bija sapņojis par darbu policijā un tagad savu nepiepildīto sapni kompensēja, ar to sadarbodamies.

—   Nogriezīsimies tur, būs mierīgāk. — Jordanidis virzīja Mīdiju nogriezties gar stūri, uz Sofokla ielu. Tur tiešām bija maz cilvēku, un smaidīgais puisis, kas sarunājās ar garā mētelī un platmalē tērpušos resni, nesaistīja neviena uzmanību. Jo vairāk tāpēc, ka sarunu neviens nedzirdēja.

—… Acīmredzot sācis darboties jauns kontrabandas kanāls. Piegāde — ar zemūdeni. Kravu kāds droši vien pieņem krastā vai arī noslēpj klintīs, zemūdens alās… Visdrīzāk — narkotikas…

To pašu tagad saviem ziņotājiem stāstīja desmitiem policijas virsnieku visā piekrastē un ari salās. Jordanida un Vlaka sacerētā leģenda bija sākusi darboties.

—   Bet kas tad nogalināja tos divus? Vai savējie? Un kāpēc tas notika jūrā? Konkurenti? Bet ir taču vienkāršāk izrīkoties krastā…

—   Kāpēc tu runā par nogalināšanu? — Inspektors aizdomīgi paraudzījās aģentā. — Vai tad esmu bildis kaut pušplēstu vārdu par kāda noslepkavošanu? Turklāt vēl veselu divu!

—  Nepūt miglu acīs! — Mīdija nicīgi atmeta ar roku, noraidīdams policista viltīgo izdomu. — Ādams turpat netālu zvejoja sardīnes. Un tālskatī pavisam skaidri redzēja, kā vilka ārā slīkoņus. Vienu, pēc tam otru… Bet Nikola bija pietauvojies Pirejā, kad tos pārnesa no kutera uz līķratiem. Un vispār — par to runā visā piekrastē. Pat avīzēs raksta.

Firsam piemita daudzi trūkumi. Viņam pārlieku garšoja vīnogu degvīns, viņš nesavaldīgi izturējās pret sievietēm un azartiski spēlēja kārtis. Taču visā piekrastes joslā, jūrā un salās mudžēt mudžēja viņa «acis» un «ausis». Viņš, sabiedrisks un ziņkārīgs cilvēks, zināja visu, kas notiek jūrā un tai pieguļošajā sauszemē. Tāpēc arī viņš bija ko vērts.

—  Tiešām atrasti divi slīkoņi, — Andreass apstiprināja, pamādams ar galvu. — Bet kāpēc esi nospriedis, ka viņi nonāvēti? Nāve asfiksijas rezultātā — tāds ir ārstu secinājums. Vai zini, ko tas nozīmē?

Firss šķībi pasmaidīja, neko neatbildēdams. Policistam pavīdēja doma, ka Mīdijam ir zināms arī par sešskaldņu bultām, kas izvilktas no līķiem. Taču tas, protams, nebija iespējams.

—  Nosmakšana, — inspektors runāja nesatricināmā mierā. — Visdrīzāk domājams, ka viņi bija sapinušies tīklos…

—  Lai nu tā būtu, — ziņotājs atkārtoja savu nicīgo žestu. — Bet kur palicis viens akvalangs?

Jordanidis spēji apstājās. Viņš vairs neizskatījās pēc bezbēdīga puiša.

—  Kā tu to zini, velns parāvis?!

Sarunbiedra sejā uzplaiksnīja vāji slēpts azarts. Tieši tādu brīžu dēļ Firss sadarbojās ar policiju. Viņam patika efekti. Zivju tirgotājs Antonionis gan nekad nespētu nesodīts izsist no līdzsvara policistu. Un tūdaļ ari nomierināt.

—    Nu tāpēc, ka to izzvejoja Ādams, — Mīdija paziņoja kā uzvarētājs un apklusa, izbaudīdams radīto efektu. Andreass zaudēja parasto nesatricināmo mieru un alkatīgi gaidīja katru nākamo vārdu, no nepacietības pat nāsis iepletās.

—  Stāsti!

—  Tas ir Ādams no Tinas, šoneris «Jūras zvaigzne». Gribēja pārdot, bet neradās pircēji: akvalangs nav īsti tāds… Neērts, vai…

Jordanidis dziļi ievilka elpu, nomierinādams strauji pukstošo sirdi. Tā nebija ne izdoma, ne sagadīšanās.

Vlaks jau bija skaidrojis: militāro akvalangistu elpošanas aparāti atšķiras no parastajiem — tie nedrīkst izdalīt gaisa burbulīšus, un tāpēc tajos norisinās noslēgts gāzu maisījuma reģenerācijas cikls. Uzlādēt tos var tikai ar speciālu iekārtu.

—     Stāsti visu pēc kārtas, turklāt sīki! — Inspektors izpūta elpu un sāka iet uz priekšu. Ziņotājs cienīgi gāja blakus un nesteigdamies stāstīja.

Pēc stundas ceturkšņa viņi šķīrās. Mīdija nodeva savākto informāciju, saņēma sīku instrukciju un kārtējo uzdevumu.

—  Aiziešu uz tirgu pēc augļiem. — Firss paspieda policistam roku. — Esmu teicis puišiem, ka gribu kādu dāmu iepriecināt ar avokado.

Jordanidis ar skatienu pavadīja aizejošo aģentu. Tas vienmēr savai rīcībai rūpīgi piešķīra ticamību, lai apkārtējie cilvēki viņa uzvedībā nesaskatītu dīvainības un neuzzinātu par viņa otru dzīvi. Līdz šim tas bija izdevies.

Policists aizgāja līdz kvartāla galam, pagriezās pa labi un pa Pirejas prospektu devās uz Vienības laukumu. Kādu brīdi viņš stāvēja uz ietves malas, melanholiski aplūkodams līdzeno, labi kopto zālienu milzīga asfaltēta apļa vidū, strūklaku, kas apņēma avangardisku spilgti zafa stikla skulptūru, divas sievietes ar bērnu ratiņiem un kalsnu vīrieti, kas skatījās ārā no jauna, sarkana fiata. Un tad viņš saprata, ka tas ir Vlaks. Pretizlūks izteiksmīgi žestikulēja.

—  Ko tad tu, vai staigā apkārt aizmidzis? — Andreass izdzirda, kad ar savu vareno augumu bija atslīdzis čīkstošā sēdeklī. — Helikopters uz Tinu izlido pēc četrdesmit minūtēm.

Bija jūtams, ka pārinieks ir uzbudināts. Automašīna strauji uzņēma ātrumu.

—  Man ir jaunumi, — Jordanidis svinīgi paziņoja. — Uzietas otra akvalanga pēdas!

Kad policists bija beidzis runāt, Vlaks apmierināts pasmaidīja.

—  Bet es esmu ticis uz pēdām cilvēkam, kas Tinā parādījies tieši tai laikā, kad gāja bojā krievu «roņi».

Pēc dienas vai divām uzzināšu sīkāk. Tātad šodien neesam slikti strādājuši.

Viņš vēl piedeva gāzi.

— Neesam slikti strādājuši… — Andreass bažīgi atkārtoja un apklusa, kļūdams domīgs.

Kur Vlaks ņēmis šīs ziņas? Pirms stundas viņam nebija ne jausmas par tādu cilvēku… Radiotelefona viņam nav… Kā var, sēžot automašīnā Atēnu Vienības laukumā, saņemt informāciju par notikumiem, kas risinājušies simt piecdesmit kilometru attālumā?

Jordanidis veltīgi lauzīja galvu, taču atbilde neradās, lai gan bija diezgan vienkārša. Vlaks nupat bija ticies ar savu labāko aģentu. Ļoti plaši informētu un tāpēc vērtīgu ziņu avotu, lai gan viņam, kā ikvienam cilvēkam, piemita arī vairāki trūkumi. Arī kāds visai specifisks defekts: uzreiz divas slepenas personiskās lietas, kas glabājās varenu resoru slepenajos arhīvos. Iekšlietu ministrijā viņš strādāja ar segvārdu Astoņkājis, bet Sabiedriskās kārtības ministrijā saucās par Mīdiju. Ko lai dara — Firss Anto- nionis kopš bērnības bija sapņojis būt ne tikai policists, bet ari pretizlūkošanas darbinieks…

* * *

Kapteiņleitnants Čižiks nejutās vainīgs. Vnš pēc labākās sirdsapziņas bija pildījis augstāko priekšnieku pavēles, un tā nav viņa vaina, ja pats galvenais no tiem bija nodevējs. Taču gan armijā, gan flotē, gan valsts drošības dienestā, gan jebkurā birokrātiskā varas struktūrā vispirms atbildīgs ir tis, kas atrodas pārvaldes piramīdas apakšā. Pēc minizemūdenes komandiera mičmaņa Kruta- kova nāves pēdējais uz hierarhijas kāpnēm bija transport- zemūdenes «U-762» komandieris.

— Es saņēmu jūras nodaļas priekšnieka apakšpulkveža Sušņakova pavēli veikt operāciju «Pāreja», — Čižiks skaidroja jau nez kuro reizi. — Iepriekš- noteiktā laikā kvadrātā «S-ll» uzņēmu zemūdenē cilvēku ar vienpadsmitās daļas priekšnieka ģenerāļa Verļinova rakstveida pilnvarām un saskaņā ar pavēli turpmāk rikojos pēc viņa norādījumiem.

Bijušais zemūdenes «U-762» komandieris jau daudzkārt to bija stāstījis: jūras nodaļas priekšniekam, militārā pretizlūkošanas dienesta operatīvajam pilnvarotajam, vienpadsmitajā daļā izveidotajai dienesta izmeklēšanas komisijai, Federālā pretizlūkošanas dienesta Iekšējās drošības nodaļas sektora priekšniekam, kara prokuratūras izmeklētājam… Un vēl vismaz kādam desmitam dažādu komisiju, inspektoru, pārbaudītāju, dienesta biedru, arī čukstus gultā sievai, nez cik reižu piekodinādams turēt mēli aiz zobiem… Turklāt Čižika stāstītais par deviņdesmit septiņiem procentiem atbilda patiesībai, bet trīs procentus, paļaudamies pašsaglabāšanās instinktam, viņš meloja visiem bez izņēmuma.

Taču viņš juta, ka nedz patiesība, nedz meli nepalīdz izkulties no ķezas, kurā bija nokļuvis, tāpēc aizvien vairāk niknojās uz visvisādiem pārbaudītājiem, uzraudzītājiem un kontrolētājiem, kas tik vien prot kā uzaudzēt taukus uz dibena, deldēt bikses uz ērtajiem, mīkstajiem štāba krēsliem un jautāt, kāpēc viņš, veicot kaujniecisku operāciju svešos teritoriālos ūdeņos, nav mācējis pazīt ienaidnieku, nav laikā stājies tam pretim un novērsis nepatikšanas visai šai kabinetu brālībai.

— …Kad pienāca apakšpulkveža Sušņakova pavēle atgriezties bāzē, zemūdenē uzņemtais cilvēks parādīja personas apliecību, kas darīja zināmu, ka viņš ir daļas priekšnieks ģenerālis Verļinovs, un uzņēmās komandēšanu, par ko liecina arī attiecīgs ieraksts zemūdenes žurnālā. Pēc tam viņš pavēlēja ievērot radio klusēšanas režīmu un sakarus ar bāzi neuzņemt. Nezinādams, ka Verļinovs ir nodevējs, es izpildīju visus viņa norādījumus…

Šoreiz Čižiks par notikumu stāstīja jaunajam pārdēvētās daļas priekšniekam pulkvedim Dronovam, kas aizbēgušā ģenerāļa krēslā sēdēja kā akmens statuja. Kapteiņleitnants brīnījās, kāpēc pulkvedis izraida ārā visus padotos un paliek viens pats. Un kāda viņam jēga klausīties liecību, kas fiksēta desmitos protokolu?

—  Pēc tam kad Verļinovs ar minizemūdeni bija pametis «U-762», es izsaucu bāzi un uzzināju, ka viņš ir noziedznieks, ko nepieciešams aizturēt…

Čižiks izvilka jau diezgan panēsātu kabatlakatiņu un noslaucīja nosvīdušo pieri. Dronovs cieši vērās apjukušajā kapteiņleitnantā. Apaļa seja, atkarenas ausis, galvvidū gaisā sacēlies matu cekuls. Trīsdesmit piecus gadus vecs, precējies, viens bērns, dzīvo virsnieku kopmītnes mazo ģimeņu blokā, ģimenes dzīve nav sevišķi izdevusies: sieva nav apmierināta ar algu, dzīvokļa trūkumu, vīra ilgo prombūtni. Čižika karjera bija sabojāta: viņam bija likts aiziet no atomzemūdeņu flotes, un ar pazeminājumu viņu pārskaitīja uz vienpadsmito daļu. Tiesa, vēl nesen tur viss kārtojās veiksmīgi — jaunais speciālo uzdevumu zemūdenes komandieris bija cilvēks ar perspektīvu, ar izredzēm mācīties akadēmijā, bet pēc tam — paaugstinājums, cits vadīšanas līmenis, atbilstošs materiālais nodrošinājums, dzīves apstākļu uzlabošanās, automobilis ar šoferi, zaldātiņi, kas pilda ziņneša, raitnieka, pavāra pienākumus… Tagad skaidrs: rožainās cerības vējā, nekādas izaugsmes, nekādas akadēmijas, nomaļa bāze elles aizkrāsnē, visu mūžu tikai kopmītne un, pensijā aizejot, zema dienesta pakāpe — tā nu arī ir visa perspektīva. Sieva viņam līdzi izsūtījumā nebrauks, viņai jau tagad ir mīļākais — kāds Butjko, komersants no «jauno» vidus. Tātacl vientulība, degvīns, naktīs halucinācijas.

Čižikam ne prātā nenāca, ka pulkvedis tik sīki izpētījis viņa privāto dzīvi, — labāk nekā viņš pats. Vismaz par Butjko kapteiņleitnants nezināja neko.

—   …Ar minizemūdeni sakaru nebija: viņš, riebeklis, arī tiem bija pavēlējis radio nelietot… Kad Krutakovs uzņēma sakarus ar mani, viņš ziņoja, ka Verļinovs aizbraucis motorlaivā, bet viņi pagriezušies atpakaļ…

Dronovs saprata: objektīvi spriežot, šis izspūrusais puisis ne pie kā nav vainīgs un nav pelnījis to, kas viņu gaida. Taču dzīves prasība bija atrast grēkāzi vai, teiksim, zibensnovedēju, un dienesta izmeklēšanas loģika grūda uz upuraltāra pusi tieši «U-762» komandieri. Citādi būs jānolaiž asinis Sušņakovam vai — var gadīties arī tā — viņam pašam…

Pulkvedim nebija žēl bijušā kapteiņa, jo līdzjūtība, kā, starp citu, arī gods, sirdsapziņa, godprātība un citas tamlīdzīgas kategorijas, neietilpa viņa dienesta vērtību sistēmā, neatspoguļojās raksturojumos, netika ņemtas vērā, noteicot kvalifikāciju, un neveicināja virzīšanos uz augšu pa dienesta kāpnēm. Viņš vērīgi aplūkoja Čižiku, atcerējās viņa ģimenes apstākļus, taču nepavisam nejuzdams līdzi jaunajam virsniekam ar sapostīto dzīvi. Dronovu interesēja vienīgi tas, vai Čižiks stāsta patiesību. Tieši no tā bija atkarīgs daudz kas, ari paša pārvaldes priekšnieka labklājība.

—… Es pavēlēju Krutakovam atgādāt to riebekli atpakaļ, viņš to panāca, izlaida no zemūdenes Prokopenko un Timofejevu…

Līdz šim kapteiņleitnants Čižiks bija stāstījis patiesību, bet te nu tie deviņdesmit septiņi procenti beidzās, lai gan Dronovam pats galvenais tikai sākās: tieši tāpēc, lai dabūtu dzirdēt atlikušos trīs procentus, viņš arī bija kapteini izsaucis uz Maskavu.

—   …Viņi to sagrāba un atgādāja atpakaļ, bet tad šis kaut ko izspēlēja…

—  Ko? — pulkvedis izsaucās gandrīz kliegšus. — Sīkāk! Ko izspēlēja?

—  Kaut ko izdarīja… Vai nu skābekli noslēdza, iztaisīja īssavienojumu vai kādu citu diversiju… Es tikai dzirdēju, ka Krutakovs iesaucās: «Turi viņu, citādi mums vakars!» Un tas bija viss, sakari pārtrūka…

—  Tātad tas notika mazajā zemūdenē? — Dronovs ar urbjošu skatienu vērās savā padotajā. — Izsakies precīzi, nemelo un neko nejauc — vai avārijas brīdī Verļinovs atradās zemūdenē?

Te nu bija īstenības galvenais punkts, kura dēļ Dronovs kapteiņleitnantu bija izsaucis uz personisku sarunu, lai gan daudzkārt bija lasījis raportus, ziņojumus, paskaidrojumus un Čižika pratināšanas protokolus, kuriem nevarēja piekasīties — nebija ne pretrunu, ne pat sīku atšķirību. Taču melot kādam operatīvajam pilnvarotajam vai izmeklētājam ir pavisam kas cits nekā melot pašam priekšniekam, no kura atkarīgs tavs liktenis.

—  Kur tad citur? — Čižiks aplaizīja kalstošās lūpas.

Viņš pats bija uzturējis sakarus ar minizemūdeni un

atcerējās mičmaņa histērisko kliedzienu: «Ek, maita, abus noslīcinājis, lasās prom… Es viņu tūlīt!» Pēc kāda laika bija dzirdama neskaidra murmināšana, un viņš saklausīja kaut ko tādu: «Noslīkšu kopā ar tevi, nelieti!» Tam sekoja lamas, klusums, atkal lamas, bezspēcīga niknuma pilni bļāvieni un tad izmisis šņuksts… «Viņš mani slīcina, šis ģenerālis, šis izdzimtenis! Noslīcina! Sabojājis dziļuma stūri, eju dibenā, jau simt metru, balastu nevar izpūst… Šis kroplis, šis pederasts nav aizvēris slūžu ārējo lūku, nevaru tikt ārā… Vakars! Nāciet palīgā… glābiet!»

«U-762» palīdzēt nekādi nevarēja. Atrast «mazulīti» nebija iespējams, un glābšanas darbu ierīces ari nebija zemūdenes rīcībā. Čižiks atcerējās Sušnakova draudus — ja Verļinovs aizbēgs, tiksi nodots tribunālam! Tāpēc viņš pārtrauca sakarus ar minizemūdeni un paziņoja to, ko jūras nodaļas priekšnieks ari bija gaidījis: Dzimtenes nodevības mēģinājums izjaukts, Verļinovs likvidēts, mini- zemūdenes apkalpe gājusi bojā…

—   Kur tad citur? — Čižiks atbildēja, izturēdams pulkveža blāvo acu hipnotizējošo skatienu. — Viņi visi atradās «mazulītē». Četri līķi…

—  Nu labi, — Dronovs pēc ieilgušas pauzes tā kā negribīgi izdvesa. — Tev laimējies… Ja tu būtu aizlaidis tādu pretvalstisku noziedznieku — tribunāls tev būtu garantēts… Ja noskaidrosies, ka esi samelojies, — vaino pats sevi!

Vērdamies aizejošā kapteiņleitnanta mazliet uzlīkušajā mugurā, pulkvedis nodomāja, ka tikai nātrija pentonāls spētu atklāt īstenību. Būtu bijis iespējams to plaši izmantot!…

Palicis viens, pārvaldes priekšnieks iegrima dziļās pārdomās. Tātad visi Verlinova dokumenti atdusas brāļu kapā Egejas jūras dibenā un nekādas briesmas nevar radīt — tāpat kā to saimnieks. Par koordinātu karti, par draudiem Kremlim un speciālajam bunkuram zina vienīgi Daņilovs. Pašreiz viņš atrodas hospitālī — «patiesības seruma» deva bija gadījusies pārāk liela…

Dronovs pacēla selektora klausuli un piezvanīja operatīvās nodaļas priekšniekam.

—  Kā klājas mūsu zinātniekam? — Pēdējā vārdā ieskanējās sarkasms.

—  Diezgan bēdīgi. — Majors Bobrikovs nopūtās kā nožēlodams. — Pārcentušies… Gribēja taču pēc iespējas labāk.

—  Cik bēdīgi?

Bobrikovs nopūtās vēlreiz.

—  Pieslēgts pie aparatūras «sirds-plaušas»… Ārsti stāsta, ka neesot dzīvotājs. Atslēgs, un cauri būs…

—  Vai oficiālā diagnoze noteikta?

—   Kā citādi! — Bobrikovs mazliet apvainojās. — Galvas smadzeņu asinsvadu aizsprostojums ar asinsizplūdumu mīkstajos audos un elpošanas centru paralīzi.

—   Labi, sapratu.

Lieta kļuva vienkāršāka. Tiesa, paliek vēl trīs cilvēki: Daņilova pratinātājs, procedūrā klātesošais Bobrikovs un mašīnrakstītāja… Bobrikovs ir viņa paša izvirzīts, pilnīgi uzticams cilvēks, praporščiks Kirejs — truls dzīvnieks, kas maz ko saprot, bet mašīnrakstītāja… ir tikai mašīnrakstītāja… Tomēr jārēķinās ar visiem. Cita lieta — iznīcināt kaseti un rūpīgi pārtaisīt protokolu tā, lai viss būtu it kā tāpat, tomēr jēga citāda — parasti murgi sakarā ar pārdozēšanu.

Jā, tā būs vislabāk. Lai Bobrikovs rīkojas ar savām rokām — viņš ir centīgs, it īpaši tādās reizēs, kad palīdz pats sev. Bet Dronova labklājība ir šā majora paša labklājības ķīla, to viņš saprot ļoti labi.

Pulkvedim noskaņojums uzlabojās. Par murgos sarunāto vadībai nezino un nekādu rīcību neuzsāk. >

* * *

Informāciju, protams, ja tā ir vērtīga, noslēpt gaužām grūti, daudz grūtāk nekā noslēpt tās īpašnieka līķi. «Tas, kas zināms diviem, zināms ari cūkai,» — tā mēdza teikt gestapo šefs Millers, un viņam bija pilnīga taisnība. Profesionāliem noslēpumu glabātājiem zināms arī cits teiciens: «Vislabākais līdzeklis neizpļāpāties ir neko nezināt.» Tajā tiešām pausta absolūta patiesība.

Taču cilvēks ir sabiedrisks dzīvnieks, turklāt — visai tālu no pilnības. Lai ēstu, dzertu, pārotos, cilvēkam vajadzīgi citi savas sugas indivīdi, turklāt biedrošanās norisē viņā mostas tieksme izpļāpāties, padižoties, dot daudznozīmīgus mājienus, izkratīt sirdi un citādi izpaust viņam uzticētu noslēpumu.

Informāciju var pārdot, apmainīt, nozagt, atņemt, pārtvert, un pastāv īpaši dienesti, kas ar to vien nodarbojas; viņiem vēl pieskaitāmi pusprofesionāļi un klaji diletanti, kas vēlas iedzīvoties uz šīs pieprasītās preces rēķina. Informācija, it īpaši slēpjamā, taču vajadzīga visiem: piekrāptiem vīriem un greizsirdīgiem mīļākajiem, komersantiem un baņķieriem, detektīviem un bandītiem, visvarenām korporācijām un valdībām. Ieinteresētās personas ir ar mieru maksāt par to jebkuru naudu, izdarīt visvisādus pakalpojumus, piekāpties, nogalināt, apbalvot ar ordeņiem, veicināt karjeru…

Tāpēc resoru noslēpumi, personiskie, militārie, ekonomiskie un politiskie noslēpumi rosīgi cirkulē pa neredzamiem kanāliem visā pasaulē, tikdami cauri bruņotu seifu sienām, ekranētām speciālām sakaru līnijām, divkāršām un trīskāršām apsardzes signalizācijas barjerām un valstu robežām.

Informācija ir varas pamats. «Kam pieder informācija, tas pārvalda situāciju.» Krievijas Prezidenta personiskās apsardzes priekšniekam ģenerālim Koržovam patika šis

teiciens, un viņš centās darboties saskaņā ar to. Prezi- ' > »

denta sargašana ir ārkārtīgi svarīga. Protams, federācijas valsts robežu apsardzība, armijas kaujas spēju uzturēšana, gādība par valsts drošību arī ir ļoti svarīga, taču tas viss ir diezgan abstrakti.

Kas, piemēram, cietīs no tā, ja trīs bruņoti robežpārkā- pēji no Azerbaidžānas iekļūs Krievijas teritorijā? Kas cietīs, ja veselas bruņoto spēku daļas un apakšvienības pārņems žūpošana, huligānisms un zagšana? Un kas cietīs, ja kāds nelietis, ko savervējis ārvalsts izlūkdienests, pārdos radara tehnoloģiju, ar kuru iespējams pamanīt neredzamo Stealth tipa lidmašīnu? Nez vai iespējams uzreiz atbildēt uz šiem jautājumiem. Bet ja nomaskējies snaiperis atklāj uguni uz Prezidenta automobili vai, valsts gal- vam tiekoties ar tautu, piezogas maniaks ar dunci, vai terorists uzstāda mīnas Prezidenta korteža ceļā… Tur tūlīt ir skaidrs, kas var dabūt ciest. Vispirms tas ir skaidrs pašam Prezidentam. Tāpēc ģenerālis Koržovs saņem pilnīgu Saimnieka atbalstu jebkurā savā pasākumā.

Galvenais informācijas iegūšanas veids ir operatīvā darbība: ārējā novērošana, iekšējā kontrole, audio un video ieraksti, telefona sarunu noklausīšanās, pasta sūtījumu perlustrācija un citi tamlīdzīgi paņēmieni, kas dod iniciatoram deviņdesmit piecus procentus nepieciešamo ziņu. Bijušajos komunistu laikos operatīvo darbu veica tikai divi resori: Iekšlietu ministrija un Valsts drošības komiteja. Un ministriju, kas cīnījās pret noziedzību, iespēju ziņā nevarēja nemaz salīdzināt ar tās «vecāko brāli». Apgādāta ar modernu speciālo aparatūru, kas ar starpnieku palīdzību iepirkta ārzemēs, nokomplektēta ar labi paēdušiem, apģērbtiem un apautiem, ar dzīvokli apgādātiem speciālistiem, Valsts drošības komiteja piegādāja CK, Politbirojam un personīgi Ģenerālsekretāram pagalam pārsteidzošas ziņas, ko bija sagādājusi ārējā un iekšējā izlūkošana.

VDK bija slepenās informācijas monopoliste. Galvenās pārvaldes, pārvaldes, nodaļas un teritoriālie orgāni nepieciešamības robežās dalījās tajā, bet savāktās ziņas ārpus «kantora» neizkļuva. Pēc tā ari neradās vajadzība: visi dienesti, kas gādāja par valsts drošību, bija savākti zem viena jumta. Izlūkošanu ārzemēs organizēja Pirmā galvenā pārvalde, iekšējo — Otrā, ar pretizlūkošanu bruņotajos spēkos nodarbojās Trešā, valdības sakarus nodrošināja Astotā pārvalde, bet vissvarīgāko zinātniski tehnisko objektu drošību — vienpadsmitā daļa… Un, ja kaut kur — Pentagona štābā, Maskavas kabinetos, atomzemūdenē vai Mēness otrā pusē pavīdēja baumu ēna, kas varētu apdraudēt politisko un valstisko vadību, tūlīt tika informēta Devītā pārvalde, kas nodarbojās ar pirmo personu fizisko aizsardzību.

Kad šo monstru it kā demokrātijas labā sacirta gabalos, stāvoklis krasi mainījās. Pirmā pārvalde kļuva par patstāvīgu Arējās izlūkošanas dienestu un tagad strādāja

pati par sevi tāpat kā patstāvīgais Federālais robeždie- nests, Valdības sakaru un informācijas aģentūra un vairākas citas apakšvienības… «Devītniece» pārvērtās par Galveno apsardzes pārvaldi un vairs obligātā kārtā nesaņēma operatīvo informāciju no radnieciskiem dienestiem. Protams, sadarbošanos neviens nebija atcēlis, taču, ja Drošības ministrijas terorisma apkarošanas nodaļa uzodīs, ka gatavojas sazvērestība pret Papuci, vai tad Borisovs sāks dalīt laurus ar Koržovu? Skaidrs, ka ne. Pats izmantos iegūtos materiālus, parādīs, cik viņš vajadzīgs un noderīgs, un kopā ar Stepaškinu izcelsies Prezidenta acīs.

Koržovu tāds stāvoklis neapmierināja. Viņš, kā ari pienācās, audzēja sava dienesta «muskuļus»: darbinieku skaitu palielināja līdz piecdesmit tūkstošiem, pārliecināja Prezidentu, lai Galvenajai apsardzes pārvaldei pakļauj atsevišķo Kremļa pulku, vēlāk arī bijušās komitejas super- vienības «Alfa» un «Vimpel», gatavojās dabūt savās rokās smago tehniku: tanku rotu un kaujas helikopteru eskadriļu, tā teikt, nenāks par ļaunu, ja kaut kas atgadīsies…

Koržovam bija daudz ieceru, un tām visām bija konkrēts mērķis: cik vien ļauj apstākļi, paplašināt savas pilnvaras un palielināt savu spēku iespējas, pakļaujot sev citus speciālos dienestus. Pirmie soļi šai virzienā bija sekmīgi. Sākumā Prezidenta personiskā apsardze ietilpa Galvenajā apsardzes pārvaldē, ko komandēja ģenerālleitnants Boreckovs, taču faktiski Koržovs tai nekad nebija pakļauts un vēlāk panāca arī juridisku atdalīšanos. Lai Boreckovs rūpējas par deputātu, ministru, Konstitucionālās tiesas locekļu drošību, viņam jau tā darba pietiek… Pirmās personas apsargāšana ir daudz smalkāka, sarežģītāka un individuālāka. Paskat, cik liels bars ir deputātu! Tos visus pienācīgi uzraudzīt nemaz nav iespējams, te, vienu nogalina, te otru… Nekas briesmīgs jau nenotiek, izvēl jaunus, un lieta darīta. Valstiskuma simbols, Konstitūcijas garants, katra Krievijas pilsoņa cerība un balsts, lai kur viņš atrastos… Tā domāja ģenerālleitnants Koržovs, un Prezidents bija ar viņu pilnīgi vienisprātis.

Bet, kad domstarpību nav un rīcības brīvība liela, jebkuru jautājumu risināt ir vienkāršāk par vienkāršu. It īpaši — izraugoties piemērotu bridi. Tā nu Koržovs pēc sīva cīniņa tenisā pažēlojās:

—   Mēs kā tādi akli kaķēni skrienam ar galvu sienā, nav mums ne acu, ne ausu, atliek tikai cerēt uz Iekšlietu ministriju un Drošības ministriju, varbūt pēkšņi tās pagodinās mūs un pazinos par draudiem jums… Bet ja nu neparādīs tādu godu? Kā viņi strādā, tas ir zināms… Varbūt nemaz negribēs mums parādīt… Arī tādi gadījumi ir bijuši…

Vīni sēdēja verandā. No spēles sakarsušais un dušas atveldzētais Prezidents bija labā noskaņojumā: galvenais miesassargs nebija viņu pārlieku notrenkājis, tomēr pilnīgi radījis iespaidu, ka notiek īsta sportiska divkauja, bez skaidri redzamas tīšas piespēles; Koržovam nebija sulainiskas pakalpības gars, kas piemita dažiem ministriem un var tikai kaitināt.

—   Kas tad kavē? — Prezidents vaicāja zemā, dunošā balsī un no augstas kristāla krūzes iedzēra malku gaiša, zeltaina «hesera». — Ko tu ierosini?

—  Likums jālabo. — Koržovs, pārvarēdams pretīgumu, ari iedzēra lielu malku. Alu viņš ciest nevarēja, un ilgu gadu mēģinājumi pie tā pieradināties nedeva gandrīz nekādus rezultātus. — Lai mēs paši varētu veikt izlūkošanu… Atklāt dažādus maniakus, teroristus. Paši. Nebūtu ne no viena atkarīgi, nevajadzētu cerēt uz citu labvēlību…

—  Nu tad izlabosim to likumu, — Prezidents piekrita. — Sagatavo projektu!…

Tā Galvenā apsardzes pārvalde dabūja tiesības veikt operatīvo darbu. Koržovs ļoti žigli noorganizēja pats savu parastajām telefona līnijām pieslēgto aparātu noklausīšanos, kā ari ierīkoja ATS-1 un ATS-2, lai noklausītos sarunas pa speciālajiem valdības telefoniem. Mobili posteņi cieši slēgtos autofurgonos braukāja pa Maskavu, uz ilgu laiku apstādamies pie mājām, kurās dzīvoja Koržovu interesējoši cilvēki. Lāzerdetektori fiksēja stikla vibrācijas, pierakstīja privātas sarunas, īpaša aparatūra ieguva informāciju no_ datoru termināliem, atšifrēja rakstāmmašīnu klaboņu. Arējās novērošanas brigādes izsekoja izpētāmo personu pārvietošanos un kontaktus, ielavīšanās grupas dienesta telpās un dzīvokļos uzstādīja mazus mikrofoni- ņus, bet dažreiz ari videokameras… Koržova darbinieki vervēja valdības aparāta ierēdņus, augstāko amatpersonu, deputātu un ministru kalpotājus. Operatīvā nodaļa paplašinājās arvien vairāk.

Zaudējuši monopolu slepenās informācijas vākšanā, iekšlietu ministrs un drošības ministrs kļuva ārkārtīgi neapmierināti ar sāncenšu aktivitāti, taču nespēja neko grozīt. Bet Koržovs pa to laiku izteica Prezidentam domu, ka konsekventa demokrātijas nostiprināšana prasa turpmāk vēl vairāk samazināt Drošības ministrijas pilnvaras.

—   Par kādu drošību viņi gādā? — Koržovs vaicāja savam patronam, kopā ar viņu iedams rīta pastaigā gar valdības vasarnīcu. — Tā ir vakardienas pieeja! Un kāpēc viņiem vajadzīga izmeklēšanas pārvalde? Vai pārvalde cīņai pret terorismu? Norisinās tieša milicijas, prokuratūras un mūsu pilnvaru dublēšana…

Beidzās ar to, ka notika kārtējā Drošības ministrijas kastrācija un tā kļuva par Federālo pretizlūkošanas pārvaldi ar šaurām funkcijām, kuras uzdevums bija pretdarbība citu valstu izlūkdienestiem Krievijas teritorijā. Drošības ministrijas novājināšana automātiski darīja stiprāku Koržova resoru. Bet viņš nedomāja apstāties pie sasniegtā. Cilvēki no Galvenās apsardzes pārvaldes sāka parādīties Krievijas vēstniecībās ārzemēs, izvērsa_ paši savu aģentūru un ieguva izlūkinformāciju, apejot Arējās izlūkošanas dienestu un Aizsardzības ministrijas ģenerālštāba Galveno izlūkošanas pārvaldi.

Arējās izlūkošanas dienesta šefs, apvienojies ar ārlietu ministru un aizsardzības ministru, delikāti pažēlojās Prezidentam par nadzīgā konkurenta izdarībām.

—  Nepiemītošas funkcijas… Traucē rezidentu darbu… Notiek demaskēšanās ārzemju specdienestu priekšā: izlūkošanas lauks ir diezgan šaurs, un ja tur grūstās daudz cilvēku…

—  Tikšu skaidrībā! — Prezidents stingri apsolīja un vēlāk Koržovam sacīja: — Ko tu pinies pa kājām mūsu izlūkiem? Vai te tev trūkst ko darīt?

Koržovs nemaz neapmulsa.

—       Tieši aiz robežām bieži briest sazvērestības. Tur viņus neviens nekontrolē, ko grib — to ari dara. Es jums parādīšu šādus tādus kompromitējošus materiālus…

Videolentē ierakstītais vēstniecības otrā sekretāra dzimumakts ar militārā atašeja sievu atstāja iespaidu uz Prezidentu, un, kaut gan nebija gluži skaidrs, kā ārzemēs notikusī mīlestības dēka spēj apdraudēt Pirmo personu valstī, ģenerālmajora rīcība izpelnījās klusu atzinību.

Panākumi bija jāattīsta tālāk un jānostiprina.

—  Teroristi taču parādās te vienā, te otrā vietā. — Pilnīgi kailais Koržovs, dziļi ieelpodams mitro, karsto, pēc zāles smaržojošo tvaiku, prasmīgi pēra ar slotu ve- cišķo Prezidenta ķermeni. Prezidents gulēja uz lāvas, galvu uzlicis uz sakrustotām plaukstām, un paklusi krek- stēja. Kopš bērnības laukos pieradis pie krievu pirts, viņš deva tai priekšroku un jaunmodīgo svešzemju saunu ar sausu tvaiku nepavisam neatzina, tāpēc viņam tuvākajām aprindām neatlika nekas cits kā savās vasarnīcās izdarīt attiecīgu pārbūvi.

—  Jārada reģionālas «Alfas» apakšvienības. Tad daudz ātrāk varētu ierasties notikuma vietā… Un mūsu pārvaldes filiālēm jābūt katrā apgabalā, novadā un republikā… Uzdevums apsargāt varas iestādes taču attiecas arī uz gubernatoriem… Nu tad arī sargāsim…

Koržovs dūšīgi strādāja ar slotu, reizē turpinādams nopietno sarunu; balss viņam nepārtrūka tāpat kā ilga skrējiena laikā — korpulentais augums viņu netraucēja uzturēt lielisku formu.

—  Tu taču nedomā tikai par viņu apsardzību, vai ne?— Papuča balss skanēja dobji. — Gribi ar savu tīklu aptvert visu zemi? Paralēli ar pretizlūkošanu un Iekšlietu ministriju? Bet ko teiks tavi draugi Stepaškins un Jarenko? Stepaškins jau tā žēlojas, ka Koržovs esot atņēmis spēka struktūras, sagrābjot sev jaunas pilnvaras un drīz vien visi nokļūšot viņa pakļautībā…

—  Lai labāk nerunā! — Galvenais miesassargs tagad ar izsutušajām bērza lapām glaudīja plato, no pēršanas sasarkušo priekšnieka muguru, nomierinādams zemādas asinsriti. — Ja pats nav spējīgs peles ķert, kādam jāstrādā viņa vietā… Vai viņš jums ir ziņojis, kādu iekrišanu pieļāvis Grieķijā?

—   Grieķijā… No Ārlietu ministrijas saņemta informācija. Vakar Voronkovs ziņoja: mūsu vēstniekam pieņemšanas laikā neoficiāli darīts zināms, ka pie kādas salas atrasti divi noslīkuši akvalangisti ar krievu aprīkojumu… Vai tā ir Stepaškina kļūme?

—  Kura gan cita? Es neesmu uz turieni sūtījis savus cilvēkus speciālā misijā.

Nolicis pie malas pirts slotu, Koržovs paknikšķināja pirkstus, izvingrinādams plaukstas, un tad cieši satvēra patrona plecus.

—  Uzmanīgāk! — Prezidents ievaidējās. — Esi gan spēkavīrs, sasodīts… Tiec skaidrībā par tiem akvalangistiem! Ko vini tur darīja, kas sūtīja, kādēļ aizgāja bojā…

—   Noskaidrošu, — Koržovs stingri apsolīja. — Man ir interesanta informācija arī par militārajiem. Tur ar ieroču eksportu ir tāda bakhanālija, ka sagaidāms liels starptautisks skandāls. Bet kas viņus pārbaudīs? Galvenā izlūkošanas pārvalde ir ministrijas pakļautībā, Federālais pretizlūkošanas dienests tagad pāri robežai neskatās, bet Arējās izlūkošanas dienestam ir pavisam citi uzdevumi…

Viņš pabeidza masāžu, nepacietīgi gaidīdams atbildi uz netiešo, bet ļoti svarīgo jautājumu. Taču Prezidents klusēja, it kā būtu iesnaudies. Koržovs nodomāja, ka atbildes nebūs.

—  Labi, mēģini tikt skaidrībā arī par to, — beidzot Saimnieks ierunājās. — Vai bail tev nav? Ar Federālo pretizlūkošanas dienestu, Iekšlietu ministriju un Arējās izlūkošanas dienestu tu jau esi saēdies, tagad vēl saiesi ragos ar Gontaru… Ar ko kopā šņabi dzersi?

—  Kas man ko baidīties… Nezoģu, kukuļus neņemu. Lai baidās viņi!

—  Arī pareizi. — Smagi balstīdamies uz plaukstām, Prezidents piecēlās un norausās no lāvas. — Paraudzīsimies, kā tu strādāsi. Varbūt tiešām būs tev jāpakļauj visi spēka resori…

Koržovs izturēja vērīgo skatienu.

—  Lēmējs esat jūs. Nekādas privilēģijas neesmu lūdzis un no darba vairījies ari neesmu. Ko uzdosiet, to arī pildīšu.

Atbilde Prezidentam patika.

Divi Grieķijas jūras kara flotes traleri neatlaidīgi va- goja akvatoriju no sešpadsmitā līdz astoņpadsmitajam kvadrātam, pildīdami mācību uzdevumu: meklēja mīnas dažādā dziļumā, arī tādā, kur tās nekad neizliek. Matroži smējās par nesaprātīgo rīcību, virsnieki īgni pauda komandierim neizpratni par štāba ierēdņu tik skaidri redzamo aplamību. Arī vieta nav piemērota manevriem — gandrīz pie pašas salas, turklāt bīstama sablīvētība. Pret- zemūdeņu kuģis, ūdenslīdēju laiva, peldošā laboratorija, tehniskie palīgkuģi…

Komandieri diskusijās un paskaidrojumos neielaidās — ne tik daudz tāpēc, ka pavēles neapspriež, bet gan tāpēc, ka viņi bija mazliet vairāk informēti. Viņi zināja: dīvainās mācības modri vēro pretizlūkošanas dienests un kontrolē pati augstākā flotes vadība. Un noprata: mācības ir tikai maskēšanās. Ne velti mazā platībā sapulcēti tieši tie kuģi, kas prot izklausīt, izskatīt un ar uguni iztaustīt ūdens slāņus dažādā dziļumā. Tātad dziļumā meklē kaut ko valsts interesēm ļoti svarīgu.

Visu pie Tinas sabraukušo speciālo peldošo līdzekļu aparatūra tiešām strādāja ar pilnu jaudu. Eholoti izzīmēja šelfa reljefu, ar datoriem savienotās hidroakustiskās sistēmas analizēja zemūdens pasaules skaņas, jutīgi sensori izdarīja magnētiskā lauka mērījumus… Aparāti pārbaudīja cits citu, taču nekādas novirzes parastajā Egejas jūras dzīvē pagaidām neizdevās atklāt.

Zvejnieki bija neapmierināti ar flotes lielo aktivitāti — viņu šoneri tika izspiesti no ierastajām vietām. Taču neviens notiekošo nesaistīja ar šonera «Jūras zvaigzne» neparasto lomu — tā tīklā bija iekļuvis dīvainas konstrukcijas akvalangs. Zvejnieki nepiešķīra nozīmi arī tam, ka «Jūras zvaigzne» jau vairākas dienas neizbrauc jūrā. Vai tad Ādamam nevarēja rasties visvisādi iemesli? Saslimis, sācis uzdzīvo^ varbūt kādas problēmas ģimenē…

Patiesībā Ādams, klusībā nolādēdams to nelaimīgo dienu, jau desmito reizi stāstīja policistiem par savu atradumu. Vietējais inspektors — spēkavīrs Andreass un kāds nepazīstamais no Atēnām uzmanīgi viņā noklausījās, bet pēc tam uzdeva nebeidzamus urķīgus jautājumus.

—  Tu gribi teikt, ka tas dzelzsgabals nebija nogrimis dibenā kā akmens, bet peldēja gluži kā sardine un mierigi iepeldēja tavā tīklā? — Andreass drūmi interesējās, pamādams uz kabineta stūri nolikto lielo, smago elpošanas aparātu.

Policijas iecirknis atradās nokalnē pie pašas Ieraujas. Pa mazo lodziņu varēja redzēt karakuģus joprojām braukājam tai pašā agrākajā rajonā. Ādams nejutās vainīgs, taču saprata, ka iekļuvis nopietnā ķezā.

—  Nezinu, kāpēc tas dzelzsgabals peldēja… Kā bija, tā ari stāstu…

Viņš pats juta, ka izskaidrojums nav pārliecinošs, taču nekā cita viņam nebija ko teikt. Nepazīstamais pieliecās policistam pie auss un sāka kaut ko čukstēt.

—   …Nulles peldspēja, atbilst izejas dziļumam, — Ādams izdzirda, nesaprazdams, vai tas nāk viņam par labu vai par ļaunu.

—  Nu labi. — Inspektors novērsa smago skatienu, un zvejnieks, viegli uzelpodams, izslējās taisnāk. — Mēģināsim tev ticēt… Bet tev jāatceras viss neparastais, kas notika tajās dienās.

Nepazīstamais policists, pienācis cieši klāt, uzlika roku Ādamam uz pleca, un nebija saprotams — draudzīgi vai draudīgi. Cauri krekla audumam Ādams sajuta, ka roka ir karsta un spēcīga. Ja kraus ar tādu pa ausi…

—  Kas tas ir par svešu cilvēku, kas uzradies salā? Kur viņš ir pašreiz?

Ādams sastinga, tomēr ārēji saglabāja mieru.

—   Tūristi jau pastāvīgi ierodas… Vai nu visiem pakaļ izskraidīsi…

—     Kas nu tagad par tūristiem! — izsaucās vietējais policists. — Nav taču sezona! Tu kaut ko noklusē.

Roka uz pleca kļuva vēl karstāka.

Kamēr Jordanidis un Vlaks mācās virsū «Jūras zvaigznes» īpašniekam, peldošās laboratorijas operators, kas izdarīja magnētiskā lauka mērījumus, kādā reljefa krokā pamanīja kaut ko neparastu. Nospiedis mēroga palielināšanas taustiņu, viņš uzmanīgi aplūkoja zilo līniju vijumu uz spīguļojošā ekrāna. Nē, tas nebija dabas objekts… Prasmīgie pirksti pierasti skraidīja pa taustiņiem. Ekrāna labajā stūri parādījās pulsējoši skaitļi: masa, garums, platums…

—  Uzmanību! — viņš skaidri sacīja mazā iekšējo sakaru mikrofonā. — Simt deviņdesmit metru dziļumā atklāts ovāls metāla priekšmets. Septiņi reiz divarpus metri, apmēram trīs tonnas…

Izpētes grupas vadītājs — Skandalida resora virsnieks— notrīsēja kā dzinējsuns, kas saodis medījumu.

—  Apstājieties, liekas, esam kaut ko atraduši! — viņš uzsauca • kapteinim.

—  Stop! — kapteinis tūdaļ deva komandu.

Pēc brītiņa no klāja nolaida torpēdai līdzīgu cigārveida futrāli ar dziļūdens telekameru. Dzidrie, zilie viļņi aparātu satvēra savā varā, tā tumšais siluets kļuva aizvien neskaidrāks un beidzot izzuda, tikai tievā, nostieptā trose norādīja iegremdēšanas virzienu.

Piecdesmit'metru dziļumā «torpēdas» priekšgalā iedegās viens no četriem iluminatora prožektoriem. Atkarībā no zemūdens valstības satumsuma pārējie prožektori iespīdējās cits pēc cita, lai nodrošinātu kvalitatīvu uzņemšanu. Sasniegusi noteikto dziļumu, «torpēda» ieslēdza motorus un, skraidīdama šurpu turpu, cik to ļāva speciālā izritinātā trose, sāka meklēšanu. Gaismas stari iztvēra no tumsas te jūras dibena nogulu pauguriņus, te ērmotas formas akmeņus, te klinšu atlūzas…

Augšā operators, pieplacis pie monitora ekrāna, nervozi vadīja telekameru. Pretizlūkošanas darbinieks un kuģa komandieris kā sasaluši stāvēja viņam aiz muguras un cieši vērās neskaidrajos attēlos. Neviens nezināja, ko viņi pēc brītiņa ieraudzīs, un šī neziņa saasināja saspringuma pilnās gaidas. Konstatēt magnētiskā lauka izmaiņas ir daudz yieglāk nekā atrast konkrētu, gluži sīku fizisku objektu. Ūdens virsas un piedibens straumes pārvirzīja gan peldošo laboratoriju, gan telekameru, trose ierobežoja tās kustīgumu, gandrīz divsimt metru biezais ūdens slānis izkropļoja no augšas dotās komandas. Operatora seju klāja lielas sviedru lāses.

—   Ne tur, vairāk pa labi… — viņš čukstēja caur zobiem. — Tagacl drusciņ atpakaļ…

— Tur nu ir! — reizē iesaucās abi viņam aiz muguras stāvošie cilvēki.

Starp neskaidrajām dabas darinājumu aprisēm gaismas stars pēkšņi uz mirkli izrāva no tumsas skaidru metāla priekšmeta siluetu, kas tūlīt pat nozuda aiz ekrāna malas.

—   Padocl atpakaļ! — kapteinis komandēja, bet operators caur zobiem izlamājās, ar visu savu būtni tiekdamies dziļumā, lai kvarca aci pagrieztu vajadzīgajā virzienā. Un viņam tas izdevās. Priekšmets atkal parādījās monitora centrā, prožektori spoži apgaismoja kniedētu tērauda korpusu, caurspīdīgu pussfērisku kapteiņa kabīni, salauztu dziļuma stūri…

—   Kas tas ir? — pretizlūks izdvesa jautājumu.

—  Miniatūra zemūdene, — kapteinis paskaidroja kā zinātājs. — Pārvieto zemūdens diversantu grupas.

Un tūlīt pat viņš īsi pavēlēja operatoram:

—   Paskaties, kas tur iekšā!

Caurspīdīgā pussfēra pietuvojās ekrānam, operators attēlu maksimāli palielināja un ar gaismas stariem iztaustīja šauro kabīni.

—  Tur ir līķis!

Tiešām, uz grīdas pie vadības pults atradās čokurā sarāvies cilvēka ķermenis.

* * *

Drēgnā tumsā septiņdesmit metru dziļumā zem milzīgās pilsētas asfalta jutīgi snauda kodolspridzeklis, kas gulēja eksperimentālajā pazemes transportierī, ar kuru bija atgādāts uz šo iniciēšanas punktu. Ar pavisam nelielas jaudas spridzekli šeit pietiktu, lai sakustinātu zemes slāņus un pilnīgi sagrautu objektu piecpadsmit kilometrus uz' ziemeļaustrumiem — Maskavas Kremli, kas kļuvis par lepnumu un simbolu vienai no vislielākajām galvaspilsētām pasaulē.

Jau pati doma par tādas kataklizmas iespēju būtu varējusi padarīt traku Kremļa komandantu, Galvenās apsardzes pārvaldes priekšnieku ģenerālleitnantu Boreckovu un Prezidenta drošības dienesta priekšnieku ģenerālmajoru Koržovu. Ārkārtīgi svarīgā apsargājamā objekta bloķēšana uz zemes, no gaisa un pazemes pilnīgi izslēdza iespēju, ka tam varētu piekļūt kāds diversants vai terorists. Bet par seismiskā ieroča iespējām un Verlinova «pārsteigumu» ģenerāļi neko nezināja.

Pazemes transportieris ar kodollādiņu atradās šahtā, kura sākās vienā no daudzajiem Maskavas speciālo komunikāciju tuneļiem, ko savā laikā aprūpēja PSRS VDK vienpadsmitā daļa. Šahtas ieeja bija aizmūrēta, putekļiem klāta, un to sameklēt simtiem kilometru garajos speciālajos tuneļos nebūtu spējuši pat visi Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes darbinieki ar pulkvedi Dronovu priekšgalā. Vienīgi lādiņa novietnes organizatori Verļinovs un Daņilovs un nezināmie izpildītāji būtu varējuši pateikt šahtas atrašanās vietu. Bet ģenerālis un institūta priekšnieks nebija starp dzīvajiem, izpildītājus Dronovs gan intensīvi meklēja, taču viņi paši par sevi nez vai maz bija bīstami.

Nepārvērtējami liela loma lādiņa likvidēšanā varētu būt kartei ar iniciēšanas punktu koordinātām, taču Dronovs zināja, ka tā atrodas pie Grieķijas krastiem nogrimušajā minizemūdenē kopā ar Verlinova līķi.

Pulkvedis kļūdījās. Valerijs Antonovičs Verļinovs bija dzīvs, sveiks un vesels, ja neņem vērā morālos pārdzīvojumus, ko veclaicīgā, sen no apgrozības izzudušā valodā dēvē par sirdsapziņas pārmetumiem. Sapņos viņam rādījās, ka no speciālas zemūdens pistoles izlido sešskaldņu bultas, kas ieurbjas vecākā matroža Timofejeva un otrās pakāpes staršinas Prokopenko miesā, mocīja mičmaņa Kruta- kova pārvērstā seja — šo cilvēku viņš bija nogremdējis jūras dzelmē, sabojādams minizemūdenes dziļuma stūri…

Protams, tā bija pašaizsardzība, viņš tikai bija gribējis tikt projām, nevis laupīt kādam dzīvību, bija brīdinājis, lai liek viņu mierā, un tā nav viņa vaina, ka puiši neklausīja… Ja viņš nebūtu nonāvējis vajātājus, tie būtu nonāvējusi viņu. fā tas bija, taču katram ir sava taisnība. Pamēģini Verlinova patiesību ieskaidrot Timofejeva, Prokopenko un Krutakova tuviniekiem, kam vistaisnīgākā un pareizākā liktos minizemūdenes apkalpes izrēķināšanās ar bēgošo ģenerāli…

Nu jau bija pagājis vairāk nekā pusgads, kopš Verļinovs dzīvoja Kiklādas arhipelāga salā Mikonā, divpadsmit kilometrus uz dienvidaustrumiem no Tinas. Tur stāvā ziemeļu nogāzē atradās Kristofora Grigoriada villa, lejā atsevišķā piestātnē viļņos šūpojās viņa sniegbaltā jahta «Marija». Pēc tā traģiskā zemūdens cīniņa tieši uz «Marijas» klāja uzcēla Verļinovu kopā ar skuteri.

Tagad Verļinovs sēdēja stiklotā verandā un, domīgi lūkodamies bezgalīgajā jūras plašumā ar nekārtīgi izmētātajiem sīko salu plankumiņiem, lēni šūpojās krēslā. Viņam bija tumši pelēks uzvalks, gaiši zils krekls un tumši zila kaklasaite — tieši tā viņš ģērbās ari Maskavā. Verļinovs vispār bija ļoti konservatīvs, un, ieradies šai viņam jaunajā pasaulē vārda tiešā nozīmē kails, ja neskaita p'eld- biksītes un hidrokostīmu, viņš pacentās radīt ap sevi agrākās dzīves apstākļus. Viņa guļamistabā karājās gaišzili rītasvārki, kas ne ar ko neatšķīrās no sava dubultnieka l^ņina prospektā; uz galdiņa japāņu elektriskais skuveklis — modernizēts tā variants, ar ko viņš bija skuvies pēdējos piecpadsmit gadus un ko jau sen bija laiks nomainīt. Kristofors ar zināmām pūlēm bija dabūjis skaisti darinātu mauzeri HS — novecojušos, no mūsdienu modeļiem atpalikušu, taču pierastu šaujamo. Šeit viņu neviens neapdraudēja, villa tika labi apsargāta, taču pieradums nēsāt ieroci bija iesīkstējuša dzīvesveida elements. Viņš bija pieradis galu galā paļauties tikai uz sevi un nevēlējās zaudēt efektīvas pašaizsardzības iespēju, tāpēc sešsimt piecdesmit gramu smagā spēļlietiņa zamšādas makstī vienmēr karājās kreisajā pusē pie siksnas. Viņam patika no mīksta zamša darinātas makstis.

Ja majors Mežujevs, kapteinis Vasiļjevs, pulkvedis Dronovs vai kāds cits no ģenerāļa bijušajiem padotajiem tagad viņu redzētu, tie konstatētu, ka viņš nav mainījies, tikai sirmu matu varbūt saradies vairāk. Kā jau bija ierasts pēc senas dienas kārtības, Verļinovs cēlās ap septiņiem, izdarīja spēka vingrinājumus, skrēja apkārt villai, cik to ļāva kalnu reljefs. Līdzās skalojās jūra, un agrāk viņam ļoti bija paticis peldēt — ar masku, ar akvalangu vai tāpat vien, seju iegremdējot sāļajā, dzidrajā ūdenī… Bet tagad jūras dibenā gulēja atriebību alkstošais Timofejevs, Prokopenko un Krutakovs, kas kāri taustījās ar apbrīnojami garām, zilām rokām, meklēdami savu slepkavu. Un Verļinovs nespēja sevi piespiest doties jūrā. ŠI pārmaiņa no ārienes nebija manāma, taču tā bija ārkārtīgi būtiska.

Blakus šūpuļkrēslam stāvēja mazs servēšanas galdiņš, uz tā metāla paplāte ar dažām pudelēm un platkakla termosu. Laiku pa laikam Verļinovs augstā glāzē ar biezu dibenu sajauca sauso martīni un toniku, ar sudraba standziņām izvilka no apsvīduša trauka vairākus ledus kubici- ņus, ar interesi vērodams, kā tie noklunkšķ iedzeltenajā šķidrumā — vispirms pēc inerces grimst, bet tūlīt uzpeld virspusē. Pagaidījis, kamēr martīni kļūs mazliet vēsāks, viņš iedzēra nelielu malku, ļaudams skāņajam, rūgtena- jam šķidrumam paskaļoties pa muti, un tā nu glāze nemanāmi kļuva tukša. Šī procedūra atkārtojās tik ilgi, kamēr pudefē vēl bija reibinošais dzēriens. Agrāk Verļino- vam alkohols nekādu baudu nebija sagādājis, un vienatnē viņš nekad nebija dzēris. Tāda bija otra ar viņu notikusi pārmaiņa, un viņš saprata, ka otrā ir pirmās sekas.

Kristofors ilgi nepārradās, un ģenerālis jau juta vieglu nemieru. «Ģenerālis vai bijušais ģenerālis?» viņš bieži jautāja pats sev. Protams, tur, dzimtenē, atbilde var būt tika viena: ja piespriests sods par nodevību, notiesātais katrā ziņā zaudē ordeņus, medaļas, militārās un speciālās dienesta pakāpes, zinātniskos grādus, īpašumus — visu, pat dzīvību; tādās lietās tiesa neparāda pēdējam laikam raksturīgo liberālismu.

Kā tad izpaudās viņa «nodevība»? Vai tādējādi, ka viņš gribēja atveseļot sabiedrību, izbeigt noziedzību un korupciju, no valsts aparāta izmēzt nodevējus un izvirtuļus? Jā, tas ir ārkārtīgi nopietns noziegums, jo šos labos nodomus nav iespējams realizēt, nemainot satrunējušo režīmu, kas valsti novedis līdz tādam stāvoklim. Un visas ieinteresētās personas saprot, ka, nostājies uz pārmaiņu ceļa, ģenerālis neuzkavētos iekšējās kontroles ministra postenī, bet virzītos augstāk, balstīdamies uz izmisumā iedzītajiem iedzīvotājiem un spēka struktūrām, ko nebeidzamais haoss novedis līdz pēdējai robežai…

Verļinovs šūpojās stiprāk nekā parasti, norasojušajā glāzē iešķindējās ledus gabaliņi. Nelikumīga robežas šķērsošana? Tā taču ir parasta lieta speciālo dienestu praksē. Viltoti dokumenti? Viņš no iekškabatas izvilka ASV pilsoņa pasi un atvēra zaļos vāciņus. Džeimss Roberts Kordeils, piecdesmit četri gadi, augums piecas pēdas vienpadsmit collas, svars divsimt piecdesmit mārciņas, acu krāsa brūna. Blakus viņa paša fotogrāfija: plats, lai gan mazliet piespiests smaids, atklāts skatiens, enerģisks zods ar bedriti, ko nodzīvotie gadi gandrīz nogludinājuši. Dokumentā daudz mazāk viltojuma pazīmju nekā desmitos to pasu, ko izgatavojis vienpadsmitās daļas tehniskais sektors. Kristofors šo pasi bija dabūjis amerikāņu konsulātā, ar to izraisīdams savā viesi pirmās šaubas.

Ko vēl noziedzīgu viņš bija izdarījis? Pašlaik Kristofors noņem no rēķina kādā bankā piecsimt tūkstošus dolāru, kas kādreiz piederējuši Padomju Savienības Komunistiskajai partijai, bet tagad nav zināms, kam īsti. Rēķina rekvizītus un paroli viņam pateica Verļinovs, kas savukārt pilnīgi konfidenciālās ziņas bija ieguvis, nodrošinādams slepenības režīmu PSKP CK lietu pārvaldes datoru tīklam. Tā it kā būtu sava dienesta stāvokļa negodīga izmantošana un sveša īpašuma piesavināšanās sevišķi lielos apmēros… Taču galu galā viņš pats daudzus gadus ir bijis partijas biedrs un drīkst pretendēt uz savu daļu ne mazāk kā anonīmie tiesību pārņēmēji, kas kopējo kasi slepus izvazā pa jaunceļamām savrupmājām visgleznainākajās pasaules vietās, lai gan šīs mājas nekādi neiederas partijas ideoloģijā un morāles kodeksā… Bet kur gan Kristofors kavējas? Slepenie viltus mantinieki var izdomāt kādu nelietību pret tiem, kas bez atļaujas vēlas paši paņemt savu pīrāga gabalu…

Verandā klusi ienāca kalpotājs standartapģērbā: platas, melnas bikses, balts, uz krūtīm neaizpogāts krekls, kaklā apaļš zelta medaljons, kas gandrīz nav atšķirams no iede- gušās ādas.

—  Tikko zvanīja saimnieks, mister Kordeil, — puisis goddevīgi ziņoja. — Lūdza pateikt, ka viss kārtībā, viņš lido šurp.

—  Paldies, Gurij! — Verļinovs vērīgi aplūkoja spēcīgo, divdesmit piecus gadus veco grieķi. Kristofors kalpotājus bija izraudzījies pēc noteikta standarta: jauni, stipri, mazrunīgi, teicami apmācīti puiši. Turklāt neparasti apķērīgi.

Gurijs ļoti labi zina, ka cilvēks, kas ieradies no zemūdenes, nav nekāds Kordeils, taču uzrunā viņu ar leģendā pieņemto vārdu un pēc amerikāņu modes…

—   Kas jauns apvidū? — Verļinovs painteresējās.

Kalpotājs uz mirkli novērsa skatienu.

—   Manuprāt, nekas nav dzirdams…

Personāla pienākumi bija skaidri sadalīti: divi puiši apkalpoja jahtu, četri — māju. Gurijs bija atbildīgs par iekštelpām, bet apspriest ar viesi jaunumus neietilpa viņa kompetencē. Cita lieta — jaukt dzērienus, taču Verļino- vam patika to darīt pašam.

—  Vai esmu vajadzīgs, mister Kordeil?

—  Vari iet…

Verļinovs iztukšoja glāzi un sniedzās, lai sagatavotu jaunu porciju, bet tad pēkšņi pārdomāja. Kas tie ir par jaunumiem, kuros Gurijs negribēja dalīties? Ļoti iespējams, ka uzpeldējuši līķi… Visvairāk viņš baidījās, ka agrāk vai vēlāk tas notiks, lai gan cerēja uz zemūdens straumēm, krabjiem un haizivīm…

Trīskārša slepkavība. No tās nekur nevar sprukt — ārkārtīgi smags noziegums, garantēts nāvessods vai mūža ieslodzījums… Turklāt — jebkurā zemē. Agrāk Verļinovs nekad nevienu nebija nonāvējis savām rokām, lai gan jaunībā to darīt viņš bija mācīts ilgi un pamatīgi. Tiesa, atrazdamies VDK pārvaldes piramīdas virsotnē, viņš bija devis pavēles, kuru realizēšana bija saistīta ar cilvēku likvidāciju, taču visas pasaules speciālo dienestu praksē to par slepkavošanu neuzskata.

Mierīgo domu plūdumu iztraucēja apstākļu maiņa lejā: tur līdzās «Marijai» piestāja zvejas šoneris «Jūras zvaigzne». Kāds cilvēks, izlēcis uz piestātnes baltajiem dēliem, ašiem soļiem nāca šurp pa visīsāko celiņu, kas veda uz villu. Kārtējais saimnieka apmeklētājs. «Skudra».

Kristofors stāstīja, ka tirgojas ar zivīm, taču viņam nebija ne šonera, ne leduspagraba, ne žāvētavu, ne veikalu. Viņa izturēšanās, dienas iedalījums, sarunas nepavisam neatbilda pavēstītajai nodarbībai. Toties viņš pastāvīgi satikās ar dažādiem cilvēkiem, saņēma daudz pasta sūtījumu, radiogrammu, bieži runāja pa telefonu, daudz laika pavadīja pie datora. Vienīgā prece, ko viņš varēja pirkt un pārdot, bija informācija. Spriežot pēc villas, jahtas, spēcīgā ātrgaitas kutera un nomātā helikoptera, viņa tirgošanās bija veiksmīga.

Verļinovs, būdams profesionālis, zināja, kurai informācijai ir augsta cena. Viņam arī nebija grūti atbildēt uz jautājumu, kurš ir Kristofora preces pircējs: pirms divdesmit gadiem Valsts drošības komitejas Maskavas pārvalde kādas mājas ieejā Miera prospektā aizturēja neievērojamu Grieķijas Republikas vēstniecības darbinieku Grigoriadi, kad viņš izņēma no slēptuves to, ko tur bija ielicis Centrālās izlūkošanas pārvaldes aģents Borisovskis. Paketē atradās materiāli par valdības valsts pārvaldes punkta, vienkārši v sakot, bunkura 001 celtniecību kara laika vajadzībām. Šo jautājumu pārzinaja vienpadsmitā dala, ko pavisam nesen bija sācis vadīt Verļinovs, toreiz vēl tikai pulkvedis.

Ar aizturēto nodarbojās Verļinovs pats un viņam visu izskaidroja ārkārtīgi klaji, saprātīgi un pārliecinoši. Grigo- riadim nebija diplomāta neaizskaramības, tāpēc paraug- prāvā tas saņemtu visbargāko sodu — piecpadsmit gadus vai nošaušanu. Padomju zemē ar spiegiem neauklējas, un ieinteresētās personas to labi zināja. Apsūdzēto solam bija tikai viena alternatīva — sadarbība ar VDK, un iekritušais aģents no diviem ļaunumiem izvēlējās mazāko. Devis sīku liecību, parakstījies par sadarbību un saņēmis instrukcijas, Grigoriadis pēc diennakts tika atbrīvots un izraidīts no valsts.

Pēc kāda laika Verļinovs nosūtīja viņam izgriezumu no laikraksta «Izvestija», kurā bija runa par Borisovska prāvu un viņam piespriesto nošaušanu. Tam vajadzēja stimulēt pārvervēto aģentu. Un tiešām — sākumā Kristofors sūtīja vērtīgu informāciju par konkurējošo speciālo dienestu, bet tad informācijas straume pamazām apsīka. Turpinādams dot ekonomiska rakstura ziņas un izdarīdams dažādus speciālus pakalpojumus Valsts drošības komitejai, Grigoriadis skaidroja, ka amerikāņi atteikušies no viņa palīdzības, kaut arī bez saasinājumiem. Versija bija gluži ticama, jo ar pieķertu aģentu parasti sakarus pārtrauc. Nu bija kļuvis skaidrs arī tas, ka dubultaģents izvēlējies sev vienu saimnieku. Verļinovs konstatēja: Kristofors ir CIP rezidents salu zonā. Desmitiem «skudru» nes viņam informācijas drupačas, bet viņš tās apstrādā, izveido kopējo ainu un ziņo par to rezidentam vēstniecībā.

Noslēpumiem pārbagātā Valsts drošības komitejas ģenerāļa nelegālā parādīšanās Grieķijā Centrālo izlūkošanas pārvaldi neapšaubāmi interesēja, pat nezinot, ka pie viņā glabājas karte ar iniciēšanas punktu koordinātām un atzīmi, kur atrodas spridzeklis, kurš apdraud mērķi Nr. 1 Krievijas Federācijā. Kas spēj radīt pretsvaru kārdinājumam nodot viņu ar visiem kauliem un ādu? Aģenta draudzība ar pretizlūku, uz kura āķa viņš kādreiz uzķēries? Blēņas! Ja nu vienīgi piecsimt tūkstoši dolāru… Tomēr arī tā nav pilnīga garantija. Tiesa, vēl atliek Maskavā esošais paraksts par sadarbību. Nauda un paraksts par abiem varbūt arī spēj saglabāt līdzsvaru, bet — vai uz ilgu laiku?

Palūkojies apkārt, Verļinovs pārplēsa žaketes oderi, aši izņēma četrkārt salocītu papīra lapiņu un uzvilka sērkociņu. Viņš nojauta, ka tūlīt parādīsies Gurijs un kaut kādi reaģēs uz dokumenta sadedzināšanu. Viss atkarīgs no viņam dotās instrukcijas. Bet pati instrukcija ir atkarīga no Verlinova atrašanās viesos vai gūstā. Drošs paliek drošs, un ģenerālis degošo papīra lapiņu pārlika kreisajā rokā, bet labo nolaida pie siksnas.

Papīrs beidza degt. Verļinovs saspaidīja plēnes uz paplātes un atvilka elpu.

—  Es saodu deguma smaku, mister Kordeil…

Gurijs stāvēja kreisajā pusē aiz muguras un raudzījās

uz viņa rokām. Verļinovs satvēra siksnas sprādzi.

—  Sadedzināju nevajadzīgu vēstuli.

Kalpotājs pamāja ar galvu.

—  Tūlīt visu novākšu.

Arā aizvien skaļāk skanēja motora rūkoņa. Ap villu klīstošā «skudra» apstājās un pacēla galvu pret debesīm.

—  Redz, ari saimnieks ir klāt! — Gurijs teica ar jūtamu atvieglojumu balsī.

Otra nodala

Apgalvojumi, ka noziedzniekam nav tautības un nacionālā piederība nav izmantojama kriminālas «nokrāsas» apzīmēšanai, ir nepareizi. Vai vismaz nav gluži pareizi. Neviens puertorikānis, īrs vai ebrejs nevar kļūt par pilntiesīgu «Kosa nostra» locekli — tas iespējams tikai tīr- asiņu itālietim. Uz «goda sabiedrību» jeb daudzināto mafiju, kas kļuvusi par sugas vārdu visu organizēto noziedznieku grupu apzīmēšanai, bet patiesībā ir tikai viena pilnīgi konkrēta organizācija, ceļš atvērts nevis jebkuram Apenīnu pussalas itālietim, bet vienīgi sicīlietim. Gluži tāpat iekļūt kamorrā [2] ir izredzes tikai neapolietim… citas plaši zināmas noziedzīgas organizācijas neprasa tik ciešu piesaisti pie noteikta apvidus, tomēr katrā ziņā ņem vērā nacionālo piederību: jakudā — tikai japāņi, triādēs — vienīgi dienvidaziāti: ķīnieši, vjetnamieši, malajieši…

Puertorikāņus, īrus vai ebrejus tāda attieksme neaizvaino, jo viņi veido paši savus kriminālus klanus un ari neielaiž tur svešiniekus. Tādā nostādnē slēpta dziļa gudrība, jo asinsradniecības saites ir daudz stiprākas nekā pārejošas kopējas intereses: nodot tēvu, tēvoci, brāli vai tāpat vien ciltsbrāli ir daudz grūtāk nekā svešu līdzdalībnieku — pat tad, ja kopā ar viņu ne vienreiz vien «kārtotas lietas».

Arī Krievijā, kur radinieku saites nav tik stipras, noziedznieku grupējumi neveidojas kā pagadās: to pamatā ir novadniecība, draudzība kopš bērnu dienām, kopēja aizraušanās (sports, gatavošanās dienestam armijā utt.). Internacionālās, no dažādām tautām un tautībām sastāvošās bijušās PSRS pārstāvji stingri ievēro nacionālo principu, piederību pie klaniem, tāpēc Maskavā veiksmīgi darbojas azerbaidžāņu, armēņu, uzbeku, čečenu organizācijas, kam piemīt visas mafijas pazīmes.

Magomets Tepkojevs vadīja čečenu grupējumu. Neieņemdams nekādu oficiālu amatu un būdams bez Maskavas pieraksta, viņš dzīvoja milzīgā dzīvoklī Kutuzova prospektā; tur nesen bija izdarīts eiropeisks remonts par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Naudu viņš neskaitīja, tāpat kā neskaitīja automašīnas, mājas, dzīvokļus, vasarnīcas, mīļākās un citus simbolus, kas raksturo veiksmīgu īstu kalnieti. Viņam bija pakļauts v gan Lema Terlojevs, gan Iljass Buzurtanovs, gan Ali Šeripovs, gan Arsens Tatajevs, pēc iesaukas Lauztais Deguns, gan visi pārējie vienību, komandu un brigāžu vadītāji, bet ar viņu starpniecību — ari kriminālo apvienību ierindas locekļi. Netieši viņam bija pakļauti visi trīsdesmit tūkstoši tautiešu, kas veido čečenu kopienu Maskavas reģionā, — pat tad, ja viņi nebija saistīti ar noziedznieku pasauli: paražu, tradīciju, sazarotā radniecības saišu sistēma nevienam neļauj dzīvot savrupināti no pārējās diasporas.

Pašreiz Magomets pa satelīttelefonu runāja ar savu dzimteni.

— «Papīrus» aizlaidām pilnībā, bankās vēl ir draugi, gatavo dokumentus… «Bildītes» gan vairs nesūti — tagad visos veikalos ir caurskates pariktes un vispār — no mūsējiem lielas naudaszīmes labprāt neņem pretī… Nav jēgas… Vai visi vāģi nonākuši galā veseli? To perlamutra krāsas mersi vari ņemt sev, bet savējo atdod Rusla- nam — viņš jau sen lūdz… Vai Azamats parādu atdevis?

Gudermesā kādā milzīgā trīsstāvu mājā ar parabolisku satelītantenu telefona klausuli turēja Magometa vidējais brālis Abu, kas pārzināja ģimenes lietas Kaukāzā. Viņa stāvoklis bija daudz sarežģītāks, jo strādāt mājās ir krietni vien grūtāk nekā Krievijā. Tur neviens nevienam nav neko parādā, un daži īsti vīrieši ar «stobriem» var darīt visu, ko vien grib. Te ir citādi…

Te visi turas kopā, pamēģini kādam nodarīt pāri, tā tūdaļ celsies kājās radinieki, bet tagad ikvienam ir automāts, granātas, «stobrs». Uz autoritāti neskatās: lai ari esi priekšnieks vai nez kas — par nodarījumu atbildi! Bet, ja esi izlējis asinis un nozudis, tavā vietā maksās kāds no radiniekiem — brālis, tēvs, dēls… Senā paraža tiek svēti ievērota, tā arī agrāk bija daudz spēcīgāka nekā milicija, prokuratūra un tiesa kopā… Milicis nošauj laupītāju, likums viņu attaisno, bet nošautā laupītāja dzimta pieņem savu lēmumu: asinis par asinīm! Un visus likumus — pie malas! Ja nu vienīgi milicim ir savs teips*, kam piemīt liels spēks, tad mēdz vienoties, ar mullas vai vecajo starpniecību rast kādu kompromisu — asinis aizstāj ar izpirkšanas maksu…

—  Lūdza, lai vēl pagaidot, — Abu negribīgi teica, zinādams, ka vecākais brālis ar tādu atbildi nebūs apmierināts.

Un viņš nebija maldījies. Magomets sāka bļaustīties.

—   Paklau — cik ilgi var gaidīt? Kad ņēma preci, par gaidīšanu nebija nekāda runa. Tāpēc ari par procentiem nevienojāmies. Kāpēc mums kaut kas jāzaudē? Inflācija, inflācija, drīz vien tā nauda vairs nebūs nekādā vērtē! Vai tad tu nevari bez manis viņam ieskaidrot kā vīrs vīram? Ieslēdz skaitītāju, lai šis veicīgāk palauza galvu…

Abu smagi nopūtās. Azamata dzimta bija daudz senāka un varenāka nekā Tepkojevu klans. Tāpēc ar šo parādnieku nevarēja rīkoties tā, kā Magomets bija pieradis savā Maskavā…

—  Ko klusē?

—   Domāju, — viņš nenoteikti atbildēja.

Brālis droši vien nosprieda, ka Abu izstrādā enerģiskas rīcības plānu, un k uva rāmāks.

—  Vispār — kā tur klājas? Ko dara Dudariks?

—  Aizvien sola laimi un uzplaukumu. Viņa cilvēki uzplaukumu jau piedzīvojuši. Hamhojevs nopircis greznu māju Amerikā, Bekbulatovi darās te Anglijā, te Turcijā… Viņiem pašiem sava lidmašīna…

—  Vai par mums neko nerunā?

—       Tā-ā… Runā gan. Nesen televīzijā teica: īstajiem čečeniem jāatgriežas mājās un visa nauda jāiegulda republikas saimniecībā…

—  Skaidrs. Lai Hamhojevs nopirktu vēl vienu māju. Nu labi… Kā ir ar komandējumu?

—   Piecpadsmit cilvēki ir gatavi, gaida signālu, tikai viņi brauks tukšā. Un sevišķi nedrīkst arī rādīties, jo gandrīz visi atrodas meklēšanā.

Satelītsakari nodrošināja lielisku dzirdamību, ievērot konspirāciju abi brāļi neuzskatīja par vajadzīgu, jo pieredze liecināja, ka īpaša piesardzība nav nepieciešama: demokrātiskajā Krievijā kompetentajiem orgāniem bija gluži vienalga, ko runā tās pilsoņi.

Nolicis klausuli, Magomets Tepkojevs ķērās pie kārtējiem darbiem. Personiskais sekretārs, uzdevumu izpildītājs un reizē miesassargs Leči, dūšīgs puisis, ar zilgan- melnām spalviņām pamatīgi noaudzis no galvas līdz kājām, čukstus pārstāstīja jaunumus, kas varētu interesēt kopienas vadītāju:

—  Buzurtanovam problēmas ar krieviem — tie uzbrukuši viņa veikalam Ostankinā, rīt paredzēta tikšanās un attiecību noskaidrošana. Bet Iljass nolēmis citādi: pačukstējis saviem draugiem milicijā, lai rīkojas. Un pats grib uzjautrināties — restorānā, kas atrodas pretim, pasūtījis galdiņu pie loga, lai noskatītos šo komēdiju. Arī draugus uzaicinājis — visus, kas vien vēlas.

Tepkojevs apmierināts pasmīnēja.

—Tas Iljass ir viltīgs kā lapsa. Varen izdomājis! Pieraksti un atgādini man, ja būs brīvs laiks, aiziešu pasmieties…

—   Naktī trīs čečeni iebrukuši kādā dzīvoklī Orehovo- borisovā, saimniekus nogalinājuši, kaimiņu ievainojuši. Kas tie tādi bijuši, nav zināms, visdrīzāk — savvaļnieki.

Magomets saviebās.

—  Kas vēl?

—  Lema novācis Ašotu — puķu dārznieku. Nostrādāts tīri, pēc pasūtījuma, aizdomu nav.

—  Sen bija laiks to izdarīt! Tagad pamazām jāizspiež armēņi no Dienvidrietumiem, jāpievāc šī teritorija.

—'Lema tieši tur noskatījis vecu alus kiosku, grib to atpirkt un tā vietā uzbūvēt paviljonu.

—  Lai dara tā. Kas vēl?

—   Šeripovs prasa, kad nosūtīt kravu. Viņam vasarnīcā jau sakrājušās kādas desmit tonnas tīra vara, volframa, molibdēna…

—   Metāls ēst neprasa. Pašlaik visi ceļi uz Grozniju slēgti, jāpagaida. Galvenais — nogādāt uz turieni, bet vēlāk izsauksim lidmašīnu un pārsūtīsim tālāk. Nav jāsteidzas. Ilgi transportu viņi nekontrolēs.

Kamēr Magomets kārtoja svarīgas lietas, viņa grupas locekļi veica parastos ikdienas darbus: izspieda nodevas no daždažādiem tirgotājiem, komersantiem, biznesmeņiem; iebiedēdami un uzpirkdami banku pārvaldniekus, pēc viltotiem dokumentiem saņēma čemodāniem naudas; «kārtoja attiecības» ar konkurentiem, zaga cilvēkus, laupīja un izdarīja bruņotus uzbrukumus, kropļoja, nogalināja, izvaroja — vārdu sakot, darīja visu to pašu, ko dara arī citas noziedzīgas organizācijas.

Lema Terlojevs paplašināja legālo biznesu, reizē ielauzdamies svešā teritorijā. Vecā, zemē iegrimušā alus kioska vietā viņš bija iecerējis atvērt mūsdienīgu paviljonu «Bavārijas alus ar cīsiņiem». Liktenīgi bija tas, ka neizskatīgā ēciņa ar aiznaglotiem logiem bija kādreizējās PSRS VDK vienpadsmitās daļas evakuators, kas apzīmēts ar numuru divpadsmit. Taču neviens darījuma slēdzējs to nezināja.

Kad ģenerālis Verļinovs radīja savu speciālo objektu sistēmu, kas operatīvajiem darbiniekiem deva iespēju vajadzības gadījumā paslēpties Maskavas pazemes gaiteņos, valsts nekustamais īpašums, pat ja tas bija pussabru- cis kiosks, pārdots netika. Lai izslēgtu jebkuru nejaušību un sarežģījumu — zemes ierādīšanu celtniecībai, ēkas nojaukšanu, iekļūšanu iekšā un tamlīdzīgus pārsteigumus—, katrā rajona izpildkomitejā bija valsts ierēdnis, kura rīcībā atradās neuzkrītošu, neievērojamu būvju saraksts; tur bija telefonu un transformatoru būdas, dzīvojamo ēku cokolstāvu pagrabi, stikla taras pieņemšanas punkti, un, ja bija vērojama interese par kādu no tiem, vajadzēja zvanīt uz noteiktu telefona numuru.

Kopš tā laika nemaz nebija dauclz ūdens aiztecējis, taču dzīve bija mainījusies kardināli: nopirkt varēja visu, arī valsts ierēdņus, kas gan vairs īsti nepiederēja valstij, bet bija kļuvuši par pašu cilvēkiem un gandrīz vai atklāti kukuli uzlūkoja par legālu piemaksu pie algas. Daudzu strukturālo pārkārtojumu virpulī bez pēdām bija pazudis gan minētais saraksts, gan atbildīgais telefons un droši vien noticis visneticamākais — sagrautajā Valsts drošības komitejā bija izbeigusies apsardzes finansēšana un visa speciālo objektu sistēma faktiski palikusi bez kontroles.

Tāpēc Lema Terlojevs bez lielām pūlēm un būtiskiem izdevumiem prefektūrā ieguva atļauju saņemt beztermiņa nomā zemi, nojaukt veco kiosku un uzbūvēt jaunu paviljonu saskaņā ar iesniegto projektu.

Darbi bija jāveic firmai, kas atradās zem viņa «jumta», un tāpēc varēja cerēt, ka viss tiks izdarīts īsā laikā, augstā kvalitātē un bez maksas. Taču, tiklīdz bija ierādīts zemes gabals un buldozers sāka nojaukšanu, radās negaidīti sarežģījumi. Plēsonīgi izbīdītais nazis atdūrās pret pussagruvušu sienu, atskanēja blīkšķis, tad šņirkstoņa, un… buldozers apstājās. Motors lielā piepūlē rēca, zilā izplūdes dūmu strūkliņa plezdamās pārvērtās smacējošā mākonī, taču mašīna nekustējās ne no vietas. Aiz naža nokasītajiem dēļiem kļuva redzama tērauda siena.

Pēc pusstundas Lema kopā ar diviem padotajiem ieradās jaunbūvē. Jaunais BMW vāģis pudeļzaļā krāsā nobremzēja pie žoga, trīs kaukāzieši vaļīgos sporta tērpos un neaizpogātās ādas jakās, automašīnu neaizslēguši, lietišķi devās pie iestrēgušā buldozera. Terlojevs svarīgā, gāzelīgā gaitā, rokā turēdams dzintara lūgšanu krelles, gāja pirmais. Viņš bija neliela auguma, ar savam vecumam pārlieku uzblīdušu seju, kurā uzkrītoši izcēlās prāvs, tvirts deguns.

Ieraudzījis aiz satrunējušajiem dēļiem metālu, ko tie bija aizslēpuši, Lema tūlīt saspringa un saīga.

— Lasieties prom no šejienes! Jūs neko neesat redzējuši, — viņš skarbi pavēlēja buldozeristam un būvdarbu vadītājam. Tie paklausīgi pamāja ar galvu. Lema klusēdams pastiepa roku, un viens no padotajiem ielika tuklajā plaukstā salokāmu mobilā telefona klausuli. Lema sazvanījās ar Tepkojevu.

Kapteiņleitnants Čižiks bija pilns ka mārks. Ar vinu tā gadījās reti. Ja runā pavisam precīzi, tā viņš bija pie- tempies tikai otro reizi mūžā. Abas reizes bija atgadījušās tad, kad sabruka veiksmīgi uzsāktā karjera. Pirms četriem gadiem viņš bija saņēmis norīkojumu, par kuru ikviens jūras virsnieks, kas tikko pārkāpis trīsdesmit gadu slieksni, būtu bijis stāvā sajūsmā: viņš kļuva par visjaunākās atomzemūdenes ar titāna korpusu «Barra- kuda» komandiera vietnieku. Viņam jau toreiz bija četras zvaigznītes uz viensvītras uzplečiem, un viņš gaidīja nākamo dienesta pakāpi. Nelielais vecums un spējas ļāva cerēt, ka pēc dažiem gadiem viņš kļūs par stratēģiskas nozīmes zemūdens raķeškreisera komandieri, — tas bija reāli. Taču liktenis un amerikāņu izlūkdienesta plāni izrīkojās citādi.

«Barrakuda» bija principiāli jaunas klases zemūdene un, dabiski, saistīja neatlaidīgu potenciālā pretinieka uzmanību. Čižika dežūras laikā Barenca jūrā pie titāna zemūdenes piepeldēja ASV jūras v kara flotes daudzfunkciju zemūdene «Grayling». Toreiz Čižiks nezināja svešās zemūdenes nosaukumu un piederību, lai gan tās nolūkus saprata bez pūlēm: tā gribēja iegūt unikālās krievu raķeš- zemūdenes hidroakustiskos datus.

Komandieris gulēja, un, ja jaunais vietnieks būtu komandieri izsaucis uz kapteiņa kabīni, tad viņš automātiski būtu atbrīvojies no atbildības, to noveldams uz cita pleciem. Pēc instrukcijas bija jārīkojas tieši tā, un tas, ka Čižiks nebija ievērojis oficiālu prasību, vēlāk kļuva par viņa vainas vissmagāko pierādījumu. Taču nerakstītais jūras virsnieka goda kodekss prasa pašam atrisināt sardzes laikā radušās problēmas.

«Grayling» piezagās tuvu klāt, pārkāpdama drošas satu- vināšanās robežu. Čižiks pavēlēja palielināt dzenskrūvju apgriezienus un ienira dziļāk. Tāda rīcība lika skaidri saprast, ka vajātājs pamanīts, un tad nu pēc starptautiskā zemūdens jūrnieku kodeksa «medības» vajadzēja izbeigt. Amerikāņu zemūdenes kapteini acīmredzot bija sagrābis

azarts. «Grayling» turējās virs krievu zemūdenes, un, kad Čižiks iegremdējās vēl piecdesmit metru dziļāk, sāncensis viņam sekoja.

Simt divdesmit metru garie cilindrveida tērauda milzeņi šķēla aukstos ziemeļu ūdeņus, gandrīz saskardamies. Zemūdenē «Barrakuda» atradās sešpadsmit ballistiskās raķetes ar kodolgalviņām. Vēlāk Čižiku vainoja, ka viņš esot to aizmirsis, it kā tieši viņš būtu bijis bīstamās zemūdeņu spēles iniciators. Atklāti sakot, raķetes viņš tiešām bija aizmirsis, jo zemūdenei draudošās briesmas bija daudz banālākas — draudēja sadursme, parasts mehānisks trieciens, kas sabojātu apšuvumu un varētu izraisīt no tā izrietošās briesmas. Tā ari notika.

Noturēt raķešzemūdenes tūkstoštonnīgo smagumu spēj tikai atbilstoša ūdens masa. Kad plūdlīniju formas atomzemūdene strauji slīd pa sava maršruta iedomājamiem zemūdens ceļiem, apkārt rodas ūdens retinājums, un, ja divu zemūdeņu kurss sasniedz kritisku tuvumu, kāds neredzams spēks triec kuģus vienu pret otru, notiek tā dēvētais dropping-fall, kas ir labi zināms ne tikai vecam jūras vilkam, bet arī jaunam jūrnieciņam, kas nesen beidzis ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvoto Ļeņin- gradas zemūdens flotes komandieru un inženieru skolu.

Tāpēc ari Čižiks visiem spēkiem centās palielināt distanci un pēdīgiem vārdiem lamāja plānprātīgo vajātāju, kas aizmirsis vienu no zemūdens kuģošanas drošības pamatlikumiem. Šai ziņā viņam nebija pilnīga taisnība. Patiesībā «Grayling» komandieris Džeremijs Smits atcerējās dropping-fall iespēju. Viņš jau piecpadsmit gadus bija kuģojis dažādā dziļumā un zināja daudz pamācošu notikumu, kas apstiprināja aksiomu: nedrīkst otram kuģim piestūrēt tuvāk par septiņsimt pēdām. Taču «Grayling» pašreiz izdarīja akustisko, magnētisko un rentgena lokā- ciju, tādējādi tikdams pie unikālas informācijas par ārkārtīgi slepeno Krievijas zemūdeni. Panākums solīja atzinību, prāvu atlīdzību un jaunas perspektīvas dienestā. Tādos apstākļos strauja trieciena briesmas aizvirzījās pēdējā vietā: kas neriskē, tas nevinnē…

— Sešpadsmit palaišanas šahtas, — skanēja kārtējais ziņojums no rentgena pults. — Noteikt raķešu tipu un tās raksturot tuvāk no tāda attāluma neļauj aparatūras diferenciācijas spēja…

Amerikāņu zemūdenes kreiseris atradās divsimt pēdu virs krievu kreisera. Attālums bija kritisks.

—  Četrdesmit pēdas uz leju! — Džeremijs Smits pavēlēja satrauktā balsī.

Ja zemūdenes būtu stāvējušas uz vietas, viss būtu varējis beigties laimīgi. Taču, zemūdenei kustoties, četrdesmit astoņus metrus biezs izretināta ūdens slānis nespēj noturēt milzīgu zemūdens kreiseri. «Grayling» iegāzās kā lidmašīna gaisa bedrē. Gigantiskais tērauda cigārs ietriecās eksperimentālās zemūdenes titāna korpusā.

Dārdiens, šņirkstiens, priekšgala krasa nosvēršanās uz leju, krītoši matroži, trīsstāvu lamas — «Barrakuda» strauji grima dzelmē…

—  Izpūst priekšgala cisternu! — Čižiks sauca aizsmakušā balsī. — Stūri uz izniršanu!

Viņš intuitīvi juta, ka bojājumi nenozīmē zemūdenes galu un tā spēj iznirt virspusē, ja vien «mednieks» no augšas neuzgāzīsies uz klāja… Par laimi, tas nenotika, «Barrakuda» droši cēlās augšup un drīz vien iznira.

Savu vajātāju kapteiņleitnants vairs nedabūja redzēt. Tikai pēc vairākām dienām izlūkošanas ziņas vēstīja: zemūdens huligāns ir zemūdene «Grayling», kas savu «rotaļu» rezultātā dabūjusi tik pamatīgus bojājumus, ka nez vai būs iespējams to turpmāk izmantot.

Krievu atomzemūdenes titāna korpuss praktiski nebija cietis, un tas apstiprināja jaunā kreisera priekšrocības. Patiesību sakot, Čižiks bija spoži uzvarējis uzspiestajā sacensībā un reizē veicis neplānotu zemūdenes «Barrakuda» izturības pārbaudi. Taču ārkārtējs notikums ir ārkārtējs notikums, un tas katrā ziņā prasa komisijas izveidošanu, vainīgā atrašanu un sodīšanu. Kapteiņleitnantu atcēla no amata kā dienestam nepiemērotu, un viņš nokļuva pazemojošajā, nenoteiktajā rezervista stāvoklī.

Tad arī Čižiks pirmoreiz piedzērās līdz nejēdzībai. Pieklājīga dzeramā bāzē nebija, dzēra ar nevārītu ūdeni atšķaidītu spirtu — siltenu, pretīgu pat pēc izskata, duļķainu, blāvu šķidrumu, kam nez kāpēc bija gumijas smaka. Pudeles brāļu nežēlastībā kritušajam kapteiņleit

nantam bija maz. Visa apkalpe saprata, ka viņš ne pie kā nav vainīgs, ir tikai apstākļu upuris, kas ziedots birokrātisma moloham, kurš katrā ziņā prasa asinsizliešanu — ja ne tiešā, tad pārnestā nozīmē. Un tomēr… Draudzēties ar spitālīgo — drošs paņēmiens, kā pašam kļūt par spitālīgo.

Tikai vecākie leitnanti Jegorovs un Reznikovs, kam dienests, karjera, zemūdens un virsūdens flote un visi citi bruņoto spēku veidi neko lielu nesolīja, saskandināja ar viņu glāzes, izteica nodrāztus, liekuļotus līdzjūtības vārdus un no visas sirds uzdzēra «uz veselību».

Pēc tam viņš, maz ko apjēgdams, aizkūlās līdz virsnieku kopmītnei un iegāzās gultā, kur ilgi bužināja biezos matiņus sievas vēdergalā un vingrās, slidenās krokas starp plati ieplestajām kājām, tomēr nespēja sevī atmodināt vīrišķo spēku un ieslīga nebūtībā, no kuras vairākkārt gan iznira, lai izvemtos jeb, kā mēdz teikt, dīrātu āžus.

Incidents ar «Grayling» plaši atbalsojās pasaulē, un pēc visiem standartiem iznāca, ka tieši amerikānis pārkāpis kuģošanas normas. Varbūt tāpēc Cižikam gāja secen atbrīvošana no dienesta vispār, taču no atomflotes viņu aizvāca — birokrātiskajai mašīnai atpakaļgaitas nav.

Tieši tai laikā PSRS Valsts drošības komitejas vienpadsmitā daļa lūdza kara flotes vadību palīdzēt ar kadriem jūras nodaļas komplektēšanā. Pieredzējušie flotes kadru darbinieki pierunāja aizvainoto virsnieku mainīt dienesta vietu, un iecirtīgais Čižiks no ultramodernā zemūdens kreisera pārsēdās dīzeļzemūdenē «U-762»; Pēc gada viņš kļuva par tās komandieri. Karjeras jautājumi kārtojās normāli, kapteiņleitnants atkal kāpa uz augšu, bet otrreizējais kritiens nežēlastībā viņu pilnīgi izsita no sliedēm.

Šoreiz viņš dzēra nevis noplukušā rezeives virsnieku bāzes istabelē, bet galvaspilsētas restorānā «Aragvi» un nevis kaut kādu duļķainu dziru, bet vistīrāko, visdārgāko degvīnu, un ari uzkožamos nevarēja ne salīdzināt… Taču riebīgais garastāvoklis, — gluži tāds kā toreiz.

— Še, skaties! — Čižiks ar nicīgu kustību izvilka no flotes frenča iekškabatas četrkārtīgi salocītu bieza papīra lapiņu un neatlocījis pabāza to zem deguna trešā ranga kapteinim Rezņikovam. Tas bija rīkojums doties uz jaunu dienesta vietu; šo norīkojumu kapteiņleitnants savam gal- dabiedram jau bija rādījis vismaz astoņas reizes. —-v «Karaspēka daļas Nr. 0752 komandiera vietnieks,» — Čižiks citēja no galvas un ļauni pavīpsnāja. — Vai tu zini, kas tā ir par daļu?

—  Nu tad pēdējo — un katrs uz savu pusi!… — Rezņikovs atkal palūkojās pulkstenī, iešļakstināja glāzītēs degvīnu un uzzieda uz restētas maizes šķēles sarkano ikru paliekas. Viņš strādāja jūras kara flotes galvenajā štābā un labi zināja, kas ir k/d 0752. Turklāt bijušais dienesta biedrs reizes divdesmit bija par to sīki klāstījis.

—   Norakstīto zemūdeņu bāze, — Čižiks sāka savu stāstu divdesmit pirmo reizi. — Piejūras novads, nomaļš kakts, trīsdesmit matroži un četri virsnieki… Un vēl sapuvušas, pussadrupušas zemūdenes, radioaktīvas noplūdes, nemitīgi katastrofas draudi… Finansējuma nav, drošības sistēmas izgājušas no ierindas…

Viņš runāja arvien skaļāk, pārkliegdams restorāna kņadu, tāpat kā reiz bija pārkliedzis zemūdenē «U-672» dzīvību nodrošinošo sistēmu vienmuļo rūkoņu.

—   Bet, kad pienāks brīdis un viss uzsprāgs gaisā, — Čižiks teica un tik stipri uzsita ar glāzīti pa galdu, ka stikls saplīsa un degvīns noskaloja asinis no sagrieztajiem pirkstiem, — grēkāzis nebūs nemaz jāmeklē, tepat viņš ir! Cik reižu jau esmu atbildējis par citu grēkiem? Ēs esmu profesionāls grēkāzis! Tikai šinī reizē ar pazeminājumu amatā vien cauri netikšu, būs jāstājas tribunāla priekšā!

Viņš bļaustījās pilnā balsī, cilvēki pie blakus galdiņiem pagriezās un ieinteresēti lūkojās uz diviem jūras virsniekiem, no kuriem viens bija stipri apdzēries.

—  Viss būs normāli, vecīt! — Rezņikovs mierināja un iedzēra. — Man laiks iet, sieva gaida.

Rezņikovs piecēlās. Viņš nebija pieradis pie restorāniem un nebija gribējis iet uz «Aragvi», daudz pierastāk iztukšot pudelīti kopā ar kādu perifērijas virsnieku turpat kabinetā vai mazajā bufetē līdzās štābam un pārrasties mājās, tikai nedaudz novēlojoties. Tad sieva viņu neostīja un nepiekasījās par sīkumiem.

Čižiks iebāza pirkstus mutē un nolaizīja asinis.

—   Kas tur normāli, ja tribunāls…

—   Pietiek, vecīt! Mana sieva ir Jaunāka par tribunālu. — Trešā ranga kapteinis uzpliksķināja pa cieto uzpleci ar mazām, asām zvaigznītēm. Toreiz, kad viņi pēdējoreiz iedzēra Ziemeļu flotes atomzemūdeņu flotiles bāzē, Rezņikovam bija zemāka dienesta pakāpe nekā Čižikam. Tagad bija otrādi. Katrs saņem pēc nopelniem, katram savs liktenis. Mazliet žēl šā nelaimes putna, bet ko tur var līdzēt… Un sievu tiešām labāk nekaitināt…

—  Jāiet. Nāksi kopā ar mani?

Čižiks atteicās, papurinādams galvu.

—  Nu labi… Pielūko, ka neiekulies ķezā… Patruļas te uz katra soļa.

Rezņikovs aizgāja. Kapteiņleitnants joprojām laizīja pirkstus, lai gan asinis vairs netecēja.

—   Ko tu tā laizi pats sevi, smukpuisīt? — Atbrīvotajā vietā apsēdās jauna blondīne ar aukstām aprēķinātājas acīm. — Iesim, es tev visu izdarīšu pa pirmo pleķi…

—   Kur tad iesim? — Čižiks blāvām acīm pavērās uz varen dziļo dekoltē.

—  Ārā uz ielas. Man tur stāv autiņš. Tumšie stikli, nekas nav redzams… Ejam! — Pastiepusi roku pāri galdam, viņa cieši ieķērās cietajā formas tērpa audumā.

—  Vispirms jānorēķinās, — enerģiski paziņoja nez no kurienes uzradies viesmīlis. Viņš zināja: ja jūrnieks uzķer- sies uz šīs makšķeres, viņš vairs neatgriezīsies.

Kapteiņleitnants izvilka naudaszīmju paciņu — pārcelšanās naudu visai ģimenei. Noskaitījis vajadzīgo summu, viņš piemeta vēl klāt dzeramnaudu un pasniedza viesmīlim. Tas pamāja ar galvu, gribēja kaut ko bilst, bet, uzmetis bažīgu skatienu diviem pie blakus galdiņa sēdošiem spēcīgiem puišiem ar īsi apgrieztiem matiem, pārdomāja un neko neteica.

—  Paldies… — viņš tikai klusi sacīja un pēc paraduma ar pūlēm piebilda: — Atnāciet atkal…

Blondīne Čižiku, kas tik tikko turējās kājās, vilka uz izeju. Viņa nedabiski smaidīja, zobus atsegusi, it kā iepriekš priecādamās par gaidāmajiem notikumiem. Puiši devās abiem pakaļ.

—   Kas tie tādi, vai pastāvīgi te strādā.? — jautāja gadus četrdesmit vecs cienījama izskata vīrs, kas sēdēja ērtā vietā telpas kaktā, no kura varēja pārredzēt visu zāli.

—  Pēdējā laikā aizvien biežāk te uzpeld, — godbijīgi atbildēja viens no diviem miesassargiem, kas viņu pavadīja.

—  Kurš to atļāvis? — vīrietis painteresējās un palaboja skaistās tumšsarkanās kaklasaites mezglu. Tai pašā mirklī viņam klāt piesteidzās ražena auguma puisis ar pieplacinātām cīkstoņa ausīm.

Vīrietis ar tumšsarkano kaklasaiti kaut ko iečukstēja kroplīgajā ausī, raženais īsi pamāja ar galvu un žigli devās pakaļ jūras virsniekam. Zālē cilvēki joprojām dzēra, ēda, apsprieda veikalu un mīlestības problēmas, taču pastāvīgie apmeklētāji jau ausījās, bažīgi apsvērdami, vai nesāksies šaudīšanās, bet, ja sāksies, vai nedabūs ciest pie restorāna atstātās automašīnas.

Arā bija auksts un drēgns, ielas laternas spoguļojās mitrajā bruģī.

—   Nāc te, mīļais! — Pārstājusi ņirdzīgi smaidīt, blondīne Cižiku lietišķi veda tumšā ēnā pie krietni nolietota devītā žigulīša ar nedzīvi vizošiem spoguļstikliem. Divdesmitgadīgā Lida Ščoka bija nomakšķerējusi divpadsmito upuri. Viņu grupa specializējās uz komandējumā atbraukušiem un citiem lutaušiem. Trīs gadījuma seksa cienītāji vairs neatradās starp dzīvajiem, pārējie bija dabūjuši dažādas pakāpes ievainojumus. Jūrnieka likteni droši paredzēt nespēja neviens, pat Genka ar kasteti ne. Aizrāvies viņš kļuva nikns kā zvērs un nespēja apstāties. Sčokai ne visai patika tas, kam būs jānotiek, bet katram ir savs darbs, turklāt šo darīt bija vismaz labāk nekā puķu tirgū sūkāt melnajiem…

—  Site, smukpuisīt! — Lida atvēra aizmugures durtiņas, vedinādama kapteiņleitnantu tumšā, pēc papirosu dūmiem un sviedriem smirdošā automašīnas kabīnē. Viņš apstājās. Kaujinieciskā virsnieka intuīcija, pat alkohola notrulināta, tomēr nojauta, ka draud briesmas.

—       Pag, es negribu! — viņš vāvuļoja, ar rokām ieķēries virsbūvē, bet jau bija par vēlu: pieskrējušie Toļjans un Genka viņu cieši satvēra no abām pusēm.

—   Lien iekšā, ķēms! Nu!

Lida pakāpās malā. Vina savu uzdevumu bija izpildījusi. Puiši paveiks pārējo, baudzi ir spirinājušies un stīvējušies pretim, bet neviens nav varējis izsprukt.

Taču šoreiz pierastais aplaupīšanas uzbrukuma scenārijs tika izjaukts. Parādījās divi silueti, Toljans vājā balsī iebļāvās un nogāzās gar zemi, jūrnieks ar atbrīvojušos roku zvēla Genkam pa ģīmi, taču sitiens nebija nekāds stiprais — cik nu tādam apreibušam cilvēkam var būt tā spēka! Tūdaļ noklabēja salokāma metāla nūja un atsitās pret Genkas galvu: atskanēja dobjš būkšķis, it kā ar nūju būtu iegāzts pa ķirbi. Blondīnei sejā iešļācās kaut kas silts, pret bruģi šķindēdama atsitās kastete.

—  A-ā-ā! Slepkavo! — Sčoka iebļāvās pati sev par pārsteigumu, bet cieta dūre bez ceremonijām aizbāza viņai muti.

—  Tūlīt atbrauks, atdosi viņiem visu šo salašņu varzu, — raženais izrīkoja, ar profesionāļa skatienu pavērdamies apkārt. Jūrnieks bija atlēcis no sava slazda durvīm un ieņēmis kaujiniecisku pozu, blondīne stāvēja, izzieķēdama pa visu seju asinis un asaras, viens bandīts sēdēja, atgāzies pret automašīnas priekšgalu, un bez mitas žagojās, otrs izstiepies gulēja uz zemes un neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, zem galvas viņam pletās tumšs plankums.

—   Nobeidzies, vai? — Raženais ar kāju apgrieza ļengano ķermeni otrādi.

—  Ļenočka! Kāpēc ar tevi šitā? — Lida atkal iespiedzās un metās pie savainotā drauģeļa. — Dranki, maitas tādi!

—  Turi muti, ragana! — Viņa dabūja pa sānu ar smagu puszābaku. — Tavuprāt, jūs galēsiet cilvēkus, bet jūs nevarēs ne ar pirkstu aiztikt?

Raženais puisis noslaucīja mutautiņā blāvi spīdīgo nūju ar uzmavu un ielika rokā žagu mocītajam.

—  Pielūko, ka neatžilbst! — Viņš brīdināja savu pārinieku. — Sados tev pa galvu…

—  Ja drīpelēsies, nolaidīšu no kājas, — tas atbildēja un iebāza roku azotē. Abi bija izmetušies ārā vieglā apģērbā. — Aizturēti ar lietiskiem pierādījumiem, uzrakstīšu raportu — un lieta būs darīta.

—   Neaizmirstiet to dzelzs gabalu! — Smaga zābaka trieciens piespēra kasteti pie pārinieka kājām. — Uz tās ir pirkstu nospiedumi, bilde skaidra… un iemāci to ieleni, kas jāsaka…

—  Tev gan laimējies, draugs, — raženais uzrunāja Či- žiku, kas bija sastindzis aizsargāšanās pozā. — Tu tagad būtu bijis līķis. Vai invalīds.

Viņš piegāja jūrniekam cieši klāt.

—  Viss kārtībā, nomierinies! Iesim iemest pa glāzītei, lai tiktu vaļā no stresa!

Čižiks pārvarēja stingumu un ļāva sevi vest uz gaismas pusi. Tomēr viņš joprojām jutās satraukts, un šaubas nebija viņu pametušas.

—  Kas jūs tāds esat? — viņš ar pūlēm jautāja.

—   Nebaidies, draugs! Milicija, — atbildēja raženais un veikli izvilka no kabatas apliecību.

—   Milicijas majors Ļisogruzovs, — Čižiks skaļi lasīja, apstājies zem spoža dzīvsudraba luktura. — Organizētās noziedzības apkarošanas nodaļas vecākais operatīvais pilnvarotais.

Virsnieks viegli uzelpoja.

—  Bet tie?… — Viņš pamāja uz tumšās ēnas pusi.

—   Bandīti, — Ļisogruzovs paskaidroja kā par kaut ko ikdienišķu. — Tagad viņiem vakars.

Kad abi gāja iekšā restorānā, no Tveras ielas puses atskanēja sirēnu kaucieni un divas dzeltenas automašīnas ar zilām, mirgojošām ugunīm iebrauca laukumā, izgaismodamas žiguli, tās spoguļstiklus, pārsalušo majora pārinieku un par nekaitīgiem padarītos laupītājus. Viena no daudzajām Maskavas neorganizētajām noziedznieku grupām bija beigusi pastāvēt.

Iepriekšējās piecpadsmit minūtēs zālē nekas nebija mainījies. Tas pats viesmīlis uz Čižiku paraudzījās tā, it kā viņš būtu atgriezies no viņpasaules. Ļisogruzovs jūrnieku veda pie patīkama galdiņa ar trim cilvēkiem. Kad viņi tiem tuvojās, divi piecēlās un pagāja sāņus. Trešais— solīds vīrietis ar valdonīgu seju — sagaidīdams piecēlās kājās un draudzīgi sniedza roku.

—  Sergejs Petrovičs, — viņšy cienīgi stādījās priekšā.

—  Aleksandrs Ivanovičs, —' Čižiks — gan neveikli — ari stādījās priekšā. Taču neveiklības sajūta ātri pagaisa. Galds bija servēts lieliski; ēst kapteiņleitnants gan negribēja, tomēr pārdzīvotais sasprindzinājums viņu bija at- skurbinājis un nosvīdusi «Absolūta» pudele pievilka kā magnēts.

Sākumā viņš pastāstīja par neseno notikumu, un Sergejs Petrovičs neliekuļoti pauda sašutumu par bandītu nekaunību, bet pēc dažām glāzītēm, kad galvā sakāpa karsts reibuma vilnis, Čižiks jaunajam paziņam pastāstīja ari par savu dzīvi, un Sergejs Petrovičs klausījās daudz uzmanīgāk, nekā bija klausījies trešā ranga kapteinis Rezņikovs. Juzdams sarunas biedra patieso interesi, Čižiks nu jau divdesmit otro reizi iztēloja bāzi Nr. 0752, kurā viņam būs jānīkst līdz mūža galam.

—  Vai jūs ticat brīnumainām pārmaiņām? — Sergejs Petrovičs pēkšņi jautāja un kārtējo reizi pacēla glāzīti. — Uz mūsu tikšanos! Iespējams, ka jūs to vēl atcerēsieties kā laimes gadījumu.

—  Uz tikšanos! — Čižiks jūsmīgi atsaucās un braši iztukšoja glāzīti.

Restorāns šūpojās kā no jūras iznirusi zemūdene septiņas balles stiprā vējā.

* * *

Ģenerālis Koržovs iepazinās ar ziņu un raportu pārskatiem, ko Prezidenta drošības dienests bija saņēmis no visām pasaules malām, no atsevišķiem Krievijas apvidiem, dažādiem varas līmeņiem un no pašas galvaspilsētas iestādēm. Kaudzīte, kurā bija papīra lapas ar sarkanu svītru un bargu grifu «Sevišķi svarīgi», pēdējos mēnešos bija kļuvusi trīskārt biezāka: dienesta informācijas iegūšanas taustekļi aizvien dziļāk iesniedzās Krievijas valsts organismā un aizvien plašāk aptvēra pārējo pasauli.

Saņemto informāciju vispirms apstrādāja un grupēja stingrā slepenībā turētā analītiskā nodaļa, bet jālasa šī informācija bija pašam dienesta priekšniekam — tik svarīgu darbu nevarēja uzticēt nevienam citam.

Taču Koržova darba diena bija līdz pēdējam piesātināta: viņš pastāvīgi pavadīja Prezidentu gan oficiālās gaitās, gan privātajā dzīvē, jo galvenais miesassargs reizē ir arī uzticības persona, gandrīz vai draugs. Šai gadījumā vārdu «gandrīz» var mierīgi svītrot: oficiālā miesassarga uzticība viskritiskākajos Prezidenta ērkšķainā dzīves ceļa brīžos bija kļuvusi par pamatu dziļām, neformālām attiecībām, ko varas visaugstākajos ešelonos vērtē ļoti augstu, lai gan tās netiek dēvētas banālajā vārdā «draudzība». Tāpēc Prezidents nejuta vajadzību pēc drošības dienesta priekšnieka tikai tad, kad gulēja. Un tā nu Koržovs ar sarkansvītrotajiem papīriem nodarbojās lielākoties naktīs.

Pašreiz elektroniskais, galda kalendārā iemontētais pulkstenis rādīja nulle viens trīsdesmit. Ģenerālis bija norijis fenamīna tableti — speciālu preparātu, kas neitralizē nogurumu, — un jutās diezgan možs, tomēr bija skaidrs, ka par mākslīgu organisma uzmundrināšanu agrāk vai vēlāk būs jāmaksā.

Vispirms Koržovs izpētīja dokumentus, kas atspoguļoja Krievijas iekšpolitisko stāvokli. Aina bija satriecoša. Novadi, apgabali, republikas un reģioni pieņēma paši savus statūtus un nolikumus, visādi uzsverot patstāvību un neatkarību no Centra. Gubernatori un administratīvie vadītāji centās izvairīties no Maskavas kontroles un kļūt par da- lieņu kņaziem, kas nevienam nav pakļauti un atbildīgi. Pārskatos bija konkrēti fakti par nedzirdētu kukuļņemšanu un visvisādām citādām reģionu pirmo personu, viņu radinieku, draugu un tuvu cilvēku ļaunprātībām. Separātisma centrbēdzes spēki draudēja Krieviju saraustīt gabalos, turklāt aiz vietējo pašvaldību tiesību paplašināšanas lozungiem slēpās elementāras personiskas intereses, savtīgs aprēķins un galēja nesodāmība.

Otrā dokumentu blokā bija ziņas par pasākumiem, ko ģenerālis Koržovs vērsa «pret katra miesta neatkarību». Novosibirskā, Krasnodarā, Tihodonskā un vēl astoņpadsmit apvidos izveidotas Galvenās apsardzes pārvaldes filiāles. Krasnodarā, Tihodonskā, Penzā, Jekaterin- burgā izvietotas «Alfas» reģionālās apakšvienības. Koržovs bija pietiekami ilgi grozījies politikā un saprata: lai likvidētu jebkuras separātisma izpausmes, pietiek ar piecdesmit enerģiskiem, labi apmācītiem un apbruņotiem vīriem. "Viņš saprata ari to, ka apvidiem vairāk vai mazāk piemīt nosliece atdarināt situācijas, kādas radušās Centrā. Bet te nu viņam bija pietiekami daudz spēka, lai gūtu pārsvaru pār Valsts domes deputātu pārgudro, bezjēdzīgo pļāpāšanu un arī pār runām Federācijas padomē, ja vietējie varasvīri sadomātu celties pakaļkājās.

Trešais ziņojumu bloks informēja par kriminālo struktūru saaugšanu ar varas orgāniem. Ziņotājs Ugunspuķe vēstīja, ka finansistu grupa «Pilsēta» kā aizsegu izmanto Federālo pretizlūkošanas dienestu un Maskavas iekšlietu pārvaldi, bet tiešai aizsardzībai tā noorganizējusi veselu armiju privātu apsargu — pusotra tūkstoša štata vienību, kas visi ir apbruņoti, lai gan ieroču atļauja ir ne vairāk kā v simtam.

Šo ziņojumu Koržovs atzīmēja savā darba bloknotā, papildinādams ar konkrētiem uzdevumiem Prezidenta drošības dienesta apakšvienībām. Izdarot triecienu šai virzienā, varēja kompromitēt sāncenšus un palielināt savu politisko kapitālu.

Un beidzot informācija no ārzemēm. Aģentūras tīkls aiz robežām pakāpeniski nostiprinājās un paplašinājās. Kad viņam radīsies iespēja to legalizēt ar likumu, viņa vadītais dienests būs jau pilnīgi spējīgs sacensties ar ārējo izlūkošanu vai Ģenerālštāba Galveno izlūkošanas pārvaldi. Pāršķirstot pēdējās kategorijas ziņojumus, Koržovs nolika sāņus vienu lapu — no vēstniecības rezidentūras Grieķijas Republikā.

«…Grieķijas jūras kara flotes veiktajos zemūdens meklēšanas darbos atrasta minizemūdene, kas gulējusi jūras dibenā divsimt metru dziļumā netālu no Tinas salas dienvidaustrumu krasta. Izdarot vizuālu izmeklēšanu ar tālvadības v telekameru, «mazulītē» fiksēts apkalpes locekļa līķis. Šo atradumu min sakarībā ar akvalangistu līķiem, kas atrasti tai pašā rajonā nedaudz agrāk. Sakarā ar lielo dziļumu nolemts zemūdenes izcelšanā lūgt palīdzību sabiedrotajiem no NATO, visdrīzāk, speciālajiem ASV jūras kara flotes spēkiem.»

Pēdējo ziņojumu Koržovs divreiz pasvītroja ar sarkanu zīmuli un savā darāmo darbu bloknotā atzīmēja: «Vai mums nevajadzētu apsteigt amerikāņus? Jāpavaicā organizatoriem, kāpēc operācija beigusies ar zemūdenes nogrimšanu.»

Šīs operācijas organizators bija agrākā PSRS VDK vienpadsmitā daļa — tagadējā Krievijas federālā pretizlūkošanas dienesta Speciālo tehnisko objektu drošības pārvalde. Koržovs uzdeva savam vietniekam ievākt sīku informāciju par šo apakšvienību.

Nākamajā naktī Prezidenta drošības dienesta priekšnieks klausījās Razinkina ziņojumu.

—  Pilnīgi atsevišķa struktūra — atsevišķs finansējums un materiāli tehniskā apgāde, savs kadru aparāts, savs zinātniskās pētniecības institūts, poligoni, pat sava spēka apakšvienība, tā dēvētā trieciengrupa, — Razinkins brīnīdamies stāstīja.

Aizvakar viņam bija palikuši četrdesmit divi gadi, un viņš bija piecus gadus jaunāks par šefu, taču negulētās naktis pārcieta ar pūlēm: berzēja acis, apvaldīja bieži uznākošās žāvas, bet ne vienmēr veiksmīgi un tad atvainojās, taču pastāvīgi atvainoties arī bija muļķīgi, un ar laiku viņš pārstāja to darīt. Turpretim Koržovs izskatījās spirgts un možs. Razinkins zināja par fenamīnu, tomēr lietot stimulatorus negribēja. Šefam nebija izvēles, tas spēlēja uz visu banku. Bet kādēļ viņam bendēt savu veselību?

—  Visvairāk pārsteidz tas, ka viņi faktiski nebija pakļauti Drošības komitejas vadībai, — šis Verļinovs pats tieši griezās CK un Ministru Padomē! Jā, jā! Vienpadsmitā daļa patiesībā bija kļuvusi par patstāvīgu speciālo dienestu, un Verļinovs ierosināja uz tās bāzes dibināt Iekšējās kontroles ministriju, pats, protams, mērķēdams uz ministra posteni… Starp citu, viņš bija lieliski nodrošinājies ar informāciju. Lieliski. Mani ziņotāji domā, ka viņš bijis viens no vislabāk informētajiem cilvēkiem valstī. Manuprāt, tieši tur arī slēpjas atminējums, kāpēc viņš bija tādā īpašā stāvoklī…

Razinkins kārtējo reizi nožāvājās.

—       Bet ai mijnieki aizlika viņam kāju priekšā. Viņu Galvenā izlūkošanas pārvalde uzoda, ka vienpadsmitā daļa izdara eksperimentus pēc programmas «Nobīde». Vai atceraties?

Koržovs mirkli vilcinājās, tad pamāja ar galvu, piebilzdams:

—  Seismiskais ierocis.

—  Jā. Kaut gan ne jau Verļinovs to izgudroja un tas nebija viņa varā, tomēr par vainīgo padarīja viņu. Tracis Domē, izmeklēšana un attiecīgas sekas… Viņš negaidīja, kas būs tālāk, un aizbēga viņpus kordona. Ar zemūdeni. Viņu mēģināja aizturēt, un aizturēšanas laikā nogrima «mazulīte». Viņš pats it kā būtu gājis bojā, tomēr visa tā lieta ir diezgan tumša.

Prezidenta apsardzes priekšnieks kļuva domīgs. No citiem norobežojies speciāls dienests, nesen palicis bez vadītāja un būtībā nevienam nepakļauts. Ja to pievāktu, Prezidenta drošības dienesta varenība pastiprinātos vairākkārt…

—   Kas tagad tur priekšnieks?

Razinkins sarauca pieri.

—   Kur?

—  Vienpadsmitajā daļā.

—  Pulkvedis Dronovs. Ne ar ko neievērojama persona. Stepaškins viņu pakļāvis sev, lai gan Dronovam tas nav sevišķi pa prātam. Taču neliek to manīt…

—  Savāc par šo pulkvedi visu, ko vari! Ar viņu jāaprunājas. Vai līdz ritam pagūsi?

Razinkins, juzdamies kā izvārīts, jautājumu lāgā nesaprata.

—  Līdz kuram rītam?

—  Līdz nākamajam. Rītrītam, — Koržovs paskaidroja nesatricināmā mierā.

—  Tagad taču ir nakts… Visi guļ…

—  Mēs tomēr neguļam. Tiesa, tu gan snaud… Nomodā esmu es.

— Tā jau gan ir… Būtu pastāvējusi tāda kārtība: ja neguļat jūs, neguļ neviens. Tad gan pagūtu.

—    Ko tad tu — vai gribi mani iztaisīt par Staļinu? — Koržovs skatījās, acis piemiedzis.

Razinkins piespiesti pasmaidīja.

— Nē. Ja nu varbūt par Beriju… — Smaids tūdaļ nozuda no viņa sejas. — Piedodiet, šef, esmu galīgi apdullis…

Koržovs klusēdams lūkojās savā vietniekā. Seja stinga, acis neizdibināmas. Noteikt, ko domā Prezidenta drošības dienesta priekšnieks, nepavisam nebija iespējams.

* * *

Krievijas Federācijas Augstākās tiesas Kara kolēģijas sēde bija slēgta un ilga trīs dienas — pavisam īsu laiku, ja ņem vērā, ka krimināllietas materiālu bija pilni desmit sējumi. Ceturtajā dienā ap pusdienlaiku kolēģijas priekšsēdētājs justīcijas ģenerālleitnants pasludināja spriedumu: par Dzimtenes nodevību un trīs Krievijas jūras kara flotes karavīru nonāvēšanu bijušajam PSRS VDK agrākās vienpadsmitās daļas priekšniekam Verļinovam aizmuguriski piespriests nāvessods.

Kā allaž tādos gadījumos, juridiskais vērtējums tikai noformēja politisko lēmumu. Šai gadījumā izmeklēšanu varēja pārtraukt bez tiesas — sakarā ar tās personas nāvi, kas saucama pie kriminālās atbildības. Oficiālā versija par Verlinova bojāeju netika apšaubīta, bet «augšas» domāja, ka tiesas procesam un bargajam spriedumam būs liela audzinoša nozīme un tas ietekmēs speciālo dienestu darbiniekus, kuru disciplinētība vairs nebija agrākā, «nesavtīgā uzticība pienākumam» bija kļuvusi tikai par trafaretu frāzi dienesta atestācijās un raksturojumos. Un, lai gan tur bija vainojami nevis izlūkošanas un pretizlūkošanas virsniekiL bet gan pašu «augšu» radītie objektīvie apstākli, visās Ārējās izlūkošanas dienesta, Galvenās izlūkošanas pārvaldes un Federālā pretizlūkošanas dienesta apakšvienībās organizēja personālsastāva sapulces, kurās informēja par Kara kolēģijas spriedumu.

Agrākos laikos tāda informācija būtu tikai lieku reizi ikvienā stiprinājusi jau tā nesatricināmo domu, kas ir katras godīgas un nevainojamas dienesta pildīšanas stūrakmens: nodevība tiek sodīta ar nāvi. Aizbēgi, riebekli, bet tik un tā — beigas tev ir! Ja arī patiesībā neesi noslīcis, bet bojāeju esi tikai tēlojis, esi blēdījies, imitējis, aizmuguriskais spriedums tomēr paliek spēkā. Visi zināja, ko tas nozīmē.

Jau senāk Apvienotajai valsts politiskajai pārvaldei bija ārzemju diversiju nodaļa, kas 1926. gadā savus taustekļus aizstiepa līdz necilam] neievērojamam dzīvoklim kādas vecas mājas otrā stāvā trūcīgā Parīzes rajonā. Tur mierīgi dzīvoja Simons Vasiļjevičs Petļura, kas sešos emigrācijas gados bija jau paguvis aprast ar domu, ka Ukrainā atstātās asiņainās pēdas laiks izdzēsis uz mūžu mūžiem. Kad pie durvīm pieklauvēja jauns cilvēks ar lielu ziedpušķi, dzīvokļa saimnieks to noturēja par savu dievinātāju, vienu no daudzajiem nacionālās idejas piekritējiem, kas mēdza Batjku apciemot svešajā zemē. Apzināties savu kļūdu četrdesmit septiņus gadus vecais Simons nepaguva: pušķī paslēptā gāzes pistole, dobji noplaukšķēdama, iešļāca viņam sejā cianīdu.

Kad Valsts politisko pārvaldi nomainīja Iekšlietu tautas komisariāts, tanī nodibināja Speciālo operāciju pārvaldi ar apakšnodaļu «L», kas nozīmēja «likvidācija»; darbinieki savās sarunās to dēvēja par asinsdarbu nodaļu. Pārvaldē ilgi strādāja un kādu laiku to ari vadīja Pāvels Sudopla- tovs — viena no neredzamās frontes visleģendārākajām personībām. Lai gan apakšnodaļas «L» darbība tika turēta stingrā slepenībā un arī Sudoplatova vārds bija valsts noslēpums, bet Staļina laikos noslēpumus prata glabāt — ai, kā prata! —, savējo vidū informācija tomēr izplatījās. Un arī speciālās nodarbībās analizēja, kā Pāvels Roter- damā bija gājis uz tikšanos ar ukrāiņu nacionālistu līderi Konovaļecu.

Bija karsta maija diena 1938. gadā. Trīsdesmit gadus vecais «radists» no padomju tirdzniecības kuģa «Silka» gandrīz ne ar ko neizcēlās raibajā gājēju pūlī, lai gan svārku iekškabatā viņam glabājās mīna, kas bija nomaskēta par šokolādes konfekšu kārbu. Pietika kārbu nolikt horizontāli, lai ieslēgtos pulksteņa mehānisms ar trīsdesmit minūšu ilgu sprādziena aizkavējumu. Ko tolaik varēja domāt jaunais puisis? Droši vien cerēja nepaklupt un nepakrist, nenokļūt zem automašīnas, paļāvās uz spridzināšanas mehānismu, kas gandrīz nekad nemēdz būt drošs par visiem simt procentiem, gaidīja, ka kuru katru brīdi tomēr var notikt sprādziens, bet sirds dziļumos cerēja, ka viss beigsies labi; baidījās no pretinieka pretizlūkošanas dienesta un policijas pretsoļiem. Nez vai šai emociju vētrā, kas jebkurā parastā cilvēkā radītu paniku un atņemtu tam spēju darboties mērķtiecīgi, atradās vieta prātošanai par komunista pienākumu, atbildību Dzimtenes priekšā, uzticību Ļeņina un Staļina idejām un citām līdzīgām dogmām.

Interesanti, kāds pulss tolaik bija Sudoplatovam, kādā ātrumā pukstēja sirds, kādās robežās turējās arteriālais asinsspiediens… Situācijas radītajam stresam bija pilnīgi iespējams izraisīt organisma sabrukumu — kādu infarktu vai insultu; tādas nepatikšanas bieži piemeklēja partijas un valsts atbildīgos darbiniekus, kad tos izsauca «uz kafiju» apgabala komitejā vai CK…

Bet Pāvels mierīgi gāja pa nepazīstamu pilsētu svešā zemē, nesatricināmā mierā iegriezās restorānā «Atlanta», tur, neizrādīdams itin nekādas satraukuma pazīmes, apsēdās pie Konovaļeca galdiņa un draudzīgi sarunājās. Tas ir grūtāk nekā izmest granātu un bēgt projām: jāsēž divatā pie galdiņa aci pret aci. Viss skaidri redzams un tieši uztverams sarunas biedram — piesardzīgam, pieredzējušam un viltīgam ienaidniekam, kuram, kā vēsta tavs iemācītais «dzīves stāsts», tu esi nevis ienaidnieks, bet — gluži otrādi — sens draugs. Un ne balss tembrs, ne intonācijas, ne elpa, ne svīšana, ne skatiens nedrīkst viņu darīt uzmanīgu…

Un nekas viņu tādu nedarīja. Kad atvadīdamies Pāvels konfektes bija nolicis uz galda un nedzirdamais pulksteņa mehānisms sāka savu darbu, saldumu cienītājs Konova- ļecs, uzmanības aizkustināts, cieši spieda Pāvelam roku. fcēc pusstundas sprādziens saplosīja pulkvedi gabalos.

Pilnīgi skaidrs, ka tik sarežģītu likvidāciju var izdarīt tikai cilvēks ar cietu sirdi un tērauda trosēm nervu vietā. Tieši tādi kadri arī tika savākti Speciālo operāciju pārvaldē. Nodaļas «L» tīkls aptvēra visu pasauli, un 1940. gadā, prasmīgi raustīdams vajadzīgās auklas, Sudoplatovs Ramona Merkadera leduscirvi pavērsa pret vienu no visniknākajiem Kremļa diktatora ienaidniekiem — Ļevu Trocki, kas tolaik dzīvoja Meksikā.

Speciālo operāciju pārvalde realizēja ne tikai tādas lielu troksni sacēlušas akcijas, bet izdarīja arī daudz diversiju, nolaupīšanu un likvidāciju, kas nekļuva zināmas plašākai sabiedrībai, taču apvaldīja potenciālos nodevējus un pārbēdzējus.

Valsts drošības ministrijā un vēlāk Valsts drošības komitejā nodaļa «L» tika saglabāta un darbojās diezgan aktīvi. Protams, ne tik rosīgi kā iepriekšējos gadu desmitos, tomēr pietiekami, lai par VDK «garajām rokām» neaizmirstu ne Āfrikā, ne Austrālijā, ne Aļaskā. Arī Galvenajā izlūkošanas pārvaldē bija Fiziskās iedarbības apakšnodaļa, kas spēja zemiskās odzes aizsniegt pat ārkārtīgi stingri apsargātās un šķietami pilnīgi nepieejamās vietās.

Ar aizmuguriskajiem spriedumiem viss bija skaidrs. Kapteinis Beicovs ar visjaunāko iznīcinātāju aizlidoja uz Japānu un pēc tam paslēpās ASV kādā jūras kara bāzē, kurā pat ne katrs putns ielidotu. PSRS Valsts drošības komitejas Pirmā galvenā pārvalde, kura nodarbojās ar ārējo izlūkošanu, ilgi nespēja viņam piekļūt, taču visi zināja, ka beigas var būt tikai vienas. Un tiešām — drošībnieki uzdevumu atrisināja: «sikspārņi» spēj iekļūt jebkurā vietā… Beicovs pakrita vannas istabā pats savā kotedžā un lauza kaklu. Tas ari bija viss.

Pēdējos gados ārzemēs neviens netika novākts, un ari pašu zemē ar nodevējiem tagad ceremonējās, tāpēc «L» atrofējās kā jebkurš organisms, kas stāv dīkā, un, kad VDK tika sagrauta, no apakšnodaļas ne pēdu nepalika, it kā tāda nekad nebūtu pastāvējusi. Tā nu tagad aizmuguriskam spriedumam nebija nekādas nozīmes — notiesātais taču pats uz Krieviju neatbrauks un neteiks: te nu es esmu, pārmāciet mani, lūdzu! Nāvessodam lemtais ir jāsameklē, pie viņa jāpiekļūst — jātiek cauri apsardzes joslām, jāpārvar signalizācijas līnijas, jāapmāna miesassargi, jāizpilda Kara kolēģijas spriedums (tas jau pats par sevi nav viegls uzdevums, bet nelegālas darbošanās apstākļos svešas valsts teritorijā kļūst simtkārt sarežģītāks) un tad vēl jāspēj atgriezties mājās, pārvarot meklētāju un vajātāju sacelto troksni…

Kas to visu lai paveic, ja nodaļa «L» vairs nepastāv?

It kā neviena nebūtu…. Par laimi, tikai «it kā». Tāpēc ka Aizsardzības ministrijā pēdējās desmitgadēs nebija notikušas postošas kataklizmas un arī Fiziskās iedarbības apakšnodaļa nekur nebija izgaisusi. Šīs apakšvienības darbinieki bija cits citam līdzīgi kā torpēdas, un savējo vidū viņi tā arī tika dēvēti. Visiem — liels, spēcīgs augums, īsi apgriezti mati, stinga, neizteiksmīga seja, bargas, daudz ko redzējušas acis. Tiem, kam bija visvairāk pieredzes, kas bija izcēlušies kaujnieciskās operācijās viņpus kordona, bija iesaukas: Karls, Francs, Gors, Pjērs… Tādas ekstraldases «torpēdas» apakšnodaļā bija palikušas četras, un pašreiz tās kopā ar biedriem atcerējās Džonu, kas pirms gada bija gājis bojā Maskavā kādā pēc visām normām un kritērijiem gluži ikdienišķā operācijā. Tieši par to arī bija runa, uzsaucot kārtējo skumjo tostu.

—  Vasilija Vertuhovska nāve liecina, ka pilnīgi drošu operāciju nemaz nav. — Maza auguma cilvēks ar bālu, grumbainu seju viegli sašūpojās, izlaistīdams degvīnu no kristāla glāzītes, kas bija pilna līdz pašām malām. — Un vainīgi šai gadījumā esam mēs visi, bet it īpaši es…

Fiziskās iedarbības apakšnodaļas priekšnieks majors Pļesko uz mirkli apklusa, nožēlā noliekdams galvu. Viņš bija vārgs un neizskatīgs, pilnīgs pretstats saviem padotajiem, taču prata visu to pašu, ko prata viņi, un daudz ko pat labāk.

—  Paļāvāmies uz datoru: Vasilijam astoņsimt piecdesmit balles, tam otram — četrdesmit… Un tā nu izlaidāmies… Bijām aizmirsuši infrasarkanās brilles… Un, redz, kā tas viss pagriezās…

Džons likvidēja kādu pussprāgušu «tārpu», kas Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvajos dokumentos figurēja ar iesauku Skumīgais. Tam bija paradums, ieejot tumšā priekšnamā, galvu aizsegt ar portfeli un pastiept uz priekšu resnu, garu īlenu ar saplacinātu galu. Džons, par šo paradumu neko nezinādams, ar krūtīm sparīgi uzgrūdās smailajam tēraudam. Vēlāk apstākļi mainījās, likvidāciju atsauca. Skumīgais joprojām, it kā nekas nebūtu noticis, slaistās apkārt, bet vienu no pārvaldes labākajām «torpēdām» grauž īsti tārpi.

—  Pieminēsim mūsu draugu un izdarīsim secinājumu nākotnei…

Pļesko pielika glāzīti pie lūpām, tad nolika to atpakaļ uz galda. Viņš nedzēra, aizbildinādamies ar kuņģa čūlu, kas tiešām bija radusies jau pirms desmit gadiem. Viņš gan ari jaunībā nebija dzēris: ģimenē valdīja stingri audzināšanas principi.

Galds bija klāts kāda privātrestorāna nelielā banket- zālē, restorānu apsargāja nesen pensionēts majors Sivkovs. Operatīvās nodaļas iekšējās kārtības dienests telpas iepriekš bija pārbaudījis, pārliecinājies par Sivkova apgalvojuma pareizību — mikrofonu tur tiešām nebija — un ierīkojis radioviļņu ekranēšanu.

Tagad divpadsmit operatīvie darbinieki ērtajā, grezni iekārtotajā banketzālītē jutās ļoti omulīgi. Viņi atslābinājās, palaida vaļīgāk kaklasaites, ieņēma brīvas pozas. Šķita, ka izdzertais viņus neietekmē. Taču izveicīgais viesmīlis ar melnu smokingu mugurā kārtīgi pienesa pilnas litra pudeles iztukšoto vietā, un pamazām alkohols tomēr darīja savu. Robustās sejas pietvīka — cita viscaur, cita tikai plankumiem, ierasojās sviedru lāses, mēles visu laiku pinās, daudzas kaklasaites aizlidoja istabas kaktā. Tomēr, parādoties viesmīlim, sarunas tika pārtrauktas, kā jau bija parasts: degvīns nespēja notrulināt šo profesionāļu modrību.

„ — Kādās tik ķibelēs neesam bijuši abi ar Vasiliju! — Karls uzsāka tādos gadījumos ierasto veco stāstu. — Reiz jūras kara bāzē Štatos… Uzvilkām skafandrus — un iekšā titāna cisternā ar raķešu degvielas oksidētāju! Bet tas spēj pat betonu saēst. Tā nu sēžam tumsā, mašīna brauc, tas pretīgais šķidrums skalojas ap pleciem, un tikko dzirdama šņākoņa: š… š… š… Saēd skafandra virsējo slāni!

Karlam aiz muguras bija daudz bīstamu un sarežģītu operāciju, taču viņš allaž atcerējās tikai šo, kas bija atstājusi neizdzēšamas pēdas viņa mazjūtīgajā dvēselē.

—   Cik ilgi skafandri izturēs, mēs nezinām; kad varēsim līst ārā — arī nezinām. Sēžam, gaidām. Tikai prātoju, kad tas notiks — drīz vai vēlāk? Ja nu pēkšņi sāk sūkties iekšā kāda straumīte?… Tad apstāšanās, kontrolpunkts. Viņi mucā pat neielūkojas: katram skaidrs — tur atrasties nav iespējams… Kad izlīdām ārā, skafandra pēdējā kārta sašķīda gabalos… — Karls ielēja sev un, citiem nepiedāvādams, iedzēra viens pats. — Bet te kaut kāds mirla…

Pēc pārinieka nāves Karls pats uz savu roku gribēja nogalināt Skumīgo, bet kāds gadījums to izjauca. Vēlāk Karls pat saņēma pavēli viņu apsargāt. Taču, kad «torpēda» piedzērās, ļaunās atriebības jūtas sirdī pamodās un sāka karsēt viņa varenās miesas.

—  Es viņu tik un tā miltos saberzīšu. — Milzīgā dūre smagi uzsita pa pulēto galda virsu.

—   Liecies mierā! — Kolēģis Francs mēģināja viņu vest pie prāta. — Kāds tam sakars ar personiskām interesēm…

—  Vai dzeramā un ēdamā pietiek? — jautri apvaicājās bijušās Galvenās izlūkošanas pārvaldes majors, bet tagad privāts apsargs Sivkovs, kas bija straujiem soļiem iesteidzies viesmīļa vietā, nesdams kārtējo pudeli, bet tā viņa rokā nez kāpēc atgādināja prettanku granātu. — Nu tad arī es kopā ar jums!

Bijušo dienesta biedru skatieni pievērsās ienākušajam. «Torpēdas» standartseja un augums, taču drēbes — spilgts sporta tērps un īsa ādas jaka — atbilda citam standartam, kas raksturīgs bandītiskajiem reketieriem.

—  Nepievērsiet tam uzmanību, — Sivkovs pasmīnēdams teica. — Tā ir uniforma. Tur, kur man bieži jāgrozās, to uztver labvēlīgāk nekā uzvalku un kaklasaiti…

—  Un cik tev te bleķo? — Karls netaktiski apjautājās.

— Trīsreiz vairāk nekā jums, — bijušais majors atbildēja. — Neskaitot prēmijas.

Viņš ielēja glāzēs atnesto degvīnu. No jakas piedurknes apakšas pavīdēja pulkstenis, kas vienā mirklī pārsvītroja iespaidu, ka viņš nāk no «jaunā viļņa» aprindām. Numurētais pulkstenis, kādu priekšniecība dāvina dienesta veterāniem un īpaši izciliem izlūkiem. Uz zilganās tērauda ciparnīcas attēlota zemeslode, virs ziemeļu puslodes plati izpletis spārnus zeltains sikspārnis. Visi pazīst Viskrievijas Ārkārtējās komisijas un Valsts drošības komi- tējas emblēmu — vairogu un zobenu, kā ari Centrālās izlūkošanas pārvaldes simbolu — niknu ērgli, kas nagos satvēris vairogu. Taču tikai nedaudziem lemts zināt, ka sikspārnis, kas lidinās virs zemes, simbolizē Galvenās izlūkošanas pārvaldes iespējas iekļūt it visur. Nezinātājiem skaidrības labad uz ciparnīcas uzrakstīts: «KFBS [3] . militārais izlūkdienests.» Skaidrs, nēsāt tādu hronometni var atļauties vienīgi pensionāri, kam nav jābīstas no atmaskošanas. Strādājošie darbinieki tādus priekšmetus glabā dienesta seifā vai mājās galda atvilktnē kopā ar ordeņiem un medaļām, kas tāpat dienesta laikā nekad netiek piespraustas — un ne tikai tāpēc, ka izlūkiem nav formas tērpa…

—   Un mūsu pulkstentiņi tiek labvēlīgi uztverti tur, kur tev nākas būt? — Karls nelikās mierā. — Par tiem varbūt pat maksā prēmijas?

Sivkovs saviebās.

—   Rimsties, draugs! Cik tev atlicis līdz pensijai? Tad arī aprunāsimies, kur, par ko un cik maksā. Tu proti četras valodas? Ļoti jauki! Varu iekārtot par šveicaru «Metropolē». Kad ieradīsies noformēties, neaizmirsti aplikt savu pulksteni — tas palielinās algu…

—  Pietiek rieties! — Pļesko pavēlēja. — Miša ir mūsu puisis, kas godīgi kalpojis, un tā nav viņa vaina, ka pensijas knapi pietiek ēšanai.

Sivkovam zem jakas kaut kas iepīkstējās, viņš izvilka melnu kārbiņu, kas bija nedaudz lielāka par sērkociņu kastīti, pielika pie auss un paklausījās.

—   Pie ieejas Golubovskis, — viņš paziņoja visiem. — Ielaist vai ne?

Karls iesmējās, parādīdams lielus, dzeltenīgus zobus.

—   Pensija dara ar cilvēku brīnumlietas! Vai atceries, kā tu baidījies no viņa? Toreiz ne prātā nevarēja nākt, ka tu kādreiz lemsi: laist iekšā vai ne…

—   Kā viņš uzzinājis, kur mēs esam? — Orlovs jautāja.

—  Kāpēc ta' nelaist — normāls vīrietis, — sacīja Pjērs.

—  Saki, lai nāk, tikai veicīgāk, citādi viņš tāpat ienāks neaicināts, — Pļesko izbeidza īso diskusiju.

—  Lai nāk! — Sivkovs deva komandu un mikrorāciju iebāza atpakaļ zem jakas.

Pēc brītiņa durvis plaši atvērās.

—  Sveiki, vīri! — Uz sliekšņa stāvēja gadus četrdesmit piecus vecs vidēja auguma cilvēks ar spēcīgu miesasbūvi un pašpārliecināta cilvēka manierēm — tāds prot sasniegt savu mērķi.

Galvenās pretizlūkošanas operatīvās nodaļas priekšniekam pienācās apsardze, taču viņš gandrīz nekad to neizmantoja. Aši nometis atpogāto mēteli, viņš pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā fotografēdams, tad ātriem soļiem piegāja pie galda, apsēdās uz Sivkova piebīdītā krēsla un paņēma Pļesko piepildīto glāzīti.

—  Uz Vasilija piemiņu! Lai tādu muļķīgu zaudējumu mums vairs nebūtu! Lai zaudējumu vispār nebūtu!

Braši iztukšojis glāzīti, apakšpulkvedis to sparīgi nolika uz galda un pabīdīja nost Pļesko piedāvāto dakšiņu ar marinētu sēni.

—  Varu paziņot svarīgu jaunumu, — viņš pēkšņi sacīja. — Prezidents nupat parakstījis slepenu dekrētu, kas mūsu dienestam piešķir tiesības strādāt valsts iekšienē. Darbības virzieni: organizētā noziedzība, terorisms, partijas un kustības, kas sev izvirzījušas mērķi gāzt pastāvošo iekārtu, korupcija augstākajos varas ešelonos…

Pie galda iestājās klusums. No pašas dibināšanas Galvenā izlūkošanas pārvalde bija drīkstējusi darboties tikai potenciālā pretinieka teritorijā. Iekšējā izlūkošana bija vienīgi Valsts drošības komitejas kompetencē. Valsts smadzenes — PSKP, tās sekretariāts un Politbirojs — analizēja ārējās un iekšējās izlūkošanas informāciju un izmantoja to turpmākajā komunisma celtniecībā, precīzāk izsakoties, savas varas nostiprināšanā. Smadzenes ir un paliek smadzenes. Gan Galvenā izlūkošanas pārvalde, gan Valsts drošības komiteja, gan Iekšlietu ministrija — citu orgānu tolaik nebija — skaidri apzinājās savu pilnīgo pakļautību un nepretendēja uz līdera lomu līdzīgi tam, kā nevar viena ar otru konkurēt cilvēka roka un kāja vai strīdēties, kura ir galvenā.

Bet pēc augusta notikušās «trepanācijas» stāvoklis mainījās: zaudējušas visvareno saimnieku, ministrijas un resori sāka audzēt «muskuļus» un uzsūkt sevī informāciju, jo tagad visu izšķīra spēks un informētība, šie divi faktori spēja pacelt visaugstākajās valsts varas virsotnēs. Konkurence starp spēka resoriem Gauns pēcpārkārtoša- nās laika termins, kas spilgti atspoguļo pārvaldes hierarhijā notikušo pārmaiņu virzību) sasniedza neredzētu vērienu. Valsts drošības komiteja, kas pēc vairākām sāpīgām kastrācijas reizēm bija pārvērsta par Federālo pretizlūkošanas dienestu, zaudēja savu kādreizējo varenību un atkāpās otrā vietā, toties arēnā parādījās gluži jauni spēki — Galvenā apsardzes pārvalde un no tās nodalījies Prezidenta drošības dienests. Jaunās struktūras strauji pieņēmās varenībā, nobīdīdamas ēnā tradicionālās spēka struktūras.

Visvarenākie «muskuļi», protams, bija Aizsardzības ministrijai, taču tanku divīzijas, stratēģisko bumbvedēju pulki, stratēģiskie kodolspēki, aviācijas bāzes kuģi un atomzemūdenes ir pārāk rupji instrumenti tik smalkai lietai, kāda ir cīņa par vani. Arī vislabākie rotu un bataljonu izlūki nespēj iegūt kaut vienu bitu informācijas Valsts domes gaiteņos, ministru vasarnīcās, greznās saunās, deputātu dzīvokļos… Tāpēc Aizsardzības ministrija jau sen loloja domu izlaist savus «sikspārņus» Krievijas plašumos. Dekrēta projekts vairākus mēnešus bija gulējis uz Prezidenta galda, un Galvenā apsardzes pārvalde kopā ar Prezidenta drošības dienestu, kā vien spēja, centās aizkavēt tā parakstīšanu. Galu galā armijas ģenerālis Gon- tars nebija Prezidentam mazāks draugs par ģenerālmajoru Koržovu vai ģenerālleitnantu Boreckovu, un tāpēc paraksts uz dokumenta tomēr parādījās.

—  Jūs taču saprotat, ko tas nozīmē? — Golubovskis pārlaida vērīgu skatienu operatīvajiem darbiniekiem, kas zīmīgi saskatījās, un aizlika tālāk majora Pļesko vēlīgi ielieto otro glāzīti.

Visi saprata. Lielāks finansējums, papildu darba vietas, augstāki dienesta pakāpju griesti. Taču ierindas «sikspārņus» tas neskāra. Vīniem tagad būs sava resora varenība jāstiprina ar tām pašām metodēm, ko agrāk viņi izmantoja tikai Kanādā, Statos, Urugvajā, Mozambikā.

—       Starp citu, — operatīvās nodaļas priekšnieks turpināja, — šodien visās radniecīgajās sistēmās nolasīja Kara kolēģijas aizmugurisko spriedumu Verlinova — bijušā vienpadsmitās daļas priekšnieka — lietā.

Golubovskis tikko manāmi pasmaidīja. Tieši viņš bija uzvarējis spēlē ar Veriinovu un licis tam izšķirties par bēgšanu. Grumbainā Pļesko seja saraucās, un tagad tā kļuva par īstu ceptu ābolu — Verļinovs viņu bija gandrīz vai novedis pie nošaušanas. Pārējie darbinieki neizrādīja nekādas emocijas, lai gan par bijušo vienpadsmitās daļas priekšnieku klīda daudz leģendu un viņš vienmēr bija izskatījies pēc varoņa. Bet fiziskās iedarbības apakšnodaļā par aizmuguriskajiem spriedumiem runā ne jau tādēļ, lai uzlielītu notiesātos. «Torpēdas» gaidīja turpinājumu.

—  Nu, kā tad būs — vai izpildīsim? — Pļesko neizturēja un uzdeva jautājumu, kas visiem bija uz mēles.

—   Pēc esošajām ziņām, viņš gājis bojā. — Golubovskis piecēlās. — Bet ja nu informācija būs bijusi nepareiza… Ņemot vērā iekšējo un starptautisko situāciju, domāju, ka tūs jāatjauno spriedumu izpildīšanas prakse.

Operatīvās nodaļas priekšnieks pagriezās un neatvadījies devās uz durvīm.

Divpadsmit «sikspārņi» ar skatieniem pavadīja viņa plato muguru. Piemiegtās acis pēc paraduma vērās zem kreisās lāpstiņas.

«Garās rokas» resora varenību nostiprina vairāk nekā jebkas cits. Tāpēc «torpēdas» nemaz nešaubījās, ka aizmugurisko spriedumu izpildīšanas prakse tiks atjaunota. Un lieliski saprata, kāpēc Golubovskis tik svarīgā jaunumā bija dalījies vispirms ar viņiem.

* * *

— Ko tad amerikāņu izlūkdienests var atrast jūsu zemūdenē? — Koržovs atkārtoja, cieši vērdamies neapšaubāmi apjukušajā Dronovā.

Pulkvedis klusēja, juzdams, kā stingst un atmirst kājas. Koržovs cieši saknieba lūpas. Parastais lietišķais jautājums jaunizcepto pulkvedi nez kāpēc bija izsitis no sliedēm. Tātad aizsāktā pavediena atšķetināšana jāturpina.

—   Kāpēc neatbildat? Un seja sarkanos plankumos… Jums slikti? Vai varbūt kas slēpjams?

Kad no kontrolpunkta piezvanīja un paziņoja, ka ieradies Prezidenta drošības dienesta priekšnieks, Dronovs tūlīt bija nopratis, ka tas nav uz labu. Tomēr tādu pavērsienu viņš nebija gaidījis…

—  Speciāla iekārta… Tā gan ir novecojusi un viņus interesēt nevar…

Smadzenes drudžaini pārlūkoja visus iespējamos notikumu attīstības variantus. Nolāpītais Verļinovs pareizi apgalvoja, ka slepenie dokumenti beidz pastāvēt vienīgi paša aizdegtā ugunī, turklāt labi pazīstamā krāsnī. Bet viņš bija cerējis, ka ellišķīgi bīstamais dokuments tērauda sarkofāgā guļ jūras dibenā un ir apbedīts pilnīgi droši… Kāds ēzelis viņš bijis!

Dronovs juta, kā pa muguru straumītēm tek sviedri, un saprata, ka vairs nevalda pār savu balsi un seju.

Ja amerikāņi atradīs koordinātu tīklu, sacelsies nedzirdēts skandāls un viņu apsūdzēs tādu faktu slēpšanā, kuri apdraud valsts un Saimnieka drošību. Atstādināšana, apcietinājums, tribunāls, desmit gadi nometnēs… Ja atzītos tagad, rezultāts būtu tāds pats, tikai trokšņa būtu mazāk un desmit gadus viņam iegrieztu, neradot starptautisku rezonansi… Bet ja nu amerikāņi neko neatrod? Varbūt dokumenta zemūdenē nemaz nav… Nē, atzīties nedrīkst!

—  Un tajā guļ četri līki, — viņš teica, ar pūlēm kustinādams izkaltušo, uzblīcfušo mēli.

—  Viens, — Koržovs sacīja pavisam mierīgi.

—  Ko? — pulkvedis pavilcinājies pārjautāja. Visas skaņas viņam likās dobjas, it kā ausis būtu ar vati aizbāztas.

—  Žemūdenē bija tikai viens līķis. Divi atrasti ārpus tās. Bet ceturtais klīst kaut kur pasaulē.

«Visu zina!» Dronovam pavīdēja satriecoša doma. «Citādi viņš nebūtu arī nācis… Tātad beigas. Beigas… Beigas… Beigas…» Cauri satrauktajām smadzenēm čerkstēda- mas ar mokām lauzās tādas kā aizķērušās, nolietotas magnetofona lentes skaņas, un tās apklusināt varēja tikai vienā veidā. Pistole atradās seifa slepenā nodalījumā, to aši paķert nebija iespējams. Bet viņu taču neapcietinās tūlīt, agrāk vai vēlāk šis ļaunu vēstošais viesis aizies un tad…

Taču iztēloties, kas notiks tad, Dronovs nespēja, un vēl mazāk viņš spēja izdarīt to, ko bija domājis darīt.

—  Kas atrodas zemūdenē? — Koržovs ierēcās un uzsita ar dūri pa galdu.

Pulkvedis bija salauzts. «Ja atzīstas, sods ir mazāks,» no zemapziņas uzpeldēja sen aizmirsta bērnudienu gudrība, un tūlīt parādījās jaunāka pieredze: «Ņemot vērā tāda un tāda PSKP biedra savas vainas atzīšanu, parādīto paškritiku un nožēlošanu, aprobežoties ar…» Vārdu sakot, ja nav kur sprukt, jāpaļaujas uz uzvarētāja žēlastību.

Nokrakšķēja stingstošās locītavas, viņš uzrausās no krēsla, stīviem soļiem piegāja pie seifa un pēc īsa brīža nolika Prezidenta drošības dienesta priekšniekam nelaiķa Daņilova pratināšanas protokolus ar papildinājumiem, kas atļāva par šiem protokoliem neziņot augstai priekšniecībai.

Koržovs nesteigdamies uzlika brilles un sāka uzmanīgi lasīt; viņa zemnieciskā seja ieguva saspringuma pilnu izteiksmi, kas pamazām mainījās.

—  Kas tie par murgiem? — viņš jautāja un īgni paraudzījās pāri brillēm.

—  Par lidojošajiem šķīvīšiem un pieradinātajiem žurku mutantiem varat nelasīt. Bet par Kremli un bunkuru 001 ir tīra patiesība.

Ar grēku nožēlnieka skatienu vērdamies grīdā, Dronovs pastāstīja par savas izvairīšanās būtību.

—   Ir nu gan žuļiki! — Koržovs brīnīdamies pagrozīja galvu, tad noņēma brilles un ilgi aplūkoja pulkvedi.

—  Labi, — viņš beidzot noburkšķēja un atkal pievērsās dokumentiem.

Dronovs stāvēja kā sālsstabs un prātoja, ko viņa liktenī vai nozīmēt šis «labi». Jāstāv bija ilgi. Prezidenta drošības dienesta priekšnieks izstudēja protokolus, tad izskatīja vākus ar dienesta izmeklēšanas materiāliem, kuros bija runa par Verļinova neizdevušos bēgšanu uz ārzemēm.

—  Žuļiki, — viņš atkārtoja, lasīšanu beidzis. — Jūs melojat cits citam visā ķēdītē, no apakšas līdz augšai.

Un arī pašas augšas grasāties piešmaukt. Ka tikai paši sevi neapvedat ap stūri.

Dronovs klusēja, neapzināti nostādamies miera stājā. Viņš rīkojās intuitīvi un, rādīdams pilnīgu padevību, cerēja uz žēlastību. Tā cīniņā zaudējis vilks demonstratīvi pagriež rīkli pret uzvarētāju, un tas tūlīt noiet malā. Tiesa, cilvēku vidē tāda sentimentalitāte nav raksturīga, un pagrieztā rīkle parasti tiek pārkosta. Taču pašreiz pulkvedis juta, ka Koržovs nav noskaņots izrēķināties ar viņu.

—   Ņu, un kur tad ir plāns?'

—  Šeit tā nav. Visdrīzāk, Verļinovs to paņēmis līdzi. Kapteiņleitnants Čižiks apgalvo, ka gan apkalpe, gan Verļinovs gājuši bojā «mazulītē». Tātad dokumentam jābūt zemūdenē.

—  Viņš melo, tas tavs Čižiks, — Koržovs gurdi noteica. — Un ari tu samelojies. Ko man tagad darīt ar tevi?

Dronovs klusībā iegavilējās. Ja grasās ar kādu izrēķināties, tādus jautājumus neuzdod.

—  Ar uzticīgu dienēšanu es savu vainu izpirkšu, biedri ģenerālmajori

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks pasmīnēja.

—  Tu nu gan it kā nebūtu man padots…

—  Prezidenta drošība ir valstiski svarīga lieta. Šai jautājumā visiem ir jāpakļaujas jums!

—  Žuļiki! — Koržovs atkārtoja trešoreiz, bet nu jau ar citu intonāciju, tā ka vārds, kas nepavisam nebija cildinošs, skanēja it kā labsirdīgi. — Nu labi…

Dronovs atvilka elpu.

—    Tad nu tā — klausies! — Koržovs rūpīgi salocīja brilles, ielika maciņā, bet maciņu iebāza sānkabatā. — Nosūti uz turieni akvalangistu grupu! Augstākās klases speciālisti jums ir?

—  Tieši tā! Aizsūtīsim!

—  Viņiem jāpagūst ierasties agrāk par amerikāņiem. Lai pamatīgi pārmeklē zemūdeni un pievāc visus papīrus! Nevienam neko neziņo! Es jautājumu saskaņošu ar Prezidentu un pavēles tev došu viņa vārdā. Pret Stepaškinu izturies kā neatkarīgs cilvēks, tāpat kā tas… Verļinovs! Nekādas apakšvienības nesamazini un citiem dienestiem neatdod! Ar visiem jautājumiem — pie manis! Skaidrs?

—  Tieši tā!

—  Tad rīkojies!

Koržovs piecēlās, taču nedevās uz durvīm, bet piegāja cieši klāt kabineta saimniekam.

—  Un iegaumē: nemelo man, citādi samalšu miltos! Ar lētiem paņēmieniem, ar tādiem kā ierindas stāja, uzticības pilns skatiens un rēkšana saskaņā ar reglamentu tu man nepiebrauksi. Uzticamība veicamajā darbā — lūk, kas no tevis tiek prasīts! Vai tu mani saprati?

Pēkšņi Dronovam it kā tika izlaists gaiss.

—  Sapratu, biedri ģenerālmajor, — viņš klusi atbildēja.

* * *

Dziļums trīsdesmit septiņi metri, trešā redzamība, ledaini aukstā, ziemīgā jūra izzogas cauri «sausajam» hidro- kostīmam un dubultajai vilnas veļai, saldē augumu un stindzina gribu. Aug vēlēšanās visus pasūtīt pie velna, pacelties virspusē'un ienirt saunas sausajā, spirdzinošajā simtgrādu karstumā, sasildīties, atvilgt, iedzert glāzi degvīna… Amerikāņiem, angļiem un arī visiem citiem kostīmos ir elektriskā apsilde, un tas katrā ziņā labāk noskaņo uzdevuma izpildei…

Militāro akvalangistu vienības instruktors Jeremejevs mazliet pakustināja pleznas un mainīja ķermeņa slīpuma leņķi. Elpojamais maisījums kļuva auksts un pie katra elpas vilciena apsalināja rīkli. Arī mums ir labs aprīkojums. Kādreiz viņš bija strādājis Arktikā zem astoņus metrus bieza pakledus bruņām, taču toreiz bija gan elektriskā apsilde, gan maisījuma temperatūras regulators, gan elektriskais beztrokšņa skuteris. Tāpēc ka piestiprināt mazu kārbiņu pie amerikāņu atomzemūdenes «Ohaio» milzīgā korpusa šķita svarīgāks uzdevums nekā jaunos akvalangistus apmācīt zemūdens šaušanā. Ja nu augstas kvalitātes amunīcija vispār pastāv, kāpēc ar to nenodrošināt arī tos, kas pilda parastus ikdienas uzdevumus? To Jeremejevs nekādi nespēja saprast un politiskajās nodarbībās uzdeva jautājumus, ar to iemantodams demagoga un nemiera cēlāja slavu, taču skaidru atbildi nedabūja.

Blāvajā, nespodrajā gaismā kaut kas paspīdēja, leitnants pacēla divdesmit sešu lādiņu zemūdens automātu, ar īsu pleznas kustību līdzsvarodams inerci un saglabādams agrāko ķermeņa stāvokli. Jauniesācējiem tas parasti neizdodas, tāpēc divpadsmitcentimetrīgās 5,66 mm kalibra bultveida lodes var aizlidot jebkurā virzienā. Ka tikai kāds no jaunajiem netrāpa dzīvā miesā, nevis mērķī! Drošības pasākumi gan ir realizēti: platība sadalīta sektoros un līmeņos un katrā tikai viens strēlnieks, visiem dotas sīkas instrukcijas, šaut garām kārtām aizliegts. Un tomēr… Zem ūdens atgadās viss kas. Viegli uzelpot varēs tikai tad, kad šaušana būs beigusies un dalībnieki sveiki un veseli pacelsies virspusē.

Vēl viens uzzibsnījums, tad vēl… Tie ir mērķi. Distance seši līdz astoņi metri. Tādā dziļumā zemūdens automāta šāviens var būt efektīvs jau no vienpadsmit metriem. Bet uz ko lai šauj, ja mērķis nav redzams? Spuldzīti piestiprina dažreiz baļķa augšgalā, citreiz — lejasgalā, bet pats baļķis var ieņemt gan horizontālu, gan vertikālu stāvokli…

Uzdevums ar loģiku nebija atrisināms. Jeremejevs rīkojās intuitīvi, iztēlodamies, ka viņam darīšana ar pretinieka akvalangistiem. Šāvieni nebija dzirdami, taču ierocis katrreiz jūtami noraustījās, palēnināti izlidoja čaulas un bija jaušami arī gāzes burbulīši stobra galā. Viens, divi, trīs, četri… Viņš pārtrauca šaušanu, neizmantodams visu munīciju, jo saprata — mērķos ir trāpīts. Atlika tikai gaidīt signālraķetes spožo zvaigzni, kas nozīmētu — komanda var pamest pozīcijas.

Augšā bija vējains, debesis klāja smagi, pelēki mākoņi, bet Jeremejevam šķita, ka viņš taisnā ceļā nokļuvis no elles paradīzē. Ar galvu pārskēlis ņirbu vilnīšus, viņš tūlīt izspļāva caurulīti un dziļi ieelpoja īstu, dzīvinoši svaigu gaisu bez gumijas un metāla piegaršas. Gan šur, gan tur sīkajos ņirbu vilnīšos parādījās pa melnai galvai ar vizošām acīm, pie tām piebrauca laivas, savākdamas mitros, pleznu pagarinātos, kuprainos ķermeņus ar gofrētām caurulēm ap pleciem.

Jeremejevs gaidīja, kad laiva ar blāvu eļļas krāsas ciparu «9» uz priekšgala būs savākusi viņa grupu — sešus cilvēkus, trīs kaujas pārus. Komandieris no ūdens izlien pēdējais, un viņam jārāda atdarināšanas cienīgs paraugs, tāpēc viņš negribēja pārvelties laivas malai pāri kā smags maiss, bet, dziļi ieelpojis, ienira kādu piecu metru dziļumā, atspērās, kā torpēda izlidoja no ūdens un vienā paņēmienā ar biedējošu sparu ielēca laivā, turēdams pastieptu automātu. Puiši iespiegdamies parāvās sāņus, laiva sašūpojās no vienas malas līdz otrai, it kā gribēdama apgāzties. Protams, tā bija ākstība, toties iznāca skaisti. Un tāda uzvedība vairo personālsastāva simpātijas.

Iekaucās motors. Nometuši maskas un akvalangus, ērmīgie jūras briesmoņi kļuva par nogurušiem un pārsalušiem otrā dienesta gada matrožiem, kam par īstiem «roniem» bija vēl jākļūst.

itrastā apskatīja mērķus. Leitnants bija trāpījis visos trijos, turklāt vienā ar trim lodēm un vienā ar divām. Jauniņie, protams, bija aizšāvuši garām. Visi, atskaitot Jarcevu, kas vienreiz tomēr bija trāpījis. Brašs puisis, būs lietaskoks. Taču Jeremejevs viņu neuzslavēja, lai nemaitātu zēna raksturu. Ja normatīvs nav izpildīts, tad nav arī ko slavēt.

Saunā viņi netika. Žigli noskalojās karstā dušā, pārģērbās un nostājās ierindā uz laukuma. Trīs ar lētu, sarkanu audumu pārvilkti zārki, sērīgas un reizē oficiālas apakšpulkveža Sušņakova un viņa vietnieka darbā ar personālsastāvu — kalsnā slimīga izskata kapteiņa Meļeško runas, izmocīti, neskaidri dienesta biedru atvadu vārdi (runāja pēc Meļeško sastādīta obligāta saraksta), radinieku raudas, kara orķestra gaudenā spēle (tas ar vienādu nepatiku atskaņoja kā valsts himnu, tā ari sēru maršu), sēru procesijas došanās uz tālāko poligona malu, kur jau vīdēja trīs nesen izraktas kapa bedres, trīskārša zalve, kad sarkanie karogi noslīga pusmastā, īsie zemes kukuržņu atsitieni pret slapjajiem, smagajiem dēļiem… Simboliska apbedīšana notiek tieši tāpat kā parastā, tikai zārkā ir nevis līķis, bet attiecīga svara akmeņi. Tāpēc ka mičmanis Krutakovs, otrās pakāpes staršina Proko- penko un vecākais matrozis Timofejevs bija gājuši bojā tālā jūras braucienā slepenos apstākļos un saskaņā ar kristiešu paražu viņus aprakt zemē nekādi nebija iespējams.

Tad visi lēnām izklīda, vīrietis un sieviete melnās drēbēs gāja blakus Jeremejevam.

—  Viņš taču teica: sveiks un vesels, — sieviete ar pūlēm ierunājās. — Kā viņam mēle klausīja to apgalvot…

—  Varbūt viņš toreiz nezināja… Vai arī nedrīkstēja teikt — kara noslēpums…

—  Ka viņi visi nosprāgtu!

Leitnants pielika soli, palielinādams distanci. Kāds viņu saņēma aiz piedurknes.

—  Sušnakovs izsauc, pieliec soli!

Jeremejevs pagriezās. Viņam pretim stāvēja vecākais instruktors Kisļakovs, ar ko viņš kādreiz bija strādājis vienā pārī.

—  Vai nezini, kāpēc?

Kisļakovs paraustīja plecus.

—  tevi, mani un Jeršovu.

—  Serjožku? Rādās, tu esi bijis jūrā kopā ar viņu?

—  Četrus gadus, tūlīt pēc tevis.

—  Nu labi, ejam!

Ceļā uz štābu Jeremejevs apsvēra iespējamos izsaukuma cēloņus.

Trīs visspēcīgākie akvalangisti ar kopēja darba pieredzi — tā ir ļoti svarīga zemūdens operācijām. Tātad pasākts kaut kas visai «karsts», un tieši viņiem būs jāstrādā pašā peklē.

Pie ieejas viņus sagaidīja garais, kalsnais Jeršovs. Skaidri bija redzams, ka viņš ir nobažījies.

—   Kaut kur sūta… Tas nav uz labu…

—  Kāpēc uzreiz tā? — Kisļakovs jautāja. — Visu laiku uz labu, bet šodien ne?

—  Tāpēc, ka tā! Redz, kādas nelāgas zīmes! — Jeršovs pamāja uz piestātni, kur stāvēja zemūdene «U-762», un pēc tam uz poligona pusi, no kura vēl nāca cilvēki. — Viņi ir trīs, un mēs esam trīs. Viņus pēkšņi ņēma un nosūtīja nez uz kurieni, bet tagad — mūs… Un piedevām bēru dienā. Nē, tas nav uz labu!

Sušnakovs padotos sagaidīja, plati smaidīdams.

— Posieties komandējumā, puiši! — jūras nodaļas priekšnieks jautri sacīja, it kā nupat ar lielām pūlēm būtu viņiem izplēsis atvaļinājumu no augstas un nepiekāpīgas priekšniecības. — Egejas jūra, ūdens — plus septiņpadsmit, kūrorts…

* * *

Militāros akvalangistus ASV jūras kara spēkiem sagatavo divās bāzēs: Litīkrikā (Virdžīnijas štatā) — Atlantijas flotei un Koronādo (Kalifornijā) — Klusā okeāna flotei. Atlantijas bāze atrodas Vidusjūrai tuvāk, tāpēc Apvienotās speciālo operāciju pavēlniecības šifrogrammu saņēma Litl- krīkā.

Tur tieši tolaik bija beigusies «elles nedēļa» — bāzē rīkoto «roņu» sagatavošanas kursu trešais posms. Viss kurss ilga sešpadsmit nedēļas. Kandidāti — fiziski teicami sagatavoti līdz divdesmit piecus gadus veci puiši, kuru psihiskā stabilitāte bija vairākkārt pārbaudīta un kuri flotē bija nodienējuši vismaz divdesmit astoņus mēnešus, — šeit tika pakļauti izturības pārbaudei.

«Tumšais gaitenis» ir ar ūdeni pildītas caurules veidots labirints trīs pēdu diametrā, un pa to ar akvalangu plecos jānolien no viena gala līdz otram stingri noteiktā laikā. Kad priekšā sāk vīdēt gaisma un mostas /doma, ka pārbaudījums tūlīt būs aiz muguras, kandidāts atduras pret restēm, par kurām neviens viņu nav brīdinājis. Gaisa krājums ir ierobežots, katra jauniesācēja izturēšanās tiek fiksēta videolentē. Pēc septiņām minūtēm šķērsli novāc, bet pārbaudījumu izturējis skaitās tikai tas, kas nav padevies panikai un visiem līdzekļiem centies izkļūt brīvībā: izlauzt stieņus, pārvīlēt tos ar akvalangista dunci, dot kādu signālu tiem, kas atrodas augšā…

«Peldēšanās apģērbā» — trīssimt metru peldējums, kas veicams ar pilnu uzkabi, ieroci un kravu tauvā.

«Elpošana maisā» — barokamerā ar paaugstinātu spiedienu pavadīta stunda, jāelpo tīrs skābeklis.

«Gumijas vēders» — viens no daudzajiem šķēršļu joslas elementiem, kas prasa ne vien dzelzs muskuļus, bet ari apņēmību, drosmi, izmaņu. Uz diviem paralēli novietotiem resniem baļķiem uzlikti kādi piecpadsmit apaļi, pulēti kluči vienu pēdu diametrā. Līst pa tiem parastā veidā nav iespējams, atliek tikai ieskrieties un ar visu ķermeni likties virsū ripojošajiem klucēniem un aizvizināties ar tiem, turpat blakus sprāgstot lādiņiem.

Ir vēl ari «Baigais Džonijs», «Mācību baļķis», «Slinkā čūska», «Dzīvā torpēda» un daudz citu pārbaudījumu, kam jāatsijā grūtajam militāro akvalangistu dienestam nederīgie. Piedevām instruktori kandidātus pastāvīgi moka ar sīkumainu piekasīšanos un muļķīgām, neloģiskām pavēlēm, bet katru neapmierinātības izpausmi apkaro ar metodēm, kas vēl vairāk provocē uz nepaklausību. Kuram gan varētu patikt simt reizes «pumpēties» dubļu peļķes vidū, katrā elkoņu saliekšanas reizē ar galvu iegremdējoties pretīgā zaņķī? Vai ari pārnēsāt ūdeni no viena jūras sektora uz otru, turklāt kustoties atmuguriski? Nez vai tāds atrastos.

Rodas konflikti, neiztur nervi… Bet modrā pieņemšanas komisija neatzīst par piemērotiem kā tos, kas neiztur fiziskās slodzes, tā ari psihiski nestabilos. Šajā posmā tiek atsijāti apmēram trīsdesmit procenti: cilvēki, kam piemīt tieksme prātot par pavēļu lietderīgumu, «roņu» vienībām ir galīgi nederīgi.

Un nu, kad šķita — no labākajiem palikuši vienīgi vislabākie, sākās «elles nedēļa».

Vienos naktī, kad miegs ir īpaši ciešs, bet nogurumu vēl nav spējis izdzēst, trešās vienības instruktors Džerijs Vindouss iesvieda ejā starp guļamlāvām trokšņa petardi un mežonīgā balsī ieaurojās: «Trauksme!» Reizē ar blīkšķi atslēdza elektroenerģijas piegādi, un ap kazarmu sākās šaudīšanās. Melnā tumsā kursanti izdrāzās ārā.

— Stāties! — Džerijs joprojām auroja, klusībā atzīmēdams, ka viņa audzēkņi šai jezgā un juceklī tomēr nepadodas apmulsumam; kad kaprālis Tompsons mēģināja aizvilkt sev līdzi pirmo, kas gadījās pa rokai, viņu vienā mirklī nogāza gar zemi, norāva melno masku, un tikai puišu prasme redzēt arī tumsā paglāba instruktora palīgu no nenovēršamas izrēķināšanās. — Ienaidnieka uzbrukums no jūras. Uzdevums — doties pretuzbrukumā un iznīcināt ienaidnieka kuģus! Apsardzībā — labi sagatavotas «vardes». Dunčus nelietot! — Vindouss pavēlēja.

Pēdējā komanda tika dota tāpēc, ka «ienaidnieka» kuģu apsardzē bija instruktora Džonsona pirmā vienība. Zemūdens pistolēs un automātos lodes ir viegli aizstājamas ar tukšām patronām tā, ka kursanti to nezina, bet mācību dalībniekus nodrošināt pret aso tēraudu iespējams vienīgi ar speciālu pavēli. Tas gan samazina psiholoģisko stāvokļa uztveres asumu.

Pēc desmit minūtēm četrpadsmit akvalangisti septiņās tandēmlaivās devās atklātā okeānā. Džerijs individuālā laivā noslēdza šo «flotili». Bija divi mērķi: eskadras mīnu kuģis un nogrimusi zemūdene uz grunts. Kursanti to nezināja, viņiem abi vēl bija jāatklāj.

Redzamības itin nekādas, laivu dzenskrūves atstāj spokainas, fluorescējošas sliedes. Tās vienību gan demaskē, toties dod iespēju kontrolēt katra kaujinieku pāra atrašanās vietu. «Pretinjekam» ir līdzīgas problēmas, tā ka stāvoklis izlīdzinās. Ūdens ir diezgan auksts, tomēr kursantu energoresursi nav vēl paguvuši samazināties, tāpēc hidro- kostīmu siltuma regulatori atrodas pirmajā stāvoklī. Maskās ierīkotie hidrofoniskie aparāti ļauj izdot skaņas, apmainīties ar nosacītiem signāliem, tomēr pagaidām valda pilnīgs klusums. Priekšējiem akvalangistiem ir magnētiskie un akustiskie mēraparāti, kam drīz jāsāk darboties…

Instruktora mierīgā domu plūsma pēkšņi aprāvās. Priekšā kaut kas nošķinda — tur pirmā laiva uzgrūdās tērauda aizsprosta režģim. Tūlīt uzdegās starmeši un tumši stāvi metās aizšķērsot ceļu diversantiem. Sākās zemūdens sastapšanās kauja…

Galu galā Vindousa puiši «iznīcināja» eskadras mīnu kuģi, bet piekļūt zemūdenei viņi tomēr nespēja. Trīs akvalangisti «gāja bojā», vienu pāri «sagūstīja». Neveiksminieki bija atskaitāmi.

Pēc tam — astoņu stundu ilgs «pārgājiens» divdesmit piecu metru distancē. Elpošanas aparātu reģenerējošās patronas mainīja turpat ūdenī, nepaceļoties virspusē, dzi

ļumā ari paēda — barojošu maisījumu plastikāta tūbās.

Sapulcēšanās kvadrātā tik tikko dzīvos kursantus uzņēma sargkuģis, kas viņus bija gaidījis, un, kamēr tas brauca uz krastu, līdz nāvei nogurušajiem puišiem bija iespējams pagulēt. Bet jau pēc trim stundām Džerijs možā balsī komandēja:

—  Celties! Stāties! Klausieties kaujas uzdevumu!

Tā pagāja «elles nedēļas» četras dienas: ne dienas, ne nakts, tikai nepārtrauktas zemūdens un virsūdens kaujas, uzbrukumi, iznirstot no ūdens, galējs spēku sasprindzinājums, miega trūkums… Nobeiguma akords bija izcelšanās krastā «ienaidnieka» viesuļugunī — cauri ugunsgrēkiem, sprādzieniem un ložmetēju kārtām «roni» pārvarēja aizsardzības līniju un tūlīt devās straujā divdesmit piecu kilometru pārgājienā — skriešus un līšus pa smiltīm, dubļiem, muklājiem.

Šķita, tas nekad nebeigsies, taču pienāca brīdis, kad palikušie septiņi kursanti, kas bija nostājušies ierindā, lai saņemtu kārtējo pavēli, izdzirda apsveikuma vārdus, ka vini izturējuši visgrūtāko pārbaudījumu. Allaž možais Džerijs katram pasniedza sārtu bruņucepureš pasegu, uz kuras melniem burtiem bija uzrakstīts viņa vārds.

—   Protams, tas ir tikai simbols, — Džerijs sacīja. — Dodamies kaujas uzdevumā, jūs nedrīkstat tās lietot— «roņi» karo un mirst, palikdami nezināmi. Un jūs arī vēl neesat kļuvuši par «roņiem» — tikai veiksmīgi esat tikuši cauri atlasei. Pagaidām jūs neesat nekas vairāk kā dunču tērauds, tagad jāizkaldina dzeļoši asmeņi. Viena diennakts atpūtai, un tad mācības turpināsies. Vai jautājumi ir?

Akvalangisti klusēja kā pamiruši.

—  Jautājumu nav, — Vindouss konstatēja. — Izklīst!

Šo pavēli izpildīt kursantiem vairs nepietika spēka.

Vīni turpat nolikās gar zemi un atslābināja trīcošos mus- kuļ us. Džerijs tikko manāmi pasmaidīja. Kādreiz arī viņš, spēkus zaudējis, pēc «elles nedēļas» tāpat bija nolicies gar zemi turpat laukumā. Un vēlāk daudzas reizes novērojis tādu ainu. Bet tagad gan neviens nevarētu sacīt, ka viņš, tāpat kā kursanti, pārcietis slodzi, kas sniedzas pāri cilvēka spēkiem.

—  Labu atpūtu, puiši!

Braši pagriezies, instruktors devās uz virsnieku dzīvokļu bloku. Taču pusceļā viņu apturēja melnādains ziņnesis.

—  Jūs izsauc pulkvedis Sīmens, ser, — viņš goddevīgi paziņoja. — Jāierodas tūlīt. Atļaujiet pavadīt!

Kad Vindouss iegāja bāzes priekšnieka kabinetā, tur jau atradās instruktori Džonsons, Gārdners un instruktora palīgs Tompsons. Druknais pulkvedis Sīmens ar rādāmo kociņu rokā stāvēja pie milzīgas kartes visas sienas lielumā.

—  Sveiks, Džerij! — viņš draudzīgi sasveicinājās un ar rokas mājienu aicināja apsēsties. — Vai gribi papeldēt siltā ūdenī? Puiši jau piekrituši… — Un citā, skarbi pavēlošā balsī jau turpināja: — Egejas jūra, dziļums vairāk nekā sešsimt pēdas, minizemūdene, pēc visām zīmēm spriežot — krievu ražojums… — Pulkvedis ar kociņu pabakstīja karti. — Diezgan kutelīga lieta: politika, dipi o- mātija… — Pēdējo vārdu viņš izrunāja ar neslēptu derdzī- gumu balsī. — Es tur savu degunu nebūtu bāzis, bet tāda ir jūras kara flotes štāba pavēle, tā ka neko nevar darīt…

* * *

Vienā un tai pašā laikā gan krievu, gan amerikāņu militārie akvalangisti gatavojās ekspedīcijai, lai pārmeklētu supermazo zemūdeni, kas nogrimusi Tinas salas šelfā. Viņi neko nezināja viens par otru, un paredzētajā operācijā varēja gaidīt visvisādus pārsteigumus un sarežģījumus. Tāpēc Jeremejeva grupa kopā ar citu uzkabi ņēma līdzi arī Simonova konstrukcijas 5,66 mm automātu šaušanai ūdenī un divas — ari Simonova konstrukcijas — četrstobru pistoles ar kalibru 4,5 mm.

Amerikāņi apbruņojās ar V. Bāra konstrukcijas trīs- padsmitlādiņu revolveriem — lieliem un smagiem rīkiem, kas atgādināja pie pistoles spala piestiprinātas gaļas mašīnas. Tikai no daudzajām resnā stobra atverēm nāca ārā nevis malta gala, bet reaktīvas bultas, kas spēj pārvērst maltā gaļā cilvēka ķermeni. Abas puses, protams, paķēra līdzi ari dunčus. Militāro akvalangistu dunči visā pasaulē maz atšķiras cits no cita.

* * *

—  Vai sarežģījumu nebija? — Verļinovs jautāja, bez īpašas intereses aplūkodams melnā čemodāniņa saturu; Kristofors to bija nevērīgi atvēris turpat uz grīdas līdzās servēšanas galdiņam. Čemodāniņā bija nauda. Daudz naudas. Piecdesmit paciņas ar simtdolāru banknotēm.

—   Itin nekādu. Viss noritēja neparasti gludi. Manu cilvēku tikai brīdināja, ka visi norēķini republikā notiek vienīgi nacionālā valūtā, un ieteica atvērt rēķinu drahmās. Viņš piebilda, ka tieši tā darīšot…

Kristofors aizvēra čemodāniņa vāku un noklikšķināja aizslēgu. Viņš bija garš, kalsns, sirmiem matiem, biezām, melnām ūsām un izskatījās visai impozanti. Sava nozīme bija diētai un fiziskajiem vingrinājumiem; jaunajām meitenēm, ar kurām viņam patika pavadīt laiku, ne prātā neienāca, ka «Marijas» īpašniekam ir jau sešdesmit gadu.

—  Te ož pēc deguma, — Kristofors sacīja kā vaicādams, kā apstiprinādams. Viņa spulgās, melnās acis uzdzirkstīja, it kā kāds būtu uzpūtis līdz galam neizdzisušas oglītes.

—  Vairs ne. — Verļinovs nesatricināmā mierā ielēja glāzē martīni. — Vai gribi iedzert?

—  Mazliet vēlāk…

Saimnieks pieglauda nevainojami izgludinātā baltā uzvalka atloku. Balta krāsa cilvēku dara jaunāku, tāpat arī apģērba uzturēšana priekšzīmīgā kārtībā.

—   Gribi zināt, ko es sadedzināju?

Viņi sarunājās angļu valodā, ko Verļinovs prata gandrīz visā pilnībā.

—   Kāpēc tu tā domā? — Kristofors atbildēja krieviski ar stipru akcentu. Pāriedams uz ģenerāļa dzimto valodu, viņš pauda īpašu cieņu pret viesi.

—  Man līdzi bija kāds dokuments. Biju to pielīmējis pie vēdera zem hidrokostīma. Bet vēlāk paslēpu oderē…

Verļinovs atlocīja žaketes stūri, parādīdams pārrauto vīli.

—  Tagad to sadedzināju. Tā kā šis dokuments bija grafiski sarežģīts, to atjaunot es nespēju. Itin nekādos apstākļos.

Kristofors piespiesti iesmējās.

—  Mani neinteresē nekādi dokumenti. Ja nu vienīgi zivju cenu aprēķini…

Verļinovs laipni pasmaidīja.

—   Bet kāpēc nolēmi no tā atbrīvoties tieši tagad?

—  Tāpēc, ka uzpeldējuši līķi. Un policija meklē slepkavu.

—  M-m-jā… — Kristofors pakustināja lūpas. — Bet kā tu to zini?

—  «Skudra» pastāstīja. Tas puisis no «Jūras zvaigznes».

—  Ādams? Vai tad tu esi ar viņu pazīstams? Turklāt viņš šai mājā nav iegriezies…

—  Bet ko viņš ziņoja tev? — Verļinovs uzdeva pretjautājumu.

—   Man? — Melnās oglītes apdzisa. — Tev taisnība, Ādams izzvejoja akvalangu, un tagad policisti ņem viņu priekšā. Viņi meklē cilvēku, kas mūsu pusē parādījies nesen.

—   Bet kur ir mans skuteris?

—   Dziļi jo dziļi, starp klinšu atlūzām. To neatradīs…

—  Kāaas pārmaiņas paredzamas zivju cenās?

—  Ko? Ahā… Zivis kļūst aizvien lētākas.

—  Es dzīvoju pie tevis, nekas man nav jāmaksā, tāpēc man nauda nav nepieciešama. Nu, varbūt kādi piecdesmit tūkstoši personiskām vajadzībām. Pārējo atstāj sev.

—  Kāpēc tu sāki par to runāt?

—  Tāpat vien. Kas vēl jūrā atrasts?

Kristofors brītiņu klusēja, vērīgi aplūkodams savu draugu. Šo skatienu Verļinovs atcerējās. Tā pirms daudziem gadiem iekritušais CIP aģents Grigoriadis bija raudzījies savā pratinātājā — VDK virsniekā un centies izprast vina informētības pakāpi. Tā visu laiku bija augsta.

—  Minizemūdene. Guļ uz grunts. Drīz to izcels. Starp citu, tu neko man neesi teicis ne par zemūdeni, ne par akvalangistiem.

—  Vai tas būtu mainījis situāciju?

Jautājums skanēja skarbi.

—  Nē. Protams, ne. Tikai…

Kristofors apklusa. Verandā ienāca Gurijs ar paplāti rokās.

—  Jūsu vīns, saimniek.

Kristofors paņēma glāzīti, pielika pie lūpām un atzinīgi pamāja ar galvu.

—  Vari iet.

Verandā iestājās klusums. Verļinovs raudzījās uz jūru. Šoneris «Jūras zvaigzne» peldēja uz Tinas pusi.

Apstākļi sagriezās pavisam nelabvēlīgi. Līķi ar Krievijas flotes militāro akvalangistu aprīkojumu, Krievijas mazā zemūdene… Sacelsies briesmīgs troksnis. Turklāt «mazulītē» ir žurnāls, kurā mičmanis noteikti ierakstījis visu, kas notika… Tas būtu tiešs trīskāršas slepkavības pierādījums…

—   Paklau, Kristofor… — Uzrunātais atvirzīja tālāk glāzīti ar iecienīto sarkanvīnu un vērīgi paraudzījās ģenerālī. — Kādā dziļumā zemūdene nogrimusi?

—  Skaidri nezinu. Simt piecdesmit vai divsimt metru.

Iestājās ilgs klusums.

—  Kas tad ir? — saimnieks neizturēja.

Verļinovs saspringti pārdomāja situāciju. Laikam gan

ir tikai viena izeja.

—  Tā jāiznīcina. Vislabāk jāuzspridzina. Vai vari atrast tam piemērotus cilvēkus? Samaksa no manas daļas.

Kristofors pabeidza dzert vīnu.

—  Kāpēc gan ne? Ja maksā, gribētāji atradīsies jebkuram darbam…

* * *

Katram vēstures laikmetam ir savas iezīmes. Laika posmu pēc pārkārtošanās uzskatāmi raksturo aizrestoti logi, tērauda durvis, māžošanās ar niknu šķirnes suņu turēšanu, ģeometriskā progresijā pieaugošs privātu apsardzes firmu un ieroču veikalu skaits. Un vēl uniformas.

Reketieru treniņtērpiem un ādas jakām, organizācijas «Pa- mjatj» biedru melnajiem krekliem, kazaku portupejām un zābakiem, Žirinovska «vanagu» pusmilitārajiem frenčiem, fašistu, baltgvardu un citiem mundieriem kopumā ir viens nolūks — parādīt to valkātāju piederību pie noteiktas grupas, tātad demonstrēt savu drošību. Likumu atrofijas un rupja spēka visvarenības laikā tādas uniformas ir savdabīga aizsargzīme — «Neaiztiec mani!».

Maskavā visās malās ņirb kamuflāža. Plankumainais maskēšanās kombinezons un augstie šņorzābaki ir ideāls apģērbs bruņotai sadursmei vai vismaz apliecinājums, ka esat gatavs tādu sadursmi sākt.

Gaisa desanta karaspēks, speciālu uzdevumu vienības, apsardzes dienests, Iekšlietu ministrijas specializētās apakšvienības, milicijas rajonu nodaļu ātrās reaģēšanas grupas, Nodokļu policijas departamenta fiziskās piesegša- nas nodaļu darbinieki, «Alfa», «Beta», «Gamma», «Vim- pel» kaujinieki un vēl desmitiem citu valsts spēka struktūru valkā maskēšanās kombinezonus. Taču draudīgu izskatu sev piešķjrt cenšas arī privātie apsargi, banku inkasenti, piepilsētas elektrovilcienu kontrolieri, autostāvvietu un komerckiosku sargi, militarizēto sporta organizāciju locekļi, tirgus kontrolieri un, beidzot, vienkārši pilsoņi, naivi cerēdami tā mazināt nepatīkamu pārsteigumu iespējamību. Tāpēc katrs septītais jaunais vīrietis uz ielas ģērbies populārajā apģērbā, kuru reklāma daudzina: «Tu guli zālienā, un tevi neviens neredz.»

To mersedesu kavalkādes pasažieru vidū, kas, neliekoties zinis par luksoforiem, drāzās pa Dārzu loku, maskēšanās drēbēs ģērbušos procents bija krietni augstāks par vidējo. Pirmajā automašīnā — trīssimtajā mersedesā— atradās pieci apsargi no grupas «Pilsēta», kuri uzmanīgi vēroja, lai korteža ceļā nerastos nekādas briesmas viņu apsargājamajai personai.

Pats sargājamais brauca sešsimtajā mersedesā, kas kavalkādē bija otrā mašīna. Šis pasažieris bija finansu grupas «Pilsēta» ģenerāldirektors Semjons Poplavskis, pēc neoficiāla ekspertu vērtējuma — viens no visbagātākajiem cilvēkiem Maskavā. Neliela auguma topošs plikpauris ar uzblīdušu seju un zelta zobiem pilnu muti — savu laiku pārdzīvojušu uzplaukuma un bagātības simbolu, tagad gan bija laiks zeltu nomainīt ar neuzkrītošo un tikai nedaudz lētāko porcelānu, bet trūka brīvu brīžu.

Ar viņu kopā mersedesā atradās apsardzes dienesta priekšnieks Pavlovs — atvaļināts Drošības komitejas darbinieks, ievērojams ar savu neparasto fizisko spēku un plašiem sakariem «kantorī». Tāpat kā saimnieks, arī viņš bija ģērbies korektā privātuzvalkā, cietinātā baltā kreklā ar rūpīgi sasietu kaklasaiti, seja gludi noskūta. Citādi vinu nelaistu iekšā kabinetos, kuros viņš pastāvīgi gāja līdzi šefam. Šoferis Metjolkins, kas vēl nesen bija vadājis Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšnieku, gan bija ģērbies tradicionālajā maskēšanās tērpā.

Kolonnu noslēdza divi divsimt trīsdesmitie mersedesi, pilni ar kādiem desmit bijušajiem milicijas darbiniekiem, kas cīņu pret abstrakto noziedzību bija apmainījuši pret pilnīgi konkrētu Poplavska kunga dzīvības, veselības un miera sargāšanu, — viņš maksāja trīsreiz vairāk nekā valsts. Arī viņi, tāpat kā pirmās automašīnas vīri, bija ģērbušies plankumainās, ūdensnecaurlaidīgās drānās.

Ar īsiem sirēnu kaucieniem izdzenājot traucējošās mašīnas, kortežs drāzās ar simt kilometru ātrumu stundā, kā agrāk to darīja Politbiroja limuzīni. Vēl pirms septiņiem gadiem mūžīgais pagrīdes komersants Poplavskis nekad nebūtu ticējis, ka tas ir iespējams. Bet tagad — lūdzu! No kā būtu jābaidās? Postenī dežurējošajam milicim ne prātā nenāks apturēt viņa automobili. Zina, ka jebkuram šo mašīnu šoferim ir lielāks sabiedriskais svars nekā kaut kādam vecākajam leitnantam vai kapteinim. Būtu vēl militāri sveicinājuši… Varbūt palūgt mēru, vai? Lai izdod rīkojumu: automašīnas ar tādiem un tādiem numuriem sveicināt, pieliekot roku pie cepures! Un sveicinātu ari — kur lai sprūk?…

Krustojumā stāvēja džips, kurā aiz spoguļstikliem mīkstos sēdekļos bija izlaidušies pieci puiši maskēšanās tērpos.

— Nupat aizbrauca paredzētajā virzienā, — pa rāciju «Philips» ziņoja drukns cilvēks ar apaļu galvu — majors Fiņikovs no Galvenās apsardzes pārvaldes. Pagriezies pret šoferi, viņš kā mešus izmeta: — Pa pēdām! Distanci nesamazināt!

Kvartālu tālāk klusi sāka darboties divu gludu, ūdens lāsei līdzīgu mikroautobusu — micubiši — motori. Šajos autobusiņos atradās divdesmit darbinieki no Galvenās apsardzes pārvaldes aktīvās darbības grupas, kuras šifrētais nosaukums bija «Elle». Sudrabpelēkās lāses sāka braukt mersedesu kolonnas priekšā, bet džips tai sekoja aizmugurē. Neviens, ari Pavlovs, nepamanīja, ka kortežs ir bloķēts.

«Pilsētas» birojs atradās Boļšaja Sadovajas un Malaja Bronnajas stūri veclaicīgā divstāvu savrupmājā. Kopš senseniem laikiem tur karājās ceļa zīme «Iebraukt aizliegts», taču Poplavska šoferi nelikās par to ne zinis.

Apsargājamās personas ierašanās savā īpašumā katrreiz notika pēc viena un tā paša rituāla. Ar čirkstoņu nobremzēja priekšējais mersedess, un pieci sargi vienā mirklī izbira ārā, pārņemdami savā kontrolē teritoriju pie lepnās ieejas. Poplavska sešsimtniece sastinga taisni pretim ieejai, Pavlovs izlēca pirmais, žigli palūkojās apkārt un, pagaidījis, kamēr no aizmugurē braucošajām automašīnām izkāpušie puiši izveidos drošības loku, atvēra durtiņas.

Apsargājamā persona nesteigdamās iztrausās no komfortablā, ar ādu pārvilktā salona, cienīgi nostaigāja trīs metrus pa asfaltu, uzgāja pa marmora pakāpieniem un nozuda aiz smagām ozolkoka durvīm. Tad Pavlovs, kas bija vērīgi sekojis visam apkārt notiekošajam, ar rokas mājienu atbrīvoja padotos un tūlīt pēc šefa arī nozuda durvīs.

Tai pašā brīdī pie biroja pieripoja volga ar lielu uzrakstu VAI uz sāniem un bagāžnieka. Patiesību sakot, tai nebija nekāda sakara ar miliciju, tā bija Galvenās apsardzes pārvaldes mašīna, kas pavadīja valdības korte- žus, tikai izkrāsota ikvienam pilsonim vislabāk saprotamā veidā. Bet «Pilsētas» maskēšanās kombinezoni saprotoši izturējās tikai pret divām krāsām: dolāru zaļo un blāvi spīdošo ieroču tērauda melnumu. Pelēkzilais krāsojums un daudzus biedējošie burti viņos neizraisīja itin nekādas emocijas, tie pagaisa tās neinteresantās dzīves blāvumā, par kuru viņiem nebija itin nekādas daļas.

Tikai tad, kad volga ielas kaleidoskopā nepavīdēja kā nejauša, acumirklīga parādība, bet piebremzēja pie šefa sešsimtnieces, viņi pievērsa uzmanību nepatīkamajam traucēklim. No automašīnas izkāpa cilvēks milicijas kapteiņa formas tērpā ar ceļu dienesta inspektora nozīmi pie krūtīm un regulētāja zizli, kas nevērīgi karājās uz labās rokas.

—   Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes autoinspekcijas vecākais inspektors kapteinis Samovarovs, — viņš precīzi stādījās priekšā, uz mirkli pielikdams roku pie cepures naga, turklāt uz rokas uzkarinātais zizlis tikai sašūpojās un to tūlīt satvēra trenētā plauksta.

Pie volgas stūres sēdošais Galvenās apsardzes pārvaldes leitnants Ļipeckis, kas bija ģērbies milicijas vecākā seržanta formas tērpā, nopriecājās, ka operācijā paņemts īsts ceļu milicijas darbinieks, — no apsardzes darbiniekiem neviens nebūtu spējis tik virtuozi izpildīt viņa lomu.

— Jūs pārkāpāt ceļu satiksmes noteikumus, lūdzu jūsu dokumentus, — kapteinis stingri turpināja. Viņš nebūtu spējis ieturēt oficiālo, prasīgo toni un vispār nebūtu uzdrošinājies pieiet pie Poplavska automobiļa tuvāk par trim metriem, ja viņu nebūtu instruējis personiski Razinkins un nebūtu jau no rīta parakstītās pavēles par viņa iesaistīšanu Prezidenta drošības dienesta eskorta grupā.

—   Ko tad tu, vai nepazīsti mani? — Metjolkins nevērīgi teica caur zobiem. Piecus gadus viņš bija vadājis Maskavas milicijas priekšnieku, un viņa apaļais, blēdīgais ģīmis bija noderējis par drošu caurlaidi jebkuram milicijas postenim.

— Jūsu dokumentus, pilsoni šoferi! — Samovarovs skaļi atkārtoja ledainā balsī. Tad klusi piebilda: — Un nesaki man «tu», lauķa mūli!

Metjolkinam tiešām bija spilgti izteikta laucinieka āriene, un, pirms divpadsmit gadiem pēc limita iekārtojies darbā Maskavā, viņš bieži vien dabūja dzirdēt nievājošo vārdu «lauķis», kas viņu dziļi aizvainoja. Pavadājis milicijas ģenerāļus, bet vēlāk pārsēdies pie paša Poplavska sešsimtajā mersedesā, viņš nosprieda, ka sasniedzis panākumu kalngalu, un šī pārākuma apziņa darīja viņa ārieni cildenāku, vismaz viņu apsaukāt tiešām pārstāja. Bet pēkšņi kāds nožēlojams kapteinītis noplēsa kreveli no sen aizdzijušas dvēseles brūces. Galvā sakāpa asinis, aizvainojošie vārdi šķita kā pērkons nodārdam pa visu ielu un aizskanam līclz saimnieka kabinetam, līdz visiem citiem kabinetiem, līdz «Pilsētas» garāžai… Šoferis ierēkdamies izlēca no kabīnes un zvēla inspektoram pa seju.

Razinkins bija Samovarovu sagatavojis tādam pavērsienam, turklāt sitiena saņemšana skaitījās visvēlamākais rezultāts. Kapteinis tomēr instinktīvi paliecās sāņus, un Metjolkina dūre neatstāja nekādas pēdas neaizskaramajā miliča sejā. Tikpat instinktīvi inspektors ar zizli iegāza pretiniekam pa apakšdelmu, tas no sāpēm iegaudojās un ar galvu sadauzīja kapteinim degunu. Abi nogāzās gar zemi. Palīgā savam biedram metās maskēšanās kombinezoni.

—   Iesākās, — Ļipeckis pateica nomaskētā mikrofonā un izkāpa no automašīnas. Viņam tūlīt iesita ar pistoli pa galvu, apkārt sagriezās raito kombinezonu virpulis, vienā mirklī aprīdams cilvēkus milicijas formas tērpos.

Tad ielas galā parādījās ūdens lāsēm līdzīgie micubiši, un tiem aizmugurē, platajiem riteņiem švirkstinādami asfaltu, brauca džipi tonētiem logu stikliem. Maskēšanās kombinezonu skaits vienā mirklī dubultojās, un atbraucēji profesionāli apstādināja bīstamo virpuli.

—   Gulties! Visi gar zemi! Galvenā apsardzes pārvalde.

Ne valdonīgā balsī izteiktā pavēle, ne pārvaldes piesaukšana pašas par sevi nebija spējīgas kautiņu pārtraukt. Bet atšķirībā no «Pilsētas» apsargiem «Elles» puiši katru dienu bija trenējušies aizturēšanā ar spēka paņēmieniem, turklāt viņiem bija skaidri formulēts uzdevums, un viņi bija gatavi to izpildīt, lai tur lūst vai plīst. Uzbrucēju mērķtiecība un enerģiskums demoralizēja Pavlova cilvēkus. Pēc rīcības saskaņotības un vienveidīgajiem formas tērpiem, kam rēgojās ārā balta apkaklīte, pēc šur tur pamanāmajiem visjaunākajiem automātiem «Abakan» nebija grūti uzminēt, ka tur darbojas valsts organizācija. Kurš gan riskēs atklāt uguni uz nezināma spēka resora amatpersonām? Jo vairāk tāpēc, ka, spriežot pēc tā, cik viegli viņi gāza no kājām privātos apsargus, uzbrucēji nekādā zinā neļautu šaut uz sevi, neatmaksājot par to.

Blākš! bijušais milicis, kas pretojās, ar sadauzītu degunu nogāzās zemē.

Baukš! Nepiesardzīgi izvilkta pistole aizlidoja sāņus, bet tās īpašnieks nokrita uz marmora pakāpieniem.

Bāc! Savā laikā plaši pazīstams smagsvara bokseris kā maiss novēlās uz asfalta.

—  Nevajag, es pats! — pīkstēja Metjolkins, nolikda- mies uz vēdera.

—  Tika teikts: visiem gulties! — valdonīgā balss atkal norēcās. Tagad, kad bija saņemti zvēlieni, dunkas, grūdieni, vairākiem sadauzīta seja un izgrieztas rokas, šī balss likās skanam ar lielāku pārliecināšanas spēku: tie, kas vēl stāvēja kājās, padevīgi ieņēma horizontālu stāvokli.

—  Visus pārmeklēt, ieročus atņemt! — sekoja nākamā pavēle, un puiši tūlīt sāka to izpildīt.

Fiņikovs džipu nepameta, bet notikumu vēroja pa logu, kura stikls bija caurspīdīgs tikai no vienas puses. Kad grupa «Elle» bija sākusi aktīvi darboties, viņš piezvanīja Galvenās apsardzes pārvaldes dežūrdaļai.

—   Ir sācies. Viss notiek pēc plāna.

Dežurants noklikšķināja selektora taustiņu, dabūdams savienojumu ar Koržovu.

—   Operācija sākusies, biedri ģenerāl, — viņš īsi ziņoja.

Koržovs un viņam pretim sēdošais Boreckovs saskatījās.

—  Paziņo Iekšlietu pārvaldes dežurantam! — Koržovs pavēlēja un atslēdzās.

Boreckovs raudzījās viņam tieši acīs.

—  Vai tu vari vismaz iedomāties, kas tagad notiks? Ka tik mēs abi nelaužam kaklu…

—  Nekas. Vai nu mēs viņus, vai viņi mūs. Bet tas, kurš sāk, tas arī uzvar.

Galvenās apsardzes pārvaldes dežurants pa to laiku piezvanīja Maskavas Galvenajai iekšlietu pārvaldei.

—  Te zvana no Galvenās apsardzes pārvaldes. Mēs veicam operāciju Malaja Bronnajā, pie Dārzu loka. Apcietināta grupa aizdomās turēto… Nē, paši tiksim galā. Tāpat vien jums zināšanai.

Kad Semjons Poplavskis uzkāpa otrajā stāvā un devās uz savu grezno kabinetu, «Elles» darbinieki pašreiz beidza «Pilsētas» apsardzes puišu kratīšanu.

—   Divpadsmit pistoles, četras importētas salokāmas nūjas, — Fiņikovam ziņoja leitnants Ļipskis, spiezdams kabatlakatiņu pie sasistā pakauša. — Atļauja ir tikai pieciem stobriem. Bet nūjas ar tērauda stieni vispār ir aizliegtas.

Pavlovs, mirkli pavilcinājies, iegāja kabinetā tūlīt pēc šefa.

—  Tad kam jūs pārdevāt centrālo kvartālu? — viņš mēģināja turpināt mērijā aizsākto sarunu. Automašīnā šofera klātbūtnē viņš nekad nerunāja par kutelīgiem tematiem. — Amerikāņiem vai vāciešiem?

—  Vai tā tava bēda? — Poplavskis atsaucās.

—  Es taču būtu tā kā akcionārs. — Apsardzes priekšnieka balsī ieskanējās aizvainojums.

—  Nebaidies taču, savu daļu dabūsi…

Pavlovs neatbildējis piegāja pie loga.

—  Šefi Ātrāk, šef!

Histēriskā pieskaņa bijušā drošībnieka balsī lika Po- plavskim pietrūkties kājās. Krēsls rībēdams atsitās pret grīdu.

«Pilsētas» apsargi valstījās pa asfaltu, kaut kādi cilvēki maskēšanās tērpos turēja viņus savā kontrolē, rāva aiz matiem, iztukšoja kabatas…

—  Nu mums ir beigas! Esam iekrituši! — Pavlovs sāka skraidīt pa kabinetu. — Es jau zināju, ka bezgalīgi tas nevar ilgt…

—  Turi muti, bāba! — Poplavskis neparasti smagiem soliem atgriezās pie galda, piecēla krēslu, pievilka tuvāk valdības telefona aparātu un strauji uzgrieza mēra numuru.

—   Mums te radusies problēma… — Viņš runāja diezgan mierīgi, tāpat kā toreiz, kad, iekritis ar «kreiso» preci, atbildēja izmeklētājam. Un ari vēlāk dzīvē mierīgums viņam bija daudzkārt palīdzējis. — Kaut kādi cilvēki saņēmuši ciet manu apsardzi. Nezinu, no kurienes. Acīm redzami — karavīri. Profesionāļi…

Koržovs un Boreckovs, kas sarunu noklausījās, apmierināti pasmaidīja.

—  Saprot, maita…

Koržovs uzmeta skatienu ieslēgtajam magnetofonam un saspringtajai operatora mugurai; operatoru augstās priekšniecības vizīte stipri mulsināja.

—  Pagaidām iekšā nenāk. Nezinu, ko grib. Varbūt kratīšana vai kas tamlīdzīgs… Es piezvanīšu, bet tu darbojies pa saviem kanāliem… Sazinies ar Jarenko, Stepaškinu — tā banda acīmredzot nāk no viņiem… No viena vai otra…

Koržovs uztaisīja pigu un parādīja to it kā operatora mugurai vai magnetofonam.

Pēc tam Poplavskis piezvanīja Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšniekam.

—  Kaut kādi bandīti uzbrukuši mūsu birojam, saņēmuši ciet apsardzi… Sūtiet palīdzību, steidzami! Paldies!

Pavlovs mazliet nomierinājās. Neviens neizsita durvis, neielauzās telpā, neuzrādīja kratīšanas vai apcietināšanas orderi. Varbūt tiešām kaut ko sajaukuši… Paņēmis pilsētas telefona klausuli, viņš apzvanīja pazīstamus avīžniekus, televīzijas žurnālistus, deputātus. «Pilsēta» piebaroja daudzus, un kritiskā brīdī tai bija morālas tiesības saņemt pretim atbalstu.

—  Vai nu bandīti, vai specdienesti… Nelikumība! Par kādu tiesisku valsti te var būt runa? Vislabāk tūlīt ierasties te un visu redzēt savām acīm, nofotografēt, uzņemt lentē…

Poplavskis pa to laiku piezvanīja Federālā pretizlūkošanas dienesta Maskavas pārvaldei un arī tai lūdza palīdzību.

—  Vienkāršs cilvēks velti klaudzinātu pie iestāžu durvīm, — Koržovs komentēja. — Gaišā dienas laikā var ieiet dzīvoklī un darīt, ko grib. Bet te nu visi steidzas palīgā…

Uz ielas iekaucās sirēnas. Pavlovs un Poplavskis atkal piegāja pie loga. Notikuma vietā ieradās divas milicijas mašīnas, paspiezdamas sāņus neizbēgamo dīkdieņu pūli. Seši omonieši bruņuvestēs un ar automātiem rokās strauji lauzās uz notikuma centru, gatavi savainot visus, kas gadīsies ceļā.

—   Kas jūs tādi esat? Rokas augšā! — kā pieradis, ierēcās patruļas komandieris un mazliet aprāvās, sapratis, ka tā nav Kriminālo elementu attiecību skaidrošana. Daudz redzējušais skatiens tūlīt pamanīja, ka virsroku guvušie maskēšanās kombinezoni atšķiras no cietušajiem. Ari speciālistu daudzkārt slavinātie «Abakani», kas netika ražoti sērijveidā, liecināja par daudz ko. Taču pavēle bija saņemta no pašas augšas, kontrole tad ir stingra un prasības lielas, tāpēc rīkoties tikai formāli, rādot vienīgi šķietamu aktivitāti, nekādi nevarēja. «Pilsētas» biroju bloķējošos bruņotos cilvēkus vajadzēja neitralizēt neatkarīgi no jebkuriem apstākļiem. Arī skaitliskajam pārsvaram nebija nozīmes: ja viņi pretosies, tad rezerve ieradīsies pēc dažām minūtēm un sāksies tāds kautiņš… Bet vēlāk lai priekšnieki paši tiek skaidrībā…

—   Nolaist ieročus! — pavēlēja kapteinis Sideļnikovs, kas komandēja «Elles» vadu. — Mēs esam no Kremļa apsardzes.

Lai gan viņa dienestu sauca citādi, kapteinis intuitīvi atrada pareizo apzīmējumu. Apstākļos, kad pastāv resoru un privātu apsardzes firmu pārpilnība, vienīgi vārds «Kremlis» spēja pareizi orientēt pie analītiskas domāšanas nepieradušos omoniešus. Un tiešām tas iedarbojās maģiski.

Ar Kremļa apsardzi nekad neviena milicijas apakšvienība nebija sadūrusies, un pat OMON, kas uz izrēķināšanos nebija skubināma, nevēlējās savu cīņas pieredzi papildināt vēl ar šo sadursmi. Patruļnieki kļuva rāmāki. Komandieris bija apjucis acīm redzami.

—  Dokumentus! — viņš sacīja pēc inerces.

Piegājis cieši klāt, Sideļnikovs izvilka no piedurknes

kabatas tumšsarkanu grāmatiņu ādas vākos, kas bija mazliet lielāka par parastajām darba apliecībām, un, atvēris to, pastiepa uz patruļas vecākā pusi. Tas gribēja apliecību paņemt rokā, bet kapteinis neļāva.

—  Tikai manā rokā!

Saliecies neērtā pozā, omoniešu komandieris redzēja treknus tipogrāfijas burtus uz zilgana papīra ar daudziem aizsargzīmējumiem. «Kapteinis Sideļnikovs Andrejs Miro- novičs atrodas Krievijas Federācijas Galvenās apsardzes pārvaldes dienestā.» Apliecības īpašnieka fotogrāfija ar reljefiem pārvaldes zīmogiem stūros, izsniegšanas datums— vārdu sakot, viss kā parasti, tikai pēdējā rinda gan neparasta. «Krievijas Federācijas Prezidents…» Personisks paraksts ar melnu tinti, liels Prezidenta zīmogs.

Omonietis, kas nekad nebija tuvumā redzējis valsts pirmās personas atribūtiku, apjucis pacēla galvu. Kapteinis Andrejs Mironovičs Sideļnikovs vērīgi raudzījās viņam sejā. Pelēkās, dziļi iegrimušās acis izstaroja pašpaļāvību un mieru. Kā gan citādi! Ja aiz muguras stāv Prezidents… Patruļas vecākā apliecību bija parakstījis Maskavas OMON Komandieris pulkvedis Borovčenko. Universālā frāze «lai priekšnieki paši tiek skaidrībā» šajā situācijā nederēja, jo abu priekšnieku svara kategorijas bija pārlieku atšķirīgas…

Apspiedis vēlēšanos militāri atsveicināties, omonietis apgriezās un, ar roku pamājis savējiem, devās uz automašīnu. Dažas minūtes viņš sarunājās pa rāciju, tad pievērsās dīkdieņiem un uzkliedza:

—  Atbrīvot ielu! Nekavējoties izklīst!

Bruņuvestēs tērptais sešinieks satvēra automātus tā,

kā pienākas, ja vajadzīgs atspiest atpakaļ neorganizētas masas, un virzījās uz priekšu. Pūlis satraucās un sāka izklīst.

Poplavskis, kas visu vēroja pa logu, sadrūma. Kaut kas nebija pienācīgi nostrādājis.

—   Rādās, tie ir no pretizlūkošanas dienesta, — Pavlovs teica. — Ko apsolīja Seroštanovs?

—  Atsūtīt savu grupu, — Poplavskis norūca un tūlīt atkal sarosījās.

—   Redz, viņi ir klāt!

Mikroautobuss bez jebkādām pazīšanas zīmēm izmeta kādus desmit labi trenētus vīriešus maskēšanās tērpos. Vēl pirms dažiem gadiem Federālā pretizlūkošanas dienesta Maskavas pārvaldes speciālā operatīvā grupa bija augstākā instance notikuma vietā. Neviens fiziski nespēja tai pretim stāties, un ari čekistu autoritāte bija neapstrīdama. Poplavski, kas bija saglabājis vecus priekšstatus, pārņēma sajūsmas uzplūdi — gluži kā tālajā bērnībā, kad cīniņā ar kaimiņu puikām pēkšņi uzradās vecākais brālis, kas neapšaubāmi nodrošināja ātru un pārliecinošu uzvaru.

Taču prieks bija priekšlaicīgs. Ieraudzījis tumšsarkanajā apliecībā ar ādas vākiem Prezidenta parakstu, arī šīs speciālās grupas vadītājs nobijās un atgriezās mikroautobusā pie radiotelefona.

—  Kas viņi tādi ir, velns parāvis! — Poplavskis nervozi uzsita ar dūri pa plaukstu.

—  Kas, kas — zirgs uz zara! — ģenerāldirektors, kā allaž, izteicās gauži puķaini. — Kāda velna pēc es maksāju naudu tev un taviem teļapakaušiem? Varbūt vienkāršāk būtu maksāt tiem tur…

Poplavskis pamāja uz grupas «Elle» puišiem.

Šai mirklī iezvanījās uzreiz divi speciālo sakaru telefoni.

—  Tā ir Prezidenta apsardze, — paziņoja Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes priekšnieks. — Es neko nevaru līdzēt.

—  Tev uzklupuši Koržova cilvēki, — aši nobēra Sero- štanovs. — Aizbraukšu uz vietas, pamēģināšu tikt skaidrībā, kas un kā.

Telefoni zvanīja vēl un vēl. Nākamais bija mērs.

—  Panovam un Seroštanovam bikses pilnas. Negrib strīdēties ar apsardzes pārvaldi. Mēģinu sazināties ar Prezidentu, taču pagaidām neizdodas. Turies!

Stingri, enerģijas pilni izteikumi, bet balss vienmuļa, neizteiksmīga — kā allaž, kad mērs nav situācijas noteicējs. Tiesa, tas negadās bieži, bet Poplavskim tāpēc pašreiz vieglāk nekļuva.

—  Par ko es maksāju naudu? — Tagad jautājumam bija cita nokrāsa, un Pavlovs piekrizdams māja ar galvu, sak: jūs tiešām maksājat tādiem slīmestiem, uz kuriem grūtā brīdī paļauties nevar.

—  Kurš varēja man uzrīdīt Prezidenta apsardzi? Kurš tur ir rīkojies? Vai premjers? Varbūt Jarenko? Vai… Jebkurš, kam labpatikas… Bet, ja nu to pavēlējis Pats, — tad tiešām vakars!

Poplavskis atkal grasījās ķerties pie valdības telefona, tomēr uzgriezt numuru neuzdrošinājās: nav taču tādas attiecības, lai zvanītu taisni viņam. Poplavskis gan nebūtu spējis dabūt savienojumu ar Prezidentu, tāpat kā to nespēja ne mērs, ne Stepaškins, ne Jarenko, kas alktin alka pažēloties par Koržova patvaļu un atļaušanos vairāk, nekā nosaka viņa dienesta pilnvaras. Prezidenta drošības dienesta priekšnieks domāja, ka būs labāk, ja Saimnieks ziņas par incidentu saņems no viņa, un tāpēc attiecīgi rīkojās.

Maskavas telefona tīkli — gan vispārējie, gan speciālie— strādāja ar pārslodzi. Sākumā notikumus pie «Pilsētas» biroja apsprieda daži desmiti abonentu, tad simti un tad — tūkstoši. Vai tikai šie notikumi nav kursa maiņas sekas? Vai Poplavskis noturēsies? Vai nav jāatsauc investīcijas un jāpārdod akcijas? Valdības iestādēs, galvaspilsētas pārvaldes orgānos, komersantu aprindās, kur cieši savijušās kopā biznesmeņu un bandītu pasaules intereses, dūca kā iztraucētā bišu stropā. Pārāk daudz cilvēku spēlēja vienu spēli ar Poplavski un summas bija pārāk lielas, lai varētu vienaldzīgi izturēties pret nezināmu un, kā likās, varenu spēku iejaukšanos, kuri izspēlē kaut kādu savu kārti.

Galvenās apsardzes pārvaldes noklausīšanās automātika strādāja ar maksimālu slodzi. Tālredzīgais Koržovs bija pavēlējis iedarbināt atlases sistēmu, kas izdara pierakstus, ja sarunā ir šādi vārdi: Poplavskis, «Pilsēta», Koržovs, Prezidents, Apsardzes pārvalde, Prezidenta drošības dienests. Datori analizēja tūkstošiem sarunu, atmetot nevajadzīgās un ievadot daudzkanālu magnetofonos tās, kas varēja būt interesantas.

Koržovs pats melnā limuzīnā drāzās uz «Pilsētas» biroju. Viņš pirmoreiz izmēģināja savus spēkus un nevarēja pieļaut kādai nejaušībai izjaukt vina plānus. Jo vairāk tāpēc, ka Prezidentam patika konlcrētība, aculiecinieku liecības un dokumenti.

OMON steidzīgi izdzenāja ziņkārīgo pilsētnieku pūli un noslēdza ielu no abām pusēm. Deputāti, žurnālisti, televīzijas darbinieki tomēr ielavījās cauri kordoniem, izveidodami jaunu — rakstošo, fotografējošo un tarkšķošo pūli. «Pilsētas» apsargi joprojām gulēja gar zemi, kapteinis Sideļnikovs jau desmito reizi pūlējās izsaukt miliciju, lai nodotu tai aizturētos, taču nesekmīgi: Galvenās iekšlietu pārvaldes dežurants raidīja viņu uz rajona pārvaldi, tur deva padomu zvanīt uz trīsdesmit sesto nodaļu, bet šī nodaļa akurāti pieņēma izsaukumu un… neieradās. Sazinājies ar Galvenās apsardzes pārvaldes dežūrdaļu, Sideļnikovs sāka preses konferenci, parādīdams konfiscētos ieročus, leitnanta Ļipska pārsisto galvu un milicijas kapteiņa Samovarova sadauzīto degunu. Kvēloja televīzijas kameru sarkanās acis, klusi sīca diktofoni, čirkstēja rak- stāmdaikti.

Kad notikuma vietā ieradās ģenerālis Seroštanovs, videokameras un fotoaparāti tūlīt pievērsās viņam. Tas bija impozants vīrietis ar Rišeljē bārdiņu, ar intelektuāļa seju un ievērojami atšķīrās no saviem priekšgājējiem, kā ari vispār no parastā «kantora» vadītāja tipa. Ģenerālis bija fotogēnisks, pats to zināja un labprāt ļāva sevi fotografēt. Knikšķēja, uz mirkli pavērdamies, jutīgas lentes aizklāji, un tas atgādināja šaujamieroču aizslēgu knakšķienus pēc sardzes maiņas. Majors Fiņikovs, atrazdamies džipā, arī izdarīja vairākus fotouzņēmumus.

—  Kurš te ir vecākais? — stingri noprasīja Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes priekšnieks, sakārtodams elegantā mēteļa krokas.

—  Kapteinis Sideļnikovs, — «Elles» vada komandieris stādījās priekšā, kā pienākas pēc reglamenta.

—  Kāpēc jūs iejaucaties lietās, kas ir mūsu kompetencē?

—  Es tikai izpildīju pavēli. Uz jūsu jautājumu labāk atbildēs tas, kurš pavēli deva, — ģenerālis Koržovs.

—  Vai tad viņš ir te? — Seroštanovs mazliet samulsa.

—  Ģenerālis izbraucis, drīz būs klāt. Tur jau viņš ir!

Melnais limuzīns piebrauca no ielas pretējā gala.

Smagnējais Koržovs ar vienkārša cilvēka seju, ģērbies vaļīgā, mazliet pat nokarenā jakā, neapšaubāmi atpalika no Seroštanova. Žurnālisti tūlīt sastājās ap Prezidenta drošības dienesta priekšnieku, lai gan necerēja, ka viņš atbildēs uz jautājumiem, kas tos interesēja. Taču Koržovs izturējās pavisam labvēlīgi un demokrātiski: apstājās, paklausījās, ko no viņa grib, un piekrizdams pamāja ar galvu.

—  Mēs saņēmām informāciju, ka nezināmi bruņoti cilvēki, neievērodami satiksmes noteikumus, braukā pa trasi, kas ietilpst mūsu operatīvās atbildības zonā, — viņš nesteigdamies skaidroja. — Pa šīm ielām pārvietojas Prezidents, premjerministrs, valdības locekļi. Galvenā apsardzes pārvalde šādu signālu nevarēja atstāt bez ievērības, tāpēc mēs sākām pārbaudīt. Pārliecinājāmies, ka četras mašīnas ar vīriešiem pusmilitārās drēbēs pārkāpj satiksmes noteikumus un tādējādi rada avārijas briesmas, kas apdraud valsts vadītāju drošību un arī visus pārējos pilsoņus…

Koržovs it kā nemaz neredzēja Seroštanovu, un tas kā Dieva nepieņemts mīņājās nomaļus, juzdams, ka viņš tīšām novests muļķīgā stāvoklī.

—   Kad informācijas pirmā puse apstiprinājās, mūsu pienākums bija pārbaudīt ari otro — par ieročiem. Mums aizsteidzās priekšā autoinspekcijas darbinieki, kas izteica likumīgas pretenzijas sakarā ar ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Viņiem par to uzbruka, viņus piekāva… Maniem cilvēkiem neatlika nekas cits kā iejaukties, aizturēt šos huligānus. Tad viņiem arī atņēma daudz nelikumīgi turētu ieroču. Visi Prezidenta drošības dienesta darbinieku pasākumi atbilst viņu kompetencei. Izmeklēšana parādīs, ko tieši aizturētie plānojuši. — Koržovs norādīja uz guļošajiem. — Domāju, ka viss ir pilnīgi skaidrs…

Prezidenta apsardzes dienesta priekšnieks sāka iet, bet ceļu viņam aizšķērsoja Jurkins no avīzes «Moskov- skije vedomosti».

—  Pēdējais — ļoti svarīgs jautājums: kā jūs saņēmāt šo informāciju?

—  Pavisam vienkārši. — Koržovs tikko jaušami pasmaidīja. — Kāds piezvanīja uz Galvenās pārvaldes dežūrdaļu un paziņoja.

—   Bet kā viņš varēja uzzināt telefona numuru? — Jurkins nelikās mierā. — Tas taču nav nevienā telefon- grāmatā!

Koržovs pasmaidīja platāk.

—  To labāk pavaicājiet tam, kas zvanīja.

Pabīdījis avīžnieku sāņus, viņš piegāja klāt Sideļņiko- vam.

— Ja milicija nebrauc, paši aizvediet viņus uz trīsdesmit sesto nodaļu. Nē, tur tik daudz aizturēto nevarēs

izvietot, vediet uz rajona nodaļu, es piezvanīšu Panovam.

Seroštanovam viņš joprojām nepievērsa uzmanību. Tas pastāvēja vēl kādu bridi, tad pagriezās un devās uz savu mašīnu. Koržova versija bija nevainojama. Pirmo saķerša- nos starp Galveno apsardzes pārvaldi un Federālo pretizlūkošanas dienestu čekisti bija zaudējuši, neiegūstot nevienu punktu. Ari Galvenā iekšlietu pārvalde bija palikusi ar garu degunu. Demonstratīvi izdzenādams tradicionālo spēka resoru darbiniekus, cīņā par varu parādījās bīstams konkurents. Taču jebkurā spēlē ir vairāki periodi, seti, puslaiki, raundi. Un uzvara pirmajā nepavisam vēl nenozīmē galīgu uzvaru.

* *

—   …Pašlaik bijušās Padomju Savienības stratēģiskie kodolieroči ir panīkuma stāvoklī — tāpat kā visa tās militārā saimniecība. Bet tas nenozīmē, ka tie kļuvuši Savienotajām Valstīm mazāk bīstami. — Ģenerālis Malkolms O'Nīls brītiņu apklusa un pārlaida nozīmīgu skatienu Pārstāvju palātas aizsardzības apakškomitejas locekļiem. — Kodolrepubliku grimšana nabadzībā, nacionā- isma un ekstrēmisma pieaugums, politiskās ambīcijas, nekontrolējami bruņoti formējumi, kas pretendē uz varu, dezorganizācija armijā, stingras valstiskas gribas trūkums vadītājiem, centrālās valdības vājums — visi šie faktori veicina gan kodolšantāžu, gan starptautisku terorismu, gan rada nejaušas atomieroču palaišanas draudus…

Kongresmeņi vērīgi klausījās cilvēkā, kura vadībā tika organizēta pretraķešu aizsardzības sistēmas izstrādāšana, un viņa vārdi atbilda republikāņu vairākuma interesēm. Runa bija par miljardiem dolāru lieliem asignējumiem.

—  Turklāt ballistiskās raķetes ar dažādu darbības rādiusu pašlaik ir desmitiem valstu, to vidū ari Tuvo Austrumu agresoriem, — O'Nīls turpināja. — Tā kā ko- dolmateriālu noplūde no Krievijas pieņēmusi masveida apjomus un praktiski netiek kontrolēta, mēs nezinām, cik daudz ir tādu valdību un opozicionāru kabinetu, kas spēj dot kodoltriecienu Vašingtonai vai Ņujorkai. Tāds stāvoklis mums rada nepieciešamību atgriezties pie pretraķešu aizsardzības plāna un kādos sešos septiņos gados izvērst pretraķešu aizsardzības sistēmu, kas pazīstama ar nosaukumu «Lietussargs»…

Spēcīgais ģenerāļa augums izstaroja pārliecību un spēku, un nezinātājs diez vai būtu devis viņam sešdesmit divus gadus, tikai pilnīgi sirmo matu ezītis virs sārti iedegušās pieres nodeva viņa vecumu.

—  Kādreiz visi zināja, ko nozīme šis «Lietussargs», taču laiks izdzēš no atmiņas detaļas, tāpēc šo to atgādināšu… Tātad: «Lietussargs» ir raķešu atklāšanas, pavadīšanas un pārtveršanas sistēma ar divdesmit pārtvērējraķetēm, ar radiolokācijas staciju tīklu un kosmosā bāzētiem sensoriem. Kopējā izmaksa — pieci miljardi dolāru.

Visiem klātesošajiem problēmas būtība bija labi zināma. Tādas aizsardzības sistēmas radīšana dotu Štatiem absolūtu stratēģisku pārākumu pār visām citām lielvalstīm. Nevienai pasaules valstij ar savu tehnisko potenciālu un materiālajiem resursiem nav pa spēkam atvērt tādu «Lietussargu» arī virs savas galvas. Tātad ASV kļūtu par visvarenākā ārpolitiskā trumpja īpašnieci, tās rokās būtu pats spēcīgākais instruments, lai iedarbotos uz jebkuru valsti. Taču… Pastāvēja kāds šķērslis, ko vajadzēja apiet, un tāpēc arī notika šāsdienas sēde.

—   Kā tiks risināts jautājums par Savienoto Valstu pienākumiem pret citām zemēm? — jautāja kongresmenis no Virdžīnijas štata Maikls Blekops. — 1972. gada līgums aizliedz mums un Krievijai izstrādāt tādas sistēmas. Sis līgums noslēgts uz nenoteiktu laiku un joprojām ir spēkā.

Malkolms O'Nīls noklepojās un pielika pie lūpām sni egb altu kab atl akati ņ u.

—  Par to lai domā pastāvīgā komiteja, kas nodarbojas ar bruņoto spēku problēmām, — viņš beidzot sacīja. — Un speciālā izlūkošanas komiteja, krievija tik daudz reižu pārkāpusi saistības, ka mēs varam attaisnot arī savus pārkāpumus. Jums tiek ierosināts nobalsot par Kongresa atgriešanos pie pretraķešu aizsardzības plāna.

Balsojums bija vienprātīgs.

ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktors admirālis Džeimss Vulsijs, atgriezies no Pārstāvju palātas speciālās izlūkošanas jautājumu komitejas slēgtās sēdes, sapulcēja savus vietniekus un stratēģiski svarīgo nodaļu vadītājus.

—  Kādi jums ir zināmi fakti par to, ka Krievija nav ievērojusi starptautiskus līgumus un saistības? — viņš gurdeni jautāja. Direktors gatavojās atstāt dienestu, un nevienam tas nebija noslēpums. Direktori nāk un iet, tomēr CIP paliek, tādēļ kadru maiņas neietekmēja resora cītību nacionālo interešu aizstāvēšanā. — Mums noder ari tādi piemēri, — viņš turpināja, — kas raksturo krievu agresivitāti un liecina, ka viņi nav droši partneri, uz kuriem civilizētas valstis var paļauties.

—   Pie Grieķijas krastiem nogrimusi krievu diversantu zemūdene, — pavēstīja Vidusjūras nodaļas vadītājs. — Atrasti nogalināti diversanti.

—   Paskaidrojiet tuvāk, — direktors uzstāja. — Kāpēc viņi gājuši bojā, kā izpaužas diversiju aktivitāte, kādus draudus šī darbība rada Grieķijas Republikai?

—  Šādu ziņu mums nav. IVfēs tikai šodien uz turieni nosūtījām «roņu» grupu no Litlkrīkas…

—  Kas vēl? — Džeimss Vulsijs jautāja, sakārtoja brilles elegantā ietvarā un pārlaida skatienu saviem darbiniekiem, bet pēc brīža, vairāk nevienu piemēru nedzirdējis, savilka uzacis.

—  Kas notiek ar seismiskā ieroča atklāšanas operāciju? Mēs pieņēmām versiju par krievu ieroča sakarību ar mūsu zemestrīcēm. Kāds ir šīs versijas liktenis?

Krievu nodaļas vadītājs nodūra galvu.

—   Mūsu virsnieks ieguva videoierakstu, kas to apstiprina, diemžēl, viņam nezinot, ieraksts tika samainīts. Operācija cieta neveiksmi.

—  Ja mums nekā cita nav, jāatgriežas pie šīs operācijas un jānoved tā līdz galam. Kā sauc šo virsnieku?

—  Tas ir Roberts Smits, — Krievu nodaļas vadītājs atbildēja. — Pašlaik viņš ir rezidents Atēnās.

Treša nodala

Cilvēkam, kas dara grūtu un raižpilnu darbu, reizēm ir jāprot no tā atslēgties, jāprot atslābināties un papriecāties draugu pulciņā. Kur to vislabāk izdarīt? Tikai pie skaisti, lepni un bagātīgi klāta galda! Bet kas visvairāk iepriecina vīrieša sirdi? Protams, iespēja pasmieties par apmuļķotu un slazdos iekritušu ienaidnieku.

Tieši tā bija nolēmis rīkoties Iljass Buzurtanovs. Pazīstami Ostankinas restorāna viesmīļi pie loga sabīdīja kopā trīs galdiņus, ko servēja pēc pirmās kategorijas prasībām. No komercveikala «Ahāts» fasādes tos šķīra ne vairāk par trīsdesmit metriem. No šejienes viss bija tikpat labi pārskatāms kā no teātra ložas.

Tieši trīspadsmitos trīsdesmit sāka ierasties viesi: Ar- sens Lauztais Deguns, Musa Vecākais — obščaka [4] glabātājs, magomeds lielais — Ostankinas komandas saimnieks, Hozē — automobiļu brigādes vecākais, Huseins Plikpauris — centrālā grupējuma vadītājs. Ali Seripovs atveda līdzi divus novadniekus: esot tikko atbraukuši no Groznijas, vēloties uzdarboties galvaspilsētā; lai jau — gan vietu šeit daudz, gan naudas atliku likām, lai paskatās, kā tos krievus te apstrādā…

Izrādei bija jāsākas pēc pusstundas, pašreiz viņi iemeta pa šņabītim un uzkoda aukstu stori, bet Iljass klāstīja, kas un kā, un visi jau iepriekš sāka smaidīt.

—  Malacis, labi izdomāts!

—  Lai redz, ka neesam ar pliku roku ņemami!

—  Vainahs [5] krieveļus vienmēr apvedīs ap stūri!

Iedzēra vēl pa lāsītei, tad vēl un vēl…

Tiesa gan, Korāns aizliedz dzert vīnu, bet par degvīnu tajā nekas nav teikts, tātad nekāda grēka nav.

Iljass paskatījās savā zelta omegā.

—   Magomets apsolīja atnākt, ari Lema teicās piekāpt…

Viņa palīgs tūlīt paņēma mobilo telefonu, uzgrieza numuru un aparātu pasniedza saimniekam. Iljass runāja dzimtajā valodā: ja arī kāds noklausās, tik un tā neko nesapratīs.

Buzurtanovs nopūtās un savāza aparātu.

— Abi ir aizņemti, — viņš paskaidroja. — Jākārtojot nezin kādas svarīgas darīšanas. Žēl…

Nedzirdamiem soļiem pienāca viesmīlis. Bijīgi paklanījies pret Magomedu Lielo, viņš pieliecās Iljasam.

— Vai nepasniegt silto? — viņš jautāja, neslēpdams savu ieinteresētību. Divdesmit septiņus gadus vecais haldejs [6] visdedzīgāk vēlējās, lai viesi jo drīzāk aizvāktos, neiešāvuši viņam lodi vēderā vai neiedūruši dakšiņu ribās. Sīs laimes dēļ viņš bija gatavs vai no ādas līst ārā, izrādīt prātam neaptveramu laipnību, apkalpošanas meistarību un pat no savas kabatas samaksāt par dārgo galda servējumu.

—  Kad vajadzēs, tad pasauksim, — Iljass atgaiņājās. — Tikai pielūko, ka nepārkaltē, nu jau drīz…

—   Neraizējieties, visu izdarīsim kā nākas…

Viesmīlis nozuda tikpat klusi kā atnācis. Buzurtanovs

atkal paskatījās pulkstenī.

—  «Streika» [7] būs divos. menti jau tup būcenī. Viss rajons aplenkts. Pēc piecām minūtēm ies vaļā…

—  Vēl pagūsim iemest pa čarkai, — Hozē noteica, un Ali, kā klājas jaunākajam galdabiedram, piepildīja glāzītes.

Atbraucēji pacilātā satraukumā berzēja plaukstas: maskavieši viņus uzņem labi, un puiši taisa tādus brīnumus, ka uzreiz redzams, kas šeit ir saimnieks un noteicējs, skaidrs, ka palīdzēs savējiem nostāties uz kājām…

—  Re, skatieties, Vaha jau iznāca ārā! — Iljass sarosījās. — Trīs mūsējie vēl ir iekšā.

Nostājies uz veikala «Ahāts» lieveņa, jauns čečens it kā pozēdams aizsmēķēja cigareti. Jauneklis zināja, ka viņu novēro, tādēļ centās saglabāt nesatricināmu mieru un aukstasinību, izturēties kā amerikāņu grāvējfilmu varonis. Drīz parādījās vēl divi melnūsaini brašuļi un nostājās viņam blakus.

— Lai tie neko nenojaustu, — Buzurtanovs paskaidroja, — menti pievāks ari viņus, bet tas nekas, viņiem azotē nekā nav.

Pie galda sēdošo vīru skatieni bija cieši pievērsti veikala parādes durvīm, tādēļ viņi sākumā nepamanīja sarkanu, noplukušu žigulīti, kas bija apstājies ielas pretējā pusē. Viņu uzmanību pārslēdza tikai spalgi, spēji automātu kārtas tarkšķi.

Vaha palēca sānis, viens no viņa biedriem pietupās, bet otru kāds neredzams spēks pagrieza un uzsvieda uz milzīgā skatloga rūts. Noskanēja skaļa šķindoņa, kāda slīpa un smaga stikla šķemba noslīdēja lejup un gluži kā giljotīnas nazis nogrieza satupušā jaunekļa galvu. Negaidīdams nākamo automāta kārtu, Vaha metās prom. Aiz šausmām gandrīz pamirušais Iljass un viņa viesi redzēja, kā no mašīnas izkāpj divi cilvēki. Viens ar automātu rokās nesteidzīgi iegāja veikalā, bet otrs ielas vidu nostājās tradicionālā pistoles šāvēja pozā: kājas plati izplestas, ķermenis puspagriezienā pret mērķi, kreisā roka kabatā, labā izstiepta uz priekšu pleca augstumā. Vaha skrēja, cik tik jaudāja, un bija paguvis aizbēgt metrus trīsdesmit, kad noblīkšķēja šāviens. Lode trāpīja galvā. Viņš palēcās un ar joni nogāzās uz asfalta, ka noblauk- šķēja vien.

Veikalā nosprakšķēja trīs īsas automāta kārtas, pēc brītiņa — divas garas. Sportiskais šāvējs piegāja pie līķiem, kas gulēja skatloga priekšā, un divas reizes izšāva, pēc tam it kā pastaigādamies devās pie Vahas, kurš bija saļimis uz asfalta. Pistole viņa nolaistajā rokā šūpojās līgano solu taktī. Sejas pantus slēpa kaprona zeķe, kas bija pārvilkta pār galvu. Automātists pa «Ahāta» durvīm izlēca ārā uz ielas, vērīgi palūkojās apkārt un iekāpa automašīnā. Arī viņam uz sejas bija kaprona maska. Riteņiem nošvīkstot, noplukušais žigulītis apgriezās, panāca cilvēku ar pistoli, kas, tikko paguvis izdarīt kontroles šāvienu Vahas galvā, mierīgi atvēra durtiņas un iekāpa salonā; Sarkanais žigulis aizjoņoja.

No «Ahāta» izskrēja divi vīri zaļās bruņuvestēs, kas bija uzģērbtas uz virsdrēbēm. Vienam rokās bija automāts, otrs vicināja pistoli. Viņi ilgi skatījās aizbraukušā žigulīša virzienā, pēc tam tas, kuram rokā bija pistole, izvilka rāciju un satrauktā balsī kaut ko kliedza mikrofonā.

Sastingums, pie galda atslāba.

—  Kur tad ir tavs solītais aplenkums? Kur ir tie slēpni? — Lielais drūmi jautāja, un Plikpauris, viņam piebiedrodamies, māja ar galvu.

—   Kāpēc tu mūs atsauci? Vai tāpēc, lai mēs noskatītos, kā slepkavo mūsu zēnus? — Lauztais Deguns norūca, piecēlās kājās, pataustījās pa kabatām un nometa uz galdauta vairākas desmittūkstošu naudaszīmes. Musa Vecākais darīja to pašu. Arī pārējie nolika naudu, samaksādami par ielūgumu pusdienās.

Buzurtanovs nodūra galvu un piesarka. Šāda rīcība bija necieņas izrādīšana pret viesmīlību, tas bija klajš apvainojums namatēvam.

—   Šodien pat es braucu atpakaļ, — nervozi ierunājās viens no jauniņajiem. — Ja Maskavā mūsējos tā zvetē, es labāk palikšu republikā.

—  Es ari, — piekrita otrais. — Dzīvība dārgāka par naudu. v

Ali Šeripovs paraustīja plecus, bet neko neteica. Izvilcis piecdesmittūkstošu banknoti, viņš to piemeta pie pārējām naudaszīmēm. Buzurtanovs palika viens pie nonicinātā galda. Grūtās pārdomās iegrimis, viņš ar aklu skatienu vērās ielā, kur komunālās saimniecības dienesta strādnieki speciālās melnās mašīnās krāva sešus līķus. Viņš tikko bija zaudējis namusu [8] .

Nē, krievi nebrauca uz satikšanos, viņi zināja, ka šeit gaida slēpnis. Viņi ieradās, lai atriebtos. Bezkaunīgi, demonstratīvi un izaicinoši. Ir pilnīgi skaidrs, ka menti

Vahu iztirgojuši konkurentiem. Iespējams, ka tie devuši vairāk. Nav arī izslēgts, ka tiem ar mentiem ir divpusējas līgumu saistības. Bet tam nav nekādas nozīmes. Galvenais ir un paliek tas, ka Iljass Buzurtanovs izvēlējies nepareizu ceļu. Sešu čečenu asinis guļ uz viņa sirdsapziņas. Iljasu nolādēs noslepkavoto puišu radi, draugi, viņu ciemu ļaudis. Līdz atriebībai lieta nenonāks — viņš nav tieši apsūdzams slepkavībā, bet roku neviens vairs nesniegs; aizbrauks uz dzimto ciemu — Iljasu ceļā sastap- dami, cilvēki pagriezīs galvu uz otru pusi. Visā republikā ļaudis cits citam stāstīs, kā Buzurtanovs zēnus pagrūdis zem lodēm, turklāt astoņus savus domubiedrus sasēdinājis pie mielasta galda, lai papriecātos par šo izrādi.

«Kas tas par Buzurtanovu? Vai Imrana dēls? Vai Rus- lana Buzurtanova mazdēls? Tas nu gan ir ēzelis! Kā gan tādu āmurgalvu zeme vēl nav pievākuši!»

Iljass ievaidējās, sakoda zobus. Apkaunota visa Buzurtanovu dzimta! Ko teiks tēvs, vecākais brālis, ko teiks tēvocis īsa, ko ciema vecajie…

Atstūmis malā glāzīti, Iljass ielēja degvīnu ūdens kausā, atmeta atpakaļ lielo galvu un ar skubu izdzēra kausu līdz dibenam. Garām mutei aizlijušās četrdesmit- grādīgā šķidruma strūdziņas ritēja lejup pa neskūto, stipri izbīdīto zodu, pa bārdaino kaklu, smailo augšup un lejup lēkājošo ādamābolu, pilēja uz baltā virskrekla un koši sarkanās kaklasaites. Biezās lūpas, kas bija tikpat sarkanas kā kaklasaite, saviebās, taču pie uzkodas viņš neķērās, tikai ar plaukstas virspusi noslaucīja slapjo muti.

Japānis, kas zaudējis godu, izdara harakiri [9] , pēc nāves atgūdams līdzcilvēku cieņu. Allāhs aizliedz pašnāvību, tādēļ kalnietis, kas zaudējis namusu, sevi nenogalina, bet viņa pienākums ir izdomāt kādu ārkārtīgi pārdrošu soli, kas atjaunotu vīrieša godu un cieņu.

Kad Iljass vēl bija pavisam mazs zēns, ciema ļaudis godekanā [10] rīkoja cīkstoņu sacensības. Visu atzītais spēkavīrs Smagais Ahmeds, kā parasti, jau bija pieveicis savus sāncenšus, taču pēdējā laušanās brīdī nogurušais varonis izlaida nepieklājīgu skaņu. Visu ciema ļaužu, sirmgalvju un sieviešu klātbūtnē… Jau šķita, ka namuss zaudēts uz mūžu mūžiem. Bet Ahmeds, vai nu aiz cīņas karstuma, vai arī kauna nosarcis līdz matu galiem, turpat uz līdzenas vietas atrada izeju.

— Kā tu uzdrošinājies mani tik briesmīgi apkaunot? — viņš niknā balsī uzrunāja savu dibenu. — Par to es tevi bargi sodīšu!

Iespraudis kinžala spalu starp akmeņiem, viņš ar sparu uzsēdās uz asmens smailes. Varonīgo cīkstoni, kas bija zaudējis samaņu un noplūdis asinīm, vīri iecēla ratos un aizveda uz slimnīcu. Pēc mēneša viņš atgriezās. Tajā laikā notikumam godekanā jau bija vienprātīgi atzīta interpretācija: Smagā Ahmeda dibens bija apkaunojis savu saimnieku, tādēļ saņēmis bargu sodu, bet pats Ahmeds ne pie kā nav vainīgs, viņa gods nav aptraipīts.

Atcerēdamies Smago Ahmedu, Iljass atkal sāka šņirk- stināt zobus. Tur — nepieklājīgs pirdiens, bet šeit — seši līķi! Tātad jānocērt pašam savas rokas un kājas, jāizdur acis, jānogriež mēle…

Buzurtanovs vēlreiz piepildīja kausu, piecēla pie lūpām, bet piepeši pārdomāja un nolika atpakaļ uz galda. Cilvēkam jādzer kopā ar draugiem, radiem, kaimiņiem, jādzer draudzīgas kopības gaisotnē, skanot tostiem, jokiem, dziesmām. Tikai neticīgie aiz bēdām šņabi dzer vienatnē. Iljass nekad nav juties viens. Viņam ir seši brāļi, bars tēvoču, pulks draugu… Pašreiz viņš bija atšķirts no visiem un saprata, ka nespēj dzīvot vienatnē. Kalnietis bez sava klana nav itin nekas.

«Jāatriebjas,» prātā iešāvās vienkārša doma. «Jāatrieb- jas gan tiem, kas nogalināja, gan arī pērkamajiem men- tiem. Lai pēc tam ar mani dara, ko grib. Atriebība atjauno namusu…»

Smagi pietrausies kājās, Buzurtanovs vēlreiz paskatījās ārā pa logu. Līķi bija aizvesti, cilvēki privātā un formas tērpos kaut ko mērija, fotografēja, pierakstīja. Ar delnām atspiezdamies pret galdu, Hjass pagriezās un nedrošā gaitā devās uz durvīm. Viesmīlis no slēptuves nemierīgi sekoja Iļjasam ar skatienu, un tikai tad, kad briesmīgais restorāna viesis pa kāpnēm jau bija nogājis lejā, viņš uzdrošinājās parādīties zālē. Uz galdauta šur un tur starp traukiem gulēja naudaszīmes.

«Brīnums!» haldejs nodomāja, pievākdams naudu. «Vai nu viņiem ir tāds paradums, vai…»

Saskaitījis atstāto naudas summu, viesmīlis jutās ļoti iepriecināts. Viņš bija saņēmis vairāk, nekā maksāja viss pasūtījums, turklāt bija paguvis pasniegt tikai uzkožamos, siltais ēdiens tagad nonāks uz citu viesu galdiem. Tātad šodien viņš ir robā — peļņa ar uzviju! Maiņa sākusies veiksmīgi. Tiesa gan, aiz logiem skan šāvieni, bet tagad Maskavā šauj katru dienu. Galvenais, ka restorānam nav trāpīts, pat rūtis nav izsistas. Noglabājis naudu kabatā, haldejs atplauka platā smaidā.

Vismaz viens cilvēks pēc lljasa Buzurtanova organizētā

mielasta palika ar viņu apmierināts.

* * *

Inspektors Jordanidis akurāti lika mapē ienākušos dokumentus. Slepenās novērošanas grupas pārskats. Trīs informatoru ziņojumi. Šo pašu cilvēku sagatavota analītiska izziņa.

Galvu nepaceldams, Vlaks pārlūkoja savus dokumentus. Spriežot pēc to daudzuma, pretizlūks nebija velti zaudējis laiku.

—  Še, Gregori! — policists sacīja un uzmeta dokumentu mapi uz blakus galda.

—   Mjā, — Vlaks atsaucās, joprojām nepaceldams galvu.

—  Lietā parādījies jauns figurants, — rokas aiz galvas salicis, Andreass ierunājās un atspiedās pret krēsla atzveltni. — Kāds Kristofors Grigoriadis…

—  Kas? — Vlaks salēcās.

—   Kristofors Grigoriadis, — inspektors atkārtoja. — Dzīvo Mikonas salā, savā villā, pietiekami bagāts un uztur plašus sakarus ar visdažādākajiem cilvēkiem. Vakar pie viņa ieradies Ādams. Zini, tas puisis, kas izzvejoja akvalangu… Varbūt jums šis vārds jau ir pazīstams?

—  Liekas, nav… — No Vlaka sejas izteiksmes bija noprotams, ka viņš pūlas atcerēties. — Grigoriadis… Nē, nav dzirdēts.

Atlicis malā savus dokumentus, viņš tūlīt sāka iepazīties ar policista dosjē. Grieķijas pretizlūkošanas dienestam Kristofors Grigoriadis bija labi pazīstams kā ilggadīgs amerikāņu rezidents salu zonā. Bet kādā veidā amerikāņu Centrālā izlūkošanas pārvalde būtu saistīta ar šo notikumu?

Ātri, bet vērīgi pārskatījis dokumentus, Vlaks bridi iegrima pārdomās.

—   Bet kas ir tas viesis — tas misters Kordeils? Kad viņš parādījās pie Kristofora?

Jordanidis pasmaidīja.

—  Tieši tad. Bet… viņš nav ASV pilsonis, pasi izsniegusi amerikāņu sūtniecības konsulārā daļa.

—  Jā, tas maina lietas būtību, — pretizlūks noteica un pamāja ar galvu, it kā jautājums būtu izsmelts. Patiesībā viņš labi zināja, ka CIP rezidents bez īpašām pūlēm var izgādāt ASV pasi jebkuram vajadzīgam cilvēkam.

Dokuments, kas gulēja viņa priekšā, vēstīja par Valsts drošības komitejas ģenerāļa Verļinova aizbēgšanu uz ārzemēm, pielikumā bija ari biogrāfiska izziņa par bēgli. Maktens dūzis! Nav jāšaubās, ka tāds cilvēks var interesēt jebkuras valsts izlūkdienestu.

—   Zini, Andreas… — Vlaks apklusa pusvārdā, tomēr pēc brītiņa teikumu pabeidza: — Tas Grigoriada kunga viesis tomēr jānovēro. Iespējams, ka vajadzēs slepeni pārmeklēt cienījamā Kristofora villu un jahtu.

—  Pirmīt tu teici pavisam ko citu! — policists brīnījās.

—  Pirmīt es biju aizmirsis, ka mēs esam vienās ilksīs iejūgti. Neapvainojies! — Vlaks mīlīgi pasmaidīja.

Kamēr Jordanidis auda aģentūras tīklu ap jahtas «Marija» īpašnieku, Vlaks pa sava resora kanāliem pieprasīja materiālus par Grigoriada iepriekšējo dzīvi. Diemžēl grieķu pretizlūkošanas dienesta arhīvi nepavisam nevar sacensties ar galveno, pasaules mēroga speciālo dienestu slepenajām dokumentu krātuvēm, tādēļ visu meklējumu

rezultātā tika iegūta tikai skopa biogrāfiska izziņa. Tā kā deviņdesmit procenti lietiskās informācijas tiek iegūti ar ārējās novērošanas, telefonsarunu noldausīšanās un aģentūru sniegto datu palīdzību, Vlaks nolēma, ka visas šīs metodes jāizmanto arī pret Centrālās izlūkošanas pārvaldes virsnieku, kas darbojas amerikāņu sūtniecības aizsegā.

Sis virsnieks bija Roberts Smits, kas tika pārcelts uz Atēnām pēc slepenas misijas izgāšanās Maskavā. Tur viņam vajadzēja iegūt materiālus, kas apstiprinātu Krievijas speciālo dienestu sakaru ar Sanfrancisko zemestrīci. Smits gatavojās izbeigt aktīvu izlūkdarbību, kas allaž saistīta ar risku nosēdēt cietumā gadus desmit, divdesmit, pārvērsties par neatpazītu līķi vai arī pazust bez vēsts, tāpēc operācijas veiksmīgam iznākumam bija jākļūst par ceļazīmi uz drošu un omulīgu dzīvošanu centrālajā aparātā. Viņš ļoti centās un domāja, ka rīkojas nekļūdīgi. Operācijā bija iesaistīts pārbaudīts aģents ar segvārdu Pavadonis. Ar viņa starpniecību Smits ieguva pilnīgi slepenu Krievijas izlūkdienesta pārskatu un videoierakstu, kas neapstrīdami apliecināja, ka zemestrīci Sanfrancisko radījuši krievi.

Bet, atgriezies no «holoda»*, Roberts Smits nekļuva par suminātu uzvarētāju, tieši pretēji — piedzīvoja vissāpīgāko pazemojumu mūžā, tāpēc ka kolēģi ar Krievu nodaļas vadītāju priekšgalā, sapulcējušies uz unikālās videolentes noskatīšanos, ieraudzīja nevis aģentus, kas Mohaves tuksnesī ierck pazemes fugasu, bet gan parastu Maskavas prostitūtu grupveida dzimumsakaros ar diviem jaunekļiem. Kāpēc Pavadonis samainīja kaseti — tā Smi- tam joprojām bija neatminēta mīkla, bet Lenglijas vietā viņš nokļuva Atēnās, turklāt tikai tāpēc, ka Āfrikas klimats • bija kaitīgs viņa slimajām aknām.

Izlūks bija cieši pārliecināts, ka sodīts netaisnīgi, bet katrā ziņā savas domas būtu mainījis, ja būtu zinājis, ka Pavadonis bija krievu Drošības komitejas aģents ar segvārdu Asmodejs, kas speciāli bija piesaistīts Smitam, lai nodotu dezinformējošus materiālus. Smits bija saprātīgs un paškritisks — tās bija īpašības, kas raksturo īstu profesionāli. Viņš nepalaidās dzeršanā, neienira izvirtības virpuļos, kur parasti savu dzīvi beidz neveiksmes piemeklētie, nē, viņš nepavisam nebija pārvilcis svītru savai karjerai un joprojām cerēja, ka liktenis viņam vēl dos iespēju izcelties. Nezināmo akvalangistu līķi un minizem- ūdene tagad varēja dot šādu iespēju.*Holods (žarg.) — bislama vide. kurā jādzīvo nelegālim, kas ārzemēs darbojas uz savu risku.

Roberts Smits bija stalts, iznesīgs vīrietis attīstītiem muskuļiem, garenu, vienmēr brūni iedegušu seju ar sīkām, gandrīz nemaz neredzamām krunciņām, kuru četrdesmit piecus gadus vecam cilvēkam diemžēl bija pārāk daudz. Visu mūžu viņš bija slēpies aiz žurnālista maskas, bet tagad ieņēma viņa profesijas cilvēkiem tradicionālo sūtniecības trešā sekretāra posteni.

Ieslēdzies dienesta kabinetā, ko apsargāja speciāls ASV jūras kājnieku postenis, izlūks ielika datorā tikko pa diplomātisko pastu saņemtu disketi, ierastām kustībām pārlaida pirkstus pār klaviatūru, ievadīja paroli. Kādu mirkli displejs palika tīrs, tad pārklājās ar ņirbošiem raibumiem, kas pārveidojās burtos: «Grigoriadis Kristofors, dzimis tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtajā gadā Salo- nikos… Tēvs… Māte… Kopš tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestā gada izdarījis atsevišķus pakalpojumus CIP virsniekam Maiklam Fosteram, kopš piecdesmit astotā gada iesaistīts pastāvīgā sadarbībā, konfidenciālo attiecību saistībās izvēlējies segvārdu Džentlmenis…»

Elektroniskajā dosjē par Grigoriadi bija plaša informācija. Rakstura īpašības, ieradumi un tieksmes, personības īpatnības, stiprās un vājās puses, gaume, aizraušanās, sakari, simpātijas. Otrajā sadaļā bija fiksēts aģenta darbs: visas viņa personīgi vadītās operācijas — kā tās, kurās viņš bija tikai piedalījies, tā ari tās, par kurām bijis informēts. Šādas ziņas ir nenovērtējams atbalsts iekšējās drošības sektoram, kam iekrišanas gadījumā jāmeklē nodevējs. Bet trešajā sadaļā bija apkopota informācija par visiem tiem gadījumiem, kad iekrituši cilvēki, kuru ceļš kaut vienu reizi krustojies ar Džentlmeni, turpat bija fiksēti arī aizdomīgi fakti, dīvainības, nejaušības un sakritības, ko izlūkdienesta darbinieki neieredz ne acu galā.

Šo sadaļu Smits pētīja īpaši vērīgi, lai gan materiāla daudzums nedeva iespēju diezin cik plašām pārdomām. 1960. gadā Džentlmenis nodeva kodus un instrukcijas nelegālim Romā, tai pašā laikā tur uzturējās viņa tuva draudzene Dominika Freizena no VFR, abi satikās «Hil- tonā» un kopā pavadīja trīs dienas. Šo faktu savā ziņojumā Kristofors nav pieminējis. Freizenas personība pārbaudīta, nav konstatēts, ka viņai būtu sakari ar šādu vai tādu speciālo dienestu. Nelegālim pēc «momentalkas» [11] nekādi sarežģījumi nav bijuši.

1968. gadā Džentlmenis aizbrauca uz Izmiru, lai atjaunotu kontaktus ar aģentu, kas nebija atsaucies uz izsaukumu. Tomēr meklēšana beidzās bez rezultāta, un pēc dažām dienām turku policija atrada aģenta līķi.

1970. gadā viņam uzticēja lielu naudas summu, kas bija jānodod kādam britu parlamenta loceklim, taču viesnīcā viņš kļuva par zagļu upuri, operācija izjuka, un aizvainotais lords pārtrauca sadarbību ar CIR

1974. gadā Maskavā Džentlmenim bija jānoņem konteiners, bet viņš nozuda, un tikai nākamajā dienā vinu atrada slimnīcā ar pārsistu galvu un aplaupītu līdz kailai ādai. Konteineru noņēma cits cilvēks, tajā bija vidējas svarīguma pakāpes izlūkinformācija, bet pēc kāda laika Maskavas aģentu VDK arestēja un vēlāk nošāva.

Sākot ar 1975. gadu, Grigoriadis atsakās braukt uz Krieviju un ļoti negribīgi izturas pret uzdevumiem ārpus Grieķijas teritorijas.

Smitam nepatika septiņdesmit ceturtā gada epizode, tādēļ viņš nosūtīja pieprasījumu uz Maskavas rezidentūru. Atbilde pienāca pēc četrdesmit astoņām stundām. Laupītāju grupa, kurā bijuši trīs cilvēki, par uzbrukumu Grigoriada kungam notiesāta, vainīgajiem piespriests dažāda ilguma cietumsods — no diviem līdz pieciem gadiem. Taču Krievijas Iekšlietu ministrijas informācijas centrā nav ziņu, ka šīs personas būtu jau iepriekš sodītas.

Adrešu birojā par viņiem nav nekādu ziņu kā pašreizējās pārbaudes brīdī, tā ari 1974. gadā. Nošautais aģents Bori- sovskis strādājis Speciālo objektu celtniecības pārvaldē.

Robertsy Smits atspiedās pret hromētā biroja krēsla atzveltni. Šais pāris gaidīšanas dienās viņš jutās noguris un novājējis, bet šķiet, ka rezultāts pārsniedz cerēto.

Valsts drošības komitejas speciālo objektu celtniecības kurators bija pulkvedis Verļinovs, kas vēlāk ieguva ģenerāļa dienesta pakāpi. Verļinovs ir tas ģenerālis, kas nesen aizbēdzis no Krievijas, paņemdams līdzi ārkārtīgi svarīgus dokumentus. Bēgšana sakrīt ar krievu akvalangistu nogalināšanas laiku. Ari ar to laiku, kad Džentlmenim uzradās viesis, kuram bija vajadzīga amerikāņu pase.

Izlūks uz ekrāna kreisās daļas izsauca Roberta Kor- deila fotogrāfiju. Dati par visiem kaut cik ievērojamiem VDK darbiniekiem glabājas ikvienā rezidentūrā, tādēļ viņam nebija grūti uz ekrāna labējās malas izsaukt ģenerāļa Verļinova portretu. Kā jau viņš bija paredzējis, acu priekšā nostājās viena cilvēka divi fotoattēli.

* * *

Magometu Tepkojevu bija grūti ar kaut ko pārsteigt, bet Lemam tas izdevās.

— Re, kas par hujņu…

Tikai viens no lielās un varenās krievu valodas aizgūts vārds, bet tas pilnībā izteica acu priekšā stāvošās noslēpumainās parādības neizprotamību. Terlojevs piesita plaukstu pie tērauda plāksnes, redzamības labad atplēsa dažus dēļus, ar pirkstu pārbrauca pār kniežu rindām un pagāja malā. Lema savu bija izdarījis — atvedis vecāko, lai nu tas tagad lauza galvu, ko iesākt ar bruņās iekalto alus kiosku.

Ar neizdibināmu sejas izteiksmi Magomets apgāja apkārt dīvainajai celtnei. Leči gāja iepakaļ, nojauzdams, ka šefa garastāvoklis nesola neko labu. Arsens Tatajevs tikko bija pavēstījis par slepkavību Ostankinā, tūlīt pēc viņa piezvanīja ari Huseins, Magomeds lielais un Hozē.

Autoritātes bija nopietni uztraukušās. Neatbildēt uz šādu notikumu nevar, neviens Maskavas vai kāds cits grupējums nedrīkst pieļaut, ka viņu locekļu iznīcināšana paliek nesodīta. Neviens! Izņēmums ir vārgie un neuzņēmīgie, bet tie ir nolemti iznīcībai vai arī spēcīgāku un varenāku savienību pakļautībai. Turklāt čečeni šai jautājumā izceļas ar īpašu pedantismu, jo kalnu likums nosaka: ikviena dzimtas locekļa asinis izpērkamas tikai ar pāridarītājas dzimtas asinīm.

Asinsatriebības paraža Magometam Tepkojevam bija pazīstama ne tikai no nostāstiem. Viņam tikko bija palikuši septiņi gadiņi, kad īsa Bakajevs nošāva tēvoci Vahu. Nenošāva tīšām: abi sēdēja draugu pulciņā, mierīgi iedzēra, uzkoda, smēķēja un tērgāja; kad visi jau bija pamatīgi iesiluši un pienāca atklātības brīdis, tēvocis Vaha no jostas iekšpuses izvilka nesen nopirkto har- buku — vienlādiņa pistoli, tā saucamo perelomku, parādīja to draugiem, tie atzinīgi pašūpoja galvu, taču, kā īstiem vīriem pieklājas, īpašu interesi neizrādīja. Vai nu īsa bija pārlieku apreibis, vai arī nāvējošā spēļu lietiņa viņu bija apbūrusi, bet atturību gan viņš bija aizmirsis un pastiepa roku, sak, dod aptaustīt…

Tēvocis Vaha mazliet vilcinājās, tomēr atteikt nespēja: ja viens vīrietis kaut ko lūdz otram vīrietim, tad jādomā, ka viņš zina, ko dara, padeva ar liekto, vēl nenobružāto rokturi pa priekšu — še, skaties… īsa paņēma ieroci — grozīja, cilāja, tēmēja gan logā, gan televizorā, uzvilka gaili, nospieda, atkal uzvilka… Negaidīti noblīkšķēja šāviens.

Harbukus pielādē ar paštaisītām patronām: šautenes čaulu, kam novīlēta apmale, piepilda ar pulveri un pēc tam tajā iespiež apaļu divpadsmit milimetru lodi. Tuvumā efekts ir šausminošs un tādam tam jābūt: lādiņš ir tikai viens, tam jātrāpa nekļūdīgi. Tēvocis Vaha acīmredzot bija apņēmies vajadzības gadījumā jebkuru ienaidnieku nolaist no kājām, tikai nebija paredzējis, ka pats saņems lodi vēderā no pusotra metra attāluma.

Taisnības un pareizības labad gan jāsaka, ka īsa viņu nenošāva. Tēvoci Vahu aizveda uz slimnīcu, tur viņam iztaisīja operāciju, puiši ar miliciju visu nokārtoja, sak, kāds nepazīstams vīrs izlēca no krūmiem, izšāva un aizbēga, viņi pat harbuku miličiem neatdeva — manta maksā naudu, Vaha izveseļosies, lai tad pats ar to rīkojas tālāk.

Viss nokārtojās tik gludi, ka vīri nolēma šo lietu atzīmēt. īsa paņēma konjaku, degvīnu,_ gaļu, tomātus un kopā ar draugiem iebrāzās slimnīcā. Ārsti sākumā protestēja, bet arī viņus izdevās pierunāt: kas tur slikts, ja draugi apciemo savu ievainoto biedru? Kāds no tā ļaunums? Nekāds, slimniekam tas nāks tikai par labu.

Vaha gulēja bāls ar dzīvā miesā iespraustām caurulītēm, viena bija ievadīta vēnā, divas rēgojās ārā no vēdera… Bet par apmeklētājiem viņš bija gaužām priecīgs, iedzēra konjaciņu, uzkoda tomātiņu, pat sārtums vaigos iesitās, oma uzlabojās. Viss būtu bijis labi, tikai skurbulis iesitās galvā un sāka kremt sirdi: kāpēc manī sabāztas visādas šļūtenes, vīrieša cilvēkam tādas nepiedien! Pie velna! Izrāva visas caurulītes, iemeta pagultē, palūdza vēl čarku konjaka, taču norīt nepaguva, atkrita atpakaļ uz spilvena, iekrācās, zaudēja samaņu… Un vēlā vakar- stundā nomira.

Tad notikumi ņēma citu virzienu. Radinieki sīkumos neiedziļinājās. Kas šāva? īsa! No kā nomira? No šāviena. Tātad pasludinām atriebību īsam! Viss pareizi, viss pēc likuma. Bet īsa ielien pagrabā un dzīvo pagrabā: ēd, guļ, dažunakt iznāk pagalmā, pastaigājas…

Tepkojevu ģimenē tas tika pārrunāts:

—  Joprojām tup pagrīdē?

—  Tup. Gandrīz gads jau pagājis… Kas zina, cik ilgi vēl kvernēs…

—  Bet kāpēc Vahas brāļi neiet pie viņa pagrabā? — sarunā iejaucās mazais Magomets. — Vai nedrīkst?

—  Kāpēc nedrīkst? — Tēvs paraustīja plecus.—Drīkst. Bet kam tas vajadzīgs? Viņš taču mīt pazemē kā kurmis.

—  Un kas no tā? — Magomets nerimās.

—  Kas no tā? Tur viņš ne gaismas stariņa neredz, — māte paskaidroja, nespēdama izturēt puikas neapķērību, lai gan parasti vīriešu sarunās neiejaucās.

—       Tā nav dzīve, — tēvs noteica. — Kāpēc viņu nogalināt, ja viņš nedzīvo kā cilvēks? Cita lieta, kad izlīdīs ārā…

īsa izlīda pēc pieciem gadiem. Pirms tam Bakajevi ar vecajo starpniecību bija vienojušies ar Vahas radiem. Galu galā neba tīšām viņš izlēja tās asinis, ļauna nodoma viņam nebija, turklāt pats uzņēmās smagu soda nastu. Zaudējumu cietusī puse piekrita izlīgumam. Magomets jau bija paaudzies, tēvs vinu paņēma līdzi uz klubu, lai pusaudzis labāk iepazītu dzīvi.

Cilvēkam, ko apsūdzēja asinsizliešanā, bija nožēlojams izskats. Viņš bija sakumpis, novārdzis, krunkās savilktu vaskainu seju, gandrīz līdz ceļgaliem izaugušu baltu bārdu un tikpat baltiem matiem. īsa izskatījās pēc simtgadīga veča, kaut gan viņam nule bija apritējis tikai divdesmit septītais mūža gaas. Magometam ienāca prātā viņu salīdzināt ar pagrabā izstīdzējušiem sīpoliem.

Viņš uzkāpa uz skatuves grēku nožēlotāja drānās — platā, baltā kreklā, kas sniedzās līdz papēžiem. Tik tikko kājas vilkdams, aizgāja līdz krēslam, apsēdās un aizvēra acis kā nāvei nolemtais. Tēvoča Vahas tuvākais radinieks— brālis Ahmeds — piegāja pie vina ar atvāztu bārdas nazi rokās, brītiņu pastāvēja un… sāka skūt asins- izlējēja vaigu. Bārdas nazis jau zibēja pie Bakajeva kakla, zālē iestājās sasprindzināts klusums. Droši teikt, ka īsam ir piedots, varēs tikai tad, kad šī procedūra būs beigusies. Kas par to, ka abas puses ir vienojušās? Pašreiz viss atkarīgs no Ahmeda. Ja gribēs — paliks asmeni zem ādamābola… Skūšana velkas ilgi, vairodama īsas sirmo matu šķipsnas… Bet visam reiz pienāk gals. Ahmeds aizvāza nazi, piecēla Bakajevu no krēsla, noskūpstīja… Izlīgšana bija notikusi daudzu jo daudzu liecinieku acu priekšā.

— Labi vien ir, — tēvs izmeta atpakaļceļā. — Tas nenotika no ļauna prāta, tāpēc var piedot. Ja būtu tīši noslepkavojis, nebūtu nekādas piedošanas!

Šīs vārdos izteiktās tēva pārdomas Magomets vēlāk atcerējās kā dzīves novēlējumu. Pēc gada tēvs tika nogalināts. Viņš zaudēja kāršu spēlē, un kādas partijas laikā Envers Pašajevs iegrūda viņam dunci sirdī.

Slepkavu saņēma ciet turpat notikuma vietā. Tolaik valdīja stingrība — nebija ne paraksta došanas, ne drošības iemaksas, apcietināja — un viss! Bet izmeklēšana un tiesa ir viens, turpretim atriebība — pavisam kas cits. Pašajeva radinieki sapulcēja delegāciju, kas tievās uz sēru māju, lai lūgtu izlīgumu. Šāds jautājums allaž jāizlemj bojāgājušā dzimtas vecākajam vīrietim. Tepkojevu dzimtā toreiz vecākais bija trīspadsmitgadīgais Magomets.

Delegācija lēni gāja pa ciema vienīgo ielu — apmēram trīsdesmit vīri, priekšgalā sirmbārdaini ciema vecajie, kuru autoritāte pēc kalniešu likumiem nav apstrīdama. Bet šai gadījumā viņi bija lūdzēju lomā: pleci šļaugani, galva noliekta, acis nodurtas. Vecajie bija uzvēluši sev uz pleciem smagu nastu, un pazemojumu kauss, kas tiem bija jāiztukšo, bija tieši proporcionāls vecākā Tepko- jeva sirds stingrībai.

Nožēlošanas procesija tuvojās cieši aizvērtiem vārtiem un sastinga gaidās. Tagad viss bija atkarīgs no mājas saimniekiem. Viņi varēja iznākt pagalmā tūlīt — tā būtu pirmā zīme, ka iespējams miermīlīgs iznākums. Bet tā notika gaužām reti. Parasti noziedznieka sūtņiem bija jāgaida ilgi. Jo ilgāks laiks paiet līdz vārtu atvēršanai, jo mazākas kļūst izredzes uz izlīgšanu. Notika arī tā, ka vispār neviens no mājas neiznāca ārā. Tad vecajie noņēma cepures un stāvēja kailām galvām, bet stāvēt ar kailu galvu, kā zināms, ir liels kauns. Šim kaunam, ko labprātīgi uzņēmās cienījami un pilnīgi nevainīgi cilvēki, vajadzēja iežēlināt cietušos un mudināt viņus uz pārrunām. Taču ne jau vienmēr tā notika. Nostāvējuši visu dienu, bet mērķi nesasnieguši, vecajie nometās ceļos. Šaušalīgs pazemojums! Šāds izmisuma solis parasti mīkstināja pat akmenscietas sirdis. Ja ne… Sirmgalvji aizgāja, aizskarti līdz sirds dziļumiem, bet starp slepkavībā iejauktajām dzimtām sākās nežēlīgs karš, turklāt sabiedriskā doma ne vienmēr aizstāvēja to dzimtu, kas izvairījās no izlīgšanas, kaut arī formāli taisnība bija tās pusē.

Pašajevu sūtņi četras stundas nostāvēja zem svelošas saules. Sviedri aumaļām plūda no smagajām karakula papahām, parastām aitādas cepurēm un platmalēm, iezīmēdami blāvus plankumus vīru sūrajās, grumbu izvagotajās sejās.

—   Izej pagalmā, aprunājies ar viņiem, — māte ieteicās, bet Magomets tikai pakratīja galvu. Par godu notikumam viņš bija uzģērbis čerkesku, uzlicis galvā papahu, pie jostas piekāris tēva kinžalu. Visas četras stundas viņš nostāvēja istabas vidū — kājas plati ieplestas, rokas sānos iespiestas, lūpas cieši sakniebtas.

Piektās stundas sākumā vidutāji atsedza galvas.

—  Neaizej pārāk tālu, — māte atkal ierunājās. — Ja gribi atteikt — atsaki, bet neapkauno sirmgalvjus.

Šūpulī ieraudājās sešus mēnešus vecais Ruslans. Tēvs paguva palikt nazi zem viņa spilvena, lai puika izaugtu par īstu vīru, bet iemācīt viņam neko nepaspēja. Rusla- nam būs jāmācās no vecākā brāļa un jārēķinās ar tā reputāciju. Magometa lūpas sakniebās vēl ciešāk.

—  Ej pie bērna! — īsa, mātes vecākais brālis, strupi uzsauca. — Lai Magomets dara, ko zina. Nemāci vīrieti…

Bez īsas mājās bija vēl trīs mātesbrāļi. Šiem radiem nebija tiešas saites ar nogalinātā dzimtu, tādēļ viņi nevarēja iesaistīties pārrunās, taču nostājās pret samierināšanos un pamācīja, kā Magometam jāizturas. Starp citu, ari pats pusaudzis bez priekšāteikšanas būtu izvēlējies tieši tādu rīcības līniju.

Novest vecajos līdz ceļu locīšanai īsa neieteica, lai nesaniknotu ciema ļaudis, arī pats Magomets to nevēlējās. Kad saule jau tuvojās rietam, smagie dzelzs vārti atvērās un Magomets iznāca uz ielas, nostādamies tādā pašā pozā, kādā bija stāvējis visu dienu.

Gados vecākais no samierinātāju delegācijas piegāja pie viņa un lūdzēja balsī sacīja:

—   Kas noticis, tas noticis, tavu tēvu vairs nevar atdzīvināt, un Enveram būs jāatbild likuma priekšā. Bet viņi nekad neturēja naidu viens pret otru, vainīgs ir šņabis un kārtis, tā sakot, viņi abi ir vainīgi… Kāda jēga atriebībai? Labāk vienoties par asinsmaksu.

Dažkārt tā notika: slepkavas radinieki bagātīgi samaksāja nogalinātā ģimenei, un tā neizsludināja asinsatrie- bību. Taču pieņemt naudu par izdzēstu dzīvību varēja tikai tāds klans, kurā nebija īstu vīriešu.

—       Jūs runājat pareizi, — Magomets atbildēja, uzsvērdams katru vārdu. — Es esmu pieradis uzklausīt vecajos un rīkoties tā, kā viņi iesaka. Bet starp sirmajām galvām ir tādas, kas jāuzklausa pirmām kārtām. Un pats pirmais to pulkā ir mans tēvs.

Magomets apklusa. Visi dzirdēja šo sarunu starp cienījamo sirmgalvi un bezūsaino pusaudzi, sarunu kā līdzīgam ar līdzīgu, kas iespējama tikai vienā situācijā — tajā, kurā tā notika, un visiem šajā brīdī kļuva skaidrs, ka izlīgums nav noticis.

— Man tēvs mācīja: tam, kas otru tīši nogalinājis, nav nekādas piedošanas!

Un pagriezies trīspadsmitgadīgais Tepkojevu dzimtas galva atgriezās pagalmā. Vārti aizvērās. Pašajevu sūtni noslaucīja sviedru pēdas no sejas, uzlika cepures un gāja atpakaļ. Grēku izpirkšanas ceremonijas rituāls nu vairs netika ievērots — pa putekļaino ielu gluži kā pēc kolhoznieku sapulces, pārrunādami piedzīvotos notikumus, smagiem soļiem gāja veci, noguruši vīri. Izlīgšana nebija panākta, bet miera noslēgšana bija tikai viens no iespējamiem variantiem un pats par sevi nevienu neaizvainoja. Daudzi veči sirds dziļumos atbalstīja Magometa lēmumu, kaut arī skaļi pateikt savas domas, protams, nevarēja, jo tās bija pretrunā ar to misiju, ko viņi labprātīgi bija uzņēmušies. Toties visi atzina, ka zēns izturējies ar pašcieņu, kā īsts vīra cilvēks. Un visi bija vienisprātis, ka pēc desmit, piecpadsmit gadiem, kad Envers iznāks no cietuma, Magomets izpildīs savu atriebības pienākumu. Neviens nevarēja iedomāties, ka tas notiks daudz agrāk.

Tiesas process pret Enveru Pašajevu sākās pēc četriem mēnešiem. Neilgi pirms tā Magomets salauza labo roku. Neviens nebija redzējis, kā tas notika, tikai kādu dienu pusaudzis parādījās ciema ielā ar ieģipsētu roku un vienaudžiem stāstīja, ka nokritis no šķūņaugšas. Patiesībā viņš nebija ne kritis, ne gāzies, roka bija pilnīgi vesela, bet ģipša aplikumu viņam bija izgatavojis tēvocis īsa. Viņš paņēma apaļu malkas pagali, aptina to ar marles saiti un apzieda ar ģipsi; kad tas bija kaut cik sacietējis, veidojumu novilka no pagales un sakaltēja. Iznāca ģipša caurule. Tās vienu galu tēvocis aptina ar marles saiti, bet Magomets pa otru galu tajā iebāza roku. Caurulē roka jutās ērti, un tajā atradās vieta ari pistolei. Arī to sagādāja tēvocis īsa.

—  Tā ir TT, — viņš paskaidroja. — Pat sliedi ņem pušu. Tēmē krūtīs vai vēderā un spied tik, cik pagūsti. Galvā nevajag tēmēt, netrāpīsi. Un nebaidies, sodīt var tikai no četrpadsmit gadu vecuma, tev nekas par to nebūs.

Magomets patiešām nebaidījās. Tēva nāve jāatriebj, bet kas tad to darīs, ja ne vecākais dēls? Gan māte, gan tēvoči, gan pārējie radinieki viņam piekrīt, ari kaimiņi un paziņas viņu atbalstīs, bet ciema pusaudži pat apskaudīs…

Mājās, stāvēdams pie spoguļa, viņš cītīgi trenējās: ģipša caurulē atbrīvoja roku, kas karājās kaklā, un strauji to pavērsa pret iedomāto Pašajevu. Vēlāk tēvocis īsa viņu aizveda uz mežu, lai apmācītu šaušanā.

—   Bliez tajā kokā! Pēc pirmā šāviena es metīšos tev virsū. Pagūsti vismaz trīsreiz izšaut…

Magomets ļoti centās, bet notika kaut kas negaidīts: pēc pirmā šāviena ierocis sabojājās, un tēvocis īsa, kas tēloja konvoja kareivi, viņu viegli atbruņoja. Atklājās, ka izšautajai čaulai ģipša caurulē nav vietas, tāpēc aizslēgs iesprūdis, bet vienīgā lode mērķī nav trāpījusi.

—  Tā tas neies cauri, — tēvocis stipri bēdīgs noteica. — Kaut kas jāizdomā…

īsa domāja divas dienas, bet trešajā atnesa tik nolietotu naganu, ka tam pat oksidējums jau bija nobrucis.

—   Šis nemet čaulas ārā un kustīgo daļu tam nav, tāpēc ir drošāks… Tikai gailis gan ir stingrs. Pamēģini — vai tev pietiks spēka?

Magometa roka bija stipra, četras reizes viņš nospieda gaili pietiekami viegli.

— Tā lieta iet! — tēvocis atzinīgi noteica. — Tagad pamēģināsim pa īstam.

Šoreiz šaušana notika bez traucējumiem, Magomets paguva izšaut divreiz, bet tad, kad īsa iepriekš uzvilka gaili, pat trīsreiz, turklāt divas locies trāpīja kokā.

—  Normāli, — īsa nosprieda. — Centies tēmēt tuvāk sirdij. Miličiem paskaidro, ka revolveri esi atradis.

Tiesa ilga trīs dienas. Liecinieki runāja diezgan gausi, tika lasīti nezin kādi dokumenti, uzstājās prokurors un advokāts. īpaši neiedziļinādamies notiekošajā, visas trīs dienas blakus apsūdzēto solam, it kā sevī iegrimis, sēdēja cietušā dēlēns — zēns ar cieši sakniebtām lūpām un sasprindzinātu skatienu. Ik pa brīdim viņš aptaustīja salauzto un saitē pakārto roku, uzmezdams strupu skatienu apsūdzētajam Enveram Pašajevam, kas trinājās uz cietā sola un slēpa acis. Magomets gaidīja spriedumu. Ja slep- kavam piespriedīs nāvessodu, taisnība triumfēs bez vina līdzdalības. Turpretim, ja ne… Pusaudzis nejuta naidu pret Enveru un tā kaili noskūto galvu, bet arī žēlastības viņā nebija nekādas. To, kas viņam bija jāizdara, viņš bija gatavs izdarīt nevis emociju, bet gan pienākuma jūtu un prāta apsvērumu dēļ.

Kad tiesnesis lasīja spriedumu, visi stāvēja kājās. Procedūra bija ilga un mokoša. Magomets gaidīja, ka tiesnesis uzreiz pateiks, vai Pašajevu nošaus vai nenošaus, bet nē — viņš monotoni atkārtoja to pašu, kas jau daudzreiz bija runāts zālē, ko visi jau sen zināja un kas nevienu neinteresēja Beidzot pienāca kārta galvenajam.

— …ar desmit gadu brīvības atņemšanu un soda izciešanu pastiprināta režīma labošanas darbu kolonijā…

Neviens, pat konvoja kareivji, nepamanīja, kā zēns ieģipsēto roku atbrīvo no saites un pavērš pret notiesāto Enveru. No apsaitētā ģipša caurules gala līdz Pašajevam nebija vairāk par diviem metriem. Iepriekš uzvilktais gailis atviegloja nospiešanu.

Blaukš!

Marles saiti ģipša stumbeņa galā pāršķēla dzeltenas liesmiņas zibsnis. Envers sarāvās, no viņa krekla tieši zem sirds izšļācās sarkans burbulis.

Otrs šāviens padevās ar grūtībām, tomēr vieglāk nekā treniņos — adrenalīna palielināšanās asinīs pusaudža pirkstu padarīja daudz stiprāku,

Blaukš!

Pašajevs atrāvās atpakaļ, atsitās pret sienu un lēni saļima uz kauna sola, ko bija nopulējuši daudzu simtu tiesājamo cilvēku dibeni.

Konvojnieki mulsi sakustējās, nepavisam nesaprazdami, kas notiek.

Blaukš!

Magometa lūpas bija sakniebtas tik cieši kā kinžala asmens, viņa ieģipsētā, plecu augstumā paceltā roka gluži kā rādītāja pirksts bija pavērsta pret tēva slepkavu. Marles saite stumbeņa galā svila, kodīgi smirdēja pulvera degums. Negaidītajām skaņām lēni pievērsās zālē stāvošo cilvēku galvas.

Blaukš!

Spēcīga auguma seržants atskārta, no kurienes nāk šāvieni, un lēniem soļiem tuvojās Magometam. Tēvocis īsa treniņos rīkojās daudz straujāk.

Seržants tuvojās, savas varenās dūres pacēlis, bet Ma- gometu netraucēja itin nekas.

Blaukš!

Dažas locies netrāpīja mērķī, tās ietriecās sienā, izsiz- damas apmetuma drupačas, bet pārējās kapāja cilvēka ķermeni, un Magomets sajuta, kā tās caururbj trīcošo miesu, saplosīdamas audus un asinsvadus, sadragādamas kaulus.

Blaukš!

Visi jau bija sapratuši, ka uz noziedznieku šauj mazais atriebējs, arī seržants jau bija viņam tuvu klāt; konvoja kareivis saviebtu seju tuvojās no sāniem, Magometam atvēlētais laiks beidzās, bet viņš apzinājās, ka ir izpildījis savu pienākumu tā, kā vīrietim klājas.

Knakš…

Viņš paguva nospiest sprūdu astoņas reizes, treniņos viņam nekad tas nebija izdevies. Envers Pašajevs, ko tiesa bija sodījusi ar desmit gadiem kolonijā, tagad ar četrām lodēm tika nogalināts uzreiz. Bija izspriesta taisnīga tiesa.

Apkārtējās pasaules kustību gausums bija beidzies, seržants nogāza Magometu no kājām, norāva ģipša masku, izsita no rokas revolveri. Kareivis viņu sakampa savās ķetnās un pārmeta pār dzelzs barjeru, kas norobežoja apsūdzēto solu; zēns stipri sasitās un saguma uz grīdas blakus asiņainajam notiesātā Pašajeva ķermenim. Tiesas zālē skanēja kliedzieni un brēcieni, valdīja troksnis un kņada.

— Atbrīvot zāli! — prokurors histēriski sauca. — Atbrīvot zāli!

Kad ieradās milicija un Magometu caur pūli veda uz zili dzelteno mašīnu, viņš pamanīja tēvoča īsas uzmundrinošo skatienu, kas it kā teica: «Nebaidies, viss būs labi!»

Tā arī notika. Mēnesi viņš nosēdēja bērnu izvietošanas punktā, varas iestādes draudēja viņu nosūtīt uz speciālo skolu, tomēr draudi netika izpildīti, un viņš kā varonis atgriezās mājās.

Kopš tām dienām jau pagājuši daudzi gadi, bet Mago- meta varonīgā rīcība dzimtajā pusē nav aizmirsta, arī dažādos Krievijas novados tautieši reizi pa reizei pārcilā atmiņas par šo notikumu. Drosmīgā izrēķināšanās ar slepkavnieku kļuva par Tepkojeva, vecākā, autoritātes pamata stūrakmeni, kā arī ļoti nostiprināja jaunāko brāļu stāvokli sabiedrībā.

Acīmredzot tie septiņi šāvieni tiesas zālē bija viņa karjeras pamats: Magomets tika atzīts par visas čečenu kriminālās sabiedrības galvu Maskavā. Protams, kā Hu- seins Plikpauris un Magomeds Lielais, tā ari Hozē un citi lielo grupējumu vadītāji nevēlējās zaudēt patstāvību, bet tad, kad jautājums tika nostādīts uz naža asmens — vai nu pakļauties, vai sākt karu starp ticības brāļiem, viņi griezās pēc padoma pie vecajiem un… pakļāvās Magometam, atzina viņa virsvadību.

Bet atriebības jautājumos Magomets tika uzskatīts par neapstrīdamu speciālistu. Ja slepkavniekam pa tiešo līniju rados nav vīriešu, vai var saukt pie atbildības māsas vīru? Vai cita problēma: vainīgais aizbēdzis uz ārzemēm (šādi gadījumi notiek aizvien biežāk), vai tad stājas spēkā likums, kas nosaka: ja vainīgais nav atrodams, pienāk kārta dzimtas nākamajam vīrietim? Dzīve rada daudz problēmu, bet cilvēkiem ir svarīgi izvairīties no kļūdām, tādēļ tautieši brauca pēc padoma no malu malām. Magomets katru situāciju analizēja saskaņā ar savu izpratni, un cilvēki viņā klausījās tā, it kā viņš būtu gaišredzīgs vecajais vai mulla.

Pašreiz Leči noprata, ka saimnieks nokļuvis grūtā situācijā. Un viņš nebija kļūdījies. Bet Tepkojevu nenomāca nākamās atriebības pienākums — tā lieta ir skaidra un parasta, «komandēto» brigāde Gudermesā gaida signālu, ari šeit pārdrošu puišu netrūkst… Raizes radīja dīvainais alus kiosks. Magomets intuitīvi nojauta, ka viņi sastapušies ar kaut ko ārkārtīgi svarīgu un slepenu, kas var būtiski ietekmēt kopienas turpmāko likteni. Skaidrs, ka tas ir īpašas nozīmes objekts, kas saistīts vai nu ar militāriem resoriem, vai ari ar Valsts drošības komiteju, lai kā to tagad sauktu. Bet saskaršanās ar Lielo Noslēpumu var radīt pilnīgi neparedzamas sekas… Ja nu pēkšņi sāk griezties pa pusei paralizētās valsts mašīnas putekļainie un sarūsējušie zobrati un vienā mirklī samaļ visus galvaspilsētā dzīvojošos čečenus! Reiz jau tā notika: trīs dienās sasēdināja studebekeros un aizveda tālumu tālumos gan vecos, gan jaunos — visus sabāza vienā maisā… Ikviena čečena mugurkaula smadzenēs līdz pat šim laikam slēpjas iedzītas bailes.

Bet, no otras puses, sen vairs nav ne Josifa Visariono- viča, ne tā varas aparāta, kas bija noslīpēts kā Šveices pulksteņi, ne visvarenā Iekšlietu tautas komisariāta, kam visa kā bija pietiekami daudz — gan darbinieku, gan tehnikas, gan cietumu… Ja šāds objekts pārdots oficiāli ar dokumentiem, parakstiem un zīmogiem, atliek tikai secināt, ka viņiem viss sagājis grīstē un nav ko baidīties. Ja rodas nepatikšanas, var nolīgt advokātus, uzpirkt izmeklētājus, sacelt troksni par cilvēktiesībām un nācijas genocīdu…

— Sadabūjiet autogēnu, pamēģināsim, — viņš paklusi sacīja. Un, brītiņu padomājis, piebilda: — Izsauc puišus no Gudermesas. Rīt jau būs skaidrs, kas pie notikušā vainīgs.

Leči viegli uzelpoja un pamāja ar galvu. Lema steidzīgi izvilka mobilo telefonu. Saimnieks bija atrisinājis abas problēmas. Atlicis pats vienkāršākais — izpildīt viņa rīkojumus.

* * *

Pasažieru lidmašīna ar uzrakstu «Pan-American» uz fizelāžas koši zilās debesīs virs jūras zilgmes apmeta milzīgu pusloku un nokļuva uz Atēnu lidostas nolaišanās trajektorijas. Noskrējusi savu ceļu pa betonēto joslu, lidmašīna apstājās septītajā stāvvietā. Četriem jauniem vīriešiem, kas pasažieru pūlī izcēlās ar staltu stāju, īsi apcirptiem matiem un muskuļotu augumu, tā likās laba zīme.

Pirmais uz trapa uzkāpa Džerijs Vindouss. Viņam mugurā bija viegls pelēks putekļmētelis, krekls ar atpogātu apkaklīti un rokā plakana soma — tā saucamais atašejs. Viņa rēķinā bija divsimt dziļūdens iegremdes un sešdesmit kaujas operācijas svešos teritoriālajos ūdeņos. Džeri- jam sekoja sportistiem līdzīgie leitnanti Henrijs Džonsons un Bobs Gārdners, ģērbušies vaļīga fasona vējjakā un uzspīlētos džinsos, pār plecu pārmetuši nelielu ceļasomu ar milzum daudz kabatām. Henrijs stāstīja anekdotes, un abi jautri smējās, demonstrēdami baltus, spēcīgus zobus. Henrijam aiz muguras jau bija simt astoņdesmit par simt metriem dziļākas iegremdes un četrdesmit sešas speciālas operācijas, Bobs atpalika no saviem biedriem, taču nedaudz. Kaprālis Diks Tompsons turēja aiz elkoņa simpātisku jaunavu gariem matiem un, melnās, lielās acis zibsnīdams, kaut ko čukstēja viņai ausī. Viņš bija sieviešu mīlulis un nejaušu iepazīšanos lidojuma laikā prata izvērst vētraināy romānā. Protams, ja viņam nebija jānozūd zem ūdens. Šis brunču mednieks, kas bija kustīgs kā dzīvsudraba piliens, simt četrdesmit reizes bija iegremdējies dziļāk par simt metriem un piedalījies trīsdesmit divās speciālās operācijās.

Tieši pie trapa viņus sagaidīja ASV sūtniecības trešais sekretārs Roberts Smits ar dažiem palīgiem. Kamēr tie veikli krāva mikroautobusā atbraucēju bagāžu — trīs milzīgus brezenta saiņus, kas no pirmā acu uzmetiena šķita nepaceļami, Smits ar draudzīgu smaidu, gluži kā tūristu biroja gids, stāstīja par svētīto Hellādas zemi, atbraucējus it kā iepazīstinādams ar gaidāmām izpriecām.

Bez jebkādām formalitātēm pabraukdams garām muitas un robežapsardzes kontrolei, mikroautobuss atstāja lidlauku. Džerijs Vindouss vēl nekad nebija bijis Grieķijā, tādēļ ziņkārīgi skatījās ārā pa logu, no pieredzes zinādams, ka viņa iepazīšanās ar Grieķiju beigsies reizē ar šo braucienu, jo ūdens dzīles visās pasaules malās ir vienādas.

Pie lidostas ēkas stāvēja policijas bruņumašīna — aizvēsturiska modeļa auto, nezin kādēļ nokrāsots tumši zilā krāsā, kas raksturīga pasta resoram. Ložmetēja stobrs bija bezjēdzīgi izsliets gandrīz vertikāli pret debesīm. Likās, ka bruņumašīna ir tukša, bet netālu no tās laiskiem soļiem šurpu turpu staigāja grieķu policists, kas visādi bija līdzīgs saviem amerikāņu kolēģiem: standarta augums un svars, barga sejas izteiksme, revolveris vaļējā makstī, kas, tiesa gan,- ne lieluma, ne kalibra ziņā nespēja sacensties ar slaveno koltu.

— Situāciju sarežģī krievu aktivitāte, — Roberts Smits, kura īsto profesiju «roņi» jau pirmajā mirklī bija nekļūdīgi atšifrējuši, nekavējoties sāka instruktāžu. — Ar šo mini- zemūdeni saistīti trīs līķi un Krievijas Drošības komitejas ģenerālis, kas nelegāli ielavījies valstī… Nav izslēgts, ka «mazulītē» glabājas kādi noslēpumi, iespējams, ka izliktas smalki izdomātas lamatas… Nekādas konkrētas informācijas man nav, tomēr jābūt īpaši piesardzīgiem…

Vindouss neatrāva skatienu no loga. Visas instruktāžas, ko viņam snieguši rezidenti dažādās vietās, vienmēr reducējas uz trim tēzēm: sarežģīta situācija, konkrētas informācijas trūkums un nepieciešamība ievērot piesardzību. Gar šoseju stiepās milzīgi reklāmu plakāti, kas neizcēlās ar dažādību: simpātisks elegants vīrietis un apburoša jaunava baudīja dzīvi, smēķēdami cigaretes «Clas- sic Ultra».

Arī Džerijs vēlējās baudīt dzīvi, tikai nezināja, no kura gala sākt. Akvalangi, dekompresijas kameras, reaktīvās pistoles, portatīvie kodollādiņi, maksimālās iegremdes — to, ar ko viņš pēdējos gados nodarbojās, nevarēja saukt par dzīves baudīšanu.

Smits vēl kaut ko stāstīja, bet Vindouss viņā neklausījās. Viņu mocīja nemiers, neskaidra, nelāga nojauta. Skatienam garām slīdēja vieglas, it kā neīstas, it kā dekorācijai līdzīgas mājas ar dakstiņu jumtu, apjoztas ar terasēm un balkoniem un aplipinātas ar nesaprotamām izkārtnēm un kaut cik saprotamām reklāmām. Apkārtnes raibums un bagātīgā zaļā rota radīja bezrūpības atmosfēru, kas raksturīga kūrorta pilsētām. Liekas, pirmo reizi visa dienesta laikā viņam negribējās nirt jūras dzelmē. Arī jūra, kas viļņojās pa kreisi, šī pelēcīgā jūra ar gaišzilu joslu tālumā pie līča kalnainā krasta vairs nesaistīja Džerija skatienu kā parasti. Viņš nopūtās un novērsās no loga.

—  Iegremdējoties turiet ieročus gatavībā, — CIP virsnieks vēl piebilda, pabeigdams instruktāžu.

Pirejā «ronus» ar visu aprīkojumu uzsēdināja uz spēcīga kutera, kas piederēja sūtniecībai. Pēc Smita pavēles kuteris, saceldams aiz sevis augstu, iezilganu putu bangu, strauji iepeldēja atklātā jūrā. Pagāja trīs stundas, un noteiktā vietā tas satikās ar ASV jūras kara flotes «Octo- Pus» klases zemūdeni, kas bija labāk piemērota militāro akvalangistu atbalstam.

—   Labu veiksmi! — rezidentūras vadītājs novēlēja, kad Vindouss, Džonsons, Tompsons un Gārdners uzkāpa uz kniedēto tērauda plākšņu klāja. Tie klusēdami atmāja ar galvu un nozuda atvērtajā lūkā. Dārdēdams aizcirtās vāks, transportzemūdene nodrebēja un sāka iegremdēties. Pēc dažām minūtēm tikai nelieli virpuļi virs novērošanas torņa liecināja, ka pie Grieķijas krastiem kursē amerikāņu zemūdene. Operācijai bija grifs «Slepeni», tādēļ visam pārējam bija jānotiek zem ūdens.

* * *

Galvenās apsardzes pārvaldes operācija pie finansu grupas «Pilsēta» biroja sacēla nepieredzētu skandālu. Tās pašas dienas vakarā televīzijas programmā «Dienas ziņas» par incidentu tika sniegta šāda informācija: «Nezināmi bruņoti cilvēki izdarīja uzbrukumu ēkai, kurā atradās finansu grupas «Pilsēta» valde, nodarot miesas bojājumus septiņiem apsardzes dienesta darbiniekiem. Valsts prezidents paziņojis, ka vainīgie, kas atbildīgi par notikušo nelikumību, tiks sodīti, un devis rīkojumu veikt rūpīgu šā notikuma izmeklēšanu. Ierosināta krimināllieta.»

Apmēram tāda pati informācija parādījās vēl sešos laikrakstos, un tikai viens deva citādu interpretāciju: «Krievijas Federācijas Galvenajā apsardzes pārvaldē pa telefonu tika saņemts signāls par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem maģistrālē, kas ietilpst pārvaldes operatīvās atbildības zonā. Anonīmais informators piebilda, ka satiksmes noteikumu pārkāpēji ir bruņoti. Tā kā ziņojums attiecās uz augstāko valsts amatpersonu drošību, kas ietilpst Galvenās apsardzes pārvaldes kompetencē, tas nekavējoties bija jāpārbauda. Operatīvā grupa ieradās notikuma vietā un ieraudzīja, ka satiksmes noteikumu pārkāpēji uzbrūk Valsts autoinspekcijas darbiniekiem, kas vēlas pārbaudīt šoferu dokumentus. Pārkāpēji bija finansu grupas «Pilsēta» apsargi, kas izrādīja niknu pretestību ne tikai milicijai, bet ari operatīvajai grupai, nodarot miesas bojājumus vairākiem darbiniekiem. Tomēr noteikumu pārkāpēju pretošanās tika pārtraukta, visi vainīgie aizturēti. Aizturētajiem atņemti nelikumīgi glabāti ieroči.

Koržovs salika kaudzītē sešas avīzes, kuru kopējā tirāža bija četri miljoni eksemplāru, bet blakus nolika vienu, kuras tirāža nepārsniedza divsimt tūkstošus. Domās viņš pie četriem miljoniem pieskaitīja vēl desmitiem miljonu Centrālās televīzijas skatītāju un nožēloja, ka pārāk maz vērības veltījis masu saziņas līdzekļiem. Ko lai dara, tā ir pirmā mācība. Bet bargais Prezidenta paziņojums — otra mācība: Poplavskis un vina kompānija var brīvi piekļūt Prezidenta administrācijai. Visi, kas ieinteresēti seko notikumu attīstībai, izdara secinājumu: aiz grupējuma «Pilsēta» stāv Pats! Lai gan īstenībā tās ir galīgas blēņas: Pats stāv nevis aiz kaut kāda Poplavska, bet aiz viņa — aiz Koržova! Un novērotājiem būs iespēja par to pārliecināties.

Paņēmis fotogrāfijas, videolentes un telefona sarunu audioierakstus, Prezidenta drošības dienesta priekšnieks devās ar ziņojumu pie Saimnieka.

Pa to laiku Semjons Poplavskis apmierināts berzēja rokas: uzbrukums viņa kantorim noticis pēc Koržova personīgas iniciatīvas. Un kas par to? Ko viņš ir panācis? Parādījis savu spēku? Jā, noguldījis puišus ar ģīmi pret asfaltu, un kas no tā? Aizturētos aizveda uz rajona Iekšlietu pārvaldi un pēc divām stundām izlaida. Pārvaldē noskaidrojās, ka nekāda krimināla pārkāpuma nav. Visas septiņas pistoles noformētas kā nākas, puiši tikai aizmirsuši paņemt līdzi licences… Steki? Tas taču ir sīkums! Ko, autoinspektoriņus piekaustīja? Vēl nemaz nav zināms, kurš kuru piekaustījis, lai prokuratūra noskaidro. Bet prokuratūra skaidros ilgi, ļoti ilgi… Turpretim Koržova zēniem drīz vien piesies pilnvaru pārkāpšanu un tamlīdzīgas lietas…

Poplavskis pagājās pa kabinetu, apstājās pie loga, paskatījās ārā uz tukšo ielu — gājēju straumi sargi novirzīja pa blakusielu —, pavērās apkārt un smagi nopūtās. Viņam nepatika šis greznais, pēc Eiropas modes tikko izremontētais kabinets, nepatika uzvalks, kas nelāva vaļīgi kustēties, nepatika kaklasaite, kas žņaudza kaidu. Vienīgais, kas viņam patika, bija naudas taisīšana.

Sešdesmit trešajā gadā viņš radīja savu pirmo uzņēmumu. Toreiz viņam bija divdesmit gadu. Viņa vecuma jaunekļi pelnīja kapeikas. Tie, kas prata šiverēties, nodarbojās ar «farcovku» [12] vai valūtu, tie, kas neprata, pa naktīm izkrāva vagonus, un tie, kam pietika drosmes, tumšās pavārtēs iztukšoja gājēju kabatas. Tais laikos tā vēl bija bīstama nodarbošanās, ari valūtas dēļ varēja pamatīgi piedegt, taču labprātīgi locīt muguru nebija jēgas — no tādas dzīves nevarēja iegūt neko citu kā tikai bruku.

Semjons atrada tīru, stabilu, ienesīgu un, kā viņam šķita, pilnīgi drošu nodarbošanos. Trikotāžas fabrikā gadiem ilgi bija krājušies ražošanas atkritumu kalni: atgriezumi, strēmeles, driskatas, notašķīti audumu gabali…So bezvērtīgo drazu izvešana bija saistīta ar pamatīgām pūlēm un materiāliem zaudējumiem: automašīna, iekraušana, benzīns, izkraušana… Protams, tas viss prasa naudu. Pat par to jāmaksā, lai šīs saslaukas drīkstētu izsviest izgāztuvē. Tāpēc atkritumu kaudzes kļuva tik lielas, ka ugunsdzēsēji sāka par tām baidīties. Direktora vietniece— skaļa, stipri korpulenta sieviete, ķērās pie to likvidēšanas pēc tam, kad fabrikai atkal bija jāsamaksā soda nauda. Fabrikas pagalms tika iztīrīts, bet tikai uz neilgu laiku.

Tieši tad pie apvāršņa parādījās Semjons Poplavskis, kas par ļoti niecīgu samaksu apņēmās lupatas aizvākt katru mēnesi. Noteiktā dienā viņš iebrauca fabrikas pagalmā ar ratiem, kuros bija iejūgta bēra, lēnīgas dabas ķēvīte Zorka. Par transporta līdzekļa īrēšanu viņam bija jāmaksā toreiz vērtīgie desmit rubļi. Pajūga īpašnieks — hipodroma kučieris Vasilijs sēdēja viņam blakus uz dēlīša, kas bija pārlikts pār ratu priekšu. Divatā viņi sameta lupatas ratos, par ko tēvocis Vasja saņēma godīgi nopelnītus trīs rublīšus — tieši tik daudz, lai varētu nopirkt pudelīti sīvā un kausēto sieriņu. Semjons iegāja grāmatvedībā un saņēma savus simt divdesmit. Viņam piemaksāja vēl trīsdesmit, lai norēķinātos ar atkritumu izgāztuvi.

Bet Semjons nebrauca uz izgāztuvi. Lēniem rikšiem Zorka notecēja sešus kvartālus un pa vārtiem, kas nekavējoties atvērās, nokļuva metālapstrādes rūpnīcas pagalmā. Rūpnīcas darbu ļoti traucēja tā saucamo slaukāmo materiālu trūkums. Centralizēti rūpnīca ar lupatām netika apgādāta, un tādēļ saimnieciskajiem darbiniekiem tās pastāvīgi radīja lielas galvassāpes. Poplavskis ar šīm regulārajām ikmēneša piegādēm viņiem bija laimīgs atradums. Lupatas tika izkrautas, taču par šo darbu Vasilijs nesaņēma neko, turpretim Semjons parakstījās par simt piecdesmit rublīšiem.

Vienas darba dienas rezultātā Poplavskis kļuva par divu uzņēmumu labdari un nopelnīja vairāk nekā katra uzņēmuma direktors. Taču sociālistiskajā plānsaimniecībā šādiem parazītiem nebija vietas, tādēļ tad, kacl kārtējā revīzija jaunā, uzņēmīgā cilvēka figūru izcēla dienasgaismā, viņu savā pārziņā pārņēma tā iestāde, kas bija izredzēta cīnīties pret sociālistiskā īpašuma izlaupīšanu un spekulāciju. Operatīvie darbinieki viņam ātri piemēroja trīs pantus, un Semjons pirmo un pēdējo reizi savā mūžā apsēdās uz apsūdzēto sola. Viņš tika cauri ar nosacītu termiņu, bet pēcāk, kad iestājās brīvības laiki, parūpējās, lai par samaksu arhīvos tiktu iznīcināti visi dokumenti, kuros bija fiksēts viņa jaunības grēks.

No šā nepatīkamā notikuma Poplavskis izdarīja secinājumus un nekad vairs savu darbību nesaistīja ar oficiāliem dokumentiem. Bet viņa darbība bija ļoti daudzpusīga. Viņam bija savs sietspiedes cehs, viņš ražoja istabas čībiņas un tā saucamās avoskas — iepirkumu tīkliņus, uzpirka vecu, zeltītu pulksteņu korpusus un ieguva no tiem zeltu. Tas viss tika darīts ar fiktīvu personu starpniecību. Viņš piesaistīja speciālistus, piekukuļoja kontrolējošo iestāžu darbiniekus, nodibināja draudzīgus sakarus ar dažāda ranga priekšniekiem. Legāli Poplavskis strādāja tirdzniecības tīklā — vadīja gan bāzi, gan veikalu, pēc tam citu, toties jau lielāku bāzi, tad atkal veikalu, bet nu jau daudz solīdāku.

Tā laika izpratnē Poplavskis rauša pieklājīgi lielu naudu, lai gan to nepavisam nevar salīdzināt ar tām summām, kas tagad grozījās viņa rokās, tomēr viņš nedrīkstēja ne iedomāties, ka varētu uzpirkt rajona milicijas nodaļas priekšnieku, izpildkomitejas priekšsēdētāju vai partijas komitejas sekretāru. Nopietni runājot, tas nemaz nebija vajadzīgs, jo astoņdesmito gadu sākumā viņa rīcībā jau bija tā saucamais izpildītāju līmenis: Sociālistiskā īpašuma sargāšanas un spekulācijas apkarošanas nodaļas operatīvie darbinieki, iecirkņa pilnvarotais, revidenti, tirdzniecības inspekcija un, protams, tiešie priekšnieki.

Tomēr tais laikos Semjons Poplavskis jutās daudz laimīgāks nekā tagad, jo varēja darīt to, kas viņam patika. Un viņam patika staigāt platās biksēs, kas ļāva vaļīgi kustēties, negludināmā kovboju kreklā un novalkātās sandalēs, dzert parastu krievu šņabi un piekost speķi ar skābētiem kāpostiem, drātēt tumīgus sievišķus, kam kuplas krūtis, resna pakaļa un stilbi tik vareni kā klavieru kājas, bet vakaros sēdēt uz dīvāna pie televizora un lupināt saulpuķu sēkliņas…

Principā viņam netrūka nekā, bet par kontiem ārzemju bankās vai savrupmāju Kiprā pat domāt negribējās: šādi gājieni tiktu pielīdzināti dzimtenes nodevībai, un nekādi sakari nepalīdzētu — viņu saņemtu ciet, aprakstītu mantu, visu konfiscētu, bet pašu nokniebtu un vēl izvazātu pa avīzēm, lai būtu par biedinājumu citiem…

Bet kāda velna pēc viņam gan vajadzīgas šīs villas? Gadā reizi, varbūt pāris reižu aizbrauc, padzīvo, papriecājas… Un tad? Meičas tur kārnas, kājas kā mieti, kam viņam tādas? Tik vien zina kā izmesties plikas un tīkot pēc minēta, bet viņam no tā itin nekāda prieka, pat pretīgi… Istabas nemājīgas, bez pierastā dīvāna nav nekādas omulības, sēkliņas jāgrauž dziļā slepenībā, uzvalki, kaklasaites, pieņemšanas… Mērs, varen augsti priekšnieki, ārzemju partneri… Bet apstāties vairs nevar, jādzīvo nevis tā, kā gribētos, bet tā, kā nākas. Tu vairs neesi naudas saimnieks, tu esi kļuvis par naudas vergu. Un itin neko nevar darīt!

Turklāt reizēm prātā iešāvās ķecerīga doma: šodienas visatļautība taču nebūs mūžīga, agrāk vai vēlāk par to būs jāatbild… Tieši tādam liktenim gatavojas tie, kas iegādājas namus un atver kontus ārzemēs. Ja pie varas nāks gudrs cilvēks, viņš pirmām kārtām aizvērs robežas un tikai pēc tam sāks izmeklēšanu. Un vēl — ko gan Semjons Poplavskis darītu tai pašā Grieķijā?

Nē, jāturas pie Krievijas, bet tas nozīmē, ka jādod pretspars ienaidniekiem, nedrīkst nolaisties un viņu priekšā rāpot uz ceļiem… Bet tagad negaidīti uzradies pilnīgi jauns ienaidnieks. Kas viņam vajadzīgs? Nauda? Taču nē, diezin… Viņa rokās ir liela vara, un vara ir vērtīgāka par naudu. Tātad viņš grib no varas pīrāga nokost pēc iespējas prāvāku kumosu. Labi, paskatīsimies, kurš kuru…

Bet Koržovs pa to laiku Prezidentu iepazīstināja ar savāktajiem materiāliem.

—  Ak tad tā, tātad tā… — Saimnieks pavicināja fotogrāfiju, kurā satrauktais Seroštanovs bija redzams uz finansu grupas «Pilsēta» izkārtnes fona. — Pats atbraucis… Personīgi!

Prezidents, atkārtodams savu manieri vissvarīgāko akcentēt ar attiecīgu intonāciju, pēdējo vārdu izrunāja skaļi un uzsvērti skaidri.

—  Viņš taču bija apsolījis atbalstu, — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks paskaidroja un parādīja audiokaseti. — Norīkoja operatīvo grupu, nekas no tā neiznāca, tad mēģināja iebiedēt. Arī Panovs nosūtīja speciālo uzdevumu vienību, bet pats neparādījās…

—  Droši vien tad, kad notiek slepkavība vai aplaupīšana, neviens tik ātri neierodas.

—  Parasti pusi dienas nogaida. — Koržovs pielēja eļļu ugunī. — Toreiz, kad metro atrada bumbu, Seroštanovs trīs stundas nevarēja sameklēt sapierus…

—  Ak tad tā, tātad tā, — Prezidents atkārtoja, pieņemdams bargu sejas izteiksmi, it kā tikai tagad būtu uzzinājis par šīm nejēdzībām. — To mēs necietīsim!

Lielā, vēl aizvien stiprā zemnieka roka pārcirta gaisu.

—  Gatavo dekrēta projektu… Par abiem!

—  Tur ir vesela banda. — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks kala dzelzi, kamēr tā vēl bija karsta.

—     Pilsētas mērs uz vienu roku ar viņiem, citi arī… Šeit ir visi alfabēta kārtībā…

Koržovs piesardzīgi nolika Saimniekam priekšā biezu dosjē, taču viņš tam nepievērsa uzmanību. Spriežot pēc vienaldzības izteiksmes, kas pēkšņi parādījās Saimnieka sejā, viņš pat negrasījās ar to iepazīties. ' it*:'

—  Vai, pēc tava prāta, man visi būtu jāpadzen? Kas tad te paliks? Citu taču nav!

Dosjē vienā mirklī nozuda no pulētās galda virsas.

—  Jāpadzen nav, bet jākontrolē gan! Kas pieskatīs Federālo pretizlūkošanas dienestu un Iekšlietu ministriju? Nav neviena, kas to darītu. Ja mēs nebūtu, vispār nekas nebūtu iznācis…

—   Ņem un uzraugi! — Saimnieks labsirdīgi norūca.

—     Es taču tev atļāvu. Kas vēl vajadzīgs?

Koržovs nopūtās.

—   Mēs viņus paņēmām ciet, bet labuma nekāda. Visus tūlīt pat izlaida. Izgatavoja dokumentus ar atpakaļejošu datumu, izrādās, ka ieroči visiem ir likumīgi… Ja man būtu sava izmeklēšanas nodaļa un savs cietums… Tad mēs visus saliektu ragā.

Arī Prezidents nopūtās.

—  Varbūt būs. Redzēsim, kā tu sevi parādīsi. Nesnaud!

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks atmāja ar galvu. Šī tikšanās bija vēl viens solis ceļā uz izraudzīto mērķi. Tikai jācenšas apspēlēt konkurentus…

—   Kādēļ man tik ļoti neveicas? — parasti šo banālo, retorisko jautājumu cilvēki uzdod stiprā dzērumā; mazliet apreibis cilvēks ar to griežas tikai pie tuva drauga, nevis pie kura katra pretimnācēja. — Saki, Genka, kādēļ?

Kapteiņleitnants Čižiks pēc piedzīvojumiem restorānā «Aragva» bija izdarījis secinājumus un izvairījās no virs- normas glāzītes. Ar otrā ranga kapteini Selkovski viņš četrus gadus skolas kazarmā bija gulējis blakus gultās, abi kopā bija pildījuši norīkojumus, zagušies brīvsolī, gājuši meitās, kāvušies ar «zābakiem» [13] , kā ari reizē ārstējušies no gonorejas. Pēcāk abi draugi dienēja vienā zemūdenes. ekipāžā, kamēr liktenis un karjeras kāpnes aizveda katru uz savu kuģi.

Viņi nebija redzējušies vairākus gadus, bet tagad nejauši satikās jūras kara flotes galvenā štāba gaiteņos, no sirds nopriecājās par atkalredzēšanos un Rašreiz sēdēja resora viesnīcas luksusnumurā, kurā tika iemitināti tikai ievērojamu kuģu komandieri. Selkovskis tikko bija saņēmis tiesības uz šiem greznajiem apartamentiem: paraksts uz pavēles par viņa iecelšanu universālās zemūdenes, tā saucamās medību laivas komandiera amatā vēl nebija paguvis nožūt.

—  Droši vien tas ir liktenis, Saša, — tikpat banāli atbildēja otrā ranga kapteinis, joprojām nespēdams atgūties no pārmaiņām savā dzīvē. Viņš sēdēja klubkrēslā līdz pusei kails, savas bieziem, sprogainiem matiem apaugušās krūtis izriezis, bet kājās viņam bija formas tērpa bikses ar parādes jostu, pie kuras karājās kortiks. — Ari es biju domājis, ka visu mūžu pavadīšu vietnieka rangā, bet redzi nu, kā viss iegrozījās…

Uz žurnālu galdiņa stāvēja parastais flotes virsnieku komplekts: konjaks, biezās šķēlēs sagriezts citrons, žāvēta desa un zivju konservi. Luksusnumuru iemītnieki varēja restorānā pasūtīt izmeklētas vakariņas, taču ne viesis, ne namatēvs pie tādiem smalkumiem nebija pieradināti.

Šelkovskis jutās neveikli: paaugstinājumu viņš bija ilgi gaidījis un, protams, par to ļoti priecājās, bet vecajam draugam klājās slikti, tāpēc paša prieks nesaderējās ar drauga noskanojumu tāpat kā viņa kailās krūtis ar auguma apakšdaļu, kas bija ietērpta parādes formā, kurā viņš nupat bija stādījies priekšā augstām amatpersonām.

—  Rīt es būšu štābā, mēģināšu aprunāties… Varbūt izdosies tevi pārvilkt pie manis…

Čižiks noraidoši pagrozīja galvu.

—   Pat nedomā! Man uz visu mūžu izdota vilka pase. Pats sev nodarīsi jaunu. Labāk parunāsim par ko citu. Vai Gajevski atceries?

—  Kā ne? Viņš vienmēr izgudroja lieliskus salīdzinājumus, ko kursantiem ņemt par paraugu. Vai tad to var aizmirst! Iemetīsim vēl pa maziņai…

Kursa virsnieks trešā ranga kapteinis Gajevskis, neliela auguma vīrs kuplām ūsām, skolā izcēlās ar divām īpatnībām: viņš smēķēja pīpi un ikvienā situācijā par paraugu saviem audzēkņiem izvirzīja personas, kuras tark- šķīgais komandiera vietnieks politiskajā darbā diezin vai būtu riskējis pieminēt personālsastāva klātbūtnē.

Nodarbība airēšanā. Svina pelēkais Somu līcis, viļņi — divas balles, līdz jostasvietai kailie pirmā kursa audzēkņi aizelsušies cilā masīvos airus, dzīdami ārkārtīgi smago jollu pret salto vēju. Gajevskis sēž laivas pakaļgalā, sēž lietusmētelī, uzvilcis kapuci uz pieres, ar vienu roku satvēris stūres rokturi, ar otru — savu neiztrūkstošo pīpi. Laiku pa laikam viņš iespļauj ūdenī, kas šļakstās zem kājām, tāpēc ka tradīcija aizliedz spļaut jūrā, un skumīgā balsī saka:

—  Kas tad tā airē? Ja laivā iesēdinātu Ņevas prospekta maukas, pat tās airētu labāk!

Vai, piemeram, fiziskās sagatavotības stunda. Pievilkšanās pie stieņa. Cits pievelkas piecpadsmit, cits divpadsmit, cits tikai desmit reizes. Gajevskis drūmi ievelk dūmu un pēc brītiņa to iesānis lēnīgi izpūš.

—  Kas tad tā pievelkas? Ja atvestu maukas no Ņevas prospekta, pat tās pievilktos labāk!

Piemēri neizcēlās ar daudzveidību. Ja ticētu apolitiskajam kursa virsniekam, Ņevas prospekta prostitūtas šauj, cīnās, pelei ar akvalangu, orientējas astronomijā un stūrmaņa profesijā daudz labāk nekā elitārās zemūdeņu flotes skolas kursanti. Vienīgi tad, kad notika politiskās nodarbības, Gajevskis kļuva neuzticīgs saviem uzskatiem. Iesāk parastajā skumīgajā tonī:

—  Šelkovski, kas tad tā konspektē Ļeņinu? Ja…

Šai vietā viņš apraujas pusvārdā, nokrekšķinās un pabeidz teikumu neitrāli:

—  Paņem burtnīcu no Čižika un paskaties, kā viņš to dara.

Tā arī Čižiks izpelnījās lielo godu kļūt par atdarināšanas cienīgu paraugu. Viņš patiešām mācījās labāk par daudziem saviem kursa biedriem, un Šelkovskis gandrīz vienmēr ņo viņa norakstīja patstāvīgo mācību uzdevumus. Pašreiz Šelkovskis to atcerējās, un neveiklības sajūta kļuva vēl stiprāka.

—  Vai atceries to rudmati?

Šo jauno, simpātisko meitieti viņi notvēra tieši Ņevas prospektā, viņa izskatījās diezgan pieklājīgi un nepavisam nebija līdzīga tām personām, kuras trešā ranga kapteinis Gajevskis izmantoja par paraugu audzināšanas darbā. Zēni bikli viņu uzaicināja uz vīna malku, un viņa, pieredzes trūcīgajiem kursantiem par pārsteigumu, uzaicinājumu pieņēma, pēcāk bez īpašas pierunāšanas bija ar mieru iet līdzi uz kāda kursa biedra dzīvokli, ko viņu vada puiši bieži izmantoja mīlēšanās vajadzībām.

Šelkovskis bija sparīgāks, un Čižiks apgūlās uz dīvāna blakus istabā, ar izbrīnu klausīdamies, kā čīkst gultas atsperes un lēnprātīgā rudmatīte ik pa brīdim iestenas. Viņš bija vēl vairāk izbrīnīts, kad naktī izdzirdēja basu kāju dipoņu un sakarsušais meičas augums apgūlās viņam blakus zem segas.

Rīts atausa ar pārsteigumu abiem: meiča kārtīgi saposās, nokrāsojās un atvadoties ikdienišķā tonī sacīja:

—  Kā ir, puisīši, vai pa divdesmitpiecītim atradīsies?

Viņi izgrābstīja kabatas un sameklēja četrdesmit vienu

rubli.

—  Pēdējo es neņemu, — rudmate cēlsirdīgi noteica,

nolikdama rubli uz galda. — Varbūt tas jums vēl noderēs.

Nākamo pārsteigumu Čižiks un Šelkovskis piedzīvoja pēc nedēļas, un nauda viņiem patiešām bija vajadzīga, lai pie privāta daktera izārstētu kaunpilno slimību. Nauda bija jāaizņemas no Gajevska, protams, neizpaužot vajadzības iemeslu, — par amorālu uzvedību puišus patiešām varēja izslēgt no skolas. Gajevskis pavērās viņos ar ieinteresētu skatienu, tomēr naudu iedeva un neko nejautāja, par ko zēni viņam bija ļoti pateicīgi.

—  Kurš no mums to meitieti toreiz noskatīja? — Čižiks piepeši iejautājās, un otrā ranga kapteinis bija spiests atzīt, ka tas bijis viņš. Sirdsapziņas mokas pastiprinājās.

—   Rīt katrā ziņā es štābā aprunāšos, — Šelkovskis atkārtoja, vēlēdamies kaut cik mazināt vainu bijušā kursa biedra priekšā. Tas atmeta ar roku.

—   Liecies mierā! Bet vai tu atceries…

Jūras virsnieki cilāja atmiņas līdz vēlai naktij. Nākamajā dienā viņiem bija jādodas uz savām dienesta vietām, un viņi nevarēja paredzēt, kādos apstākļos liktenis viņus atkal savedīs kopā.

* [14] *

Milicijas kapteinis Šerstobitovs devās uz mājām labā garastāvoklī. Diena bija pagājusi veiksmīgi. Viņš bija nosūtījis divas autokravas ķieģeļu uz Ruzu, kur sākta paša vasarnīcas otrā stāva būvēšana, no Edika bija saņēmis piecpadsmit miljonus, ko tūlīt aizdeva Akopam: lai iepērk preci, iztirgo un atdod ar procentiem — divdesmit piecus miljoniņus. Turklāt ar uzskaitei pakļauto ziķeru starpniecību kā citronus bija izspiedis tos «Chery Bank» kidalas*, rīt atdos Tatjanas piecus miljoniņus. Nav jau nekāda lielā nauda, bet meitene būs priecīga un vēlreiz pārliecināsies par sava mīļākā visvarenību… Rīt būs grūta diena — jāsaņem sen gaidītais audi, jānokārto visi dokumenti un jātiek klāt Maskavas apgabala administrācijai, lai tā pieņemtu lēmumu par gāzes pievadīšanu vasarnīcai, bez tam ieplānota ari sanāksme par operatīvā darba rezultātiem, jau rīta pusē uz ātru roku jāuzcep pārskats…

Perlamutra krāsas devītais žigulis līgani apstājās pie parādes durvīm. Serstobitovam gribējās ēst, tādēļ viņš nolēma vispirms iegriezties mājās un tikai pēc tam aizbraukt mašīnu uz stāvvietu. Liekas klapatas, vajadzētu nokārtot jautājumu par garāžu… Bet nav laika, nepietiek roku, lai visu uzreiz izdarītu…

—  Sveiks, Kola! — kāda dobja balss viņam uzsauca no tumsas, un šai pašā mirklī iezibsnījās neredzamas automašīnas lukturi. — Panāc šurp, dārgais, jāaprunājas…

Iljass! Kapteiņa sirds sažņaudzās ļaunā priekšnojautā un pār muguru pārskrēja aukstas skudriņas.

«Nieki,» Serstobitovs tūlīt sevi nomierināja. «Viņš neko nezina, bet aizdomas var krist uz kuru katru…»

Kreiso elkoni piespiedis pie sāna un samanījis pistoles cieto apveidu, viņš jutās stipri mierīgāks un drošā saimnieka gaitā devās pie cilvēka, kas vinu bija aicinājis. Galu galā viņš, milicijas kapteinis, jebkurā diennakts stundā stāv dienesta pienākumu postenī, turklāt Maskavā pastiprināts iebraucēju uzturēšanās režīms, un šiem melnajiem jāsaprot, kas un kā…

Iljasa limuzīnam BMW bija septiņdesmit piecu procentu tonējuma stikli, tāpēc nebija iespējams saskatīt, cik cilvēku tajā sēž. Bet kapteinis bija pieradis rīkoties piesardzīgi, viņš piegāja pie šofera durvīm un sasveicinādamies ielūkojās salonā. Mašīnā bija vienīgi Buzurtanovs, viņš izskatījās drūms un noraizējies.

'—Mūsu zēnus apsita. Kāpēc tā iznāca? Tu solīji, ka viss būs normāli…

Tas bija likumsakarīgs jautājums, Iljass nevarēja to neuzdot, bet viņa mierīgais tonis Serstobitovu maldināja.

—  Viņi uzbruka negaidīti… Mūsējie sēdēja būcenī, neko nepaguva uzsākt… Kamēr tika ārā uz ielas, no šiem vairs nebija ne vēsts. Bet tas nekas, nekur viņi neizspruks.

—Tas ir labi, — Iljass skumīgi noteica. — Tikai puišu žēl. Seši cilvēki. Vecāki, sievas, bērni…

—  Jā, — kapteinis atbildēja tikpat skumīgi. — Žēl.

—  Kas to izdarīja? Mums tas jāzina. Mums ir spēkā atriebības likums. Piedot nedrīkst.

—  Pagaidām nav zināms. Visdrīzāk, iebraucēji. Pateikšu, tiklīdz uzzināšu.

—   Labi, — Buzurtanovs noteica uņ pasniedza paciņu, kas bija aptīta ar kontroles lenti. — Šeit ir pieci miljoni, lai jtu drīzāk uzzinātu.

Šerstobitovs ar ierastu kustību iebāza naudu kabatā. Tajā jau gulēja ar gumiju apņemti banknošu žūkšņi, tāpēc vajadzēja paknibināties ar pirkstiem, lai paciņa labāk iegultos.

«Jau rīt varēšu samaksāt par dakstiņiem,» kapteinis domās aplēsa. «Tagad pietiek. Paies laiks, kamēr atvedīs, līdz tam sienas jau būs uzmūrētas.»

Nauda iemidzināja modrību un iedvesa pārliecību, ka uz viņu nekrīt nekādas aizdomas. Tieši uz to balstījās Iljasa nodoms.

—  Brauksim, iemetīsim pa čarkai, pagodināsim zēnu piemiņu.

Kapteinis vilcinājās. Ja neatsakies tūlīt, aizvien grūtāk atrast ticamu atrunu.

Paliecies pa labi, Buzurtanovs atvēra durvis.

—   Kāp iekšā, dārgais! Starp citu, es tev sameklēju labu metinātāju. Viņš uztaisīs tādu žogu, kādu vien tu gribēsi.

Apgājis apkārt mašīnai, Šerstobitovs apsēdās blakus Buzurtanovam un aizcirta durvis.

«Tur, kur iedzeršana, ir arī uzkošana,» viņš nodomāja. «Labi vien ir, pašam nevajadzēs kēpāties ar vakariņām.»

BMW strauji uzņēma gaitu. Piepeši aizmugurē' kaut kas sakustējās un asa, tieva stieple, iegriezdamās ādā, apmetās ap Šerstobitova kaklu.

«Drātszāģis,» Šerstobitovs atskārta.

Viņš zināja, ka ar šādu riku var viegli nogriezt galvu, un dažas reizes pat bija redzējis ar to nogalinātu cilvēku līķus.

—  Ko jūs darāt, zēni? — milicis izsaucās, pūlēdamies noslēpt šausmas, kas lauzās ārā no sirds dziļumiem. — Kāda man gar to daļa?

—  Es runāju ar tevi, — Iljass atrūca, lūpas gandrīz nepavērdams. — Cits neviens to nezināja.

—   Kā nezināja? Bet Vaha? Jūsējie visi zināja!

—  Un paši sev slepkavas uzsūtīja?

Mēraparātu apgaismošanas spuldžu zaļganajos atspulgos Iljasa seja izskatījās draudīga, likās, ka pie stūres sēž atdzīvojies mironis.

—   Kāds varbūt izpļāpājās, varbūt kaut kas tamlīdzīgs… Tā varēja būt arī nejauša sagadīšanās…

—   Nejauši tikai sifilisu noķer. Neturi citus par muļķiem. Un vispār pagaidām pievaldi mēli, uzvedies kā vīrsv . Kad būsim galā, visu izstāstīsi…

Šerstobitovs saprata, ka tikt pie ieroča nav nekādu cerību. Kamēr bāzīs roku zem jakas, uztaustīs maksti, satvers spalu, atsprādzēs, izslēgs drošinātāju, viņi pat desmit reizes pagūtu nogriezt galvu. Atlika tikai viens: ar labo roku dot stipru triecienu atpakaļ pār plecu, ar kreiso satvert vaļīgo stiepli un asiņojošiem pirkstiem atbrīvot kaklu, bet pēc tam — kā veiksies… Pirms astoņiem gadiem milicijas leitnants Šerstobitovs tieši tā būtu rīkojies. Bet toreiz viņam nebija auto, dzīvokļa, vasarnīcas, dāvinātas naudas, visvisādu pakalpojumu plašā izvēlē, toreiz viņam nebija ko zaudēt, turklāt viņš vēl neprata atrast kompromisu ar bandītiem un nedomāja ar viņiem vienoties.

—  Liecies mierā, lijas! Vai mazums laba esmu jums darījis? Ne no šī, ne no tā…

Taču žēlīgais lūdzēja tonis neko nespēja grozīt. Buzur- tanovs neatbildēja, tikai paātrināja mašīnas gaitu, tuvinādams konflikta atrisinājumu. Diemžēl kapteinis Šerstobitovs vairs nebija spējīgs stāties nesaudzīgā cīņā ar noziedzniekiem pat savas dzīvības glābšanas labad. Vaļā pasprukušās šausmas bija pārņēmušas visu viņa būtni, paralizēdamas gribu un atņemdamas spēku.

«Ja būtu iegriezies mājās, vismaz naudu būtu nolicis vietā,» viņam prātā iešāvās muļķīga doma.

BMW pabrauca garām komercveikalam «Ahāts» un iegriezās tukša, nojaukšanai sagatavota četrstāvu nama pavārtē. Hjass apturēja motoru, uzvilka plānus adītus cimdus, atņēma kapteinim pistoli, no kabatām prasmīgi izvilka naudas paciņas, pasmīnēja.

— Tu gan esi bagāts! Vai algu saņēmi? — To pateicis, Iljass ļauni piemiedza acis un uzkliedza: — Kāp ārā!

Buzurtanova pārinieks, no rokas rokā pārlikdams drātszāģa rokturus, izkāpa pirmais un pēc tam izvilka milici. Iljass, parakņājies pa sīkumplauktu, sekoja abiem pa pēdām. Viņam rokās kaut kas nožvadzēja. Pēc pāris minūtēm viņi jau bija pagrabā, iedegās spilgta gaisma, un Šerstobitovs ieraudzīja, ka Iljasam rokās ir āmurs un plats kalts.

«Spīdzinās!» kapteinim iešāvās prātā drausmīga doma. «Labāk pats izstāstīšu…»

Bet neviens nedomāja viņam kaut ko jautāt. Vismaz pagaidām ne.

Aizmugurē stāvošais Iljasa ceļabiedrs ar spērienu nogāza viņu no kājām un nogrūda uz ceļgaliem. Spēcīgas rokas sakampa matus un atrāva galvu atpakaļ, atpleta žokļus un mutē iebāza sprūdu. Buzurtanovs pētīja tērauda asmeni, kapteinis nespēja aptvert, ka tā ir īstenība. Kinotrilleros tieši šajā brīdī ierodas palīdzība… Patruļu un posteņu dienesta grupu pienākums ir sistemātiski apgaitā pārbaudīt neapdzīvotās mājas, bēniņus, pagrabus. Bet Šerstobitovs labāk par visiem zināja, ka seržanti Cer- kasovs un Seļezko ganās trolejbusa piestātnē, pie ko- merckioskiem un nekad nebāž degunu aizdomīgos graustos. Ko tur meklēt?

—  Dod šurp! — Iljass uzkliedza un parāva viņu aiz rokas. Upura atplesto delnu viņš piespieda pie koka kastes un uzlika kāju virsū. Pēc tam pielika kaltu pie vidējā pirksta, notēmēja un uzsita ar āmuru. Pārcirstais kauls nokrakšķēja, Šerstobitovam galvā iesitās sāpju vilnis, pirksts nokrita uz grīdas tā, it kā to būtu aizmetuši pēkšņā asiņu straume. Kapteinis iekunkstējās, rāvās prom, stieple iegriezās kakla ādā. Hjass pārlika kaltu uz rādītājpirkstu un atvēzējās. Krikš! Atkal sāpju vilnis un mežonīgs kliedziens, ko sprūds pārvērta par neskanīgu kunkstienu.

—   Nocirst visus vai pietiks ar šiem? — Buzurtanovs labsirdīgi apvaicājās.

Šerstobitovs izmisīgi sāka purināt galvu. No izvalbītajām acīm tecēja asaras.

—   Labi, ja pietiek, tad pietiek, — Iljass noteica, nolika kaltu un izvilka sakošļāto sprūdu. — Tagad runā!

—   Ediks Dakteris, — aiz sāpēm šņukstēdams, izdvesa bijušais milicijas kapteinis, bet pašreiz sakropļotais un garīgi sagrautais cilvēks bez dienesta pakāpes, bez amata un bez vārda. — Es negribēju… Viņš piespieda. Es nezināju, ka tūlīt sāks šaut…

—  Skaidrs, — Buzurtanovs noteica un uzdeva vēl dažus jautājumus, tad pacēla no grīdas netīru maisu drānas gabalu. — Še, citādi te visu aptašķīsi kā cūka.

Iebiedētais, asinīm aptraipītais cilvēks steigā aptina sakropļoto delnu, no kuras straumē plūda asinis.

«Tātad nenogalinās!» sastingušajā apziņā pulsēja vissvarīgākā doma. «Citādi neļautu apsiet roku…»

Roku apsēja tādēļ, lai viņu aizvestu uz «Ahātu». Tur uz durvju kāpnītēm Iljass viņam iedūra kaltu starp ribām, pāršķeļot sirdi, bet viņa līdzdalībnieks ar dažiem drāts- zāģa rāvieniem nogrieza galvu. Ieinteresētajām personām viss būs skaidrs, bet nodevēja liktenis — nepārprotams biedinājums pārējiem.

* * *

Valsts drošības komitejas ģenerālis Verļinovs vienmēr rūpīgi pārbaudīja radušās aizdomas. Džeimss Roberts Kordeils rīkojās tāpat. Kādā rīta skrējienā viņš tīši paklupa un ar rokām apķēra Artemiju — ražena auguma jaunekli ar tetovētu enkuru uz saulē iedegušā apakšdelma, vienu no Kristofora kalpotājiem, kurš pastāvīgi patrulēja gar villas dārza žogu, tātad kontrolēja ārējo perimetru. Atklājās, ka zem baltā, platā krekla viņam pie jostas karājas pistole. Kaut arī Gurijam un pašam jaunākajam kalpotājam Nīkonam ieroča nebija, bet drūmais Orests — puisis, kura vaigu kauli bija gluži kā no akmens iztēsti, — nedeva iespēju sevi aptaustīt, Verļinovs pārliecinājās, ka villai ir labi organizēta apsardze'.

6-196

Starp citu, viņam neviens neliedza noiet lejā līdz jūrai jebkurā diennakts laikā. Viņš stundām ilgi klejoja pa

161

stāvo, tuksnesīgo krastu, pārliecinādamies, ka netiek novērots, bez kavēkļiem iepazinās ar visu salu, kuras lielums — divpadsmit reiz sešpadsmit kilometri — viņam, pie Maskavas mēroga pieradušam, izraisīja iecietīgu smī- niņu. Toties šeit bija tik lieliski asfaltēti ceļi, ka tos varētu apskaust ikviens Maskavas autobraucējs.

Ģērbies džinsos, rūtainā kovboju kreklā un žokejce- purē ar garu nagu, uzkāris kaklā fotoaparātu un pusi sejas aizsedzis ar tumšām brillēm, Verļinovs apstājās kraujas malā un pacēla roku ar dūrē savilktiem pirkstiem un augšuj) pavērstu īkšķi — tas bija starptautisks autostopa žests. Salā nebija daudz automobiļu, pa ceļiem braukāja galvenokārt veci džipi un lendroveri, kas bija ērti lauku iedzīvotājiem. Parasti jau pirmā garāmbraucošā mašīna pieturēja un uzņēma tipisko amerikāņu tūristu, kas ne ar ko neizcēlās un neiespiedās atmiņā. Gadījās iekāpt ari ratos, kuros bija iejūgts čakls ēzelītis, un sēdēt starp apdullinoši smaržojošām presētu salmu ķīpām, starp olīvu groziem un vīna vai olīveļļas muciņām. Salas iedzīvotāji bija laipni un labvēlīgi. Verļinovs, kam bija dotības uz valodām, dažos mēnešos bija apguvis grieķu valodu tik labi, ka pilnīgi apmierinoši varēja ar viņiem sarunāties. Viņu pārsteidza, ka cilvēki, kas ar savu transportlīdzekli bija gabalu paveduši nejaušu ceļinieku, nekad par to neņēma naudu un pat jutās aizvainoti, kad svešinieks grasījās maksāt.

Tā viņš apskatīja visus astoņus Mikonas ciemus: mielojās ar ceptām mīdijām un balto vīnu Ornā, dzēra uzo un piekoda kūpinātu stavridu Tourlo, gozējās tuksnesīgajā, asiem akmentiņiem nosētajā Kalafati pludmalē… Neviens nepavadīja vientuļo tūristu un nelika viņu izsekot, neviens viņam neuzmācās un neviens izlikdamies nefotografēja skaistas dabas ainavas, kad viņš nejauši stāvēja uz to fona.

Pilnīgi pārliecinājies, ka viņu neizspiego, Verļinovs iegriezās dzelzs preču veikalā Plātis Gialsa ieliņā, kur nopirka lielu savāžamo nazi ar aizturasmeni, tievas neilona virvītes saivu un hermētiski gumijā ieslēgtu zemūdens bateriju. Meriā iegāja aptiekā un iegādājās paten

tētas miegazāles — bezkrāsainus zirnīšus, kas viegli izšķīst ūdenī un pienā, tātad — ari vīnā. Kalafati blakus kūpinātavai viņš smiltīs atrada vairākus tēraudota vada gabalus, turpat nopirka ari āmuru un plakanknaibles, pēc tam trīs stundas pludmalē strādāja, skrūvsola un laktas vietā izmantodams lielu, plakanu akmeni, uz kura knieba, lieca un placināja stiepli. Rezultātā radās dažādas formas un lieluma āķi, kurus viņš paslēpa kabatā, bet instrumentus, plaši atvēzējies, iemeta jūrā.

Ceļodams pa salu, pirkdams skatu kartītes, celdams pie acīm fotoaparātu, viņš pētīja nevis brīnišķīgās dabas ainavas, nevis Senās Hellādas antīko celtņu drupas, bet gan apdzīvoto vietu, moteļu un kempingu novietojumu, iegaumēja attālumu starp tiem, noteica piekļūšanas ceļus un iespējamos atkāpšanās labirintus… Viņu interesēja policijas spēki: posteņu daudzums un dislokācija, krasta līnijas stāvoklis — vietas, kas piemērotas peldošo transportlīdzekļu piestāšanai un zemūdeņu desantam…

Ja Varas iestādēm būtu kļuvis zināms, par ko domā VDK ģenerālis, ceļodams pa Mikonas salu, tās būtu šausmās un nospriestu, ka viņš gatavo Krievijas bruņoto spēku iebrukumu. Patiesībā Verļinovs rūpējās par paša drošību. Ja kāds cilvēks tiek meklēts, viņa dzīvošana nelielā salā ir tas pats, kas tupēšana slazdā. Jau laikus jāsagatavo bēgšanas virzieni jeb, kā nelegālie izlūki mēdz teikt, eksfiltrācijas kanāli. Verļinovs necieta dīku gaidīšanu, viņš vienmēr bija bijis aktīvas uzbrukuma spēles piekritējs. Un pašlaik gatavojās tai.

Nazi, zemūdens bateriju, virvi un mūķīzerus, kā arī miegazāles ģenerālis ietina plastikātā un sainīti noglabāja netālu no villas savu ikdienas skrējienu maršrutā, pabāzdams to zem kādas klints atlūzas krastmalā, kur to bija tūkstošiem. Tagad atlika gaidīt.

6*

Pat ideāli sakārtotā apsardzes dienestā gadās robi. Profesionāļi zina: jebkurā sistēmā visvājākais posms ir tas, ko pazīstamais krievu politiķis pilnīgi precīzi, kaut ari varbūt mazliet ciniski, nosaucis par cilvēka faktoru. Praktiski vienmēr valsts noslēpumu izzagšana, speciāli apsargātu personu nogalināšana, banku aplaupīšana, diversijas un terora akti notiek tāpēc, ka apsardze zaudē-

163

jusi modrību, nav ievērojusi pavēles, cirkulārus, instrukcijas vai izdarījusi tamlīdzīgus pārkāpumus.

Reizēm šie pārkāpumi ir spontāni, taču visbiežāk tos rūpīgi provocē ieinteresēti spēki. Pats dīvainākais ir tas, ka visu dienesta noteikumu pārkāpumu pamatā nav tūkstošiem negaidītu, nezināmu kārdinājumu vai viltīgi izliktu un rūpīgi noslēptu slazdu, bet ir tikai divi visai pasaulei labi pazīstami netikumi, par kuriem ikvienu cilvēku visa viņa mūža garumā brīdina gan tēvs, māte un skolotāji, gan sludinātāji, priekšnieki un vecākie biedri, — alkohols un sievietes.

Kāds jūras kājnieku kaprālis, kas Maskavā dienēja amerikāņu sūtniecības apsardzē, dienesta telpās ieveda simpātisku jaunieti, ar kuru nesen bija iepazinies Arbatā. Vēlāk atklājās, ka viņa Valsts drošības komitejas uzdevumā veikli izzaguši mapi ar slepeniem dokumentiem.

Komercbankas «Cēzars» apsardzes puiši pēc pašu ierosmes darba vietā sarīkoja iedzeršanu, kuras dēļ Soln- cevas grupējumam nepavisam nebija grūti īstenot savu uzdevumu — bankas kases atvieglošanu. Trīs žūpotāji tika nošauti uz vietas.

Konvojs, kas cietuma automobilī veda sevišķi bīstamus noziedzniekus, ļāvās pierunāties un bija ar mieru «mazliet atpūsties» kopā ar saviem aizbilstamajiem: žiglāko aizsūtīja pēc sīvā, atslēdza kameru durtiņas, bet iznākumā— četri līķi; astoņi bandīti un slepkavas aizbēga.

Afganistānas kara laikā nometnes apsardzes grupai kāds piespēlēja pilnu kannu spirta — pārdzērušos sargus ienaidnieki nodūra un pēc tam iznīcināja visu rotu.

Vjetnamā pie ASV kara aerodroma sargtorņa piegāja kāda sieviete un, sacēlusi brunčus, sāka čurāt stāvus, pievērsdama sev sargkareivja uzmanību. Pikantā aina jaunekli tik ļoti aizgrāba, ka viņš nepamanīja strēlnieku, kas pielavījās tēmējama šāviena attālumā, un saņēma bultu sirdī, bet pēc tam vjetnamieši aerodromu uzspridzināja.

Šādu piemēru sarakstu iespējams turpināt līdz bezgalībai. Psihologi, kas specializējušies šai jomā, droši vien varētu zinātniski izskaidrot, kāpēc Ivanovi un Džonsoni vienādi pārkāpj instrukcijas un dara to, kas viņiem liegts darīt. Taču šīs nianses Verlinovu neinteresēja. Viņš tikai gaidīja, kad Gurijs, Artemijs, Nīkons vai Orests spers kādu kļūmīgu soli. Katrā ziņā tam agrāk vai vēlāk bija jānotiek.

* * *

Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes stenogrā- fiste mašīnrakstītāja Marina Popova nesen bija nosvinējusi savu divdesmit piekto dzimšanas dienu. Viņa bija slaida, balināta blondīne ar tievu vidukli, masīvām gūžām un pilnīgām, kārdinošām kājām. Viņa baudīja vīriešu labvēlību ne tikai pārvaldē, bet arī aiz tās sienām. Meiča par to nebrīnījās, viņa patika pati sev un bieži ar baudu grozījās spoguļa priekšā kaila, valdzinoši smaidīdama un nostādamās gan šā, gan tā dažādās pavedinošās pozās. Vienīgais, kas viņu sarūgtināja, bija mazās krūtis — nepilns otrais numurs. Pūlēdamās noslēpt šo trūkumu, viņa valkāja krūšturi ar biezu porolona ieliktni un nenoņēma to pat mīlēšanās laikā.

Partneri gan apgalvoja, ka viņas krūtis ir pilnīgi normālas un pat skaistas, bet Marinai bija izveidojies komplekss, kuru viņa nespēja pārvarēt. Viņas dzīves vislielākais sapnis bija krūšu palielināšanas operācija. Bet, pirmkārt, tā bija dārga operācija un, otrkārt, varēja rasties nevēlamas komplikācijas — nejaukas rētas, atkārtota ķirurģiska iejaukšanās…

Kādu dienu jaunā sieviete avīzē izlasīja sludinājumu: «Palielinu krūtis ar augu palīdzību» — un piezvanīja pa uzdoto telefonu. Izrādījās, ka dakteris ir kalsns, nenosakāma vecuma un, pēc izskata spriežot, stipri nervozs vīrelis. Viņš ilgi pētīja koriģējamo objektu, aptaustīja to, glaudīja, pats piesarkdams un smagi elpodams. Beidzot viņš Marinai iedeva ārstniecības augu maisījumu un, acis novērsis, sacīja:

— Sito novārījumu dzer pa glāzei, kad atnāksi citreiz, sataisīšu ārīgu ziedi, naktīs liksi kompreses…

Nevarēdama konstatēt īpašas izmaiņas, Marina pēc nedēļas atkal aizgāja pie viņa. Negaidīti dakteris viņai piedāvāja šampanieti, jaunā sieviete izbrīnījās, bet, kā visiem zināms, ar dakteriem ieteicams nodibināt uzticības pilnas attiecības, tāpēc bija ar mieru, saprātīgi uzskatīdama, ka viena vai divas glāzes cēlā dzēriena nekā ļauna viņai nevar nodarīt. Diemžēl pēc otrās glāzes viņa nezin kāpēc zaudēja samaņu un tikai tad, kad atguvās, ieraudzīja, ka pilnīgi kaila guļ uz grīdas, bet dakterītis ķepurojas uz viņas vēdera un, spriežot pēc pašsajūtas, ielauzies viņas orgānā, par kura pārveidošanu viņi nebija vienojušies.

—  Ko tu dari? — Marina iesaucās, pati saprazdama, ka uzdod muļķīgu jautājumu, bet ko gan citu viņa varēja iesākt, ja bija nokļuvusi tik aplamā situācijā.

—  Guli, guli, netraucē, — dakteris drudžaini čukstēja, diezgan grūti tikdams galā ar savu misiju.

—  Tev taču pašam jāārstējas ar zālītēm! Vai zini, kas tev jāpalielina? — Marina nervozi iesmējās, un dakteris piedzīvoja pilnīgu fiasko.

—   Nekas, nekas, — viņš murmināja, steidzīgi ģērbdamies. — Turpmāk es tevi ārstēšu par brīvu… Par velti… Atnāc vēl…

—  Paldies, man pietiek! — Marina arī apģērbās un pārbaudīja somiņas saturu. Tajā nekas nebija aiztikts.

—  Vai tu domāji, ka es esmu kaut ko nozadzis? — dakteris tēloja aizvainotu cilvēku un nodurtām acīm pavadīja meiču līdz durvīm.

—  Tu tikai… — viņš vēl nočukstēja, — netaisi muļķības… Pati atnāci, pati dzēri, pati piekriti… Visu pati, visu labprātīgi…

Netīrās, aplupušās durvis ldusi aizvērās, un Marina skriešus izskrēja no mājas gaiteņa, kas smirdēja pēc kaķiem.

«Es vēl viegli tiku cauri,» viņa domāja, palēnām atgū- dama līdzsvaru. «Vai pasaulē mazums izdzimteņu! Mierīgi varēja mani sakapāt un pa gabaliņam samest atejas podā.»

Marinai bija itin labi zināma kriminālā situācija Maskavā un pat visā valstī: sanāksmēs, ko viņa stenografēja, un dokumentos, ko viņa pārrakstīja, bija milzum daudz šausminošas informācijas… Labi, ka viņa nebija īpaši jūtīga, un dienesta telpās radušās bailes viņas rūpīgi koptajā blondajā galviņā ilgi neturējās.

Pret savu darbu Marina izturējās tīri pragmatiski: alga pieklājīga, piemaksa par darba slepenību un tā saucamā uzturdeva, ko izmaksā naudā, — kopā iznāca vairāk nekā jebkurā citā iestādē. Turklāt pastāvēja iespēja no tehniskā personāla pāriet uz pamatsastāvu — kļūt par slepenās nodaļas inspektori vai operatīvā dienesta novērotāju ar virsnieka dienesta pakāpes piešķiršanu un krasu materiālā nodrošinājuma paaugstināšanos. Bet iespēja bija diezgan iluzoriska: augstākās izglītības viņai nav, speciālās sagatavotības nav, bet meiteņu, kas sapņo par karjeru Federālajā pretizlūkošanas dienestā, — kā spaļu.

— Ja mani kāds atestētu, es bez domāšanas viņam atdotos, — Marina it kā pa jokam deklarēja darbabiedriem, bet tie saprata, ka humoristiskais tonis tikai maskē biedrenes īstenos nodomus, turklāt — ne jau viņa ir vienīgā, kas lolo šādu sapni… Taču vienpadsmitajā daļā cerēt uz kaut ko tādu bija grūti: ģenerālis Verļinovs gultas vaļības neatzina, arī operatīvās nodaļas priekšnieks Dronovs bija priekšzīmīgs ģimenes cilvēks. Un vispār čekistu priekšniecībai ir alerģija pret laulības pārkāpšanu — viņi zina, kas ir «medus lamatas», ne viens vien pretizlūks tajās iekritis…

Pavisam kas cits ir dažādi smurguļi — lien virsū bez apdomas, jo viņiem nav ko zaudēt, bet no tādiem tik vien labuma, cik no āža — ne vilnas, ne piena. Reiz kādās viesībās Marina mēģināja piecirst jaunajam operatīvās nodaļas priekšniekam majoram Bobrikovam, bet tas palika ciets kā klints un izlikās, ka meičas nepārprotamos mājienus neuztver, turpretim praporščiks Kirejs uz viņas aicinājuma signālu reaģēja kā paštēmēšanās torpēda. Nelietis tāds — piedzirdīja, ieveda kabinetā un nodrātēja, tā teikt, varmācīgi — vai nu šādā reizē kliegsi, vai nu kausies ar tādu vaislas bulli…

Drātēties gribētāju ir daudz, bet īsta ņēmēja — neviena. Pašlaik uzradies leitnants Vasja Skorohodovs, liekas, nopietns puisis, bet pamēģini uzzināt, kas viņam prātā… Norunāts šovakar iet uz kino, tad jau redzēs…

Darba diena gāja uz beigām. Sagatavotos materiālus Popova nodeva slepenajai daļai, ielika seifā kopējamo papīru un, pievērsusies spogulim, sāka krāsot lūpas. Aizmugurē nočīkstēja durvis. Vasja? Marina atskatījās. Nē, tas nebija Vasja. Durvīs stāvēja praporščiks Kirejs. Viņš gluži kā saimnieks aizcirta atslēgu un smaidīdams tuvojās Marinai.

—  Vai neesi nogribējusies?

Pēc tā pirmā gadījuma viņš jau vairākas reizes procedūru bija atkārtojis, un katru reizi viņa bija to piecietusi: nevar taču taisīt traci. Bet šobrīd praporščika bezkaunīgā uzvedība mašīnrakstītāju saniknoja.

—  Vācies ārā! — viņa uzkliedza, iedomādamās, kas notiks, ja Skorohodovs viņu atradīs ieslēgušos kabinetā ar Kireju. — Vācies ārā, es teicu!

—  Ko tu klaigā… Nāc šurp, uz ātro…

Viņš patiešām ar to ātri tiek galā. Ja tagad sakamps, vaļā vairs netikt…

Marina drudžaini paskatījās apkārt, satvēra puķu podu ar nokaltušu gumijkoku un no visa spēka blieza neveiksmīgajam kavalierim pa galvu. Māla lauskas un zemes kumšķi izkaisījās pa visu istabu, praporščiks sastinga kā apdullis, bet Marina, abām dūrēm strādādama, piestūma nelaimīgo pie durvīm, atslēdza tās un izgrūda viņu gaitenī.

—  Ja līdīsi vēl, es tavu pauri drumstalās sadauzīšu!

—   Un es palīdzēšu! — izsaucās apņēmīgi noskaņotais leitnants Skorohodovs, tuvodamies mašīnrakstīšanas birojam. Marina noprata, ka tūlīt sāksies kautiņš.

—   Nevajag, Vasja, lai viņš iet pie velna, šitais idiots!

Kirejs jutās aizskarts.

—   Kāpēc es esmu idiots?

Leitnants piegāja viņam cieši klāt.

—  Es tūlīt tev to paskaidrošu…

Viņš atvēzējās, bet meiča satvēra viņa roku.

—  Nevajag, nāc šurp… — Viņa vilka jaunekli istabā, un viņš negribīgi ļāvās.

Sapīkušais Kirejs purināja no matiem ārā zemes pikučus.

—  Nedižojies, leitnant… Tu vēl esi zaļš! Es esmu pieredzējis tuksnesi, piedalījies kaujas operācijā. Bet tu?

—  Es? Vai pateikt, kur es esmu bijis? — Skorohodovs cirta pretim, bet aprāvās. — Nē, es tev labāk ko citu pateikšu: ja tu vēlreiz līdīsi pie Marinas, es tevi miltos samalšu!

—  Ko tu neteiksi! Domā, ka nobijos! — Kirejs nomurmināja, lai nodrošinātu sev pēdējo vārdu, un aizcilpoja prom. Kaujas lauks palika sāncenša varā. Bet uzvarētājs, kā zināms, dabū visu…

Incidents ar praporščiku veicināja abu jauno cilvēku tuvināšanos, un kinozāles vietā leitnants Skorohodovs no- kjuva Marinas dzīvoklī, kur palika arī pa nakti. Bet pašā nakts vidū nogurušais un mīlestības pārsātinātais leitnants apvaicājās:

—  Vai tev ar to Kireju kaut kas ir bijis?

—  Nē, — Marina atbildēja. — Bet visu laiku viņš man nekaunīgi lien virsū kā tanks…

—  Varonis! Tuksnesī esot bijis! Bet es… vai zini, kur es esmu bijis? — leitnants jautāja pieklusinātā balsī. — Es biju pazemē, mēs tur ieguldījām bumbu! Vēl Verļi- nova laikā… Kas tur par katakombām! Un žurkas! Suņa lielumā. Nezinu, varbūt tā bija atombumba, varbūt ne, bet viņi visu laiku mērija ar dozimetru. Es jau domāju, ka man pēc tam vairs nestāvēs…

—  Kā tad šis tagad jūtas? — Marina apvaicājās un ar maigu roku pārbaudīja lietas stāvokli. — Nabadziņš, noguris… Varbūt patiešām atoms vainīgs. Nekas, mēs viņu tūlīt paārstēsim…

Viņa noslīdēja zemāk un ar karstām lūpām apņēma ļengano locekli.

—  Tikai nestāsti to nevienam! Tā ir tumša lieta. Kas zina, ko viņi tur gribēja… Pēc tam to šahtu aizmūrēja, un viss! Nesen uzzināju, ka Dronovs slepeni mūs meklē. Mēs bijām četri, pārējie izstājās no dienesta, aizbrauca katrs uz savu pusi… «Jo tālāk, jo labāk, citādi galva pagalam,» — tā viņi teica. Ak!… Oi… o… o…

Atoma lādiņa izstarojums acīmredzot nebija kaitējis leitnanta Skorohodova potencei.

Nākamajā dienā Marina ar labpatiku atcerējās pagājušo nakti. Apziņas dziļā perifērijā bija iegūlis Vasjas stāsts, kuru viņš lūdza nevienam neizpaust. Tajā kaut kas saistījās ar citu — agrāk dzirdētu notikuma sižetu. Meiča sasprindzināja atmiņu. Un piepeši it kā zibens šautra izšāvās cauri viņas smadzenēm, savienodama centrus, kuros glabājās informācija par vienu un to pašu lietu. Mašīnrakstītāja Popova atcerējās institūta vadītāja Daņilova pratināšanu un viņa liecību par pazemē iemūrētu kodolierici, kas apdraud valsts galveno objektu.

* * *

Ziņojums «Par likuma pārkāpumiem Krievijas ieroču eksportā», ko ģenerālmajors Koržovs nolika uz Prezidenta galda, bija septiņas mašīnraksta lappuses garš. Saimnieks to lasīja vērīgi, dažas vietas aizzīmēdams ar resnu, zilu zīmuli, ko sekretārs asināja vairākas reizes dienā.

«Septiņi «T-72» tanki pārdoti Horvātijai, apejot starptautisko embargo… Mēģinājumu pārdot bijušajai Dienvidslāvijai divus tūkstošus ložmetēju ar munīciju izjaucis Arējās izlūkošanas dienests… Tanka «T-80» pēdējais modelis un granātmetēju «Tunguz» komplekts pārdots Lielbritānijas speciālajiem dienestiem… Mēģinājums pārdot raketes «gaiss-gaiss» dzinēju «RD-33» Dienvidāfrikas Republikai…»

Pabeidzis lasīt, Prezidents bridi klusēja, klaudzinādams zīmuli pret galda virsu, tad smagi nopūtās.

—  Jā-ā… Noskaidrosim…

Bija redzams, ka viņam nepavisam negribas skaidrot attiecības ar aizsardzības ministru. Kā nekā šis ministrs pārstāv reālo spēku, uz kura balstās Prezidenta vara, turklāt viņš vienmēr bijis Paša labā roka. Tieši tāpēc neviens neriskēja celt gaismā materiālus, kas viņu kompromitē. Koržovs varēja iedomāties, kāda būs Gontara reakcija uz šo ziņojumu, un mēģināja aizsteigties notikumiem priekšā.

—  Viņš teiks, ka tas viss ir meli un neslavas celšana, slavinās armijas uzticību un apgalvos, ka viņš nav aizstājams…

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks piespiesti pasmaidīja.

—  Bet pašreizējā politiskajā spēlē armija nav nekāds trumpis. Un Gontars nav Prezidenta glābējs…

—    Kas tad ir tas glābējs? Un kas ir tas trumpis? — Saimnieks drūmi jautāja.

—  Trumpis — mani cilvēki Maskavā un apakšvienības reģionos. Ja ievārīsies putra, viņi nemanāmi un gandrīz bez asinīm izpildīs vajadzīgo darbu. Tanku divīzijas un gaisa desanta karaspēks ar to netiks galā. Turklāt starptautiskā rezonanse būs pilnīgi citāda. Viena lieta, ja sazvērestību novērš drošības dienests, pavisam kas cits, ja iejaucas bruņotie spēki.

—   Šai ziņā tev ir taisnība. Bet Stepaškins apgalvo, ka nekādu putru neviens nevāra… Un arī tu esi aizņemts ar pavisam ko citu! — Prezidents noteica, pacēla ziņojuma lapiņas, pakratīja tās un nolika atpakaļ uz galda.

—  Tas, ar ko es nodarbojos, ir uzmanības novēršanas manevrs. Piesegšanas akcija. Bet stāvokli es kontrolēju daudz precīzāk nekā Stepaškins.

—  Tiešām? — Saimnieks jautāja, it kā neticēdams, it kā pārsteigts.

—  Vai vēlaties piemēru? Tieši es noskaidroju, ka mini- zemūdenē, kas nogrima pie Grieķijas krastiem, atrodas ārkārtīgi svarīgi dokumenti… Tie attiecas kā uz Krievijas drošību, tā arī jūsu drošību…

—  Kas tie par dokumentiem? — Prezidents jautāja, piemiegdams kreiso aci, un viņa sejā iezīmējās sarkas- tisksv smīniņš.

«Šis domā, ka es uzsitu sev cenu,» Koržovs klusībā prātoja. «Varbūt pateikt, ka pret Kremli notēmēta seismiskā bumba? Lai šī ziņa tūlīt nonāktu iespējamā pretinieka rokās?»

Viņš skaidri paredzēja, kāds būtu šāda ziņojuma efekts. Nenovēršami sāktos skandāls, Saimnieks pieprasītu tūlītēju rīcību, lai draudošās briesmas tiktu likvidētas, viņam paaugstinātos asinsspiediens, iespējama pat sirdslēkme. Bet drošības dienests pašlaik nespēj draudus novērst, tātad stress pastiprinātos, turklāt Papucis, neapmierināts ar Prezidenta drošības dienesta bezspēcību tik nopietnā jautājumā, noteikti sāktu konsultēties ar pārējiem spēka resoru vadītājiem, un nav grūti iedomāties, kā tie novērtētu galvenā miesassarga profesionalitāti… Saceltos tracis, tajā tiktu ievilkta valdība, Drošības padome, Federālā sapulce, visi demonstrētu savu nozīmīgumu un nepieciešamību, ķerdamies pie pilnīgi nederīgiem pasākumiem… Labuma nebūtu nekāda — tikai ļaunums. Arī pašam Koržovam no tā būtu tikai ļaunums.

—   Es ziņošu, tiklīdz dokumenti būs manās rokās, — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks svarīgi noteica. — Nepieciešamie pasākumi jau tiek veikti. Raksturīgi, ka Stepaškins itin neko nezina.

Koržova pēdējā frāze neatbilda patiesībai. Federālā pretizlūkošanas dienesta iekšējās drošības sistēmā pastāv visu dienestu un apakšvienību savstarpēja krusteniska kontrole, turklāt katrā dienestā un apakšvienībā ir informatori. Tāpēc direktoram kļuva zināms, ka Dronovs nosūtījis kaujas akvalangistu grupu uz Grieķijas krastiem. Viņš tūlīt izsauca pulkvedi pie sevis.

—  Kas sankcionējis mūsu jūras nodaļas speciālās grupas nosūtīšanu uz Egejas jūru?

Jautājums tika uzdots ledainā tonī, kas nesolīja neko labu. Milzīgi lielajā kabinetā iestājās tik kluss sasprindzinājums kā pirms negaisa. Dažādos laikos šeit bija saimniekojuši dažādi vīri — dzelžaini bruņinieki, nežēlīgi bendes, blaktīm līdzīgi asinssūcēji, brīvdomības žņaudzēji, odiozi tirāni, lai gan jāatzīst, ka šo cilvēku tēlu noteica nevis viņu personīgās īpašības, bet gan tas funkcionālais uzdevums, ko totalitārā valsts uzticēja savam represīvās sodīšanas aparātam. Bet milzīgās valsts galvenos čekistus visos laikos raksturoja viena kopēja pazīme — viņi visi bija nopietni cilvēki, kas nekad nejokoja, tādēļ senāk pēc tik ledainā tonī noskanējuša jautājuma cilvēkam, kuram tas tika uzdots, bija nenovēršamas izredzes tūlīt nokļūt nošaušanas pagrabā vai doties uz nometnes baraku Tālajos Austrumos. Pēdējā laikā reizē ar demokrātijas uzplūdiem šeit sāka saimniekot diletanti, kuri atbilda tām prasībām, kas pašlaik bija vajadzīgas valsts aparātam, kurš nav ieinteresēts izveidot stipru speciālo dienestu, kas būtu spējīgs atmaskot un sodīt jebkura ranga noziedzniekus, pat varas augstāko sfēru amatpersonas. Tāpēc tagad pat visbargākajam jautājumam diezin vai varēja būt tik nopietnas sekas kā senāk.

Un tomēr Dronovu pārņēma nelāga sajūta. Viņš vilcinājās ar atbildi.

—  Krievijas prezidents, — pulkvedis beidzot atbildēja. Un piebilda: — Ar ģenerālmajora Koržova starpniecību.

Tagad klusēja Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors. Bet tikai brīdi.

—  No kura laika mani padotie saņem pavēles no citām amatpersonām? — Ledaino toni bija aizstājusi skaidri izteikta nepatika.

Dronovs tikai paraustīja plecus. Sak, mums nav nekādas teikšanas, ko mums liek, to mēs darām… Centīga izpildītāja pozīcijas vienmēr ir stipras.

Stepaškins nocēla valdības telefona klausuli, uzgrieza Prezidenta drošības dienesta priekšnieka numuru.

—  Kāpēc jūs komandējat Dronovu, apejot mani? — nesasveicinādamies viņš uzbudinātā balsī jautāja.

Koržovs atsaucās ļoti mierīgi.

— To noteica Prezidenta drošība. Un visas valsts drošība.

—  Valsts drošība ir manā ziņā! — Direktors neslēpa savas v dusmas.

—  Šoreiz iznāca otrādi, — Koržovs sacīja un grūtsirdīgi nopūtās. — Draudi nāk no jūsu resora, bet novērst tos ir mans pienākums.

—   Kas? Kas? — Stepaškinam aiz sašutuma pat aizrāvās elpa.

—  Šaruna ir pārāk nopietna, kaut arī esam pieslēgti aizsargātai sakaru līnijai. Ienāciet pie manis, kad būsiet Kremlī.

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks telefonu atslēdza. Viņa sarunbiedrs kā sastindzis brīdi sēdēja klusēdams, joprojām turēdams klausuli rokā un pāri Drono- vam nekustīgām acīm vērdamies sienas apdares ozolkoka panelī. Beidzot viņš nokratīja sastingumu.

—  Jūs esat brīvs. Sagatavojieties lietu nodošanai!

Dronovs vēlreiz paraustīja plecus, apgriezās un gāzelēdamies gāja ārā. Tik vaļīga uzvedība direktoram lika noprast, ka pulkvedis paļaujas uz ļoti stipru atbalstu.

Stepaškins piecēlās, vairākas reizes pagājās no loga līdz durvīm un atpakaļ. Viss liecina, ka cīņā ar Koržovu pienācis izšķirošais bridis. Drošības priekšnieks nemet vārdus vējā, tātad viņa rīcībā patiešām ir kādi graujoši fakti, kas kompromitē Federālo pretizlūkošanas dienestu. Un vienīgi Dievam zināms, ko viņš sastāstījis Saimniekam… Šādā situācijā būtu gaužām muļķīgi sēdēt kabinetā un neko neuzsākt.

Piegājis pie galda, direktors nospieda selektora taustiņu.

—   Piebrauciet mašīnu!

Ceļā uz Kremli viņš prātoja, kādu iemeslu izgudrot, lai pamatotu savu pēkšņo vizīti pie Saimnieka. Liekas, viņu varētu interesēt jautājums par fašistisko organizāciju aktivizēšanos…

Taču Prezidents ziņojumu noklausījās bez intereses.

—   Pašlaik raganu medības mums nav vajadzīgas, — viņš svarīgi sacīja, drāmu skatienu vērdamies Stepaškinā. — Mums vajadzīga vienprātība mierīgam un radošam darbam. Un starptautiska autoritāte. Diemžēl krievu akvalangistu nogalināšana pie Grieķijas krastiem nenāk autoritātei par labu.

«Nolādētais Koržovs,» Stepaškins nodomāja. «Paguvis apsūdzēt!»

—  Es jau ziņoju par nodevēju Verļinovu. Tas ir viņa roku darbs. I^esen viņam piespriests nāvessods nošaujot…

—  Jautājums ir nevis par nodevējiem, bet par Federālā pretizlūkošanas dienesta vadītājiem. Vai jūs esat spējīgs kontrolēt situāciju savā resorā?

—  Tieši tā…

—  Hm, — Prezidents nīgri novilka un piebilda:—Tādā gadījumā ejiet un kontrolējiet! Bet ar nodevējiem jārīkojas pēc likuma!

Iznācis pieņemamā istabā, Stepaškins noslaucīja nosvīdušo pieri, bridi pastāvēja, lai atgūtu līdzsvaru, un iegāja pie Koržova.

—   Lasiet! — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks teica, pasniegdams viņam dažas lapiņas ar slīpu sarkanu joslu un grifu «Valstiski svarīgs».

Apsēdies pie blakusgaldiņa kā parasts apmeklētājs, Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors lasīja skaidru mašīnraksta tekstu. Izlasīja vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Seismiskā bumba… Draudi Kremlim… Koordinātu tīkls nogrimušajā zemūdenē…

—  Tas nevar būt! — viņš izsaucās un nolika lapiņas uz galda.

—  Ja amerikāņi izcels dokumentus, tad izrādīsies, ka var gan būt! Ja grieķu policija aizturēs akvalangistu slepkavu, vajadzēs atzīt, ka miroņiem ir nepatīkams paradums atdzīvoties. Vai nevēlaties paskatīties sava Verjinova uzstāšanos Rietumu televīzijā?

—  Kāpēc mana?

—  Tāpēc, ka viņš ir jūsu darbinieks. Un tieši viņš nolicis bumbu zem Kremļa.

Koržovs skatījās pāri brillēm, vērodams sava konkurenta reakciju.

Ne vārda nebildis, Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors atstāja kabinetu. Gaitenī viņš sadūrās ar Gon- taru. Aizsardzības ministrs iznāca no Prezidenta kabineta, un Stepaškins ievēroja, ka, pretēji paradumam, vizīte pie Paša bijusi pavisam īsa. Ari izskats ministram tāds savāds… Parasti armijas ģenerālis ir izteikti stalts un brašs, enerģisks, bet pašreiz… it kā no ūdens izvilkts…

—  Mums jāaprunājas, — Gontars strupi izmeta. — Nāc, apspriedīsimies manā kabinetā.

Negatīvas informācijas un emociju straume bija tik spēcīga, ka Stepaškins vairs nespēja pat brīnīties: Gontars vienmēr izturējās mazliet augstprātīgi, rūpīgi ievēroja distanci un neizrādīja vēlēšanos satuvināties ar saviem kolēģiem. Izņēmums bija tikai ārlietu ministrs Voronkovs, ar kuru kopā viņš gāja medībās, dzēra šņabi un, spriežot pēc valodām — bet Stepaškins zināja, ka tās atbilst patiesībai, — slēgtās vasarnīcās rīkoja «dāmu pirtis».

—  Labāk manā.

Gontars tikko manāmi saviebās.

—  Ja tavā, tad tavā.

Viņi pameta Prezidenta apartamentu sektoru. Durvis apsargāja divi Koržova dienesta «vilkplēši» privātā. Bijušajos laikos visu Centrālkomitejas areopagu — ģenerālsekretāru, sekretārus un politbiroja locekļus — apsargāja dubultposteņi: armijas leitnants vai vecākais leitnants stāvēja pretim tādas pašas pakāpes dienesta virsniekam. Šo sargu pakļautība dažādiem resoriem bija papildu garantija augstāko vadītāju drošībai. Tagad viss koncentrēts vienās rokās. Un tas vīrs, no kura atkarīga pirmās personas dzīvība, nav mazāk varens par pašu Prezidentu.

Iedami ārā pa augstajām durvīm, Gontars un Stepaškins saskatījās, acīmredzot domādami par vienu un to pašu. «Vilkplēši» pat nepakustējās. Senāk, ieraudzījuši savus galvenos priekšniekus, viņi būtu izslējušies taisni kā sveces. Starp citu, senāk ne Gontaram, ne Stepaškinam nebūtu bijušas ne mazākās iespējas iekļūt šajos visaugstākās varas gaiteņos.

Vestibilā ģenerāļus gaidīja viņu personīgā apsardze. Redzēdami ap sevi spēcīgos un uzticamos savu dienestu puišus, viņi jutās daudz drošāki un brīvāki.

Kremļa pagalms, kā vienmēr, bija patukšs. Vērodams ideāli gludo un tīro asfaltu, kurā nebija ne plaisiņas, ne grambiņas, Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors pēkšņi iedomājās, ka šeit kaut kur pazemē guļ slepenā seismiskā bumba. Viņš sarāvās. Varbūt tādēļ, ka pūta ass, salts vējš…

Adjutanti reizē atvēra divu pilnīgi vienādu melnu limuzīnu durvis. Visi spēka resoru vadītāji it kā pēc slepenas norunas lietoja bruņotas mersedess-600 mašīnas. Bez speciāliem sakariem un ložudrošiem riteņiem melnie, milzīgie monstri bija aprīkoti ar kravas nodalījumā iemontētiem ložmetējiem un modernām tēmēkļu videokamerām. Sargs, kas sēdēja blakus šoferim, vajadzības gadījumā varēja atvērt maskētu lūku un atklāt efektīvu uguni pret vajātājiem. Līdz šim šāda nepieciešamība gan nebija radusies.

Štepaškins pirmais ienira speciālā automobiļa mīkstajā ādas sēdeklī, nospieda pogu, un bieza stikla siena pasažierus nošķīra no šofera un sarga, kas ieņēma savu vietu. Gontars apsēdās blakus, bet risināt nopietnu sarunu mašīnā viņi tomēr negribēja.

Direktors ieslēdza iekšējo sakaru aparātu un pavēlēja:

— Uz septīto objektu!

Pēc četrdesmit minūtēm viņi nokļuva kādā Federālā pretizlūkošanas dienesta bāzē. Trīs metru augsts betona žogs ar dzeloņstieplēm un elektrošoka sistēmu «Kaktuss», perimetra iekšējā un ārējā apsardze, pilnīga nošķirtība un drošība.

Abi galvenie spēka resoru vadītāji sāka iet pa šauru, sausā zālienā iemītu celiņu, kas stiepās gar apžogojuma betona mūri.

—   Šodien viņš iegrieza mums abiem, — Gontars iesāka. — Papucis man iebāza degunā viņa draņķīgo ziņojumu un teica, ka ari tu esot pilnīgi izblamējies. Viņš vienīgais strādājot citu vietā un sedzot mūsu neizdarības.

Kaut ari vārds netika piesaukts, Stepaškins neko nejautāja, jo itin labi zināja, par kuru cilvēku viņi runā.

—  Tas, ko viņš dara, nepavisam neietilpst apsardzes priekšnieka funkcijās, — aizsardzības ministrs sašutis teica, valbīdams savas ūdeņainās, nekaunīgās acis. — Protams, ja to būtu uzoduši tavi cilvēki, mēs katrā ziņā būtu vienojušies un visu nokārtojuši bez lieka trokšņa.

«Kā tad, kā tad,» Stepaškins sarkastiski nodomāja. «Tu jau mums esi tas lēnprātīgais un saticīgais…»

—  Bet viņš ielīdis tavā un manā pilnvaru zonā, turklāt mēs nezinām, ko viņš Papucim čukst ausī.

—  Kā ne… par mani… ka es neatbilstot savam amatam. Droši vien par tevi to pašu. Klīst valodas par visu spēka struktūru apvienošanu. Vai vari iedomāties, kas tad tās vadīs?

—   Nevar būt… Papucis ne par soli viņu neattālinās no sevis. — Gontara balsī bija skaidri saklausāms slepeni glabāts naids.

—   Kāda starpība… Izvirzīs kādu viegli stūrējamu cilvēku no savu slepeno darboņu bara… Katrā ziņā mani viņš ir pamatīgi uzkabinājis uz āķa.

—  Cik pamatīgi? — ministrs strauji ievaicājās.

—  Ja viņš savu nodomu novedīs līdz galam, Federālās pretizlūkošanas dienests dabūs jaunu vadītāju.

—  Re, kā!… — Gontars iesvilpās. Principā sarunbiedra liktenis viņu necik nesatrauca. Bet svarīgs ir precedents. Šodien — tu, bet rīt — es! Katra uzvara, ko gūst ienaidnieks, nostiprina viņa pozīcijas. Tātad visādi jāstājas viņam ceļā.

—       Viņš ir izveidojis savu aģentūras tīklu ārzemēs, sūtniecībās ir viņa rezidentūras, — Stepaškins turpināja. — Vai atceries ģenerāli Verļinovu?

—  Un kā vēl! Viņš gribēja iegrūst kaunā Galveno izlūkošanas pārvaldi un sagandēt visas ministrijas autoritāti. Bet mūsējie viņu apspēlēja. Tieši tāpēc viņš mēģināja noslēpties. Sunim suņa nāve.

—  Bet mūsu draugs atklājis, ka Verļinovs ir dzīvs! Un grasās izspēlēt šo kārti.

—  Dzīvs? — Gontars bija izbrīnījies. — Tas nav labi… Bet viņam taču piespriests nāvessods!

—  tā ir. Bet Grieķijā viņam no tā ne silts, ne auksts. Ministrs apstājās, pievērsis skatienu izdrupušai betona

plākšņu šuvei.

—   Un kā Papucis uz to raugās?

—  Teica, ka ar nodevējiem jāapietas tā, kā to prasa likums.

Gontars iesmējās.

—  Labi, rīkosimies pēc likuma! Es nosūtīšu savus «sikspārņus» izpildīt spriedumu. Tad mūsu draugs zaudēs savus trumpjus.

—  Laba doma,' — Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors norūca.

* * *

Kristofors Grigoriadis cieta no personības divējādoša- nās. To viņš jau reiz bija pārdzīvojis — pēc vervēšanas Maskavā. Viņš sevi uzskatīja par kārtīgu cilvēku, džentlmeni, izvēlējās pat atbilstošu pseidonīmu. Tiesa gan, tas notika toreiz, kad viņš apzināti un labprātīgi piekrita sadarbībai ar amerikāņu izlūkdienestu. Parakstot piespiedu apņemšanos strādāt Valsts drošības komitejas labā, Kristofors atļāva Verļinovam izvēlēties viņa konspiratīvo iesauku, tāpēc ka saprata: kļūdams par dubultaģentu, viņš sper pirmo soli pa slidenu ceļu, kas ļoti bieži ved tieši uz kapu un nenovēršami iznīcina_ džentlmeņa godu. Verļinovs viņam piešķīra pseidonīmu Ērglis — aģentiem patīk skaļi, cēli, vīrišķīgi segvārdi, kas kompensē tos morālos zaudējumus, kuri operatīvajā darbā nav novēršami.

Džentlmenis, alias Ērglis, cieta no tā, ka viņa būtība dalījās, un mērķtiecīgi centās atbrīvoties no jūga, kurā bija lietpratīgi savalgots. Tas nenotika bieži, turklāt vienmēr viņam izdevās atgriezties Džentlmeņa būtībā. Šo veiksmi stipri sekmēja viņa kuratora iecietība: ģenerālis Verļinovs neizvirzīja jautājumu par tā saucamo stingro pasākumu vēršanu pret aģentu Ērgli, kas lūkoja izslīdēt no rokām.

Pašreizējā Džentlmeņa divējādošanās bija saistīta ar pretrunām starp jūtām un pienākumu. Pienākums prasīja Robertam Smitam atklāt Džeimsa Kordeila īsto vārdu, bet šādai rīcībai pretojās pateicības jūtas pret Verļinovu. Kristofors atcerējās, kādās šausmās bija trīcējis, kad viņam draudēja piecpadsmit gadu soda izciešana drausmīgajā Krievijas cietumā. Kaut arī Verļinovs viņu toreiz paglāba sava dienesta interesēs, bijušo kuratoru Ērglis uzskatīja par draugu un glābēju. Tas bija Kristofora skaudro pārdzīvojumu pamats: aģents nedrīkst pakļauties jūtām, sentimentalitāte viņam kategoriski aizliegta. Protams, šajā gadījumā sava nozīme bija ari pilsoņa Grigoriada parakstam par sadarbošanos ar Valsts drošības komiteju, kas glabājās tālajos Maskavas arhīvos, un piecsimt tūkstošiem dolāru, ko viesis samaksāja par patvērumu, bet Džentlmenis bija no sirds pārliecināts, ka vadās vienīgi no pateicības jūtām.

Arī Sīras salā viņš bija ieradies tādēļ, lai izpildītu Verlinova lūgumu. Sāļainie kuģu piestātnes dēļi oda pēc jūras aļģēm, izbadējušās kaijas piestātnes galā riņķoja virs jahtas «Marija» mastiem, kāds jauns amerikānis ar polaroīdu fotografēja savu smuidro draudzenīti ar vējā plīvojošiem matiem. Nelielajā krastmalas tavernā visi galdiņi bija brīvi, un saimnieks, priecīgi smaidīdams, traucās pretim viesim, bet bija spiests noslēpt sarūgtinājumu: Kristofors pasūtīja tikai tasīti kafijas.

Atpogājis putekļu mēteli, viņš apsēdās pie galdiņa loga tuvumā. Gribējās iedzert kausu vīna un uzkost žāvētu mīdiju, bet pirms tikšanās ar Ciklopu viņš mazliet nervozēja, turklāt klusajā sezonā nezin no kurienes uzradušies tie abi tūristi, un tie viņu darīja piesardzīgu… Džentlmenis bija noguris. Viņš nekad neatzinās, pat pats sev ne, ka iekrišana Maskavā dziļi jo dziļi dvēseles labirintos atstājusi pastāvīgas bailes. Kopš tā laika viņš izvairījās no riskantām situācijām un ar nepacietību gaidīja bridi, kad varēs izstāties no spēles. Kad pie dzīves apvāršņa parādījās viesis no pagātnes — Verļinovs, viņa vecais draugs un ienaidnieks, šīs slepeni glabātās bailes kļuva vēl stiprākas. Kristofors grūtsirdīgi nopūtās. Viņš palīdzēs Verļinovam. Ļaus viņam aiziet. Pakalpojums pret pakalpojumu, un viņi būs norēķinājušies.

Tālumā parādījās Ciklopa varenais augums. Džentlmenis pielika pie lūpām mazo kafijas tasīti, iedzēra malku un neuzkrītoši pavērās apkārt. It kā viss būtu kārtībā. Vienīgi tie tūristi… Bet, kā liekas, viņi aizņemti paši ar sevi. Turklāt sēž pārāk tālu, pa tādu gabalu audiokontrole nav iespējama. Saimnieks? Izturas pilnīgi mierīgi, rūpīgi ber cepeškrāsniņā kokogles… Turklāt šī vieta izraudzīta pavisam nejauši no pusotra desmita tieši tādu pašu ta- vernu… Nē, šeit viss ir tīrs.

Ciklops pienāca pie tavernas, laiski ielūkojās logā. Abu skatieni sastapās. Džentlmenis pamāja ar galvu. Varenais spēkavīrs palēnināja soli un apstājās, it kā piepeši būtu sajutis vajadzību kaut ko uzēst vai iedzert. Viņa parādīšanās tavernas durvīs izskatījās pilnīgi pamatota.

—   Baltvīnu un kūpinātas mīdijas! — ienācējs rupjā balsī pasūtīja un apsēdās uz žēli čīkstošas taburetes pretim Kristoforam. Balss bija atbilstoša augumam. Liela galva, masīvs rumpis, spēcīgas rokas. It kā ar cirvi iztēstās sejas asie vaibsti un sasārtušo acu duļķainais skatiens nepārprotami liecināja par kesona slimību un skābekļa badu, par to, ka cilvēks simtiem reižu iegremdējies jūras dzelmē. Pierē virs deguna rēgojās apaļa rēta — nelaikā eksplodējušas detonācijas kapsulas pēdas.

—  Kas vajadzīgs? — Ciklops tieši noprasīja, netērēdams laiku diplomātiskiem ievadiem.

«Pēc tautības itālietis, pēc pases ASV pilsonis, vecums— trīsdesmit trīs, desmit gadu dienesta stāžs ASV jūras kara flotē, specializējies zemūdens spridzināšanā,» Kristofora atmiņā gluži kā datora monitorā atplaiksnījās sarunbiedra anketas dati. «Iesaistīts Centrālās izlūkošanas pārvaldes speciālo uzdevumu izpildīšanā.»

—   Kas vajadzīgs? — dziļūdens sprādzienu speciālists nedraudzīgi atkārtoja jautājumu un palūkojās apkārt. Viņš joprojām turpinātu dienestu flotē, ja deviņdesmit pirmajā gadā «Cosa nostra» nebūtu mēģinājusi savu tautas brāli iesaistīt narkotiku transportēšanā. Ciklops atteicās, tāpēc viņam tika pasludināts nāves spriedums. Bet viņš negribēja mirt, viņa vietā galu dabūja divi Sindikāta vīri, un viņš aizbēga no valsts, paslēpās Grieķijā, kur tagad ik dienu un ik stundu gaidīja sveicienu dzimtajā valodā, kuram sekotu šāviens galvā. Organizācija nepiedod savu biedru izlietās asinis un nekad nepārtrauc meklēt atkritējus.

—  Gribu piedāvāt darbu, Džuzepe, — Kristofors miermīlīgi atbildēja. — Ļoti labi apmaksātu darbu.

Kaut ari Ciklops piederēja pie Centrālās izlūkošanas pārvaldes salu rezidentūras tīkla Grieķijā, viņš ļoti negribīgi izpildīja uzdevumus, kas gandrīz vienmēr bija saistīti ar varbūtēju atmaskošanu. Tomēr pilnīgi saraut attiecības ar «Firmu» viņš baidījās, jo tādā gadījumā ļoti reāla kļūtu iespējamība izdzirdēt liktenīgo sveicienu. Grigoriadis zināja, ka Ciklops vēlas sakrāt naudu, lai varētu saraut visas saites ar pagājušo dzīvi, noslēpjoties ne tikai no «Cosa nostra» slepkavām, bet arī no valsts izlūkdienesta.

—  Tu saņemsi pamatīgu summu, bet galvenais — tevi neviens neredzēs, — Kristofors turpināja, — tāpēc ka tev būs jāstrādā zem ūdens.

Stingajā sejā nepakustējās ne muskulītis. Tavernas saimnieks nolika uz galda trauku ar garšīgi smaržojošām mīdijām un pudeli vīna. Ciklops kāri izdzēra pirmo glāzi.

—  Labi, klāj vaļā, — viņš noburkšķēja. Praktiski tas nozīmēja piekrišanu.

Kamēr Džentlmenis klāstīja Ciklopam uzdevuma būtību, ģenerālis Verļinovs devās izlūkgājienā. Viņš nogaidīja piemērotu brīdi: zinādami, ka saimnieks drīzumā neatgriezīsies, kalpotāji svinēja Oresta dzimšanas dienu. Sēdēdams verandā, Verļinovs dzirdēja, kā lejā virtuvē šķind pudeles, skan tosti. Balsis kļuva aizvien skaļākas, vārdi juceklīgāki, un pēc kāda laika sākās dziedāšana…

«Laiks doties ceļā,» viņš nosprieda un piesardzīgi pameta māju. Tumšais sporta tērps, kuru viņš parasti uzvilka izskrējienos, bija ideāli piemērots iecerētai operācijai, melno adīto cepurīti nepieciešamības gadījumā varēja pārvilkt pār seju: tās apakšējā, atlocītajā malā viņš bija izgriezis caurumus acīm. Gabaliņu paskrējis pa ierastajām taciņām, Verļinovs no slēptuves izvilka nazi, virvi, kabatas bateriju un mūķīzerus, pēc tam pa citu maršrutu zagšus atgriezās piestātnē.

Krastā stāvēja liels, no baltiem akmeņiem mūrēts an- gārs ar dēļu laipām, kas iestiepās tālu jūrā. Pa laipām angārā vakaros ievilka kuteri un laivu, tajā glabājās ari jahtas rezerves buras. Intuīcija Verļinovam teica: ja viņa aizdomas ir pareizas, tieši šeit jābūt ari tam, ko viņš meklē.

Stiprās dzelzs durvis bija aizslēgtas ar smagu piekaramo atslēgu. Verļinovs atslēgas caurumā iebāza mūķīzeri, mēģināja vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Slēdzene nepadevās. Šāds darbs prasa pastāvīgas praktiskas iemaņas, bet Verļinovs pēdējo reizi bija trenējies pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Sodīdamies viņš mainīja tērauda stieplīšu izejas leņķi un kārtību, mēģināja atrast gala kāsītim vajadzīgo virzienu… Sirds dauzījās kā negudra, smaguma sajūta pakausī liecināja par paaugstinātu asinsspiedienu. Kuru katru bridi kāds no sargiem varēja nonākt krastā, turklāt cilvēks, kas grābstās gar aizslēgtām angāra durvīm, katrā ziņā piesaista ikvienas garāmbraucošas laivas uzmanību. Šādas avantūras ir pa spēkam tikai jauniem izlūkiem — leitnantiem, vecākajiem leitnantiem, kapteiņiem… Nevienam saprātīgam cilvēkam nevarētu ienākt ne prātā «izlaist arēnā» ģenerāli, kas jau pārkāpis pāri piecdesmit gadu robežai un pēdējos desmit gadus pavadījis kabineta darbā.

Verļinovs noslaucīja nosvīdušo pieri. Gribējās visu pamest, pasūtīt pie joda un atgriezties villā, līdz zināmam laikam saglabāt drošo viesa statusu. Bet viņš zināja, ka pat visgrūtākajās, pat bezizejas situācijās jācīnās līdz galam. Kaut vai par vienu soli jāapsteidz iespējamais pretinieks. Viņš spēcīgi piespieda stieplītes, strauji pagrieza… Nekā! Tad mūķīzerus viegli saņēma starp pirkstiem un milimetru pa milimetram grieza riņķī. Beidzot noskanēja knikšķis un atslēga atvērās. Verļinovs ielīda angārā un aizvēra durvis.

Telpā bija tumšs, viņš iespīdināja baterija, un tievs, spilgts staru kūlis apgaismoja takelāžas kaudzi, dažādas kastes, resnas virves ripuļi, spīdīgu slīdkutera sānu… Lēni iedams uz priekšu, Verļinovs appētīja visus priekšmetus. Vairākas glābšanas vestes, koši oranži boju konusi, piekarināms glisera motors, mucas ar degvielu, kannas ar motora eļļu…

Virtuvē turpinājās svinības, taču bija manāms, ka tās pamazām pārvēršas par drūmu, nepārtrauktu žūpošanu. Šādos brīžos atmosfēru var izlādēt sieviešu apciemojums, policijas ierašanās vai banāla izkaušanās. Ievest villā sievietes drīkstēja tikai saimnieks, tādēļ visiem četriem plītētajiem par lielām sirdssāpēm šis variants atkrita. Policija bija tuvumā: Jordanidis un Vlaks gaidīja tumsas iestāšanos, lai sāktu rīkoties, bet dzīrotājiem par to nebija ne jausmas. Atlika tikai pēdējais…

Izraudzīdamies upuri, Orests pārlaida drūmu skatienu saviem pudeles brāļiem.

—  Kāpēc tu pameti posteni? — viņš draudīgi jautāja.

—  Kas, vai es? — Nīkons brīnījās. — fu pats mani atsauci!

Nīkons bija gados visjaunākais, tādēļ Orestam likās

vislabāk piemērots rēķinu kārtošanas paraugdemonstrējumam.

—  Kāpēc tu pameti posteni? — Orests uzkliedza vēlreiz, piecēlās un zvēla Nīkonam pa galvu, taču netrāpīja, tāpēc, zaudējis līdzsvaru, uzkrita uz galda.

—  Kas tev lēcies! — Nīkons uzslējās stāvus un paķēra no galda nazi. Viņa seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem, acis meta zibeņus. Jā gan, puisis vēl bija jauns, bet kļūt par upurjēru viņam nenāca ne prātā. Taču Orests nebija paradis atkāpties, roka piešāvās pie pudeles, pirksti ar ierastu kampienu apņēma tās kaklu.

—  Nomierinies, Orest! — Gurijs iesaucās, satvēra kaņšļa delnu un piespieda to pie galda virsas.

—  Bet tu, — viņš pavēlēja Nīkonam, — apstaigā teritoriju, noej lejā uz piestātni, ja ieraugi jahtu, dod ziņu!

Ar pūlēm valdīdams drūmo spēkavīru, viņš izdvesa:

—  Tā būs labāk.

—   Rimstieties! — Artemijs uzsauca, iejaukdamies ķildā. — Saimnieks atgriezīsies rīt no rīta. Kāpēc spēlēt teātri? Met nost nazi, noliec vietā pudeli…

—  Pret mani ar tuteni? — Orests nerimās. — Es tev sprandu apgriezīšu!

Paraustījis plecus, Nīkons izgāja ārā un pāri pagalmam nedrošiem soļiem pa kāpnēm devās lejā uz piestātni. Bet nazi viņš joprojām stingri turēja plaukstā.

Pēc minūtēm piecpadsmit Verļinovs atrada to, ko meklēja. Kaktā aiz jauna jahtas motora, rūpīgi pārklāts ar brezentu, uz stumjamiem ratiņiem gulēja zemūdens skuteris. Tas pats, ar kuru viņš bija piestājis Tinas krastā, tas pats skuteris, kas, pēc vecā drauga Kristofora apgalvojuma, guļ dziļā jūras dzelmē, nepieejamā klinšu plaisā. Skuteris ir neapstrīdams lietisks pierādījums. Kristofors nolēmis to saglabāt, tādēļ jāsecina, ka viņš vēlas to izmantot… Pat visļaunākie ģenerāļa pieņēmumi sāka apstiprināties.

Rīkodamies vairāk intuitīvi nekā ar apdomu, viņš noskrūvēja skutera degvielas tvertnes vāciņu, pielika bateriju pie tvertnes kakla un laivu sašūpoja. Pašā dibenā salīgojās plāna ļoti augstvērtīgas petrolejas kārtiņa. Tieši tāda pati degviela tiek izmantota arī gliseriem… Viņš pārbaudīja apkārtējo mucu saturu. Dīzeļdegviela… Atkal dīzeļdegviela… Ā, šeit ir tieši tas, kas vajadzīgs! Tikai jāsameklē pārliešanas šļūtene…

Drīz vien degvielas strūkla čurkstēdama sāka tecēt individuālā transporta līdzekļa tukšajā tvertnē. Sākumā tā radīja skaļu troksni, Verļinovam pat šķita, ka tas dzirdams visā plašā apkārtnē. Tvertne kļuva aizvien pilnāka un pilnāka, bet skaņa pamazām pieklusa. Tiklīdz gaismas atspulgā parādījās degvielas līmenis, Verļinovs uzpildīšanu pārtrauca.

«Jātiek prom,» prātā iešāvās bažīga doma. «Puiši varbūt jau attapušies, turklāt Kristoforam, ja viņš atgriezies, radīsies nelabas aizdomas…»

Ģenerāla satraukumam bija pamats. Sasniedzis piestātni, Nīkons izdzirdēja troksni angārā un ieraudzīja, ka tā durvis ir vaļā. Nezināmo ļaundari viņš gribēja iedzīt sprostā, bet Verļinovs tālredzīgi atslēgu bija paņēmis sev līdzi, tāpēc Nīkons izraudzīja novērotāja pozīciju biezā krūmājā un sāka nepacietīgi gaidīt, ar sasvīdušu plaukstu glāstīdams gludo naža spalu. Orestam un tiem pārējiem viņš tagad parādīs, kas vismodrāk stāv sardzē!

Pavērto durvju ailā parādījās kāds tumšs augums. Nīkons saspringa, rokā, kas turēja nazi, ieplūda varens, draudīgs spēks. Divi lēcieni, un slīpi trītais asmens iedur- sies ļaundarim zem ribām. Bet ļaundaris uzvedās dīvaini. Noklabēja metāls, noskanēja atpakaļ atliktās atslēgas knikšķis. Tātacl tas nav parasts zaglis… Cilvēks pagriezās, ielas laternas gaisma iespīdēja viņam sejā. Nīkons tik tikko spēja aizturēt izbrīna saucienu: viņa priekšā stāvēja saimnieka draugs — misters Roberts Kordeils! Tas nu gan būtu numurs, ja viņš amerikānim būtu iegrūdis dunci ribās! Bet, no otras puses, kāpēc viņam tumsas piesegā jākrāmējas pa angāru? Te kaut kas tomēr nav kārtībā… Būs labāk, ja par visu redzēto pastāstīs Kristofora kungam.

Paslēpis kramplauža rīkus, Verļinovs atgriezās mājās. Virtuvē turpinājās skaļš strīds; neviena nepamanīts, viņš ielavījās savā istabā. Ekspedīcija bija beigusies veiksmīgi. Tiesa gan, rokas un kājas joprojām trīcēja, sirds strauji dauzījās, gribējās iedzert… Toties viņš bija uzzinājis kaut ko ļoti svarīgu: draugs Kristofors viņu tur uz āķa! Atļāva pilnīgu rīcības brīvību, pēc pirmā lūguma izgādāja pasi, ieroci, bet pats… Ak jā, ierocis…

Ar ierastu kustību viņš izvilka no maksts mauzeri, izlādēja to, trīs paņēmienos noņēma aizslēgu, mazliet pagriezis, izkratīja uz plaukstas stobru, pa izsviedēja lodziņu paskatījās uz aizslēga priekšējo griezumu, kura vidū ir caurumiņš un tajā paslēpies dzelksnis. Kad gailis krīt no kaujas zoba, dzelksnis uz mirkli izlec un ar cirtienu iedzeļ patronas kapsulai. Tā jābūt, ja ierocis ir lietošanas kārtībā. No otra gala iebāzis zobu bakstāmo, Verļinovs uzspieda uz uzvilktā belzeņa un bīdīja to atpakaļ. Taču dzelksnis neizlēca, atverē pavīdēja tikai metāla lūzuma vieta. Mauzeris bija derīgs vienīgi sīku naglu dzīšanai.

Nekas… Tas atraisa rokas. Karā kā jau karā! Viņš izdzēra glāzi martīni ar toniku. Uzbudinātajās smadzenēs radās jautājumi un atbildes uz tiem, uzplaiksnījās paša un citu rīcības varianti, dzima operāciju plāni… Verļinovs saprata, ka neaizmigs. Patentētās miega zāles gulēja kabatā. Kā būtu, ja izmēģinātu to iedarbību… Sagatavojis dzēriena otru porciju, ģenerālis tajā iemeta bezkrāsainu pilulu. Mazā bumbiņa pārvērtās par duļķainu mākonīti, kas pēc dažiem mirkļiem izšķīda. Sarkanvīnā, ko iecienījis Kristofors, preparāts izšķīdīs nepamanīts.

Šo glāzi Verļinovs dzēra kā īsts degustators: maziem malciņiem, katru līdz galam izgaršodams. Nekāda piegarša nebija sajūtama. Pabeidzis dzert, viņš noņēma pulksteni, apsēdās klubkrēslā pie loga un sāka sekot minūšu rādītājam. Pirmās miega pazīmes parādījās pēc piecām minūtēm: domas nomierinājās, ķermenis atslābinājās, viņš saldi nožāvājās un pārgāja uz gultu, kur turpināja eksperimentu horizontālā stāvoklī. Snauda uzvēdīja maigiem viļņiem, bet ciparnīcu viņš redzēja vēl desmit minūtes un paspēja nospriest, ka pārejas laiks jāsaīsina. Pēc tam pulkstenis izkrita no rokas un apziņa iegrima glāstošos miglas lēveros. .

Pa to laiku sāka rīkoties Vlaks un Jordanidis. Pirms dažām stundām viņi bija ieņēmuši novērošanas pozīciju klints ragā virs villas un ar binokli rūpīgi izpētījuši situāciju. Jahtas piestātnē nebija, sargi žūpoja, vienīgā vieta, kurā viņi varēja iekļūt, bija angārs jūras krastā. Kad iestājās krēsla un Grigoriada viesis bija atgriezies no ikvakara skrējiena, policists un pretizlūks devās uz izraudzīto mērķi.

—   Kur tas dzērājs palika? — Andreass ievaicājās. — Ka tikai viņš mums nepamaisās pa kājām.

—   Diez vai, — Vlaks atbildēja. — Droši vien aizčāpo- jis pēc šņabja. Nostājies pagriezienā, ja ieraugi viņu vai kādu citu, iesvilpies!

Pats Vlaks ar universālu mūķīzeri rokā piegāja pie angāra durvīm. Viņa darbarīks bija nesalīdzināmi pārāks par Verļinova pašdarinājumu, turklāt viņam bija arī daudz labākas iemaņas, tāpēc atslēga atvērās tūlīt, it kā mūķīzeri noturēdama par savu radinieku. Speciāla kabatas baterija, kas nebija lielāka par zīmuli, deva spēcīgu staru kūli, tāpēc pa piekrauto telpu lēkāja spilgts gaismas plankums. Pretizlūka uzmanību piesaistīja izlietas degvielas smaka. Viņš sāka iet uz to pusi, no kuras smaka izplatījās pa visu telpu. Staru kūlis tagad meta noteiktus un mērķtiecīgus apļus, kas kļuva aizvien mazāki, kamēr gaismas plankums atdūrās pret pelēki zilganu cigāru, kas bija apmēram divus metrus garš un pusmetru resns. Zem aizsargsieta trīslāpstiņu dzenskrūve, vertikāla un horizontāla stūre, balsta rokturi ar vadības detaļām… Tas bija zemūdens diversanta skuteris!

Vlaks savu atradumu aplūkoja lietišķi un rūpīgi. Iespiedums, daži skrambājumi, priekšgalā ar melnu krāsu uzvilkts cipars 3. Tieši tādu numuru automātiskā fotokamera fiksējusi uz nogrimušās speciālās zemūdenes sāna. Strauji pabāzis roku zem jakas, viņš izvilka miniatūru fotoaparātu. Klakš! Vēl viens gaismas zibsnis pāršķēla tumsu. Nīkons, kas bija paslēpies pie durvīm, atlēca atpakaļ.

Noglabājis aparātu, pretizlūks ja grasījās iet prom, bet piepeši viņu pārņēma tāda sajūta, ka darbs nav padarīts līdz galam, tāpēc palika stāvam. Viņš kavējās, jo bija pieradis uzticēties savai nojautai. Un tūlīt atskārta, kas viņu aizturējis. Svešas valsts zemūdens skuteris pieder pie objektiem, kas rada draudus Grieķijas drošībai. Nesen piepildīta tā degvielas tvertne. Nav zināms, kas to darījis, nav zināms, kāpēc tas darīts, taču diversijas līdzekļa sagatavošana kaujas gatavībai pastiprina draudus republikai. Tas nozīmē, ka nepieciešams to neitralizēt.

Saņēmis bateriju starp lūpām, Vlaks piegāja pie paša tērauda cigāra, uztaustīja degvielas tvertni un noskrūvēja tās vāku. Tad satvēra rokturus un ar vienu rāvienu sagāza skuteri uz sāna. Petroleja lija ārā pa visu korpusu un, klusi pakšķēdama, pilēja uz betona grīdas. Vēl viens rāviens, tvertnes kakls pagriezās uz leju, un degviela izlija uz grīdas spēcīgā strūklā. Bet tai pašā mirklī pretizlūks sajuta, ka viņu apņem biezi, kodīgi tvaiki, viņš aizturēja elpu un sāka piesardzīgi kāpties atpakaļ, drudžaini domādams, vai kurpju pazolēs nav naglas, kas varētu izšķilt nāvējošu dzirksteli…

Baterijas stars klīda kā pa biezu miglu, un Vlakam uzmācās drūma doma: kas notiks, ja sasprāgs spuldzīte… Viņš nomāca vēlēšanos piespiest slēdža podziņu: kontaktu atvienošanas mirklī var rasties dzirkstele… Viņš atmuguriski soli pa solim kāpās atpakaļ uz durvīm, nesajuzdams sastingušos žokļus. Mute bija pilna rūgtu siekalu, tās tecēja lejup pa tievo, detonatoram līdzīgo baterijas korpusu un pilēja uz drēbēm, bet apziņa šo nejaukumu neskaidri fiksēja kā tālu blakus parādību, savām gara acīm viņš skatīja trakojošas liesmu mēles, kurās bezpalīdzīgos krampjos mokās melna, pārogļojusies lelle… Vlakam likās, ka pagājusi mūžība, iekām viņš izkļuva laukā, ļoti piesardzīgi aizvēra durvis un izslēdza bateriju, kas vairs nebija līdzīga detonatoram.

«Man paveicās,» viņš nodomāja, dziļi ieelpodams spirgto jūras gaisu un aizturēdams vemsanas refleksu, ko bija radījuši vai nu petrolejas izgarojumi, vai arī pārdzīvotās bailes.

Bet pretizlūka veiksme ar to beidzās, tāpēc ka šajā brīdī ar nazi izstieptā rokā no tumsas izlēca Nīkons, kas vēl bija paģirains un pilnīgi apstulbis no negaidītajiem svešiniekiem, kuri bezkaunīgi saimniekoja viņa apsargājamā villā. Vlaks paguva izvairīties un ar profesionālu paņēmienu iebelza Nīkonam pa balseni. Puisis saļima kā bezveidīgs maišelis.

—  Liekas, viņš ir beigts, — konstatēja Jordanidis, kas bija piesteidzies pie notikuma vietas. — Draņķīgs iznākums…

—  Pašaizsardzība, — pretizlūks atsaucās, nesekmīgi mēģinādams apslēpt uztraukumu. — Vai redzi, kas viņam rokā? Vēl mirklis, un es būtu izķidāts!

—  Tev taisnība, bet mēs esam nelikumīgi ienākuši privātā teritorijā. Tātad par pašaizsardzību nevar būt ne runas… Nezinu, ko lai rakstu ziņojumā…

—   Neko neraksti! — Vlaks dzedri noteica. — Ej atpakaļ uz turieni, kur stāvēji.

Bridi vilcinājies, policists tomēr izpildīja pavēli.

—   Nudien nezinu, kā tu izkulsies no šīs ķezas, — viņš promiedams vēl izmeta pār plecu.

Bet pretizlūks itin labi zināja, kā izkļūt no šaubīgām situācijām. Palicis viens, viņš aizvilka līķi uz piestātnes malu un iegrūda ūdenī. Neskanīgs šļakstiens, un jūra virs miroņa aizvērās. Problēma bija atrisināta.

Tagad vajadzēja ātri no bīstamās vietas tikt prom. Iegūtās ziņas attaisno zaudēto laiku un enerģiju. Vienīgi negadījums ar sargu bojāja viņa garastāvokli. Bet operatīvajā darbā šādas piedevas nav novēršamas.

* * *

Vienmēr, kad tiek gatavota kāda speciāla operācija, kas saistīta ar likvidēšanu, ir labāk, ja izpildītājs ir personīgi ieinteresēts rezultātā. Tādēļ operācijai «L» Grieķijā tika izraudzīts majors Pļesko. Savā laikā ģenerālis Verļinovs majoru bija novedis gandrīz līdz nošaušanai, tagad pilnīgi dabiska vēlēšanās noslēgt rēķinus sakrita ar dienesta uzdevumu, un šī sakritība garantēja gandrīz simtprocentīgu izdošanos.

Operācija «L» pēdējos gados tika praktizēta ārkārtīgi reti, un fiziskās ietekmēšanas apakšnodaļas priekšjiieks gatavojās komandējumam gluži kā pirmo reizi. No Ārējās tirdzniecības ministrijas viņš saņēma īstu dienesta pasi, viņam tika izsniegta viena mēneša vīza, Krievijas sūtniecības militārais atašejs rezervēja viesnīcu Atēnās un veica visus nepieciešamos sagatavošanas darbus.

Vislielākās grūtības majoram Pļesko radīja instrumentu izvēle. Operācijas apstākļi nebija zināmi, vajadzēs orientēties konkrētā situācijā, tādēļ katram gadījumam viņš izvēlējās universālo komplektu: Dragunova snaiperšauteni ar spēcīgu optisko tēmēkli un klusinātāju, «bultiņu», ko lieto mazā distancē, trīs mīnas — magnēta ripas zābak- ziedes kārbiņas lielumā, vērstās darbības fugasu, kas izskatās pēc akmens, lielu, dārgu pildspalvu, kas dod simtiem šķembu, ko rentgens nevar noteikt. Komplektā bija ari somiņa ar trim dažādas konsistences indēm — kontakta inrfi, gāzveida un šķidro indi.

Visi ieroči tika salikti izturīgā koka kastē, turklāt šauteni atsevišķā nodalījumā noguldīja uz atsperīgas pamatnes. Kasti apkala ar tērauda lenti, apsēja ar stiepli un apšuva ar brezentu, bet virspusē uzspieda kā speciālo Krievijas diplomātiskā pasta, tā ari Ārlietu ministrijas zīmogus, kas sargāja saturu daudz drošāk nekā lente, stieple un brezents.

Pļesko pēc dabas bija pedants, tāpēc izpētīja notiesātā fotoattēlus, viņa ārējo pazīmju un paradumu aprakstus.

Ar sabiedrības «Aeroflot» agro reisu uz Atēnām izlidoja maza auguma, neievērojama izskata vīrelis krunkainu, atmiņā nepaliekošu seju; muitas postenim viņš uzrādīja stipri novazātu koferīti ar personīgām mantām. Galvenā bagāža ceļoja atsevišķi.

Ceturta nodala

*

Aslans Idigovs atmodās ar smagu galvu un pretīgu, kaut arī jau pierastu garšu mutē. Pēdējos trīs gados viņš piedzērās gandrīz katru dienu, vecie vīri uz viņu skatījās greizi, bet neko neteica: brīvajā Ičkērijas republikā katrs dara to, ko grib, un to, ko var. Bet nacionālais gvardists var visu, ko grib. Mulla, protams, burkšķ par Korānu, bet Korāns taču sarakstīts sen aizgājušos laikos… Turklāt tajā vārds vārdā teikts, ka Allāhs ir žēlsirdīgs un visu piedod… To, kas notika vakar, vispār nevar saukt par grēkošanu: jaunākais Hamzajevs svinēja kāzas, bet kāzās katram normālam vīrietim jāiedzer uz mieru mājā un jaunlaulāto veselību. Tikai nelabojams svētulis nepaceļ glāzi. Par laimi, šādu cilvēku republikā paliek aizvien mazāk un mazāk.

Aslans apsēdās uz platas gultas, kas bija apldāta ar novalkātu, ilgi nemazgātu veļu, un palūkojās apkārt. Viņš bija gulējis ar visām virsdrēbēm — saņurcītu kamuflāžas kombinezonu, pat augstos šņorzābakus nebija noāvis. Žēl, vakar netrāpījās neviens sievišķis! Šis zaļknābis Hamzajevs noķēris tīri glītu skuķi… Labi, paskatīsimies, kā būs… Hamzajevi nebija īpaši iepriecināti, kad viņš parādījās svinībās. Ne jau tāpēc, ka nebija ielūgts: kāzās ikviens pašu ciema cilvēks ir mīļš viesis, turklāt viņš taču ir pat attāls radinieks. Pie visa vainīga pagātne… Svētuļi! Toreiz visi kā vienā balsī kladzināja, ka viņš apkaunojis dzimtas godu. Ja nebūtu tagadējie jaunie laiki, viņi vakar ar kaunu būtu padzinuši bijušo cietumnieku, viņi pat acis neuzmeta bagātīgajām dāvanām — pilnai saujai gredzenu, ķēdīšu, kulonu… Lai gan jāpiebilst: ja nebūtu šo jauno laiku, viņš joprojām dzīvs pūtu Nauru kolonijā, deldēdams divdesmit gadu sodu un pat nesapņodams par kāzām, kamuflāžu un ieročiem…

Automāts gulēja uz grīdas pa ķērienam. Piesērējušais stobrs kodīgi smirdēja pēc pulvera uzdeguma, magazīna bija tukša. Kas gan tās par kāzām bez šaudīšanās! Senāk, kad tikko bija sagrābti krievu arsenāli, katram nopirktam automātam deva līdzi trīs ragus ar kaujas patronām un vienu ar tukšām. Tukšās patronas nezin kāpēc drīz izsīka. Vai nu to bija mazāk, vai arī vairāk ar tām šaudījās. Var jau salutēt ari ar kaujas patronām, tikai saimniekiem tas diezin kā nepatīk: lodes bojā griestus, sakapā jumtu… turklāt rikošeti… Pagājušajā mēnesī nogalināja Ali Sov- genovu — lode atlēca no gāzes vada un trāpīja viņam tieši galvā. Nesen kādam līgavainim atrāva ausi, kas tie bija par smiekliem! Visi sastāja riņķī un jautāja: «Vai tikai ausi? Vai viss pārējais tev palicis? Pamatīgi pārbaudi!» Bet tas sēž ar apsaitētu galvu un atjoko: «Pats galvenais ir vesels, pietiks arī ar vienu ausi!» Kaut gan redzams: puisim nepavisam nav jautrs prāts — bāls kā krīts, viebjas… Turklāt varēja zaudēt ari pašu galveno, viņam stipri paveicās, tā bija laimīga sagadīšanās.

Pirmais, ko izdarīja Idigovs, kad bija piecēlies no gultas, — pielādēja magazīnu, pārbaudīja rezerves. Vienu viņš bija izšāvis, otru, kā pienākas, atstājis neparedzētam gadījumam. Tātad — kaut ari dzer, tomēr prātu nenodzer.

«Tu esi brašs zēns, Aslan!» viņš sevi uzslavēja.

Iedams pa notašķītu, atkritumiem, tukšām pudelēm un konservu kārbām piemētātu parketa grīdu, Aslans piegāja pie liela trimo grieztā ozolkoka rāmī. Paša attēls viņam ļoti nepatika: saņurcītas drēbes, uzblīdusi seja, izspūruši mati, netīri, ilgi neskūti sari, ko nevar saukt par bārdu, duļķains, bezjēdzīgs skatiens.

Smulis — no zemapziņas dzīlēm iznira nicinoša iesauka. Tā viņu saukāja zonā. Tur necieš izvarotājus un, kā likums, pieskaita tos pie padibenēm… Atcerēties pagātni viņš negribēja, turklāt tagad viņam bija automāts. Viņš atvēzējās un nodevīgajam spogulim zvēla ar laidi, tas sašķīda sīkās šķembās. Smuļa vairs nav! Lielās, bagātīgi iekārtotās, bet ārkārtīgi nolaistās mājas pirmajā stāvā dižojās varenais Vilks.

Tieši tāds, kāds redzams suverēnās un neatkarīgās Ičkērijas zaļajā karogā. Par Vilku nosaukts arī automāts, ko republikā izgatavo suverenitātes un neatkarības aizstāvēšanai. Tiesa gan, vilka emblēmu nav atzinusi ne tikai atkarīgā Krievija, bet arī neviena cita pasaules valsts, un automāts, kurā iemiesoti modernās čečenu tehnoloģijas un konstruktoru domas sasniegumi, bez traucējumiem spēj izšaut tikai desmit patronu. Tomēr Idigovs, kas pats sevi bija iecēlis Vilka godā, par šādiem sīkumiem neuztraucās. Viņam pašam bija krievu kalašņikovs, un tas itin nemaz neaizvainoja viņa nacionālo pašlepnumu, bet diplomātijai un politikai viņš jau sen spļāva virsū.

Ar omoniešu saišu zābakiem brizdams pa skraukško- šajām drazām, Vilks gāja uz durvīm. Viņam nebija zēl saplēstā spoguļa, viņam nekā nebija žēl — ne mājas iekārtas, ne pašas mājas. Kuru katru brīdi viņš var šo māju nodedzināt un pēc sirds patikas izraudzīties citu. Krievi, armēņi un pārējie citticībnieki mazpamazām tiek izspiesti no republikas, mājas un dzīvokļi atbrīvojas. Turklāt tos, kas īpaši ietiepjas, var paskubināt… Šajā pamatīgi būvētajā ķieģeļu mājā ar savu ģimeni dzīvoja tas krievs, kas bija redzējis, kā viņš meiteni ievelk meža joslā. Tiesā viņš bija galvenais liecinieks. Muļķis tāds, paļāvās uz savu Krieviju, uz savu likumu, cerēja, ka Šmulis izlaidīs garu aiz dzeloņdrātīm! .Bet šeit nav Krievija, šeit ir Cečņa ar saviem likumiem…

Kad visus zekus [15] izlaida brīvībā, Vilks kopā ar desmit biedriem iegāja pie galvenā liecinieka… Tagad viņš bija tiesātājs, un nekādi Krievijas likumi viņu netraucēja. Krievs izvalbīja acis, ieraudzīdams apbruņotu vienību,

sieva sāka vaimanāt, bērni sabēga kaktos. Puikam gadi desmit, meitai — divpadsmit, tikpat cik tai, ko viņš toreiz ievilka mežā… Katrs izvēlējās izvarojamo pēc savas gaumes. Sievu piesēja pie platas gultas, meiteni noguldīja uz galda, puiku tieši uz grīdas… Saimniekam iebelza ar laidi pa galvu, ari viņu izčakarēja, taču galvenokārt apstrādāja meiteni un saimnieci. Zeķi bija izbadējušies, katrs nodrātējās vismaz četras piecas reizes. Meitēns neizturēja, atstiepa kājas, ari saimniecei sāka tecēt asinis, viņu vajadzēja nožņaugt. Puiku aizveda nezināmā virzienā, bet galvenajam lieciniekam Vilks pats savām rokām nogrieza galvu, rau — gaitenī no asinīm vēl palicis plankums…

Iznācis laukā, Vilks devās uz privāto kafejnīcu, kur gvardistus ēdināja un dzirdināja par brīvu. Tur jau sēdēja cilvēku divpadsmit, kā parasti, ar automātiem, apkārušies ar granātām un patronlentēm.

—  Salām!*

—  Salām!

Viņš ar visiem sarokojās, bet ar zonas draugu Ali samutējās.

—   Ko tu darīsi? — Ali apvaicājās.

—   Iešu uz vilcienu, — Vilks atbildēja, ar pirkstiem paņemdams gabalu vārītas aitas gaļas. Strauji iebāzis to mutē, viņš ar nazi no piālas izzvejoja glumu, mīklai līdzīgu rombiņu, paviļāja to pa asu mērci un, norijis tūlīt pēc gaļas kumosa, uzdzēra virsū spēcīgu buljonu. — Laba susla. — Viņš apmierināts atraugājās un ielēja sev pusglāzi degvīna. — Uz kurieni jūs dosieties?

—  Vispirms uz miliciju. Jāizpegtī Hasana brālis.

—  Par ko tad šo?

—  Nezinu. Arī Hasans nezina. Nāc mums līdzi, uzprasīsi. Mums vismaz seši vajadzīgi, lai menti neko neuzsāktu.

—   Neko viņi neuzsāks.

7-196

—  Tā izskatās, — Ali piekrita. — Bet drošs paliek drošs: jo vairāk cilvēku, jo labāk.

*S a 1 ā m ! (ambu v.) — Miers!

193

—  Cik tagad pulkstenis?

AI i iesmējās.

—   Ko, tev nav naudas pulkstenim?

—  Sasitu, — Vilks vienaldzīgi atteica. — Cik tad ir?

Joprojām smiedamies, Ali uzrotīja piedurkni.

—  Izvēlies!

Uz Ali rokām no delnas līdz pat elkonim tikšķēja, zuzēja, mirkšķināja ciparus un bez skaņas raustīja ciparu rādītājus seši pāri kvarca, mehānisku, elektronu pulksteņu.

—   Dod šo…

Vilks pielāgoja jauno mantu.

—  Tātad nāksi?

—   Iesim! Līdz vieniem pagūsim.

—   Kur tev jāsteidzas? Vilciens nāk vakarā.

—   No vieniem līdz diviem pa vadu laidīs deviņdesmit piekto. Ruslans Tepkojevs grib papildināt krājumus, apsolīju palīdzēt.

—  Tepkojevs? Magometa brālis?

Vilks pamāja ar galvu.

—  Visa Maskava ir viņa rokās! — Ali godbijīgi iesvilpās.

—  Drīz es došos pie viņa, — Vilks ieteicās, nespēdams atturēties no dižošanās. — Viss jau izlemts, gaidu tikai signālu. Tur ir kāda nopietna lieta…

—   Pati nopietnākā drīz sāksies šeit, — Ali sacīja un noslaucīja galdautā taukainās rokas. — Tur Maskavā dzīvodami, nepalaidiet to garām!

—  Kā tu tiksi līdz Maskavai? — Sarunā iesaistījās Hasans, gara auguma, gadus četrdesmit vecs vīrs noskūtu galvu.

—  Aizbraukšu ar vilcienu.

—  Vai tad netvarsta?

—   Kāpēc lai mani tvarstītu?

—  Tie nu gan ir muļķi! — Hasans brīnījās. — Ja krievi mūsējos padzītu no Maskavas, ja mūsējiem atņemtu dzīvokļus, mašīnas, vai tad mēs viņus pie sevis ielaistu?

—   Mēs esam mēs, bet viņi ir viņi, — Ali pamācoši atbildēja. — Mēs esam īstās ticības cilvēki, bet kas ir viņi? Labi, iesim!

Hasana brālis tika atbrīvots ļoti ātri. Viņi piegāja pie

rajona nodaļas, nostājās barā, Ali un Hasans iegāja iekšā, pēc brīža dežurants pa lodziņu palūkojās ārā, un pēc piecām minūtēm no ēkas iznāca gara auguma vīrietis noskūtu galvu — pilnīga Hasana kopija.

—  Automātu neatdeva, maukas tādi! — viņš lamājās. — Saka: atnāc rīt, priekšnieka pašreiz nav. Atnākšu kā likts!

—  Par ko tevi paņēma? — Aslans atbrīvotajam jautāja, sūkādams sūrstošos pirkstus. Acīmredzot vakardiena nav pagājusi bez kautiņa, bet tas viņam nav palicis atmiņā.

—  Ne par ko! — uzrunātais dusmās atsaucās. — Braucam ar zēniem džipā, priekšā stāv viena grabaža — trijnieks vai sešinieks… Tad es joka pēc pa to nolaidu kārtu… Akurāti, nevienam netrāpīja. Bet viņi neatdod automātu!

—   Lai velns parauj to automātu, dabūsim citu! — Hasans noteica un uzsita brālim uz pleca, ka noblīkšķēja vien. — Iesim, atzīmēsim tavu atbrīvošanu, bet pēc tam pačamdīsim krievus.

Aizbildinādamies ar neatliekamām darīšanām, Vilks atteicās no gaidāmās izpriecas. Kāds gvardists ar džipu, kura salonā bija uzstādīts lielkalibra ložmetējs, viņu pieveda pie trīsstāvu mājas ar milzīgu parabolisko antenu uz jumta. Tur viņš pārsēdās tumšas ķirškrāsas mersedesā — lepnumā starojošā Ruslana jaunajā automašīnā, un pēc brītiņa viņi jau joņoja ārā no Gudermesas.

Pēc divdesmit minūtēm mersedess neliela ciema nomalē piebrauca pie metru resna naftas vada, kas stiepās no apvāršņa līdz apvārsnim. Varenās caurules sāni bija sadurstīti ar koka spundēm, 110 daudzām sūcās ārā asi smakojošs šķidrums, kas dažviet turpat iztvaikoja, bet citviet pilēja zemē, krādamies dažāda lieluma peļķēs.

7*

—  Spundes slikti nodrāztas, nepieguļ, — Vilks paskaidroja. — Tas ir bīstami. Pirms nedēļas daži zēni piepildīja tvertni, bet, tiklīdz palaida motoru, tvaiki eksplodēja, un visi četri sadega kopā ar mašīnu… Bija laba mašīna, pontiaks, pilnīgi jauna… Žēl! Un ņem vērā, ka var arī saindēties. Divus tādus nesen atrada — viens kā tārps izstiepies uz vada, otrs turpat pa zemi vāļājās. Vai visu sagatavoji?

195

—   Kā likts!

Ruslans pasmaidīja. Nupat dzirdētie briesmu stāsti viņu nebija aizkustinājuši, viņš domāja tikai par to, kā uzpildīt savu skaistuli. Puisis vēl zaļš, dumjš, tikko deviņpadsmitais apritēja. Aslans Idigovs neielaistos ar vinu darīšanās, ja viņš nebūtu Magometa brālis. Tā paša Nfa- gometa, kurš trīspadsmit gadu vecumā tiesas zalē sašāva kā sietu tēva slepkavu. Arī šis ir vīrs ar raksturu. Kāpēc viņam pašam jāmeklē benzīns? Pietiktu, ja kaut ar vārdiņu par to ieminētos vidējam brālim Abu, tas tūlīt atdzītu veselu cisternu. Nē, šis negrib kļūt par parādnieku, negrib zaudēt neatkarību… Pats savām rokām, tā ir drošāk!

—  Skaties un ievēro!

Izraudzījis neaiztiktu caurules posmu, Vilks to pamatīgi apzieda ar mazutu un tad uz melnās, lipīgās masas uzklāja vatētu vamzi, ko rūpīgi piegludināja. Vatenis cieši pielīmējās pie metāla.

—  Tas tāpēc, lai dzirksteles nepiekļūtu, — viņš paskaidroja un paņēma automātu. — Liec aiz auss — maz- kalibra automāts šai lietai neder, jāņem parastais AKM [16] .

Notēmējis uz vateņa vidu, Vdks izšāva.

Blaukš! Pār līdzenumu pārskrēja spalga, visiem pazīstama atbalss. Gaisā uzšāvās benzīna strūkliņa.

—  Dod šurp kannu, ātri!

Veikli darbodamies ar traukiem un laistīklu, Vilks piepildīja desmit kannas ar augstoktāna degvielu.

—  Spundi!

Gandrīz neapšļakstīdamies, viņš ar āmuru caurumā iedzina tikko izdrāztu koka puļķīti.

—  Tagad tas ir tavs caurums. Kad rezerves izsīks, pats zināsi, kas jādara. Grafiku viņi maina, bet mūsējie sūkņu stacijā vienmēr zina, kad padod septiņdesmit sesto, kad deviņdesmit trešo un kad dīzeli…. Deviņdesmit piektais nāk retāk, bet noķert var. Vai skaidrs?'

—   Paldies, Aslan, — Ruslans solīdi pateicās kā vīrs vīram. — Es pasacīšu Magometam, ka tu man palīdzēji.

Pienapuika runāja ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu. Idigo- vam tas nepatika, taču bija jāpacieš. Vecākā Tepkojeva atbalsts bija to vērts.

— Nodod brālim sveicienu, — jauneklis turpināja. — Pienācis signāls, ka jums jāaun kājas, tātad drīz redzēsieties. Taisnā ceļā ej viņam klāt. Tur tas spalvainais pērtiķis Leči visus atgaiņā, bet tu viņam pasaki, ka es tevi sūtu… Magometam es piezvanīšu.

Izsēdinājis Aslanu Gudermesā, Ruslans nomirkšķināja signālugunis un aizbrauca savās darīšanās. Bet Vilks sāka gatavoties vakara vilciena sagaidīšanai. Teherānas—Maskavas ātrvilciens Ziemeļkaukāza dzelzceļa Gudermesas iecirkni šķērsoja deviņpadsmitos divdesmit. Vairākas reizes nedēļā tas tika aplaupīts.

Laupīšana, bandītisms un citas kriminālas darbības suverēnajā Ičkērijas republikā bija galvenais eksistences līdzekļu iegūšanas veids. Tērgāšana par suverenitāti un neatkarību ir viens, bet šīs pašas neatkarības ekonomiskais nodrošinājums — pavisam kas cits. Ja lozungs «Cečņu čečeniem!» gūst virsroku un krievi, kas ir galvenie naftas, kā ari visas pārējās vietējās rūpniecības speciālisti, no republikas tiek izdzīti, nav jābrīnās, ka rūpnīcas un fabrikas apstājas. Ja vīri apkarinās ar ieročiem, augām dienām laukumos mītiņo un dzer bezmaksas šņabi, nekāda virsvērtība neradīsies un iedzīvotāju dzīves līmenis neglābjami mainīsies tikai uz vienu pusi, un nav jājautā, uz kuru.

Protams, nav jau slikti, ja, atbrīvojoties no Centra kontroles, var zagt un aiz kordona pārdot naftas produktus, atvērt valūtas rēķinus Rietumu bankās. Nav slikti, ja pilnīgi nesodīti ar krāsu kseroksiem var iespiest viltotu naudu un to realizēt nīstajā Krievijā. Ir ļoti izdevīgi no tām pašām Krievijas bankām ar viltotiem maksāšanas dokumentiem izpumpēt triljoniem rubļu. Ir izdevīgi vest uz neatkarīgo Ičkēriju tai pašā Krievijā nozagtās automašīnas, zeltu, krāsainos metālus, kažokādas, dārglietas, audio un videoaparatūru. Bet šāds noziedzīgs bizness bagātina tikai nelielu iedzīvotāju slāni.

Taču iedzīvotāju lielākā daļa krīt nabadzības aizā un meklē savus ceļus, lai savilktu galus kopā. Tieši tāpēc cauruļvads, kas stiepjas cauri Krievijai, mazajā, bet lepnajā valstiņā saspraudīts ar tūkstošiem puļķīšu, kas sadzīti ložu caurumos. Šā paša iemesla dēļ bieži jo bieži tiek aplaupīti kravas un pasažieru vilcieni, kas nāk no Krievijas.

Pašā Čečņā šādas lietas netiek uzskatītas par kriminālnoziegumu. Necilā auguma prezidents deklarēja: tauta nevar izdarīt noziegumus. Tātad, ja vilciena aplaupīšanā piedalās viss ciems, tā nav laupīšana. Tāpēc katra kaujas grupa, dodamās «uz darbu», aicina līdzi tuvākā ciema iedzīvotājus. Pietiks visiem! Lai gan katram savs: gvar- disti guvumu aizved ar kamaziem, turpretim ciema ļaudis — ar ratiem. Bet apmierināti ir visi.

Sākumā laupītāji baidījās pamodināt lāci: viens vilciens, otrs, desmitais — cik gan var? Ja nu piepeši ieved karaspēku vai ari izdara tāpat kā toreiz, kara laikā, kad visus aizsūtīja uz nezin kādu pasaules malu… It īpaši no izsūtīšanas baidījās vecie ļaudis, kas to bija izbaudījuši uz savas ādas. Bet viņi klusēja, neiebilda. Ja tā, no kā gan baidīties! Vilcieni tika apturēti katru dienu, dažkārt pat vairākas reizes diennaktī. Aplaupīto skaits jau sniedzās tūkstošos. Bet nekas nenotika… Preciniekus, kas veda īpaši vērtīgu kravu, pēdējā laikā nodrošināja ar apsardzi. Bet ko gan var iespēt desmits omoniešu pret apbruņotu pūli? Citu muļķības dēļ nevienam sargam negribas zaudēt dzīvību, pašauda gaisā — un viss. Bet pasažieru vilcienus pat ne izskata pēc neapsargāja.

Idigova kaujas grupai bez pretenzijām uz oriģinalitāti bija nosaukums «Islama vilki». Krievijas avīzēs šādi formējumi delikāti tika dēvēti par nemierniekiem, zemessargiem, pašaizsardzības vienībām vai ari nosaukti citos tikpat cēlos vārdos. Jebkurā civilizētā valstī «Islama vilkus» bez domāšanas uzskatītu par bandu. Septiņi grupas locekļi bija agrāk sodīti, pārējie bija šā vai tā noziedznieku pieredzi apguvuši vīri vai arī pelēcīgi, nevērtīgi cilvēciņi, kas mūžu vadījuši žūpodami. Plankumainie aizsargkrāsas kombinezoni un automāti viņiem bija nepilnvērtības kompleksa pārvarēšanas līdzeklis.

Banda sapulcējās pie dzelzceļa uzbēruma jau laikus — pulkstenis vēl nebija seši. Pūta ass vējš, vīri iekūra ugunskuru, iedzēra pa šņabītim, lai sasildītos. īsinādami laiku, viņi sāka interesantu spēli: visi sastājās riņķī ap ugunskuru un pēc kārtas meta liesmās automāta patronu. Tā eksplodēja, lode, pretīgi šņākdama, lidoja neparedzamā virzienā, bet spēles sāls bija noteikums, ka neviens nedrīkst izkustēties no vietas, tikai sprādziena mirklī jāpagūst atlēkt malā, lai izvairītos no locies. Ārpus stobra lode neattīstīja lielu ātrumu, tomēr varēja ievainot vai pat nogalināt. Šoreiz viss beidzās laimīgi, neviens no piecpadsmit vīriem necieta.

Teherānas ātrvilciens parādījās precīzi pēc saraksta. Notumsā iespīdējās zilganais Jokomotives prožektora staru kūlis, sāka dunēt sliecies. Šai brīdī Alaudins pārlika luksofora vadus un zaļo gaismu nomainīja sarkanā. Atskanēja trauksmes svilpiens, žvadzēdamas un šņirkstēdamas iedarbojās bremzes. Inerces nests, vilciens ar sažņaugtiem riteņiem traucās pretim savam liktenim. Klaudzēdami sadūrās vagonu buferi, čīkstēja sakabes, riteņi šķila dzirksteļu spietus. No galdiņiem nolidoja trauki, pasažieri nokrita no plauktiem, smagi koferi mēģināja nosist uz grīdas guļošos cilvēkus. Bandīti no sirds smējās.

Uzdevumi bija jau agrāk sadalīti, un, tiklīdz vilciens apstājās, visi tūdaļ ķērās pie darba. Pats jaunākais uzrāpās uz lokomotīves, pacienāja mašīnistu un viņa palīgu ar cigaretēm un sāka ikdienišķu sarunu par dzīvi, it kā viņi reisu starplaikā būtu satikušies Groznijas stacijā. Automāts šūpojās uz jaunā cilvēka muguras, bet dzelzceļnieki visu saprata un izturējās mierīgi, pacietīgi gaidīdami atļauju turpināt ceļu.

Sadalījušies grupās pa trim, bandīti apstaigāja vagonus.

— Neatkarīgās Cečenijas republikas nacionālā gvarde! — skaļi paziņoja vecākais. — Sagatavot dokumentus un mantas pārbaudei!

Viņi uzvedās cienīgi un solīdi kā likumīgas varas pārstāvji. Gandrīz neviens neturēja ieroci šaušanas gatavībā, jo pretošanās iespēja bija vienāda ar nulli. Pārbiedētie pasažieri, kas bija pieraduši pakļauties pavēlēm, tīri fiziski sajuta, ka šie apbruņotie vīri patiešām pārstāv «neatkarīgo republiku», un bez ierunām sameklēja pasi, atvēra ceļasomas un mierināja sevi ar clomu, ka izpilda svešas valsts likumu prasības.

Izskata pēc uzmetuši acis pasēm, gvardisti izrādīja pastiprinātu interesi par mantām un dārglietām, ik pa brīdim kaut ko atsavinādami un piesavinādami. Nolūkoja ari simpātiskas sievietes, kuras bija jāizsēdina no vilciena «personības noskaidrošanai».

Vilks siroja pa guļamvagoniem, iedams grupas priekšgalā. Viņam patika iet pa tīru paklāju un atstāt aiz sevis dubļainas rievotu pazoļu pēdas. Pulētie paneļi, spoguļi, pārbiedētie pasažieri — tas viss viņu uzbudināja tāpat kā mežā ievilktās meitenes bezspēcīgā pretošanās.

Divi veči, kas laida caur pirkstiem lūgšanu krelles, patruļu neinteresēja, tie bija pašu ticības cilvēki.

—  Salām! — Aslans gausi sacīja. — Sēdiet un nebāziet degunu ārā, kas var zināt… Labāk liecieties gar- šļauku uz grīdas.

—  Kā tad tā! — Saslējās viens no viņiem — večuks ar rūpīgi koptu sirmu bārdiņu. — Kāpēc uz grīdas?

—  Tāpēc, ka lode lido miesai cauri, — Vilks paskaidroja un aizcirta durvis.

Nākamajā kupejā bija divas resnas azerbaidžānietes, kas drudžaini stiepa pretim pases ar tajās ieliktām divdesmit dolāru banknotēm. Viņām bija smagi zelta gredzeni, ap kaklu resnas ķēdītes, ausīs briljanta auskari. Taču Vilks nobremzēja abu sieviešu pārmērīgo rosību.

—  Kāpēc? Jums viss ir kārtībā… — viņš lepni noteica, atdodams dokumentus. — Un vispār mēs no savējiem neņemam.

Arī trešajā kupejā bija azerbaidžāņi — divi spalvaini resnvēderi.

—  Vai valūtu vedat? — Vilks uz labu laimi noprasīja, šķirstīdams pases.

Azerbaidžāņi saskatījās. No viņiem uzbāzīgi nāca dārga odekolona smarža.

—   Nē…

—  Nē…

Atbildēdami viņi mazliet stomījās.

—  Tūlīt pārbaudīsim!

Uz pleciņiem akurāti pakarināto žakešu iekškabatās atradās biezi kabatas portfeļi, pilni ar piecdesmittūkstoš rubļu un simt dolāru banknotēm. Arī ceļasomās bija avīžu papīrā ietītas un ar aptiekas gumiju apņemtas dolāru paciņas.

—   Kontrabanda! — Vilks paziņoja un sabāza naudu kabatās. — Viss tiek konfiscēts!

Resnuļi nobālēja.

—   Bīsties Allāha, — izdvesa vecākais azerbaidžānis. — Mēs taču vienu un to pašu Korānu lasām…

Viņa balss drebēja, rokas drudžaini trīcēja. Protams, viņš saprata, ka runā veltīgi.

—  Jūs taču zināt, kāda mums dzīve… Gan karš, gan mobilizācija… Gribam bērniem Maskavā nopirkt dzīvokļus. Ilgus gadus krājām, aizņēmāmies no radiem, draugiem…

—  Nevajadzēja melot! — Aslans tēraudcietā balsī atcirta. — Nu ir par vēlu.

Jaunākais azerbaidžānis satvēra viņa roku.

—   Brāli, mēs taču piederam pie vienas ticības!

Vilks dusmīgi atbrīvojās.

—  Atradies brālis! Mēs gatavojamies ar Krieviju karot, bet tu no savām grūtībām bēdz uz turieni. Tūlīt izvedī- sim jūs laukā un nošausim kā dezertierus.

Kaujinieki, kas pavadīja komandieri, satvēra automātus šaušanas gatavībā. Vilks zināja: viņam atliek tikai pateikt vārdu, un pēc piecām minūtēm lejā pie uzbēruma gulēs divi resni, ložu sakapāti līķi. To saprata arī cietušie.

—  Vai, vai, kāds posts, kādas bēdas! — vecākais sāka vaimanāt, ar rokām satverdams galvu un šūpodams augumu no vienas puses uz otru. Jaunākais sastinga un stāvēja kā valodu zaudējis, akli vērdamies tukšumā. Nacionālie gvardisti devās tālāk.

Alaudina kaujas trijnieks siroja pa sesto kupeju vagonu. Guvums jau vilka kabatas uz leju, bet sirdi priecēja apziņa par savu visspēcību pārbiedēto un pazemoto cilvēku priekšā.

Grīļodamies kā piedzēries, Alaudins gāja no kupejas uz kupeju, ar plašu saimnieka žestu rāva vaļā durvis un ar drūmu, hipnotizējošu skatienu urbās savu upuru sejās. Visu pasažieru reakcija bija vienāda: viņi nolieca galvu, slēpa acis, drudžaini izpildīja rīkojumus. Daži nobālēja, turpretim citiem vaigos iesitās sarkani plankumi.

Bet piepeši viņš atdūrās pret piemiegtu, tumši pelēku acu skatienu, kas bija stingrs un pilns nicinājuma. Kādreiz, pieķēris Alaudinu kārtējā zādzībā, viņā tā raudzījās kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks Magomedovs. Tagad Alaudins savā priekšā ieraudzīja apmēram četrdesmit piecus gadus vecu liela, spēcīga auguma vīrieti. īsi apcirpti mati, gluda galva, spēcīgi attīstīts kakls, kas saplūst ar vareniem pleciem, valdonīga seja. Lauztais deguns un bālganā rēta pār kreiso uzaci liecināja, ka šis cilvēks savā mūžā dabūjis pašu velnu redzēt. Bet skatiens un valdonīgā, pašpārliecinātības pilnā poza neļāva šaubīties, ka viņš ilgus gadus pieradis komandēt citus.

Atšķirībā no pārējiem pasažieriem nepazīstamais bija paguvis pilnīgi apģērbties un pat aizsiet importa šņorzābakus, kas gan izskatījās pēc parastiem ielas apaviem, tomēr izturības un pazoles biezuma ziņā neatpalika no speciālo uzdevumu vienību formas apaviem. Uzvalks, balts virskrekls, pavaļīgs kaklasaites mezgls — valsts ierēdņa uniforma. Bet manieres un izskats liecināja, ka šoreiz nav darīšana ar nožēlojamu kantora žurku no kabineta kalpotāju pulka, ka šis vīrs ir zvērs no tās sugas, pie kuras pieder nolādētais Magomedovs. Derētu viņu izvest no vagona un pakārt tuvākā koka zarā…

Tomēr bija kāda nepatīkama sajūta, kas bremzēja viņa tieksmi uz aktīvu rīcību. Viņam vispār negribējās ielaisties ar šo stipro, nesatricināmi mierīgo vīru.

—   Dokumentus! — Alaudins pavēlēja diezgan rimtā balsī, griezdamies pie rūdītā vīra ceļabiedra — stalta jaunekļa, kas pārbaudītāju ierašanos uzņēma diezgan vienaldzīgi.

—  Dokumentu man nav, brālīt, — jauneklis gausi un rāmi atbildēja ar nicīgu pieskaņu balsī. Šādā manierē mēdz runāt kramplauži. Alaudins tos labi pazina, bet šis pēc tāda neizskatījās. Velns un elle, kas gan viņi ir?

Arī jauneklis jau bija apģērbies tā, it kā gatavotos izkāpt no vilciena. Ādas jaka gulēja uz ceļgaliem, bet rokas bija pabāztas zem tās, it kā viņam saltu plaukstas.

Nē, kaut kas nav kārtībā… Parasti pasažieri pret brīvās Cečņas varas pārstāvjiem izturas pavisam citādi… Šajā brīdī Alaudins ļoti labprāt būtu aizvēris durvis un aizmirsis abus neparastos pasažierus. Bet aiz muguras stāvēja divi biedri un būtu grūti viņiem izskaidrot šādu rīcību. Pauze ieilga.

—  Mantas pārbaudei! — gvardists mehāniski izdvesa parasto sākuma frāzi.

Piepeši viņš ieraudzīja, ka ari vecākā pasažiera labā roka paslēpta zem pavirši salocīta lietusmēteļa. Nelabā sajūta pastiprinājās un pārvērtās bailēs: Alaudins pēkšņi atskārta, ka zem drēbēm ir ieroči, un ne tikai kaujas grupa «Islama vilki», bet arī visa Ičkērijas nacionālā gvarde nespēs glābt viņa ādu, ja šis rūdītais vīrs vai viņa jaunais, nesatricināmi mierīgais ceļabiedrs pakustinās rādāmo pirkstu.

—  Arī mantu nav, brāl. Mēs esam komandējumā. Kādas mantas var būt cilvēkam, kas dodas komandējumā?

Visu laiku runāja jaunais, bet vīrietis ar rētu klusēja, nenovērsdams no Alaudina savu aso, tēmējošo skatienu.

«Tas ir liels vīrs… Ne jau velti divi vien kupejā… Varbūt kāds Maskavas čekists ar miesassargu,» Alaudins drudžaini prātoja, nezinādams, kā izkļūt no situācijas.

Viņš bija ļoti tuvu patiesībai. Valsts drošības dienesta ģenerālmajors Karpenko visu mūžu bija pildījis Padomju Savienības valdības speciālos uzdevumus, no kuriem sabiedrībā visskaļāk atbalsojās Amina pils ieņemšana Ka- bulā. Pēdējos gados viņš vadīja pretterorisma grupu «Alfa». Kad Valsts ārkārtējā stāvokļa komitejas operetis- kais pučs izgāzās un varas augstākajos ešelonos notika politiska šķirošana, viņš tika atzīts par vainīgu nezin kādā noziegumā un aizraidīts pensijā.

Bet cilvēki ar tik specifisku un tik bagātīgu pieredzi, ar īpašu domāšanas veidu un attiecīgiem sakariem ļoti reti pāriet uz mierīgu dārzkopja darbu dāsni piešķirtos sešsimt nederīgas zemes kvadrātmetros. Vitālijs Karpenko saņēma daudz piedāvājumu konsultēt privātus drošības dienestus vai arī pa pusei komerciālas, pa pusei mafiozas firmas. Piedāvātāji solīja tādu atalgojumu, kāds atvaļinātajam ģenerālim pat sapņos nevarēja rādīties. Taču viņš caur un cauri bija valsts darbinieks un pieradis rūpēties par valsts drošību, nevis sargāt neizglītoto jaunbagātnieku naudu un pēcpusi, jo bija dziļi pārliecināts, ka vismaz trīs ceturtdaļas šo cilvēku savu mūžu pabeigs aiz restēm.

Tāpēc oficiāli Karpenko joprojām bija pensionārs. Bet rītos pie nama durvīm viņu gaidīja melns, bruņots mersedess, tāds pats, kāds bija Federālā pretizlūkošanas dienesta direktora rīcībā, un līdz automašīnai atvaļināto ģenerāli pavadīja trīs miesassargi, kas stājas, tvēriena un profesionālisma ziņā neapšaubāmi bija pārāki par Stepaš- kina «vilkplēšiem». Nenormētā darba diena, miniatūrā radiostacija ar automātisku šifrēšanas un dešifrēšanas bloku, kā arī darījumu kontaktu loks nepavisam neatbilda tam izmantotā cilvēkmateriāla statusam, pie kura mūsdienu Krievijā praktiski pieskaitāmi jebkura līmeņa pensionāri. Lieta tā, ka Vitālijs Karpenko bija viens no nelegālās, rūpīgi konspirētās organizācijas «Baltais ērglis» vadītājiem. Šī organizācija apvienoja bijušos un pašreizējos speciālo dienestu un spēka struktūru darbiniekus, kas nebija apmierināti ar valstī valdošo haosu un patvaļu, ar valsts vadītāju politiskās gribas trūkumu, ierēdņu vispārējo korumpētību, varas iestāžu kriminalizēšanos, likumu nedarbošanos, armijas, Federālā pretizlūkošanas dienesta, Iekšlietu ministrijas dezorganizēšanos.

«Baltā ērgļa» mērķis bija mainīt režīmu un nodibināt kārtību, kas iznīdētu ne tikai nelabojamos bandītus, bet ari tās atbildīgās amatpersonas, kuras atklāti pārdod Krieviju, lai rastu iespēju būvēt sev pilis ar zelta klozetpodiem un nopirkt dzīvokļus Parīzē. Sīkajām kriminālajām padibenēm, kā civilizētā sabiedrībā pieņemts, jāsēž cietumos, bet greizacainie stulbeņi, kas tagad braukā ar volvo un BMW, staigā rītakurpēs ar nemazgātām kājām un karina resnas dārgmetāla ķēdes ap savu vērša kaklu, — tie visi jāiejūdz tačkās un jāaizdzen uz Kolimas zelta raktuvēm…

Šo pat pirmstiesiskai valstij elementāro noteikumu izpildīšana kļūs par labu skolu jaunajai paaudzei, kas vēlas veidot savu dzīvi «pēc citu parauga», un statistiskajam caurmēra pilsonim liks pārvērtēt vispārpieņemtos uzskatus, ka zagt, laupīt un ņemt kukuļus ir izdevīgi un to var darīt bez bailēm, turpretim godīgi dzīvot un strādāt ir riskanti un neizdevīgi; šo noteikumu izpildīšana visu rangu un līmeņu svārstīgos izmeklētājus, prokurorus, tiesnešus un ierēdņus ietekmēs daudz spēcīgāk nekā miegainie un monotonie aicinājumi, kam nav itin nekāda pārliecināšanas spēka.

«Baltā ērgja» vadītāji un biedri saprata, ka taisnīgas un pareizas sabiedrības radīšana ir viena no gadsimtu utopijām, kas nodarbinājusi godprātīgo domātāju prātus visā cilvēces attīstības gaitā. Bet viņi arī skaidri apzinājās, ka šī problēma nekad netiks atrisināta, ja cilvēki tai ies apkārt ar līkumu.

«Baltais ērglis» joprojām bija Lielais Neredzamais, lai gan pēc atsevišķām netiešām pazīmēm slepenās organizācijas darbību varēja konstatēt tieši tāpat kā astronomi pēc gravitācijas perturbācijām izskaitļo apdzisušas ultra- blīvas zvaigznes. Ja pie teleskopiem sēdošie analītiķi nevēlētos publicēt savus atklājumus, neviens neko neuzzinātu par baltajiem punduriem. Snaiperu šāvieni, kas bija vērsti pret likumam nepieejamām noziedzīgām autoritātēm, kriminālajā pasaulē sacēla traci un radīja aizdomīgas baumas, kuras galu galā tomēr neapstiprinājās, jo tās pārbaudīja cilvēki, kas nebija ieinteresēti atzīt, ka šīs valodas ir pamatotas.

Organizācijas asni palēnām sadīga armijā, spēka struktūrās, atsevišķos valsts aparāta posmos. Bet bija vajadzīgs pārliecinošs arguments, lai sevi deklarētu un nodrošinātu iedzīvotāju atbalstu. Ģenerālis Verļinovs mēģināja nodot atklātībai seismiskā ieroča izmantošanas faktus un savā sektorā pāriet uzbrukumā, bet viņa mēģinājums cieta neveiksmi, tāpēc spēlē vajadzēja atrast citu perspektīvu kārti.

Pēc ģenerāļa Karpenko domām, šāda kārts bija Cečņa — atklāti krimināls reģions, kas bija iznīcinājis visus civilizētas valsts atribūtus, atcēlis centrālo varu un kļuvis par visu veidu bandītu, slepkavu, laupītāju, naudas viltotāju patvērumu.

Ja «Mūsu mājas — Krievija» vienā istabā uzkundzējusies noziedznieku banda, kas bezkaunīgi un demonstratīvi slepkavo, aplaupa un apspiež iedzīvotājus, rodas likumsakarīgs jautājums: kur ir mājas saimnieks? Vai nu viņš gļēvulīgi dirn virtuvē, vai nu piedzēries krāc guļamistabā, vai ari izliekas, ka neko neredz, nedzird un nesaprot… Ja patiešām ir tā, kāda velna pēc tāds saimnieks mums vajadzīgs?

Un «Baltais ērglis» pagrieza galvu uz Čečņas pusi. Arī vecajos laikos Karpenko tika uzskatīts par šī Kaukāza rajona speciālistu. Toreiz Valsts drošības komiteja nodarbojās ar agrīno profilaksi, pētīdama, vai apgabalos, novados, savienotajās un autonomajās republikās nerodas draudi valstij. Majors Karpenko pārzināja Cečeniju un Ingušiju. PSRS valdīja cītīgi kultivēts internacionālisms, tāpēc ikviena nacionālistiska izpausme tika izravēta ar dzelžainu roku. Pagrīdes organizācijas «Islama uzvara» un «Zaļais karogs» tika sagrautas, bet viņu līderus aizsūtīja uz Mordovijas speciālo koloniju, kurā ieslodzīja cilvēkus par politiskiem pārkāpumiem, vai ari ievietoja psihiatriskajās iestādēs. Vēlāk šāda rīcība tika nosaukta par citādi domājošo vajāšanu un visādi nosodīta, lai gan Karpenko nekad nekaunējās par veiktajām operācijām.

Vienu pagrīdes grupu neizdevās atklāt. Tā vairākas reizes uzspridzināja pieminekli Kaukāza iekarotājam ģenerālim Jermolovam, kas apgalvoja, ka šī nācija pakļaujama nevis pāraudzināšanai, bet tikai iznīcināšanai… Padomju vara bija stipra ar savu nesatricināmo konsekvenci: reaģējot uz pieminekļa spridzināšanu, tā lika izgatavot septiņas kopijas. Naktī nogrand sprādziens, bet nākamajā rītā biste stāv kā stāvējusi, it kā nekas nebūtu noticis. Spridzini vai nespridzini, iznākums ir viens: valsts šo pieminekli uzstādījusi, tātad tas būs un paliks, jo valsts pamats ir nesatricināma iedibinātā kārtība.

Kam gan tais laikos varēja ienākt prātā valsts uzbūves pamatā likt nacionālo jirincipu? Sak, kas ir, zēni, sadalīsimies, būs patstāvīga Cečņa un patstāvīga Ingušija… Labi, lai tā notiek! Bet kas būs pēc tam? Cik patstāvīgās valstīs sadalīt Dagestānu? Trīsdesmit divās vai trīsdesmit četrās? Tas būs atkarīgs no tā, kā vienosies nogajieši un tabasaranieši — vai iedzīvotāju mazā skaita dēļ vienosies par vienu valsti, vai arī pieprasīs tīri nacionālu autonomiju… Un kas zina, ko sadomās tie, kas nepieder pie pamatnācijas, ko teiks krievi, armēņi, gruzīni, azerbaidžāņi, varbūt ari vini gribēs atdalīties? Ikvienam saprātīgam cilvēkam ir skaidrs, ka tas ir strupceļš. Ja kāds bļauris pieprasa brīvu Avāriju ar galvaspilsētu Gunibas ciemā vai neatkarīgu Laksas karaļvalsti ar centru Kumu- has ciemā, nav ne mazāko šauou, ka tādam ir vieta psihiatriskajā slimnīcā. Tikai jaunajos laikos Krievijas vadītājs nepārdomāti ierunājās par suverenitāti: ņemiet, cik varat norīt… Tāpēc tagad dažādi banānprezidenti rij, bet parastie ļaudis aizrijas un atraugājas…

Karpenko seifos glabājās pietiekami daudz materiālu par Čečņas kriminālo «suverenitāti», tomēr viņš devās ceļā, lai gūtu personīgus iespaidus, jo galu galā atbildīgu lēmumu pieņemšanā tiem pieder izšķirošais vārds, turklāt sīkās, pārskatos neiekļautās detaļas stiprāk argumentē un padara ticamāku ikvienu ziņojumu augstākai vadībai. Naļčikā viņš ielidoja kopā ar Sašu Koroļovu, kas oficiālajā dzīvē bija militārā pretizlūkošanas dienesta kapteinis.

Lidostā ar vecu sesto žigulīti viņus sagaidīja Imrans Makojevs — Čečņas Valsts drošības departamenta darbinieks, sens Karpenko draugs un «Baltā ērgļa» biedrs. Kopā ar viņu maskavieši šķērsoja daļu Kabardas-Balkā- rijas, Ziemeļu Osetijas, Ingušijas… Tuvojoties dzimtās republikas robežai, Makojevs no bagāžnieka izņēma automātu, nolika to sev blakus salonā un pie durvju roktura piesēja granātu «F-l», iepriekš iztaisnojis tās drošinātāja tapas ūsiņas.

— Vienīgi pret granātu vēl ir bijība, — viņš paskaidroja. — Ja kas gadās, Ieciet ārā un liecieties garšļaukus…

Kaut arī automašīnai bija Čečenijas numurs, viņus daudzreiz apturēja dažādas patruļas. Bārdas rugājiem apauguši bandītu ģīmji ielūrēja mašīnā, plēsīgiem skatieniem ieurbās Čečenijas Valsts drošības departamenta apliecībā, sprādzienam gatavajā granātā un atbrīvoja ceļu. Izskatījās, ka granāta ir daudz efektīvāka caurlaide nekā pats svarīgākais dokuments.

Republika bija agonijā. Pa ielām klaiņoja apbruņotas bandas, vietu vietām rēgojās uzspridzinātas mājas un sadedzinātu automobiļu karkasi, krustceļos gulēja atkritumu kaudzes.

—  Nav redzama neviena glīta sieviete, — Koroļovs ieminējās.

—  Aizbraukušas. Bet tās, kas palikušas, sēž mājās,— Imrans atbildēja un nopūtās. — Ja ieraudzīs, tūlīt sagrābs un bez vārda runas paņems sev līdzi. Labi, ja vēl dzīva atgriezīsies…

Baiļu atmosfēra bija sajūtama pat aiz automašīnas stikliem. Cieši aizsegti māju logi, aizvērti slēģi. Noguruši, skrandaini cilvēki, bailīgi apkārt raudzīdamies, zagšus gāja gar ložu sakapātiem žogiem.

—  Algu neviens nesaņem, arī pensiju ne, — Imrans stāstīja. — Tie, kuriem laukos nav radu, mirst badā. Galvenokārt krievi… Kur gan Maskava skatās?

—  Savā kabatā… — Karpenko drūmi noteica.

— Tas tiesa, — Makojevs piekrita. — Mūsējie daļu izpumpē no jūsējiem.

—  Vai tev ir kas konkrēts zināms?

—  Nekā konkrēta nav. Saproti, tā ir tāda lieta… Tiklīdz tu mazdrusciņ izgaismosies, tūlīt tev ausis nogriezīs… Kopā ar galvu. Tikai katru mēnesi simtiem tūkstošu baksu [17] pārdzen pāri kalniem un noglabā ārzemju kontos, arī uz Maskavu ved koferiem…

—   Kam?

Imrans paraustīja plecus. ' —Tur Magomets Tepkojevs komandē. Draudzējas ar visiem noderīgajiem cilvēkiem — ar deputātiem, ministriem, žurnālistiem… Pasniedz dāvanas, nopērk dzīvokļus, mājas, apmaksā ārzemju braucienus. Bet viņš taču neteiks ne pušplēsta vārda.

—  Kāpēc gan ne… — Karpenko iebilda.

—   Pašu galveno arī viņš nezina. Skaidrs, ka Dudariks mūsu Papuci piebaro, bet viņš to dara bez lieciniekiem. Viņiem tur viss ir sīki pārdomāts…

Iepriekš paredzētās vietās Karpenko bija nolicis tikšanos ar saviem ziņotājiem. Bet ieradās tikai clivi, turklāt ari tie nebija sliecīgi uz atklātību. Ģenerālis saprata, ko tas nozīmē. Tieši tāpat izturējās slepenie aģenti Afganistānā īsi pirms padomju karaspēka izvešanas. Ja viss turpināsies tāpat kā tagad, Krievija vispirms zaudēs Čečnu, pēc tam visu Kaukāzu un galu galā piedzīvos PSRS fik- teni. Tas nozīmē, ka «Baltais ērglis» nedrīkst kavēties.

Makojevs viņus aizveda līdz Mahačkalai.

—  Nezinu, cik ilgi šai vietā izturēšu, — viņš atvadoties sacīja. — Man nav atbalsta. Cilvēki Maskavai vairs netic, tā pārāk ilgi klusē, neko nedara. Ko es viens… Tīrs nevaru palikt, bet smērēties negribu. Tāpēc var gadīties, ka drizumā parādos pie jums…

Karpenko un Koroļovs cieši paspieda viņam roku. Klusēdami. Ko gan viņi būtu varējuši sacīt?

—  Uz Maskavu brauciet ar lidmašīnu, — drošībnieks deva pēdējo padomu. — Bez manis Cečņā jums var nocirst galvu, tas ir ļoti iespējams.

Bet Karpenko bija norunāta tikšanās Rostovā, un viņi iekāpa Teherānas vilcienā. Tai brīdī, kad vilciens negaidīti apstājās klajā laukā, viņiem viss kļuva skaidrs. Abi ātri apģērbās, sagatavoja ieročus. Kad bandīti atvēra durvis un ailā parādījās Alaudina neskūtais ģīmis, Karpenko vienā mirklī apsvēra situāciju. Automāts karājās bandītam uz muguras, viņš nepagūs to izmantot. Gaitenī mīņājās vēl divi vīri, bet tie nešaus caur savu barvedi un kritīs tūlīt pēc viņa. Ja šāda situācija būtu radusies astoņdesmitajā, astoņdesmit piektajā vai pat deviņdesmitajā gadā, uzbrucēju liktenis jau iepriekš būtu nolemts. Bet toreiz valstī nebija tādu pilnīgi kriminalizētu teritoriju, kur vara ir bandītu rokās.

Kamēr Koroļovs sarunājās ar gvardistu, Karpenko vērīgi nopētīja visus trīs negaidītos kontrolierus. Vismaz divi no viņiem ir recidīvisti. Visiem ir automāti, ar zem- stobra granātmetēju. Kad gļēvuļi un nodevēji no Čečenu republikas izveda visu karaspēku un kā pēdīgie mīkst- dirsu pederasti nodeva bandītiem ieroču noliktavas, zem- stobru arsenālos nebija. Tagad šis minilielgabals kā mo- dīga rotaslieta ir katram trešajam kalašam [18] . no kurienes tie nāk?

Sirdī uzliesmoja naids pret nodevējiem, kas sasēdušies augstos krēslos, un viņš to izlādēja pret bandītiem.

—  Ejiet mājās un paliksiet dzīvi, — Karpenko sacīja čečenu valodā. — Jūsu sievas un bērni neraudās.

Šo frāzi viņš iemācījās astoņdesmit devītajā gadā, kad divi teroristi Groznijas lidostā bija sagrābuši pasažieru lidmašīnu. Toreiz sarunas ar teroristiem beidzās neveiksmīgi un viņš ar divām pistolēm nošāva abus uzreiz. Šobrīd čečenu valodā izrunātajai frāzei bija bumbas sprādziena efekts.

Alaudins apjucis atskatījās uz saviem pavadoņiem. Tie no pārsteiguma bija pavēruši muti.

—  Vai esi vainahs? — kaulainais Ibragims čečeniski jautāja.

Viņam likās dīvaini, ka grupas vecākais pret nekaunīgajiem pasažieriem izturas tik delikāti, un viņš mēģināja noskaidrot šādas rīcības iemeslu.

—  Kur tu iemācījies mūsu valodu?

Bet Karpenko jau bija izlietojis visu savu vārdu krājumu.

—   Ejiet mājās un paliksiet dzīvi, — viņš atkārtoja.

—  Ak tu neticīgais suns, ko tu mūs baidi! — Ibragims tagad iebļāvās krieviski un, pastūmis Alaudinu malā, iebāza kupejā automāta stobru.

Bac! Bac! Bac!

Alaudins paguva ievērot, kā liesmu mēlīte pārdedzina jaku, kas gulēja jaunajam klēpī, bet viņa pavadoņi nepavisam nespēja apjaust, no kurienes atskanējuši šāvieni. Trulās PM sistēmas lodes nelielā attālumā ir ļoti efektīvas. Alaudina galvaskauss nodrebēja, no cauruma pakausī izšļācās pelēcīgi sarkans biezenis. Pustonnīgais trieciens ibragimam trāpīja krūtīs, ķermenis atsitās pret gaiteņa logu un noslīdēja uz grīdas, atstādams asiņainus plankumus uz baltajiem aizkariņiem. Trešā lode izurbās cauri vagona sienai, divsimt metrus noskrēja pa gaisu, tad zaudēja ātrumu un nokrita uz aukstās zemes, nevienam neko nenodarījusi.

Trešais bandīts, ko bija apšļakstījusi kaujas biedra smadzeņu putra, nometa ieroci un, nelabā balsī kliegdams, metās uz tamburu. Koroļovs izskrēja gaitenī un izšāva no mugurpuses. Vēl viens ķermenis saļima uz cietās vagona grīdas.

—  Lasāmies prom! — Karpenko iesaucās, paķēra automātu, ar kuru izsita loga rūti, tad veikli izrāpās ārā un nolēca zemē. Koroļovs viņam sekoja. Abi sāka skriet pa nakts tumsā tīto stepi, bet, izdzirdējuši tuvojamies vilcienu no pretējās puses, atgriezās pie uzbēruma. Tas bija preču vilciens. Karpenko pavicināja roku, pielēca pie dārdošajiem vagoniem, sāka skriet tiem līdzi. Satvēra rokturi un uzlēca uz platformas kāpšļa. No spēcīgā rāviena automāts aizlidoja tumsā. Smagi elsdams, viņš apsēdās uz asām šķembām, kas bija sabērtas platformā. No platformas otra gala viņam tuvojās Koroļovs.

Pabeigdams guļamvagonu pārbaudi, Vilks iebāza kabatā vel vienu pasi.

—  Dokumenti nav kārtībā, — viņš paskaidroja. — Izkāpiet no vilciena lietas noskaidrošanai!

Tā bija skaistas, gadus trīsdesmit vecas blondīnes pase. Viņa brauca kopā ar vīru — sirmu neliela auguma vīreli ar skāņu sejas izteiksmi; viņš bija vismaz gadus piecpadsmit vecāks par sievu. Parasti uzbrucēji precētas sievas neaiztika, lai neiekultos nepatikšanās ar vīriem, taču šī gaišmate Vilkam bija ļoti iepatikusies un diezin vai no īgnā vīreļa varēja gaidīt kādu pretošanos.

—  Kas par muļķībām! — gaišmate sašutusi iesaucās.

—   Mums ir diplomātiskās pases, pat Irānā neviens nepiesējās.

Vīrs bija pagriezis galvu uz otru pusi.

—   Izkāpiet, lai noskaidrotu apstākļus! — Vilks nelokāmi pavēlēja. Kad Aslans Idigovs vēl strādāja padomju saimniecībā par mehanizatoru un gandrīz vai ik pārdienas saņēma brāzienus par dzeršanu un darba kavēšanu, viņš nevarēja ne iedomāties, ka pienāks laiks, kad varēs izlemt cilvēku likteņus un izvēlēties jebkuru sievieti.

—  Nekur es neiešu! — viņa atcirta. — Ja gribat skaidrot, skaidrojiet. Bet tikai bez manis.

Sī sieviete neko neaptvēra. Toties vīrs ļoti labi saprata, kāda apstākļu skaidrošana gaidāma tuksnesīgā čečenu stepē.

—  Es esmu Krievijas tirdzniecības pārstāvis Irānā, — viņš ierunājās drebošā balsī, joprojām skatīdamies sānis.

—    Man un manai sievai ir tiesības uz diplomātisko neaizskaramību.

Vilks greizi iesmējās.

— Tu saki, ka ari viņai ir tiesības? Tieši to mēs tūlīt pārbaudīsim!

Satvēris sievieti aiz rokas, viņš to norāva no sola.

—  Kāp ārā, citādi tev klāsies ļauni!

Gaišzilajās acīs parādījās šausmas. Tagad arī viņa bija atskārtusi, kas gaidāms…Vilks sajuta uzbudinājumu. To radīja ne tikai jausma par gaidāmo baudu, bet arī situācijas atklātība, savas visspēcības un pretimsēdošo cilvēku pilnīgas nevarības apzināšanās.

—  Kāp tūlīt ārā! — iebļāvās bandīti, kas stāvēja Vilkam aiz muguras. Sievietes baltā āda un platīngaišie mati padarīja viņus vai trakus. — Tevis dēļ viss vilciens stāv.

—  Patiesām, biedri, ejiet un noskaidrojiet, kāpēc jūsu dēļ mums visiem jācieš, — no blakus kupejas negaidīti atskanēja kāda saldena balss.

—  Vai dzirdēji, ko cilvēki saka? Kāp ārā!

Vilks izgrūda sievieti gaitenī un sāka vilkt uz durvīm. Noturēdama līdzsvaru, viņa paspēra soli uz priekšu, tad pretodamās paspēra vēl vienu soli.

—  Nataša, apģērbies! — Skābģīmis izbāza galvu no kupejas, turēdams rokā ādas mēteli ar iepogātu oderi.

—  Nebaidies, nenosals! — gvardisti ņirgādamies atsaucās.

Smieklus pārtrauca šāvieni. Trīs šāvieni pēc kārtas, tad vēl viens. Noskanēja mežonīgs, aprauts bļāviens. No- sprakšķēja automāta kārta.

—  Aiz manis!

Atgrūdis sievieti, Vilks metās uz durvīm. Līdzdalībnieki skrēja viņam nopakaļ.

—  Kur? Kas?

«Islama vilki» klaigādami lēca ārā no vagoniem.

—  Alaudinu nošāva kopā ar zēniem! — kāds izmisis kliedza. — Rau, aizskrēja uz to pusi!

Gvardisti skraidīja gar vagoniem, vairāki vīri, nometušies ceļos, ar automātiem šāva zem vilciena. Pa blakus sliežu ceļu dārdēdams traucās garām preču vilciens. Izmantodams vispārēju jūkli, Teherānas ātrais sakustējās un sāka braukt, strauji uzņemdams ātrumu. Zem riteņiem atskanēja sāpju un šausmu pilns kliedziens.

—  Kāju nogrieza! Suleimanam kāja nost! Sit viņus!

Automātu kārtas kapāja garāmskrejošos vagonus. Ja

šauj tieši virsū, lodes uzskrien gaisā, aizķerdamas vagonus pa pieskari. «Vilki» saprata, ka uguns efektivitāte ir niecīga, un no dusmām iegaudojās kā īsti vilki. Pēc dažām minūtēm ātrvilciens atvadījās, mirkšķinādams sarkanās pakaļējā vagona uguntiņas.

—  Kas uzmanīja mašīnistus? — Idigovs draudīgi noprasīja.

Jauns puisis nobijies paplēta rokas.

—  Sākās apšaude, es izlēcu, lai palīdzētu…

—  Pamatīgi palīdzēji!

Pār neveiksmīgā sarga galvu pacēlās automāta apkaltā laide, nokrakšķēja kauls. Vilks vainīgo sita tik ilgi, kamēr viņš vairs nekustējās.

'—Pietiek ņemties ar šo, — barvedis beidzot izdvesa. — Kas ar Suleimanu?

—  Nomira…

—  Četri līķi! Noķert tos šakāļus un nodīrāt!

Vilks noslaucīja sviedrus no sejas.

—   Mani izsauc pats Tepkojevs, es palikšu šeit. Lai komandē Badirs.

Jaunais komandieris diviem kaujiniekiem pavēlēja palikt šeit un parūpēties par kritušajiem, pārējie astoņi «vilki» joza uz autotrasi, lai dabūtu braucamo, ar kuru varētu dzīties pakaļ aizbēdzējiem.

Nepagāja ne pusstunda, kad viņi jau bija pārtvēruši kamazu un traucās panākt preču vilcienu, kas bija aizvedis Karpenko un Koroļovu.

* * *

Autogēna liesmas šaurā, gaišzilā strūkliņa lēni, bet droši grieza grūti kūstošo tēraudu, līdz ķiršu krāsai nokaitēti metāla pilieni nesteidzīgi krita lejā un sastinga, pārvērzdamies par nespodrām lodītēm. Magomets, Lema un Leči ar vēl diviem uzticamiem kaujiniekiem stāvēja puslokā piecu metru attālumā un caur tumšām brillēm vēroja gāzes griezēja darbu.

Ap bijušo alus paviljonu bija sasliets augsts, necaurredzams žogs, tam pāri pārvilkts liels brezenta gabals. Tādēļ likās, ka šeit uzcelta ceļojoša cirka būda — šapito. Gar žoga malām bija nostādīti plecīgi puiši, kuru drūmās sejas sekmīgi atbaidīja ziņkārīgos garāmgājējus. Arī viņiem pašiem bija aizliegts ielūkoties slēgtajā telpā.

Laikazoba diezgan stipri sagrautie maskēšanas dēļi bija novākti, un tagad sašķiebtās alus būdas vietā stāvēja divus metrus plata, trīs metrus gara un metru deviņdesmit augsta tērauda kabīne. Rūpīgi pielāgotajām durvīm nebija ne koda atslēgas, ne slēdzenes cauruma, tajās rēgojās tikai šaura, divus centimetrus gara sprauga, kurā varēja iebāzt titāna žetonu ar personīgo numuru, kas bija piešķirts katram PSRS VDK darbiniekam. Vispārējā pirkšanas un pārdošanas drudža apstākļos Lema Terlo- jevs bez lielām grūtībām varētu dabūt šādu žetonu, ja tikai būtu zināma šaurās spraudziņas funkcija… Tādēļ sākumam viņi izvēlējās tradicionālās, praksē sen pārbaudītās spēka metodes. Diemžēl durvis nepadevās ne lauz- nim, ne veserim, ne speciāliem instrumentiem. Pašreiz Lācis — labākais seifu mūķētājs, ko savā laikā čečeni pazina visos PSRS novados, izgrieza neredzamās viras, bez kurām nevar iztikt neviena slēdzama ierīce.

—  Gatavs! — griezējs noteica, pacēla masku, noslaucīja sviedrus no melnīgsnējās sejas un nopūtās. — Ja nevērsies vaļā, vajadzēs meklēt atslēgas pamatu…

Leči, kas bija pats stiprākais, pacēla milzīgu uzsitējve- seri, kāds kaujinieks blakus pusapaļajiem caurumiem pielika dēli, lai klusinātu sitienu skaņu. Smagais rīks gaisā apgrieza pusapli. Baukš! Baukš! Tērauda durvju augšdaļa tūlīt iegāzās, ar apakšējo vēl vajadzēja padarboties: Lācis pagarināja griezumu par desmit centimetriem. Beidzot kabīne bija vaļā.

Leči bija vīlies, viņš grūtsirdīgi nopūtās un trekni nolamājās.

—  Padod gaismu, — Magomets pavēlēja. Lema iespī- dināja bateriju. Zem brezenta jumta valdīja krēsla, kabīnē tumsa, bet baterijas gaismas staru kūlis tikai apstiprināja to, ko bija konstatējis pirmais acu uzmetiens.

—  Tukšs…

—   Nekā nav…

—   Re, kas par hujņu… — Lema atkal izmantoja universālo lamuvārdu.

Taču pieredzes bagātais Lācis ar secinājumiem nesteidzās.

—   Dod šurp bateriju!

Viņš iespraucās kabīnē.

—  Grīdā ir lūka, — pēc brīža dobji noskanēja viņa balss. — Es to tūlīt izgriezīšu…

Atkal izšāvās zilā liesmiņa.

Tas, kas pašreiz notika divpadsmitajā evakuatorā, pat murgainos sapņos nevarēja rādīties nevienam bijušās PSRS Valsts drošības komitejas vadītājam, tāpēc ka ikviena, pat sankcionēta iekļūšana speciālajā objektā apsardzes dienestam nekavējoties izsludināja paaugstinātas gatavības stāvokli. Ja divu minūšu laikā neparādījās signāls par evakuatora likumīgu izmantošanu, dežurējošā operatīvo darbinieku grupa tūlīt ieradās notikuma vietā. Tagad apsardzes centrālais postenis bija pamests, pults ar sig- nālspuldzītēm bija atslēgta un pārklājusies ar biezu putekļu kārtu, pagalmā nerūca automašīna ar iedarbinātu motoru un apsardzes dežūrmaiņas operatīvie darbinieki nestāvēja modrā sargpostenī. Kaut arī pulkvedis Dronovs bieži runāja par kārtības atjaunošanu, līdzekļu trūkums viņa pareizos vārdus pārvērta par tukšu gaisa tricināšanu. Speciālie objekti, kā arī daudz kas cits kādreiz varenajā Sistēmā bija atstāts likteņa varā.

—  Gatavs! — Lācis atkal pavēstīja.

Lūkas vāku Leči ar lauzni pacēla un nobīdīja malā. No tumšās alas pretim dvesa mikls gaiss.

—  Parādi gaismu… Jā, te ir trepes!

Patiešām, tērauda kāpnes veda lejup un nozuda telpas dziļumā.

—  Iesim pārbaudīt…

Lema jau ielika kāju lūkā, bet apstājās un atskatījās uz vecāko.

—   Pagaidi, — Magomets pēc brītiņa noteica. — Kārtīgi jāsagatavojas… Jāņem līdzi kabatas baterijas, virves, jāuzvelk kombinezoni… Un automāti jāpaņem. Dievs zina ko tur var sagaidīt…

Viņa piesardzība bija pamatota. Pirms astoņiem mēnešiem brigāde no Sirmā grupējuma iegāja speciālā tunelī un pazuda bez pēdām. Pazemes pasaulē cilvēkam uzglūn daudz briesmu, un ne jau pret visām var aizsargāties ar

automātu.

*

* * *

Pretēji izplatītajiem maldiem, ko radījušas simtiem grāmatu un kinofilmu par spiegiem, ārzemju speciālo dienestu rezidenti, kas darbojas zem tā saucamā diplomātiskā jumta, ir labi zināmi attiecīgās valsts pretizlūkošanas dienestam. Turklāt viņi ieņem amatus, ko pirms daudziem gadiem stingri noteikusi konservatīvā birokrātijas mašīna. Tā, piemēram, ja Grieķijas Iekšlietu ministrija nav paguvusi fiksēt kārtējā Krievijas izlūka personības datus, tā var droši ņemt uz grauda sūtniecības trešo sekretāru, jo no laika gala šo posteni ieņem Pirmās galvenās pārvaldes, tagadējā Arējās izlūkošanas dienesta darbinieki. Tieši tāpat militārais atašejs vienmēr pārstāv Galveno izlūkošanas pārvaldi.

Ar Koržova rezidentiem bija citādi. Viņi patiesi palika neredzami, pirmkārt, tāpēc, ka nebija oficiāli deklarēti, bet jo vairāk tāpēc, ka nebija piesaistīti konkrētām štata saraksta rindiņām. Kaut ari diplomātiskajās iestādēs klīda valodas par to, ka starp darbiniekiem ir Prezidenta drošības dienesta izlūkošanas tīkla pārstāvji, ne rezidentiem, ne diplomātiem nebija nekāda pamata savu slēdzienu radīšanai, tādēļ viņi varēja turēt aizdomās ikvienu savu darbabiedru. Protams, ne tos, pret kuriem izjuta siltas personīgas simpātijas.

— Šis laiks ir ļoti sasprindzināts, neviens nezina, kas ar viņu būs rit, — raižu pilnā balsī prātoja apakšpulkvedis Korovnikovs, Krievijas sūtniecības militārais atašejs Grieķijas Republikā. — Notiek slēpta cīņa par varu, bet, kā mēdz teikt, tur, kur pani plēšas, kalpi dabū pa ausi…

Šos vārdus viņš teica konspiratīvajā dzīvoklī, ko Galvenā izlūkošanas pārvalde uzturēja operatīviem mērķiem.

Bet, ja pārbaudes nolūkā Atēnās pēkšņi ierastos kāds revidents no Centra un pēc zināmas adreses apmeklētu šo dzīvokli, sākumā viņš nepavisam nevarētu saprast, kādu operatīvu uzdevumu pašreiz pilda kailais Korovņi- kovs, kas sēž uz paklājiņa blakus gultai un tukšo glāzīti pēc glāzītes.

—   Kaut kas tāds vēl nekad nav bijis: pat kolēģi mēģina aizlikt kāju priekšā! Divas nedēļas es strādāju kā nolādēts, piecas dienas mētājos starp tām abām salām — no Tinas uz Mikonu un atpakaļ, pēc tam piecas dienas nomocīju draņķīgā Mikonas motelī, kur pat silta vanna bija problēma! Negulēju, pārtiku no sausas maizes, un rezultāts bija! Bet kas no tā?

Korovņikovs pagriezās un ielūkojās Ļenočkas Derjugi- nas skaidrajās, gaišzilajās acīs. Viņa gulēja gultā zem palaga un vērīgi klausījās militārā atašeja monologā. Sievietes acīs bija jaušama izpratne un līdzcietība.

—  Nezinu, kas iesniedzis Maskavai ziņojumu, un nezinu, kas tajā teikts, bet pateicības vietā es saņēmu atteikumu par dienesta pakāpes piešķiršanu pirms termiņa.

—   Nabadziņš… — sieviete izdvesa, un viņas maigā roka uzgūlās uz apakšpulkveža sviedrainās galvas, kurā jau sāka rādīties pliks pakausis.

Ļenočka Derjugina bija Krievijas diplomātiskās pasaules dzīva leģenda. Piecas reizes viņa bija atsaukta no ārzemju komandējuma par amorālu uzvedību. Protams, atgriezties dzimtenē vajadzēja arī vīram — diplomātiskā dienesta vecākajam padomniekam Pāvelam Derjuginam, kas daudzus gadus bija strādājis PSKP CK Starptautiskajā nodaļā. Pats dīvainākais bija tas, ka pēc neilga laika Derjuginu laulātais pāris no jauna devās uz ārzemēm. Daudzi to izskaidroja ar vīra sakariem, bet ļaunas mēles apgalvoja, ka par tiem daudz spēcīgāki ir Ļenočkas gultas sakari.

Daudzas respektablas komisijas, kas pārbaudīja signālus, ieraudzījušas Derjuginu, tūdaļ izdarīja secinājumu, ka viņa ir apmelota. To panāca viņas lellei līdzīgā sejiņa, nevainīgais skatiens, kautrīgās manieres. Ari auguma ziņā viņa neizskatījās pēc seksbumbas, kas ārzemēs varētu satricināt tēvzemes morāles pamatus. Viņa bija simt sešdesmit septiņus centimetrus gara, bet svēra tikai četrdesmit astoņus kilogramus, apaļumu viņai vispār nebija nekādu.

Viņa valdzināja ar savu iedzimto seksualitāti, kuras rezerves vismaz desmit reizes pārsniedza normu. Ja ņem vērā, ka astoņas no desmit sievietēm cieš no pilnīga' vai dažādas pakāpes dzimumvēsuma, dabas dāsno dāvanu Ļenočkai Derjuginai var uzskatīt par kārtējo klajas netaisnības izpausmi, kas vispār ir raksturīgs šai pasaulei. Bet vājš mierinājums tām dāmām, kas nav apveltītas ar sievietes galveno bagātību, varētu būt ziņa, ka Ļenočka pati ļoti cieta no sava organisma īpatnībām.

Ļenočka iekāroja visus vīriešus, savukārt tie, sajuzdami šo tieksmi, pavērsās ar priekšpusi pret viņu. Turklāt viņa darīja visu iespējamo, lai vīriešiem atvieglotu šo pavērsienu. Ekstravagantas frizūras, asas, kairinošas smaržas, izaicinoši spilgta laka uz roku un kāju nagiem, maksimāli brīvas kleitas. Ja Ļenočka nēsātu krūšturi, viņai būtu jāiegādājas nulles numurs, bet viņa to nenēsāja, un par to varēja pārliecināties ikviens ziņkārīgais, uzmetot skatienu viņas tērpu dziļajam un platajam dekoltē. Bet svārku garums un maniere, kādā viņa sēdēja, pārlikusi vienu kāju pār otru, vīriešiem deva iespēju bez īpašām pūlēm patīksmināties par viņas biksīšu krāsu un reizēm, kad viņa bija aizmirsusi tās uzvilkt, ari par ko citu.

Bet Derjuginas galvenā vērtība parādījās tad, kad mīlēšanās tuvojās kulminācijai. Nenovēršamā dzimumakta gaidās viņa tik ļoti uzbudinājās, ka jau pirmā pieskaršanās pie dzimumorgāna izraisīja spēju orgasmu ar stenēšanu, vaidēšanu, lūpu kodīšanu un partnera skrāpēšanu. Tāpēc impotences dēļ savās mājas noniecināts vīrelis, kas izšļāca spermu jau pirmajā brīdī, ar Ļenočku jutās kā seksa gigants. Viņa nelaida garām nevienu — ne diplomātus, ne administratīvā un tehniskā dienesta darbiniekus, ne palīgstrādniekus. Flirtēšanas periods tika saīsināts līdz minimumam, un tas bija ļoti svarīgi laika deficīta un Krievijas aizrobežas koloniju šaurības dēļ.

Kāds šoferis, kas tikko bija ieradies Londonā, smēķētāju istabā neticīgi noklausījās brīnumu stāstus par vecākā padomnieka sievu un nolēma tos pārbaudīt: viņš piedāvājās Ļenočku aizvest uz veikalu. Tieši desmit minūtes pēc iepazīšanās ielu krustojumā viņa ar jauniņo azartiski iztaisīja minētu, kura dēļ viņš palaida garām zaļo gaismu, radīja satiksmes sastrēgumu un pievērsa kāda klīrīga angļu policista uzmanību. Ielūkojies automašīnā, kārtības sargs droši vien guva visspēcīgāko iespaidu savā mūžā, taču tik un tā sacēla troksni… Rezultātā vainīgie tika aizsūtīti atpakaļ uz dzimteni, turklāt šoferis, kaut ari kārotajās ārzemēs bija pabijis mazāk par stundu, kaut ari viņam uz mūžu tika atņemtas tiesības atgriezties svešzemju paradīzē, visiem par lieliem brīnumiem, nebija par to sašutis.

Varēja domāt, ka šī piektā izsūtīšana Derjuginiem būs arī pēdējā: pat visvaļīgākajiem pacietības rāmjiem taču ir savas robežas! Vecākais padomnieks bija pieradis pie šādām ķibelēm un pārcieta tās stoiski. Baumās viņš neklausoties un tām neticot. Tā viņš pats izteicās. Acīmredzot viņam, nabadziņam, bija kāda psiholoģiska aizsargbarjera, kas palīdzēja izvairīties no nepatīkamiem pārdzīvojumiem. Bet iespējams, ka visu noteica partijas nomenklatūras darbiniekiem raksturīgais aprēķins: ja atvērtu acis, obligāti būtu jāsarīko skandāls, jāpieprasa šķiršanās, jāatsakās no diplomāta karjeras un jāzaudē sieviete, kas viņam, cilvēkam ar minimālām spējām, ļauj justies kā pilnvērtīgam vīrietim.

Lai būtu kā būdams, Pāvels Derjugins uzģērba parādes uzvalku un devās, kā viņš pats svarīgi pavēstīja, pie draugiem. Bet draugi, tāpat kā viņš, bija maza kalibra cilvēciņi — bijušie Centrālās Komitejas, bet tagadējie ministriju darbonīši, kas nevar izlemt nevienu nopietnu jautājumu. Viņi paši nespēja saprast, kādēļ iepriekšējās Derjugina vizītes bija beigušās ar pozitīvu lēmumu, bet ari šoreiz, tāpat kā agrāk, apsolīja visādi palīdzēt. Taču šoreiz afēristu iecienītais paņēmiens, ko dēvēja par paš- riti, varēja izgāzties, tāpēc ka ministra vietnieks, Ļenočkas «kurators» — šis birokrātijas sinonīms bija aizstājis vairāk piemērotu vārdu, ko pieklājīgā sabiedrībā nav ieteicams izrunāt, — tikai noplātīja rokas:

— Nepavisam nav iespējams, dārgā. Sesto reizi… To nevienam nevar ieborēt… Mani nesapratīs!

Un tomēr Derjugini aizbrauca. Šoreiz uz Grieķiju.

—  Draugi palīdzēja, — vecākais padomnieks paskaidroja, nozīmīgi piepūzdams vaigus. Likās, ka viņš pats tam tic.

—  Jā, mīļais, cik labi, ka tev ir tik brīnišķīgi un ietekmīgi draugi, — Ļenočka Derjugina čaloja…

—  Nabadziņš, — viņa atkārtoja un noglaudīja Korovņi- kova sasvīdušo galvu. — Nāc, es tevi paglaudīšu.

—  Tūlīt, — viņš atbildēja, ielūkodamies sevī un pārliecinādamies, ka spēki vēl nav pilnīgi atjaunojušies. Un turpināja: — Es eju un manu, ka ik solī tieku pārbaudīts. Ne jau grieķi, bet mūsējie to dara… Senāk ne no viena nebija jābaidās, ar Belovu bijām vienojušies, ka viens otru neizspiegosim. Bet tagad Koržovs visur sabāzis savus slepenos aģentus, ja tikai kaut kas — tūlīt ziņojums…

—   Kas tas par Koržovu? — Ļenočka gražīgi jautāja.

—     Pie mums tāda nav.

—  Nē, ne pie mums… Zini ko, neņem galvā. Ļenočka atmeta palagu, atsegdama visu augumu —

ar ādu apvilktu skeletu. Mazliet pietūkušie pupi gulēja tieši uz ribām, biezie kūša mati bija apcirpti pēc moderna fasona.

—   Ko tu rīt dari? — viņa tikpat gražīgi turpināja.

—    Varbūt aizbrauksim uz jūrmalu?

—  Nekas neiznāks. Man jānodrošina svarīga operācija. Ļenočka atmeta atpakaļ savas tievās kājas.

—  Riebīgais! Vienmēr tu atrunājies…

—   Nē, tā ir patiesība. Rīt ierodas kāds cilvēks, man jāsagaida viņa bagāža.

—  It kā viņš pats to nevarētu. Vai sūtniecības šoferis… Kaislīgi pirksti, cieši satvēruši Korovņikova ausis, vilka

viņu uz gultu.

—  Neviens nevar. Tā ir speciāla bagāža.

—   Riebīgais! Tādā gadījumā palaizi manu pīznīti! Apakšpulkveža operatīvais darbs izvērtās tīri intīmās

formās. Ļenočka locījās un izmisīgi stenēja. Ar partneriem viņa vienmēr bija maksimāli atklāta, bet šodien samelojās. Tas cilvēks, kura gādības dēļ Derjuginu ģimene varēja doties uz ārzemēm sesto reizi, bija pats Koržovs. Turklāt viņš nepavisam nevadījās no seksuālām interesēm.

Tās pašas dienas vakarā Ļenočka pa satelīttelefonu sazinājās ar Prezidenta drošības dienesta analītisko nodaļu.

— Korovnikovs visu laiku braukāja uz salām, gan uz Tinu, gan ^likonu, — viņa ziņoja tādā pašā tonī, kā parasti pļāpāja ar draudzenēm. — Mikonā viņš uzturējās vairākas dienas un izpildīja uzdevumu. Rīt sagaida kāda atbraucēja speciālo bagāžu. Baidās no Koržova slepenajiem aģentiem.

Pēc apstrādāšanas un dažiem precizējumiem viņas tarkšķēšana transformējās šādā formā: «Objekts Grāfiene zino par Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidenta Korov- ņifcova aktivizēšanos salu zonā (Tina, Mikona). Viņa izpildītais uzdevums saistīts ar Mikonu. Rīt Korovnikovs sagaida speciālu bagāžu, kas pieder nelegālam iebraucējam. Pēc mūsu datiem, uz Atēnām izlidojis fiziskās ietekmēšanas apakšnodaļas priekšnieks Pļesko. Ir pamats domāt, ka Mikonā uzturas uz nāvi notiesātais Verļinovs un Pļesko uzdots veikt operāciju «L». Korovņikovam zināms, ka darbojas Prezidenta drošības dienesta aģentūra, bet viņš to nav atšifrējis.»

Pēc stundas ziņojums jau atradās uz ģenerāļa Koržova galda.

★ * *

— Nevaru saprast, kur palicis Nīkons, — Kristofors ierunājās mazliet nemierīgā balsī. — Lai gan esmu stingri aizliedzis, tie nelieši manas prombūtnes laikā tomēr žūpojuši un, pēc visa spriežot, sakašķējušies… Bet jauneklis ir nozudis. Vai tu neko nemanīji?

Verļinovs, kas tikko bija atgriezies no rīta skriešanas, neziņā pakratīja galvu. Piestātnes rajonā viņš bija ievērojis dzīvu rosību. Dīvaini… Visas pēdas, kas liecinātu par viņa iekļūšanu angārā, bija iznīcinātas, atslēga piekārta…

—  Tu par kaut ko esi noraizējies? — Grigoriadis apvaicājās.

Ja cilvēkam sirdsapziņa nav tīra, viņš mēģina saklausīt zemtekstu pat pilnīgi nevainīgā jautājumā. Ja arī jautātājs spēlē divkosīgu spēli, dialogs pārvēršas par paukošanās dueli.

—  Vai tev liekas, ka man ne par ko nav jāraizējas?

Arī Kristofors nejutās kristāltīrs pret viesi, un pretuzbrukums, kas sekoja pēc pirmā izklupiena, lika viņam atkāpties.

—  Es saprotu, cik sarežģīts ir tavs stāvoklis… Bet arī man negaidot radušas problēmas…

—  Kā tā? — Verļinovs saausījās.

—   Naktī kāds iekļuvis noliktavā pie piestātnes. Izlaistījis degvielu. Varbūt gribējis ēku aizdedzināt? Agrāk man ienaidnieku nebija. Iespējams, ka ar to ir saistīta arī Nīkona nozušana.

Kristofors runāja ikdienišķā, mazliet skumīgā balsī, kādā vienmēr pavēstīja nepatīkamus notikumus. Taču viņa skatiens bija vērīgs un aizdomu pilns. Mājiens bija pietiekami skaidrs: nepatikšanas sākušās reizē ar tavu ierašanos. Vai tikai tu neesi to cēlonis?

Reizēm nepieciešams izlikties, ka triecienu esi palaidis garām. Ģenerālis, it kā vainīgs juzdamies, paplēta rokas.

—  Nav izslēgts, ka tas nācis pēc manas dvēseles. Tu taču zini sakāmvārdu: kad meklē cilvēku, noteikti atrod pēdas.

—  Tev taisnība, — Kristofors nopūtās. — Lai gan es centos tās maksimāli nojaukt.

Verļinovs iesmējās.

—     No Tinas pārvākdamies uz Mikonu?

Vērīgs cilvēks šais smieklos viegli būtu saklausījis neslēptu ironiju.

—  Tā ir… — Grigoriadis samulsa.

—  Galvenais, lai būtu iznīcināti lietiskie pierādījumi.

Tas bija izklupiens ar triecienu. Bet Kristofors spīdoši

valdījās un aizsargājās ar absolūtu mieru.

—  Par to tu vari neuztraukties. Pierādījumu nav.

Vīna sejā nenotrisēja ne muskulītis. It kā skuteris

patiesām gulētu jūras dibenā.

—  Vakar es sameklēju cilvēku, kas parūpēsies par laivu. Viņš pieprasīja piecdesmit tūkstošus dolāru.

Skaidrs. Nomaskēts pārmetums. Tu mani turi aizdomās velns zina par ko, bet es domāju tikai par tavām interesēm.

—  Tieši šāda summa atbilst manai daļai.

Neuzkrītošs atgādinājums par divsimt tūkstošiem atkāpšanās naudas. Ja Grigoriadis neiebildīs, būs jāatzīst, ka viņš šo summu ir pieņēmis.

—  kimsties! Tava daļa ir divi simti piecdesmit tūkstoši! — Kristofors protestēja. Ne velti viņš sev bija izvēlējies segvārdu Džentlmenis.

—   Klau, varbūt šeit bijuši tie, kas meklē savu naudu? Tad viss ir loģiski: nelūgtie viesi gatavojušies sarīkot uguņošanas paraugdemonstrējumu, Nīkons viņus iztraucējis, un viņi jaunekli nogalinājuši.

Grigoriadis aizsvilās, pats noticējis pēkšņi pavīdējušai domai, tomēr tūlīt atjēdzās: tādā gadījumā būtu pieticis apgāzt jebkuru degvielas mucu un nepavisam nebūtu bijis jāaiztiek skuteris. Turklāt toreiz, kad viņi skuteri noslēpa, tā tvertne bija tukša. Kā tajā varēja parādīties degviela, un kam bija vajadzīgs to izliet? Nē, liekas, te ir darīšana ar taustekļiem, kas stiepjas šurp no krievu drošības komitejas, lai kā šo kantori tagad sauktu. Sasodīts! To nolādēto torpēdu vajadzēja vai nu tūlīt nogremdēt, vai arī nodot Smitam. Cenšanās izdabāt divām pusēm, kam ir pilnīgi pretējas intereses, nekad pie laba gala nenoved!

—  Jā, droši vien tā ir! — viņš skaļi noteica. — Ja gribi nozagt pusi miljona, esi gatavs uz sarežģījumiem. Iešu parūpēties par apsardzes pastiprināšanu…

Nokāpis lejā, viņš vispirms piestātnē satika kapteini, kas stāvēja pie jahtas «Marija», no tālienes nolūkodamies strīdā pie atvērtajām angāra durvīm, un iečukstēja viņam ausī īsu pavēli.

—  Tie ir svešinieki! — Artemijs apgalvoja. — Vai nu piemeklējuši atslēgu, vai arī atvēruši ar mūķīzeri…

—  Tas punķutapa Nīkons varēja uztaisīt kopiju…

—  Nemuldi, Orest! Kāds tam ir sakars ar mūsu puiku?

—       Ir gan! Vispirms pameta posteni, bet tad, kad es viņam iezvēlu, šis nolēma atriebties. Gribēja te visu nosvilināt, tikai dūšas laikam pietrūcis…

—  Jā, kur gan viņš palicis?

—  Nobijies un aizbēdzis — tur viņš palicis.

Saimniekam tuvojoties, strīdnieki apklusa, kaut arī bija

jaušams, ka sasprindzinājums starp abiem nav izgaisis.

—  Visi pa vietām! Apstākļi neļauj tērēt laiku pļāpāšanai. Vakar kāds mēģinājis nodedzināt noliktavu, šodien var aizdedzināt māju vai jahtu, — Grigoriadis bargi noteica.

Kalpotāji negribīgi devās prom, ceļā vēl apmainīdamies domām. Kapteinis un divi matroži iegāja angārā un pēc brīža izvilka ratiņus ar garenu, brezentā ievīstītu priekšmetu.

—  Ņemiet vērā, ka tai ir nulles peldspēja, — Kristofors brīdināja. — Degvielas tvertne jāpiepilda ar ūdeni. Izdariet to virs Velna plaisas.

—  Izdarīsim visu kā nākas, saimniek, — kapteinis norūca. — No tādas dzelmes neviens vēl neko nav izcēlis…

Skuteri ar visu brezentu piestiprināja pie troses un iegrūda ūdenī. Grigoriadis bija nolēmis, ka lietisko pierādījumu vislabāk vilkt aiz jahtas; briesmu brīdī no tā varētu viegli tikt vaļā.

—  Pievelc trosi, lai neaizķeras aiz akmeņiem, — kapteinis pavēlēja.

Kāds matrozis iekāpa ūdenī un sāka vilkt trosi. Piepeši viņš iekliedzās.

—   Kas tev lēcies?

—   Nāciet šurp! Ātrāk!

Kristofors, sekodams kapteinim pa pēdām, pieskrēja pie piestātnes malas un pārliecās pār dzidro, zilgano ūdens līmeni. No ūdens viņam pretim rēgojās zilgana

Nīkona seja. Slīkoņa acis bija plaši atplestas.

* * *

Reiss Maskava—Atēnas pienāca tieši pēc saraksta. Maza auguma, necila izskata vīrietis savītušu, neveselīgu

seju melnīgsnējam robežsargam uzrādīja pasi, kas bija izsniegta Krievijas pilsonim Sergejam Petrovičam Makaro- vam. Iebraukšanas vīza bija kārtībā, nevēlamo personu sarakstā Makarova uzvārda nebija, tādēļ robežsargs nospieda pedāli, un niķelētais turnikets pagriezās, ielaizdams Grieķijas teritorijā profesionālo likvidatoru majoru Pļesko.

Drūzmēdamies pie pasažieru zāles durvīm, atbraucēji pa trim koka letēm bīdīja somas un koferus uz muitas robežu, ko pārstāvēja divi augumā vareni vīri melnām ūsām un korpulenta sieviete zaļā formas tērpā. Viņi diezgan nevīžīgi rakņājās pa bagāžu, savā starpā skaļi sarunādamies, acīmredzot pārbaudāmos cilvēkus uzskatīdami par nedzīviem priekšmetiem.

Makarovs pats atvēra savu vienkāršo, apbružāto čemodāniņu un it kā aicinādams pacilāja mantu augšējo kārtu, bet muitnieks ar nicīgu sejas izteiksmi uzspieda atļaujas zīmodziņu uz deklarācijas un nepaskatīdamies pamāja ar roku, sak, ej tālāk, neaizkavē, gar tevi mums nav daļas! Pļesko nekad nebija bijis Grieķijā, bet pašreiz viņam šķita, ka jau daudzkārt redzējis šos melnīgsnējos, tumšmatainos ierēdņus ar pārspīlētu savas vērtības un svarīguma apziņu. Ja, nudien, visās Kaukāza republikās tieši tā sagaida atbraucējus, ja tie nepieder pie cienījamu viesu kategorijas.

Satvēris savu čemodāniņu, Makarovs gāja tālāk. Viņš mēdza ceļot bez liekām mantām un tādēļ nebaidījās pat no visstingrākās muitošanas. Apvalkāti virskrekli, rezerves jaka, sporta tērps, veļa, istabas čības, dažas konservu kārbas un elektriskais bārdas skuvējs «Harkov» atļauti ievest jebkurā valstī. Galvenā bagāža jau bija pienākusi iepriekšējā dienā: divi diplomātiskie kurjeri iznesa no lidmašīnas smagu kasti ar birkām «Kontrolei nav pakļauts» un iekrāva to sūtniecības mikroautobusā, kas bija piebraucis tieši pie trapa. Šo procedūru uzmanīgi novēroja Krievijas sūtniecības militārais atašejs, kas pēc tam kravu pavadīja līdz norādītai vietai.

8-196

Arī šodien militārais atašejs atradās lidostā, lai gan diez vai kāds neinformēts cilvēks varētu iedomāties, ka plikpaurainais vīrelis, kas ik pa brīdim noņēma platmali,

225

lai noslaucītu sasvīdušo galvvirsu, ir Krievijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidents. Korovnikovs kaujas laukā bija ļoti bailīgs. Bet nelegāla pieņemšana bija īsta kaujas operācija: ja Makarovs ir atšifrēts, nav šaubu, ka tiks noskaidrots ari viņa piesedzējs. Korovnikovs bija gatavs kuru katru mirkli izdzirdēt standarta frāzi: «Nekustēties, policija, jūs esat arestēts!» Bet tas vēl nav pats ļaunākais, tāpēc ka var izrādīt sašutumu, vicināt diplomātisko pasi, pieprasīt sūtņa un advokāta ierašanos… Turklāt imunitāte vinu droši sargā no Grieķijas tiesu iestādēm. Un vēl — atbraukušais nelegālis nav paguvis izdarīt neko pretlikumīgu… Tātad oficiāli viņiem nekas nedraud.

Tomēr Grieķijas speciālie dienesti to visu ļoti labi zina un var likt lietā neoficiālus, bet daudz iedarbīgākus paņēmienus. īlens zem lāpstiņas, no šķērsielas negaidīti izdrāzies kravas automobilis, nezināmu bandītu uzbru-

V '

kums… Šādos gadījumos nelīdz ne diplomātiskā pase, ne imunitāte, jānomirst, tāpat kā nomirst parasts cilvēks, kam aiz muguras nav lielas valsts atbalsta. Pilsētas avīzes publicēs informāciju par nelaimi, kas notikusi ar Krievijas diplomātu, dzimtās zemes resors apbedīs ar militāru godu. Ja būs, ko apbedīt…

Saindējis sevi ar tik drūmām domām, Korovnikovs vairs nelika cepuri galvā, rokā sažņaugtais kabataslakatiņš bija slapjš no sviedriem. Beidzot tas, kuru viņš gaidīja, iznāca no pasažieru zāles. Makarovs izturējās pilnīgi mierigi, par ko Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidents pat sapiktojās. Viņš brīdi pastaigājās pa lidostas vestibilu, samainīja dolārus pret drahmām, nopirka krāsainu atklātņu komplektu. Pēc tam izgāja ārā, laukumā paaicināja taksometru un aizbrauca. No pirmā acu uzmetiena likās, ka «aste» viņam neseko.

Visu rūpīgi pārbaudījis, atašejs iesēdās īrētā fordā, kurā pie stūres bija viens no pakļautajiem virsniekiem. Kāpēc tie nejēgas, kas sēž Centrā, šai jezgā iesaistījuši viņu, rezidentūras vadītāju? Parasti Korovnikovs visus darbus uzdeva kādam no četriem operatīvajiem darbiniekiem. Protams, ne jau nodarbības ar Ļenočku Derjuginu… Domas par Ļenočku mazliet uzlaboja majora garastāvokli, un dzīvotgriba viņā uzplaiksnīja ar jaunu spēku.

* * *

Velna plaisas dziļums sasniedz divarpus tūkstošus metru. Jūras zilumā nokrāsotā torpēda, kuras priekšgalā bija redzams cipars 3, grima vairākas stundas. Pusotra kilometra dziļumā ellišķīgs spiediens to saplacināja kā pankūku. Kaa deformētais metāla lūznis sasniedza jūras dibenu, diezin vai kāds vairs varēja pateikt, ka tas bijis zemūdens diversanta skuteris. Turklāt atrast aparāta atliekas starp dibena akmeņu grēdām vai izcelt tās no dzelmes nekādā gadījumā nebija iespējams. Jūras dzīļu mūžīgā nakts nekad neatklāj savus noslēpumus.

Bet krāsainajās fotogrāfijās, ko Vlaks bija uzņēmis ar speciālu «Kodak» aparātu, skuteri varēja saskatīt ļoti labi. Daudz labāk nekā miniatūro zemūdeni, kuras aprises gaismas staru refrakcijas dēļ prožektoru gaismā bija izplūdušas. Starp citu, borta numurs bija saskatāms arī zemūdens uzņēmumos.

Konstantīns Skandalidis ar lupu vērīgi aplūkoja kā krāsainās, tā arī melnbaltās fotogrāfijas.

—  Tātad šim Grigoriadim ir tiešs sakars ar krievu diversijas zemūdeni, — viņš domīgi noteica. — Bet kas vinu vada, kas komandē? Kā labā viņš strādā?

y ' J

—  Katrā ziņā tā nav amerikāņu Centrālā izlūkošanas pārvalde, — pretizlūkošanas šefs atbildēja, skatīdamies savam ministram acīs. — Pēdējā laikā viņam ar Smitu nav nekādu kontaktu. Amerikāņi mums palīdz «mazulītes» izcelšanā, tādēļ nav šaubu, ka viņus interesētu arī skuteris. Bet aģents slēpj tik svarīgu informāciju! Jāsecina, ka viņš ir dubultnieks un darbojas krievu izlūkdienesta labā.

—   Bet viņa viesis…

—  Viņa viesis ir krievu spiegs. Savu amerikāņu draugu Grigoriadis izmantoja uz labu laimi, izgādādams krievam pasi.

—  Dīvaini… Spiegi jau sen vairs neierodas tādā ceļā… Un pases viņiem sagatavotas jau agrāk…

Iekšlietu ministrs parakņājās pa fotogrāfiju kaudzi un izvilka attēlu, kurā Verļinovs bija redzams rīta skrējienā.

—  Šādiem trikiem viņš it kā būtu par vecu… Vispār par vecu aktīvai darbībai. Viņam jau pāri piecdesmit… Šādā vecumā cilvēks sēž kabinetā un paraksta pavēles. Viņš taču ir pieradis komandēt!

Skandalidis izņēma vēl dažas fotogrāfijas.

—   Skat, tuvplāns… Valdonīga seja, stingrs skatiens. Vai tad viņš ir līdzīgs ierindas uzdevumu izpildītājam? Kā jums šķiet?

Pretizlūkošanas šefs paraustīja plecus.

—   Mūsu rīcībā nav pietiekami daudz materiālu, lai varētu izdarīt pareizus secinājumus.

—   Bet izvirzīt pamatotus pieņēmumus jūs varat? Vai jūs lasāt operatīvos ziņojumus?

—  Protams.

—  Bet tie jāprot analizēt! — Ministrs ieturēja efektīvu pauzi. — Es lasu: «Maskavā pazudis ģenerālis Verļinovs — ievērojams Krievijas pretizlūkošanas dienesta vadītājs. Pēc nepilnīgām ziņām, viņš aizbēdzis uz ārzemēm.»

—  Jūs domājat…

—  Esmu gandrīz pārliecināts.

Lielajā, ozolkoka paneļiem apdarinātajā kabinetā

iestājās klusums. Tieši šeit jāpieņem principiāls lēmums,

kas iedarbinās virkni pretizlūkošanas dienesta un policijas

apakšvienību: ārējās novērošanas nodaļu, operatīvo un

tehnisko dienestu, piesegšanas sektoru, aizturēšanas

grupu. Dažās frāzēs formulētais ministra lēmums tiks

detalizēts pasākuma realizēšanas operatīvajos plānos un

taktikā, darbinieku instruktāžā un atsevišķo uzdevumu ' t

konkretizēšanā, kas noteiks katra vietu un atbildību par zināmu sektoru. Lēmuma konkretizācijas gaitā tiks izraudzīti rīcības pasākumi un paņēmieni pret operācijas objektu, neizslēdzot pat ieroču pielietošanas iespēju aizturēšanas brīdī, kā arī formulēts gala mērķis — tiesas procesa ierosināšana vai arī objekta slepena likvidēšana. Vārdi, kas pateikti aiz dubultām, blīvi noslēgtām durvīm, kondicionēta gaisa atmosfērā ar nemainīgi komfortablu temperatūru un mitrumu, desmitiem cilvēku liks pavadīt naktis nomodā, mirkt lietū, taisīt veiklas virāžas ar automašīnām un kuteriem, iesaistīties tuvcīņā, šaut un saņemt pretšāvienus, riskēt ar veselību un dzīvību. Bet īpaši svarīgs šis pieņemtais lēmums būs tam konkrētajam cilvēkam ar miesu un asinīm, kas profesionālajā žargonā tiek saukts par operācijas objektu, tāpēc ka tas noteiks viņa turpmāko likteni.

Skandalidis piecēlās, rokas uz muguras salicis, apgāja apkārt lielajam, ar melnu ādu apvilktajam galdam un apstājās pie loga. Aiz trīskāršās stikla paketes plosījās vējš un lija lietus. Slīpas, spēcīgas strūklas bez trokšņa sitās pret ārējo, ložu drošo rūti un sašķīda lielos pilienos, kas juceklīgi tecēja uz palodzi. Lejā, tukšajā ielā pie fiata, kam durvis bija vaļā, kāda sarkanā lietusmētelī ģērbusies jaunava cīnījās ar lietussargu, ko vējš viņai rāva ārā no rokām. Ministram vina atgādināja izpletņu lēcēju, kas pēc veiksmīgas nolaisanās pūlas savaldīt kupolu. Viņš zināja, kādas sekas ir viņa pavēlēm, taču nejutās kā likteņu pavēlnieks, jo pieņēma lēmumus tikai tais rāmjos, kurus noteica politiskā situācija, kā arī prezidenta un premjerministra vēlēšanās.

Krievu pretlikumīgā darbība Grieķijas Republikas teritorijā… Protams, būtu labāk, ja atmaskotu starptautisko islama teroristu organizāciju, taču ne mazāk bīstama ir ari Krievija, kas zaudējusi vadību un šķīst un plīst pa visām vīlēm. Diversijas zemūdene, nogalinātie akvalangisti, pārbēgušais krievu ģenerālis, grieķu līdzdalībnieks… Iezīmējas ļoti efektīva aina. Maksimāli saprotama ikvienam — no Maķedonijas zemnieka līdz jebkura ranga politiķim. Šādā situācijā, kad aktivizējas ārzemju speciālie dienesti, būtu muļķīgi zaudēt sabiedroto atbalstu un izstāties no NATO. Arī šāds secinājums ikvienam ir pilnīgi saprotams…

—  Kāds ir operācijas nosaukums?

—   «Poseidons».

Jaunava beidzot savaldīja lietussargu, ielēca automobilī, durvis aizcirtās, un fiats aizripoja. Ministru pārņēma neizskaidrojama zaudējuma sajūta. Viņš atgriezās pie galda. Pretizlūkošanas priekšnieks skubīgi atvēra piezīmju grāmatiņu un sagatavoja Pārķēra pildspalvu.

—  Un tātad! Operāciju «Poseidons» realizēsim vairākos posmos. Pirmais — Grigoriada un viņa viesa arestēšana, uz viņiem krīt aizdomas par akvalangistu nogalināšanu.

Sajā posmā mums jāpaliek ēnā, galveno aktivitāti lai izrāda policija. Parasts kriminālnoziegums — tieši tā tas jāpasniedz žurnālistiem un plašai sabiedrībai.

Pildspalva strauji slīdēja pa nevainojami gludo papīru.

—  Kratīšanas un pratināšanas gaitā atklāsies aizturēto sakari ar Krievijas speciālajiem dienestiem, tad oficiāli pieslēdzamies arī mēs, tai laikā tā saucamā viesa personībai jābūt identificētai, prese ziņo par jauniem nozieguma apstākļiem, lieta iegūst politisku raksturu. Protesta nota, apspriešana parlamentā un tā tālāk…

Grieķijas varas iestādes Verlinova likteni bija izlēmušas. Bet palika vēl viens kutelīgs jautājums.

—  Vai Grigoriada sakari ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi noklusējami?

Ministrs sarauca pieri.

—  Par to avīzēs nedrīkst parādīties ne vārds. Mums nav izdevīgi sarežģīt attiecības ar amerikāņiem. Tūlīt pēc dubultnieka aresta dariet zināmu Smitam, ka mēs nedomājam atšifrēt viņu kontaktus.

—  Skaidrs, — pretizlūkošanas priekšnieks pamāja ar galvu.

* * *

Gandrīz tai pašā laikā ģenerāļa Verlinova liktenis tika izlemts arī citā kontinentā — Centrālās izlūkošanas pārvaldes štāba mītnē Lenglijā.

—  Direktors pavēlēja atgriezties pie operācijas «Pavadonis», — Krievijas nodaļas priekšnieks pavēstīja, vērīgi pētīdams no Atēnām speciāli izsaukto Robertu Smitu. — Tā kā to vadījāt jūs… vajadzēs nodot lietas un pārslēgties uz jaunu uzdevumu. Vai jums ir neatliekamas iestrādes?

«Tā tas ir vienmēr,» izlūks nīgri nodomāja. «Tiklīdz sagatavota laba iestrāde, to tūlīt izrauj no rokām un tās vietā iegrūž kādu mēslu.»

—  Ir, — Smits mierigi atbildēja. — Bet to es nevaru nodot.

—  Kādēļ? — priekšnieks jautāja, mazliet saraukdams uzacis, un tas nozīmēja, ka viņš ir ārkārtīgi izbrīnījies.

—  Tāpēc, ka tā ir tieši saistīta ar Maskavas operāciju. Seismiskā ieroča izmantošanu vadīja ģenerālis Verļinovs. Pašlaik viņš uzturas Grieķijā, Mikonas salā. Tie krievu akvalangistu līķi… Visticamāk — tas ir viņa darbs. Un vispār viņā ir tik daudz noslēpumu, cik skudru pūznī…

Smits apklusa.

—  Un tātad…

Krievijas nodaļas priekšnieks vienmēr tiecās pēc konstruktīvām sarunām.

—  Man ir iespēja piekļūt ģenerālim. Grieķijā viņš uzturas nelegāli, v tāpēc bez īpašām pūlēm viņu var nolaupīt un atvest uz Statiem.

—  Atkal nolaupīšana… Ja valsts departaments uzodīs, sacelsies pamatīgs skandāls… Bet vispār tas ir to vērts! Vai detaļas esat izstrādājis?

Atbildes vietā izlūks nolika uz galda mapi ar dažām papīra lapām. Nodaļas priekšnieks iegrima operācijas plāna pētīšanā.

—   Iesaistīt «roņu» grupu no Litlkrikas un ģenerāli izvest ar atbalsta zemūdeni? Oriģināli!

—  Tādu gabalu taču nedzīt zemūdeni tukšā! — Smits viegli pasmaidīja.

—  Labs plāns. Vismaz man patīk. Mēģināšu dabūt direktora sankciju.

Dienas beigās admirālis Džeimss Vulsijs atbalstīja operāciju, ko bija izstrādājusi Krievijas nodaļa. Nākamajā rītā Roberts Smits izlidoja uz Atēnām, lai to realizētu.

* * *

Atēnās Galvenās izlūkošanas pārvaldes konspiratīvajā dzīvoklī, kur majors Korovņikovs mēdza mīlēties ar Ļe- nočku Derjuginu, arī tika runāts par ģenerāli Verļinovu.

— Rītos viņš skrien pa vienu un to pašu maršrutu, šeit ir shēma. Bet šeit — fotogrāfijas…

Krievijas sūtniecības militārais atašejs pasniedza nesen grieķu zemē iebraukušajam «komersantam Makarovam» fotogrāfijas, kurās Verļinovs bija fiksēts skrējienā. Makarovs iebāza mutē pēaējo kumosu, kas bija palicis pāri no sviestmaizes ar aknu pastēti, noslaucīja rokas un paņēma ilustratīvo materiālu.

—  Pa vienu un to pašu maršrutu? Interesanti… Varbūt nemaz nelauzīt galvu un nolikt orientētu lādiņu?

Viņš prātoja savā nodabā, bet tai pašā laikā it kā apspriedās ar majoru. Korovņikovam kļuva nelabi ap dūšu. Tas, ko viņš pašreiz darīja, pēc Grieķijas likumiem tiek uzskatīts par līdzdalību slepkavībā. Arī pēc citu valstu likumiem. Protams, vārdi nav materiāli, bet tos var ierakstīt lentē, tāpēc ir ļoti svarīgi pieturēties pie nevainīgām intonācijām, bet šis idiots aicināt aicina uz sadarbošanos…

—  Jautājumi, kas attiecas uz spridzināšanu, neietilpst manā kompetencē, — viņš sacīja mikrofoniem. Protams, tā saucamo blakšu šai telpā nebija, bet eksistē desmitiem veidu, kas nodrošina efektīvu audiokontroli no ārpuses — no pretējās mājas, no automašīnas, kas apstājusies lejā pie trotuāra, no blakus mājas jumta…

Likvidators aprāvās un mulsi paskatījās sarunu biedrā, taču tai pašā mirklī aptvēra, kas par lietu. Nicīgi saviebies, viņš kā pieredzes bagāts profesionālis lika saprast, ka šādos apstākļos tik izsmalcinātas metodes nav iespējamas.

—  Saprotu, — viņš tomēr nolēma pielāgoties situācijai. — Apvidus pārveidošanas, upju gultnes izmainīšanas iespējas un citi varianti sīki izklāstīti katalogā, ar kuru varv iepazīties visi pasūtītāji.

Šāda abrakadabra diezin vai varētu maldināt grieķu pretizlūkošanas dienestu, toties tai būtu iespējams radīt apjukumu tiesā. Iedomājoties tiesu, Korovņikovam kļuva skāņi ap dūšu. Kā gan ne — šis draņķa slepkava saņems ieroci no viņa rokām, bet ierocis ir neapstrīdami lietisks pierādījums! Tik vien atliek kā paļaušanās uz diplomātisko pasi… Bet iekrišanu nepiedod ari pašu mājās. Patrieks pie velna vecmātes bez pensijas…

Operācijā «L» Korovnikovs tika iesaistīts pirmo reizi, un viņš gandrīz ar naidu skatījās uz briesmīgo atbraucēju, kas nesatricināmā mierā notiesā Maskavā pirkto pastēti. Cik cilvēku viņš ir aizraidījis uz viņpasauli? Majors Pļesko mierīgi izturēja viņa skatienu. Viņš sevi neuzskatīja par bendi un slepkavu. Pasaulē ir dažādi darbi; ja par darba objektu kļūst nelabojami nelieši, tad objektīvi tas ir uzskatāms par derīgu darbu.

—  Es gribu pabraukāt pa jūru, — likvidators sacīja, notiesādams vēl vienu sviestmaizi. — Man vajadzīgs spēcīgs kuteris.

—  Kuteris jau noīrēts un gaida piestātnē.

Militārais atašejs piecēlās.

—  Šeit jūs neviens netraucēs. Ja rodas nepieciešamība, zvaniet.

Sūtniecībā Korovņikovs atgriezās ārkārtīgi saniknots. Bet, iedams pāri vestibilam, viņš uzdūrās kārnai sievietei cieši pieguļošā un tik īsā kleitā, ka tā tik tikko sniedzās pāri šekumam.

—  Kur tu vazājies, pretekli? — viņa juteklīgi burkšķēja. — Es vairs nevaru!

Viņš atlēca malā, drudžaini lūkodamies apkārt. Neviena nebija. No Ļenočkas plūstošā nevaldāmas kaisles strāva pārslēdza viņa garastāvokļa regulatoru.

—  Gaidi aiz stūra pie veikala, — Korovņikovs nočukstēja caur sakostiem zobiem un nesatricināmā mierā pagāja viņai garām. Atri uzrakstījis ziņojumu par nelegāla sagaidīšanu, rezidents nodeva dokumentu šifrētājiem un atkal pameta sūtniecību. Padotie nebrīnījās: izšķirošos brīžos slepenā operācijā iesaistītais virsnieks strādā bez pārtraukuma dienu un nakti.

Rezidentūras pelēkais opelis uz mirkli apstājās pie universālveikala, un Ļenočka tūlīt iespurdza kabīnē.

—  Beidzot!

Maza, karsta rociņa uzgūlās uz majora plaukstas, kas turēja pārvada pārslēgšanas sviru, pēc tam, it kā taustīdamās pēc vēl vienas vadības sviras, ar ierastu kustību noslīdēja uz bikšu priekšu.

—  Brauc ātrāk uz dzīvokli!

—  Uz turieni nevar, — Korovņikovs īgni atbildēja. — Pavizināsimies tāpat vien.

Gan viņš, gan viņa zināja, ko nozīmē nevainīgais vārdiņš «pavizināsimies», — sekss pie dabas krūts, reizēm parastais, bet visbiežāk — orālais. Ļenočku apmierināja jebkurš variants. Taču šoreiz viņa nezin kāpēc sāka protestēt.

—  Kāpēc nedrīkst? Vai tu tur esi ievedis kādu bābieti?

—   Kāds tam sakars ar bābām! — majors atcirta un klusībā nolamājās: «Sīm stulbenēm tikai viens ir prātā!» — Tur apmeties kāds cilvēks no Krievijas, es jau tev teicu, ka man šodien viņš bija jāsagaida…

—  Cik nejauki! — Ļenočka uzmeta lūpu. — Es gribu vannu, gultu… Kad tas ēzelis aizbrauks?

—  Drīz. Pēc divām trim dienām.

—  Tikai? Vai tu nevari viņam parādīt ceļu jau rit?

—  Nevaru. Viņš atbraucis darba darīšanās.

Karsta plauksta atrāva vaļā ātrslēdzēju un ienira bikšu priekšā.

—  Tie, kas atbrauc darba lietās, apmetas sūtniecībā, nevis tup dzīvoklī, kur cilvēkiem jādrātējas.

Korovnikovs nemaz nebrīnījās, ka viņa draudzenei ir tik savdabīgs uzskats par Galvenās izlūkošanas pārvaldes konspiratīvā dzīvokļa misiju. Viņš vispār bija zaudējis spēju brīnīties, domāt, analizēt. Prasmīgi pirksti veikli čamdījās pa Korovņikova kājstarpi, meklēdami apakšbikšu stērbeli. Uzbudinātais rumaks tos sajuta caur plāno audumu, bet tā īpašnieks saspringa, gaidīdams mirkli, kad pēdējais šķērslis būs novākts un glāstoša plauksta pieskarsies viņa stīvajam, verdošām asinīm pierietējušajam loceklim. likās, ka asinis no visa ķermeņa saskrējušas visjutīgākajā vietā. Kaut arī smadzenes bija gandrīz atslēgtas, tas mazais pelēkās vielas centriņš, kas kontrolē satiksmes drošību, pavēlēja majoram līdz minimumam samazināt ātrumu.

Diemžēl modrības un dienesta apzinīguma centri nedarbojās, kaut arī oficiālā «smadzeņu skalošana» daudzu gadu gaitā bija vērsta tieši uz to, lai saglabātu šo centru darba spējas jebkādā situācijā. Bet militārās izlūkošanas institūta mācību spēku, daudzo iekšējās drošības dienestu un priekšnieku metodika balstījās uz bēdīgi sterilām dogmām, ignorēdama dzīves īstenību. Mācību stundas klasēs, kā ari iknedēļas praktiskās nodarbības no izlūka interešu sfēras izslēdza seksu un alkoholu, šos nenovēršamos katra cilvēka dzīves līdzgaitniekus. Tādēļ tie tika uztverti tikpat abstrakti kā nosacītais pretinieks praktiskajās nodarbībās.

Majors Korovņikovs daudzreiz bija dzirdējis nostāstus par «medus lamatām», tādēļ viņam, kaut ari Ļenočkas maigo glāstu iemidzinātam, vajadzēja padomāt par viņas pastiprināto interesi pret sevi, par uzdoto jautājumu ievirzi, vajadzēja apsvērt versiju par iespējamiem izlūkgājieniem un veikt attiecīgus pretpasākumus, nemaz nepārtraucot seksuālos vingrinājumus, kas paši par sevi dienestam nav bīstami. Bet tā rīkoties varētu tikai profesionālis, cilvēks, kam ir ne tikai nevainojama anketa, tēvs — partijas rajona komitejas sekretārs un pozitīvi raksturojumi, bet ari saasināta briesmu nojausma, nekļūdīga intuīcija un prasme pielāgoties jebkādai situācijai. Diemžēl Korovnikovam nebija tādu personisko īpašību, kādas nepieciešamas īstam izlūkam, tādēļ viņš bija pārliecināts, ka viltīgās kārdinātājas, kas darbojas ienaidnieka uzdevumā, sastopamas tikai aizraujošās kinofilmās, biedinošos Iekšējās drošības dienesta pārskatos, kā arī tādos ģeogrāfiskos grādos, kurus no viņa dienesta vietas šķir kilometru tūkstoši.

—  Viņš nevar sūtniecībā rādīties… Bet rīt vai parīt mēs tur varēsim dažas stundas pavadīt…

Opelis iebrauca tukšā pludmalē.

—  Bet tu taču teici — trīs dienas!

Karstā plauksta un piebriedušais rumaks saskārās, Ļenočka iestenējās, koši nokrāsotās lūpas sašķiebās…

— Tas ir kas cits… Viņš brauks uz Mikonu… Ņem ātrāk…

Ļenočka metās lejup gluži kā veikls delfīns, kas nolūkojis sudrabaino stavridu, un nekļūdīgi sasniedza mērķi. Bet izmisīgi trīsošas, pilnīgi nevainīgas zivtiņas vietā plē- soņas mutē nonāca tā ķermeņa daļa, kas bija saimnieku piespiedusi lauzt zvērestu un aizmirst visus tos parakstus, ko viņš bija devis sava pilnīgi slepenā dienesta laikā.

—  Kas jauns? — Prezidents apvaicājās bez īpašas intereses. Šodien viņš izskatījās labi, un Koržovs nodomāja, ka tieši tagad derētu organizēt preses konferenci, lai atspēkotu nevalodas, kas kļūst aizvien skaļākas.

—  Atkal viens uzbrukums vilcienam Čečņā, — galvenais miesassargs atsaucās un nolika šefamv priekšā analītiskā dienesta sagatavotu informāciju. — Četri pasažieri nogalināti, desmit ievainoti…

—  Man jau ziņoja, — Prezidents sacīja, saraucis pieri grumbās. — Viņi pirmie sākuši šaut un, saproti, nošāvuši trīs…

Tomēr viņš pievilka tuvāk lapiņu ar sarkano joslu, uzlika brilles un sāka lasīt. Koržovs zināja, ka nekādas reakcijas nebūs. Kad cilvēks sēž piramīdas virsotnē, bet piramīdu veido cits uz cita juceklīgi salikti krēsli, viņš raizējas tikai par to, lai saglabātu līdzsvaru. Un gribot negribot izliekas, ka viss ir kārtībā. Ja viņš sāktu kaut ko pārkārtot, neglābjami nogāztos zemē. bet, ja nedara neko, tik un tā nogāžas, kaut arī mazdrusciņ vēlāk. Kad tev ir četrdesmit septiņi gadi un tu esi varas kalngalā, gāzties zemē negribas, tādēļ visvisādi jāatbalsta Saimnieks. Un viņa vietā jāizdara nepieciešamie pārkārtojumi.

Prezidents bez komentāriem atlika malā sarkanjoslaino papīra lapiņu.

—  Kas vēl?

—  Memorands par separātiskām tendencēm reģionos.

Tagad valsts galvas priekšā parādījās vairākas ar

skavu saspraustas lapiņas, un viņš par tām izrādīja stipri lielāku interesi. Koržovs viņu saprata ļoti labi. Kā gan ne! Centrbēdzes spēki draudēja Krieviju saplosīt driskās. Apgabali un novadi, par republikām nemaz nerunājot, atbrīvojušies no nacionālo pašcieņu pazemojošā apzīmētāja «autonomais» un izpušķojušies ar grūti saprotamiem un vēl grūtāk izrunājamiem nosaukumiem, tiecās pēc neatkarības no Centra. Turklāt neatkarība tika traktēta kā šo teritoriju pilnīga ekonomiska apgādāšana un tikpat pilnīga kontroles un norēķinu atcelšana. Tautai, protams, no visām šim manipulācijām netika nekas, tāpēc visdedzīgākie cīnītāji par neatkarību bija vietējie vadītāji — vakarējie partijas un saimnieciskās nomenldatūras darboņi un cīnītāji pret nacionālismu un separātismu.

Viņi zināja, par ko cīnīties. Visiem vēl svaigā atmiņā bija kukuļņēmēju un izšķērdētāju masveida aresti Uzbe- kistānā. Kas to darīja? Centrs! Tiklīdz republika ar suverenitātes palīdzību atbrīvojās no jaunā Centra, visi notiesātie tika atbrīvoti un reabilitēti. Tātad īstenībā vietējie ķeizariņi neatkarības aizsegā tiecas iegūt tiesības uz visatļautību un bezatbildību. Tas ir salds un kārdinošs mērķis, un viņi visiem spēkiem raujas uz to. Kādus šķēršļus viņu ceļā var nolikt pa pusei paralizētā centrālā vara? Nekādus! Ja nu varbūt… reģionālās apakšvienības «Alfa»!

Prezidents izlasīja memorandu, ar plaukstu enerģiski nobraucīja gaļīgo seju un smagi nopūtās.

—  Kā veicas ar Galvenās apsardzes pārvaldes filiālēm?

Sirmās uzacis bija izspūrušas, seja saviebta dusmās

un naidā. Pašreiz viņš izskatījās pēc lāča, kas nelaikā izvilkts no alas.

— Tās, kas izveidotas, sākušas darboties. Gatavojamies atklāt vēl trīs.

—  Vai esi pārliecināts, ka tās nenonāks vietējo varasvīru ietekmē?

—  Zināmā mērā varbūt nonāks… Dzīvokļi, telefoni… — Koržovs atbildēja.

Prezidenta labā uzacs pacēlās un sarkastiski saliecās.

—  Bet katram priekšniekam seifā guļ pakete, kas jāatver X stundā, — Koržovs turpināja. — Un katrs rīkosies saskaņā ar saņemto pavēli.

Viņa balsī bija jaušama metāliska pieskaņa. Prezidents bija apmierināts un pamāja ar galvu. Uzacs nolaidās.

—  Bet cik droši tu kontrolē stāvokli šeit?

—  Šeit? — galvenais miesassargs jautāja, vilcinādamies ar tiešu atbildi. — Tas ir sarežģīts jautājums…

—  Vienkāršus jautājumus es neuzdodu, — Saimnieks iesmējās un nogludināja uzacis.

—  Ja spēka resori būs mūsu pusē, tad viss būs kārtībā.

—  Bet kas notiks tad, ja tie nebūs mūsu pusē?

Iestājās klusums.

—  Tad daudz kas būs atkarīgs no nejaušības…

—  Tātad tu man iesaki paļauties uz «varbūt»? — Prezidents nīgri norūca. Koržovs jau bija ievērojis, ka pēdējā laikā šefa garastāvoklis strauji mainās.

—   Man vajadzīgi papildspēki, tad mēs nebūsim atkarīgi no nejaušībām, — Koržovs steigšus atbildēja. Saimniekam nepatika nenoteiktība, kaut ari pats, gadiem ejot, aizvien vairāk pakļāvās šim trūkumam. — Un es tos atradu!

—  Kur tad? — Prezidents painteresējās.

—  Tā ir bijušās PSRS Valsts drošības komitejas vienpadsmitā daļa. Stipra, pilnīgi patstāvīga, funkcionāli daudzpusīga un lieliski apbruņota apakšvienība.

—  Šo to esmu dzirdējis, — Saimnieks domīgi sacīja.

—    Turpini!

—  Es mēģināju to pievākt. Bet…

—  Stepaškins nostājās ceļā? — šefs iejautājās, demonstrēdams savu gaišredzību. — Un droši vien kopā ar Gontaru?

—  Viņi izspēlēja iepriekšējā priekšnieka ģenerāļa Verlinova kārti. Tas bija stiprs un neatkarīgs vīrs, mēģināja uzsākt spēli pret abiem. Bet ģenerālis tika novākts, pataisīts par dzimtenes nodevēju…

—  Atceros, atceros, — Prezidents drūmi norūca.

—     Nesen Augstākā tiesa viņam piesprieda nāvessodu…

—  Bet vina vietfi ielika tādu Dronovu. Ne šķilts, ne

» > '

perēts, autoritātes nav, lēmumus pieņemt baidās. Ja viņš tur paliks, atņemt Stepaškinam nodalu neizdosies.

—  Tātad tev tas Verļinovs jāpieceļ no miroņiem? — Prezidents jautāja, piemiegdams acis. — Atvaino, bet es neesmu Jēzus Kristus…

—Viņi jauc faktus kā iezīmētas spēļu kārtis. Verļinovs ir dzīvs. Un mums viņš vajadzīgs iepriekšējā amatā.

—  Bet spriedums? — Prezidents neapmierināts pameta ar roku. — Mēs taču veidojam tiesisku valsti! Jābūt konsekventiem!

Koržovs klusēja. Gadiem ejot, tieši konsekvence Prezidentam gāja mazumā.

—  Bet, no otras puses, es varu viņu apžēlot. Tas paredzēts likumā.

—  Tā tas ir, tā ir… Bet…

—   Kāds te var būt «bet»? Apžēloju — un darīts!

—   Gontars sācis Ver]inova likvidēšanas operāciju. Likvidators un ieroči jau nogādāti vajadzīgā vietā. Rīt vai parīt viss izšķirsies…

—   No kurienes tev tas zināms? — Saimnieks iesmējās, atspiezdamies pret krēsla atzveltni. — Vai tiešām Gontars izstāstīja?

—  Gandrīz. Prezidents klusēja.

—  Es varu apžēlot tikai dzīvu cilvēku. Tāpēc ar Gon- taru pats to lietu nokārto.

—  Skaidrs.

Koržovs piecēlās un izgāja no kabineta. Pēc pusstundas uz Atēnām aizsteidzās telefonogramma Grāfienei. Tā

kļuva par pirmo soli ģenerāļa Verļinova glābšanas akcijā.

* ★ *

Valerijam Antonovičam Verļinovam nebija drošas informācijas par viņam sagatavoto likteni. Tas ir, viņš skaidri nezināja, ka ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde gatavojas viņu nolaupīt, ka Grieķijas pretizlūkošanas dienests — arestēt, bet Krievijas Aizsardzības ministrijas Galvenā izlūkošanas pārvalde — nogalināt. Tomēr viņš pietiekami ilgi bija strādājis speciālajā dienestā, lai zinātu, ka cilvēks, kas glabā tādus noslēpumus kā viņš, kas nonācis svešā zemē un palicis bez jebkādas aizsardzības un atbalsta, nevar gaidīt neko labu. Viņš bija tieši tādā pašā situācijā kā jauna meitene, kas naktī apmaldījusies nepazīstamā pilsētā, vai inkasents, kas ar bankas maisu iet pa vientulīgu ceļu.

Par iespējamo palīdzību, it īpaši par Krievijas Galvenās apsardzes pārvaldes palīdzību, ģenerālis nevarēja ne iedomāties. Bet atšķirībā no meitenes un inkasenta bijušais PSRS Valsts drošības komitejas vienpadsmitās daļas priekšnieks prata prognozēt un neitralizēt nenovēršamos draudus. Un vienmēr paļāvās tikai uz saviem spēkiem.

Sēdēdams ierādītajā viesu istabā, Verļinovs turēja klēpī smago, universālo uztvērēju «Grundig» un klausījās BBC ziņas krievu valodā. Spriežot pēc izrunas, pie mikrofona sēdēja viņa bijušais novadnieks.

«…Ceļa posmā Hasavjurta—Gudermesa… apturēts Teherānas—Maskavas ātrvilciens un aplaupīti pasažieri. Kādā kupejā bandītiem tika izrādīta pretestība: divi nezināmi vīrieši atklāja uguni un nogalināja trīs uzbrucējus, pēc tam nacionālie gvardisti apšaudīja vilcienu ar automātiem. Korespondents ziņo par daudziem upuriem, kuru īsto skaitu varas iestādes neizpauž. Čečenijas Ārlietu ministrija savā protesta notā notikušo vērtē kā Krievijas speciālo dienestu provokāciju. Šis nav pirmais gadījums, kad tiek aplaupīts vilciens, kas brauc cauri Čečņai. Oficiālā Maskava klusē tāpat kā līdz šim.»

—   Prostitūtas! — Verļinovs nespēja savaldīties.

Pa pusei atvērtajās durvīs parādījās Kristofors.

—  Vai tu ko teici?

Saimnieka skatiens slīdēja pa istabu un it kā aizķērās aiz neliela priekšpieta — aiz smalka mauzera zamšādas makstī, kas bija nevērīgi nomests uz gultas kā niecīga, nevienam nevajadzīga lieta.

—  Nolamājos. Krievijā aplaupa vilcienus, bet varasvīri neliekas ne zinis.

Kristofors, it kā viņu saprazdams, pamāja ar galvu.

—  Jā, kārtības nav.

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, tomēr aprāvās un iegāja savā kabinetā.

Verļinovs pieklusināja skaņu un koncentrēja skatienu uz uztvērēja paneli. Precīzāk izsakoties, uz voltmetru, kas bija iemontēts panelī un nesen mazliet pārveidots. Sprieguma parametri šeit bija ļoti stabili, viesu istaba un saimnieka kabinets atradās uz vienas elektriskās līnijas, kurā — un tas bija ļoti svarīgi — nebija tādu enerģijas patērētāju, kas spontāni atslēdzas. Tievā bultiņa uz sīki graduētās skalas stāvēja ka pamirusi.

Gaiteņa galā noklaudzēja durvis. Aizšaujamās bultas klakšķienu Verļinovs nedzirdēja, bet viņš zināja, ka Grigoriadis pirms darba sākšanas vienmēr ieslēdzas un aizklāj logu ar aizkaru. Uzteicama piesardzība!

Voltmetra bultiņa novirzījās pa kreisi, tātad Kristofors bija ieslēdzis datoru. Verļinovs sasprindzināja uzmanību un mobilizēja visu savu atmiņas spēju. Bultiņa mazmaz- drusciņ iedrebējās. Vienu reizi, otru, trešo… Pavirzījās uz priekšu par iedaļas ceturtdaļu, par pusi, trim ceturtdaļām… Tikko pamanāmās melnā matiņa kustības acis spēja fiksēt tikai ar grūtībām. Parasti elektronu kontrolē tiek izmantoti īpaši jutīgi devēji un datoru sistēmas ar speciālu programmu, kas ļauj salasīt tekstu, ko saliek kontrolējamā ESM.

Pašlaik devēju funkcijas izpildīja Verļinova acis, kas bija pastiprinātas ar plus divu dioptriju brillēm, bet analītiskā datora vietā darbā tika laistas cilvēka smadzenes, kas diemžēl stāv tālu no pilnības. Tādēļ ari uzdevums, ko Verļinovs sev izvirzīja, bija stipri pieticīgs: izlasīt vienu vārdu. Tikai vienu — paroli, kas atver piekļūšanu aizsargātajiem failiem.

Verļinovs jau nedēļu kontrolēja Grigoriada datoru. Pēc ieslēgsanas un pirms darba sākuma voltmetra bultiņa sašūpojās septiņas reizes, turklāt vienās un tais pašās robežās. Tātad parole nemainās, un tajā ir septiņi burti. Verļinovam jau bija izdevies fiksēt piecus noviržu nominālus. Pašreiz saasinātā uztvere konstatēja sesto: mazliet mazāk par pusotru skalas iedaļu. Septītais palika neskaidrs — vai nu nulle septiņi, vai ari nulle deviņi, bet brīžiem likās, ka vieninieks. Protams, ari iegūtie lielumi bija aptuveni, tiem atbilstošus burtus varēja atrast tikai tiešā saskarē ar aparātu. Verļinovs cerēja, ka laiks ļaus noslīpēt savāktos datus. Bet viņš kļūdījās.

Roberts Smits ar ekstrasakaru signālu izsauca Džentlmeni uz tikšanos. Grigoriadis kļuva uzmanīgs. Pēdējā laikā amerikānis bija atlicis pat plānā paredzētās tikšanās, bija it kā izvairījies no kontaktēšanās ar aģentu.

Norunātajā laikā pie dreifējošās jahtas «Marija» piestāja kuteris ar zemūdens spārniem. Pretēji paradumam, Smits nekāpa augšā uz jahtas klāja, bet ar rokas mājienu aicināja aģentu pie sevis. Pēc dažām minūtēm satrauktais Kristofors jau sēdēja mazā, ērtā kabīnē, kur divi cilvēki varēja novietoties tikai ar grūtībām, ja vien viņi nebija nodomājuši mīlēties. Amerikānis apsēdās pretim, abu ceļgali saskārās, tāpēc viņam gribot negribot bija jāieņem neērta poza, lai novērstu aizdomīgi intīmo kontaktu.

—   Es noskaidroju, kas tas par cilvēku, kuram jūs lūdzāt izsniegt pasi, — Smits iesāka bez ievadvārdiem. — Noskaidroju ari mīklaino Maskavas epizodi jūsu biogrāfijā.

Džentlmenis nosvīda. Ne tik daudz no bailēm, cik no kauna — sirmais Centrālās izlūkošanas pārvaldes salu tīkla patriarhs pieķerts kā puišelis, kas masturbē skolas atejā.

—  Jūs esat krievu Valsts drošības komitejas parādnieks un tagad savu parādu atstrādājat. Bet kā mums jāizturas pret šāda veida problēmām?

—  Jūs maldāties, — Kristofors atbildēja rāmā balsī, lai iegūtu laiku. Viņš loti labi zināja, kādai jābūt Centrālās izlūkošanas pārvaldes reakcijai pret atmaskotu dubult- aģentu. Labākajā gadījumā viņu nodos Grieķijas tiesu iestādēm, sliktākajā — iznīcinās. Varbūt jau šajā pašā brīdī.

—  Jums ir tikai viena izeja. — Parasti smaidīgais un labvēlīgais amerikānis tagad skatījās sarunu biedrā bargi un klaji draudīgi. — Jums jāatdod savs Maskavas draugs. Sirdsapziņu jums nav ko mocīt, jo tieši viņš bija tas, kas jūs pavedināja uz nodevību.

Kristofors klusēja. Viņš jau bija domājis, ka visi nepatīkamie dzīves brīži palikuši pagātnē. Meli, uzskatu maiņa, nodevība, nepateicība acumirkļa izdevīguma labad… kamēr cilvēks ir jauns, nabags un nepazīstams, viņam bieži jāielaižas kompromisos ar sirdsapziņu. Vieniem tas pārvēršas par paradumu, otriem ne. Pirmajā gadījumā līdz pat nāvei nerodas nekādas problēmas: katra nākamā nelietība padodas vieglāk par iepriekšējo. Otrajā — talkā nāk atmiņa, kas pagātni ietin aizmirstības miglā un cilvēku pasargā no dvēseles mokām.

Pašreiz Džentlmenis atkal stāvēja cietsirdīgas izvēles priekšā. Kad tev jau pilni sešdesmit, tu esi pārticis un zināmās aprindās labi pazīstams, kad pagātne jau aizmirsta un esi pārliecināts, ka nu beidzot rīkosies tikai saskaņā ar savu pārliecību, atgriezties pie jaunības grēkiem, turklāt atkārtot tos ir velnišķīgi grūti…

—       Tikai viena izeja! — Smits atkārtoja. — Mans uzdevums ir sankcionēts pašās augšās, un visi šķēršļi, kas traucēs tā izpildīšanu, bez žēlastības tiks likvidēti!

Džentlmenis neizturēja Centrālās izlūkošanas pārvaldes virsnieka smago skatienu. Bordo krāsas dīvāna drāna bija ideāli piemērota asiņu pēdu noslēpšanai, un jahta kopā ar komandu noies dibenā pāris desmit minūtēs.

— Kas man jādara? — viņš neskanīgā balsī jautāja.

* * *

Apšaudītais preču vilciens dārdēdams joņoja pa naksnīgo Kaukāza stepi. Vējš bija tik ass un salts, ka ķērās pie kauliem. Karpenko un Koroļovs bija līdz pusei ierakušies šķembās, bet no tā nebija nekāda labuma. Starp citu, briesmas no vajātājiem viņus satrauca vairāk nekā aukstums. Vini zināja, kas tie par cilvēkiem, ar kuriem sastapušies, kautas brāļu nogalināšanu šais novados nevienam nepiedod.

Kad vilciens bija pabraucis garām Hasavjurtas stacijai, Koroļovs palaida vaļīgākv automātu, ko turēja rokās. Kriminālā un anarhistiskā Čečņa bija aiz muguras, Dages- tāna kā nekā ir tiesiski paklausīga Krievijas teritorija. Karpenko dzīves pieredze bija bagātāka, tāpēc neredzamās robežas šķērsošana viņu nenomierināja: kad valstī likumi nedarbojas, bruņotu slepkavu bandas var uzbrukt un nogalināt visur.

Viņam bija taisnība. Paralēli dzelzceļa stigai joņoja ka- mazs, kas bija stāvgrūdām pilns ar atriebībā zvērojošiem «Islama vilkiem».

— Brauc ātrāk! Apdzen un nostājies šķērsām uz sliedēm! — Badirs, kas sēdēja kabīnē, pavēlēja bailēs drebošajam šoferim, turēdams stobru pie viņa krūtīm.

Šāds manevrs nebija viegli izdarāms. Tikai pēc astoņdesmitā kilometra kamazam izdevās pietiekami tālu atrauties no vilciena un atrast piemērotu pārbrauktuvi. Kravas mašīna apstājās, nosprostodama ceļu. Badirs izrāva aizdedzes atslēgu un aizmeta to tālu tumsā. Šoferis sāka raudāt.

—  Mašīnu sadauzīs, kā es uzturēšu ģimeni? Man ir četri bērni… Mēs taču esam musulmaņi…

—  Ko, tev šī draņķa mašīna stāv tuvāk pie sirds nekā mūsu biedri? Vācies ārā!

Spēcīgs zvēliens pa seju izmeta šoferi no kabīnes.

Tālumā parādījās prožektora staru kūlis. Pēc dažām minūtēm sāka šņirkstēt avārijas bremzes.

—   Ķēdē gar ceļu! — Badirs pavēlēja. — Pieskatiet, ka šie neaizmūk!

Gvardisti pa uzbēruma malu devās pretim vilcienam, kas jau bija pavisam tuvu. Pirmais skrēja bakurētainais punduris Getgazs. Viņš tikai nesen bija pievienojies Idi- gova vienībai un loti gribēja izcelties, lai nostiprinātu savu autoritāti. Izdevīga mirkļa nebija un nebija, taču Getgaza centība nemazinājās.

Tiklīdz griezīgi iekaucās bremžu kluči un inerces spēks nosalušos maskaviešus piespieda pie asajām šķembām, viņi tūlīt saprata, kas noticis.

—  Galīgi prātu izkūkojuši! — Koroļovs nolādējās, no- klakšķinādams automāta drošinātāju. — Drīz viņi arī Pie- maskavā sāks apturēt vilcienus.

—   Lecam ārā, ātri! — Karpenko uzsauca, netērēdams laiku tukšā prātošanā. Viņam bija ļoti žēl, ka pazaudējis automātu.

Negaidīdami, kad vilciens samazinās ātrumu, viņi viens aiz otra nolēca no platformas dzelzs kāpšļiem un pa uzbērumu novēlās lejā. Prasme sagatavot ķermeni lēcienam viņus pasargāja no lūzumiem, bet uzbēruma šķembas saplosīja apģērbu un saskrambāja ādu. Vilciens pabrauca garām un pēc simt piecdesmit metriem apstājās.

«Islama vilki» plēsonīgi metās pārmeklēt platformas un vagonus. Vienīgi Getgazs nepakļāvās vispārējai psihozei. Paļaudamies uz zvēra intuīciju, viņš tumsā skrēja uz to vietu, kur vilciens bija sācis bremzēt. Nāsis iepletās, it kā filtrētu smakas, ausis tvēra naksnīgās stepes skaņas. Pēkšņi viņam sāka likties, ka uzbēruma kreisajā pusē skan tāla un strauja cilvēku kāju dipoņa. Viņš nogūlās zemē. Tālumā mirgoja kāda ciema uguntiņas. Pēc krietna brīža uz dzelteno gaismas punktiņu fona pavīdēja divi silueti. Atbalstījis automāta magazīnu pret sasalušo

zemi, Getgazs izšāva vairākas kārtas. Graudu viņš neredzēja un tēmēja uz labu laimi, dodams biedriem signālu, ka mērķis atrasts. Draudīgi aurodami, «vilki» uzsāka vajāšanu.

Ciema ielas bija tukšas, logu slēģi cieši aizvērti, aiz augstiem žogiem plosījās nikni suņi. Karpenko lēsa, ka viņi apdzen vajātājus par minūtēm desmit. Bija laiki, kad ikviens varēja pieklauvēt pie jebkuras mājas durvīm un dabūt patvērumu: pēc kalniešu paražas ceļinieks, kas lūdz palīdzību, tiek ņemts mājinieku aizsarclzībā. Arī asins ienaidnieks, kas pārkāpis pār slieksni, kļūst par viesi, un saimnieka pienākums ir vinu aizsargāt pat ar savu dzīvību. Taču pēdējos gados daudz kas bija mainījies, ģenerālis nebija pārliecināts, ka tagad atradīsies kāds cilvēks, kas būs ar mieru naktī ielaist mājā apbruņotus svešiniekus. Turklāt viņš negribēja nevainīgus cilvēkus pakļaut riskam.

Suņu rējienu pavadīti, viņi izskrēja cauri vairākiem kvartāliem. Pārbiedētais ciems nerādīja nekādas dzīvības pazīmes.

—  Liekas, tur ir galvenā iela. — Korolovs pamāja uz to pusi, kur spīdēja vairākas laternas. — Tur jābūt ciema padomei, milicijai…

Karpenko skeptiski nopūtās un noslaucīja nosvīdušo, saskrāpēto seju.

—  Iesim palūkoties…

Nojauta teica, ka galu galā viņiem būs jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem.

Pēc dažām minūtēm viņi sasniedza nelielu laukumu un gandrīz tūlīt ieraudzīja vienstāva sarkano ķieģeļu ēku ar izkārtni «Milicija». Metāla durvis bija aizslēgtas. Karpenko tās sāka dauzīt ar dūri, Korolovs, nervozi apkārt skatīdamies, vairākas reizes pa tām iebelza ar automāta laidi. Durvis nodārdēja.

—  Kas tur dauzās? — beidzot atskanēja māksloti enerģiska, tomēr dreboša balss. — Vācieties projām ar labu!

—  Mēs esam no Maskavas, no Valsts drošības komitejas, — Karpenko pēc paraduma sacīja. — Mums pa pēdām dzenas čečenu banda. Atveriet!

Bet durvīs atvērās tikai mazs četrstūrains lodziņš.

—  Kā lai es zinu, kas jūs esat? — dežurējošais seržants jautāja, miegainām acīm piesardzīgi vērdamies nakts viesos. — Jūs paši arī izskatāties pēc bandītiem…

Karpenko pataustījās pa kabatām, atrada dienesta apliecību, ko, aiziedams pensijā, nebija nodevis, un pielika to pie lodziņa. Tuvo briesmu sajūta pār muguru dzina saltus drebuļus. Ja paslēptos droši nocietinātā ēkā, trijatā varētu ilgi aizkavēt vajātājus… Nodaļā droši vien ir ieroči, iespējams sacelt kājās ari citus milicijas darbiniekus, galu galā — izsaukt palīgspēkus.

—  Drošības dienesta ģenerālmajors… — seržants lasīja skaļā balsī. — Terora apkarošanas grupas komandieris…

—  Pārliecinājies? Atver, atver tūlīt!

Lodziņā bija redzama tikai neskūtas sejas augšdaļa, kurā atspoguļojās ārkārtīgs apjukums.

—  Kī lai es palīdzu? Es esmu viens. Vispār mēs esam tikai četri… Priekšnieks ar operatīvo aizbrauca uz Ma- hačkalu, bet iecirkņa pilnvarotajam telefona nav…

—  Atver, nelieti! — Koroļovs iebļāvās. — Mūs tūlīt te noslepkavos!

—  Tad viņi nožmiegs arī mani, — dežurants žēlabainā balsī atsaucās. — Man ir sieva, bērni… Ejiet labāk pie savējā… Federālā pretizlūkošanas dienesta pilnvarotais dzīvo, rau, uz tā stūra.

—  Vai viņam bērnu nav? — Karpenko ļaunā balsī jautāja.

—  Ir gan, divi… Arī viņu var nobeigt. Tie čečeni dara, ko grib. Kur gan Maskava skatās?

Laiks nežēlīgi ritēja uz priekšu.

—  Iedod kaut automātu!

—  Kā tad es varu? Man nav tādu tiesību. Par to mani var ietupināt…

—  Kas tu par draņķi! — Koroļovs brīnījās. — Un tu dieni milicijā?

—  Ko citu lai dara? Ģimene jāuztur… Nedomājiet, ka negribu palīdzēt… Ja būtu atnākuši vakar, kad priekšnieks bija mājās…

—  Piezvani ministrijai vai vēl kādam, paziņo, kas te notiek!

Karpenko uzsita ceļabiedram uz pleca, un abi aizskrēja uz tumsā iegrimušo ielu pusi.

Milicijas seržants skatījās viņiem nopakaļ. Bēgļi vēl nebija nozuduši, kad, neganti klaigādami, laukumā parādījās vajātāji. Viņš ldusi aizvēra lodziņu un atgāja no durvīm.

«Cilvēku divpadsmit, visi ar automātiem, labi, ka neie- pinos,» seržants nodomāja, piegāja pie telefona un izstiepa roku, tomēr pēdējā mirklī to nolaida. «Ko lai v zi- ņoju? Vai to, ka nepalīdzēju Maskavas ģenerālim? Šie pārmetīs: tu nobijies kā gļēvulis… Padzīs no darba bez pensijas… Viņiem tur augšā ir viegli spriedelēt…»

Brīdi padomājis, milicis nolēma, ka nekas briesmīgs nav noticis. Jādomā, ka tagadējā juceklī neviens no viņa atbildību neprasīs. Bet tie abi… Viņiem ir savas darīšanas, savas problēmas…

Tālumā nosprakšķēja automāta kārta, pēc brītiņa vēl viena…

Karpenko vienmēr uzturēja sportisku možumu, kaut ari vairs nebija nekāds jauneklis, tomēr beigu beigās sāka sajust, ka tālāk vairs nespēj paskriet. Gvardisti atkal bija atpalikuši, bet palielināt laika atstarpi vairāk par desmit minūtēm maskaviešiem nebija pa spēkam.

—  Ko darīsim? — Koroļovs iejautājās, smagi elsdams.

—  Velns viņu zina! Kaut kur jāpaslēpjas…

Viņi gāja tālāk, tik tikko kājas cilādami.

—  Kas tur rēgojas? Vai kalns?

—  Nevar būt. No kurienes šeit kalns…

Bet priekšā nudien rēgojās kāds augsts milzenis, kas aizsedza daļu zvaigžņotās debess. Pēc brīža ceļš zem viņu kājām kļuva irdens, un Koroļovs, pieliecies pie zemes, izbrīnījies iesaucās:

—  Tā ir smilts! Mēs ejam pa smiltīm!

—  Viss ir skaidrs! — Karpenko atsaucās. — Es pazīstu šo apvidu — tie ir Sarikuma barhani.

«Sarikum» tulkojumā nozīmē «dzeltenā smilts». Zinātnieki nav noskaidrojuši, kādā veidā dažus desmitus kilometru no Mahačkalas radies neliels tuksnesītis. Sarikuma smilšu kalni redzami jau no tālienes, tāpēc ka daži no tiem ir augstāki par divsimt metriem. Šā fenomena platība tuvojas sešiem simtiem hektāru. Tūristi brīnīdamies vēro divu dabas ainavu robežu: Dagestānas līdzenuma zālājus, krūmājus un mežaudzes krasi nomaina smalkas smilts slānis, kas vēja brāzmās veido irdenus līkloču vilnīšus. Tālāk iet nav ieteicams: pirmkārt, tas ir ģeogrāfisks rezervāts, otrkārt, barhanos mājo daudz bīstamu dzīvnieku. Gjurzas, smilts pitoni… 1986. gadā šeit izlaida simt dažāda dzimuma kobras, un tās ir stipri savairojušās. Speciālas ekspedīcijas katru gadu organizē vērtīgo rāpuļu ķeršanu, iegūst dārgo čūsku indi, herpetologi novēro čūsku dzīvi dabīgos apstākļos, uzņem filmas, raksta zinātniskus traktātus.

Karpenko bija Sarikumā deviņdesmit pirmajā gadā. Toreiz kāds individuālais terorists Mahačkalas lidostā bija sagrābis laineri «TU-154» un vietējie varas orgāni izsaukuši palīgā «Alfu». Taču triecienuzbrukums nebija vajadzīgs: noziedznieks neizturēja nervu saspīlējumu un nošāvās. Notikumam par godu iepriecinātie Dagestānas Drošības komitejas darbinieki Maskavas viesiem sarīkoja pikniku brīvā dabā. Programma bija parastā: ikri, šulums, aitas gaļas šašliks, stores šašliks, šņabis, konjaks…

Karpenko nebija mielastu cienītājs, tāpēc pievērsa uzmanību dzeltenam kalnam, kas rēgojās tālumā, un drīz vien viesmīlīgie dagestānieši vinu iepazīstināja ar siltas dvesmas piesātināto Sarikumu. Visaugstākajā virsotnē viņi iedzēra pa glāzītei, godinādami Dagestānas skaistumu. Pašmāju kolēģi Sarikumā nesaskatīja nekā īpaša, turpretim Karpenko, kas bija iepazinies gan ar Kongo un Angolu, gan arī ar Karakumu, kā apburts priecājās par svešzemju ainavas kaktiņu, ko apbrīnojama dabas kaprīze atnesusi uz Kaukāzu.

Vēl nebija izgaisis pēdējo stundu sasprindzinājums, arī degvīns nebija atslābinājis nervu saspīlējumu, bet bar- hani varēja palīdzēt — «Alfas» komandierim gribējās nogulties pavasara saules sasildītajās smiltīs un atslēgties no visām savas pasaules problēmām. Viņš klusībā pat nosolījās, ka atgriezīsies šeit pavadīt atvaļinājumu, brīvs no darba uzdevumiem, lai gan dvēseles dziļumos saprata, ka neturēs vārdu, ja tikai kāds terorists atkal neiedomāsies šeit spēlēt nāves spēles.

Un nu atvaļinātais ģenerālis Karpenko atkal bija sastapies ar savu sapņu zemi.

— Nāc aiz manis, tikai uzmanīgi, šeit ir čūskas, — viņš pavēlēja ceļabiedram.

' — Vienīgi čūsku mums vēl trūka! — Koroļovs noburkšķēja.

Viņi gāja dziļāk barhanos, sajuzdami, ka apkārtne kļūst siltāka. Milzīgā smilts masa gluži kā akumulators vasarā uzņem saules siltumu, ko lēnām atdod rudenī un ziemā.

Tālu aizmugurē skanēja vajātāju aizsmakušie kliedzieni. Piepeši Karpenko atskārta, ka aizbēgt neizdosies. Bandīti neapstāsies, neizlaidīs viņus no rokām. Ir tikai viena izeja: pieņemt kauju un nogalināt visu baru.

Vai arī pašiem jāiet bojā.

* * *

—  Uzticība — tas šajā pasaulē ir pats galvenais, — Kristofors sacīja, turēdams glāzi ar sarkanvīnu. Viņš zināja, cik asas ir Verlinova prāta spējas, turklāt pirmīt bija ievērojis, ka viesis nometis pistoli kā nevajadzīgu rotaļlietu, lai gan senāk no ieroča ne brīdi nešķīrās. Tātad viņam radušās aizdomas, un tās katrā ziņā jāizgaisina.

—  Es tevi iepazīstināšu ar saviem draugiem, mēs visi nodarbojamies ar biznesu, tad tu labāk sapratīsi, kas šeit vispār notiek…

—  Jā, protams, labprāt, — Verļinovs atsaucās, pamādams ar galvu. Pirms dažām minūtēm viņš Džentlmeņa glāzē bija iemetis trīs miegazāļu pilulas un gaidīja, kad viņš izdzers savu porciju.

—  Uz savstarpēju uzticēšanos!

Kristofors iztukšoja glāzi. Verļinovs nesteigdamies izdzēra arī savu, paslepeni vērodams saimnieku. Šķita, ka viņš neko aizdomīgu nav pamanījis.

—  Nīkona briesmīgā nāve mūs visus izsitusi no līdzsvara…

Grigoriadis uzmeta viesim pētījošu skatienu. Ģenerāļa seja palika pilnīgi nemainīga. Par kalpotāja traģisko nāvi viņš patiešām neko nezināja, tāpēc viņam nebija jāizliekas.

—  Vispirms ielaušanās noliktavā, pēc tam Nīkona nogalināšana… Cilvēki domā, ka ir kaut kas tāds, kas mums uzsūta nelaimi…

Kristofors nožāvājās un vēlreiz piepildīja glāzes.

—   Ceru, ka mani netur aizdomās par slepkavību? — Verļinovs jautāja. Tik dabisku toni nav iespējams imitēt pat labam aktierim. Kristoforu pārņēma kauna sajūta.

—  Uzdzersim uz draudzību! Galu galā mēs taču viens otru pazīstam jau ilgus gadus…

Kristofors nožāvājās vēlreiz.

—  Man uzmācas nogurums. Nezinu, no kā… Diena nemaz nebija īpaši grūta…

—  Laika apstākļi, — Verļinovs atbildēja un savukārt nožāvājās, turklāt pietiekami dabiski. — Man arī nāk miegs. Acīmredzot mainās atmosfēras spiediens.

Grigoriadis atspiedās pret dīvāna atzveltni un aizvēra acis.

—   Pasauc Guriju, — viņš neskaidri nomurmināja. — Lai viņš mani aizved uz guļamistabu.

Pēc dažām minūtēm Džentlmenis jau gulēja ciešā miegā. Verļinovs nejūtīgo augumu noguldīja pēc iespējas ērtāk un vēl bridi pasēdēja blakus dīvānam. Visapkārt valdīja miers un klusums. Tātad jāsāk rīkoties. Steidzīgi aptaustījis aizmigušā Kristofora kabatas, viņš izvilka atslēgu saišķi, paņēma radiouztvērēju un izgāja gaitenī.

Cenzdamies iet klusi, tomēr saglabādams soļu dabiskumu, viņš piegāja pie Grigoriada kabineta, ielūkojās atslēgas caurumā un tūlīt izraudzīja vajadzīgo atslēgu. Pirms durvju atvēršanas viņš mazliet nogaidīja: iespējams, ka šeit ir signalizācija. Bet izvēles nebija, un, paļaudamies uz labu laimi, viņš nolieca bronzas rokturi. Pār muguru pārskrēja saltas skudriņas, tomēr nekas nenotika. Acīmredzot saimnieks paļāvās uz ārējo apsardzi un neuzskatīja par vajadzīgu papildus nodrošināt iekštelpas. Turklāt viņš nebija paredzējis, ka dzīvos zem viena jumta ar svešiem cilvēkiem.

Ieslēdzies kabinetā un aizvilcis aizkarus, Verļinovs iededzināja gaismu. Parasti Kristofors naktīs nestrādāja. Ja sargiem radīsies nelabas aizdomas… Viņš sataustīja kabatā nazi ar sprostasmeni. Saskarsme ar nāvējošo metālu mazliet nomierināja nervus. Verļinovs paskatījās apkārt. Kabineta iekārta bija pieticīga, pat askētiska. Vienīgi biezs paklājs uz grīdas un pie sienas piekārtā glezna, aiz kuras neapšaubāmi slēpās seifs, bija pieskaitāmi pie greznības priekšmetiem. Uz galda stāvēja dators, un tas ģenerāli interesēja daudz vairāk nekā seifs.

«Toshiba-487» — Verļinovs konstatēja. Savā laikā šādas mašīnas viņš bija iegādājies vienpadsmitās daļas vajadzībām. Tas atviegloja uzdevumu: strādāt ar pazīstamu aparātu ir daudz ērtāk.

Pieslēdzis tīklam radiouztvērēju, Verļinovs nospieda datora barošanas taustiņu un steidzīgi pārlaida pirkstus pār visu klaviatūru, uzmanīgi vērodams uztvērējā iemontētā voltmetra bultiņu. Novirzes, ko viņš bija fiksējis, atbilda burtiem A, Z, V, U, R un T. Septīto burtu vajadzēja atrast tagad, kaut gan sasprindzināti nervi un laika trūkums nepavisam nav labākie palīgi tik komplicētā uzdevumā. Nulle septiņi — K. Nulle astoņi — L.

Dators iepīkstējās. Displeja ekrānā iespīdējās teksts: «Ievadiet lietotāja paroli.»

Paroles ievadīšanas laiks ir ierobežots. Ja parole netiks ievadīta vai arī nebūs pareiza, iedarbosies kodētās informācijas aizsargsistēma. Ieslēgsies sirēna, uz pults iemirgosies signālspuldzīte, nodzisīs aizsargātie faili vai ari notiks vēl kaut kas tikpat nepatīkams, cik ari bīstams.

Nulle deviņi — Ē. Viena iedala — S…

Tātad: A Ē, K, L, R S, T, U, V, Z. Septiņiem no desmit burtiem jādod meklējamais vārds. To nebūtu grūti atrast, ja neuzglūnētu tūlītējas atmaskošanas briesmas.

«Vārds sastāv no septiņiem burtiem,» atmiņā atausa populārā Krievijas televīzijas radījuma vadītāja seja. «Jūsu burts?»

Verļinovam šķita, ka viņš ir pilnīgi sastindzis un spēli neapšaubāmi zaudēs, bet smadzenes patstāvīgi šķiroja un dalīja burtus, ielikdamas tos septiņos melnos kvadrātiņos, un piepeši atrada gatavu atbildi.

' U-Z-V-A-R-E-T.

Nepadomājis un nepārbaudījis iegūto rezultātu, Verļinovs septiņas reizes nospieda taustiņus. «Parole pieņemta» — displejā parādījās uzraksts.

Ekrāns apdzisa, bet pēc mirkļa iespīdējās no jauna, demonstrēdams failu katalogu. «Grieķija», «Itālija», «Turcija», «Irāna»… Kristofors sistematizēja informāciju pa attiecīgām valstīm.

Ilgi neprātodams, Verļinovs iegāja failā ar nosaukumu «Krievija». Pēdējās divas stundas viņš bija sasprindzinājis trenēto atmiņu, iegaumēdams viņu interesējošo ziņu galvenos momentus. Vislabāk būtu ņemt talkā disketi, bet diskete ir lietisks pierādījums, tāpēc vajadzēja paļauties tikai uz savām smadzenēm.

Bija jau dziļa nakts, kad viņš atgriezās istabā. Kristofors rāmi gulēja iepriekšējā pozā. Uzcēlis smago ķermeni uz pleca, Verļinovs to aiznesa uz guļamistabu, izģērba un apguldīja gultā.

Viņš pats ilgi nevarēja aizmigt. Tagad viņam piederēja speciālo dienestu pasaulē visvairāk pieprasītā prece — slepena informācija. To var piedāvāt ieinteresētām personām, pretim pieprasot visu, ko vēlas. Praksē zināmi gadījumi, ka tādā veidā izkaulēta brīvība, bagātība un pat dzīvība.

* * *

Negaidīts zvans majoru Pļesko satrauca tāpat kā ikviena reglamentā neparedzēta situācija. Konspiratīvajā dzīvoklī varēja ierasties tikai vietējās rezidentūras pārstāvis, bet tas gaidāmo vizīti vienmēr pieteica pa telefonu un lietoja savu atslēgu. Bija iespējama policijas ierašanās, bet tā būtu uzlauzusi durvis. Turklāt Krievijas pilsonis Makarovs Grieķijas teritorijā vēl nebija paguvis izdarīt neko pretlikumīgu.

Zvans noskanēja otrreiz. Vislabāk būtu neatsaukties, izlikties, ka neviena šeit nav. Nē, tā nevar. Ja pie durvīm ir kāds kaimiņš, kas dzirdējis televizora, ūdensvadu krānu vai citas skaņas, kas norāda uz cilvēku uzturēšanos šais telpās, var rasties aizdomas. Iespējams, ka viņš izsauc policiju…

Cenzdamies iet bez trokšņa, Pļesko piezagās pie durvīm un piesardzīgi ielūkojās actiņā. Kāpņu telpā stāvēja glīta, ādas mētelī ģērbusies sieviete īsiem matiem. Plati smaidīdama, viņa krūšu augstumā turēja pītu groziņu ar produktiem. Ananass, dažādi konservi, desas luņķis, vīna pudele. Pilnīgi nevainīga aina, kas nevar radīt nekādas aizdomas.

Bet majoram Pļesko aizdomas būtu radījis pat visīstākais eņģelis ar spārniem un mirdzošu nimbu virs galvas: majoram tūdaļ iešautos prātā, ka aiz tā muguras slēpjas grieķu pretizlūkošanas operatīvie darbinieki.

—  Atveriet, atveriet! — sieviete čivināja skanīgā bērna balsī, it kā redzētu cauri durvīm. — Mani atsūtīja Volodja Korovnikovs. Es esmu viņa sieva.

«Vai viņš ir jucis? Kāpēc šāds žests? Varbūt vēlas nogludināt nepatīkamo sadursmi, lai es neziņotu Centram?» Pļesko prātoja. Sasprindzinātās smadzenes lietišķi apsvēra visus iespējamos variantus. Operācijai «L» pēc plāna jānotiek rīt. Pirms trim stundām Pļesko bija sastrīdējies ar rezidentu, kas gribēja palikt malā un atstāt likvidatoru bez droša piesega. «Tiklīdz atgriezīšos, uzrakstīšu ziņojumu,» nelegālis viņam bija piedraudējis. «Zem sūtniecības jumta jūs te dzīvojat kā nieres pa taukiem, bet atbildīgas operācijas savas gļēvulības dēļ pakļaujat briesmām!»

—   Atveriet, — sieviete kaprīzi atkārtoja. — Vai patiesi jūs esat tikpat pretīgs kā Volodjka?

«Tā ir: pietaisījis bikses un grib salīgt mieru,» majors ar labpatiku nosprieda un pagrieza slēdzenes kloķi.

—   Sveicināti! — sieviete priecīgi iesaucās, iespurdza priekšnamā un kā sena paziņa noskūpstīja Makarovuv uz vaiga. — Man ir ļoti patīkami satikt novadnieku. Šeit katru dienu jāredz vienas un tās pašas sejas, bet man patīk daudzveidība.

Iespiedusi groziņu Pļesko rokās, viņa iegāja istabā, atstādama aiz sevis stipru, reibinošu smaržu mākoni.

—  Volodja teica, ka jūs šeit pārtiekat no sausas maizes, tāpēc es nolēmu jūs piebarot.

Majors stāvēja basām kājām, ģērbies izbalējušā, apvalkātā sporta tērpā, un turēja rokās groziņu ar produktiem. «Velns parāvis, jāpārģērbjas!» Pirmo reizi mūžā viņš jutās neveikli sievietes priekšā. Bet ari šādā situācijā viņš bija iekļuvis pirmo reizi. Mīlas dēkās slepenie aģenti ielaižas tikai filmās, reālajā dzīvē viņi no tām izvairās kā velns no krusta.

Atšķirībā no Džeimsa Bonda majors Plesko nekad neņēma iīdzi parādes tērpus — ne sniegbaltus virskreklus, ne ideāli izgludinātus smokingus, ne taurenīšus. Viņa iespējas aprobežojās ar saņurcīta ceļojuma uzvalka apģērbšanu. Turpretim viešņa, kā atklājās pēc mēteļa novilkšanas, bija ģērbusies cieši pieguļošā gaišzilā kleitā, kas tik tikko sniedzās pāri gurniem.

—  Mēs vēl neesam iepazinušies, — viņa teica un pasniedza savu šauro, vēso plaukstiņu. — Es esmu Ļenočka.

—  Aleksejs, — Pļesko nomurmināja.

Kamēr viņš ģērbās, Ļenočka uzklāja mazu galdiņu. Majoram jau līdz kaklam bija apriebušies vienveidīgie Maskavas konservi, tādēļ viņš kāri ieelpoja delikatešu smalkās smaržas. Vīna pudele ar garu kaklu un neliela džina blašķe kļuva par negaidītā svētku galda galveno rotu.

—  Uzdzersim uz mūsu iepazīšanos, — Ļenočka ierosināja. — Bet pudele jāatkorķē vīrietim…

Viņa tērgāja bez pārtraukuma. Pļesko badīgi ēda un kārīgi dzēra. Rītdienas operācijas plāns bija izstrādāts, vajadzīgos piederumus Korovņikovs bija sagādājis. Likvidatoram būtu paticis, ja drošības labad mīna tiktu nogādāta tieši uz kuteri, bet rezidents negribēja uzņemties tādu risku. Tagad, skat, atsūtījis sievu…

Ļenočka sēdēja viņam pretim zemā, dziļā atpūtas krēslā, uzrāvusi kleitu tik augstu, ka viņas tievās kājas bija redzamas līdz pat cirksnim. Bet pēc kāda laiciņa viņš pēkšņi ievēroja, ka spīdīgais neilons vairs nesedz šo kāju balto, gludo ādu. Viņa bija noģērbusi zeķbikses! Acīmredzot tad, kad bija aizgājusi uz ateju…

Vīns bija izdzerts, Aleksejs salēja glāzītēs džinu.

—  Uz veselību! — viņš iesaucās un norija svelošo, smaržīgo daru.

—  Aleksej! — Ļenočka šausmās iesaucās. — Džins jādzer ar toniku, lūk, tā…

Nekas, lai jau manierējas. Operācijai viss ir gatavs, viņš var atļauties nelielu atslodzi. Turklāt, ja šī kundzīte pēc vīra lūguma vai arī pēc pašas vēlēšanās grib viņam atdoties, — atpūta būs vēl pilnīgāka. Bet par to ne viņa, ne viņas bailīgais vīrelis, ne arī kāds cits pretim nesaņems itin neko! Un ziņojumu par rezidentu, kas savu personīgo drošību stāda augstāk par valsts interesēm, viņš iesniegs bez vārda runas. Darbs ir darbs, bet atpūta— pavisam kas cits, šīs lietas nedrīkst sajaukt. Vadība zina, ka majors Pļesko personīgās intereses nekad nav sajaucis ar dienesta interesēm. Pat tad, ja šis stulbais Korovnikovs būtu sadomājis viņu uzņemt ar slēptu kameru, viņa karjerai nekas ļauns nenotiktu, turpretim militārā atašeja laulātās draudzenes reputācija būtu pamatīgi sabojāta.

Ari džins gāja uz beigām. Ļenočka bija sasārtusi, atslābinājusies, kājas mazliet atpletusi, un Pļesko skatiens kā piekalts vērās viņas šekumā. Piepeši viņš intuitīvi apjauta, ka Ļenočkai zem kleitas nekā nav. Protams, situācija diezgan stipri atgādināja lamatas, bet vai tacl kāds no sūtniecības darbiniekiem uzdrošinātos medīt Galvenās izlūkošanas pārvaldes speciālo aģentu? Turldāt sievišķis lūkojas viņā ar klaju, dabisku interesi, tā neviens nemēdz pildīt dienesta uzdevumus. Pļesko nebija meitu ģēģeris un vienmēr izcēlās ar piesardzību. Pirms gadiem pieciem viņš šo meitieti būtu izmetis no konspiratīvā dzīvokļa, bet tagad bija tādi laiki, kad katrs kampj no dzīves visu, ko var, un atteikties no tā, kas pats dodas rokā, būtu gaužām muļķīgi.

— Kas nu būs? — viņš rupjā balsī noprasīja.

Atbildes vietā Ļenočka pārstiepa kājas pāri galdam un ielika viņam klēpī. Nošķindēja šķīvji, tukšā pudele noripoja uz grīdas, nokrita un sašķīda glāze. Kleita uzrāvās vēl augstāk un atsedza frizēto pavēderi.

«Tā nu gan ir mauka,» Pļesko nodomāja, vienā rāvienā noguldīdams Ļenočku uz grīdsegas. Tad laika izjūta viņa smadzenēs aptumšojās.

Bet kapteinis Sideļnikovs, sēdēdams Ļenočkas mašīnā simt metrus no parādes duiyīm, jau sāka skatīties pulkstenī. Kapteinis nervozēja. Šorīt viņš no paša Koržova bija saņēmis personīgu uzdevumu un nekavējoties izlidojis uz Atēnām. Notikumi attīstījās strauji, bet negaidīti iestājusies pauze — nu jau vairāk nekā divas stundas viņš gaida brīdi, kad varēs rīkoties tālāk. Bet gaidīšana nenāk par labu gara možumam un pārliecībai par panākumiem.

«Ko viņi tik ilgi tur dara?» jau nezin kuru reizi viņš sev jautāja. «Un ko viņa nolēmusi darīt, lai majoru izvilinātu no mājām?» Pēc iepazīšanās ar Ļenočku atbildēt uz pirmo jautājumu nebija īpaši grūti. Toties viņš nepavisam nespēja iedomāties, kā viņai izdosies panākt, ka nelegālis pretēji visām instrukcijām pamet konspiratīvo dzīvokli.

Pēc pirmās reizes Ļenočka piecēlās no grīdas, vingri novilka par galvu kleitu un, paņēmusi līdzi somiņu, aizgāja uz vannas istabu nomazgāties. Likvidators, partneres afrikāniskās kaislības apdullināts un ar sevi gaužām apmierināts, ievēroja, ka iedama viņa mazliet grīļojas.

«Šis sievišķis sirgst ar nimfomāniju,» viņš klusībā nosprieda. «Acīmredzot izdrātējusies ar visiem sūtniecības vīriešiem, tagad metas virsū atbraucējam.» Šāds izskaidrojums bija pilnīgi pieņemams, turklāt izgaisināja visas aizdomas. No jauna uzbudinājies, Pļesko iegāja guļamistabā un apgūlās gultā. Viņš nebija sieviešu luteklis, un viņa seksuālā pieredze bija stipri nabadzīga, tā galvenokārt aprobežojās ar pliekanu vienas reizes prieku laulības gultā. Pašreiz viņš izbrīnījies sajuta sevī spēku seansa atkārtošanai un sāka ar nepacietību gaidīt Ļenočkas atgriešanos.

Pa to laiku Ļenočka pietupusies izdarīja manipulācijas, kas bija līdzīgas ķīmisko kontraceptīvu ievadīšanai. Patiesībā viņa ievadīja nevis pretapaugļošanās svecīti, bet gan koloidālu lodīti galda tenisa bumbiņas lielumā, kas bija piesūcināta ar sarkanu krāsvielu. Trīsdesmit sešu grādu siltumā koloīds izšķīda. Pārliecinājusies par pašsajūtu, Ļenočka drošības labad ievietoja arī otru lodīti, jo viņas ķermeņa anatomiskās īpašības to atļāva.

«Kaut jel viņam stāvētu, citādi viss izčibēs,» viņa satraukti domāja.

Bet viņas bažas bija veltīgas. Pļesko metās viņai virsū

ar pašam neparastu dedzību. Gulta šūpojās un čīkstēja kā laiva septiņu ballu vētrā. Ļenočka skaļi un aizrautīgi stenēja. Baidīdamies no kaimiņiem, likvidators spieda viņai ciet muti, taču beidzot pats izdvesa apslāpētu kunkstienu un saluma, it kā būtu saņēmis lodi vēderā. Prāvu brīdi slābani patusnījis, viņš smagi novēlās no augšpēdu guļošā kārnā auguma un piepeši izbijies izsaucās:

—  Kas tad tas! Kas tās par asinīm?

Pļesko tupēja uz ceļgaliem, pārbijies apskatīdams vē- dergalu, kas bija aptraipīts ar sarkanu šķidrumu, un vērodams pa palagu izplūstošo plankumu. Viņš jau visu bija sapratis. Ļenočka pacēla galvu, iespiedzās, iebāza roku kājstarpē un histēriski sāka vicināt slapjo plaukstu, aptašķīdama Alekseju ar siltām, sarkanām šļakatām.

—  Tu mani esi pārplēsis! Tā ir dzemdes asiņošana, jāizsauc ātrā palīdzība!

Likvidators aiz šausmām sastinga, kaut gan pēc rakstura bija stipri savaldīgs cilvēks. Ārsti, policija, Korovnikovs… Konspiratīvā dzīvokļa atšifrēšana, uzdevuma izjukšana, iekrišana… Grandiozs skandāls, neapskaužamas karjeras beigas un apkaunojums uz visu mūžu!

—  Ātrāk izsauc ārstus! — Ļenočka klaigāja, izziezdama sarkano plankumu pa visu gultu.

—   Pagaidi, pagaidi, — Pļesko apjucis murmināja. — Uz šejieni nevienu nedrīkst aicināt! Tūlīt kaut ko izdomāsim…

f — Es varu nomirt. Tūlīt jābrauc uz slimnīcu! < Ja nu viņa patiešām nomirst? Viņš iedomājās Ļenočku beigtu asiņainā gultā. Pat trenētie nervi nespēja izturēt, majors bija tuvu izmisumam. Viens svešā zemē, turklāt nelegālā stāvoklī. Jebkāda sarežģījuma gadījumā viņš var paļauties tikai uz rezidentūras palīdzību. Bet šajā situācijā… Ko iesākt? Ko darīt? Jā, ko gan viņš lai dara?

—   Pagaidi, pagaidi, — viņš mehānislti atkārtoja, bezjēdzīgi mīņādamies no vienas kājas uz otru.

—  Aizskrej vismaz uz aptieku, mēģināsim asiņošanu paši apturēt, — Ļenočka piepeši ierosināja, un viņš pie- tvērās pie šīs idejas ka slīkonis pie salmiņa.

—   Pareizi, es tūlīt…

9-195

Pļesko paķēra un uzvilka bikses uz kailas miesas,

257

par vēlu iedomādamies, ka viņš tās aptašķīs ar asinīm. Nekas, lai velns parauj bikses!

—  Nopērc ledu, vati, ūdeņraža pārskābi un tabletes pret asiņošanu…

—   Bet kur tā aptieka ir?

Tikai tagad viņš aptvēra, ka nemaz nepazīst pilsētu.

—  Tiklīdz iziesi pa durvīm, pagriezies pa labi. Uz stūra otrā kvartāla galā. Neskrien, citādi pievērsīsi gājēju uzmanību…

Sideļņikovs atkal ieskatījās pulkstenī, un šajā brīdī pa durvīm izdrāzās objekts, ko viņš pazina pēc fotogrāfijām. Tas uzvedās gluži kā bez galvas: vispirms paskrēja gabaliņu pa kreisi, tad pārdomāja, pagriezās uz pretējo pusi, bet tikai pēc brīža it kā atguvās un sāka iet nervoziem soļiem…

«Diez ko viņa šim nodalījusi?» kapteinis sev vaicāja, izkāpdams no auto.

Pārbaudījis situāciju, viņš iegāja namā, bez pūlēm atrada vajadzīgo dzīvokli, piezvanīja, kā bija norunāts. Durvis atvēra Ļenočka, viņa bija pilnīgi kaila. Pa viņas ciskām tecēja asinis.

—  Viņa mantas ir tur, — absolūtā mierā Ļenočka parādīja un devās uz vannas istabu, nevērīgi pār plecu izmezdama: — Tev ir desmit minūtes tīra laika.

Viņa zināja, ka norādītā aptieka ir slēgta, bet līdz nākamai jānoiet vēl divi kvartāli. Garāmgājēju iztaujāšana vājā angļu valodā, pirkšanas procedūra, atgriešanās — tas viss aizņems ne mazāk kā divdesmit minūtes. Taču tik riskantā pasākumā jānodrošinās ar laika rezervi.

Sideļņikovs iegāja istabā. Aiz atvērtajām guļamistabas durvīm viņš pa acu galam ieraudzīja asinīm aptraipītu gultu, bet nepievērsa tai uzmanību, jo domas jau pilnīgi bija koncentrētas uz darāmo darbu. Veikli pārlūkojis Pļesko mantas, viņš neko īpašu neatrada. Tātad jāpārmeklē viss dzīvoklis. Zem skapja gulēja liels, pelēks akmens. Tieši šis dzīvoklim tik ļoti nepiemērotais priekšmets piesaistīja kapteiņa uzmanību. Savā laikā viņš bija apguvis spridzināšanas ierīču tehnoloģiju, tāpēc viņam nebija grūti konstatēt, ka akmens ir maskēts vērstas darbības fugass. Kapteinis no krūšu kabatas izvilka instrumentu komplek

tu, kas izskatījās pēc manikīra piederumu kārbiņas, un ķērās pie darba.

Pēc piecpadsmit minūtēm Sideļnikovs savu bija padarījis. Pa šo laiku Ļenočka bija uzvilkusi apakšbiksītes un nomazgājusi traipus no priekšnama grīdas. Izlaidusi viesi, viņa atkal apgūlās asiņainajā gultā. Pagāja vēl septiņas minūtes, kad Sideļnikovs, sēdēdams automašīnā, ieraudzīja Pļesko, kas steidzās uz mājām. Kapteinis sakrampēja rokas, kas pēc pārdzīvotā sasprindzinājuma joprojām drebēja. Ja viņš nebūtu atradis lādiņu, šajā brīdī vajadzētu likvidatoru novākt. Bet tas nebūtu bijis viegls uzdevums.

Savu lomu Ļenočka nospēlēja līdz galam. Sabāza apakšbiksītēs vati, uz vēdergala uzlika ledu, norija dažas tabletes. Pēc pusotras stundas viņai kļuva labāk.

—   Nu man ir jāiet, — viņa sacīja un sāka ģērbties, bet Pļesko neslēpdamies viegli uzelpoja. — Nesaki Vo- lodjkam, ka esmu bijusi pie tevis. Viņš ir neirastēniķis un var tevi nošaut…

—   Bet tu taču sacīji…

—  Viņš man nelika nākt. Es pati gribēju iepazīties ar viesi no Krievijas. Cau!

«Iepazīties… Tā nu gan ir kuce! Acīmredzot viņa ar visiem tā iepazīstas…»

Bet Pļesko gribot negribot klusībā bija jāatzīstas, ka šis ir vina vislabākais komandējums. Ja nebūtu radušās tās ķibeles, viņš šodien būtu uzstādījis savu personīgo seksuālo rekordu. Nogurušais un nervu saspīlējumu pārdzīvojušais majors drīz aizmiga, un viņam neienāca prātā tā vienkāršā patiesība, ka par visu ir jāmaksā…

Nākamās dienas rītausmā automašīna ar rezidentūras darbinieku stāvēja norunātā vietā netālu no konspiratīvā dzīvokļa. Pļesko iznāca, ģērbies vieglās drēbēs. Brezenta jaka ar sildītāju, hidrofoba auduma bikses, īsi gumijas zābaciņi, adīta cepurīte ar bumbuli. Plecā pakārtajā sporta somā gulēja grieķu avīzē ietīts akmens. Korovnikovs kontaktēšanās vietā neparādījās. «Rauj viņu velns!» likvidators nosprieda.

9*

Krastmalā gaidīja ātrgaitas kuteris ar zemūdens spārniem.

259

—  Tiksiet līdz galam trīs stundās, — pavadonis sacīja. — Saimnieks ir mazrunīgs un nevienu nemēdz iztaujāt. Viņam samaksāts par trim dienām. Ja šai laikā neieklausieties, viņš gaidīs, cik vajadzēs, mēs ar viņu norēķināsimies pēc tam.

Majors pamāja ar galvu.

—  Jums pieteikta biļete atpakaļceļam ar atklātu izlidošanas datumu. Gaidīsim.

Rezidentūras darbinieks paspieda likvidatoram roku. Viņš bija jauns un vēl saglabājis romantiskos priekšstatus par savu profesiju, tāpēc pret darbu izturējās ar cieņu un patiesi bija labvēlīgi noskaņots pret Centra pārstāvi.

Pļesko iekāpa kuterī, kas tūdaļ strauji atrāvās no krasta un drīz vien uzņēma kreisera ātrumu.

* * *

Trīsdesmit kilometrus no Atēnām tuksnesīgā krastā stāvēja helikopters bez pazīšanas zīmēm. Pašreiz tajā ie- kravājās četri spēcīga auguma jaunekļi drūmām, enerģiskām sejām. Viņi piederēja pie kriminālās pasaules, diviem jau bija cietumnieka pieredze. Bet šoreiz viņus nebija sapulcinājis kopīgi iecerēts noziegums. Laiku pa laikam vini izpildīja delikātus, labi apmaksātus uzdevumus, kas bija saistīti ar nenovēršamu fiziskā spēka pielietošanu. Viņus neinteresēja jautājums par pasūtītāju. Vienīgi grupas vecākais, pēc iesaukas Krauķis, pazina cilvēku, «kas rausta aukliņu». Bet Krauķis nebija pļāpīgs, nekļūdīga nojauta arī pārējos brīdināja, ka labāk atzīties veikala apzagšanā vai gājēju aplaupīšanā nekā kaut vārdiņu bilst par speciālo uzdevumu, lai cik nevainīgs tas liktos.

Šoreiz uzdevums bija vienkāršs un saprotams: nosēsties kādā salā, sagūstīt gados pavecu, bet spēcīgu un aizstāvēties spējīgu vīrieti, neitralizēt viņa aktivitāti, nenodarot viņam neko ļaunu, un iesēdināt helikopterā. Tālāk rīkoties pēc komandas. īpašs noteikums: nenodarīt objektam neko ļaunu! Tiesa gan, pretošanās gadījumā salauzta roka, kāja vai pāris ribu netiek uzskatīts par kaitējumu.

Krauķis kāpa lidaparātā pēdējais. Šis neliela auguma vīrs platiem pleciem, virsdegunē kopā saaugušām uzacīm un pusapaļu naža dūriena rētu uz vaiga nesteidzīgi smēķēja, stāvēdams kādu metru no dzelzs kāpnītēm, bet pirms iesēšanās kabīnē viņš pameta nejaušu skatienu uz meža pusi.

Aiz kokiem stāvēja Roberts Smits: viņš mēdza personīgi pārliecināties, vai viss norisinās pēc plāna. Kad helikopters pacēlās gaisā, izlūks atgriezās pie automašīnas, kas bija paslēpta krūmos pāris simtu metru attālumā, un iedarbināja motoru. Izbraucis uz šosejas, viņš gāzes pedāli nospieda līdz galam un pēc pusstundas jau manevrēja pa mašīnu pārpilnām ielām, kas veda uz sūtniecību. Iegājis apsargātajā rezidentūras gaitenī, Smits taisnā ceļā devās uz šifrēšanas biroju. Kaut arī vēl bija agrs, šifrētājs jau sēdēja savā darba vietā un pēc desmit minūtēm uz Centrālās izlūkošanas pārvaldes galveno mītni pārraidīja kodētu radiogrammu: «Pieņemt objektu jūdzi uz dienvidiem no Mikonas. Gatavība — desmit nulle nulle pēc vietējā laika.»

Vēl pēc pusstundas militāro akvalangistu atbalsta zemūdene «Murena», kas Egejas jūrā bāzējās Tinas salas šelfā, saņēma šifrogrammu no ASV jūras kara flotes štāba: «No desmitiem nulle nulle atrasties periskopa līmenī jūdzi dienvidos no Mikonas gatavībā uzņemt objektu. Virsūdens stāvokli ieņemt tieši paziņošanas brīdī.»

Saņēmis atšifrēto tekstu, kapteinis paskatījās pulkstenī, nokrekšķējās un strauji aizgāja uz apakšējo klāju, kur četri «roņi» gatavojās iziešanai jūrā. Vindouss un Džonsons jau bija uzvilkuši cietos skafandrus, Gārdners un Tompsons ar matrožu palīdzību līcla iekšā smagajos tērpos, kas bija izgatavoti no speciāla, sevišķi izturīga kausējuma.'

— Pēc cik ilga laika jūs atgriezīsieties? — kapteinis jautāja, vicinādams radiogrammas lapiņu.

Vindouss sāka lamāties. Pirms iegremdēšanās šādus jautājumus nemēdz uzdot: iespējams, ka akvalangists neatgriežas nekad! Turklāt viņš visu laiku mocījās ar nelabu priekšnojautu…

Kapteinis saprata, ka nav bijis taktisks.

—  Pienākusi pavēle pulksten desmitos pārvietoties divpadsmit jūdzes tālāk, — viņš it kā taisnodamies paskaidroja.

—   Lai tie, kas izgudro šīs stulbās pavēles, paši lien divsimt metru dziļumā!

—  Nekas, nekas, zēni, es negribēju nevienu aizvainot, — kapteinis taisnojās, sagumzīdams radiogrammu, ko pēc tam iebāza kabatā.

—   Ja neradīsies problēmas, visu izdarīsim pusstundā, — Gārdners klusi noteica. Un atkārtoja: — Ja neradīsies problēmas.

* * *

Tai pašā laikā Tinas policijas iecirknī Vlaks instruēja aizturēšanas grupu.

— Arestēšanas orderis saņemts, tas jums dod tiesības rīkoties droši un enerģiski. Neapmulstiet, ja Grigoriadis sāks atsaukties uz saviem sakariem. Kā viņš, tā ari viņa viesis ir bīstami kriminālnoziedznieki.

Divi inspektori bija pārliecināti, ka Vlaks ir policijas ierēdnis no Atēnām. Trešais bija Jordanidis — aizturēšanas operācijas tiešais vadītājs. Viņš bija pārliecināts, ka šis staltais, kalsnais vīrietis ir slepkava, kas cietumu pelnījis ne mazāk kā Grigoriadis un Kordeils. Pašreiz, galvu noliecis, viņš vērās rupjā, nekrāsotā dēļu grīdā, lai nebūtu jāskatās pretizlūkam acīs.

Andreass saprata, ka operatīvo darbu nevar darīt ar baltiem cimdiem, šādi vai tādi likuma pārkāpumi ir neizbēgami. Reizēm gribot negribot arī bez atļaujas jāielūkojas dzīvoklī, kamēr tā iemītnieki nav mājās, jānoklausās telefona saruna vai mazliet jāiekausta pārlieku sevī ieslēdzies narkomāns… Bet slepkavība ir pieļaujamās robežas pārkāpšana, un tai nav nekāda attaisnojuma. Ja valsts kalpotājs kļuvis par slepkavu un turpina dienestu, it kā nekas nebūtu noticis, valsts kļūst par nozieguma līdzdalībnieci. Bet Andreass vienmēr karojis ar visu rangu noziedzniekiem un viņu līdzdalībniekiem. Daudzas reizes salas sīkie kriminālisti, kā ari nopietnie grupējumi, kas stāv aiz viņu muguras, inspektoram piedāvāja izdevīgu darījumu — maksāt mēnešalgu, kuras lielums būtu atkarīgs no pakalpojumu svarīguma un varētu ievērojami pārsniegt viņa pamatalgu. Bet Jordanidis atteicās no piedalīšanās šādā spēlē.

— Nav izslēgta pretošanās, — Vlaks turpināja. — Grigoriadis diezin vai_ sāks spārdīties, turpretim otrs var izrādīties bīstams. Ārkārtējā gadījumā atļauts lietot ieroci, bet šaut drīkst tikai pa kājām vai rokām. Vai jautājumi ir?

Jautājumu nebija. Pārbaudījuši ieročus un rokasdzel- žus, policisti iekāpa kuterī. Rāmi vilnīši ritmiski šļakstījās gar dūralumīnija bortu. Laiks bija mikls un dzestrs, Jordanidis uzvilka uz galvas brezenta lietusmēteļa kapuci. Ierūcās motors, pelēcīga izplūdes gāze sajaucās ar miglu, kas dūmoja virs ūdens. Krasts kļuva arvien tālāks, un tajā stāvēja kalsns cilvēks džinsos un maisveidīgā jakā. Inspektors zināja, ka pretizlūks sekos viņiem pa pēdām un slepus kontrolēs visu operācijas gaitu.

«Ja arī turpmāk man liks piedalīties šajā lietā, iesniegšu atlūgumu,» Andreass prātoja. «Zvejošu zivis vai tirgošos ar tām… Firss vecas draudzības vārdā palīdzēs iekārtoties…»

Kuteris izgāja atklātā jūrā un uzņēma kursu uz Miko- nu. Viņi diezgan tuvu pagāja garām Grieķijas jūras kara flotes palīgkuģim, netīri pelēkai privātai laivai un kādam ārzemju kuģim.

«Kāpēc tie visi šeit sapulcējušies?» Jordanidis klusībā jautāja un pielika binokli pie acīm.

«Solnečnij bereg» — viņš izlasīja uz ārzemnieka sāna. Zem kuģa vārda bija redzama pieraksta osta: Varna.

* * *

«Solnečnij bereg» brauca ar Bulgārijas karogu, un dokumenti apgalvoja, ka tas ir Valsts vēstures un arheoloģijas institūta pētniecības kuģis. Ja vajadzēja, ekipāža uzrādīja Bulgārijas pases, teicami runāja bulgāru valodā, daudz ko zināja par seno pilsētu zemūdens izrakumiem, lai gan patiesībā tai ar šo republiku un arheoloģiju nebija ne mazākā sakara. Īstenībā «Solnečnij bereg» bija PSRS Valsts drošības komitejas peldošā bāze, kas nodrošināja speciālas operācijas citu valstu teritoriālajos ūdeņos un ostās.

PSRS sagrūšana, Valsts drošības komitejas agonija un bojāeja, Varšavas līguma bloka izjukšana — visas šīs kataklizmas ārkārtīgi negatīvi ietekmēja speciālā kuģa likteni. Pasu derīguma laiks tuvojās beigām, nebija itin nekādas legālas iespējas to pagarināt^ bet viltošanai nebūtu jēgas, ja to nepiesegtu Bulgārijas Ārlietu ministrija. Stipri samazinājās finansējums, ikgadējais sezonas remonts tika atcelts, ekipāžai tika likvidētas piemaksas par valodu zināšanām, speciālo izglītību, zinātnisko grādu, pat parastās algas izmaksa dažreiz aizkavējās vairākus mēnešus.

Rezultāti bija acīm redzami: apsūbēja tradicionāli spīdīgā vara plāksne, kādreiz sniegbaltās virsbūves pārklājās ar netīru rūsganumu, aizvien biežāk bojājās kuģa mehānismi, štata sarakstā radās neaizņemtas vietas, un notika tas, ko kadru daļas darbinieki sauc par personālsastāva kvalitatīvā līmeņa pazemināšanos: speciālisti aizgāja, bet tie, kas stājās vinu vietā, nekad nebija dzirdējuši Šlī- maņa [19] vārdu, maz ko zināja par Troju, bet valodu prasmi aizstāja ar viltotām pasēm. Speciālā kuģa dienas bija skaitītas, un, pēc visa spriežot, ekspedīcija uz Tinu bija tā pēdējā operācija.

Kuģa īstā misija tika piesegta ar oficiālu pieteikumu, ka zinātnieku ekspedīcija meklē galeru, kas nogrimusi pirmās Bulgārijas karaļvalsts laikā un pierāda trāķiešu un grieķu pēcteču tirdznieciskos sakarus. Atļauju zemūdens darbiem bija izsniegušas civiliestādes, kas neko nezināja par krievu slepeno zemūdeni un Krievijas jūras kara flotes rūpēm par tās likteni.

Tai bridi, kad policijas inspektors Jordanidis binoklī vēroja nevainīgo ārzemju kuģi, tā apakšējā tilpnē krievu militārie akvalangisti gatavojās iegremdei.

Leitnants Jeremejevs, vecākais leitnants Kisļakovs un vecākais leitnants Jeršovs stāvēja pie milzīgas metāla čaulas, kas rēgojās ārā no speciālas peldošas bāzes dibena. Tās bija hermētiskās slūžas, kurās brīvi iegāja mazliet mazāka diametra čaula ar biezām tērauda sienām — tūkstoš deviņi simti piecdesmit septītā gada parauga dziļ- iegremdes ūdenslīdēja zvans. Caur slūžu augšdaļas her- metizētajām atverēm stiepās vilcējtrose, elektrokabelis un gaisa šļūtene, kas bija uztīta uz milzīgi lielām spolēm.

Slūžu un zvana lūkas bija atvērtas, un akvalangisti vēroja, kā divi matroži aparātos saliek viņu rīkus.

—   Kāpēc mums jāņem līdzi ieroči? — Kisļakovs piepeši iejautājās. — Ar ko mēs karosim? Tādā dziļumā tie taču nav lietojami!

—   Priekšniecība pārcentušies, — Jeršovs negribīgi atsaucās. — Viss vajadzīgais mums izsniegts, tātad, lai kāds būtu iznākums, no priekšniekiem atbildību nav ko prasīt. Ja kaut kas atgadīsies, vainīgi būsim mēs.

—   Katram gadījumam pistoli tomēr paņemsim, — Jeremejevs sacīja. Viņš bija iecelts par grupas komandieri, kaut ari Kisļakovam un Jeršovam bija augstāka dienesta pakāpe. Leitnants gluži labi saprata, ka divsimt metru dziļumā lādiņš neizgrūdīs lodi no zemūdens pistoles stobra, taču Sušņakova pavēli negribēja pārkāpt: lai notiktu, kas notikdams, viņš tik un tā būs atbildīgais un viņam tiks uzvelta vaina pat par visniecīgāko pārkāpumu.

Drīz sagatavošanās bija pabeigta.

—  Tā, tagad noskaitīsim lūgšanu Poseidonam…

Pēc senas tradīcijas trīs akvalangisti bridi stāvēja klusēdami. Viens lūdza palīdzību augstākiem spēkiem, kas stāv ārpus materiālistiskā pasaules uzskata, otrs domās pakavējās pie ģimenes, bet trešais nepievērsās nekam, tikai baudīja pēdējos neapdraudētās dzīves mirkļus…

—   Sākam! — Jeremejevs pavēlēja.

Jeršovs smagi nopūtās un pirmais izgāja cauri divām lūkām, aiz viņa gāja Kisļakovs. Jeremejevs, kā komandierim pienākas, iegāja pēdējais, aizvēra smago, no ārpuses aprūsējušo vāku un sagrieza hermetizācijas sistēmas stūri. Kāds matrozis tādu pašu procedūru izdarīja ar ārējo lūku.

Leitnants ar naža spalu trīsreiz uzsita pa tērauda sienu. Metāls nodunēja. Lejā kaut kas iečīkstējās, ar sirdi plosošu ^irkstoņu sāka griezties milzīgās spoles, tīdamas vaļā trosi, kabeli un šļūteni. Zvans sāka krist dzelmē gluži kā no bremžu klučiem atrāvies lifts debesskrāpja šahtā.

Piektā nodala

Miesassargam vienmēr jābūt blakus personai, kuru viņš apsargā, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka ģenerālmajors Koržovs dzīvoja vienā mājā un pat vienā kāpņu podestā ar Prezidentu. Kaut gan vārds «dzīvoja» neatbilst absolūtai īstenībai: augām dienām no agra rīta līdz vēlai nakts stundai viņš neparādījās savā dzīvoklī un ļoti bieži tajā pat nenakšņoja, palikdams kopā ar Saimnieku Kremlī vai ārpilsētas rezidencē.

Tieši šonakt viņš bija mājās. Vakar valsts pirmajai lēdijai bija dzimšanas diena, kas tika atzīmēta šaurā ģimenes lokā, pie kura piederēja arī Drošības dienesta priekšnieks, turklāt svinīgos gadījumos — kopā ar laulāto draudzeni.

— Viņi tomēr ir jauki cilvēki! — Alla jūsmīgi čalināja, eleganto vakarkleitu apmainīdama pret parastiem rīta- svārkiem. — Ļoti vienkārši un labsirdīgi. Dažas ministru sievas ceļ degunu gaisā kā karalienes, bet Ņina Ivanovna pati gatavo kāpostu tīstokļus.

Koržovs mazliet pasmīnēja. Katru reizi, kad viņi bija paviesojušies Prezidenta ģimenē, sieva atgriezās mājās pacilāti līksmā garastāvoklī, nesaprazdama, ka tik augsta līmeņa cilvēku izturēšanos galvenokārt nosaka nevis viņu personīgās īpašības, bet gan imidžs. Tautas prezidentam jābūt vienkāršam un savējam, un viņa otrās puses pienākums ir uzturēt šādu tēlu, apdvesmojot to ar sirds siltumu. Cita lieta, ka prezidenta pārim šī spēle padodas pilnīgi dabiski, bez jebkādas piepūles. Atdzisusi tēja un krēsls ar izlīdušo naglu, ko pasniedza slavenajam režisoram, kas pirmsvēlēšanu kampaņas laikā vadīja televīzijas pārraidi no nākamā prezidenta ģimenes ligzdas, bija tik izteiksmīgs krievu tipiskās nevīžības žests, ka kandidāts papildus saņēma ne vienu vien miljonu balsu. Pretēji nedraugu izdomājumiem, notikums ar tēju un krēslu nebija inscenēts. Cits jautājums, vai režisors būtu uzdrošinājies parādīt ekrānā namatēva un namamātes misēkļus, ja Koržovs jau iepriekš viņam nebūtu ieteicis laist gaisā visas simpātiskās sadzīves kļūmītes…

—   Cik žēl, ka darbā nevienam nevaru par to pastāstīt! Viņi aiz skaudības sprāgtu vai pušu…

Alla pilnīgi pārvaldīja angļu valodu un negribēja sēdēt mājās, tādēļ nepārtraukti strādāja — gan ārzemju literatūras bibliotēkā, gan «Intūristā», bet tad, kad Koržovs bija ieguvis varu un teikšanu, viņš sievu iekārtoja Ārlietu ministrijā, protams, ar meitas uzvārdu un leģendarizētu biogrāfiju.

—   Pie mums palaikam parādās viena mauķele, kārna kā skals, bet traki iedomīga.

Tā pilnīgi negaidīti sievas personā Koržova rīcībā nonāca vēl viens informācijas kanāls Ārlietu ministrijā. Tiešs un ar augstu ticamības pakāpi.

—   Kad atbrauc, skatās uz visiem no augšas, sasveicinās tikai ar lūpu kaktiņiem. Bet īstenībā šī nav ne šis, ne tas — trešās šķiras aiplomātiņa sieva, bet grozās pa visiem kabinetiem kā pa savām mājām… Tomēr nē, ne visos kabinetos viņa tā var uzvesties: Balabačeva viņu reiz ar troksni izlika aiz durvīm, kopš tās dienas šī savu degunu tur vairs nebāž. Toties ar vīriešiem nokārto visas savas vajadzības…

—   Kā tas jāsaprot? — ģenerālis it kā brīnīdamies jautāja.

—  Visiem zināms, kā sievietes kārto savus jautājumus! Tikai jābrīnās par ko citu. Viņa ir distrofiķe, kauli un āda. Bet vīrieši — kā mušas uz medu!

—   Interesanti… Kas tā tāda ir?

—   Es tev jau kādreiz par viņu stāstīju, tu tikai esi aizmirsis. Par amorālu uzvedību viņa jau nezin cik reižu atsaukta. Bet pēc katra skandāla atkal un atkal dabū komandējumu. Kur tiem vīriešiem acis? Tev vajadzētu uz viņu paskatīties!

Koržovs neko nebija aizmirsis. Ar Ļenočku Derjuginu viņš jau bija iepazinies un pamatīgi izpētījis visus materiālus par viņas dzīves gaitām. Uz to viņu bija pamudinājuši laulātās draudzenes sašutuma pilnie vārdi un Prezidenta drošības dienesta rezidenta tukšā vieta Grieķijā. Derjugina atbilda gandrīz visām prasībām. Ļenočkai joprojām bija vajadzīgs aizbildnis, kad viņu ieveda konspiratīvajā dzīvoklī, kur jau sēdēja Prezidenta drošības dienesta priekšnieks. Viņa to iztulkoja pēc sava prāta un pēc sasveicināšanās apgūlās uz plata dīvāna, uzslieclama savas tievās kājas uz atzveltnes. Ne vārda neteikdams, Koržovs sāka atsprādzēt bikšu jostu. Ļenočka uzmundrinoši smaidīja. Bet šaurā dabiskas ādas sloksne trāpīgi apcirtās ap viņas? bālo gurnu, uzsizdama sārtu švīku. Ļenočka iespiedzās, sarāvās čokurā, bet, saņēmusi vēl pāris cirtienu, pielēca kājās un pieskrēja pie durvīm. Joprojām klusēdams, Koržovs aplika jostu ap vidukli un, it kā nekas nebūtu noticis, apvaicājās:

—   Kāpēc jūs tur stāvat? Nāciet šeit, apsēdieties, mums būs ilga saruna. Jūs gribat atgriezties kādā Krievijas ārzemju iestādē, bet savas iespējas jau esat izsmēlusi, vai ne? Tagad uzklausiet manus priekšlikumus…

Kā viņš jau bija gaidījis, Derjuginu savervēt bija viegli, un viņa nestrādāja slikti. Ja viņa palīdzēs izjaukt operāciju «L»…

—  Vai tu mani dzirdi? — Alla jautāja. Viņa jau bija pārģērbusies, noņēmusi grimu un jutās kā mājās, taču vīra nevērība viņu vienmēr kaitināja.

Interfona zvans Koržovu paglāba no taisnošanās.

—  Jums ir sūtījums, — ziņoja sargs no ārējā posteņa.

Caur lielo halli Koržovs izgāja tikpat lielā priekšistabā.

Pie ārdurvīm modri stāvēja iekšējā posteņa sargs. Ieraudzījis šefu, viņš pamāja ar galvu, likdams saprast, ka nelaikā pieteiktā vizīte nav bīstama. Tomēr ģenerālis ielūkojās actiņā, kas spēja izturēt vidēji stipru lādiņu. Kāpņu platformā viss bija kārtībā: sargs, mazliet atkāpies malā, nenolaida ne skatiena no Prezidenta drošības dienesta slepeno dokumentu kurjera Ivaščenko. Tas bija pavecs, mazliet jau uzkumpis cilvēks skumīgām acīm, kurās vairs nedzirkstīja ne dzīvesprieks, ne bezrūpība, jo pārāk bieži viņš bija gājis caur stingriem kontroles posteņiem, stāvējis televīzijas kameru un durvju actiņu priekšā un pacietis neuzticības pilnus miesassargu skatienus, kas draud ar tūlītēju izrēķināšanos.

Koržovs pats atvēra durvis, pār slieksni parakstījās iznēsājamo dokumentu grāmatā, paņēma bieza, vaskota papīra aploksni un iegāja savā kabinetā.

«Uzdevums izpildīts, rezultāts pagaidām nav zināms. Grāfiene savu darbu paveica spīdoši. Nagla.»

Galvenais miesassargs gluži kā spiegu filmas varonis šifrogrammu sadedzināja pelnu traukā, pelnus saberza un noskaloja atejas podā. Kabinets smirdēja pēc deguma, tāpēc viņš atvēra vēdlodziņu, jo Alla necieta dūmu smaku. Virs papīrgroza stāvēja moderna ierīce, kas slepenos dokumentus sagriež tik sīkos kvadrātiņos kā masku balles konfeti, bet viņš necienīja jauninājumus un deva priekšroku radikālām pārbaudītām metodēm.

Vakar Pats parakstīja dekrētu par Verlinova apžēlošanu. Kā liekas, šodien Koržovam izdevies paglābt vina dzīvību. Tagacl atliek nežēlastībā kritušo ģenerāli izvilkt no Grieķijas. Tas būs pietiekami drošs pamats, lai varētu cerēt uz Verlinova pateicību. Draudzēšanās ir labāka par naidošanos. Verļinovs atgūs autonomo vienpadsmito daļu, neitralizēs pazemes lādiņu, kas apdraud Kremli, un uzticīgi kalpos saviem labdariem. Bet vainu par bumbas nolikšanu zem Kremļa varēs uzvelt Stepaškinam! Un diezin vai Saimnieks sāks ar viņu ceremonēties. Iespers ar kāju pa pakaļu un — viss cauri… Bet kam gan tik sarežģītā un nestabilā laikā var uzticēt valsts drošību? Vienīgi pārbaudītajam līdzgaitniekam ģenerālleitnantam Bo- reckim. Tas pievāks pie sevis uzticamus cilvēkus un Galvenās apsardzes pārvaldes speciālās apakšvienības, bet kas tad paliks pašai pārvaldei? Tikai pabiras! Tātad jāmaina visa apsardzes sistēma. Dekrēta projekts par Drošības dienesta pievienošanu Prezidenta administrācijai ar tiešu pakļautību tikai pirmajai personai jau sagatavots. Un ģenerālleitnants, nē, ģenerālpulkvedis Koržovs faktiski kļūs par otro cilvēku Krievijā!

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks nožāvājās un paskatījās pulkstenī. Pusē viens. Jāliekas gultā un jāmēģina nogulēt līdz rītam bez tām stulbajām miegazālēm…

Atkal atskanēja interfona zvans. Ziņoja ārējais postenis.

—   Biedri ģenerālmajor, zvanīja parādes durvju postenis. Timofejs atvedis līdzi viesus, ielas postenis viņus nelaiž iekšā…

Sarga balsī bija jaušama tāda kā vainas apziņa.

—   Vai daudz to viesu? — Koržovs pēc brīža apvaicājās.

—   Divi. Kāds jauneklis un meitene.

—   Nokāp lejā. Timofeju — uz dzīvokli, viesus — de- žūrmašīnā, lai aizved, uz kurieni vēlas, bet izturieties laipni!

—  Tieši tā, biedri ģenerāl! — ārējais postenis noteica un atslēdzās.

Mierīgi likties gultā viņam neizdevās. Pēc minūtēm piecām noklaudzēja dzīvokļa durvis un atskanēja bļāvieni.

—   Kāpēc jūs mani velkat? Vai es esmu arestēts?

Koržovs izgāja dēlam pretim. Izspūrušais un stipri uzbudinātais Timofejs varbūt bija piedzēries, taču ne īpaši stipri. Tuklā, atklātā seja bija sasārtusi, viņš vicināja rokas un bez pārtraukuma kārtoja savas nepaklausīgās brilles ar maziem, apaļiem stikliņiem.

—   Kāpēc es nedrīkstu ievest dzīvoklī savus viesus? — viņš kliedza, it kā atmaskotājs pacēlis pret tēvu rādītājpirkstu. — Es daudzreiz esmu ciemojies savu biedru mājās, bet viņi pie manis — nekad!

Iekšējā posteņa sargs kā sastindzis stāvēja pie sienas, cītīgi tēlodams, ka neko nedzird un neko neredz.

Koržovs aizvilka Timofeju uz blakus istabu.

—Tu zini, ka mūsu mājai ir īpašs apsardzes režīms,v — viņš rāmā balsi iesāka savu parasto pamācību. — Šeit dzīvo Prezidents.

—  Kas man par to! Es neeju pie Prezidenta, es nāku uz savām mājām!

—   Personu loks, kam atļauts ienākt, ir ierobežots, — Koržovs pacietīgi turpināja. — Tos, kas nav sarakstā, kontroles punkts ielaiž tikai pēc iepriekšēja pieteikuma.

—  Vai es esmu tajā sarakstā?

—  Tu vari nākt un iet neatkarīgi no sarakstiem un neuzrādot dokumentus. Bet šī privilēģija neattiecas uz taviem draugiem.

—   Vai tā ir privilēģija, ja es ienāku savā dzīvoklī? Tas jau par traku! Bet kā tad Prezidents tiekas ar tautu? Vai arī pie viņa pielaiž tikai tos, kas iepriekš pieteikti? Es tūlīt iešu viņam to pavaicāt.

Timotejs rāvās uz priekšu, bet dzelžainas rokas vēl ciešāk sažņaudza viņa apakšdelmu.

—   Alla! — Koržovs uzsauca, neizrādīdams dusmas. Dēla priekšā viņš jutās vainīgs. Mūžīga aizņemtība, darbs dienām un naktīm… Viņi gandrīz nekad nesatikās. Galvenais miesassargs nevarēja lielīties, ka pielicis roku Timoteja audzināšanā. Iekārtoja viņu Maskavas starptautisko attiecību institūtā, pāris reižu izpestīja no milicijas, kas puisi bija aizturējusi par dažādiem sīkiem pārkāpumiem, — ar to arī aprobežojās tēva rūpes par dēla audzināšanu.

—  Atkal esi dzēris? — māte dzedri noprasīja,, iznākdama no guļamistabas. — Tūlīt ej zem dušas un liecies gultā!

Koržovs atlaida pirkstus, atbrīvodams Timoteja nespēcīgo roku.

Viņš noberzēja apakšdelmu.

—   Klusāk! — Koržovs nočukstēja un instinktīvi pavērās apkārt. Viņš bija pārliecināts, ka mikrofonu dzīvoklī nav, bet pārliecība attiecās tikai uz viņa dienesta pasāku- . miem un nesasniedza simt procentus. — Tu esi piedzēries, beidz pļāpāt muļķības!

—  Redz, k'ā-ā-ā! — Timotejs kā uzvarētājs kliedza pretim, kamēr māte viņu bīdīja uz vannas istabu. — Tev nepatīk, ka dēls ir disidents?

—  Apklusti, tev tika teikts!

Koržovs dzirdēja, kā vannas istabā noskan pliķis pa dēla pakausi. Saraucis pieri, viņš aizvēra kabineta durvis.

Liegi ieskanējās telefona zvans. Runāja dienesta dežurants.

—   Biedri ģenerāl, dežurējošā automašīna ir ceļā uz Sočiem. Pēc kuras kategorijas jānodrošina pavadīšana?

—   Kāpēc uz Sočiem? — Koržovs neizpratnē jautāja. — Kas norīkoja, kāpēc?

—  Jūs likāt dēla viesus aizvest uz viņu izraudzīto vietu… Viņi izvēlējās Sočus…

Koržovs caur zobiem nolamājās. Dusmas pārauga niknumā un lauzās uz āru.

—   Kur mašīna pašreiz atrodas?

—  Tuvojas lokam.

—  Apstādināt, izsēdināt tos ākstus, pasūtīt viņus pie velna un atgriezties garāžā!

Dežurants klusēja.

—  Vai sapratāt?

—  Tieši tā, biedri ģenerāl!

Koržovs no visa spēka nometa klausuli.

Pēc stundas, kad viņi jau gulēja laulības gultā, Alla pievirzījās cieši klāt un čukstēja tieši ausī:

—   Patiesi, kas notiks, ja viņu neievēlēs?

Ģenerālis klusēja. Viņi bija precēti jau divdesmit piecus gadus — jebkurā dienestā tas ir pietiekami ilgs laiks, lai dotos pensijā, tāpēc gandrīz kailo augumu saskaršanās vairs neuzbudināja, lai gan radīja miera un omulības sajūtu.

—  Dievs nedod, tad mūs izliks no dzīvokļa, no vasarnīcas padzīs. Un vispār…

Dzīvoklis, vasarnīca… Dumiķīte! Ādu nodīrās, zarnas izlaidīs un uztīs uz zara — lūk, kas notiks! Krievijā no laika gala tā pieņemts: ja zaudē varu, jāzaudē viss — ciena, bagātība, dzīvība…

koržovs apskāva sievu, iespieda seju viņas joprojām kuplajos matos un ieelpoja mīļo, pazīstamo smaržu.

—  Ievēlēs. Noteikti ievēlēs. Pat nedomā par citādu iznākumu, — viņš sacīja tikko sadzirdami, domādams par maz ticamiem, tomēr iespējamiem mikrofoniem.

Tunelis bija plats un sauss, izklāts ar lielām betona plāksnēm, bet tik tumšs, ka pat īpaši stipri bateriju stari nespēja izkliedēt tumsu ne uz vienu, ne uz otru pusi.

—  Tāpat kā metro, — Leči noteica, un spalga atbalss aizskanēja mūžīgā naktī paslēptās velves tālumā.

—   Ej pa labi, bet Lema — pa kreisi, — Magomets pavēlēja, un divas bruņotu cilvēku grupas uzsāka gājienu pretējos virzienos. Soļu troksnis noslēgtajā telpā daudzkārt pastiprinājās, un likās, ka viņiem pa pēdām seko neredzami pazemes milži. Bet ne Magomets, ne viņa ciltsbrāļi nebija apveltīti ar fantāziju un atzina tikai pilnīgi reālas briesmas.

—   Esiet uzmanīgi, tur var būt mīnas, strāva vai signalizācija, — Tepkojevs aizgājējiem uzsauca pēdējos ceļa vārdus. Bateriju lēkājošie stari kļuva aizvien bālāki, kamēr pilnīgi nozuda skatienam, loties atdzīvojās rācija.

—  Divas ejas sānu sienās, — Lema ziņoja. — Viena pretim otrai. Gaiteņi šaurāki un ož pēc pelējuma.

—   Nekur nenogriezties! Ej tālāk pa galveno tuneli radiosakaru robežās, — Magomets pavēlēja. — Tiklīdz sakari pārtrūkst, griezieties atpakaļ!

Leči sakarus neuzņēma. Nebija nekas īpašs ziņojams. Pēc diviem kilometriem tunelis kļuva šaurāks, grīda manāmi slīga lejup. Uzvēdīja mitrums. Trīs kaujinieki, kas sekoja viņam, nīgri lamājās.

—   Labāk pa kalniem kāpelēt, nekā pa zemes apakšu ložņāt…

—  Vajadzētu te ievilkt mašīnu. Esmu redzējis tādas mazas mašīnītes, taisa briesmīgu troksni…

«Gokarts,» Leči atcerējās. «Vispār — tā ir ideja!»

Viņš gandrīz nepārtraukti turēja gaismas kūli sev priekšā, tikai paretam uzmezdams to sienām un griestiem. Bet pēkšņi, atkal pavērsis bateriju augšup, viņš tieši virs galvas ieraudzīja stingri nostieptu virvi pirksta resnumā.

—  Velns parāvis! — Leči izsaucās un spēji apstājās. Kaujinieks, kas nāca aizmugurē, atdūrās pret viņa muguru.

—   Kas tur ir?

—   Kaut kāda saite… Varbūt nospriegota mīna…

Vēl trīs staru kūļi uzšāvās augšup.

—  Tā… tas… tā nav saite… — kāds izbailēs izdvesa.

—   Zirnekļa tīkls!

Četri dzīvē vai pašu velnu pieredzējuši vīri atsprāga atpakaļ, kā apburti skatīdamies uz palsiem, ģeometriski pareiziem ornamentiem, ko bija sapinis kāds nezināms audējs. Viņi bija mierīgi uzņēmuši domu par mīnu, bet draudīgais tīkls, kas bez grūtībām varētu sagūstīt cilvēku, viņus iedzina gandrīz vai panikā.

—  Dodiet šurp nazi! — Leči uzsauca māksloti drosmīgā balsī, pūlēdamies nomākt nejauko baiļu sajūtu.

—   Nevajag… Ka zirnekļa tēviņš neuzklūp…

—  Tev taču ir automāts!

—  Te ir tumšs… Un varbūt zirnekļu te čum un mudž… Labāk atnāksim ar liesmu metēju, tad visus iz- svilināsim kā blaktis.

—   Pareizi, jānāk ar liesmu metēju…

—  Jā, dabūsim liesmu metēju un atnāksim…

Leči saprata ceļabiedru noskaņojumu, tāpēc ka tas daudz ko neatšķīrās no viņa paša izjūtām.

—   Ko lai dara, ja baidāties, iesim atpakaļ.

Pretēji paradumam, šobrīd neviens neizrādīja sašutumu par apvainojumu gļēvulībā. Turēdami ieročus šaušanas gatavībā un neuzgriezdami muguru briesmīgajam tīmeklim, visi četri vīri ilgi kāpās atpakaļ, tad apgriezās un straujiem soļiem devās uz sava ceļojuma izejas punktu.

—   Droši vien tas ir suna lielumā…

>

—   Iespējams, ka indīgs…

—  Ja tāds piezīstos, visas asinis izsūktu…

Šādas sarunas nepavisam neuzturēja kaujas garu, tādēļ Leči nolēma iejaukties.

—   Kas tur liels no tāda zirnekļa! Kukainis bez kauliem

>

un bez zobiem. Bet avīzes bija rakstīts, ka metro tuneļos dzīvo tik lielas žurkas kā vilku suņi…

Kaujinieki paātrināja soļus, dzeltenīgie bateriju stari tramīgi šaudījās uz visām pusēm.

—       Es neesmu gļēvulis, tas visiem zināms, bet musulmanim neklājas ložņāt pa pazemi, — kāds kaujinieks skali izteica to, ko domāja visi.

Kad vini sasniedza pulcēšanās vietu, Lema jau bija priekšā un Tepkojevam stāstīja par savas ekspedīcijas rezultātiem. No četriem gājiena dalībniekiem viņam blakus stāvēja tikai divi.

—   …kāpnes tādas pašas, tikai garākas. Un izeja tieši uz transformatora būdu. Es puišus izlaidu ārā, lai atgriežas pa zemes virsu…

—  Jums nekas ceļā negadījās? — Leči apvaicājās, kad kolēģis bija apklusis. — Mēs atdūrāmies pret tādu zirnekļa tīklu, ka puiši pārbijās!

—   Bet tu pats? — Tepkojevs dzēlīgi jautāja.

Leči brītiņu klusēja.

—   Ko tur melot, ari es nobijos!

—   Mēs redzējām kaut kādas alas, — Lema negribīgi atbildēja. — Vienā pat pazibsnīja tādas kā acis. Tādas kā suna, tādas kā kaķa acis, tikai sarkanas kā ogles…

—  Ja-ā-ā… — Leči novilka. — Man tas nemaz nepatīk!

Tepkojevs vērīgi ieskatījās savos sašļukušajos līdzgaitniekos. Viņš bija labs psihologs un saprata, ka jāmaina situācija.

—   Kaukāzietis nebaidās ne no kā, — viņš ierunājās, uzsvērdams katru vārdu. — Šeit dzīvo Maskavas nabagi, klaidoņi, paklīdeni. Vai tad jūs esat sliktāki par tiem? Jā, jūs neesat pieraduši, tas tiesa, no tā varbūt rodas baisa sajūta… Tāpēc es atļauju pirms nokāpšanas pazemē izdzert pa glāzītei sīvā un piemetu katram pa diviem simtiem dolāru. Vai patīk?

Kaujinieki kļuva mundrāki.

—  Ja sastopat kaut ko nešpetnu, varat to sadriskāt lupatu lēveros. Domāju, ka pēc divām nedēļām šeit viss būs pilnīgi mūsu kontrolē. Vai piekrītat?

—   Kā likts! — uzmundrinātie kaujinieki atsaucās.

Turpmākajās dienās vairākas brigādes rūpīgi izpētīja

pēkšņi atldāto pazemes pasauli. Ideju par mazajām auto- mašīnītēm Tepkojevs atbalstīja un uzdeva Hozē par tām parūpēties. Jau pēc dažām stundām viņš atsūtīja kravas automobili ar četriem gokartiem. Bet tie bija jāpielāgo — bija jāpierīko prožektori un klusinātāji. Kad tas bija izdarīts, mikrolitrāžas sacīkšu automašīnas nolaida tunelī. Pret šiem plikajiem braucamrīkiem grupējuma vīri sākumā izturējās skeptiski: zemais rāmis ar motoru, ko sedz plūsmvirzis, un mazie ritenīši neradīja to cieņu, ko viņi izjuta pret pierastajiem kadilakiem, linkolniem, merkuri- jiem, taču pēc izmēģināšanas attieksme mainījās.

Lema Terlojevs, saliecies uz mazā metāla sēdeklīša, padeva gāzi un aizjoņoja ogļu melnajā telpā, pēc viņa startēja Arsens Tatajevs. Spēcīgie prožektoru stari šķēla tumsu vismaz simt metru tālumā, tomēr iespējamie pagriezieni, likumi vai citādi šķēršļi vadītājus bremzēja, un viņi neizmantoja visu motora jaudu, kas ļāva attīstīt simt piecdesmit kilometru ātrumu stundā. Pat ar klusinātājiem slāpētā motoru rēkoņa slēgtajā telpā šķita līdzīga raķetes startam Baikonuras kosmodromā. Sapresētais vējš sitās sejā un lika miegties, acīs riesās asaras.

Priekšā pavīdēja ēna, Lema strauji palēnināja ātrumu, bet nepaguva nobremzēt: gokarts uzdrāzās virsū kādam bēgošam cilvēkam un notrieca viņu no kājām. Kad Terlojevs un Lauztais Deguns piegāja pie cietušā, tas jau bija beigts. Zābaki, brezenta lietusmētelis, virves ritulis un baterija liecināja, ka šis cilvēks nav šeit iekļuvis nejauši. Pārmeklējis līķa kabatas, Lema atrada zīmuli, saliecamu nazi, divas medību patronas ar renkuļiem, paciņu lētu cigarešu un plakātu «Viņus meklē milicija». Pie jostas karājās apgriezta divstobrene, kas bija pielādēta ar lodes patronām.

Arsens atritināja plakātu un mēģināja fotogrāfijā redzamā par divkāršu slepkavību apsūdzētā pilsoņa Zamor- tacka seju salīdzināt ar bojāgājušo cilvēku, bet slikto attēlu vai vājā apgaismojuma dēļ nekādu līdzību nevarēja saskatīt.

—  Vai tad viņš nēsātu sev līdzi sveša cilvēka meklēšanas plakātu! — Lauztais Deguns norūca un, apgriezis papīru otrādi, ieraudzīja, ka uz tā ar zīmuli uzšņāpta tuneļu, gaiteņu un pāreju shēma.

—  Tā taču ir īsta karte!

—   Noglabā, pēcāk papētīsim, — Lema piesardzīgi sacīja. Viņš cieši turēja pistoli un ar bateriju apgaismoja visu apkārtni. — Jānoskaidro, kā viņš šeit iekļuvis un kur ir viņa drauģeļi…

Netālu vini uzgāja šauru sānu gaiteni un nokļuva uz nelīdzenas akmeņu grīdas. Pēc dažām minūtēm tālumā ieskanējās pazīstams troksnis, sāka pūst vējš, un likās, ka milzīgs virzulis dzen gaisu pa pazemes tukšumiem.

—   Vai vilciens? — Lauztais Deguns brīnīdamies iejautājās, bet tūlīt uzminēja: — Metro!

Viņi bija nogājuši apmēram divus simtus metru, kad gaitenis izbeidzās pie plata tuneļa. Baltu un zilu ceļa uguņu vārgajā gaismā blāvi spīdēja sliedes.

—   Patiešām metro! Tātad iespējams staigāt pa visas Maskavas pazemi, — Lauztais Deguns priecīgi iesmējās. — Iesim paskatīties, kas te par staciju.

—  Tāls gājiens, — Lema svārstījās.

—   Paklau, vai tad mēs divus trīs kilometrus nevaram nokātot? Tur ar eskalatoru uzbrauksim augšā un atgriezīsimies atpakaj ar taksi. Mūsu mašīnas neviens neaiztiks, liksim puišiem tās atdzīt, un viss būs kārtībā. Toties varēsim Magometam pateikt, kurā rajonā iespējams izkļūt virszemē.

Biedra argumenti Lemam likās pieņemami, un viņi, neveikli cilādami kājas no gulšņa uz gulsni, gāja uz nezināmu staciju.

—Iedomājies, kādus tikai brīnumus nevaram taisīt! — Lauztais Deguns bija sajūsmā. — Aptīrām banku un tūlīt nozūdam pazemē, lai meklē veseli!

Terlojevs nepieņēma pārinieka pacilāto garastāvokli. Kaut kas viņu nomāca un lika domāt par draudošām nāves briesmām. Piepeši viņš atskārta: tuneļa platums neļauj izvairīties no vilciena!

'— Iesim atpakaļ, šeit mūs sašķaidīs, ka putra vien paliks pāri!

Paskaidrojumi nebija vajadzīgi, Arsens uzreiz visu saprata. Viņi steidzīgi pagriezās un gandrīz tūlīt izdzirdēja pieaugošu sliežu vibrāciju. Sejā iesitās vilciena dzīta gaisa straume.

—   Skriešus!

Vilciens iznira no līkuma, spilgts staru kūlis mūžīgo nakti pārvērta nežēlīgi gaišā dienā, garas, deformētas bēgošu cilvēku ēnas jau bija sasniegušas sānu gaiteni, taču pašiem cilvēkiem vēl vajadzēja līdz tam nokļūt, vajadzēja apsteigt tērauda riteņus, kas, alkatīgi iekozdamies līdz baltumam nodeldēto sliežu apmalēs, drāzās viņiem virsū ar nāvējošu klaboņu.

Viņi apsteidza par dažiem mirkļiem. Aizelsušies saļima uz miklas, sasmakušas zemes, atvērtām mutēm aizgūtnēm vilkdami plaušās gaisu. Turpat blakus, varbūt metra attālumā, apgaismotos vagonos garām traucās simtiem cilvēku, kas sēdēja vai stāvēja kājās, lasīja avīzes vai dedzīgi tērzēja, neuztverdami melnumu aiz biezajiem stikliem un neko nenojauzdami par dzīvi šajā melnumā.

—   Ū, nolādētie! — Lauztais Deguns iekliedzās un pacēla automātu, bet Lema paguva viņu satvert aiz rokas. Vilciens aizdrāzās garām, palēnām apklusa sliežu dunoņa, pazemē no jauna iestājās mānīgs klusums.

—   Iesim atpakaļ, — Terlojevs ierosināja, ar pūlēm pie- trausdamies stāvus. Kājas trīcēja. — Mēs uzstādījām rekordu skriešanā…

Lauztais Deguns klusēja. Viņam vienmēr strauji mainījās garastāvoklis. Pat tuvākie draugi gandrīz nekad nevarēja paredzēt, kā viņš rīkosies nākamajā mirklī. Abi klusēdami atgriezās pie mikrolitrāžas mašīnām, bet piepeši apstājās un izslēdza baterijas: netālu no viņiem — tur, kur stāvēja gokarti, kaut kas kustējās.

—  Viņš ir dzīvs, — Lema nočukstēja. — Kur tu atstāji viņa šauteni?

'—Tā palika turpat, — Lauztais Deguns samulsis izdvesa. — Kā viņš varēja atdzīvoties? Sirds taču nedarbojās!

—  To tu uzzināsi tūlīt, kad viņš bliezīs mums virsū no abiem stobriem. Turamies pie sienas, pēc manas komandas ieslēdzam baterijas un dodam pa sprandu.

Viņi piezagās tuvu ldāt. Kādu brīdi Terlojevs ieklausījās skaņās, bet neko no tām nevarēja noģist — tāda kā kraukšķēšana, šmakstināšana, pīkšķēšana…

—  Ieslēdz! — viņš iekliedzās, nospiezdams baterijas slēdzi. Pie pretējās sienas izšāvās otrs staru kūlis.

Sākumā viņiem likās, ka ieraudzījuši suņus — gaiši pelēki bulterjeri vai īsspalvaini kranči, cits citu spiezdami un grūstīdami, sakrituši barā. Bet gaisma šo ņūkli izbiedēja, tas pajuka, un kļuva redzami smaili, plēsonīgi, ar kaut ko tumšu aptašķīti purni, apaļas, nežēlīgas acis ar sarkanīgu spīdumu, garas, kailas astes. Žurkas! Briesmīgas žurkas, kas pašreiz plosīja nepazīstamā cilvēka līķi. Nezvēri pagriezās pret gaismu, it kā pētīdami tos, kas ar baterijas stariem iztraucējuši viņu mielastu…

—  Ā-ā-ā-ā! — Lema iebrēcās.

—  Ā-ā-ā-ā! — Lauztais Deguns viņam pievienojās.

Pēc mirkļa noblīkšķēja šāvieni. Lema vienā ņēmienā

izšāva sava makara [20] magazīnu. Viņš redzēja un izjuta, kā lodes ietriecas palsajos ķermeņos, izsizdamas tumšus, asiņojošus plankumus, bet likās, ka šāvieni briesmīgajiem radījumiem nespēj nodarīt ne mazāko ļaunumu. Lauztā Deguna automāts izspļāva īsas, profesionāli raidītas kārtas, bet ari karstā svina strūklas neko neiespēja pret milzīgajām plēsoņām.

Iespiedis bateriju padusē, Lema ar drebošu roku kabatā sagramstīja rezerves aptveri, pirksti pinās pa auduma krokām, smagais tērauda taisnstūris bija gan sataustāms, bet nedevās rokā. Aiz šausmām viņš vai pamira, gaidīdams, ka jau nākamajā mirklī žurku asie zobi ieko- dīsies viņa miesā… Beidzot viņš izvilka magazīnu un pārlādēja pistoli. Bet nebija vairs neviena, pret ko šaut, uz betona plāksnēm gulēja tikai bojāgājušā cilvēka atliekas.

—  Vai redzēji? Lodes tās neņem! — Lauztais Deguns aizsmakušā balsī sacīja. — Mēs nevienu nenogalinājām. Nevienu! Lasāmies prom, bet žigli!

Tagad gokarti attīstīja maksimālo ātrumu.

* * *

Marinas Popovas un leitnanta Skorohodova romāns attīstījās diezgan vētraini. Katru dienu viņi kopā pusdienoja pārvaldes ēdnīcā, vakaros apmeklēja teātri vai kino, pēc tam gāja uz Marinas dzīvokli, kurā Skorohodovs ļoti bieži palika līdz rītam.

«Ja tā turpināsies, lai Dievs dod, nosvinēsim arī kāzas,» jaunā sieviete domāja. Bet ši mērķa tuvināšanu sarežģīja praporščiks Kirejs. Saprazdams, ka viegls loms nav gaidāms, viņš kļuva stipri aktīvs: nogaidīja meiču gaitenī, ielūkojās kabinetā, medīja pie priekšnieka pieņemamās istabas durvīm.

—   Ko tu gražojies, vai tev žēl, vai? — viņš parasti jautāja izjustā balsī. — Es taču uz ātro — trīs minūtes, un darīts. Senāk tu devi, un nekas…

—  Atšujies ar labu, — Marina centās viņu pārliecināt. — Man ar Vasju viss ir nopietni…

—   Kas tad tavs Vasja ir? Pienapuika, kaut ari virsnieks. Es esmu pieredzējis tuksnesi, piedalījies operācijās, karojis! Bet viņš tikai pie brunčiem turējies!

—  Viņš ir daudz ko vairāk par tevi redzējis! — Marina neizturēja. — Vasja ir bijis speciālā uzdevumā — pazemē bumbu ielicis!

—  Viņš to visu tev samelojis! — Kirejs beidzot saskaitās. — Bet es pateikšu visu patiesību.

—   Kādu patiesību? — Marina kļuva uzmanīga.

—   Par mani un tevi. Vai atceries, kā tai ballītē tu luncinājies ap mani? Un cik reižu pēc tam mēs to atkārtojām? To visu es viņam izstāstīšu!

—  Ak tu draņķis tāds! Es tev ģīmi ar skābi noplaucēšu!

«To viņa patiešām var izdarīt,» praporščiks nodomāja. «Izšļāks no burciņas, un lieta darīta. Labāk neiepīties… Tas leitnants ar Marinu paspēlēsies un pametīs. Tad es no jauna ņemšu vinu priekšā. Kur šī dēsies…»

Bet pēc kāda laika Kirejs negaidīti atcerējās Marinas vārdus un saprata, ka nemaz nav jāgaida, ka nekaunīgajam leitnantam var atriebties jau tūlīt.

Dronovs sēdēja savā kabinetā un bija stipri noraizējies: Stepaškins grasās viņu izmest no dienesta un nekas ne liecina, ka Koržovs sniegs apsolīto palīdzību. Iznāk, ka viņš ierauts gigantu cīņā un kļuvis par upurējamo jēru…

īss selektora sakaru pīkstiens pārtrauca pulkveža domu gājienu.

—  Pie jums pieteicies praporščiks Kirejs, — sekretārs ziņoja. — Apgalvo, ka svarīgā jautājumā.

—   Lai ienāk.

Dronovs bija pieredzējis operatīvais darbinieks un zināja, ka nekad nedrīkst atraidīt cilvēkus, kas vēlas būt noderīgi. Kirejs bija ārštata ziņotājs un bieži sniedza interesantu informāciju par darbiniekiem.

—   Esiet sveiks, biedri pulkvedi! — praporščiks sveicināja pēc reglamenta noteikumiem. Dronovs pamanīja, ka viņam kājās saņurcītas, nošļukušas bikses un nespod- rinātas kurpes, tomēr aizrādījumu neizteica. — Jūs meklējāt cilvēkus, kas veikuši pazemes darbus. Ziņoju: tas ir leitnants Skorohodovs, kas ielicis bumbu dziļā pazemē.

Dronovs satrūkās. Viņš bija devis uzdevumu noskaidrot, kuri darbinieki izpildījuši Verlinova pavēli par operāciju pazemes tunelī. Par bumbu viņš nebija teicis ne vārda.

—   No kurienes tev tas zināms? — viņš steidzīgi noprasīja.

—  Informācija iegūta no mašīnrakstītājas Popovas, kas ar vinu uztur sakarus, — praporščiks bez minstināšanās atbildēja.

—   Labi, vari iet.

Kad durvis aiz praporščika bija aizvērušās, pulkvedis, sirdij stipri dauzoties, uzgrieza Koržova telefona numuru.

—   Izdevies noskaidrot cilvēku, kas piedalījies lādiņa ieguldīšanā! — Dronovs jauneklīgā balsī pavēstīja. Viņš cerēja uz pateicību vai vismaz ieinteresētu atsaucību, taču nesagaidīja ne vienu, ne otru.

—  Un kas no tā? — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks rupji jautāja. — Vai viņš norādīja vietu?

Pulkvedis apjuka.

—   Nē. Pagaidām saņemta tikai operatīva informācija…

—   Un nenorādīs! — Koržovs atcirta. — Man tavi gājieni ir pazīstami! Proti tikai mēli kulstīt un duļķot skaidrus ūdeņus! Lādiņu neitralizēs pats Verļinovs, kuru tu ar saviem neliešiem esi ierakstījis līķu grāmatā.

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks atslēdzās. Dronovs noslaucīja nosvīdušo pieri un nospieda selektora taustiņu.

—   Leitnantu Skorohodovu pie manis!

Pēc minūtēm desmit Skorohodovs, mazliet satraucies par pēkšņo izsaukumu, ienāca kabinetā.

—  Vai varat parādīt vietu, kur speciālajā tunelī uzstādīta spridzināšanas ierīce? — pulkvedis uzdeva tiešu jautājumu.

—   Nebūt ne! — leitnants nestomīdamies atbildēja. — Nezinu, par ko jūs runājat.

Dronovs uzsita dūri uz galda.

—   Neizliecies par muļķi! Tūlīt tev iešpricēsim piecus kubikus skopolamīna, un tu iedziedāsies pilnā balsī!

—  Es neizliekos ne par gudru, ne par muļķi, biedri pulkvedi, — leitnants atbildēja klaji naidīgā tonī. — Un dziedāt neprotu. Bet jūsu «patiesības serums» ar likumu ir aizliegts. Tā mums akadēmijā mācīja. Par tā lietošanu draud tribunāls.

—   Vācies ārā! — Dronovs uzkliedza briesmīgā balsī. Viņš ilgi sēdēja nepakustēdamies, juzdamies tā, it kā no viņa būtu izņemti visi kauli. Pēc tam pa selektoru izsauca kadru grupas priekšnieku.

—  Sagatavot dokumentus par Skorohodova atbrīvošanu! Subordinācijas neievērošana, valstiski svarīgu ziņu slēpšana, nepakļaušanās priekšniekam. Un to mašīnrakstītāju Popovu — arī!

—  Par ko viņu? — kadru priekšnieks vaicāja.

—  Subordināciju un svarīgas ziņas atlikt! Abus — par amorālu uzvedību darba laikā. Viņi dzerstās un drātējas tieši kabinetā. Par detaļām apvaicājieties Kirejam.

Pēc tam Dronovs pa tālsarunu sakariem izsauca kapteini Čižiku.

—  Vai tu, smurguli, vēl atceries mūsu sarunu? Vai domā, ka pāriesi uz floti un vecie grēki paši no sevis tiks norakstīti? Nē, draudziņ! Verļinovs drīz parādīsies Krievijā. Bet tu, kā es jau solīju, stāsies tribunāla priekšā. Gatavojies gadiņus desmit notupēt uz nārām!

Dronovs nevarēja paredzēt, ka abu šo sarunu sekas tālu pārsniegs viņa nodomu robežas. Tik tālu, ka viņš to nevarēja ne iedomāties.

Privātajā dzīvē Iljass Buzurtanovs bija uzpirkšanas un pārdošanas firmas «Ausma» ģenerāldirektors. Kaut ari firmas gada apgrozījums bija mazs un ienākumi stipri pieticīgi, tai bija elegants birojs ar visiem jauno laiku prestiža atribūtiem: dārgas mēbeles, skaista sekretāre, televīzijas kameras pie durvīm un uzpūtīgi sargi. Pēdējās dienās sargu skaits bija divkāršojies, viņi patrulēja pa visu iecirkni, pārbaudīja stāvošās automašīnas un aizdomīgus gājējus, uzraudzīja māju no pagalma puses. Apmeklētāju pieņemšana bija samazināta līdz minimumam.

Atgāzies tūkstoš dolāru vērtīgā klubkrēslā, kājas uz pulētā galda uzcēlis, Buzurtanovs smēķēja cigāru. Vēl nesen Iljass par visu tīksminājās — par biroja iekārtojumu, par sekretāri, bet galvenokārt par sevi — par tik bagātu un varenu vīru, kas var atļauties sēdēt tāpat kā amerikāņu miljonāri, kuru dzīvesveidu viņš vēl komunistu valdīšanas laikā bija kāri centies izzināt no atmaskojošām filmām un televīzijas pārraidēm.

Pašreiz Buzurtanovs bija drūms un noraizējies. Piekļūt Dakterim viņš nespēja un nomazgāt kaunu nevarēja. Novadnieki, atskaitot tos, kurus viņš algoja, no viņa bija novērsušies, un tas nospieda sirdi vissmagāk. Protams, Iljass pilnīgi varēja pastāvēt pats par sevi, bet apziņā vēl kņudošā kalniešu dzīves atziņa «Bez dzimtas atbalsta tu neesi nekas!» neļāva dzīvot saskanīgā mierā, tā traumēja psihi un draudēja ar nervu sabrukumu.

—   Priekšistabā ieradusies kāda sieviete, — sekretāre, kas bija ienākusi bez pieklauvēšanas, nīgrumā saviebtu seju pavēstīja. — Uzvārdā Popova.

Iļjasam patika sievietes, bet tagad viņam nebija vaļas par tām interesēties. Ja kādu brīdi iegribas palīst zem brunčiem — paņem to pašu, kas ir te pie rokas, nav nemaz no kabineta jāiziet. Viņš apātiski atmeta ar roku. Sekretāres seja noskaidrojās, viņa pamāja ar galvu un gāja ārā. Popova… Kas tā par Popovu? Vai Marina? Kā tad, Marina!

—       Ei, pagaidi, uz kurieni tu steidzies, — viņš uzsauca, pagriezies pret durvīm, kas jau vērās ciet. — Pasaki, lai ielaiž. Es viņu labi pazīstu.

Durvis aizcirtās stiprāk nekā vajadzētu.

Marinu viņš nozvejoja gandrīz pirms gada, izlasījis avīzē sludinājumu: «Nopietna, simpātiska jauniete, kas strādā nopietnā darbā, ģimenes dzīves nodibināšanas nolūkā vēlas iepazīties ar patstāvīgu vīrieti.» Jaunavu pašreklāma tagad nav retums. «Dabiska blondīne glītām kājām», «Sulīga tumšmate lielām krūtīm», bet ar «nopietnu darbu» kā nepazīstamās būtnes vērtīgāko īpašību Iljass sadūrās pirmo reizi.

Nodibināt ģimenes dzīvi viņš negrasījās, turklāt čečens nevar precēties ar krievieti: satikties, mīlēties, pat bērnus laist pasaulē — lūdzu, cik tikai uziet, tā ir ikdienišķa blēņošanās, pret ko parasti mēdz pievērt acis. Kacl jaunībā esi izpriecājies un izdelverējies, tev jāatgriežas dzimtajā pusē un jādodas laulībā ar čečenu sievieti, lai neatšķaidītu savas tautas asinis. Iepazīšanās sludinājumos kandidējošo sieviešu un viņu vēlmju nopietnība parasti ir pārspīlēta, tāpēc Iljass piezvanīja un jau nākamajā dienā satikās ar Marinu.

Viņa patiešām bija nopietna, bet ne tik nopietna, lai atsacītos no divi simti dolāru dārgām pusdienām lepnā restorānā un no piedevām, kas nenovēršami šādām pusdienām seko. Buzurtanovam Marina iepatikās. Par savu «nopietno darbu» meiča atteicās stāstīt: ja nevar būt runa par precēšanos, nevar būt runa arī par atklātību! Iljasam tas likās ļoti intriģējoši, un kādu ritu, kad viņš ar savu mašīnu meiču pieveda pie cieša žoga, kur kontroles un caurlaides punktam nebija uzraksta, toties bija bruņota apsardze, šaubas par Marinas darba nopietnību pilnīgi izgaisa. Neatminēta mīkla vienmēr pievelk, tādēļ pēc pirmajām trīs reizēm viņš Popovu nepameta un attiecību turpināšanā uzstādīja personīgu rekordu, kamēr Marina pati pēc savas gribas nenozuda no apvāršņa. Un tagad viņa atkal parādījusies!

— Sveiks! — Marina bez smaida uzsauca un, gribēdama laikus novērst parasto notikumu attīstības gaitu, pasteidzās paskaidrot: — Esmu atnākusi darīšanās. Vai tu joprojām nodarbojies ar tirdzniecību?

Iljass pamāja ar galvu. Par viņa īsto nodarbošanos Marina neko nezināja.

—   Vai negribi nopirkt urānu? Stāsta, ka to varot izdevīgi pārdot tālāk, — Marina piedāvāja bez liekiem ievadvārdiem.

—   No kurienes tev urāns? Un kādā tas formā? — Iljass jautāja, pamatodamies uz saviem iepriekšējiem iespaidiem, kas pret šo negaidīto priekšlikumu lika izturēties nopietni.

—  Atombumbas formā, — Marina aukstasinīgi atbildēja. — Tā nav mana. Vārdu sakot, tā nepieder nevienam. Bumba ielikta zemē un netiek apsargāta. Mans līgavainis zina, kur tā guļ…

—  Cik jūs par to gribat? — Buzurtanovs jautāja, ar pūlēm slēpdams satraukumu.

—   Divdesmit tūkstošus dolāru, — Marina cieši noteica. Viņai un Vasjam tā likās fantastiski liela summa, viņi pat baidījās, ka neviens negribēs tik daudz maksāt, tomēr nolēma, ka par nieka naudu nav jēgas ķēpāties.

—   Cik, cik? — Iljass atkārtoja jautājumu. Viņam šķita, ka ir pārklāusījies. Divdesmit tūkstošus viņš saņem nedēļā no narkotikas pārdošanas vien. Iespaidīgs automobilis maksā trīsreiz dārgāk. Atombumbas cena viņa izpratnē bija lēšama miljonos.

—   Divdesmit tūkstošus dolāru! — Marina atkārtoja vēl stingrāk. — Ja nevari tik daudz samaksāt, uzskati, ka mūsu saruna nav notikusi.

—   Kāpēc? Varu. Salasīšu… Bet pastāsti par to sīkāk…

* * *

Firmas ātrvilciens «Groznija—Maskava» pienāca precīzi pēc saraksta. Divpadsmit «komandētie» iejaucās raibajā pasažieru pūlī un acumirklī saplūda ar trokšņaino Kazaņas stacijas drūzmu. Neviens viņus nefiltrēja, nepārbaudīja vinu dokumentus, nekur nebija redzami ne daudzināto Maskavas speciālo uzdevumu vienību sprost- posteņi, ne trenētie ieroču un narkotisko vielu mek-

Iešanas suņi. Pēc Aslana Idigova domām, šāda centrālo varas iestāžu bezrūpība robežojās ar stulbumu.

Vilks gribēja kļūt par grupas komandieri un centīgi tēloja cilvēku, kam ir pieredze gaidāmajā operācijā, bet vienpadsmit viņa ceļabiedri arī nebija ar pliku roku ņemami — ikviens no viņiem tīkoja ieņemt līdera vietu. Vienīgi atsaukšanās uz draudzību ar Tepkojeva jaunāko brāli un meli par Maskavas pazīšanu Idigovam ļāva mazliet pacelties pāri citiem, it īpaši šobrīd, kacl augumā garie, bārdas rugājiem apaugušie jaunekļi mulsi mīņājās galvaspilsētas stacijas peronā.

—   Ei, Aslan, uz kuru pusi jāiet? Rādi ceļu, ja zini! — sacīja Zābaks, cītīgi slēpdams apjukumu. Viņu pagalam bija pārsteidzis stacijas lielums, cilvēku bari, pa vagona logu ieraudzītie debesskrāpji. Arī pārējie puiši bija mazliet apmulsuši, tikai neko neizrādīja, jo visi zināja, ka viņu novadnieki šeit iedzīvojas ļoti labi, sākumā tikai jāpierod un jāapbrucinās… Ja Vilks šeit jau ir grozījies, lai tad pagaidām komandē…

Ar pašpārliecinātu sejas izteiksmi, bet tīri intuitīvi, Idi- govs izveda komandu stacijas laukumā — viņam pat izdevās atrast mikroautobusu, kas gaidīja atbraucējus. Pēc stundas visi «komandētie» bija iekārtojušies Ostankinas viesnīcas divvietīgos numuros. Likās, ka viņi atgriezušies dzimtenē: hallēs, gaiteņos, vestibilā, bufetēs un restorānos pārsvarā bija viņu tautieši, viesnīcas laukumu aizņēma automašīnas ar sērijas ČI numuriem, arī elegantajos limuzīnos ar Maskavas numuriem sēdēja čečeni.

Viņus instruēja Leči — paša Magometa labā roka.

—   Rīt no rīta saņemsiet ieročus, izdarīsiet savu darbu un vakarā aizbrauksiet.

Leči izplāja uz galda rūpīgi uzzīmētu biroja plānu.

—   Ieiesiet pa šejieni. — Viņš ar zīmuļa galu parādīja durvis. — Šeit stāv divi sargi, pēc tam pāriesiet uz šo vietu, ari tur ir sargi, aiz tās nāk pieņemamā istaba un kabinets…

Blakus shēmai parādījās Daktera fotoattēls.

—  Labi iegaumējiet Daktera ģīmi, var gadīties, ka viņš nesēž savā kabinetā… Bet pavēli jūs saņemsiet tikai tad, kad viņš noteikti būs birojā, vajadzēs viņu tur sameklēt. Vai skaidrs?

—  Viss ir skaidrs! — Vilks atsaucās skali un droši. Leči mirkli pievērsa viņam savu izvalbīto, sarkanām dzīsliņām tīkloto acu smago skatienu.

' — Apsardze var būt ari priekšistabā, — Leči piebilda. — Un kabinetā. Vispār ikviens, kas tur uzturas, var izvilkt šaujamo un nolaist no kājām tos, ko pagūst nolaist.

—   Ko lai iesāk ar sargiem un pārējiem? — Zābaks iejautājās.

Vilks nicīgi saviebās.

—  Vai tad tas nav skaidrs, kas jādara? Jānogulda visi pēc kārtas un bez izņēmuma…

Izvalbītās acis ar sarkanajām dzīsliņām atkal pievērsās Idigovam. Tajās bija saskatāms pilnīgs atbalsts.

—  Pareizi. Ja gribat izkļūt ārā ar veselu ādu, nežēlojiet patronu!

—  Kādi būs ieroči? — Zābaks centās sevi reabilitēt ar lietišķu jautājumu.

—  Automāti ar klusinātāju. Un pistoles.

—  Vai zemstobrene nebūs? — nemiera dīdītais Zābaks interesējās.

Vilks ledaini iesmējās.

—  Tad jau arī uz tās būtu jāuzliek klusinātājs. Tu taču neesi kalnos!

Un Leči vēlreiz atzinīgi pamāja ar galvu.

—  Visam jānorit kā pa diedziņu. Menti šeit ir nikni un atšķirībā no mūsu mentiem tūlīt bliež virsū.

Pabeidzis instruktāžu, Leči pievērsās Vilkam.

—  Tu būsi vecākais.

—   Labi, — neizrādīdams prieku, Vilks atsaucās tā, it kā citādu lēmumu nemaz nebūtu gaidījis.

* * *

Ediks Rezanovs kādreiz mācījās Medicīnas institūtā un pat pabeidza trīs kursus. Kaut arī viņa tagadējā darbība nebija saistīta ar cilvēku ārstēšanu, drīzāk gan pretēji, kā atmiņa no pagātnes bija saglabājusies iesauka Dakteris, pēc kuras viņš bija labi pazīstams Maskavas un tās apkaimes sfēru kriminālajā pasaulē. Oficiāli viņš nodarbojās ar automašīnu apdrošināšanu un nekustamā īpašuma operācijām, pie reizes tām pievienodams arī citus legālā un nelegālā biznesa veidus, kas nodrošināja stabilus ienākumus. Viņa iespējas stipri ierobežoja dzīves telpas trūkums, tāpēc vajadzēja paplašināt kontrolējamo teritoriju, bet tādu problēmu risināšana nav iespējama bez kaujas darbības.

Maskavas autoritāšu aprindās jau sen brieda doma, ka galvaspilsēta jāattīra no svešzemniekiem, un tieši tādēļ Dakteris bija noorganizējis paraugdemonstrējumu — čečenu apšaušanu pie veikala «Ahāts», cerēdams, ka šim pirmajam solim sekos citi. Bet tā nenotika, tādēļ tagad bija jāgaida atbilde.

—   Vai durvis pārbaudījāt? — viņš stingrā balsī jautāja apsardzes priekšniekam. Dakterim mugurā bija bordo krāsas kluba žakete, kaklasaiti viņš bija noraisījis, baltā zīda virskrekla atpogātā apkaklīte liecināja, ka laiks kreklu mainīt. Bet pēdējā nedēlā Ediks dzīvoja birojā, nevienu nepieņēma un bija noraizējies par daudz nopietnāku jautājumu: kā glābt savu dzīvību. Rudmatainais bālģīmis Ediks jau agri bija aptaukojies un slimoja ar aizdusu, un šerpais, stiegrainais Magomets Tepkojevs varētu viņu pieveikt ar vienu roku, bet starp Ediku un Magometu bija ļoti daudz tādu cilvēku, kam vispirms bija jānokārto rēķini citam ar citu.

—  Pagrabi, kāpnes, bēniņi ir droši, piespiedām namu pārvaldi visur pielikt atslēgas, katru dienu pārbaudām…

Edika labā roka — spalvainais milzenis Lācis no Leči atšķīrās tikai ar saviem slāviskajiem sejas pantiem; ja abu autoritāšu galvenie miesassargi mestos divcīņā, tās iznākumu būtu ļoti grūti paredzēt.

—  Iedzīvotāji ir apmierināti, mēs izsvēpējām visus klaidoņus, pļēgurus, plukatas… Kāda večiņa mūs noturēja par kārtības sargiem. Atkal ieved kārtību, šī saka, gluži kā komunistu laikos…

Lācis iesmējās, taču Ediks viņam nepiebiedrojās. Cilvēkam, kas uzminis kobrai uz astes, smiekli nenāk.

—  Vai visu apsvēri? Sie nenāk ne no Tagankas, ne no Pītera…

—   Iedevu savus telefona numurus pensionāriem, kas augām dienām kvern pie logiem vai nama durvīm, — Lācis turpināja ziņojumu. — Piekodināju: tiklīdz ieraugi melno, tūlīt piezvani. Vismaz pieci zvani jau bijuši… Izrādījās, ka mūsējie, kaut arī melni. Bet armēņi, azerbaidžāņi, dagestānieši mūsu rajonam tuvāk par kilometru nerādās.

—  Tas ir labi…

Atriebības aktu var izdarīt tikai paši čečeni — tik delikātā situācijā nebūtu viegli nolīgt krievu killerus*, turklāt algotņiem nekad nevar pilnīgi uzticēties. Tikai pašu rokām. Bet visas pieejas birojam bloķētas vairāku kvartālu rādiusā, caurstaigājamie pagalmi, piebrauktuves, kanalizācijas lūkas tiek kontrolētas. Neviens cilvēks, kas izskatās pēc kaukāzieša, nevar piekļūt nepamanīts.

Kā likās, Dakteris mazliet nomierinājās.

—  Tu taču zini, ko viņi izdarīja ar mūsu mentu? — Ediks atgādināja, lai Lācis nezaudētu modrību.

—   Tā ir pavisam cita lieta! Viņš bija viens, tāpēc viņu pakampa un nomušīja… Bet pie mums viņi var tikai ar helikopteru atlaisties. Un arī tad paliks gaisā karājoties, jo nav kur nosēsties.

Patiešām Lāča organizētie drošības pasākumi novērsa pēkšņa uzbrukuma briesmas un pat bīstamu tuvošanos birojam. Bet ne Lācis, ne Dakteris nezināja, ka transformatora būda, kas stāvēja metrus trīsdesmit no biroja durvīm, patiesībā ir divdesmit trešais evakuators, kurā pašreiz lasās kopā Vdka vadītā brigāde. Metāla durvis ar galvaskausu, sakrustotiem kauliem un uzrakstu «Ieeja aizliegta, augstspriegums» bija mazliet pavērtas, un Leči pa spraugu Aslanam Idigovam rādīja uzbrukuma objektu.

—  Tur augšā ir televīzijas kameras, aiz durvīm divi sargi, viņus kontuzēs sprādziens, tāpēc jādomā, ka sākumā problēmu nebūs…

10 .-195

Aizmugurē dārdēja dzelzs kāpnes. Bandīti, apdulluši

*KilIers (angļu vai.) — slepkava.

289

no pārgājiena pa baisajām pazemes ejām, rāpās ārā no Maskavas pekles.

—   Zvēru pie Allāha, pats redzēju, kā šīs sarkanām acīm blenž tieši virsū, man visa mugura vienos sviedros, ja netici — paraugi!

—   Man pat parastie zirnekļi ir pretīgi; ja ceļā būtu trāpījies zirneklis metra augumā — es uz vietas būtu notirinājis kājas…

Kaut arī gandrīz visi bija kaifā [21] , ceļojums viņus bija stipri ietekmējis. Transformatora būda dūca kā bišu strops. Šaurajā telpā, kuras pusi aizņēma maskēšanas transformatori, nevarēja saiet trīspadsmit cilvēki, tāpēc vairākums vīru palika stāvam uz kāpnēm un mitrā, pie- dvingušā tuneļa galā.

—  Ei, kāpēc apstājāties! Ejiet tālāk! Izlaidiet arī mūs dienas gaismā! — lejā palikušie neapmierināti klaigāja.

Burkšķētājus pārtrauca Leči.

—  Aizverieties! — viņš skaļi nošņāca. — Sagatavot ieročus! Tūlīt izvingrināsiet locekļus…

Noklakšķēja daži aizslēgi. Pārējiem automāti jau sen bija kaujas gatavībā. Izskata ziņā ieroči likās neparasti, jo uz stobra bija uzskrūvētas ierīces, kas noslāpē troksni un liesmas. Magazīnās bija speciālas patronas ar melnu marķējumu uz lodes: pavājināts pulvera lādiņš, pazemināta jauda, toties ir pirmsskaņas ātrums, kas nodrošina šaušanu bez trokšņa. Ja distance ir tikai daži metri, šādam efektivitātes samazinājumam nav praktiskas nozīmes.

—   Uzmanību! — Leči pacēla roku un, pieplacis pie durvju spraugas, pārlaida skatienu tukšajam pagalmam. — Uz priekšu! Bez trokšņa!

Roka strauji nolaidās, un šis žests izšķīra daudzu cilvēku likteni.

Durtiņas ar uzzīmēto galvaskausu un kauliem atsprāga vaļā, izlaizdamas laukā īstu nāvi. Melnā, jebkurā jūklī viegli atšķiramā automehāniķa kombinezonā tērpušies cilvēki klusītēm, gluži kā zaglīgi kaķi, metās uz bruņotajām

biroja durvīm. Pirmais skrēja spridzinātājs ar apaļu ku- mulatīvas darbības magnēta mīnu, aiz viņa — Vilks, asi izjuzdams, cik neaizsargāts un ievainojams ir katrs viņa ādas kvadrātcentimetrs.

Nav jābūt sprinterim, lai kritiskā brīdī trīsdesmit metrus noskrietu četrās sekundēs. Pie kontroles monitoriem sēdošas dežurants aiz pārsteiguma sastinga un pat pirkstu nepiedūra trauksmes pogai. Ja arī viņš būtu paguvis to nospiest, nekas no tā nebūtu mainījies.

Zaļo, smago plāceni spridzinātājs pielipināja durvju vidū, mazliet zem sarunāšanās ierīces, pagrieza spridzināšanas mehānisma hronometra sviriņu, uzstādīdams trīs sekunžu palēninājumu, atlēca atpakaļ, aizspieda ausis un atvēra muti. Kaut arī visiem uzbrukuma dalībniekiem bija izskaidrotas kumulatīvā sprādziena īpatnības, melnie augumi nokrita zemē un ar rokām aptvēra galvu. Atskārtis nenovēršamo briesmu realitāti, dežurants atbrīvojās no sastinguma un mežonīgi iebļāvās. Sargi vestibilā pielēca kājās un sāka knibināties gar stīvajām ieroču mak- stīm. Sargs pieņemamajā istabā pakampa interfona klausuli. Dakteris izstiepa tuklās lūpas kundziskā jautājumā un, mazliet pieliecis galvu uz sāna, paskatījās Lācī. Viņš gatavojās jautāt: «Kas tur kliedz kā kaujams lops?» Lāča uzacis izbrīnā pacēlās uz augšu. Viņš gribēja atbildēt: «Tūlīt noskaidrošu, šef!»

Bet neviens nepaguva ne atpogāt maksti, ne pa iekšējo telefonu uzzināt, kas notiek, — ne pajautāt, ne atbildēt.

Briesmīgs grāviens satricināja visu ēku — biroju un astoņus dzīvokļu stāvus virs tā, ķieģeļu siena pārsprāga, logu rūtis izbira, betona jumtiņš virs parādes duivīm ielīka. Balta uguns izkausēja biezo tēraudu un meta iekšā tumši sarkanu dzirksteļu strūklas, gluži kā ar šķērēm izgriezdama apli pēc mīnas apveida. Pārējā durvju daļa ieliecās it kā pēc milzīga tvaika vesera uzsitiena un kopā ar rāmi ielidoja vestibilā, pieplacinādama pie sienas šķidrā metāla cauršautos sargu ķermeņus, kas vēl nebija paguvuši saļimt.

Sprādziena vilnis, ceļā visu sagraudams, aizdrāzās pa garo gaiteni, apsvilinādams dārgā koka apšuvuma spoguļgludo pulējumu. Pārkarsušās gāzes ielauzās pieņemamajā istabā, apdullināja un nogāza uz grīdas sekretāri un sargu, izsita rūtis un izplūda ārā, zaudēdamas spēku un izkliedēdamās gaisā. Melni, caurvēja trenkāti dūmi mutuļodami vēlās pa izpostītajām telpām.

—   Kas? Kas? Kas? — Dakteris nesakarīgi atkārtoja, izvilkdams galda atvilktni un sākdams pa to gausi rakņāties.

Lācis uzreiz visu saprata. Izrāvis no azotes blāvi spīdīgu revolveri «Taurus», viņš izskrēja dūmu un deguma smakas pārpilnajā priekšistabā, uzmeta īsu skatienu sievietei un vīrietim, kas gulēja uz grīdas, aizslēdza durvis, aizbarikādēja tās ar smagu galdu un atgriezās kabinetā, kur atkārtoja durvju slēgšanas un barikādēšanas procedūru.

—   Sapulcini visus, ātri! — viņš sauca iekšējo sakaru selektorā, skumīgi lūkodamies masīvās restēs, kas aizkrustoja logu. Kādreiz Lācis pats personīgi pārbaudīja to izturību un bija apmierināts. Pašreiz režģis kabinetu pārvērta par krātiņu. — Es jau teicu, ka jānopērk blakus dzīvoklis un jāizbūvē izeja uz otrajām parādes durvīm! — viņš nokliedzās un piedevām trekni nolamājās. — Ko lai dara, mēģināsim atkauties…

Dakteris beidzot atvilktnē sataustīja pistoli un, sekodams miesassargam, ieskrēja kaktā, kur aizslēpās aiz dokumentiem piebāzta skapīša, kas droši pasargāja no lodēm.

Dūmi vēl mutuļoja durvju ailā, kad Vilks ielauzās ēkā. Sargu sakropļotie līķi apstiprināja, ka Leči paredzējums bijis pareizs: ar sargiem nekādu problēmu vairs nebija. Ar šaušanai gatavu automātu Idigovs piezagās pie durvīm, kas bija apkaltas ar dzelzi, un ieklausījās.

—  Uzbrukums bāzei, uzbrukums bāzei, visiem steidzīgi atgriezties, Lāča pavēle! — nedzīvā, monotonā balsī kāds skaļi atkārtoja vienu un to pašu frāzi.

Ak tu nolādētais! Vilks iespēra ar kāju, un durvis, kas, pretēji instrukcijai, nebija aizslēgtas, viegli atvērās. Dežurants, salīcis pie rācijas mikrofona, joprojām atkārtoja vienu un to pašu. Bet viņš bija aizmirsis darba režīma tumbleru pārslēgt uz pārraidīšanas režīmu, tādēļ viņa pūlēm nebija nekādas jēgas: palīgā saucienus dzirdēja tikai Aslans Idigovs.

Klakš, klakš, klakš… dzinn, dzinn, dzinn…

Aizslēgu klakšķieni un izmesto čaulu stinkšķi bija vienīgās skaņas, kas nāca no automāta. Arī lodes plakšķēja kā mēmas… Dežurants saķēra vēderu un uzkrita uz galda. Tumšas šļakatas aptašķīja pults pulētās un hromētas detaļas. Pielicis stobru pie dežuranta īsi apcirptajiem matiem, Vilks izšāva kontroles lodi.

Kad viņš atstāja dežūrtelpu, gaitenī gulēja vēl divi līķi maskēšanās tērpā, bet melnajos kombinezonos tērptie vīri pūlējās izcelt augstas, kokgriezumiem rotātas durvis. Ar šo uzdevumu viņi tika galā diezgan ātri un ielauzās pieņemamajā istabā.'Vilks, kas sekoja viņiem pa pēdām, redzēja, kā nošauj kontuzēto sargu. Dunda* piegāja pie sekretāres, kas joprojām nesamaņā gulēja uz grīdas, un ar šautenes stobru sacēla uz augšu viņas svārku malu. Atmestā stērbele atsedza baltus gurnus, ko kontrastaini apņēma šauras mežģīņu biksītes.

—   Kurš uz kurieni, es uz šurieni! — Dunda, greizi smīkņādams, noskaitīja vecu sakāmo un sāka pogāt vaļā kombinezonu.

—   Ko tu dari! — Vilks satvēra viņu aiz pleca. — Vai aizmirsi, kur mēs esam? Jātiek ātri galā un jātinas prom, citādi mūs visus te apslaktēs! Mājās varēsi izpriecāties.

—   Kas tu tāds esi? — Dunda izrāvās un atgrūda As- lanu malā. — Darbs nekur neaizbēgs. Un nekomandē mani, tev pašam būs labāk. Vai saprati? Saprati?

Nometies ceļos, viņš sievietes biksītes novilka zemāk. Iebrucēju uzmanība acumirklī pievērsās šai ainai, it kā viņiem aiz muguras negulētu līķi, it kā aiz pēdējām durvīm neslēptos tie, kas bija jānogalina, un kuru katru brīdi nevarētu parādīties citi, kas pacentīsies nogalināt viņus. Psihologi šādu fenomenu sauc par zemākā tipa domāšanas stratēģiju, kad daudz vairāk nozīmīgi, bet tālāki mērķi ar vieglu roku tiek upurēti acumirkļa iegribām, it īpaši, ja tās saistītas ar jutekliskām baudām. Šāda

'Dunda (žarg.) — muļķīgs, aprobežots cilvēks.

domāšana raksturīga noziedzīgiem varmākām, izvarotājiem.

Meiču, kas vēl nebija nākusi pie samaņas, Dunda noguldīja augšpēdu, lai būtu ērtāk uztrausties viņai virsū. Aizmirsuši visu citu, melnie kombinezoni sastājās apkārt.

—  Visi pēc kārtas, — uzbudināts izdvesa strupais līk- kājis Bislans. — Kamēr viena puse no mums kārtos rēķinus ar tiem tur, otra puse paliks te. Pēcāk apmainīsimies vietām.

—   Kas par gudrinieku! — kāds iebilda. — Es zem lodēm, tu uz sievišķa. Vai tā tu gribētu?

Operācija juka acīm redzami. Ikviens bandīts, vērodams Dundas drudžaino tirināšanos, jau iedomājās sevi viņa vietā, viss pārējais bija palicis ēnā.

Vilks izstiepa roku ar automātu, resnais klusinātāja cilindrs, pieskāries Dundas pakausim, pavirzījās mazliet pa kreisi.

Klakš! Dzinn…

Jaunavas pierē parādījās caurums. Dundam sejā iešļā- cās asinis, viņš ierēcās, tomēr nepārtrauca savu baud- kāribu.

—   Uzlauziet durvis! — Vilks pavēlēja. — Un pielūkojiet — es esmu iecelts par vecāko! Tam, kas to aizmirsīs, būs jāatbild Magometam.

Magometa pieminēšana bandītus atžilbināja. Laides sāka dauzīt koka durvis. Kabinetā tūlīt nosprakšķēja šāvieni, no tumšā pulējuma izlēca baltas skaidas, atstādamas durvīs apaļus, akurātus caurumiņus. Neganti iegār- dzies, Bislans atkrita no durvīm un nogāzās uz muguras. Melnie kombinezoni pajuka uz visām pusēm.

—  Šaujiet! — Idigovs iekliedzās un nolaida garu kārtu pa durvju atslēgu. Visapkārt skubīgi klakšķēja aizslēgi, istabu piepildīja kodīgi pulvera dūmi.

—   Ek, būtu automāts! — Lācis nosūkstījās, atsvieda veltni un pielādēja divas ligzdas.

—   Vai man par to bija jādomā? — Dakteris atcirta. — Kas apgalvoja, ka ne pele te neielīdīs? Te nu ir tās tavas peles…

Šefa lūpas trīcēja vai nu no bailēm, vai ari no dusmām.

— Turi durvis! — Lācis viņam rupji uzsauca, pakampdams radiotelefona klausuli. — Velns parāvis, kur gan tie sūdpakaļas palikuši!

Dakteris izšāva trīs reizes, bet mērķēts bija pārāk augstu, tādēļ lodes nevienam neko ļaunu nenodarīja. Toties uzbrucēju brāzienuguns padarīja savu: durvis sašķiebās un atlēca no stenderes, rikošetu spindzieni kabineta aizstāvjus piespieda pie grīdas. Lode trāpīja Lācim plecā, un viņš izlaida klausuli no rokas.

—  Viss, sūdi vagā! — miesassargs izsaucās, pieskrēja pie loga, it kā gatavotos izlauzt sienā stingri iemūrētās restes, taču nesāka pat mēģināt. Toties savu smago revolveri pavērsa pret šefu.

—   Ko tu dari, lops! — Dakteris paguva izkliegt savā mūžā pēdējos vārdus. Mīksta svina kausējuma lode 44 «magnum» ar nogrieztu galviņu un ļoti dziļu iedobumu galā sašķaidīja viņa galvu.

—  Stāt, diezgan, Dakteris ir beigts! — Līcis sāka aurot no visa spēka. — Nešaujiet!

Vīnam vajadzēja kliegt vairākas reizes, iekām šaušana izbeidzās. Nometis ieroci, viņš atvilka smago galclu, un durvis, kas bija turējušās tikai uz vienas viras, ar troksni nogāzās uz grīdas. Kabinetā tūlīt iedrāzās melnie kombinezoni. Lācis saprata, ka viņa izredzes ir gaužām niecīgas: miesassargs parasti seko saimniekam. Bet viņš taču pats savām rokām saimnieku bija aizraidījis uz viņpasauli un līdz ar to vienam otram izglābis dzīvību, tādēļ palika reāla iespēja glābt arī savu dzīvību. Ja turklāt krietni patielētos…

Bet tielēties ar Lāci neviens negrasījās. Gara kārta viņu salieca un gandrīz pārcirta uz pusēm. Aslans piegāja pie asinīm noplūdušā Daktera, ilgi to appētīja, atmiņā salīdzinādams ar fotogrāfiju, un beidzot pamāja ar galvu.

—  Tas ir viņš! — Aslans atzina un, brīdi vēl pastāvējis, uzdeva pats sev jautājumu: — Interesanti, ar ko tik pamatīgi var pauri sašķaidīt?

Palūkojies apkārt, viņš pacēla revolveri «Taurus», pavērsa stobru pret saļimušo Lāci un nospieda sprūdu. Nogranda sprādziens, ar gumiju apvilktais rokturis iebelza pa saliekto delnu ar vidējā svara boksera spēku, līķa galva sašķīda kā pārbriedis arbūzs. Apmierināts palocījis galvu, Idigovs aizbāza ieroci aiz jostas un no miesassarga kabatas izvilka sauju resnu, dzeltenu patronu ar blāvi pelēkām lodēm…

—   Darīts, lasāmies prom!

Priekšistabā Dunda, savu padarījis, pogāja ciet kombinezonu.

—  Ak tu šakāli! — Vilks uzkliedza un pacēla automātu. — Puiši riskē ar dzīvību, bet tu pisies ar beigtiem sievišķiem! Tevis dēļ Bislanu nogalināja. Ņem viņu uz pleciem un stiep ārā, citādi es tevi nošaušu!

Pārējie bandīti jau bija aizmirsuši, ka paši gribēja sekot Dundas paraugam, un raudzījās viņā ar bargu nosodījumu. Nostāties pret cīņā iekarsušajiem tautas brāļiem Dunda neriskēja, tādēļ kfusēdams pieņēma apvainojumu un, uzcēlis uz pleciem Bislana ķermeni, devās uz durvīm.

Vilks paskatījās pulkstenī. operācijas sākuma bija pagājušas sešas minūtes. Kāpņu telpā vēl mutuļoja dūmi. Pagalmā trokšņoja satrauktie mājas iedzīvotāji, kas bija izskrējuši no dzīvokļiem, tikai pa pusei apģērbušies.

—   Laikam gāze eksplodējusi, jāizsauc avārijas brigāde.

—   Kas par gāzi! Vismaz desmit šāvieni noskanēja! Jaunbagātnieki kārto savus rēķinus. Jāzvana milicijai!

Kad no dūmos tītās parādes durvju ailas iznāca bruņoti vīri, pagalmā iestājās kapa klusums.

—  Izklīst pa mājām! Visi! — Vilks uzsauca, paceldams automātu.

Pūlis acumirklī nozuda. Katram gadījumam Aslans nolaida garu kārtu pa mājas fasādi, pabaidīdams logā lūrē- tājus. Pēc trim minūtēm bandīti jau bija pazemē. Transformatora būdā palika tikai Leči. Ar sētnieka slotu viņš likvidēja visas pēdas, grīdu apsmidzināja ar aerosolu, kas smakoja pēc ķiplokiem, pēc tam pa stāvajām kāpnītēm nesteigdamies nokāpa lejā. Transformatora makets pagriezās ap savu asi, pilnīgi apslēpdams lūku. Nekas nerādīja, ka šeit bijuši cilvēki, ja neņem vērā ķiploku smaku, kam bija jāmaldina suņu oža.

Pirmā milicijas mašīna atbrauca pēc desmit minūtēm, pēc tam saradās daudz uazu, rafiku, volgu. Operatīvie darbinieki veltīgi skraidīja pa dzīvokļiem: kā parasti šādos gadījumos, neatradās neviens, kas vēlētos palīdzēt meklētājiem. Tiesa gan, kāda pārdroša vecenīte pačukstēja par melnu pagānu bandu, kas paslēpusies transformatora būdā, arī kāds jauneklis sacīja, ka vairāk nekā desmit kaukāzieši ar automātiem iegājuši būdā un no tās vairs nav iznākuši. Iecirkņa pilnvarotais negribīgi ar trīsšķautņu atslēgu atslēdza dzelzs durvis, kas bija apzīmētas ar galvaskausu un kauliem, un, spīdinādams bateriju, bailīgi ielūkojās telpā. Draudīgi dūca vairāk nekā divus metrus augstie transformatori, bet nekādu kaukāziešu nebija, turklāt desmit cilvēki nekādā ziņā šeit nevarētu saiet.

Paraustījis plecus, milicijas leitnants durvis aizslēdza. Viņš bija pieradis nekad ne par ko nebrīnīties, turklāt zināja, ka vairākumam cilvēku raksturīgas dažādas dīvainības un bieži jo bieži viņi mēdz izgudrot zilus brīnumus.

* * *

Piebraukdams pie mājas, Leči ieraudzīja, ka ap durvīm sastājies pulks svešu mašīnu. Sākumā viņš uztraucās, bet, ieraudzījis, ka greznajam linkolnam ir Cečenijas numuri, un pamanījis, ka viņa cilvēki draudzīgi sarunājas ar nepazīstamiem tautas brāļiem, viņš saprata: atbraukuši viesi. Pēc automobiļa un svītas spriežot — ievērojami viesi.

Uzkāpis dzīvoklī, viņš iegāja kabinetā, kur bez saimnieka bija arī kāds drukns vīrs bakurētainu seju un bult- veida ūsiņām a la prcsident. Leči likās, ka viņš jau kādreiz redzējis šīs sarkanās lūpas ar it kā nobrāztu ādu, plakano degunu, apaļās, cietsirdīgās acis. Viņam parādoties, saruna pārtrūka, kaut gan saimnieks ārkārtīgi reti kaut ko slēpa no sava tuvākā palīga. Pēc visa spriežot, saruna bijusi nepatīkama un saimnieku tik ļoti satraukuši, ka viņš aizmirsa apjautāties par pašreiz vissvarīgāko notikumu, pat ļaunāk — uzmeta Leči tik tukšu skatienu, it kā nezinātu, no kādas operācijas atgriezušies viņa cilvēki.

—  Viss ir kārtībā, — Leči atbildēja uz neuzdotu jautājumu. — Viņiem deviņi, mums viens…

Magometa acīs mirkli pazibēja pazīstamā azarta uguntiņa, kas iespīdējās vienmēr, kad viņš uzklausīja ziņojumus par uzvarām.

—   Labi, ej, pastāstīsi vēlāk…

Tiklīdz durvis aiz personīgā sekretāra bija aizvērušās, čečenu Maskavas kopienas vadītājs turpināja pusvārdā aprauto frāzi.

—   Katru nedēļu es nosūtu pilnu vilcienu ar produktiem, videotehniku, apģērbu, rūpniecības precēm… Zagtās automašīnas tiek pārdzītas katru dienu, morfijs un heroīns tāpat… Iekasēto naudu divas reizes mēnesī pārvadā speciāli kurjeri, valūtas kontus pasaules labākajās bankās es atveru pēc pirmā lūguma. Nevienam savietim neesmu atteicis palīdzību. Kāpēc es esmu slikts čečens?

—  Tāpēc, ka tas nepalīdz dzimtenei atgūt brīvību! — apmeklētājs atcirta. Par viesi viņu nevarēja dēvēt — Abujezids Hamhojevs it visur, kur bija kaut viens čečens, uzvedās kā saimnieks, un patiesībā viņš ari bija saimnieks. Viņš bija pašreizējā Čečņas vadītāja labā roka, pārzināja naftas biznesu, ar delikātiem uzdevumiem ceļoja uz Turciju, Jordāniju un citām musulmaņu pasaules valstīm, kurās ir tradicionāli stipras čečenu diasporas.

Viņš tikās ar premjerministriem un prezidentiem, emīriem un šeihiem, un katra tikšanās vainagojās ar slepenu vai atklāti labvēlīgu lēmumu viņa pārstāvētai, bet neviena neatzītai republikai. Pašreiz viņš bija ieradies vizītē pie Tepkojeva un pieprasīja to, kam Magomets negribēja un nevarēja piekrist. Hamhojevs, ko Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidentūra Ankarā bija pietvērusi kontaktos ar kurdu teroristiem, tika uzmanīts arī Maskavā, turklāt, pildīdami slepenu pavēli, «sikspārņi» pirmo reizi operācijas objektu nenodeva Federālā pretizlūkošanas dienesta kolēģiem, bet rīkojās patstāvīgi.

Pašreiz prospekta pretējā pusē uz kādas mājas aukstā jumta gulēja apakšpulkveža Golubovska darbinieks ar lāzera informācijas nolasītāju. Lādēdamies viņš kratīja aparātu, tāpēc ka kontroles austiņās neieskanējās nekas cits kā tikai vienmērīga dūkoņa. Aparāts bija kārtībā, bet

Hamhojevam blakus noliktajā diplomātā darbojās tā saucamā baltā trokšņa ģenerators, kas novērsa sarunas noklausīšanos un pierakstīšanu.

—  Jā, ar naudu vien nav iespējams gūt politiskus panākumus, — viesis atkārtoja. — Maskava mūs ņem aiz dziesmas. Viņi nobloķējuši ceļus uz republiku, pārbauda visas ievedamās un izvedamās kravas. Ir ziņas, ka drīzumā mēģinās ievest karaspēku. Ja turēsim rokas klēpī, patiešām tas notiks. Tāpēc es pie tevis atnācu. īsta čečena pienākums tev norādīs pareizo ceļu.

Tepkojevs nogrozīja galvu.

—  Ja ķersimies pie terora, visa diaspora tiks izsūtīta no Maskavas. Arī no citiem Krievijas rajoniem. Un iespējams, ka sods atkal kritīs pār visu tautu tāpat kā toreiz, kara laikā…

Hamhojevs pasmīnēja.

—   Lai tā notiktu, vajadzētu piecelt no miroņiem vienu cilvēku, bet to ir grūti izdarīt — tuvredzības dēļ viņš pat no Mauzoleja izmests. Bet jāpiebilst, ka pašlaik arī viņš neko nespētu izdarīt: nav vairs tā aparāta un nav vairs tās valsts… — Hamhojevs pasmaidīja vēl platāk, atsegdams lielus, asus zobus un sarkanas smaganas. — Bet pašreizējie valdītāji ir vāji un bailīgi, ar viņiem var nerēķināties. Viņi viegli piekāpsies spēka draudu priekšā. Čāris pamatīgu sprādzienu — un mūsu trases bloķēšana tiks atcelta. Tad mēs izvirzīsim nākamo prasību, un arī to viņi izpildīs.

—  Sprādzieni var radīt arī pretēju reakciju… Saasināt situāciju un provocēt iebrukumu…

Atņirgtie zobi pietuvojās — apmeklētājs konfidenciāli paliecās uz priekšu.

—  Atmet bailes un ne par ko neprāto! Uzklausi vecākus cilvēkus un drīz tu kļūsi par nacionālu varoni, uzkāpsi brīvās Ičkērijas pašā virsotnē. To apsolīja tas, kura vārdā es runāju. Vai saprati? Viņš nemet vārdus vējā!

Tepkojevs klusēja. Viņam bija plaši sakari visvisādās aprindās, viņš bija labi informēts un zināja, ka izstrādāts projekts «ivfelnā upe».

Kaspijas šelfā ir ļoti bagātīgas naftas atradnes, pēc ekspertu slēdziena — aptuveni septiņi miljardi tonnu.

Tās eksportēšanai uz Eiropu un citiem pasaules reģioniem jāuzbūvē maģistrālais cauruļvads. Valsts, pa kuras teritoriju tas stiepsies, gūs ne tikai solīdu samaksu par tranzītu, bet ari vairākas priekšrocības globālajā politikā, jo tai būs iespējams jebkurā brīdī «aizvērt krānu». Ir divi galvenie varianti — Krievijas ceļš un Turcijas ceļš.

Ja cauruļvads ies pa Krieviju, tam būs jāšķērso Čečņa. Un tad vairs neviens nepieļaus patvarīgu degvielas iegūšanu no izšautām un puļķīšiem aizspraustām atverēm, kuru pašreizējā Baku—Novorosijskas maģistrālē ir tūkstošu tūkstošiem. Un neviens nesamierināsies ar pat- valdonīgo Dudariku, kas tagad pēc savas iegribas var apturēt naftas plūsmu. Ja Krievijas biznesmeņi un diplomāti panāks sev labvēlīgu lēmumu, Čečņas savaldīšana kļūs par dienas kārtības pirmo jautājumu un mīkstmie- sīgie Krievijas vadītāji vienā acumirklī kļūs izlēmīgi, kategoriski un neielaidīsies kompromisos. Tātad šāds iznākums Ičkēriju neapmierina, bet tā var izvirzīt kompromisa variantu un, izvairoties no militāras konfrontācijas, iegūt sev lielas < priekšrocības.

Tas neapmierina arī Turciju, kas visiem spēkiem tiecas iegūt cauruļvadu savai zemei. Bet Ankarai šī mērķa sasniegšanas labad kompromiss nav vajadzīgs, turkiem nepieciešama krievu un čečenu attiecību saasināšanās, militārs konflikts, pastāvīgi nestabila situācija reģionā. Jā, nav šaubu, ka Hamhojevs no turkiem saņēmis naudu, bet to atstrādāt piedāvā Tepkojevam un viņa cilvēkiem, liekot uz spēles visu čečenu likteni.

Nafta un nauda — lūk, divas lietas, kas tuvākā laikā noteiks Krievijas un Čečņas savstarpējās attiecības. Nafta un nauda! Bet runas par čečenu tautas brīvību un suverenitāti vai pretēji — par Krievijas vienotību un nedalāmību galu galā ir tikai maskēšanās, dūmu aizsegs. Aiz šī aizsega hamhojevi un viņam līdzīgie pamatīgi piestūķē savas kabatas.

—   Kāpēc tu klusē? — Abujezids jautāja un pastiepa roku, lai sapurinātu sarunbiedru aiz pleca, bet tas atvirzījās atpakaļ.

—  Jāpadomā, jāaprunājas.

Kaukāzā nav pieņemts vecākiem cilvēkiem kaut ko atteikt tieši acīs. Bet noklusēta piekrišana, lai kādā formā tā izpaustos, jau uzskatāma par atteikumu. Hamhojevs to saprata.

—  Labi, padomā! Cilvēkam ir jādomā. Kamēr viņš ir dzīvs…

Pēdējā frāze noskanēja divdomīgi.

Paņēmis savu diplomātu, Hamhojevs nospieda paslēptu podziņu un neatvadījies aizgāja. Uz jumta guļošais cilvēks aparāta austiņās izdzirdēja durvju klaudzienu. Pēc tam atskanēja vīrieša balss.

—  Atnācis Iljass Buzurtanovs, — Leči pavēstīja.

Aizturētais sasprindzinājums pārplēsa Magometa nesatricināmā miera masku.

—  Kas to ēzeli ir saucis? Kas viņu ielaidis manā mājā? Izmetiet viņu uz ielas!

Magomets izlādējās ar trekniem lamuvārdiem. Cilvēks uz jumta sarauca seju, izslēdza un demontēja aparatūru, ko pēc tam salika īpašā somā. Objekts bija aizgājis, to tagad izseko citas brigādes, bet klausīties, kā ķīvējas divi zvēri, viņam neviens nav pavēlējis. Turklāt viņš bija sasalis gandrīz vai ragā…

Ja novērotājs būtu pacieties un izturējis, ja būtu turpinājis audiokontroli, droši vien viņš būtu nopelnījis ordeni, dienesta pakāpes paaugstinājumu ārpus kārtas un labāk apmaksātu amatu. Bet kā gan viņš to varēja zināt?

—   Iljass atsaucas uz viesa tiesībām, — Leči klusi paskaidroja, un Tepkojevs tūlīt apklusa, it kā pēkšņi kāds viņam būtu aizvēris muti.

Kalniešu cilšu paražas savijušās dīvainā virtenē un reizēm runā pretim cita citai, dažkārt pat veselajam saprātam. Dzimtas aizsargāšanas galvenā paraža ir asins- atriebība, kas kategoriski prasa atrast un nogalināt vainīgo. Atrast, lai viņš būtu,v kur būdams, — vai viņā pasaules malā, vai pazemē. Šim mērķim netiek žēlots ne laiks, ne nauda, ne spēks un pat ne dzīvība. Bet, ja slepkavnieks pieklauvē pie tavas mājas durvīm, no nāvīga ienaidnieka viņš tūdaļ pārvēršas par viesi, un tavs pienākums ir dot viņam pajumti, ēdienu, ieroci un ņemt viņu savā aizsardzībā. Ja viņam pa pēdām dzenas viņa ienaidnieki, kas ir tavi draugi, tev ar ieroci rokās jāaizstāv nelietis, jāšauj uz draugiem un, ja vajadzīgs, jāatdod sava dzīvība.

—  Viesa tiesības, — Magomets tikpat klusi atkārtoja. — Ko lai dara, mums visur jāsaglabā tēvu un tēvu tēvu paraža. Lai nāk iekšā.

Kad Iljass ienāca, Magomets piecēlās, pagāja pretim un, pārvarēdams sevi, apkampa viņu un pieglauda savu vaigu pie viņa vaiga. Buzurtanovs izskatījās ārkārtīgi uzbudināts. Acīmredzot bija noticis kaut kas īpašs, jo pēc kalniešu likumiem vīrietim jebkādā situācijā jāsaglabā absolūts miers.

—   Ļoti svarīga ziņa, — viņš tūlīt pavēstīja, ari tā pārkāpdams kalniešu paražu, tāpēc ka ķerties vērsim pie ragiem var tikai pēc tam, kad iepriekš patērzēts par mazsvarīgiem sadzīves jautājumiem. Bet pēc brītiņa Magomets uzzināja, cik ārkārtēja ir informācija, ar kuru pie viņa atnācis nežēlastībā kritušais novadnieks. Palūkojies apkārt un pieliecies pie Tepkojeva auss, Iljass pačukstēja vārdus, no kuriem aukstasinīgajam čečenu kopienas vadītājam pārskrēja šermuli pār muguru.

—  Slepenā pazemes tunelī nolikta atombumba, kas var uzspridzināt Kremli.

* * *

Vējš, pretīgs, griezīgs vējš, kas rudenī un ziemā pastāvīgi pūš no Japānas puses, radīja galvassāpes, depresiju un drūmas melanholijas lēkmes, reizi pa reizei iedzīdams pat izmisumā, kura neitralizēšanai karaspēka daļas 0752 komandiera vietnieks kapteiņleitnants Čižiks lietoja spirtu vai — gan retāk — viltotu konjaku, ko no siltajiem dienvidu novadiem uz rajona centra veikaliem, pārvarēdami visādus šķēršļus, veda kaukāzieši.

No aplupušās štāba ēkas Čižiks, ar roku pieturēdams cepuri, gāja uz svina pelēko, ņirbu vilnīšiem pārklāto jūru. Viņam pretim, cīnīdamies ar Zemes griešanās inerci un pievilkšanas spēku, tādēļ grīļodamies uzreiz divās plaknēs, nāca pāris matrožu. Spriežot pēc virziena, viņi atgriezās no brivsoļa. Čižiks gribēja ar flotes disciplīnas pārkāpējiem uzsākt bargu sarunu, bet matroži piepeši nozuda no redzesloka. Acīmredzot virsnieku laikus ieraudzījuši, atskārtuši, kas viņš ir, un mainījuši maršrutu, tātad zēni dzēruši ar mēru un apjēdz, kā jāuzvedas. Pašreiz viņi atgriežas savā daļā, nav dezertējuši, kaut ari būtu varējuši to darīt ar pilnām tiesībām. Laiks izteikt zēniem pateicību.

Turklāt būtu grūti izdomāt, kādu sodu viņiem uzlikt. Kazarmā, kurā vējš pūš iekšā pa šķirbu šķirbām, temperatūra nepaceļas augstāk par četrpadsmit grādiem, šķērmās, pliekanās barības dēļ zēni tik tikko cilā kājas, bet strādā mitros, aukstos nodalījumos, kuros ir paaugstināts radioaktīvais fons…

Ceļā uz kuģu piestātni stāvēja radioaktīvās drošības nodaļas divstāvu ēka, bet pašreiz sanitārās caurlaides durvis bija līdz galam vaļā: pēdējā štata samazināšana skāra radioķīmisko un radiobioloģisko laboratoriju, tāpēc pēc to likvidēšanas radioaktīvās kontroles dienests izjuka. Visgarām piestātnei stāvēja zemūdenes.

Pirmās paaudzes atomzemūdene «Kitjonok» ar korozijas ornamentiem uz tērauda apšuvuma, tai blakus — jaunāka tipa zemūdene, ko atjautīgie flotes zēni iesaukuši par Saliekamo gultu, tādēļ ka raķešu zalves laikā korpusa segmenti paceļas. Bet aiz tām stāv vēl jaunākas: rakešu «Akula» ar kupri aiz novērošanas torņa un torpēdlaiva «Bars» ar raksturīgu piedēkli aizmugurē — hidroakustis- kās antenas izlaišanas kapsulu. Šo zemūdeņu korpusi jau apvilkti ar biezu melnas gumijas kārtu, kas dzēš signālu pretinieka lokatora ekrānā.

Kapteiņleitnants parasti priecājās par karakuģiem, tie uzlaboja garastāvokli. Bet norakstītās zemūdenes izskatījās tik nožēlojamas, ka tikai pastiprināja grūtsirdību.

Protams, vainu nevarēja uzvelt vējam vai vienīgi vējam. Līci, kurā atradās bāze, sauca par Olgas līci. Arī rajona centru sauca par Olgu. Bet viņa īstā, dzīvā un siltā Olga palikusi aiz kilometru tūkstošiem un nedomā braukt pie vīra.

— Man ir apnicis, — viņa gurdeni sacīja, skatīdamās sāņus. — Apnicis klimst no kakta uz kaktu, braukt uz nezin kādu elles pažobeli, gaidīt tavu graša vērto mēnešalgu… Apnicis!

Viņš bija cerējis, ka, laikam ejot, sieva pārdomās, bet viņa aizvien retāk un retāk atbildēja uz vēstulēm, neieradās uz telefona sarunām, ko viņš ar lielām pūlēm bija pieteicis, kamēr beidzot kāds nezināms labvēlis atsūtīja anonīmu vēstuli, kurā sīki jo sīki bija aprakstījis, ka Olga salikusies ar kādu spekulantu. Viss aprakstītais likās ļoti ticams. Čižiks šo vēstuli sadedzināja un vēlreiz piedzērās līdz nesamaņai. Dzeršana šeit bija parasta laika vadīšana. Trešā ranga kapteinis Sazonovs dzēra vienatnē, padotajiem neredzot, ari sevišķās daļas virsnieks Krečko izvairījās no kopīgas dzeršanas, lai apkalpojošā kontingenta acīs negrautu pretizlūkošanas dienesta autoritāti. Toties vecākie leitnanti Petuhovs un Ivaškins neslēpdamies meklēja sabiedrību un vienmēr aicināja savā kompānijā tos, kas tikko bija atsūtīti uz bāzi. Pie tiem piederēja ari Čižiks. Manāmi iereibis, viņš mēdza stāstīt, cik augstu pa karjeras kāpnēm tikuši viņa pudeles brāļi v Rezņikovs un Jegorovs, kā -ari vecais sirdsdraugs Genka Šelkovskis, ar kuru kopā, paldies Dievam, ari izdzerts ne mazums pudeļu.

Petuhovu un Ivaškinu šie stāsti tik ļoti iedvesmoja, ka pēc vairākām glāzēm viņi nopietni sāka gaidīt ziņnesi no jūras kara flotes galvenā štāba ar pavēli par viņu iecelšanu augstā amatā. Kas tie par amatiem, viņi lāgā nespēja iedomāties, tikai zināja: augsti amati. Ziņnesis neparādījās, tāpēc vecākie leitnanti devās uz ciemu, kur viņiem pa abiem bija viena sirdspuķīte. Liekas, viņiem ar to pilnīgi pietika, varbūt pat pārpārēm, jo katru reizi viņi uzstājīgi aicināja Čižiku sev līdzi.

Piestātnē parādījās maiņa, kas bija beigusi darbu. Astoņas stundas tā bija ņēmusies vaiga sviedros, lai saglabātu zemūdenes peldspēju un nepieļautu apkārtējās vides radioaktīvo piesārņošanu. Faktiski tas arī bija karaspēka daļas Nr. 0752 uzdevums — nodrošināt pret avāriju norakstītās, bet joprojām ar kodoldegvielu pilnās zemūdenes, kurās nedarbojās nodalījumu nosusināšanas sistēmas, kā arī zema un augsta gaisa spiediena maģistrāles, tecēja vieglie korpusi, neieslēdzās avārijas aizsargbloki, bija izgājušas no ierindas visas palīgierīces, kas spētu lokalizēt iespējamo šķidro radioaktīvo atkritumu noplūdi.

Jūras kara flotes galvenā štāba prātvēderiem šī zemūdeņu konservācijas bāze šķita finansējuma samazināšanai visvairāk piemērots objekts. Un rezultāts: no apsardzes rotas paliek tikai vads, krasta tehniskais nodrošinājums eksistē vienīgi uz papīra, personālsastāvs samazināts par trim ceturtdaļām… Kādreiz svarīgā un ārkārtīgi slepenā karaspēka daļa praktiski ir atšifrēta un dzīvo agonijā.

īpaši grūti klājās ziemā: zemūdeņu reaktoru nodalījumos temperatūra bija jāuztur virs nulles, tādēļ tajos uzstādīja pašdarinātus sildītājus, tā saucamos āžus — ar resnu stiepli aptītus azbesta caurules nogriežņus. Ar šādām ierīcēm parasti tiek apsildīti būvstrādnieku skabūži, bet ugunsdzēsēji, tās ieraudzījuši, neganti šķendējas. Čižiks gandrīz zaudēja samaņu, kad pirmo reizi blakus atomzemūdenes spēka agregātam ieraudzīja līdz sarkankvēlei nokaitēto, uz azbesta caurules uzdiegto spirāli. Tas būtu jāredz kādam ierēdnim no Valsts atomenerģijas uzraudzīšanas komitejas! Bet ko gan viņš teiktu? Ja ūdens ar šķidrajiem radioaktīvajiem atkritumiem sasaltu un pārplēstu caurules, notiktu otra Černobiļa… Tādēļ daudz lielākas briesmas nekā paštaisītie sildītāji rada elektrības atslēgšana, kas elektroenerģijas taupīšanas labad visā rajonā notiek regulāri katru dienu pēc noteikta plāna.

—   Uz kurieni! Uz kurieni! — dežurējošais mičmanis ar sarkanu apsēju ap piedurkni un durkli pie jostas uzsauca, nostādamies priekšā vairākiem matrožiem, kas gribēja taisnā ceļā aiziet no piestātnes. — Uz dušu, uz pārģērbšanos, uz radiokontroli!

—   Kam tas vajadzīgs… Divdesmit reižu jāpārģērbjas un jāskrien uz dušu… Tur taču nav silta ūdens!

—   Ej, ej, neprāto! — mičmanis pavēlēja un piebilda vēl dažus vārdus, kam bija liels pārliecināšanas spēks. Matrozīši negribīgi pagriezās un nopakaļ citiem vilkās uz sanitāro bloku.

Senāk iziešana no atomzemūdeņu zonas bija stingri un precīzi reglamentēta procedūra. Ekipāžas locekļi novilka zilo jūrnieka tērpu, un pārlieku akurāts dozimetrists pārbaudīja katru vīlīti. Pēc tam viņi izgāja cauri vairākiem viesuļstrūklu ūdens aizslietņiem, kas notrauca no ķermeņa pat mikroskopiskus puteklīšus, atkal nonāca otra — tikpat uzcītīga dozimetrista rokās un tikai tad saņēma atļauju ieģērbties parastajās, tā saucamajās tīrajās drēbēs. Bet turnikets pie sanitārās caurlaides izejas pagriezās tikai pēc trešā kontroles mērījuma, kas tika izdarīts tikpat rūpīgi kā abi iepriekšējie. Procedūru vienkāršot nebija iespējams un nevienam neienāca prātā to darīt, jo visiem bija skaidrs: ar atomu nedrīkst jokot!

Tagad no visas šīs stingrības palikusi tikai vārga clu- šiņa ar paremdenu ūdeni un rokas dozimetrs pie dežurējošā mičmaņa. Cilvēki strādāja parastajā formas tērpā un, kā Čižikam šķita, ne vienmēr pārģērbās.

Kapteiņleitnants piegāja pie sanitārās caurlaides. Novērsis nepārbaudītu iziešanu no radiācijas zonas, mičmanis paskatījās apkārt, pamanīja priekšnieku un devās pie viņa.

—   Bija atnākuši pārstāvji no rajona energotikla, — viņš sacīja, ignorēdams ziņojuma un sveicināšanas reglamentu. — Brīdināja, ka pilnīgi atslēgs elektrību. Par nemaksāšanu.

—  Kas bija atnācis? — Čižiks nepatikā brīnījās. — Kāpēc es neko nezinu? Kā viņi iekļuva daļas teritorijā?

Mičmanis paraustīja plecus.

—   Es domāju, ka jātaisa buržuikas [22] .

—  Kas jātaisa? — kapteiņleitnants jautāja, neko nesapratis.

—   Es saku, ka jāuzstāda krāsnis. Ažu vietā. Skursteni var izvadīt ārā pa lūku. Vajadzēs rūpēties tikai par oglēm.

—   Pie velna visu! — Čižiks skaļi noteica, pagriezās un gāja atpakaļ.

Sasildīt reaktoru, iziet jūrā, iegrimt… Atslēgties no šīs vājprātīgās un netaisnīgās pasaules, nevienu neredzēt un nedzirdēt, palikt pašam ar sevi un dzīvot pašam sev… Varbūt pa ceļam paņemt līdzi arī Olgu…

Šī bezprātīgā doma pēdējā laikā viņam uzmācās arvien biežāk. Paņemt zemūdeni un nozust pasaules okeāna nepārredzamajos plašumos, dzīvot tāpat kā mūžīgais klejotājs kapteinis Nemo… Viņš saprata, ka šāds projekts nav īstenojams: zemūdenes «Kitjonok», «Raskladuška» un «Akula» ir tādā stāvoklī, ka diezin vai izturētu tālu ceļu, turklāt atomzemūdenes ekipāžā ir vairāk nekā simt cilvēku, viens kapteinis Nemo nespētu šo milzeni vadīt, pat tad ne, ja piesaistītu uzticamos pudeles brāļus Ivaš- kinu un Petuhovu. Un tomēr viņš joprojām sapņoja, nedomādams par praktiskajām detaļām: viņš redzēja sevi vadības centrālajā postenī, ar vaigu un uzaci sajuta periskopa okulāru, uzsauca pavēles abstraktam stūrmanim, strauji iegremdējās dzelmē un gluži kā raķete iznira no ūdens, tīksmi izbaudīdams brīva klaiņojuma laimi…

Kādu nakti Čižiks redzēja krāsainu sapni, kas bija ļoti tuvs īstenībai: «Barrakuda» uzpeldēja kādā dienvidu jūrā, viņš, tērpies baltā parādes formā, ar laivu piebrauca pie smilšaina atola, kur viesi sagaidīja liels pūlis iedzimto. Līdz jostasvietai kaila melnādaina meiča viņam pasniedza sālsmaizi. Pārsteigts par tipiski krievisko paražu, Čižiks ielūkojās sievietē un ieraudzīja, ka viņai ir Olgas krūtis un ari seja līdzīga Olgas sejai. Ļaudis pēkšņi bija nozuduši, tuksnesīgajā pludmalē viņš glāstīja iezemieti, glāsti kļuva aizvien vaļīgāki, un aizvien skaidrāk iezīmējās sievas veidols. Beigu beigās notika pilnīga pārvērtība: Olgai atkal bija balta āda, tā pati vecā, labi pazīstamā seja, bet viņa parādes formas svārki nezin kādēļ bija pārvērtušies par melnu, ikdienišķu frenci. Pēc tam, gluži kā piedzīvojumu filmā ar laimīgām beigām, «Barrakuda» peldēja pa okeāna viļņiem, Olga stāvēja blakus, un vējš plivināja viņas matus.' kapteiņleitnants gribēja uzzināt, kas notiks tāfak, bet sapnis pārtrūka: pie durvīm skali pieklauvēja daļas dežuranta palīgs un paziņoja, ka kazarmā izcēlies kautiņš…

Kad Čižiks tuvojās štābam, uz lieveņa parādījās ziņnesis.

— Biedri kapteiņleitnant, jums pa augstfrekvences telefonu zvana no pašas Maskavas!

Cilvēkam ir tieksme gaidīt pārmaiņas uz kaut ko labāku. Čižiks ar strauji pukstošu sirdi steidzās pie aparāta. «Šelkovskis… Viņš prot turēt vārdu… Vai patiešām norīkojums uz zemūdeni «Tigr»? Vai uz galveno štābu pie Rezņikova? Vienalga, uz kurieni, ja tikai tiktu ārā no šejienes… Tad arī ar Olgu viss nokārtotos,» Čižiks skriedams domāja.

Pirms klausules pacelšanas viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

—  Kapteiņleitnants Čižiks klausās! — viņš solīdi pateica un sastinga liktenīgās ziņas gaidās.

—  Vai tu, smurguli, vēl atceries mūsu sarunu? — klausulē atskanēja Dronova niknā balss. — Vai domā, ka pāriesi uz floti un vecie grēki paši no sevis tiks norakstīti? Nē, draudziņ! Verļinovs drīz parādīsies Krievijā. Bet tu, kā jau solīju, stāsies tribunāla priekšā. Gatavojies gadiņus desmit notupēt uz nārām!

Sakari pārtrūka. Čižiks palika stāvam ar smago klausuli rokā un kā apstulbis raudzījās logā. Viss ir nosacīts. Tā dzīve, kas vēl pirms brīža bija bezcerīga un nepanesama, tagad likās mierīga un bezrūpīga. Čižiks jutās kā iedzīts krātiņā, no kura izejas nav. Tālumā pie piestātnes rēgojās zemūdeņu silueti. No šejienes tās likās gluži pieņemamas, it kā būtu pilnīgi gatavas izpildīt kaujas uzdevumu.

* * *

Sarikuma barhani modās reizē ar ritu. Pīkstēja lēcējpe- les, barību meklēdamas, lietišķi rosījās smiltspeles, pa kāpu virsu steidzīgi šaudījās veiklas ķirzaciņas. Kā likās, visa sīkā radība priecājas, ka pārdzīvojusi briesmīgāko laiku — nakti, kad gjurzas, kobras un smiltspitoni dodas medībās. Protams, drīz atkal būs nākamais saulriets, nākamā nakts, bet laimīgie tuksneša sīkuļi, baudīdami bezgalīgi garās dienas relatīvo drošību, par to nedomā.

Līdz kaklam ierakušies smiltīs, Karpenko un Koroļovs zināja: lai nodzīvotu līdz saules rietam, vajātāji jānogalina. Citas izejas nav. Pirms septiņiem gadiem nevarēja ne iedomāties, ka bruņota banda PSRS teritorijā vairāk nekā simt kilometru dzītos pakaļ cilvēkiem, kas saistīti ar speciālajiem dienestiem. Bet tagad parastu cilvēku, tāpat arī katru amatpersonu, kuras rīcībā nav bruņota automobiļa ar ložmetēju, speciālo sakaru sistēmas un trenētu sargu, neaizsargā ne likumi, ne piederība pie vairāk vai mazāk nopietnām valsts struktūrām, ne arī tiesiskās kārtības atmosfēra, kas valda ikvienā civilizētā sabiedrībā. Tikai spēks un ieroči, prasme nešaubīgi sist un šaut — ātri, trāpīgi, nežēlīgi sist un šaut — spēj saglabāt šim cilvēkam dzīvību.

— Mums tomēr vajadzēja naktī aiziet, — Koroļovs klusi ierunājās. — Kas par to, ka katrs solis, ko speram šeit, dzirdams kilometra tālumā… Vini nebūtu varējuši mūs panākt, būtu pašaudījušies pa tukšo, tikai munīciju gan būtu iztērējuši…

Karpenko neko neteica. Tuksnesis nav piemērots nakts pārgājieniem, lai cik liels vai mazs tas būtu. It īpaši šis, kur bīstami rāpuļi čum un mudž…

Smilts bija manāmi atdzisusi, tomēr sargāja no vēja. Viņi iztrausās no remdenās, pelēkās masas un uzreiz sajuta saltumu. Nogūlies garšļaukus, Karpenko pielīda pie barhana stāvās malas un piesardzīgi palūkojās uz turieni, kur visu nakti, neievērodami pat elementārus maskēšanās noteikumus, bija klaigājuši un smēķējuši viņu vajātāji. Pēdējā brīdī! Izvērsušies izretinātā ķēdē, bandīti nāca uz viņu pusi.

«Apmēram trīs simti metru,» Karpenko domās nosprieda. «Septiņi vīri. Ja būtu divi automāti… Varbūt pielaist viņus tuvāk un pamēģināt?»

Karpenko nezināja, ka uzbrucēji ir astoņi, un astotais atrodas viņam aiz muguras.

Nenogurdināmais Getgazs uzsāka vajāšanu agrāk par citiem. Kā dzinējsuns viņš apostīja blīvo, naktī nogulsnējušos un vēja nogludināto smilti, intuitīvi sajuzdams, ka medījums slēpjas pavisam tuvu. Vairākās vietās smilts garoza bija salauzta, pēc desmit metriem atradās vēl pāris neaizpūstu iedobumu. Pēdas veda aiz tuvākā barhana kores. Getgazs paskatījās apkārt. Viņa biedri tīrīja apģērbu, viens otrs ar smiltīm izpildīja mazgāšanās rituālu, lai pēc tam izdarītu namazu [23] , cits piepildīja ar anašu šāsdienas pirmo smēķi.

Getgazs negribēja gaidīt. Mazo augumu un bezgrēcīgo pagātni var kompensēt tikai ar drosmi un uzņēmību. Atvilcis automāta aizslēgu, viņš straujiem soļiem apmeta līkumu, ieraudzīja ērtu, pretiniekam neredzamu barhana kroku un kā ķirzaka ielīda tajā… Viņš rāpoja, slīdēja un ķepurojās pa cietajām smiltīm, kas līda azotē un piedurknēs, sabira ausīs un grauzās acīs. Taču beigu beigās centība vainagojās ar panākumiem, turklāt pavisam tuvu viņš sajuta medījumu. Vai viņam tas būs pa spēkam, par to Getgazs nedomāja. Viņš jutās kā islama karavīrs— varens un neuzvarams, kamuflāžas kombinezons, zaļa lente ap pieri, pašu čečenu ražots automāts «borz», labākais automāts pasaulē, — ko gan salīdzinājumā ar to visu nozīmē sīks augums? Kas gan uzdrīkstēsies stāties viņam pretim? Vecie vīri apgalvo, ka katrs Šamila karavīrs bijis piecu krievu zaldātu vērts. Bet šeit ir tikai divi svešticībnieki! Nē, viņš pat nešaus, viņš saņems tos dzīvus gūstā, lai tad rupjais tēviņš Badirs brīnās! Un puišiem var sagādāt papildu izpriecu — gūstekņus var sagriezt sloksnēs, var dzīvus aprakt smiltīs, var tiem nodīrāt ādu…

Getgazs nolīda pēdējos metrus, cenzdamies nesacelt troksni. Barhana kore bija līdzīga trulam milzīga cirvja asmenim. Ik pa brīdim viņš pacēla galvu gluži kā varen liela ķirzaka, kas gatava aprit nepiesardzīgu putninu. Putniņš patiešām bija tuvu, bet ne viens vien — aiz barhana bija apmeties bars parasto Krievijas zvirbuļu, kas nekādā ziņā nevarētu uzturēties īstā tuksnesī. Kad virs smilšu krokas tieši blakus zvirbuļu baram parādījās Badira sasprindzinātā seja ar plaši ieplestām acīm, zvirbuļi izbiedēti uzspurdza gaisā. Putnu spārnu vēdas un sašutuma pilnie čiepstieni pievērsa Koroļova uzmanību, un viņš atskatījās. Viņa un Getgaza acu skatieni sastapās. Mirkli abi sastinga.

—  Saša, mums jāiet prom, — Karpenko sacīja un, neko ļaunu nenojauzdams, pagrieza galvu uz biedra pusi.

Getgazs pielēca kājās, automātu pacēlis šaušanai. Vārdi, kas krieviem liktu pacelt rokas un nogulties zemē, bija izkrituši no galvas. Turklāt viņš piepeši atcerējās, ka šie vīri vakar viegli bija tikuši galā ar trim «Islama vilkiem», tāpēc sākotnējais nodoms saņemt viņus dzīvus gūstā acumirklī izgaisa un tā vietā radās vēlēšanās pēc iespējas drīzāk abiem aizvērt acis. Stobrs bija pavērsts pret jaunākā krieva krūtīm, bet roku muskuļi, turēdami uzvilkto ieroci, jau gatavojās pārnest uguni uz otru mērķi. Pirksts ierasti nospieda sprūdu.

Kaujas atspere iztaisnodamās pameta uz priekšu aiz- slēgu, kas bija atbrīvojies no zoba. Bet smilšu graudiņi, kas bija iekļuvuši gropēs, nobremzēja un ceļa vidū apturēja tā kustību. Getgazs drudžaini parāva pielādētāja kloķi, otrreiz piespieda mēlīti. Bet šāvienu nebija. Čečenu slavenais «borz» acīm redzami atpalika no «kalašņikova», kas var šaut bez pārtraukuma pat tad, ja mēnesi nogulējis smiltīs.

Koroļovs, lēkdams virsū pretiniekam, Kalašņikova modernizētā automāta stobru bija izvirzījis tieši tā, it kā gatavotos durkļu cīņai, bet durkļa nebija, un viņš izdarīja asu sitienu ar laidi no apakšas uz augšu, trāpīdams Get- gazam pa pažokli ar aso stūri, kur cietais koks savienojas ar ovālu tērauda plāksni. Atskanēja kraukšķis, likās, ka no āmura sitiena būtu pārplīsis kāds koka dēlis, bandīta galva sašūpojās, it kā tai būtu gumijas kakls. Kad viņš saļima smiltīs, pat cilvēks, kas no medicīnas neko nesajēdz, būtu varējis apgalvot, ka viņa priekšā guļ līķis.

—  Braši, pamatīgi! — Karpenko izsaucās, atsprādzēja Getgaza ieroča magazīnu, kas bija pielādēta ar pistoles patronām, un iebāza to kabatā. — Dodam kājām vaļu!

Lieliem lēcieniem viņi drāzās lejup, salauzdami sarepējušās smilts garozu un gludajā kraujā atstādami skaidras, jau no tālienes saredzamas pēdas. Viņi saprata, ka jāpa- gūst paslēpties aiz nākamā barhana, iekām vajātāji nav uzrāpušies augstākajā virsotnē, no kurienes iespējams raidīt tieši tēmētu uguni. Un viņi gandrīz paguva. Kad aizmugurē sāka sprakšķēt automātu kārtas, dobji atbalso- dāmās smilšainā reljefa krokās, līdz liktenīgajam pagriezienam bija atlikuši ne vairāk kā metri desmit. Ložu svelpoņa nebija dzirdama, un tas liecināja, ka nav pareizs tēmējums: tuksnesī, kur nav parasto orientieru, ir ļoti grūti noteikt attālumu un izraudzīt tēmējuma punktu, koroļovs pirmais iegriezās barhana pakavā un it kā jautādams atskatījās uz vecāko biedru. Abi smagi elsa.

—   Rāpjamies augšā! — Karpenko izsaucās. — Viņi negaida pretsitienu, sabojāsim viņiem garastāvokli…

Gan skriešus, gan līšus, gan četrrāpus atvaļinātais ģenerālis un viņa ceļabiedrs pa birstošajām smiltīm rāpās virsotnē.

—   Dod automātu, — Karpenko aizelsies sacīja, veltīgi pūlēdamies līdzsvarot elpošanu. Stobrs drebēja, drebēja ari grauds un mērķēklītis, lēkāja mazas cilvēku figūriņas. «Islama vilki» skrēja, draudīgi aurodami un pamezdami aiz sevis tik dziļas izmīdītas smilts vagas, it kā pa klajumu būtu aulekšojis zirgu bars.

Nolicis pārstatītāju uz atsevišķiem šāvieniem, Karpenko atbalstīja magazīnu pret smiltīm un pāris mirkļos izraudzīja mērķi. Uzbrūkošās ķēdes labajā flangā figūras dubultojās, divreiz palielinot izredzes uz veiksmīgu šāvienu un piesaistot snaipera vai ložmetējnieka uzmanību. Ģenerāļa automāts strauji pagriezās uz to pusi.

Bāc!

Vajātāji nogūlās, bet Karpenko likās, ka viens no viņiem nokritis citādāk nekā pārējie, arī pieredzējušā strēlnieka intuīcija teica, ka ir trāpīts.

Tūlīt smilts malu sāka kapāt atbildes lodes. Uguns bija tik blīva, ka nevarēja pacelt galvu, nemaz nerunājot par tēmēšanu.

—  Vai bēgsim? — Koroļovs ievaicājās. Viņš jau bija tiktāl atguvies, ka varēja domāt par aktīvu rīcību.

—   Kāpēc? Guli, atpūties. Šis būs ilgs maratons…

Šaušana kļuva vājāka. Izšāvuši magazīnas, bandīti no

jauna pielādēja ieročus.

Karpenko atkal pavērsa stobru. Viens gvardists nez kāpēc piecēlās uzv ceļgaliem, trāpīt viņam bija vieglāk nekā guļošajiem. Šāviens, un bandīts atkal pieplaka pie zemes.

Tagad vajātāju automāti it kā satrakojās. Garas un īsas kārtas kapāja barhana muguru, saceldamas gaisa smilšu vērpetes.

—   Iesim! — Karpenko noteica un, nošļūcis dažus metrus zemāk, piecēlās kājās. Ceļabiedrs rīkojās tieši tāpat. Taupīdami spēkus, viņi nokāpa lejā, pārgāja pāri nelielam kanjonam un iekļuva šaurā aizā. Šaušana aizmugurē liecināja, ka gvardisti pagaidām neuzdrošinās virzīties uz priekšu. Bet šaušana uz labu laimi ir tāda pati nepieļaujama aplamība kā dubultošana uzbrukuma laikā, tā ir kara mākslas ābece, ko iemāca jaunkareivju sagatavošanas kursā. Par laimi, «Islama vilki» bija analfabēti.

Bēgļi apgāja apkārt vienam barhanam, otram, uzkāpa trešajā. Karpenko gāja pa priekšu, vērīgi skatīdamies uz kājām. Reizēm vēja appūstajās smiltīs viņš ieraudzīja gludas sliedes, it kā pa šo vietu kāds būtu vilcis resnu šļūteni. Bet tie, kas šīs pēdas bija ievilkuši, nezin kāpēc nerādījās, lai gan nevar teikt, ka ģenerālis par to būtu noskumis.

—  Iesim taisni pāri, būs īsāks ceļš, — Koroļovs ierosināja, ar roku norādīdams virzienu.

Viņi atradās pašā Sarikuma centrā, likās, ka siltuma akumulators nav zaudējis nevienu grādu. Karpenko pārlaida skatienu gandrīz apaļai iedobei, ko no visām pusēm ieskāva kaili, dzeltenīgi pauguri. Iet caur to negribējās, kaut arī pirmajā brīdī viņš nevarēja izskaidrot, kas īsti viņam tur nepatīk. Un tikai pēc brīža, vērīgāk ielūkojies, viņš atskārta savas intuitīvās sajūtas cēloni.

—  Tu saki — īsāks ceļš? — viņš drūmi jautāja. — Nē, labāk lai pa to iet mūsu ienaidnieki! Tas ir visīsākais ceļš uz kapiem…

—   Kāpēc? — Koroļovs nesaprata.

—  Vai redzi nogāzē tās pēdas? Izskatās, ka tur kaut kas būtu vilkts…

—   Redzu.

—   Un tos cinīšus, kas rēgojas smiltīs, tu redzi?

—  Jā. Kas tie ir?

—   Cūskuv kamoli. Tur saritinājušās gjurzas, kobras un citi rāpuļi. Šai vietā uz ziemas guļu salasās nešķīsteņi no visa Sarikuma.

—   Brrrr… — Koroļovs noskurinājās un paskatījās zem kājām.

—  Tieši tāpēc mēs tās nesastapām katrā solī. Starp citu, par ienaidniekiem. Uzvedināsim viņus uz šī ceļa.

Ievērodami vislielāko piesardzību, bīstamajai vietai viņi apgāja apkārt ar līkumu, uzkāpa tuvākā barhana korē un sāka gaidīt. Vajātāji parādījās pretējā barhana nogāzē.

—   Seši, — Karpenko saskaitīja un sadrūma. — Es biju pārliecināts, ka esmu divus nolaidis no kājām, bet izrādās, ka tikai vienu. Nekas…

Viņš ātri notēmēja un izšāva: vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Ģvardisti nogūlās un atklāja pretuguni.

—  Šauj ar pistoli! — ģenerālis neatskatīdamies uzsauca.

—   Par tālu… Nesasniegs.

—  Tas nekas, tikai blicē!

—  Ak tā, traucējošo uguni…

Koroļovs pacēla strupo šaujamriku un ātri izšāva visu aptveri. Viņa šāvieni bandītiem neko nenodarīja, bet Karpenko lode trāpīja Badiram apakšdelmā.

Apsaitēdams ievainojumu ar individuālo paketi, barvedis nikni lādējās. Viss gāja tenteru tenteriem. Pakaļdzīšanās ieilgusi, viens cilvēks nogalināts, viens ievainots, nezin kur nozudis teterainais punduris, tagad arī viņš pats var rīkoties tikai ar vienu roku. Kam viņiem šie divi bēdzēji vajadzīgi? Atriebties var citiem krieviem, turklāt bez riska… Nav izpildīts uzdevums? Bet Vilks aizbraucis uz Maskavu un nav zināms, vai atgriezīsies; ja arī atgriezīsies, būs jau aizmirsis šī notikuma sīkumus… Ja viņš, Badirs, pieņems lēmumu pārtraukt pakaļdzīšanos, neviens viņu netiesās. Varbūt vienīgi Ibragima, Alaudina un pārējo nogalināto radinieki… Tiem neko nevarēs ieskaidrot. Ja atriebības akts nav izpildīts, tu neesi īsts vīrietis, nekādi iemesli netiek ņemti vērā. Nē, pusceļā šo lietu nedrīkst pamest! Jāpamēģina vēl, pēdējo reizi!

Kad krievi šaušanu bija beiguši, Badirs pielēca kājās un pilnā rīklē uzkliedza:

—  Atri uz priekšu! Neļaut viņiem atrauties!

Viņš metās pārskrējienā pirmais, pārējie — aiz viņa. Jozdams pa ielejiņu, Badirs vairākas reizes uzmina uz kaut kā atsperīga, bet, iededzies vajāšanā, nepievērsa tam uzmanību. Diemžēl, diemžēl… Tāpēc ka piecus līdzbiedrus, kas skrēja aiz viņa, būtu vajadzējis brīdināt par pamodinātajiem un saniknotajiem rāpuļiem. Pats Badirs laimīgi tika pāri bīstamajai vietai un nokļuva nākamajā nogāzē. Kad Apsēstais Mulla uzkāpa uz atrisušā kamola, divas melni pelēkas atsperes reizē izlēca no smiltīm un iecirta viņam pa kājām. Viņš mežonīgi iebļāvās, bet bija jau par vēlu. '

Pēc izskata nevainīgās ielejas smiltis sakustējās, vietu vietumis pacēlās plakanīgas, trisstūrainas galvas ar zvērojošām acīm, kurās spīdēja salta elles uguns, nikni sitās spēcīgas astes, izgrūzdamas virspusē pusotra, divus metrus garus muskuļotus ķermeņus, kas bija pilni indes un naida pret visu dzīvo radību. Gandrīz apaļais laukumiņš starp barhaniem bija draudīgi pārvērties: no virmojošā smilšu klajuma, gluži kā no pekles izstumtas, izlīda kobras piepūstām kapucēm un gjurzas, kas meklēja mērķi uzbrukumam. Badira kaujinieki sastinga, viņus no visām pusēm bija ielenkušas pašas bīstamākās čūskas, kas turklāt bija ļoti saniknotas. Viņi nevarēja paspert soli ne uz priekšu, ne atpakaļ, bet nebija iespējams arī stāvēt starp rāpuļiem, kas bija saritinājušies kamolā, aptinusies ap smagajiem kaujinieku zābakiem, pacēlušies uz astes, it kā tīkodami ieskatīties cilvēkiem acīs. Viņus varēja glābt tikai viens: lēna un viegla uzbraukšana debesīs, bet Allāhs nepalīdz nelabojamiem grēciniekiem, kas tikai vārdos godina Korānu, turklāt viņu daudzo noziegumu nasta bija tik smaga, ka neļāva atrauties no grēcīgās zemes. Atlika izmantot parastās metodes.

Ar dzelzi apkaltās laides sašķaidīja vairākus radījumus, automātu kārtas mēģināja atbrīvot ceļu. Uz visām pusēm šķīda kustīgi miesas gabali un melnas asins šļakatas, konvulsīvi raustījās nogalinātu rāpuļu ķermeņi. Bet lodes nevarēja uzvarēt, šeit bija vajadzīgs armijas liesmume- tējs… Bandītu straujās kustības tikai paātrināja iznākumu. Elles paklājs zem viņu kājām atdzīvojās, cita pēc citas uzšāvās gaisā kaujai saspriegtās atsperes. Uzbrūkošas kobras galva kustas ar revolvera lodes ātrumu — divi simti metru sekundē, no atplestajiem žokļiem rēgojas ārā divi indes pilni zobi, pēc iekošanas speciāls dziedzeris gluži kā ar šļirci ielaiž indi upura ķermenī. Bet to var saskatīt tikai ar paātrinātas filmēsanas palīdzību. Badira puiši visapkārt redzēja vienīgi melni pelēcīgas lentes, kas locījās skatienam neuztveramā ātrumā.

Gjurza rokas resnumā iedzēla Laimesputnam, tad pienāca Anašista kārta… Karstumā viņi ar automātiem sāka dauzīt dzīvu kobru, sašķaidīdami to asiņainā masā, kas raustījās agonijas krampjos. Tomēr tas nepalīdzēja Skorpionam, viņš iebļāvās, izmisīgi vicinādams roku, kurā karājās metru gara kobra, kas nespēja atbrīvot zobus no viņa miesas. No malas raugoties, varēja likties, ka viņš vicina pātagu, kas beidzot atrāvās, nolidoja pa gaisu pusapli un uzkrita uz Slaista kakla. Aiz šausmām pamirušais Slaists metās atpakaļ pāri nāves laukam un pat paguva atstāt bīstamo zonu, bet, noskrējis vēl pāris desmitus metru, nokrita zemē beigts.

Viss beidzās dažās minūtēs. Apsēstais Mulla nokrita tur, kur stāvēja, pārējie, ieročus aizmetuši, grīļodamies, neko neredzēdami, saņemdami aizvien jaunus un jaunus dzēlienus, klimta pa lauku, kamēr nokrita rāpuļu pārņemtajās smiltīs. Sastingušais Badirs nolūkojās sava karapulka drausmīgajā bojāejā, un viņa lūpas nepārtraukti kustējās. «Allāha sods, Allāha sods,» viņš mēmi čukstēja.

Slēpnī ietrausušies, Karpenko un Koroļovs barhana nogāzes otrā pusē veltīgi gaidīja vajātājus. Pakaļdzīšanās bija beigusies. Pārliecinājušies par to, viņi pameta Sarikuma barhanus, ar gadījuma automašīnām nokļuva līdz Mahačkalai un vakarā jau bija Maskavā. Imranam Makojevam bija pilnīga taisnība, kad viņš abiem ieteica braukt ar lidmašīnu.

* * *

Sala tuvojās. Kuterim bija pietiekami labs ātrums, majora Pļesko seja, kurā cirtās vējš un sīkas šļakatas, sūrstēja tā, it kā tai būtu nodīrāta āda. Viņš ielūkojās pulkstenī. Gandrīz desmit. Pārbrauciens bija aizņēmis daudz vairāk par trim stundām, un Verļinova tradicionālo rīta skrējienu viņš bija neglābjami nokavējis.

«Tā viņš sagatavo operācijas, ķēms tāds!» likvidators nikni nodomāja. «Palaida mani ceļā un domā, ka savu ir padarījis. Bet kā es tikšu galā, tas viņam pie vienas vietas…»

Skaidrs, ka būs šeit jāpaliek līdz vakaram, varbūt pat līdz nākamai dienai. Bez apmešanās vietas, bez atbilstošas leģendas un dokumentiem, kas to apliecina, bez pie- segšanas… Par to taču jāgādā vietējās rezidentūras vadītājam!

«Visu uzrakstīšu ziņojumā!» likvidators ar ļaunu prieku klusībā nosprieda, sevi nomierinādams. «Lai šo pediķi pārceļ uz kaut kādu Novokuzņecku…»

Starp citu, viņš tūlīt saprata, 'ka visu uzrakstīt nevarēs. Pat ne pusi… «Labi, pie velna, lai dzīvo vesels!» viņš augstsirdīgi nolēma un iegrima saldās atmiņās par vakardienu. Galu galā Ļenočka ir kompensējusi visas gaidāmās grūtības un risku. Vai tad mazums neērtību un riskantu brīžu mūžā bijis jāpārdzīvo par tīru velti, bez jebkāda atalgojuma. Bet Ļenočka viņam dāvāja svētkus. Vienīgais, kas šķita netaisnīgs, bija fakts, ka šis gļēvais mūlāps Korovņikovs paslēpies aiz sievas muguras. Pareizāk sakot, nevis aiz muguras, bet aiz…

Ja Plesko būtu zinājis, ka Ļenočka nav rezidenta sieva, viņš tūlīt būtu nojautis kaut ko nelabu un operāciju atcēlis, tātad — palicis dzīvs.

Kuteris samazināja ātrumu, spārni iegrima ūdenī, dibens saskārās ar jūras līmeni, un tūlīt sākās šūpošanās. Velna milti! Ar jūras slimību sirgstošais Pļesko saviebās, zinādams, ka tūlīt viņam būs jābaro zivis. Ja neveicas, tad neveicas! Bet krasts tuvojās, un laivas gaita drīz izlīdzinājās.

— Šeit, — lauzītā angļu valodā noteica pie stūres sēdošais mazrunīgais grieķis, ar roku norādīdams uz divstāvu villu kalnā. — Ja vajadzīgs naktsmājs, es zina, kur dabūt…

Orientēdamies pēc agrāk izpētītām fotogrāfijām, Pļesko apstaigāja krastu, atrada vajadzīgo taciņu un gabalu pagāja pa to. Pļesko nopriecājās, ka apkārtne ir klusa, viņš nesatika nevienu cilvēku. Piemērota vieta atradās diezgan drīz: taciņa vijās garām dziļai klints aizai, ko bija aizbēruši no augsas nokritušie akmeņi, no otras puses nogāze tieši saskārās ar jūru.

Pirms ķeršanās pie darba likvidators rūpīgi appētīja apkārtni. Viss ir tīrs! Attaisījis somu, viņš piegāja pie izraudzītās vietas un blakus apdrupušai klints atlūzai veikli nolika pelēku akmeni, kas nebija nekas cits kā maskēts futrālis ar vērstas darbības fugasa lādiņu «FZN- 6R». Sprādzienā divi simti robotu šķembu vēdekļveidīgi lido vajadzīgā virzienā, nopļaudamas ceļā visu.

Pļesko dažus soļus atkāpās un piekasīgi aplūkoja savu roku darbu. Plastmasas «akmens» krāsas ziņā gan mazliet atšķīrās no klints atlūzām, kas mētājās visapkārt, taču nesaistīja uzmanību. Nolikts pareizi: nāvīgais vēdeklis šķērsos taku taisnā leņķī, trāpījuma zonas platums ir septiņi metri. Atliek nosūtīt kuteri tālāk un pašam ieņemt novērošanas posteni mazliet augstāk nogāzē, vajadzīgajā mirklī nospiest radiodetonatora pogu un mierīgi aiziet. Sprādziens būs neskanīgs, izklausīsies pēc neliela iežu nogruvuma, turklāt skaņa reflektēsies no klints un atbalsosies jūrā. Arī objekts tiks nogāzts lejā, tāpēc acīm redzamu notikuma pēdu nepaliks. Viņš vienā mierā pagūs nozust no acīm…

Ja mīna noslēpta maskēšanas futrālī, piekļūt aktivizējošajai plāksnītei ir diezgan sarežģīti, bet tikai ne tādam speciālistam, kāds ir majors Pļesko. Ar speciāli sagatavotu īlenu viņš pārdūra plastmasu un, sasprindzinājis uzmanību, ar smaili sāka meklēt korpusa ieliecamo vietu.

Ir divas vērstās darbības fugasu modifikācijas: «FZN- 6R» iedarbojas no distances ar radiosignālu, bet «FZN- 6N» — ar tiešu uzspiešanu. To ražošana ir unificēta, un tikai montāžas shēma nosaka, kāds burts jānoliek marķēšanas zīmes beigās. Kapteinis Sideļnikovs ar diviem pār- slēgumiem mīnu «FZN-6R» bija pārveidojis par «FZN- 6N», bet Pļesko, protams, par to neko nezināja.

Gandrīz tūlīt viņš uztaustīja piespiežamo plāksnīti un, kā pienākas, nospieda to līdz knikšķim. Dobji nodārdēja sprādziens, likās, ka milzīgs akmens novēlies no kalna. Divi simti robotu šķembu, nepagūdamas izlidot vēdeklī, majoru Pļesko saplosīja driskās.

Kapteiņa Sideļņikova un Ļenočkas Derjuginas spīdoši veiktais darbs, ko vadīja ģenerālmajors Koržovs, ģenerālim Verļinovam izglāba dzīvību. Bet viņam uzglūnēja citas briesmas.

—  Aizlidosim uz Atēnām, es tevi iepazīstināšu ar draugiem, kā jau solīju, — Kristofors sacīja, uzmanīgi turēdams viesi aiz elkoņa, kad viņi devās uz helikopteru, kura spārni joprojām griezās.

—   Labprāt, — Verļinovs laipni atbildēja un gluži kā kaukāzietis pieklājīgi piebilda: — Tavi draugi ir ari mani draugi.

Vārdiem, pat vispatīkamākajiem, nav nekādas vērtības. Ar Kristoforu viss bija skaidrs, un viņa draugi Verļinovu itin nemaz neinteresēja, bet viņš zināja, ka Atēnās ir daudz vieglāk paslēpties nekā aizbēgt no sargiem un Mikonas salas.

—  Vai tu esi iegādājies citu helikopteru? — Verļinovs piepeši kļuva uzmanīgs.

Kristofors bezrūpīgi atmeta ar roku.

—   Es tos īrēju. Kāda mašīna viņiem brīva, tādu atsūta.

Atbilde nelikās ticama. Vēl jo neīstāks šķita balss

tembrs un intonācija, bet uzsvērtā bezrūpība nepārprotami maskēja iekšējo sasprindzinājumu. Turklāt helikopteram nebija pazīšanas zīmju…

Verļinovs apstājās.

—   Nezin kāpēc man reibst galva. Zini, es labāk palikšu mājās, pagulēšu. Bet ar draugiem tu mani iepazīstināsi citreiz.

Kristofors apjuka.

—  Ak tā… Bet mums jau norunāts… Varbūt iedzersi kādu tableti?

Viņš vairākas reizes paskatījās uz helikoptera pusi, it kā gaidītu atbalstu. Spārni beidzot apstājās, atvērās lūkas vāks, un četri spēcīgi puiši izlēca no kabīnes. Pietika

viņiem uzmest tikai skatienu, lai viss kļūtu skaidrs. > f >

—   Par cik tu mani pārdevi, draudziņ? — Verļinovs jautāja ar sasprindzinātu smaidu. — Vai patiešām ar manu daļu bija par maz? Varbūt tu domā, ka šāda nauda tev nesīs labumu?

Grigoriadis novērsa acis. Džentlmenim bija liels kauns.

—   Runa nav par naudu, — viņš neskanīgi atbildēja. — Mani uzkabināja uz āķa.

—   Kas? — Verļinovs ātri noprasīja. Viņam bija ļoti svarīgi to zināt. Kas viņu gaida — atklāta izmeklēšana un likumīga tiesas procedūra vai spīdzināšana pagrabā, «patiesības seruma» zirga deva un lode pakausī? — Kas, es tev jautāju?

Kristofors klusēja.

—   Grieķijas pretizlūkošana?

Kristofors gandrīz nemanāmi papurināja galvu.

—  Tātad amerikāņi! — Verļinovs pateica priekšā, saprazdams, ka viņu gaida otrs variants.

Jaunekļi tuvojās, veidodami ap viņu pusloku. Bēgšana nebija iespējama. Verļinovs iebāza roku kabatā un sataustīja rievoto naža spalu.

—   Bez muļķībām! — maza auguma cilvēks platiem pleciem un rētu uz vaiga angliski brīdināja un, atplājis ādas jakas malu, parādīja aiz jostas aizbāztu pistoli.

Tātad šis būs pirmais.

—  Visiem palikt uz vietas, policija! — aizmugurē negaidīti noskanēja pavēle. Andreass ar diviem inspektoriem pārkāpa pār aizžogojumu un paguva ierasties īstā brīdī. Rokās viņi turēja uzvilktas «berreti» pistoles un bija ļoti kareivīgi noskaņoti.

—   Nolieciet ieročus, mēs esam no pretizlūkošanas! — Krauķis izsauca šādam gadījumam sagatavotu frāzi. Tai nav nekādas vērtības, jo nav dokumentāri pamatota, taču pirmajā brīdī tā var radīt apjukumu un izsist no sliedēm.

Šajā situācijā Krauķis bija precīzi trāpījis mērķī.

«Viņi nolēmuši iztikt saviem spēkiem un operāciju paturēt savos rāmjos,» Andreass nodomāja. «Bet mēs esam pataisīti par pilnīgiem muļķiem.»

Iebāzis pistoli makstī, viņš grasījās pamest notikuma vietu, lai Vlaka kolēģi vieni paši novadītu šo spēli līdz galam. Bet abi policisti, kas neko nezināja par izlūkdienesta līdzdalību, reaģēja tā, kā pienākas.

—   Ne no vietas! Kas ir vecākais? Uzrādīt dokumentus!

Deviņu milimetru «berreti» melnie redzokļi modri uzraudzīja visu kvartetu.

— Lūdzu, skatieties… — Krauķis atbildēja demonstratīvā mierā un iebāza roku iekškabatā.

Tikai detektīvfilmu varoņi, parakņājušies pa azoti, zibenīgā ātrumā izrauj pistoli un nošauj pretiniekus. Reālajā dzīvē tā nenotiek, jo nav iespējams vienā sekundes ceturtdaļā atbrīvot ieroci no maksts, turklāt pat pilnīgi nepieredzējis cilvēks var noprast, vai no apģērba velk ārā gandrīz kilogramu smagu metāla priekšmetu vai pavisam vieglu plastmasas apvalkā ieliktu apliecību. Un vēl: pārbaudāmais, pret kum pavērsti ieroču stobri, nekad nespēj aizsteigties priekšā pārbaudītāju šāvieniem. Profesionāļi to labi zina, un Krauķis nedomāja ķerties pie riskantiem trikiem. Viņš rāmi izvilka kādu dokumentu un, pavirši saņēmis to starp diviem pirkstiem, pacēla sejas augstumā, it kā piedāvādams ar to iepazīties visiem, kas vēlas.

Pēc vispār pieņemtā noteikuma grupas biedrs, kas nokļuvis stingrā uzraudzībā, visu uzmanību pievērš sev, bet rīkoties sāk tas, kam ir brīvas rokas. Pašreiz visizdevīgākā pozīcijā bija straujais un izveicīgais Zutis: viņš stāvēja malā, bet policisti, pilnīgi pievērsušies Krauķim, uz viņu netēmēja. Zutis sāka rīkoties tikpat veikli un precīzi kā treniņos.

Viens! Zutis palēca pa kreisi, viegli nokrita uz sāna un, atmuguriski kūleņodams, ievēlās kailos rožu krūmos. Divi! Gulēdams uz kreisā sāna, viņš strauji norāva siksnu, kas bija apņemta ap kaklu un labo plecu, un no jakas iekšpuses izvilka divdesmit deviņu centimetru lož- metējpistoli «sthirc». Trīs! Noņēmis drošinātāju, viņš pie- plaka pie ieroča un sāka tēmēt.

Policisti pajuka uz visām pusēm. Pēc brītiņa viņi gan atguvās, bet, ja iniciatīva zaudēta, rīcība reti kad ir efektīva.

Bac! No «berreti» izšautā lode nošvīkstēja pa betonu un svelpdama uzskrēja pelēkajās, mākoņainajās debesīs. Bac! Otra lode pa pieskari trāpīja Zutim gūžā.

Krauķis nometa kartona kartīti, strauji sakampa aiz kakla blakus stāvošo Kristoforu un, slēpdamies aiz viņa, pacēla ieroci pret Jordanidi. Divi pārējie grupas locekli, zemu saliekušies, satvēra apgrieztas divstobrenes. Verinovs izvilka no kabatas roku ar plaukstā satvertu nazi un spēcīgi to pavicināja gaisā — inerces asmens atbrīvojās un nostājās kaujas gatavībā.

Trah-trah-trah! — skubīgi notarkšķēja ložmetējpistole. Tra-trah-trah!

Policists, kas bija ievainojis Zuti, saņēma locies lielā un gurnā, viņš noslīga zemē, bet nepārtrauca šaut uz automātistu. Viņa pārinieks, nostājies Vivera pozīcijā [24] , pavērsa skrejuguni pret teroristiem, kas rīkojās ar divstobrenēm. Ar ceturto šāvienu viņš vienam trāpīja galvā, ar septīto — ievainoja vēderā otru. Andreass stāvēja kā sastindzis. Viņš bija pārliecināts, ka kolēģi apšaudās ar īstiem pretizlūkiem. «Mēs esam piespēlēti! Mēs esam piespēlēti!» galvā pulsēja neatvairāma doma. Zutis izšāva. Šai mirklī Kristofors sarāvās, mēģinādams atbrīvoties, un lode aizlidoja pāris desmit centimetru no Jordanida sejas. Tā viņu izsita no transa. Kad uz tevi šauj, tu nedrīksti prātot, tev jāšauj pretī! Visa skaidrošanās būs pēc tam, turklāt tikai tādā gadījumā, ja tu paliksi dzīvs. Bet, stiepdams roku pie maksts, Jordanidis atskārta, ka nepagūs izņemt ieroci, ka vinu var glābt tikai brīnums, jo cilvēks ar rētu, atgrūdis ķīlnieku, sāka tēmēt abām rokām, un viņam likās, ka pretinieka ieroča stobrs kļuvis tik liels kā dzelzceļa tunelis, — tā bija droša zīme, ka tas nekļūdīsies.

Nākamajā mirklī tunelis atkal sašaurinājās līdz deviņu milimetru atverei un izspļāva uguni nenosakāmā virzienā, bet cilvēks ar rētu izlaida ieroci no rokām un saļima uz betona. Andreass palika dzīvs bez brīnuma iejaukšanās, protams, ja par brīnumu neuzskata nazi, ko Verļinovs iedūra Zutim vēderā.

Trah-trah-trah! — atkal notarkšķēja ložmetējpistole. Policists, kas bija nolaidis no kājām divus uzbrucējus, ievaidējās un nokrita uz acīm, bet viņa ievainotajam kolēģim magazīna bija tukša… Verļinovs pieliecās, paķēra Krauķa pistoli un aktīvi iesaistījās spēlē.

Bac! Bac! Lodes izšķārdīja puķu dobi, aiz kuras gulēja automātists, un piepūta viņam acis pilnas ar smiltīm.

Dzīvība ir dārgāka par īslaicīgu redzes zudumu, un šāvieni, kaut arī juceklīgi, mazina pretinieka aktivitāti, bet Zutis to bija aizmirsis. Viņa ierocis apklusa.

Pieskrējis pie Zuša, kas berzēja acis, Verļinovs no visa spēka viņam iespēra ar kāju. Tas ieurkšķējās un nokrita augšpēdu. Aizmetis ložmetējpistoli tālāk nost, Verļinovs pavērās apkārt. Viens bandīts nogalināts, viens apklusināts, divi smagi ievainoti. Helikopters bija atrāvies no zemes un strauji cēlās gaisā. Kristofors bija nozudis. Gara auguma policists lika žņaugus uz kolēģa savainotajām kājām. Trešais policists neizrādīja dzīvības zīmes.

Visa šī jucekļa vidū ar pistoli' rokā stāvēja valstī nelegāli iekļuvušais augstākās kategorijas noslēpumu glabātājs — krievu Valsts drošības komitejas ģenerālis Verļinovs, kam kabatā bija viltota ASV pilsoņa pase, kas bija izsniegta Robertam Kordeilam, kuru Grieķijas policija meklēja par slepkavību un kurš nupat bija izdarījis vairākus pretlikumīgus aktus.

Pabeidzis aprūpēt kolēģi, garais policists pielika pie lūpām rāciju, acīmredzot izsauca palīgspēkus. Vajadzēja steigties.

Vairākas reizes paklabinājis aizslēgu, Verļinovs izmeta aptverē palikušās patronas, notīrīja spalu un ieroci ielika Krauķa rokā. Pēc tam viņš pacēla asiņaino nazi, noslaucīja iespējamos nospiedumus un nolika to blakus nogalinātajam uzbrucējam. Kriminālistiem nu būs galvas lauzīšana! Bet tā ir viņu darīšana, Verļinovam-Kordeilam ir pietiekami daudz savu problēmu…

— Es padodos Grieķijas policijai, — viņš sacīja, piegājis pie Jordanida. — Pieprasu atklātu un likumīgu izmeklēšanu!

Andreass nepārvaldīja angļu valodu, tomēr saprata Verļinova vārdu jēgu un papurināja galvu. Viņš negrasījās arestēt cilvēku, kas bija izglābis dzīvību viņam un viņa pāriniekam. Inspektors tikko bija nodevis iecirknim ziņojumu par nepazīstamu cilvēku uzbrukumu, apšaudīšanos un zaudējumiem, kā arī pieprasījis medicīnisku palīdzību. Viņa ziņojums atbilda īstenībai visos sīkumos, ja neņem vērā piebildi, ka arestējamā persona aizbēgusi un viņš uzsācis tās meklēšanu.

— Es jūs negribu arestēt, — viņš rāmā balsī sacīja. — Vai jums ir zināma vieta, kur paslēpties?

Verļinovs izpleta rokas. Tad Jordanidis pamāja uz jūru. Pēc neilga laiciņa policijas kuteris aizveda inspektoru Jordanidi un vina glābēju Tinas salas virzienā.

«Interesanti, kur palicis Vlaks?» Andreass prātoja. «Kāpēc viņš neiejaucās un ļāva mums aiziet?»

Pa to laiku pretizlūks Vlaks kopā ar trim kolēģiem apskatīja nepazīstamu līķi. Acīmredzot šis cilvēks gājis bojā no paša uzstādītas mīnas. Kad viņi beidza kārtot notikuma dokumentāciju, kuteris jau tuvojās norādītajai vietai. Migla Tīnā bija izklīdusi, viļņos vēl aizvien līgojās Grieķijas jūras kara flotes palīgkuģis, Bulgārijas «Solnečnij bereg» un netīri pelēkā privātā laiva. Visapkārt valdīja ikdienišķs miers un klusums, lai gan kuģu ļaudis bija pārņēmis ārkārtīgs satraukums un zem ūdens risinājās patiešām dramatiski notikumi.

* * *

Netīri pelēkā laiva bija aprīkota zemūdens darbiem, Ciklops to bija noīrējis kopā ar ekipāžu. Pats Džuzepe karājās starp laivu un jūras dibenu, trose, kas slīdēja pār celtņa siju, laida viņu dzelmē ar sešu metru ātrumu minūtē. Ciklopa varenais augums bija ietērpts cietā dziļūdens skafandrā, kas gan bija bezdievīgi novecojis, tomēr vēl pietiekami drošs. Biezā, monolītā cilindra lejgalā rēgojās divi tievāki cilindri ar šarniriem un smagām kurpēm apakšā. «Piedurknes» izskatījās līdzīgas, tikai beidzās ar spīļveidīgiem manipulatoriem un bija pa pusei saliektas, tāpēc tajās tirpa rokas. Protams, rokas varēja ievilkt skafandrā, bet tas bija šaurs un Džuzepe nevēlējās sev radīt liekas neērtības.

Viņš jau sen nebija iegremdējies lielā dziļumā, tāpēc tagad izjuta zināmu diskomfortu. Zem vairākām vilnas veļas kārtām ķermenis bija sasvīdis un āda kņudēja, pa lūkas vītnēm spraucās iekšā auksti pilieni, un tie radīja baiļu sajūtu, kas ūdenslīdējam kategoriski nav pieļaujama.

Gribēdams tikt no tās vaļā, Džuzepe sāka skatīties iluminatoros, kas bija izgatavoti no bieza kvarca stikla. Skafandram bija pieci iluminatori — četri galvas augstumā deva iespēju novērot gandrīz visu apkārtni, bet tajos nekas nebija redzams, jo visapkārt valdīja melna tumsa. Piektais atradās augšējā pussfērā gandrīz lūkas vidū. Tajā bija jaušama vāja, izkliedēta virsmas gaismiņa.

«Šiem grieķiem ir blēžu purni,» Džuzepe nodomāja. «Kaut tikai neizstrādātu kādu nelietību…» Un tūlīt sevi nomierināja: «Bet ko gan viņi var? Instrumentu kastītē neielūkojās, sprādziena pēdas diezin vai parādīsies virspusē… Un ne jau pirmo reizi viņiem nācies izpildīt šaubīgus pasūtījumus. Ja būtu izpļāpājušies, sen jau būtu atdoti ziVīm par barību.»

—   Ei, Džuzepe, kā tu tur jūties? — atskanēja balss

no neliela skaļruņa. Mātes valoda vina ausīs vienmēr > > >

skanēja kā mūzika, bet šajā brīdī, pārtraukdama absolūto klusumu, tā lika nodrebēt.

—  Viss kārtībā, Mario! Pielūko augšu!

Katram gadījumam Ciklops bija nodrošinājies un paņēmis līdzi uzticamu novadnieku. Ja būs kas nelabs, Mario tiks galā ar abiem grieķiem.

Dziļuma mērītāja spīdošā skala, kas stāvēja acu priekšā, rādīja simt astoņdesmit metrus. Tagad arī augšējā iluminatorā, tāpat kā pārējos, bija melna tumsa. Cilindrs bija atdzisis, iekšējā siena pārklājās ar kondensāta pilieniem, dzelmes aukstums līda cauri gumijas kombinezonam un diviem pāriem siltas apakšveļas. Briesmīgā spiediena ietekmē krikšķēja iluminatoru kvarca stikli. Arī gaisa maisījums pa stiegrotu šļūteni tika padots ar palielinātu spiedienu, tādēļ Ciklopam aizkrita ausis.

—   Līdz dibenam divdesmit metru, — ūdenslīdējs dobji pavēstīja, un nolaišanās kļuva lēnāka. Ja ātrumu nesamazinātu, pustonnu smagā skafandra saskaršanās ar grunti būtu bīstama.

Pakustinājis pirkstu kreisajā «piedurknē», Džuzepe ieslēdza vērstas darbības radioaparātu, un tas tūdaļ uztvēra radiobākas signālu: pip, pip, pip… Viņam bija veicies, parasti objekts jāmeklē diezgan ilgi.

Kustība kļuva vēl lēnāka, un smagās kurpes viegli pieskārās dibenam.

«Malači, prot savu darbu,» Ciklops domās uzslavēja grieķus, kas grieza vinču, un ieslēdza prožektoru. Mūžīgās nakts blīvā tumsa aprija spilgto staru kūli: klints radzi, kas rēgojās pāris metru tālāk, apspīdēja tikai vārgs, izplūdis dzeltenīgas gaismas plankums.

— Palaid mazliet vaļīgāk! — ūdenslīdējs koriģēja un, lēni pacēlis kāju, paspēra pirmo soli.

Dzelmē ir citāda mēru un jēdzienu izpratne: tas, kas parastos apstākļos ir viegla pastaiga, šeit pārvēršas par mokošu ceļojumu. Ciklops varētu noiet tikai četrdesmit metrus, tālāk viņu nelaistu trose un šļūtene, ar kurām viņš bija saistīts. Tad uzdevums sarežģītos: būtu vajadzīga juveliera precizitāte, lai, pārvietojot laivu, nepārtrūktu divi simti metru garais komunikāciju kūlis un nesabojātos gaisa pievads…

Ciklops fiziski bija ļoti spēcīgs cilvēks, bet virzījās uz priekšu tikai ar lielām grūtībām. Lai gaisa pilnais cilindrs nesagultos uz sāna un ūdenslīdēju neapgāztu ar galvu uz leju, katras kurpes svina zole bija četrdesmit kilogramu smaga. Kāju locītavu viras bija ļoti stingras, skafandram visapkārt gulēja melna, milzīgi liela spiediena sapresēta ūdens masa… Katrs solis prasīja ārkārtīgu piepūli. Mehāniski darīdams vienu un to pašu monotono darbu, kas prasīja vienas un tās pašas kustības, viņš atkal sasvīda un zaudēja apjēgu par laiku un noietā ceļa posma garumu. Atraut kurpi no grunts, iztaisnot viru, pārvarēt blīvās ūdens sienas pretestību, nolikt kurpi, pacelt otru kurpi… Labi vēl, ka dibens bija gluds un izdevās ieturēt pareizu kursu…

Pip-pip-pip-pip… Signāli kļuva it kā stiprāki, un beidzot vārgais, dzeltenais gaismas plankums mūžīgajā tumsā uztaustīja dzelmei nepiederošu priekšmetu — uz sāniem sasvērušos miniatūru diversijas zemūdeni. Viņš domās atkal uzslavēja grieķus: nolaišanās bija veikta ar snaipera precizitāti. Prožektors apgaismoja zemūdenes korpusa plūdlīnijas, atvērto slūžu lūku. Bet tas Džuzepi itin nemaz neinteresēja.

Priekšā jostas augstumā pie skafandra piemontēta instrumentu kastīte. Veikli rīkodamies ar manipulatoriem, Ciklops to atvēra, izņēma nelielu, bet smagu dziļūdens magnētiskās mīnas cilindru, ko pielika pie metāla. Atlika vēl viena kustība, bet, lai to izdarītu, vajadzēja manipulatora pirkstu iedurt četrstūrainā tapas atverē. Speciāli šādam gadījumam atvere bija izveidota četras reizes lielāka nekā parasti, diemžēl uzdevums no tā nekļuva diezin cik vieglāks. Kaut arī visapkārt valdīja aukstums, Džuzepe bija pilnīgi nosvīdis, kamēr panāca savu.

—   Celiet augšā, pacelšanās! — viņš apspiestā balsī pavēstīja un atvilka elpu. No noguruma un sasprindzinājuma rokas un kājas trīcēja un sirds strauji dauzījās. Pēkšņi viņš ieraudzīja dzeltenu gaismas plankumu. Tas kustējās! Čiklops neapzināti izslēdza savu prožektoru. Aiz pirmā bija nojaušami vēl daži gaismas plankumi.

—  Celiet straujāk, lai velns jūs rautu! — viņš izsaucās, pazeminājis balsi.

Trose viņu vilka atpakaļ un augšup. Tapa viegli izspruka no korpusa un palika karājamies uz manipulatora, bet Ciklops par to nelikās zinis. Viņš cieši vēroja prožektoru ugunis. Trīs vai četri ūdenslīdēji tuvojās mīnētajai zemūdenei. Pēc trīsdesmit minūtēm būs sprādziens. Pat tacl, ja pacelšana notiks palēninātā gaitā, kā to prasa dekompresijas noteikumi, viņš jau būs pusceļā. Bet… Ja divsimt metru dziļumā pie viena objekta satiekas cilvēki, kas cits par citu nekā nezina, tas nozīmē, ka viņi pārstāv konkurējošas puses. Tātad notiek kāda liela spēle. Šādā spēlē visļaunāk klājas bandiniekiem — izpildītājiem. It īpaši tiem, kas izpilda aktīvas, riskantas akcijas… Liekas, šis nelietis Kristofors viņu ievilinājis nelāgā notikumā un piedzīvojumi nebeigsies reizē ar izniršanu no dzelmes.

Trose notrīcēja un pacelšanās apstājās. Džuzepe bezpalīdzīgi palika karājamies, griezdamies ap asi brīžiem uz vienu, brīžiem uz otru pusi.

—   Kas par lietu? — viņš uzkliedza un nu jau pilnā balsī. — Kāpēc apstājāties?

Radioskaļrunis iekrekšķējās.

—   Mums radušās problēmas, Džuzepe, — atskanēja Mario balss. Bija jūtams, ka novadnieks ir samulsis. — Ļoti nopietnas problēmas…

Grieķijas jūras kara flotes palīgkuģis bija iekļauts amerikāņu operācijā, kuras uzdevums bija krievu diversijas zemūdenes izcelšana, tāpēc uz tā klāja pretizlūku bija tikpat daudz, cik ekipāžas locekļu. Starp tiem bija ari divi amerikāņi, kuru apģērbs, manieres un runas veids neko neliecināja par viņu nacionālo un profesionālo piederību. Ūdenslīdēja laiva un bulgāru pētniecības kuģis, kas atradās speciālo darbu veikšanas rajonā, tūlīt nopietni piesaistīja viņu uzmanību. Vispirms amerikāņi krastam pieprasīja sīku informāciju par šiem peldrīkiem, pēc tam akvalangisti vinu uzdevumā apsekoja kuģa «Solnečnij bereg» dibenu, kā ari gaisa vadu un elektrokabeļus, ko jūrā bija iegremdējusi pelēkā laiva. Slēdziens bija vienprātīgs: abi objekti veic dziļūdens darbus. Tas bija pietiekami, lai iejauktos un pārtrauktu šādu rīcību.

Signālmatrozis ar jūras ābeces palīdzību abiem kapteiņiem pārraidīja prasību: «Pārtraukt visus ūdenslīdēju darbus, pieņemt laivu ar pārbaudes komandu.»

Pēc piecām minūtēm pa satelītsakariem no «Solnečnij bereg» tika noraidīta steidzama šifrēta telegramma:

«JVs 004 E.

Pilnīgi slepeni.

Centrs.

Operācijas veikšanas gaitā saņemta Grieķijas varas iestāžu prasība par kuģa pārbaudīšanu. Mēģinājumi saistīties ar akvalangistu grupu beigušies neveiksmīgi: ekipāža jau atstājusi zvanu. Gaidu nākamās instrukcijas.

Steidzamai šifrētai telegrammai atbilde jāsniedz divdesmit minūšu laikā un par to jāziņo resora vadītājam jebkurā diennakts stundā. Federālā pretizlūkošanas dienesta šifrēšanas nodaļa uz veidlapas atzīmēja pieņemšanas laiku: «11.48», bet vienpadsmitos piecdesmit divās dokuments jau gulēja uz direktora galda. Stepaškins uzrakstīja rezolūciju: «Operācijas organizētājam b. Dronovam. Tā kā Federālā pretizlūkošanas dienesta vadībai šajā jautā- ļumā nav informācijas, lūdzu dot atbildi un nodrošināt uzdevuma sekmīgu izpildīšanu.» Viņš rakstīja ar kapilāru pildspalvu kaligrāfiskiem burtiem, tādēļ ar melnu tinti uzrakstītie vārdi uz biezā, matētā papīra izskatījās ļoti glīti. Arī rezolūcijas saturs bija nevainojams. Lai šis nadzīgais pulkvedis lauza galvu kopā ar savu viszinīgo aizbildni, atbildība pilnībā gulstas uz viņiem.

Vienpadsmitos piecdesmit sešās Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes tiešais fakss pieņēma šifrētu telegrammu ar Federālā pretizlūkošanas dienesta direktora rezolūciju, no vienpadsmitiem piecdesmit astoņām līdz divpadsmitiem nulle vienai pulkvedis Dronovs kā apdullis blenza tekstā, saprazdams, ka iekritis tādos slazdos, no kuriem ārā netiks. Divpadsmitos nulle trijās viņš dabūja savienojumu ar Koržovu.

— Ko tad tu no manis gaidi? — prezidenta galvenais miesassargs nīgri atsaucās. — Vai man tavā vietā jāplāno operācijas un jākomandē tavi cilvēki? Tu patiešām neesi nekam derīgs, pat sliktāk, nekā biju domājis.

Divpadsmitos nulle piecās Dronovs vēl nezināja, ko darīt. Bet vienu gan viņš skaidri zināja: ja tiks pārkāpts atbildei noteiktais laiks, viņš nekavējoties tiks atcelts no amata un atvaļināts no dienesta bez pensijas un privilēģijām. Bet vina rīcībā vēl bija tikai trīs minūtes.

Pašsaglabāšanās instinkts nodiktēja diplomātisku tekstu, pie kura nevarēja piesieties: «Lai novērstu operācijas atšifrēšanu un starptautisku skandālu, nekavējoties atstāt Grieķijas teritoriālos ūdeņus.»

Divpadsmitos nulle septiņās Dronova atbildi saņēma Federālā pretizlūkošanas dienesta šifrēšanas nodaļa, bet divpadsmitos nulle deviņās, tātad ar minūtes novēlošanos, telegramma tika noraidīta «četri simti divdesmit astotajam». Lai noslēptu pārkāpumu, dežurējošais operators žurnālā ierakstīja vajadzīgo laiku: divpadsmit nulle astoņi.

Pazīšanās numurs «428» bija piešķirts speciālās bāzes komandierim, kas maskētā pētniecības kuģa «Solnečnij bereg» oficiālajā štata sarakstā bija reģistrēts kā parasts ekspedīcijas vecākais zinātniskais līdzstrādnieks. Iepazinies ar Centra rīkojumu, četri simti divdesmit astotais izlamājās necenzētiem vārdiem. Lai «nekavējoties atstātu

Grieķijas teritoriālos ūdeņus», vajadzēja pārcirst tauvu un ūdenslīdēju zvanu kopā ar trim akvalangistiem pamest Egejas jūras dibenā. Bet telegrammā par to nebija ne vārda. Ja sagaidītu akvalangistus un, ievērojot dekompre- sijas noteikumus, uzceltu viņus uz kuģa, būtu vajadzīgas vismaz pusotras stundas. 6et šajā konkrētajā situācijā tik ilga aizkavēšanās beigtos ar «operācijas atšifrēšanu un starptautisku skandālu». Kā gan lai izpilda šo Centra uzdoto tikpat kā neizpildāmo uzdevumu!

«Četri simti divdesmit astotajam» bija četrdesmit de- viņarpus gadu. Tiņam līdz kaklam bija apriebies ciparu pseidonīms un konspiratīvais bulgāru vārds, apriebušās jūras, okeāni, svešas ostas, kurās pastāvīgi uzglūn briesmas, un nesakārtotā dzīve, viņam bija pretīgas operācijas, kas k]uva aizvien nemākulīgākas un paviršākas, un vinu ļoti nomāca drūmās nākotnes izredzes. Viņam bija pulkveža dienesta pakāpe, tātad pēc sešiem mēnešiem viņš varētu aiziet pensijā un līdz mūža galam saņemt sešsimt tūkstošus pilnvērtīgu Krievijas rubļu, kas ir mazliet vairāk par simt ASV dolāriem. Stividors [25] pirejas ostā nopelna sešus simtus. Tiesa gan, «četri simti divdesmit astotajam» būs jādzīvo nevis Pirejā vai Atēnās, bet gan Maskavā, kur pieklājīga, taču ne elites prostitūta par seansu ņem simt piecdesmit baksu, bet vakariņas privātā restorānā izmaksā divus simtus. Protams, viņš negrasījās izmantot pērkamu ielasmeitu pakalpojumus vai staigāt pa krogiem, tomēr pēc šiem rādītājiem nebija grūti noteikti viņam pieejamo dzīves līmeni.

Jā gan, kāds bijušais darbabiedrs, kas pagājušajā gadā bija aizgājis pensijā, viņam piedāvāja interesantu darbalauku. Viņš bija apmeties Tuapsē un nodarbojās ar nogrimušu kuģu, baržu, kuteru un lidmašīnu meklēšanu. Uzņēmums deva krietnus ienākumus, un tam bija vajadzīgi Kvalificēti speciālisti. «Četri simti divdesmit astotajam» šāda nodarbošanās bija pa prātam, turklāt visus divdesmit septiņus dienesta gadus viņš faktiski tieši to bija darījis, tikai ar spiegošanas ievirzi.

Principā viņš bija piekritis, un vecais paziņa viņa vajadzībām jau bija noskatījis nelielu namiņu krastmalā, kā ari izraudzījis pirmo darba objektu — kara laikā nogrimušu transporta kuģi ar vara kravu. Dzīvē bija radies vilinošs mērķis, bet jūras dzelmju bagātības viņu nekad nesagaidīs, ja viņam par spiegošanu piespriedīs piecpadsmit gadus…

«Četri simti divdesmit astotais» sadedzināja šifrēto telegrammu un pelnus iemeta iluminatorā. Diemžēl likvidēt visus ar kuģa izlūkdarbību saistītos pierādījumus nav nemaz tik viegli: kuģis kā bāztin piebāzts ar speciālu aprīkojumu un specifisku aparatūru. Bet viņam uzdots novērst atšifrēšanu un skandālu…

Bāzes komandieris nopūtās. Gribot negribot ar maksimālu precizitāti būs jāizpilda Maskavas norādījumi. Pa iekšējo telefonu viņš savienojās ar kapteini.

—   Pacelt zvanu!

Kapteinis apmulsa.

—   Mēs vēl neesam saņēmuši signālu par atgriešanos…

—  Pacelt zvanu! — «četri simti divdesmit astotais» stingrā balsī atkārtoja.

—   Klausos! — kapteinis pēc brīža atsaucās. Un tūlīt jautāja: — Kāds ir pacelšanās ātrums?

—   Maksimālais pēc tehniskām iespējām.

—   Bet dekompresijas noteikumi…

—  Vai jums ausis aizkritušas? — komandieris pacēla balsi. — Es teicu — maksimāli iespējamais!

* * *

Izejas slūžas bija zvana apakšējā daļā, trim cilvēkiem tajās nebija vietas, tāpēc Jeremejevs palika ārā un gaidīja, kad Jeršovs un Kisļakovs būs iegājuši zvanā. Skafandru nevarēja uzģērbt bez citu palīdzības, tāpēc viņš stāvēja pilnā dziļūdens ekipējumā, izlietoja dzīvības nodrošināšanas sistēmas resursus un stipri svīda. Tas viss kaitināja, lai gan leitnants saprata, ka grēks sūdzēties, jo ar pašmāju skafandru «SPRG-3M»* vispār nav iespējams uz sauszemes nostāvēt: smagā tērauda muca nogāzis no kājām jebkuru spēkavīru. Viņu rīcībā bija pietiekami viegli un autonomi amerikāņu ražojuma ļoti slepena modeļa skafandri, kas nezināmā veidā bija iegūti ar arējās izlūkošanas dienesta nelegālu starpniecību. Bet arī šim jaunākā modeļa skafandram nebija ārējo mikrofonu, tāpēc Jeremejevs nedzirdēja izmisīgos zvanus, kas aicināja uzņemt sakarus ar bāzes kuģi.

Sagaidījis zaļās spuldzītes iedegšanos, leitnants atvēra lūku, iegāja mitrajā slūžu kamerā un ielaida ūdeni. Pēc dažām minūtēm viņš viegli noplanēja lejā, pievienodamies biedriem. Trīs prožektori sastājās cits pie cita, jo sarunāšanās ierīce darbojās tikai pusotra metra rādiusā.

—   Peilējums kārtībā, — Jeršovs sacīja un ar roku norādīja virzienu. — Bet es nevaru saprast, kas notiek, dzirdami dubultsignāli, it kā darbotos divas radiobākas.

—   Noskaidrosim, — Jeremejevs atbildēja enerģiskā balsī. — Kisļakovs lai paliek šeit nodrošinājumam, bet mēs abi iesim uz objektu.

Prožektori pašķīrās. Viens gaismas aplis palika stāvam, divi lēni, it kā taustīdamies pa grūti saredzamu ceļu, virzījās uz priekšu. Jeremejevs uztvēra radiopeilējumu: pip-pip-pip, pip-bi, pip-bi-pip-bi-pip-bi… Vai signāls atbalsojas? Varbūt patiešām darbojas divas radiobākas?

Aiz gājējiem vilkās stipras neilona virves, kuras Kisļakovs pamazām ritināja vaļā. Viņi nebija paguvuši noiet ne piecus metrus, kad virves konvulsīvi sarāvās. Ūdenslīdēji pagriezās tik ātri, cik atļāva ūdens blīvums un skafandra manevrēšanas iespējas. Kisļakova prožektors bija pavērsts augšup, un tā blāvajā, dzeltenīgajā gaismā viņi ieraudzīja, ka zvans viņus pamet.

—  Atpakaļ! Ko jūs darāt, nolādētie, atpakaļ! — Jeremejevs kliedza dzīvnieciskās šausmās, taču neviena skaņa neizkļuva no skafandra un nepārtrauca dzelmes mūžīgo klusumu.

Zvans pazuda no redzamības zonas. Daudz pieredzē-

*«SPRG-3M» — ūdenslīdēja skafandra tiešais — modernizētais modelis.

jušie akvalangisti sastinga kā sālsstabi ar gaisā paceltām rokām un kliedzienā pavērtām mutēm. Viņi bija nolemti nāvei. Skafandra resursu pietiek trim stundām. No ūdens virsas viņus šķīra divi simti metru. Divi simti metru ir trīs minūšu gājiens pa asfaltu, piecu minūšu gājiens pa grambainu lauku ceļu, piecpadsmit — pa stāvu kalnu taciņu un piecu stundu kāpiens augšup pa vertikālu klints sienu, bet pa ūdens slāni šāds attālums nav pārvarams.

Instinkta dzīti, trīs cilvēki sagāja kopā un apkampās, piekļāvuši ķiveri pie ķiveres. Trīs biolauki apvienojās, radot zināmu mierinājumu. Šajā svešās, naidīgās pasaules necaurredzamajā tumsā pašreiz viņi cits citam bija tuvāki nekā dvīņubrāļi mātes miesās. Viņi neizdvesa ne vārda un nedomāja par to, kas noticis, jo tam nebija nekādas nozīmes. Bet viņiem bija milzīga dzīves, darba un zemūdens cīņu pieredze, un viņi šobrīd mēģināja likt to lietā, lai glābtu dzīvību.

Parastajā skafandrā var pārtraukt gaisa izplūšanu, tad skafandrs uzpūšas ka balons un izlido no dzelmes kā korķis. Bet… ar beigtu ūdenslīdēju, jo, spiedienam strauji mainoties, kas notiek pacelšanās laikā, asinīs rodas gāzes pūslīši un trombi, kuri pārplēš asinsvadus un audus. Autonomais skafandrs ar noslēgtu ciklu pat to neatļauj… Ja no kuģa nolaistu trosi un celtu viņus augšā, ieturot dekompresijas pauzes, vakarā viņi varētu izdzert pa litram šņabja un nosvinēt savu brīnumaino izglābšanos… Varētu ari no dzelmes ar pludiņu pacelt speciāli iezīmētu avārijas līni: viens mezgls — piecas minūtes atpūta, divi mezgli — desmit minūtes, trīs — piecpadsmit minūtes. Tā notiek iziešana no avarējušas zemūdenes… No zemūdenes! Zemūdene! Speciālajā zemūdenē droši vien ir glābšanas trose, varbūt tai nav divi simti metru, tas nekas, viņiem ir piecdesmit metru virve, ja tikai dabūtu trosi… Galvenais — nokļūt līdz dzīvajam līmenim, kur peld zivtiņas un iespīd saules gaisma… Trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit metri — militārajam akvalangistam tas nav nekāds lielais dziļums, tajā var atsprādzēt svina zoles, nomest aprīkojumu un — augšā! Lai pārplīst bungādiņas, lai asiņo deguns, tas viss ir nieks, pats svarīgākais — gaisma, gaiss, dzīvība!

—   Iesim pie objekta!

—   Pie objekta!

—   Pie objekta!

Visi trīs militārie akvalangisti to izdvesa reizē. Viņiem bija radusies cerība.

Vēlreiz noteicis radiopeilējumu, Jeremejevs pirmais uzsāka ceļu. Prožektora staru kūlis atdūrās pret šķērsli — pret klints radzi vai dūņu sanesumu. Vajadzēja to apiet, tādēļ viņi mainīja virzienu. Iešana bija samērā viegla, jo bija jāpārvar tikai atsperīgā ūdens siena. Skafandri ļāva brīvi kustēties, leitnants atcerējās, ka tie izgatavoti pēc kosmosa tehnoloģijas. Interesanti — kā tie dabūti? Par tādu darbu zēniem pienākas pateicība!

Radiobākas tonis tikko manāmi bija mainījies. Bi-bi- bi-bi… Tas, ko viņš pirmīt bija noturējis par radioatbalsi, tagad skanēja skaļi un skaidri, bet galvenais signāls bija pārvērties par vāju piebalsojumu: pip-pip-pip… Viņi pārvarēja dibena plaisu. Ar parasto, kaut arī dažādas modifikācijas dziļūdens skafandru tas nebūtu izdevies. Ceļojums jau bija ildzis divpadsmit minūtes, kad Jeršovs, pirmais ieraudzījis sarkanu un zaļu uguntiņu, paraustīja virvi, pievērsdams biedru uzmanību.

«Dīvaini,» Jeremejevs nodomāja. «Pa šo laiku akumulatoriem vajadzēja izlādēties… Hm, arī uguntiņu atstatums ir lielāks par «mazulītes» izmēriem.»

Tā bija nevis «mazulīte», bet īsta lieltonnāžas zemūdene. Pārlūkodami to pa sektoriem, viņi daudz ko atklāja. Jeremejevs uz novērošanas torņa ieraudzīja baltu piecstarainu zvaigzni baltā aplī — ASV jūras kara flotes pazīšanas zīmi. Kisļakovs priekšgalā izlasīja numuru «857» un kā kaujas un politiskās sagatavošanas teicamnieks, kas godprātīgi bija apguvis kursu «Iespējamo pretinieku jūras kara flotes», atcerējās, ka tas nozīmē Litlkrīkas bāzes pierakstu. Jeršovs zemūdenes pakaļgalā uzdūrās uz atvērtu izejas slūžu lūku.

Viņi satuvināja ķiveres, apspriedās. ASV militāro akvalangistu atbalsta zemūdene «Murena» neguļ uz grunts ar atvērtu lūku sava prieka pēc, acīmredzot tā iesaistīta speciālā operācijā un akvalangisti droši vien ir tepat tuvumā. Ja ņem vērā, ka reālajā dzīvē nejaušu sakritību ir gaužām maz, par deviņdesmit deviņiem procentiem var apgalvot, ka viņus interesē krievu speciālā zemūdene.

—  Varbūt piebiedrosimies viņiem? — Jeršovs iejautājās. — Mēs esam nokļuvuši nelaimē un varam rēķināties ar palīdzību…

—   Ka tikai mums nenogriež galvu, — Kisļakovs ļoti nopietni iebilda. — Ja tā ir slepena operācija un mēs to atklājam…

Cilvēks ir interesanta būtne. Kad aizgāja ūdenslīdēju zvans, kas viņus bija nolaidis jūras dibenā, viņi bija gatavi mesties kaut vai ellē, turpretim tagad, kad bija radušās reālas izredzes uz izglābšanos, viņi sāka prātot par labāku variantu.

—   Paskatīsimies, kas tā par zemūdeni. Varbūt iztiksim paši saviem spēkiem, — Jeremejevs izlēma un sāka meklēt otru radiopeilējumu.

* * *

—  Velns parāvis, kas jums tur par problēmām? — Džuzepe dusmīgi jautāja. Un atkārtoja: — Kādēļ pārtraucāt?

—  Militārie. Viņi tūlīt ieradīsies ar laivu, grib mūs pārbaudīt, — Mario atbildēja raižu pilnā balsī. — Pašreiz nedrīkst darīt to, kas tev bija uzdots. Nekādā ziņā nedrīkst!

—   Idiot, es jau esmu izdarījis! Atpakaļceļa nav! Šeit ir sveši cilvēki, vai saproti? Sveši akvalangisti! Ātrāk cel mani ārā!

—   Nekādā gadījumā nedrīkst, Džuzepe. Es neesmu idiots un zinu, ka citu cilvēku tur nevar būt. Saproti jel, nogrimušu mantu meklēšana vai arī kaut kas tamlīdzīgs, ko var izdomāt… Par nelikumīgu ieniršanu mēs tiksim cauri ar nelielu soda naudu vai arī pilnīgi sveikā… Zemūdenes uzspridzināšana ir pavisam kas cits. Tā ir diversija! Par to mūs iespundēs cietumā vismaz uz trīsdesmit gadiem.

—   No kura laika tu esi kļuvis tik gļēvs?

—   Es neesmu gļēvulis, Džuzepe, un tu to zini. Bet šajā brīdī mums nav citas izejas. Mēs nevaram nozust, paslēpties, izdzēst pēdas. Ja tu uzspridzināsi zemūdeni, mēs visu mūžu notupēsim aiz restēm. Es to negribu, vai tādēļ es esmu gļēvulis?

—  Cel augšā, man apnicis šeit karāties! Aprunāsimies pēc tam. Cel!

—   Grieķi atsakās tevi pacelt, iekām nebūs pārliecinājušies, ka viņiem nedraud nepatikšanas. Viņiem radušās ļaunas aizdomas. Starp mums runājot, ari viņiem draud tie paši trīsdesmit…

—  Velns tevi rāvis, piespied viņus! Tāpēc es tevi ņēmu līdzi!

—   Es nevaru viņus piespiest. Savu pistoli es jau iemetu jūrā. Turklāt arī es negribu iekulties nepatikšanās. Trīsdesmit gadi cietumā ir pamatīgas nepatikšanas, vai ne? Esi saprātīgs, Džuzepe! Mēs tūlīt tevi nolaidīsim atpakaļ, un tu visu izdarīsi tā, kā vajag…

Ciklops neganti lamājās mātes valodā, reizēm iesprauz- dams pa angļu, grieķu un krievu vārdam, bet Mario vairs neatbildēja. Trose sāka slīdēt lejup…

* * *

— Tas jāizdara ar viņējo rokām…

Astoņdesmit piektās skolas krievu valodas skolotāja septītajā B klasē vienmēr piekasījās Kolam Stepaškinam, un pašreiz viņa noteikti palabotu: jāsaka «viņu rokām». Bet šo skolotāju neviens neielaistu Drošības padomes sēdē, tāpēc bijušais neaptēstais skolnieks varēja runāt pēc savas patikas, it īpaši tāpēc, ka vairākums sēdes dalībnieku vāji orientējās gramatikā, jauca locījumu galotnes un neprata lietot uzsvarus. Avīžnieki publiski izpēra premjerministru, publicēdami astoņpadsmitgadīgā Vitjas Bogomazova gatavības apliecību, kurā nebija nevienas par trijnieku augstākas atzīmes. Faktiski gandrīz visi valdības locekļi bija «truļu bruņinieki», bet tas viņiem neliedza cienīt pašiem sevi un stingri turēt ministru portfeļus. Arī pats Prezidents nevarēja lepoties ar spožiem panākumiem zināšanu apgūšanā, tādēļ no sirds nopriecājās, kad Koržovs pavēstīja, ka viņa skolas sekmju atzīmes iznīcinātas, ievērojot visus konspirācijas noteikumus.

—   Ar pašu čečenu rokām, ar tiem, kas ir opozīcijā pašreizējam režīmam. Lai pie varas nāk Zavgajevs vai Avturhanovs, ar šiem vīriem mums nebūs problēmu. Bet viņiem jāpalīdz…

' — Ak tā! — Prezidents atsaucās un parauca uz augšu izspūrušo uzaci. — Kādā veidā jāpalīdz?

No malas likās, ka par iekšpolitikas koncepciju referē Federālā pretizlūkošanas dienesta vadītājs, bet īstenībā viņš tikai izklāstīja Kremļa kuluāros nobriedušo un paša Prezidenta jau atbalstīto ideju.

—   Mēs izveidojam tanku trieciengrupējumu, ieņemam Grozniju un prezidenta krēslā iesēdinām to, kas vajadzīgs, — Gontars atbildēja ar stingru pārliecību.

—   Domā, ka izdosies? — Saimnieks it kā šaubīdamies jautāja, lai gan arī šo plānu viņš jau bija akceptējis.

Aizsardzības ministrs likās mazliet aizvainots.

—   Biedri Prezident, es ieņemšu Grozniju divās stundās!

—   Labi, tad ir labi… — Prezidents atsaucās un labsirdīgi pamāja ar galvu. — Tikai nepieciešams noskaņot sabiedrisko domu. Viņi tur esot aplaupījuši kādu vilcienu? Pasakiet avīžniekiem, lai to apraksta.

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks gan nebija Drošības padomes loceklis, bet piedalījās visās apspriedēs un, kad uzskatīja par vajadzīgu, sniedza tuvākus paskaidrojumus.

—  Aplaupīti divi simti astoņdesmit pasažieru vilcieni un astoņi simti piecdesmit divi preču vilcieni. Zaudējumi četri simti miljardu. Četrdesmit cilvēki nogalināti, astoņdesmit ievainoti, izvarotas simt sešdesmit sievietes, astoņpadsmit vīrieši un pieci zēni.

—   Es esmu pret šādu faktu publicēšanu! — salēcās labdabīga izskata cilvēks ar neizteiksmīgu seju, kuru mazliet atdzīvināja brilles smalkā, zeltītā ietvarā. — Mums nav jāuzkurina nacionālisms, vispārinot atsevišķus faktus.

—  Avīžnieki tik un tā par to neko neraksta, — Stepaškins sacīja. — Mūsu preses centrs vairākkārt viņiem iedevis visus materiālus, bet avīzēs — ne vārda. Mūsu rīcībā ir ziņas, ka viņus uzpircis Tepkojevs ar saviem rokaspuišiem.

—   Nekādas «māsu rīcībā esošās ziņas» nevar uzskatīt par pietiekamu pamatu šādiem paziņojumiem, — sašutis sarunā atkal iejaucās labdabīgais cilvēks — Domes nacionālās politikas jautājumu komitejas priekšsēdētājs. — Mēs varam balstīties tikai uz tiesas spriedumu. Vai mūsu rīcībā ir šāds spriedums? Kaut viens?

Koržovs vēroja temperamentīgo domnieku ar aizturētu smīnu. Savu brīvo laiku šis deputāts bieži pavada Mūsas, vecākā, sabiedrībā, bet, ja to tagad metīsi viņam acīs, viņš tikpat dedzīgi no visas sirds sāks protestēt — sak, ar ko gribu, ar to draudzējos, bet jūs, nelieši, izspiegojat deputātus!

—   Labi, labi, — Prezidents joprojām labsirdīgi nomierināja kaislības. Šodien viņam bija labs garastāvoklis. — Tātad aizsardzības ministram uzdodam izstrādāt kara darbības plānu. Kas ir par to?

Par to nobalsoja gandrīz visi, atturējās vienīgi labdabīgais deputāts.

Gontars pamāja ar galvu, tā apliecinādams, ka pieņem tik augstas instances uzdevumu. Plāns viņam jau gatavs. Groznijas operācijai iedalīti sešdesmit jauni tanki «T-80». Bet ko šīs varenās mašīnas lai dara tik maznozīmīgā jampadracī? Tik vien tur tas darbs (piekasīgā Vera Iva- novna noteikti Serjožam būtu aizrādījusi: nevis «tas darbs», bet gan «tā darba») kā pilnā gaitā noiet sešdesmit kilometrus un pāris reižu izšaut ar lielgabalu. Ar savu uzdevumu pilnīgi var tikt galā norakstīšanai paredzētie vecie «T-72», tie tikai mazlietiņ jāpalabo. Tieši to pašreiz dara speciāli izveidotas remonta brigādes. Bet «T-80» aizies uz Tuvajiem Austrumiem pie drošiem un pārbaudītiem partneriem.

—   Bet Viktors Sergejevičs lai gatavo ekonomisko pamatojumu jauna naftas vada būvēšanai, — Prezidents turpināja.

—       Tas jau top, — premjers solīdi atbildēja. Lai nu kādas bija Viktora Bogomazova sekmes skolā un pēc tam institūtā, viņš tomēr vadīja Krievijas naftas rūpniecības koncernu, bet pēc iesēšanās valdības vadītāja krēslā—privatizēja visu naftas nozari. Zināmās aprindās viņš pašlaik tiek uzskatīts par Krievijas bagātāko cilvēku. —■ Galvenais uzdevums: mums visiem, v gan valdībai, gan Domei, stingri jāieņem sava pozīcija: Čečņa ir Krievijas teritorijas sastāvdaļa, un mūsu pienākums — nodrošināt tur konstitucionālu kārtību.

—  Bet kā ar rezerves variantu? Kā ar grieķu tankkuģiem un izkraušanu… kā to ostu sauc… — Prezidents aprāvās un sarauca pieri.

—  Aleksandrupole, — Voronkovs goddevīgi pateica priekšā. — Ārlietu ministrija izdarījusi visu nepieciešamo, no Grieķijas valdības saņemta principiāla piekrišana.

— Ja tikai nesabojāsies mūsu valstu attiecības, — Koržovs iespraucās ar repliku, ciešu skatienu vērdamies Ste- paškinā. Tas izlikās, ka nav pamanījis ne repjiku, ne skatienu.

* * *

Jordanidis aizveda Verļinovu uz Tinu un nometināja drošā vietā. Firss Antonionis ļoti labprāt izpildīja kuratora lūgumu un ierādīja viesim labāko istabu savā mājā, kas par trūcību nudien nevarēja žēloties. Viņš bija laipns un viesmīlīgs, pacienāja ar garšīgām pusdienām un labu vīnu un, piedāvādams viesim pilnīgu rīcības brīvību, aizbrauca it kā kārtot neatliekamas darīšanas. Mājās palika tikai gados jauna saimniecības vadītāja, citu kalpotāju Firsam nebija, tāpēc brīvība patiešām bija pilnīga. Pēc pārdzīvotā sasprindzinājuma gribējās atpūsties un atslābināties, bet Verļinovs nekad nemēdza atstāt lietas pašplūsmei un nekad savu likteni neuzticēja nepazīstamiem cilvēkiem. Atpūtas laiks vēl nebija pienācis. Ja rīkoties, tad jārīkojas tūlīt, kad no vieniem tīkliem izdevies tikt ārā, bet -nākamie vēl nav uzmesti.

Viņš palūdza saimniecības vadītājai telefonu uzziņu grāmatu. Miesās brangā sārtvaidze atnesa paplānu grāmatiņu ar sapluinītu vāku un radiotelefona klausuli. Bet aiziet viņa negrasljās: nostājusies blakus, meiča respektablajam kungam skatījās tieši acīs un divdomīgi smaidīja. Viņai bija sulīgas un juteklīgas lūpas. Pēc visa spriežot, viņa ne tikai vadīja saimniecību, bet sniedza Firsam arī citādus pakalpojumus. Iespējams, ka arī šīs mājas viesiem…

Saņēmis jaunavu aiz elkoņa, Verļinovs viņu izveda no istabas, draudzīgi uzsmaidīja, aizvēra durvis un sāka šķirstīt saburzīto grāmatiņu. Vajadzīgo numuru neizdevās atrast, bija jāzvana uzziņu dienestam. Pēc tam viņš piezvanīja uz turieni, kur gribēja.

—   Krievijas sūtniecība, — atsaucās jauna vīrieša balss grieķu valodā, bet ar manāmu akcentu.

«kāds no jaunajiem,» Verļinovs skumji nosprieda. Šis apstāklis varēja visu izjaukt.

—   Esmu atbraucis no tālienes, un man vajadzīgs padoms, — ģenerālis dzimtajā valodā norunāja koda frāzi. Pirms pieciem gadiem tā nozīmēja, ka nelegālis pazaudējis konspiratīvos sakarus un meklē kontaktu ar ārējās izlūkošanas rezidentūru. Ikvienam sūtniecības darbiniekam, izdzirdot šo frāzi, zvanītājs bija jāsavieno ar kādu no Pirmās galvenās pārvaldes darbiniekiem. Ik pēc četriem gadiem parole tika mainīta, bet tradīciju saglabāšana un stabilitāte, kas valdīja PSRS ārzemju iestādēs, garantēja vērību ari pret novecojušām parolēm.

—   Pirms braukšanas uz ārzemēm jūs taču nevienam neprasījāt padomu, — jaunais cilvēks pamācošā tonī atbildēja. — Bet tad, kad jums nozagta nauda vai radušās citas nepatikšanas, jūs tūliņ meklējat padomu. Sūtniecība padomus nedod!

Tūlīt atskanēja īsi pīkstieni. Ko lai dara, tas jau bija gaidāms. Sen vairs nav ne Pirmās pārvaldes, ne PSRS, ne pārmantotu tradīciju, ne ari stabilitātes. Varbūt uzpūtīgais jauneklis nezina ari pašreizējo paroli? Toties ļoti labi zina, kā atkratīties no tautiešiem, kas iekūlušies nepatikšanās.

Rādītājpirksts nospieda atkārtošanas podziņu.

—       Nenolieciet klausuli! — Verļinovs pavēlēja, un viņa balss valdonīgais tonis ierēdni ietekmēja. — Man vajadzīgs cilvēks no nulles istabas.

Līnijas otrā galā iestājās klusums. Ar nulli sākas slepeno dokumentu numuri, bet tie galvenokārt koncentrējas šifrēšanas nodaļā un izlūkošanas rezidentūrās. Neaptēsts tūrists vai neveiksmīgs biznesmenis par šādu kārtību neko nevar zināt. Bet ar tiem, kam tas zināms, labāk neielaisties konfliktā.

—   Lūdzu, brīdi pagaidiet. — Tagad balss bija laipna un uzmanīga. Sākums Verļinovam bija sekmīgs.

—   Klausos! — pēc kāda laiciņa klausulē atskanēja cita balss. Runātājs acīmredzot bija gados pavecs vīrietis, gatavs uz nopietnu sarunu.

—   Esmu atbraucis no tālienes, un man vajadzīgs padoms, — Verļinovs atkārtoja un piebilda, — zinu, ka esmu nokavējies par gadu.

—  Jā, par gadu un vienu mēnesi.

Vīni lieliski saprata viens otru.

Pabeidzis sarunu, Verļinovs klusi piezagās pie durvīm un ar sparu tās atrāva vaļā. Aiz durvīm neviena nebija. Saimniecības vadītāja nervozi slaucīja virtuvi. Nekas neliecināja par briesmām. Un tomēr viņam nebija mierīgs prāts.

* * *

Firss Antonionis nekad neaizmirsa, ka viņš ir ne tikai Mīdija, bet arī Astoņkājis. Viņš bija piesardzīgs cilvēks, tādēļ izvairījās no asiem konfliktiem un atklātām domstarpībām, bet pašreiz apstākļi viņu bija nostādījuši izvēles priekšā. Vlaks meklē konkrētu cilvēku, bet Jordanidis šo cilvēku slēpj… Tātad nav iespējams vienādi izdabāt abām pusēm, jāizšķiras par vienu vai otru, protams, par labu savām interesēm… Pretizlūkošanas dienestam ir lielāka teikšana, kaut gan ari policija var diezgan jūtami piežmiegt asti. Bet, pēc visa spriežot, šajā gadījumā taisnība ir Vlaka pusē. Viņa pienākums ir meklēt, un viņš meklē. Ari Andreasam jāmeklē, bet viņš slēpj. Dzīves gudrība māca, ka jāatbalsta stiprākais, ja turklāt arī taisnība ir viņa pusē… Nervozi staigādams pa sava šonera klāju, dubultaģents pieņēma lēmumu. Radiotelefona klausuli nu jau paņēma rokā nevis Mīdija, bet Astoņkājis.

Bet tūlīt atrast Vlaku viņam neizdevās. Personīgais mobilais telefons, ko pretizlūks vienmēr nēsāja sev līdzi, neatbildēja. Arī konspiratīvajā dzīvoklī neviens nepacēla klausuli. Pretizlūkošanas pārvaldes operatīvais dežurants, kuram zvanīt bija atļauts tikai ārkārtīgi svarīgos gadījumos un kuram Firss tādēļ vēl nekad nebija zvanījis, atbildēja strupi:

—  Viņš ir uzdevumā. Atstājiet savu numuru.

Firss nezināja, ko darīt. Gadās, ka informācija noplūst pat no slepenākajām iestādēm; ja uz spēles jāliek pašam sava āda, jāņem vērā arī visniecīgākā varbūtība.

—   Pasakiet, ka zvanīja Astoņkājis.

Patiesībā Gregoris Vlaks no uzdevuma jau bija atgriezies, bet ar nodomu neuzņēma sakarus, tāpēc ka operācija ar troksni bija izgāzusies. Kāds cilvēks uzspridzinājās viņa vadītās grupas acu priekšā. Kamēr viņi apskatīja līķi un pētīja apstākļus, krievu spiegs un viņa līdzzinātājs nozuda no apvāršņa, notikuma vietā palika divi ievainoti policisti un četri nepazīstami, asinīm noplūduši vīri, no kuriem viens jau bija miris. Inspektors Jordanidis, kas tieši vadīja aizturēšanas operāciju, bija paziņojis iecirknim, ka seko nozudušajam krievam pa pēdām, bet tas policists, kas bija palicis pie pilnas apziņas, apgalvoja, ka abi v aizgājuši kopā.

Še tev nu bija rūpīgi izraudzītais pārinieks! Viņš bija izpētīts no visām pusēm: lauku zēns bez ģimenes, bez noderīgiem sakariem un gandrīz bez draugiem. Neveiksmīgs ierēdnītis, kam dedzīgi būtu jāizmanto iespēja iegūt tiesības uz augšupejošām karjeras kāpnēm. Nekad nav uzturējies ārzemēs, nekad nav tuvinājies ārzemju sūtniecībām. Bet tik un tā atbildīgā mirklī puisis pārmeties ienaidnieka pusē! Tātad izraudzīšanā pieļauta kļūda…

Helikoptera metāla korpuss dunēja un vibrēja, kad Gregoris atspiedās pret atzveltni, ar galvu pieskardamies apšuvei; viņam sāka drebēt zobi, un viņš steidzīgi ieņēma iepriekšējo stāvokli.

Neko darīt, kļūdas jālabo. Ja pazudīs cilvēks, kam nav ne radu, ne draugu, neviens viņu nemeklēs.

Pilots pretizlūkam padeva austiņas.

—   Ministrs ir pārskaities, — nodaļas priekšnieks sacīja, bet uz dārdošā trokšņa fona viņa balsi bija grūti dzirdēt. — Ārlietu ministrija sagatavojusi protesta notu Krievijai, žurnālistiem jau doti nepārprotami mājieni, bet piepeši viss paliek karājamies gaisā!

—  Divus savus puišus es atstāju salā, viņi turpina darbu.

—  Jūs mani neesat sapratis, Vlak. Runa nav par darbu. Jums jādod konkrēts rezultāts, ko prasa valsts politiskās intereses. Kur ir šis rezultāts?

—   Rezultāts būs, — Vlaks apsolīja, tāpēc ka nekas cits no viņa netika gaidīts.

Pa to laiku rūpju nomāktais ministrs Skandalidis runāja ar amerikāņu sūtni.

—   Mūs satrauc jautājums par krievu diversijas zemūdenes izcelšanu, — viņš uzsvērti sacīja. — Nepieciešami lietiski pierādījumi, bet tie slīd ārā no rokām. Vai varam sagaidīt palīdzību saskaņā ar mūsu norunu?

—   0, protams! — sūtnis atbildēja, plati smaidīdams. — Mums ir ļoti labi speciālisti, un, cik man zināms, viņi jau ķērušies pie darba. Neuztraucieties, viņiem šis uzdevums neradīs nekādas grūtības.

* * *

Pārvietoties ar nastu divsimt metru dziļumā nepavisam. nav viegli. Vindouss un Džonsons vilka metru garu pludiņu, ko čuguna stienis līdzsvaroja līdz nulles peldspējai. Gārdners un Tompsons nesa spoli ar trosi. Priekšmetu smagums praktiski nebija manāms, bet to lielums ierobežoja kustības, turklāt tie bija jāvelk caur valkanu ūdens slāni un tādēļ jātērē papildu enerģija. Nonākuši pie speciālās zemūdenes, akvalangisti brīdi atpūtās, tad Tompsons zemūdenes priekšgalā atrada buksēšanas gredzenu, kurā iesprādzēja spoles āķi. Otrs āķis bija troses galā,

un to Džonsons piestiprināja pie pludiņa. Vindouss ar vienu rāvienu atbrīvoja balasta savienojumu, un pludiņš sāka traukties augšup, atritinādams trosi un griezdams spoli.

Pēc dažām minūtēm spilgti oranžs cigārs kā raķete pāršķels jūras spoguli, izšausies no ūdens un, uzmetis gaisā šļakatu pušķi, nogulsies uz viļņiem. Pulsējoša spuldzīte un radiobāka neļaus bojai pazust pat vismelnākajā tumsā. Dežūrkuģim atliks tikai aizķert trosi un ar vinču «mazulīti» izcelt dienas gaismā, reizē ar to pabeidzot vienu no programmas «Poseidons» galvenajām operācijām.

Četri amerikāņu zemūdens diversanti savu darbu bija pabeiguši. Kopš slūžu atvēršanas, zemūdenes atstāšanas un objekta atrašanas bija pagājis mazliet vairāk par pusstundu. Atpakaļgājienam jābūt vieglākam, un viņi jau rēķināja, ka pēc minūtēm divdesmit būs galā. Taču neparedzama riska apstākļos nekad nedrīkst kalt nākotnes plānus.

Jeremejevs un viņa biedri, novērodami pludiņa pacelšanos, izjuta reibinošu prieku. Pats liktenis viņiem bija pavēris ceļu uz augšu, pasniegdams avārijas trosi. Galvas atgāzuši, amerikāņi ar skatieniem pavadīja pludiņu, kas pa biezo slāni rāvās uz augšu. Tūlīt viņi aizies, un ceļš būs brīvs!

Bet pēkšņi dzeltenīgo prožektoru staru krustojumos lēni iepeldēja kaut kas tumšs un liels, kas draudīgi planēja uz «mazulīti». Tas bija līdzīgs groteskam cilvēka augumam: mucveida rumpis bez galvas, īsas kājas, saliektas rokas… Amerikāņi atkāpās, staru kūļi pajuka, un figūra nozuda melnajā tumsā.

* * *

Kad trose sāka slīdēt lejup, Džuzepe, atskārtis savu bezspēcību, piepeši aprāvās un pārtrauca lamāšanos. Bet ne tikai tāpēc: Mario vārdi viņa vientiesīgajā apziņā piepeši sabalsojās ar ainu, ko viņš nupat savām acīm bija redzējis. Tātad armijas vīri augšā un ūdenslīdēji jūras dibenā noņemas ar vienu un to pašu nolādēto zemūdeni. Skaidrs, ka valdība ļoti grib to iegūt, bet «Firma» mēģina stāties ceļā, turklāt, kā vienmēr, dara to citu rokām. Viņa, Džuzepes, rokām.

Ciklopam it kā piepeši bija atvērušās acis. Iekārodams piecdesmit tūkstošus, viņš bija kļuvis par smilšu graudiņu starp diviem dzirnakmeņiem. Labāk būtu piekritis «Sindikāta» priekšlikumam! Neitrālos ūdeņos pieņemt konteineru ar heroīnu, pārlavīties ar skuteri pār robežu, apejot krasta apsardzes kuteri, — kas gan var būt vēl vieglāk? Un piecdesmit tūkstoši jau sen būtu kabatā… Bet viņš negribēja riskēt ar brīvību, jo vairāk par visu baidījās satrupēt cietuma kamerā.

Bet pašreiz viņš patiešām jau stāv uz cietuma sliekšņa. Mario ir taisnība: par zemūdenes uzspridzināšanu viņam draud trīsdesmit gadi. Ja mīna nogalinās ūdenslīdējus, viņu draugi gribēs atriebties, jo speciālajiem dienestiem nepatīk zaudēt savus cilvēkus. Tie visu uzrakņās un viņu nodos «Sindikātam», tad šausmīgā nāve viņu pievāks tieši cietuma kamerā… Vienīgais glābiņš — noņemt mīnu, lai tā neko nenodarītu ne zemūdenei, ne cilvēkiem. Tad varētu izkulties sveikā. Speciālie ūdenslīdēji neies par lieciniekiem, un viņš tiks cauri ar sodu par iegremdēšanos jūrā bez varas iestāžu atļaujas.

Ciklops tikko bija paguvis pieņemt lēmumu, kad aiz kvarca stikla ieraudzīja blāvu, dzeltenīgu gaismu, kas pazibēja un tūlīt nozuda. Nākamajā mirklī viņš jau saskārās ar grunti. Šoreiz nosēšanās vairs nebija tik viegla, viņš tikai ar pūlēm noturējās kājās. Apkārt neskatīdamies, viņš virzījās uz «mazulītes» pusi. Skat, tur jau redzams tās borts, un tur rēgojas elles mašīnas cilindrs. Manipulatori slīdēja nost no gludās virsmas, jo magnēts un spiediens mehānismu bija neatraujami pielīmējis pie zemūdenes korpusa. Džuzepe vēl un vēl mēģināja to atraut, bet visas pūles bija veltīgas. Viņš nesekoja laikam un nezināja, cik no atļautajām trīsdesmit drošības minūtēm jau pagājušas. Ja varētu spridzekli satvert savās spēcīgajās rokās, viņš būtu to atrāvis kaut vai kopā ar apšuves gabalu. Bet tērauda divpirkstu manipulators neļāva izpildīt uzdevumu.

Pie cilindra sienas kaut kas piesitās. Vairāki amerikāņu sudrabainajos skafandros tērpušies akvalangisti Ciklopu bija ielenkuši un mēģināja viņu atraut no minizem- ūdenes. Viņi bija pārliecināti, ka novērš objekta uzspridzināšanu, bet Džuzepe neko nevarēja paskaidrot.

— Es ņemu nost mīnu! Palīdziet! — platu muti viņš kliedza angļu valodā, bet skaņas nomira tērauda cilindra šaurajā, ar kondensātu aprasojušajā telpā.

«Roņu» militārās sagatavošanas programma neparedz cīņu ar pretinieku divi simti metru dziļumā, tāpēc akvalangistu rīcība nebija efektīva. Sākumā viņi uzbruka no augšas, kur nebija atbalsta punkta, tāpēc nespēja apgāzt pustonnu smago dziļūdens skafandru. Iededzies azartā, Tompsons vairākas reizes ar dunci iedūra iluminatoram tik spēcīgi, ka Ciklops instinktīvi aizmiedza acis. Pēc tam kaprālis uzpeldēja augstāk un ar tērauda asmeni uzbruka gaisa šļūtenei, bet tā bija aptīta ar cietu spiediena neitralizēšanas lenti. Tad duncis noskrapstēja pie augšējās lūkas, kaprālis mēģināja uztaustīt spraugu, bet Ciklops ar manipulatoru satvēra Tompsonu aiz zābaka un aizmeta prom. Vindouss mēģināja piekļūt no apakšas, bet ari tad viņam neizdevās atrast nevienu vārīgu vietu.

Beidzot Džonsons un Gārdners satvēra skafandra piedurknes, kuru galos bija manipulatori, un ierobežoja Ciklopa kustības, bet Vindouss no aizmugures piekļuva pie komunikāciju kūļa. Ieguvis zināmu rīcības brīvību, Tompsons sāka pētīt mīnu» mēģinādams noteikt tās tipu un konstrukciju. Šai mirklī notika sprādziens.

* * *

Zemūdens kauja bija bezjēdzīga un drausmīga. Četri vīri autonomos skafandros bija aplenkuši nezināmu zemūdens monstru, kas lēni cilāja rokas, juceklīgi šaudījās gaismas stari, notikumu aina brīžiem izgaismojās, brīžiem nozuda, un Jeremejevs nepavisam nespēja saprast, ar ko un pret ko amerikāņi cīnās. Šādā dziļumā cilvēkam uzglūn tik daudz briesmu, ka tikai brīnums var glābt viņa dzīvību, visi bija pieraduši saudzīgi, ar trīsošu sirdi sargāt šo brīnumu, tāpēc savstarpējā cīņā iekaisušo ēnu šaudīšanās likās pretdabiska un draudīga.

Neizprotamā sadursme bija nevajadzīgs šķērslis ceļā uz izglābšanos, resursi, kas nodrošināja dzīvības procesus, tika veltīgi iztērēti, bet krievu «roņi» neko nevarēja uzsākt, viņi varēja tikai vērot. Amerikāņu prožektori cieši aplenca tumšo figūru, un saprast, kas īsti notiek, vairs nebija iespējams. Jeremejevs velti sasprindzināja skatienu, raudzīdamies tumsā. Piepeši izšāvās spilgts zibens, pāršķeldams mūžīgo dzelmes tumsu, un leitnants apžilba. Pēc mirkļa trieciena vilnis nogāza krievu akvalangistus no kājām un aizmeta katru uz savu pusi.

Viņi bija sasaistīti ar virvi, un tā neļāva pazaudēt citam citu. Jeremejevs, Kisļakovs un Jeršovs, atguvušies no kontūzijas, sapulcējās vienuviet un satuvināja ķiveres. Pie tumsas nepieradušo acu tīklenēs vēl peldēja uzliesmojuma atblāzma.

—  Viņi uzspridzināja speciālo zemūdeni…

—   Nē, liekas, to izdarīja tas — cilindrā…

—  Jāiet pie amerikāņiem. Mēs vairs nepagūsim ar pārtraukumiem tikt līdz augšai.

—   Paskatīsimies, kas tur palicis pāri.

Improvizētā sapulce bija beigusies.

Deformētais speciālās zemūdenes korpuss bija pārrauts uz pusēm.

Ūdenī peldēja papīra driskas, varbūt tie bija dokumenti, kuru dēļ Jeremejeva grupa bija šurp atsūtīta. Prožektoru stari atdūrās pret dīvainu suspensiju. Ieraudzījuši divus saplosītus skafandrus, virsnieki saprata, ko tas nozīmē.

Bezgalvainais monstrs bija aizmests vairākus metrus tālāk, likās, ka tas nav cietis, bet pārrautā gaisa šļūtene skaidri lika saprast, ka tā ir tikai šķietama veiksme. Aizmugurē pārrautajā trosē bija iepinies vēl viens amerikānis, viņa skafandrs bija vesels un dzīvības procesu nodrošināšanas sistēma darbojās. Ceturtā «roņa» pēdas neizdevās uziet.

Zemūdenes «Murena» ieejas slūžas bija atvērtas. Pirms septiņdesmit minūtēm četri zemūdens diversanti bija iznākuši no šejienes, lai veiktu ātru un samērā vienkāršu operāciju. Pašreiz slūžās ar pūlēm ierāpās trīs vīri, tērpušies tieši tādos pašos skafandros, ceturto viņi ienesa uz rokām. Kad slūžu procedūra jau bija aiz muguras un četri «roņi», pamezdami slapjas pēdas, parādījās apakšējā klājā, viņus jau gaidīja kapteinis un gandrīz visi no sardzes biivie komandas locekļi.

—   Paldies Dievam, visi esat atgriezušies! — kapteinis nopriecājās un viegli uzelpoja. — Spriežot pēc sprādziena, jums laikam radās sarežģījumi, vai tā bija, zēni? Bet mūsu akustiķis gandrīz sajuka prātā: viņam visu laiku likās, ka ausīs skan krievu vārdi…

Ar matrožu palīdzību akvalangisti atbrīvojās no skafandra.

—   Mans Dievs!

Kapteinis un viņa padotie kāpās atpakaļ, it kā būtu ieraudzījuši jūras spokus.

Sestā nodaļa

Gandrīz visās pilsētās var sastapt ķieģeļu tornīšus ar restēm augšdaļā — ventilācijas šahtas. Iedzīvotāji parasti tos pieņem kā pašus par sevi saprotamus, nedomājot par to, ko gan īsti šie tornīši ventilē. Ja kāds vientiesīgs, bet zinātkārs puišelis par to pajautātu tētim vai vecmāmiņai, viņam pastāstītu par pagrabiem, pazemes noliktavām un augļu glabātavām, tāpēc ka arī viņi paši neko nezina par slepenām ejām, kas ārkārtējās situācijās PSKP apgabala komiteju var savienot ar karaspēka daļām.

Maskavā šādu celtņu ir daudz, un par tām tiek sniegts vēl vienkāršāks un konkrētāks paskaidrojums: metro ventilācija. Ja no centra brauc uz dienvidrietumiem pa Vernadska prospektu, pie Udaļcova ielas nogriežas pa labi un pēc pāris simt metriem vēlreiz pa labi, laukumā starp namiem var ieraudzīt mazliet nostāk stāvošu tipisku metropolitēna ventilācijas šahtu, kas tik pierasti iekļaujas apkārtnes ainavā, ka kvartāla iedzīvotāji tai nepievērš nekādu uzmanību.

Apmēram deviņos vakarā, kad likumam paklausīgie pilsoņi jau bija pārnākuši no darba, atgriezušies no vakara pastaigas, izvadājuši suni un ieslēgušies nosacīti drošos dzīvokļos, bet municipālās milicijas patruļas, operatīvās speciālo uzdevumu brigādes, kriminālmeklēšanas dežūrgrupas, iecirkņu inspektoru un sabiedrisko kārtības sargu patrulējošie pāri, sardzes un patruļu dienesta komandas vēl nebija sākušas reidus, teritoriju pārbaudi, operatīvos meklēšanas pasākumus, administratīvo iecirkņu apskati, netālu no ķieģeļu tornīša ar restēm augšpusē un zaļām metāla durvīm sānos apstājās necils moskvičs un paziks — noplucis mikroautobusiņš.

Neveikli pieliecies, no moskviča izkāpa jauns gara, sportiska auguma vīrietis haki krāsas armijas formas jakā bez dienesta pakāpju atšķirības zīmēm, kamuflāžas biksēs, kuru gali bija pārlaisti pār zābakiem, un armijas cepuri galvā. Tā mēdz ģērbties gan bijušie, gan arī pašreizējie karavīri, dodoties uz zveju, medībām, piepilsētas dārziņu vai līdzīgām vietām, kur iespējams netīšām nosmērēties.

Jaunais cilvēks izslējās un palīdzēja no automašīnas izkāpt tikpat garai meičai ādas mētelī un melnos augstpapēžu zābakos, kas cieši apņēma viņas pilnīgos ikrus. Jaunavai bija kaila galva, vēja brāzmas purināja viņas platīnblondos matus, un viņa ik pa brīdim tos savaldīja ar ierastu pieglaudienu. Ikviens Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldes darbinieks viņos no pirmā acu uzmetiena būtu pazinis nesen no darba atbrīvoto leitnantu Skorohodovu un sekretāri Marinu Popovu.

Straujiem soliem piegājis pie ventilācijas šahtas, Skorohodovs paknibinājās gar durvīm un, tās atvēris, iegāja iekšā. Marina staigāja šurpu turpu, saltuma dēļ sacēlusi mēteļa apkakli. Pēc septiņām minūtēm Skorohodovs iznāca no melnās ailas un paslepeni pamāja ar roku. Bet tie, kam vajadzēja, ieraudzīja norunāto žestu. Izniruši no tumsas aizsega, četri vīri ieslīdēja ķieģeļu tornītī. Pēc tam, motoram laiski rūcot, mikroautobuss piebrauca tieši pie durvīm, un vēl viens kamuflāžā ģērbies četrinieks, šahtā veikli iemetis vairākas lielas mugursomas un smagus brezenta saiņus, sekoja pirmajai partijai.

Autobuss aizbrauca, moskvičs pamirkšķināja ugunis un ari sāka ripot pa ielu prom, pamezdams uz trotuāra Terlojevu un Buzurtanovu. Viņi piegāja pie Popovas un Skorohodova. Šai brīdī, uztvēris gaismas signālus, parādījās milzīgi liels džips ar tonētiem logu stikliem.

—   Es jums uzticos, tāpēc samaksāšu iepriekš, — Iljass sacīja un no iekškabatas izvilka simtdolāru banknošu paciņu, kas bija apņemta ar melnu aptiekas gumiju. Nauda bija sadalīta pa tūkstošiem — katrā tūkstošniekā deviņas brīvas banknotes bija ieliktas desmitajā salocītajā naudas zīmē. — Pārskaitiet!

Skorohodovs pārlaida pirkstu pār paciņas malu. Paciņā bija divdesmit salocītas banknotes.

—   Labi, ko nu skaitīt…

Viņš atdeva naudu jaunavai, kas to tūlīt paslēpa mēteļa iekškabatā.

—   Ej mājās, es pārnākšu rīta pusē.

Džips apstājās; veikli no tā izlēcis, Vilks atvēra durtiņas Magometam Tepkojevam. Pēdējais no auto izkāpa Leči. Atbraucēji sarokojās ar vīriešiem, Popovai nepievērsdami nekādu uzmanību.

—   Vai viss ir gatavs? — Tepkojevs jautāja.

—   Gatavs, — Iljass atbildēja un pamāja ar galvu. — Puiši jau ir iekšā, konservi, baterijas un viss cits arī.

—   Iesim paskatīties, vai tas ir tik interesanti…

Seši vīri cits pēc cita iegāja tornītī, kurā, kā varētu likties, pat trim cilvēkiem nav vietas. Durvis aizvērās. Vēl laiciņu pastāvējusi, Popova pagriezās un, sacēlusi apkakli, sāka iet uz apgaismotā prospekta pusi. Atsizdamies pret asfaltu, zābaku papēdīši spalgi klaudzēja.

—   Marina!

Viņa atskatījās.

Iljass stāvēja tornīša atvērtajās durvīs un māja ar roku.

—   Panāc šurp!

Mirkli padomājusi, viņa atgriezās un piegāja pie sava vecā paziņas.

—  Tavs puisis izmežģīja kāju, — Iljass sacīja, paklak- šķinādams mēli. — Būs jāiet bez viņa. Viņš parādīja virzienu, bet mēs baidāmies apmaldīties. Varbūt tu pavadīsi?

—   Kas tev prātā! Es tur savu mūžu neesmu bijusi!

—  Ak tā-ā-ā… Tādā gadījumā savāc viņu, mēs paši pamēģināsim tikt galā.

Palaidis Marinu pa priekšu, Buzurtanovs paskatījās apkārt un sekoja viņai pa pēdām. Metāla durvis smagi aizcirtās.

* * *

—   Kā jums šķiet, kāpēc viņi pacēla zvanu? — Kisļa- kovs iejautājās, pārlaizdams biedriem bažīgu skatienu. — Un kāpēc uzspridzināja zemūdeni?… Kas to izdarīja? Un kāpēc? Par to mūs neviens nebrīdināja, kad iepazīstināja ar uzdevumu…

Jeršovs nopūtās.

—   Ne velti man bija nelāga nojausma. Varbūt jau tai brīdī mūs pārdeva amerikāņiem… Bet pašlaik apglabā ar militāru godu un saka žēlīgas atvadu runas…

—   Par ko lai mūs pārdotu amerikāņiem? — Jeremejevs jautāja un paraustīja plecus. — Amerikāņiem savējo pietiek. Un kaut ko tādu nemaz nav iespējams ieplānot…

—   Kā jūs domājat, vai amerikāņi ir noticējuši, ka mēs neesam tie, kas uzspridzināja zemūdeni? — Kisļakovs tikpat bažīgi jautāja. Bija skaidri redzams, ka viņa nervi ir pagalam un viņam nepieciešams mierinājums. Bet kā gan viņi varētu savu biedru nomierināt!

Krievu «roņi» nu jau diennakti bija ieslodzīti kādā kajītē. Viņus labi ēdināja, neviens neizrādīja atklātu naidu, tomēr ekipāžas attieksme bija salta un aizdomu pilna. Visi trīs labi saprata: attālums līdz nāvei ir vienāds ar zemūdenes «Murena» ārējās apšuves biezumu.

—  Laikam noticējuši. Citādi būtu mūs jau noslīcinājuši, atmaksādami par trim savējiem…

Džerijs Vindouss atguva samaņu diezgan drīz. Bieži pēc kontūzijas iestājas atmiņas zudums, bet, par laimi, šoreiz tā nebija. Viņš notikušo atcerējās visos sīkumos. Izpildītais uzdevums, atvieglojuma sajūta, negaidīti no augšas nonākušais ūdenslīdējs cietā dziļūdens skafandrā, mīna, bezjēdzīga cīņa, sprādziens… Džerijs bija aizgājis svešajam aiz muguras, un milzīgais ūdenslīdēja cilindrs — novecojuša parauga skafandrs — viņam izglāba dzīvību. Bet kas bija šis svešais? Un no kurienes sešsimt pēdu dziļumā uzradās krievu zemūdens diversanti amerikāņu skafandros? Vai patiešām savējie viņus bija pametuši likteņa varā? Varbūt drošības dienesta virsnieks, kas viņus pratināja, slikti sapratis sarežģīto stāstu svešā valodā?

It kā viņa domas uzminējis, kajītē ienāca pats Stouns. Viņš bija līdzīgs savam uzvārdam [26] — apaļš un ciets kā akmens, tumša, granītam līdzīga seja, acis tik asas kā šķembas un ūsas tik spurainas kā klinšu sūna.

—   Man uzdots sadarboties ar tevi, — viņš bez aplinkiem sacīja. — Šeit neviena cita nav. Tāpēc liksim prātus kopā.

Stouns nolaid,a mīkstu, pusapaļu sēdekli, kas bija piesliets pie metāla starpsienas, kura bija apšūta ar gaiši zaļām plastmasas plāksnēm, smagi apsēdās un ar acīm redzamu labpatiku izstiepa kājas.

—  Tikko beidzu sardzi, — viņš paskaidroja. — Man nav obligāti jāstāv postenī, bet negribu izskatīties pēc baltā zvirbuļa. Strādāju kopā ar komandu, ēdu ar visiem pie viena galda, vārdu sakot, cenšos būt viens no viņiem. Un tomēr ik reizi, kad jāizdara kāds sūdīgs darbs, visi pievērš acis man un gaida, kas nū būs. Vai saproti? Cilvēki, ar kuriem es dzīvoju plecu pie pleca, mani nicina.

Drošības dienesta virsnieks pasmīnēja.

—  Starp citu, esmu pārliecināts, ka tu mani labi saproti, tāpēc ka mēs abi darām draņķīgu darbu. Un šie trīs krievi ir tādi paši. Es labprāt ar viņiem kopā piedzertos līdz nemaņai un patērzētu par clzīvi… Bet viņiem nav paveicies.

Stouns atpogāja sava zilā kombinezona krūšu kabatiņu, zem kuras bija piešūta plāksnīte ar viņa uzvārdu.

— Varbūt zēni pareizi dara, ka mani nicina. Viņi taču nesaņem šādas radiogrammas.

Viņš pasniedza vairākus biezus papīra taisnstūrus. Džerijam likās, ka drošības dienesta virsnieks ir piedzēries.

«Stingri konfidenciāli.

Jūras kara flotes galvenais štābs.

Operācijas «Poseidons» realizēšanas laikā nenoskaidrotas piederības ūdenslīdējs uzspridzināja izcelšanai paredzēto objektu. Iesaistītie Džonsons, Gārdners un Tompsons gājuši bojā, Vindouss kontuzēts. Uz «Murenas» klāja nejauši nokļuvuši trīs krievi, kas pieder pie Krievijas jūras kara flotes speciālajām vienībām, arī viņi pildījuši uzdevumu, kas saistīts ar objektu. Nosaukt uzvārdus un armijas daļas numuru viņi atsakās. Pēc Vindousa vārdiem, ar spridzināšanu viņi nav saistīti. Krievi izmanto pilnīgi slepenos ASV jūras kara flotes skafandrus «Herrnit»*. To iegūšanas avots valkātājiem neesot zināms.

Podzers»

«Stingri konfidenciāli.

«Murena». Podžeram.

Pēc izlasīšanas sadedzināt

Lai novērstu operācijas «Poseidons» atšifrēšanu, nepiederošie cilvēki jānovāc no borta ar simtprocentīgu garantiju, ka fakts par mūsu aktivitāti Egejas jūrā netiks izpausts.

Jūras kara flotes Vidusjūras virziena galvenā štāba priekšnieks pulkvedis Balbraits»

«Stingri konfidenciāli.

Jūras kara flotes galvenais štābs,

12-IM

kontradmirālim O'Reilijam.

*H e r m i t (angļu vai.) — vientuļnieks.

Sakarā ar zemūdenes «Murena» kapteiņa kategorisku atteikšanos piedalīties akcijā pulkveža Balbraita norādījumu nav iespējams izpildīt. Iepriekš minētais rīkojums rada šaubas par tā atbilstību ASV likumiem. Lūdzu precīzu instrukciju.

Podžers»

«Stingri konfidenciāli.

«Murena». Podžeram.

Pēc izlasīšanas sadedzināt.

ASV militāri politiskās intereses prasa iepriekšējā norādījuma bezierunu izpildīšanu. Pēc saskaņošanas ar Speciālo operāciju apvienoto pavēlniecību jums akcijā jāiesaista leitnants Vindouss, kam ir pieredze šādu operāciju realizēšanā. Atgādinu, ka zemūdene «Murena» atrodas kaujas uzdevumā ar visām no šī fakta izrietošām sekām.

Jūras kara flotes galvenā štāba priekšnieks kontradmirālis O'Reilijs»

—  Viņi tur pavisam prātu izkūkojuši! Kāda man pieredze? tis nekad neesmu slīcinājis neapbruņotus cilvēkus. Kur nu vēl tādus, kas man izglābuši dzīvību.

To pateicis, Vindouss šifrogrammas blanku saburzīja un aizmeta prom.

—  Tātad citus tu esi slīcinājis…

Paņēmis šķiltavas, Podžers aizdedzināja radiogrammu un, veikli grozīdams to pirkstos, ļāva tai degt, kamēr rokā palika melns blīvu pelnu stabiņš, kuru viņš saberza un iemeta Vindousa neizdzertās tējas tasītē.

—   Pieredzei ir vienalga, ko slīcina. Labāk visu apsvērsim ar vēsu prātu. Vai redzēji, kas parakstījis pēdējo rīkojumu? Pielūko!… Šādi vīri jokus nepazīst. Un mājiens par kaujas uzdevumu dots ar nolūku. Vai zini, ar ko var beigties «atteikšanās izpildīt pavēli kaujas apstākļos»?

Psihologi ir pārliecināti, ka gaiši zaļa krāsa nomierina nervus un izlīdzina psiholoģiskās spriedzes. Bet, pretēji šim uzskatam, Džeriju pašreiz kaitināja acu priekšā stāvošais plastmasas apšuvums, kas maskēja grumbuļaino, kniežu rindām nosēto dzelzs sienu. Tērauda šķērssienu

neglītumu var noslēpt, bet pastāvīgā metāla smaka nav iznīdējama, tā iezīdusies visā zemūdenes iekšienē — šaurajos gaiteņu labirintos, autonomajos nodalījumu sarkofā- gos, šaurajās kajītēs, kas paredzētas tikai vecākajiem virsniekiem. Tā it kā ar zobiem iekožas apģērbā, un jūrnieks, kas atgriezies no tāla zemūdenes reisa, to sajūt vēl vairākas nedēļas, nelīdz ne mazgāšanās, ne apģērba mainīšana.

Vindousu tik stipri kaitināja tieši šī cenšanās noslēpt to, kas nav noslēpjams. Tur, augšā, viņu uzskata par slepkavu. Kaut arī šifrētajos ziņojumos pats vārds «slepkavība» nekad netiek lietots, tie tik un tā ir pilni cinisma un necieņas pret cilvēka dzīvību. Turklāt admirāļi un pulkveži, kas viņu ne reizi nav redzējuši, ir pārliecināti, ka viņš, ne aci nepamirkšķinādams, nogalinās bezizejas stāvoklī nokļuvušos krievus. Tāpat viņi ir pārliecināti, ka Dika, Boba un Henrija bojāeja attaisnojama «ar ASV militārajām un politiskajām interesēm».

—   Ko tu teiksi? — Podžers jautāja, tikko ticis galā ar otru sadedzināmo radiogrammu, un ar kabatas lakatiņu sāka slaucīt netīros pirkstus.

' — Par trīskāršu slepkavību draud elektriskais krēsls.

—   Slepkavību?

—  Jā, par aukstasinīgu slepkavību ar iepriekšēju nodomu, pēc iepriekšējas vienošanās un iepriekšējas apņemšanās, turklāt tādu, kas vērsta pret bezpalīdzīgiem cilvēkiem. Zvērināto spriedums būs vienprātīgs.

Podžers klusēja, un pēc viņa sejas izteiksmes nevarēja noprast, ko viņš domā. Beidzot granīta stingumu pāršķēla smaida plaisa.

—  Pirmo reizi sastopos ar tik godprātīgu «roni». Redzams, ka tas sprādziens tev pamatīgi iebelzis.

Džerijs sāka domāt. Patiešām, senāk nekas tamlīdzīgs viņam nav nācis prātā. Tiesa gan, līdz šim no viņa nekas tamlīdzīgs nav prasīts.

—  Ari man tas nav pa prātam. Ne jau tāpēc, ka es būtu ļoti sentimentāls, bet šie puiši ne pie kā nav vainīgi. Viņi ir tādi paši kā mēs, un ari viņus upurējuši savējie.

Vindouss juta, ka viņā rodas simpātijas pret šo akmens cieto cilvēku.

—   Un jājautā, kā lai to tehniski izpilda. Šaušana nav iespējama, tie ir stipri un pārdroši puiši, kas pašu velnu pieredzējuši, diezin vai viņi nāks ārā pa vienam… Iznest? Pat tad, ja viņus sabāztu maisos, — šeit visapkārt ir tik daudz svešu acu! Visiem tūlīt būtu skaidrs… Pēc tam no manis vairītos kā no cilvēkēdāja.

—  Var nožņaugt ar cilpām un sagriezt gabalos, — Džerijs drūmi pajokoja.

—   Principā var, — Podžers pilnīgi nopietni atsaucās un iegrima ilgās pārdomās. — Ko tad tu piedāvā?

—   Precīzi izpildīt pavēli.

—   Ak tā? — Drošības dienesta virsnieks brīnījās. — Kāpēc tad tu man jauci galvu? — Un tūlīt lietišķi sāka runāt par uzdevuma praktisko risinājumu. — Ar nažiem, vai ne? Divi pret trim, bet, ja izmanto pārsteiguma momentu… Un izmest pa izejas slūžām, apakšējā klājā neviens neredzēs…

—   Man liekas, mister Podžer, ka jūs nepareizi tulkojat augstākās priekšniecības rīkojumu, — Vindouss dzedri sacīja. — Šifrogrammā teikts, ka no borta jāaizvāc nepiederošās personas, un tas ir viss. Par slepkavību ar pēdu dzēšanu tajā nav ne vārda.

—  Bet kā tu viņus piespiedīsi simtprocentīgi klusēt? — Podžers jautāja, acīm redzami apmulsis.

—   Ļoti vienkārši. Paņemsim no viņiem parakstu!

—   Parakstu? — Podžers piespiesti iesmējās. — Tu esi viltīgs puisis! Kaut gan… Mūsu rīcībai būtu ļoti grūti piekasīties…

Nebija šaubu, ka viņš nokļuvis nepatīkamā situācijā.

Kad viss bija sagatavots, Džerijs iegāja kajītē pie krieviem. Viņam pretim vērās trīs sasprindzināti acu pāri.

—   Sveicināti! — viņš sacīja krievu valodā.

—   Hallo! — Jeremejevs atsaucās.

Militārie akvalangisti apgūst iespējamā pretinieka valodu, tāpēc viņi varēja cits ar citu saprasties. Tiesa gan, nepieciešamā minimuma vārdu krājums ir diezgan specifisks, atmiņā ik pa brīdim atausa frāzes: «Nešaut, pretošanās ir veltīga!», «Kuģis ir mīnēts, visiem lēkt pār bortu!», «Kur ir tavs komandieris?» Vajadzēja sasprindzināt smadzenes, atcerēties nodaļu «Sadzīves un lietišķā saskarsme».

—   Mūsu priekšniekiem nepatīk sveši cilvēki uz kuģa, — Vindouss sacīja, jaukdams kopā krievu un angļu vārdus. — Viņi gribēja jūs nolaist dibenā.

Uzskatāmības un skaidrības labad viņš pārvilka plaukstu pār ādamābolu.

Kisļakovs kaklā kaut ko neskaidru norūca.

—   feet es to negribu. Arī citi negrib. Mēs iedosim jums laivu un trīs avārijas rezerves. Bez tam es pārraidīšu jūsu koordinātas pa glābšanas radiovilni. Tas ir ļoti maz, bet vairāk neko es jūsu labā nevaru izdarīt.

Astoņvietīga gumijas laiva lēkāja pa viļņiem un švīkstēdama trinās gar zemūdenes sānu. Četrstūrainās avārijas rezerves pakas aizņēma gandrīz visu brīvo telpu, ar šo pārtikas krājumu varētu iztikt vismaz desmit dienas, ja kāda nejaušība, kuru šādos ceļojumos nekad netrūkst, šo laiku nepārvērtās par nulli. Podžeram neredzot, Vindouss vienā kārbā iebāza gaļas maļamai mašīnai līdzīgo Barra sistēmas zemūdens revolveri, sak, katram gadījumam.

—   Lai Dievs jums stāv klāt…

Džerijs atgrūda laivu un šajā mirklī uztvēra kapteiņa naidīgo skatienu.

—   Nogalināšanai derīgi dažādi paņēmieni, vai ne? — viņš jautāja, nemaz neslēpdams savu nicinājumu.

Sāka šņākt no balasta cisternām izsūknējamais gaiss, un «Murena» lēni, gluži kā pārslodzīts lifts, grima dzelmē, pamezdama uz korpusa tūkstošiem gaisa pūslīšu. Nozuda novērošanas tornis, pa ūdens virsu pārskrēja un palēnītiņām saplaka koncentrēti apļi. Trīs vīri laivā palika aci pret aci ar jūru.

—   Mums laimējās, ka palikām dzīvi, — Jeremejevs noteica, ievilka dziļi krūtīs spirgto, sāļo jūras gaisu un sāka uzrīkot buru.

—   Cik ilgi vēl? — Kisļakovs atjautāja, nevienam nepie- vērsdamies.

Bet uz šo jautājumu neviens nevarēja atbildēt.

Ventilācijas šahtā bija tumšs, no četrstūrainā cauruma, kas rēgojās grīdā, nāca mikls, sasmacis gaiss. Marina salīgi sarāvās.

—  Tur ir kāpnes, es tūlīt parādīšu gaismu, — Hjass sacīja. Šai brīdī noskanēja skaļš aizcirsto durvju klaudziens un strups atslēgas mehānisma knikšķis. Meiča nodrebēja. Ja viņi tūlīt ies ārā, kāpēc jāaizslēdz durvis?

—   Kāp lejā, — Ejass joprojām ļoti mierīgā balsī pavēlēja. Baterijas stari apgaismoja kāpnes, kas veda lejup.

Marina apmulsa, viņu pārņēma trauksmaina nelaimes nojauta. Viņi ar Vasiliju bija iecerējuši savu viltību — viņš paliks šeit, bet Marina aiznesīs naudu uz mājām un gaidīs līgavaini pārnākam sveiku un veselu; ja tomēr gadīsies kas nelabs, viņa sacels troksni. Tagad viņi abi nokļuvuši Buzurtanova un viņa draugu uzraudzībā. Vai tā ir nejaušība? Varbūt Buzurtanova viltīgs gājiens?

—   Kur ir Vasilijs? — viņa apjautājās, pūlēdamās noslēpt satraukumu.

—  Tur, lejā, tūlīt ieraudzīsi, — Iljass atbildēja un pieskārās viņas mugurai — it.kā noglāstīdams, it kā pagrūzdams uz priekšu.

Zābaki ar smailiem papēžiem nav īsti piemēroti apavi stāvām kāpnēm, visu uzmanību Marina pievērsa kājām, lai nenokristu lejā. Mīdāmies ar nelieliem laukumiņiem, kāpņu laidi mainīja virzienu, gaismas kūlis lēkāja pa betona plāksnēm, kas norobežoja telpu. Viss kopā atgādināja daudzstāvu ēkas gājēju kāpnes. Un likās, ka viņi kāpj lejā vismaz no astotā stāva.

Beidzot papēži nokļuva uz gludas betona grīdas un Marina jutās drošāk. Bet tikai mazu brītiņu. Tumsā grūti saskatāmas četras figūras pavērsa pretim baterijas, apgaismodamas viņas matus, seju, kājas… Gaismas plankumi gluži kā lipīgi pirksti slīdēja pār augumu, it kā gribētu palīst zem apģērba.

—  Pamatīgu sievišķi tu esi atvedis! — kāds rupjā balsī izsaucās, un pārējie viņam piebiedrojās ar ņirdzīgiem smiekliem.

Iljass kaut ko nesaprotamu viņiem uzsauca, un smiekli apklusa. Baterijas pagriezās un, apgaismodamas grīdas betona plāksnes, virzījās tālāk pa tuneli, kas veda lejup.

—   Kur ir Vasja? — apspiestā balsī meiča klusi jautāja.

—  Tur, tālāk, — Iljass atbildēja, apņēma viņu ap pleciem un virzīja uz priekšu. — Tavam Vasjam nekas nekaiš, bet mūsu vecākais grib, lai tu viņam par to bumbu pastāsti kaut ko sīkāk.

—   Es jau visu izstāstīju.

—   Viņš pats grib vēl šo to noskaidrot. No šejienes līdz Kremlim ir liels gabals, vai ne? Kā lai tiek klāt? Varbūt vēl šo un to paprasīt. Vai tad tev grūti atbildēt!

Paskaidrojums it kā būtu pieņemams, tomēr Marina tam nenoticēja. Bet viņai nebija kur dēties. Viņa klusēja, arī Buzurtanovs vairs nebilda ne vārda. Ap viņu pletās smags biolauks. Acīmredzot ari viņa domas nebija vieglas.

Iljasu patiešām nospieda smagas pārdomas. Viņam nepatika tas, kam bija jānotiek. Pirmkārt, viņš meičai bija apsolījis, ka viss būs kārtībā. Otrkārt, Marina viņam nav sveša, sirdī bija saglabājušās siltas jūtas, ko viņš neizjūta pret citām meičām. Treškārt, tieši viņas informācija palīdzēja samierināties ar savējiem. Bet arī Magometam ir taisnība: tik nopietnā lietā nedrīkst būt liecinieki…

Pirms notikuma pie «Ahāta» viņš būtu varējis palūgt, lai Magomets piekrīt kompromisam: meiču varētu aizsūtīt uz ārzemēm vai nometināt kādā čečenu kalnu ciemā, lai pavada tur gadiņu, kamēr šeit viss nokārtojas… Bet pašlaik viņu attiecības tik tikko atjaunojas un runāt pretim nedrīkst. Arī ar puišiem nav ieteicams naidoties, viņi nebūs apmierināti, ja meiču uz ātru roku nošaus, viņiem vajadzīga izprieca… Bet meičai tās būs papildu mokas…

Uz Iljasa Buzurtanova sirdsapziņas gulēja daudz grēku, bet viņš nekad tos nesvēra un vispār nekad ne par ko neprātoja. Kas izdarīts, tas izdarīts — domā vai nedomā! Šobrīd viņš pirmo reizi sāka rakties savā dvēselē.

«Vēl nodomās, ka es naudas dēļ,» Iljasam pēkšņi iešāvās prātā skaudra doma. «Nieka divdesmit tūkstošu dēļ… Jā, tieši tā viņi nospriedīs…» Viņu pārņēma neciešams kauns, tieši tāds pats kauns kā toreiz pie noniecinātā galda restorānā.

Šai laikā Skorohodovs domāja par Marinu. Droši vien jau atgriezusies mājās, uzlikusi tējkannu, ar visām kājām saritinājusies uz tahtas, ietinusies pledā. Dzīvoklis ir samērā vēss, būs jāapmaina radiatori, istabai vajadzīgs arī remonts, labi, ka nauda tagad ir. Varēs gan pamatīgas kāzas sarīkot, gan uz ārzemēm aizbraukt. Nē, uz ārzemēm piecus gadus nelaidīs, viņam bija augstākās formas atļauja darbam ar slepenajiem dokumentiem. Cik gan parakstu nav dots! Tiesa gan, galveno noslēpumu viņš jau ir pārdevis… Pa pusei pārdevis: naudu saņēmis, bet vietu vēl nav uzrādījis. Lai gan līdz tai palicis nepilns kilometrs…

Leitnantam pie sāniem gāja pavadoņi, pavadoņi bija ari aizmugurē, un kādu bridi viņam jau sāka likties, ka nokļuvis konvoja ielenkumā. Marina stāstīja, ka viņas paziņa ir biznesmenis, ka tirgošanās ar urānu ir loti ienesīga, kaut arī pretlikumīga. Bet kas gan tagad likumīgi iegūst naudu? Un tomēr… Šiem vīriem nudien ir bandītu ģīmji, nemaz neizskatās pēc biznesa cilvēkiem… Varbūt vispār nevajadzēja kaut ko tādu uzsākt? Viena lieta, ja izjauks bumbu un labumu pārdos ārzemēs, bet pavisam kas cits, ja spridzekli iekraus lidmašīnā un kaut kur nometīs no gaisa. Tādā darījumā viņš ne par kādu naudu neielaistos… Bet varbūt ir jau ielaidies? Viņš taču nepajautāja, kādam nolūkam šiem vīriem bumba vajadzīga. Un neviens viņam nav apzvērējis, ka to izmantos labdarībai. Ak Dievs, cik pretīgi! Protams, Dronovs ir nelietis un Kirejs — pēdīgais izdzimtenis, viņam ir pamats uz tiem abiem turēt greizu prātu. Bet Sistēma taču ne sākas, ne beidzas ar viņiem un nebalstās uz viņiem. Un uzticību viņš nav zvērējis viņiem. Sistēmā viņam ir claudz biedru, turpretim ar bandītiem Skorohodovu dzimtā vēl neviens nekad nav brāļojies. Varbūt pasūtīt viņus pie velna ar visiem tiem divdesmit tūkstošiem? Rokas, kājas, muskuļi, pieredze, speciālas zināšanas — viss viņam ir! Tagad ikviena solīda firma par pusotra vai par diviem tūkstošiem baksu mēnesī viņu pieņems darbā bez liekiem jautājumiem… Turklāt savas sirdsapziņas, savu biedru priekšā paliks tīrs un nekļūs par nodevēju.

Bet kā lai no šis jezgas izkuļas? Nevar taču šiem purniem pateikt: piedodiet, zēni, es pārdomāju, griezīsimies atpakaļ, bet naudu es jums rīt atnesīšu… Tūlīt no- žmiegs, neglābs nekādi profesionāli tuvcīņas paņēmieni. Un tūlīt aizdrāzīsies pie Marinas, atņems naudu un diezin ko vēl ar viņu izdarīs…

Leitnants spēji apstājās, tas, kas nāca aiz muguras, uzgrūdās viņam virsū.

—   Ei, kāpēc apstājies, kas ir? — kāda balss ar stipru kaukāziešu akcentu naidīgi noprasīja, un Skorohodovs piepeši atskārta, ka viņa liktenis jau izlemts neatkarīgi no tā, vai viņš izpildīs savu pienākumu vai ne.

—   Mēģinu atcerēties, uz kuru pusi jāiet…

Tunelis sazarojās trīs virzienos. Pa kreisi sākās zems

un šaurs gaitenis, kura sienas laistījās plūstošā ūdens spīdumā, pa labi — apaļa, divus metrus resna betona caurule.

—  Mēs varam iekulties tādos gaņģos, ka atpakaļceļa neatrast…

—  Atceries, dārgais, atceries, mums nekur nav jāsteidzas, — atsaucās cita balss nosvērtā un pretimnākošā tonī.

Līdz bumbai vairs nebija necik tālu jāiet. Divsimt metru pa cauruli un tad — pa kreisi. Bet leitnants stāvēja un domāja. Viņš vairs negribēja pārdoties un domās drudžaini meklēja izeju no stāvokļa. Savā laikā viņš tika speciāli apmācīts, kā jārīkojas ārkārtējos gadījumos, kā jāpieveic pretinieks, kura pusē ir pārspēks, kā jāizvairās no vajātājiem. Kaut ari viņš nepārzināja pazemes speciālo komunikāciju sistēmu visā pilnībā, tomēr vispārējs priekšstats par to viņam bija. Tātad bija arī izredzes. Atlika izvēlēties rīcības taktiku.

—   Liekas, šeit, — Skorohodovs sacīja un iespīdināja gaismu slapjajā' gaitenī. Protams, nevienam negribēsies tajā līst. Viņš domās jau bija sacerējis rīcības plānu: vispirms apšaubīs šo piedāvājumu un izteiks varbūtību par cauruli, bet iešana pa to — tīrās mocības. Beidzot motivēti izvēlēsies gludu un sausu ceļu, pēc tam… Tad jau redzēs… — Nē, laikam jāiet pa šo, — viņš turpināja, un baterijas staru kālis pagriezās pret betona gredzenu.

Aizmugurē atskanēja soļi un balsis, Skorohodovs neviļus atskatījās un ieraudzīja gaismas plankumus, kas nāca aizvien tuvāk.

—   Kas tur nāk? — viņš jautāja, pats nezinādams, no kā gaida atbildi.

—   Neuztraucies, dārgais, tie ir mūsējie, — viņu nomierināja tā pati pašapzinīgā balss. — Bet tu domā, mēģini atcerēties.

—  Vasja, kur tu esi? Vasja!

Marina! Kāpēc viņa ir pazemē?

—  Šeit, esmu šeit, — leitnants atsaucās iespējami nosvērtā balsī.

Pārvarēdama tumsu, kas bija pievilgusi ar sasprindzinātu drausmu dvesmu, meiča piekļāvās pie līgavaiņa, apķērās viņam ap kaklu un vairākas reizes noskūpstīja uz vaiga. Sajuzdams mīļotās sievietes augumu, tā silto, satraucošo smaržu, Skorohodovs vienā mirklī atteicās no savas apņēmības un gatavības riskēt. Atpakaļceļa vairs nebija.

—  Jā, tieši tur!

Saņēmis Marinu aiz rokas, viņš iegāja caurulē. Pa to varēja virzīties uz priekšu tikai zosu gājienā, un viņš iedomājās, ka viens automāts ar zemstobra prožektoru varētu šo eju pārvērst par sprostu. Pat bez prožektora… Bet viņam nebija ne automāta, ne pistoles, kabatā bija tikai liels savāžamais nazis, no kura viņš nekad nešķīrās. Piesardzīgi iedams pa ieliekto betona virsmu, viņš iedomājās, ka Marinai zābaku dēļ ir ļoti grūti noturēt līdzsvaru, un, pastiepis brīvo roku, mēģināja viņai palīdzēt.

—   Nekas, es pati…

Caurulē bija silts un sauss, šādas vietas patīk zirnekļiem… Skorohodovs strauji pacēla bateriju. Kapteinis Vasiļjevs, kas uzrauga speciālās komunikācijas, nesen pastāstīja, ka reiz uzdūries brīnumainam zirnekļa tīklam — katrs pavediens bijis vismaz prāvas virves resnumā. Cik lielam tad jābūt šī tīmekļa audējam? Br-r-r… Bet tik un tā, ja visus slepkavniekus, kas seko no muguras, varētu aizstāt ar vienu, kaut arī zvērīgu milzu zirnekli, viņš bez domāšanas būtu ar mieru!

Caurule nobeidzās ar platu un augstu četrstūrainu gaiteni. Nu vairs nebija tālu.

Un patiešām drīz vini ieraudzīja slikti noslēptas nesenu darbu pēdas: sakaltuša cementa kaudzītes, aptašķītus ieveidņu dēļus, divus laužņus, lāpstas…

—  Apgaismojiet grīdu! Visi! — Skorohodovs pavēlēja, ar zābaka pazoli trausdams nost cementa putekļu kārtu. Un gandrīz tūlīt ieraudzīja salaidumu. — Šai vietā!

Baterijas sakārtojās aplī, stari apgaismoja apmēram metru platu aizmūrētu lūku.

—  Vai betona kārta ir bieza? — lietišķi jautāja tā pati pašapzinīgā balss. Šobrīd tā bija sasprindzināta kā uzvilkta stīga.

—   Pusmetrs, varbūt mazliet vairāk. Pēc tās nāks dēļu segums un zem tā — ala. Ja nav aizbirusi…

—   Ko tu teiksi, Lāci?

—  Jāizborē trīs šurfi, katrs pa piecdesmit centimetriem. Es izkalšu mūri tā, ka apakšā nekas pat neiedrebē- sies.

—   Lai notiek! Leči, dod komandu!

Pirmīt pašapzinīgā, bet pašreiz sasprindzinātā bija Ma- gometa Tepkojeva balss.

—   Kur tad mūsu skaistule ar savu kavalieri? — viņš ievaicājās gandrīz labsirdīgā tonī.

Vilks acumirklī pavērsa gaismu pret leitnanta un viņam piekļāvušās meičas seju. Draudzīgi uzsitis Skoroho- dovam uz pleca un uzsmaidījis Marinai, Magomets viņus aizveda nostāk no citiem un minūtes divdesmit tirdīja, uzdodams dažādus jautājumus, lai noskaidrotu visu, ko viņi zināja par pārdoto preci. Kacl abu jauno cilvēku zināšanu krājums bija iztukšots, Tepkojevs pameta ar roku.

—  Nekas, atradīsim vislabākos speciālistus. Ēst un dzert visiem vajadzīgs… — viņš noteica un atkal pievērsās praktiskajiem jautājumiem. — Kā tev veicas, Lāci?

—  Tūlīt iededzināšu. Paejiet nostāk…

Tumsa, kas elpoja, zelēja košļājamo gumiju, tērgāja, žvadzināja ieročus un neizprotami guldzēja, brāzās pa kvadrātveida gaiteni, trenkdama sev pa priekšu lēkājošo bateriju staru kūļus. Vispārējā juceklī kāds satvēra Marinu aiz elkoņa.

—   Lasies prom, ja gribi palikt dzīva, citādi būs par vēlu, — Iljass viņai iečukstēja ausī. Viņš smaržoja pēc konjaka, un Marina atcerējās, ka Hjass vienmēr nēsā sev līdzi plakanu sudraba blašķi.

Aizmugurē nodunēja grāviens. Gaisa vilnis piedzina tuneli pilnu ar cementa putekļiem. Skorohodovs atvāza nazi. Viņš bija ievērojis, ka viena no melnajām ēnām pastāvīgi turas viņam aiz muguras, brīdi pa brīdim iespīdinādama sejā gaismu. Viņš vēl nekad pa īstam nevienu nebija nogalinājis, lai gan šo māku bija apguvis praktiskajās nodarbībās, desmitiem reižu izrēķinādamies ar mērķu siluetiem, izbāžņiem un manekeniem. Psiholoģisko treniņu zālē bija ārzemēs nopirkta lelle, kas pēc naža dūriena žēlabaini iebļāvās un izšļāca siltu, sarkanu šķidrumu. Viņš izturēja ari šo pārbaudījumu, lai gan viens no viņa kursa biedriem, kas bez drebēšanas spēja sadurt aukstus manekenus, šai zālē zaudēja samaņu. Puisi no skolas tomēr neizslēdza, sak, nav vairs tie laiki, kad nepārtraukti līst asinis, vajadzīgi štābisti, analītiķi, arī operatīvais sastāvs ne jau katru dienu strādā ar nažiem. Bet instruktors viņu brīdināja: izvairies no cīņas -situācijām, it īpaši blīva kontakta apstākļos. Kaut gan, viņš domīgi piebilda, nekad nevar paredzēt iznākumu, treniņš ir viena lieta, bet dzīve — pavisam kas cits.

Uzbudināti tērgādami, klepodami, šķaudīdami un spļaudīdamies, visi, kas bija atkāpušies gaiteņa galā, nu drāzās atpakaļ, lai ieraudzītu sarežģītās pazemes ekspedīcijas mērķi. Leitnants turēja Marinu pie rokas, viņi tīši atpalika no pārējiem. Līdz betona caurulei bija palikuši tikai daži metru desmiti.

— Iet, iet! — melnā ēna skubināja, sev par nelaimi, nesteigdamās līdzi savējiem.

Melnā ēna gārkstoši iesmējās, un leitnants sajuta, ka tā ar kādu dzelzs priekšmetu viņam iebukņī mugurā.

Skorohodovs paklausīgi pagāļa vēl dažus soļus, tad, strauji saliecies, metās atpakaļ. Sādu pavērsienu konvoj- nieks nebija paredzējis un nebija gatavs atbildes rīcībai. Leitnants bez grūtībām aizlēca viņam aiz muguras, ar kreisās rokas elkoni cieši sakampa aiz rīkles, neļaudams ne elpot, ne izdvest kādu skaņu, bet ar labo roku iedūra asmeni nieru apvidū. Pēc pareiza dūriena tūlīt iestājas nāve, bet viņš nebija labi trāpījis: muskuļainais ķermenis izliecās, saspringa, pūlēdamies atbrīvoties, rokas uzšāvās gaisā, mēģinādamas satvert Skorohodova galvu.

Leitnants zināja, ka šīs konvulsijas drīz beigsies.

«Lelle, lelle, lelle,» viņš domās atkārtoja, durdams dunci tālāk un sajuzdams, ka pa roku aumaļām plūst silts šķidrums. Vēl dažas konvulsijas, un smagais ķermenis kļuva ļengans. Skorohodovs atlieca roku, un nokautais ar dobju troksni nogāzās uz grīdas. Treniņos ierocis bija jāizvelk, bet reālajā situācijā tas neizdevās: nazis bija iedzīts miesā gandrīz ar visu spalu.

—   Parādi gaismu, — viņš neskanīgi izdvesa.

Marina pacēla bateriju, kas vēl spīdēja. Neko nedomādams, Skorohodovs pārmeklēja nogalināto. Darbojās refleksi, kas bija iegūti daudzum daudzajos treniņos. «Kartes, ieroči, dokumenti, personas žetons, dzīvības uzturēšanas līdzekļi…» pulsēja smadzenēs, un viņš rūpīgi iztaustīja drēbes. Meklēja slepenas kabatas, kamēr ieslēdzās apziņa, kas pateica, ka ne kartes, ne personas žetonu neizdosies atrast. Toties viņš ieguva automātu «AKMS-74U» ar rezerves magazīnu, gandrīz pilnu armijas blašķi un lupatā_ ievīstītu ēdienu ar asu zivju smaku.

—   Skriešus! Atri!

Paķēris otru bateriju, Skorohodovs pieskrēja pie betona caurules, apstājās un palaida Marinu pa priekšu, bet pats izslēdza gaismu un ieklausījās tumsā, turēdams stobru pret varbūtējiem vajātājiem. Bet neviens viņiem pakaļ nedzinās, un leitnants ienira apaļajā caurumā. Visvairāk viņam gribējās nokļūt līdz slapjajam gaitenim, tur nomazgāt rokas, notīrīt drēbes, noskalot seju… Un tūlīt— ārā no šīs pekles, nokļūt virs zemes un prom no Maskavas!

Viņi jau bija nogājuši vairāk nekā divsimt metru, taču caurule vēl nebeidzās… Un vēl tikpat daudz, un vēl… Beidzot viņš saprata, ka sajaucis virzienu. Atpakaļceļā vajadzēja iegriezties caurules griezumā pa labi, bet viņi bija iegājuši kreisajā pusē. Uz kurieni aizvedīs šis ceļš, vienīgi Dievam tam Kungam bija zināms.

Kvadrātveida tunelī neviens vēl nebija aptvēris, ka leitnants ar meiču aizbēguši. Tepkojeva ļaudis, cits citu nomainīdami, ar laužņiem drupināja betona seguma paliekas un no atveramās alas meta ārā atsistās drumslas. Beidzot parādījās dē|u vāks, ar to viņi tika galā pavisam ātri. Nolaidenajā, metru platajā ejā stāvēja parasta dzelzs muca, no tās pazemē stiepās resns vadu, cīpslu un kabeļu saiškis. Mucu viņi piesardzīgi izcēla no šaurās spraugas. *Tajā bija vadības pults ar desmitiem spuldzīšu, pārslēdzēju, podziņu un sviriņu. Kaut arī Magomets neko nesajēdza no šī mužura, paņēmis to rokās, viņš izjuta to pašu spēku un varenību, ko izjuta toreiz, kad pret Enveru Pašajevu pavērsa ģipša formā iebāzto roku ar naganu. Nē, pašreiz viņa varenības sajūtai nebija robežu, tāpēc ka uz grauda bija visa Maskava un varbūt pat visa Krievija.

* * *

Jautājumi, ko uzdeva raidījuma vadītājs, nebija grūti un deva iespēju parādīt dziļas juridiskās zināšanas, lieliskas personīgās īpašības, dāsnu sirdi un spēju iejusties līdzcilvēku bēdās. Tāpat kā tenisā, kur viegla serve ļauj paspīdēt ar meistarīgu sitienu. Protams, tik prasmīga asistēšana tiek labi apmaksāta…

—  Sakiet, Sergej Petrovič… — vadītājs uzrunāja sarunas biedru, saraukdams pieri, it kā nupat būtu iedomājies pašu svarīgāko un trāpīgāko jautājumu. — Sakiet — vai ir kaut kas tāds, kas jūs satricina? Jūs esat ļoti līdzsvarots un dzīvē daudz pieredzējis cilvēks, bet vai ir tādas parādības, kas jūs aizskar līdz sirds dziļumiem?

Respektablais četrdesmitgadīgais vīrietis saņēma zodu saujā un iegrima pārdomās. Valdonīgajā sejā parādījās skumīga izteiksme.

—  Jā, pavisam nesen es jutos satricināts līdz sirds dziļumiem. Bandīti zvēriski nogalināja milicijas kapteini Šerstobitovu. Viņi nelaimīgo spīdzināja, graizīja, bet pēc tam… — šai brīdī labi nostādītā balss iedrebējās, — …pēc tam nogrieza viņam galvu! Iedomājieties tikai — nogrieza galvu! Un tikai tāpēc, ka kapteinis godīgi pildīja savus grūtos darba pienākumus. Zvēri!

Sergejam Petrovičam no visas tiesas gribējās uzsist dūri uz galda, un televīzijas skatītāji būtu vinu sapratuši, tomēr viņš savaldījās: kā nekā skatās visa krievija. Bet skatītāji prata novērtēt arī viņa atturību, prasmi valdīties un kontrolēt savas emocijas.

—   Vai slepkavas ir notverti? — ar cerību balsī vadītājs jautāja, un viņa sejā parādījās sērīga, dzirdētajam stāstam atbilstoša izteiksme.

—   Pagaidām nav. Kapteinim bija daudz ienaidnieku… Es personīgi izdarīju visu, ko varēju: mūsu fonds piešķīra trīs miljonus rubļu piemineklim, tuvinieku atbalstam… Miličiem nav diezin cik liela alga, bet viņam palika veca māmuļa un divas māsiņas…

—  ļas ir cēls žests!

—   Nieks vien! Es saprotu, ka neesmu neko lielu izdarījis. Bet, ja mani ievēlēs Valsts domē, iespēju būs daudz vairāk. Mūsu nelaime ir tā, ka nav labu likumu. Tieši šim darbalaukam esmu gatavs ziedot visus spēkus.

Pārraides vadītājs kļuva možāks.

—  Sergej Petrovič, nebūtu labi mūsu sarunu nobeigt ar skumīgu toni. Vai jūs nevarētu minēt kādu piemēru par likumīgas taisnības uzvaru, par mūsu detektīvu profesionāli teicamo darbu?

Viesis sakārtoja savu glīto bordo krāsas kaklasaiti.

—   Par laimi, šādi piemēri mums ir. Pavisam nesen tika atklāta noziedzīga bandītu grupa, kas nodarbojās -ar cilvēku aplaupīšanu, sakropļošanu un nogalināšanu. Kāda jauna sieviete ievilināja lētticīgus galvaspilsētas viesus, bet divi viņas līdzdalībnieki tos noslepkavoja vai sakropļoja. Bet noziedzniekus notvēra burtiski manu acu priekšā, turklāt izglāba kādu jaunu flotes virsnieku. Viņš tikko bija saņēmis norīkojumu, posās uz dienesta vietu, ziniet, pilns cerību, ierosmju, nākotnes nodomu. Bet vienā mirklī tam visam būtu pienācis gals! Es viņu sabāru par neapdomību, bet kas gan jaunībā nav kļūdījies! Izrādījās, ka viņš ir lielisks cilvēks, mēs pat sadraudzējāmies.

—  Tātad jādomā, ka jūs piedalījāties šajā operācijā? — Pārraides vadītājs likās sajūsmināts.

Sergejs Petrovičs ar atbildi mazliet vilcinājās.

—       Nē, es tur atrados nejauši. Aizturēšanu vadīja majors Ļisogruzovs, īsts savas nozares profesionālis. Bet šādi cilvēki nav ērti, un rezultātā priekšniecība nepārtraukti viņam izteic pārmetumus, sasaista rokas, nosaka sīkumainu aizbildnību…

—  Vai bandīti nepretojās? — vadītājs ar šo jautājumu pārtrauca nepazīstamā Ļisogruzova popularizēšanu. Pašreiz viņš nav dienas varonis.

—  Protams, pretojās! Un beigās, kad viņi bija pārliecinājušies, ka neizdosies aizbēgt, viens bandīts sadragāja otram galvu, lai novāktu liecinieku.

—  Tie nu gan ir tikumi! Divdesmit gadu ilgajā praktiskajā darbā jūs droši vien esat ar tiem labi iepazinies?

—  Uzdrošinos domāt, ka tā ir. Redziet, es esmu strādājis gan prokuratūrā, gan milicijā, mazliet pat tiesā…

—  Ar ko jūs aizraujaties brīvajā laikā? Uz kurieni, piemēram, jūs dosieties pēc mūsu pārraides?

Šis bija vienīgais intervijā iepriekš nesagatavotais jautājums, bet ari šoreiz serve izrādījās veiksmīga.

—   Uz Lielo teātri.

Labāku nobeigumu grūti izdomāt!

—   Diemžēl mūsu laiks ir beidzies. — Pārraides vadītājs saldi pasmaidīja. — Atgādinu, ka pie mums studijā viesojās Tiesiskās kārtības fonda valdes priekšsēdētājs Sergejs Petrovičs Kaļadovs. Piebildīšu, ka Sergejs Petrovičs balotējas Valsts domes vēlēšanām, un jūs ar savu balsi varat atbalstīt viņa kandidatūru. Tad mūsu zemē pozitīvu piemēru būs daudz vairāk nekā traģisku notikumu.

Televīzijas kameras sarkanā actiņa apdzisa. Sergejs Petrovičs viegli uzelpoja un ar kabatas lakatiņu noslaucīja seju, uz tīrā auduma atstādams grima plankumus.

—  Velns parāvis, pavisam aizmirsu to maskarādi! Ātrāk, draugi, es patiešām steidzos.

Tūlīt divas jaunas grimētājas piesteidzās pie viesa ar vates tamponiņiem rokās.

—  Vai jūs patiešām braucat uz teātri? — viņas čivināja. — Vai tā nebija tikai izpatikšana skatītājiem?

—   Patiešām, meitenītes, — viņš nogurušā balsī atsaucās. — Es vienmēr saku tikai patiesību. Vai gandrīz vienmēr.

Sergejs Petrovičs gandrīz nokavēja, tā būtu bijusi rupja etiķetes pārkāpšana. Labi vēl, ka autoinspekcijas pavad- mašīna ar sirēnu un mirgojošu signāluguni palīdzēja tikt garām sastrēgumiem un luksoforiem. Laukumā pie teātra durvīm «liekas biļetītes» tīkotāju barā grozījās kačoki [27] , kas savu svina salto acu dēļ itin nemaz neizskatījās pēc teātra cienītājiem. Spriežot pēc izvietošanas shēmas un uzvedības, viņi atgādināja tos cits citam līdzīgos jaunos cilvēkus, kas stagnācijas laikos darbaļaužu demonstrāciju laikā piepildīja Sarkano laukumu visā Mauzoleja rajonā. Tiesa gan, tie bija vienkāršāk ģērbušies un izturējās stipri atturīgāk. Kaļadovs gāja kā eskadras mīnu kuģis kuteru pavadībā: priekšā un aizmugurē viņu piesedza miesassargu masīvie augumi. Drošības ķēdīte tūlīt reaģēja — tajā radās spriegums, bet reizē iedarbojās arī nekļūdīgā pazīšanas sistēma «savs—svešs», un spriegums nozuda, it kā kāda neredzama roka būtu pārbīdījusi svirslēdzi.

Sergejs Petrovičs iegāja vestibilā reizē ar otro zvanu, bet devās uz dienesta gaiteņiem, nevis uz skatītāju zāli. Gar sienām uz krēsliem, kas nezin no kurienes bija iznesti, sēdēja ievērojamu vīru personīgie miesassargi, ko pēc sejas viņš labi pazina. Pārlaidis skatienu viņu rindai, Koordinators saprata, ka visi jau sapulcējušies.

Tā patiešām bija. Uz apdiluša dīvāniņa smagi tusnīja Poplavskis. Viņam rokās bija kaut kas tāds, kas izskatījās pēc elektronu spēles. Pie loga ar noslēgtu sejas izteiksmi stāvēja Tepkojevs, acīmredzot viņš bija iegrimis dziļās pārdomās. Mērs, glaudīdams savu tikko noskūto galvu, klusi runāja pa satelīttelefonu. Parlamenta augšpalātas spīkers Noreiko, dižens un vienkāršs, galanti sarunājās ar Saimnieka administrācijas lietu pārvaldnieku. Spīkers žilbinoši smaidīja. Kaut arī stipri nodzīvojies, viņš joprojām tika uzskatīts par skaistu vīrieti un vienmēr iztusējās tā, it kā ar viņa vārdu nebūtu saistīti vismaz pieci lieli un pusotra desmita sīku skandālu. Pārvaldniekam, kā jau pelēkajam kardinālam pienākas, bija neizteiksmīga seja, bet ļoti izteiksmīga palama, ko cilvēki izrunāja čukstus, vispirms apkārt paskatījušies, — Leļļu Dancinātājs.

Pārējos Koordinators nepaguva apskatīt, jo Poplavskis satvēra viņu aiz piedurknes un apsēdināja sev blakus.

—   Cik tev tā pārraide izmaksāja, draudziņ?

Sergejs Petrovičs tagad ieraudzīja, ka «Pilsētas» direktoram rokās ir nevis elektronu spēle, bet miniatūrs krāsu televizors ar mazu mazītiņu ekrānu.

—   Neko nemaksāja, — Koordinators atteica, izrādīdams izbrīnu. — Mani uzaicināja, un es aizgāju.

—  Arī tā mēdz gadīties, — Poplavskis piekrita. — Bet tādā gadījumā tas šakālis tev būtu pajautājis: vai taisnība, ka jūsu kaklasaite maksā simt dolārus? Vai no prokuratūras jūs neizmeta kompromitējošu materiālu dēļ? Vai no milicijas jums nebija jāaiziet sakarā ar krimināllietas ierosināšanu pret jūsu personu? Vai ar jūsu fonda starpniecību netiek atmazgāta netīrā nauda?… — To pateicis, Poplavskis apmierināts pasmaidīja, lai gan tam, kas šo cilvēku īsti nepazina, mazliet augšup paceltie lūpu kaktiņi neko neizteiktu. — Bet visumā tev ir taisnība: tūkstotis dolāru un labas pusdienas «Aragvā» ir tīrais nieks, šai ziņā es tev pilnīgi piekritu.

«No kurienes viņš, vecais velns, to uzzinājis?» Sergejam Petrovičam galvā pavīdēja satraukta doma, bet tūlīt viņš saprata, ka runa nav par vislielāko dzīves noslēpumu. Vecajam vienmēr patīk izrādīt savu viszinību, un viņš nekad nepalaiž garām izdevīgu brīdi.

—   No jums neko nevar noslēpt, Semjon Isajevič, — Koordinators noteica, un Poplavska krunkaino lūpu kaktiņi pacēlās vēl augstāk. — Bet ari man kaut kas ir zināms, — Koordinators turpināja, pieliekdamies pie Poplavska spalvainās auss. — Kara prokuratūra šodien izbeiguši lietu pret Koržova cilvēkiem. Viņi esot rīkojušies pareizi un likumīgi! Koržovs nopriecājās un paziņoja, ka visā drīzumā samals jūs miltos. Kas par bezkauņu, vai ne?

Poplavska lūpas izstiepās tievā līnijā. Protams, šī zina viņam nebija nekāds jaunums, taču lieku reizi no svesa cilvēka mutes dzirdēt atgādinājumu par savu izgāšanos nekad nav patīkami.

—  Labi, pietiek tērgāt. Tu man labāk pastāsti par to simpātisko jūrnieciņu. Gorilla, kuru tu nupat izslavināji pa visu Krieviju, vinu paglāba no dunča, bet tu to puisi uzkabināji uz āķa. Tā ir?

«Kāds no mūsējiem ir nodevējs,» Sergejs Petrovičs nodomāja. «Diez kurš ir tas nelietis?»

—  Vai tā ir? — Poplavskis atkārtoja jautājumu, un tas nozīmēja, ka viņš uzskata par svarīgu gan jautājumu, gan arī atbildi uz to.

—  Tā ir.

—  Viņš dien zemūdeņu flotē un ir zemūdeņu bāzes komandieris. Tā ir?

—   Nē, tā nav, — Koordinators atbildēja, slēpdams savu ļauno prieku. — Jums tiek dota izkropļota informācija. Labāk jautājiet tieši man, tad ziņas būs precīzākas.

—   Beidz savus jociņus, — Poplavskis nepatikā saviebās. — Kas nav tā?

—   Nevis komandieris, bet vietnieks. Protams, tā nav liela atšķirība, turpretim, ja runājam par bāzi… Izlaists tikai viens vārds, bet tas pilnīgi maina saturu. Tā ir norakstīto zemūdeņu bāze! Sarūsējuši dzelži, paaugstināta radioaktivitāte, pastāvīgi katastrofas draudi. Viņš patiešām baidījās no tribunāla.

—  Tas taču ir lieliski!

—   Kas?

—   Klausies, tad visu sapratīsi. Man jāaizved krava uz… Nav svarīgi, uz kurieni. Uz ārzemēm. Senāk pietika, ja to nogādāja līdz Groznijai, no turienes ar lidmašīnu — uz visām debess pusēm. Tagad Magomets to vairs neuzņemas. Tu arī pats zini, ka tur tūlīt, tūlīt ies vaļā… Un vispār — man vajadzīgs kanāls, simtprocentīgi drošs kanāls!

—   Kāds tam sakars ar manu jūrnieciņu?

—  Vistiešākais. Rīt tu aizlidosi pie viņa ar Valsts domes pilnvaru noskaidrot bāzes ekoloģisko stāvokli. Un ar Aizsardzības ministrijas ieteikumu sniegt tev visāda veida palīdzību.

—   Un kas no tā?

—  Tas, ka tavam jūrnieciņam vajadzēs dažas nelielas kastītes nogādāt uz to vietu, kuru es noteikšu.

—  Laiks sākt, draugi! — pilsētas mērs sacīja. -Šo- dien mums jāapspriež daudzi jautajumi.

— Sāks te vēl komandēt! — Poplavskis noburkšķēja. — Varbūt iedomājies, ka viņš patiešām te ir galvenais? Labi. Pēc tam aizbrauksim uz manām mājām un visu norunāsim līdz galam.

* * *

Roberts Smits ārkārtīgā nervu sasprindzinājumā dežurēja pie telefona. Tiklīdz atskanēja zvans, viņš nepacietīgi satvēra klausuli, domādams izdzirdēt Krauķa balsi. Bet zvanīja Grigoriadis.

—   Es ne pie kā neesmu vainīgs. Izdarīju visu, kā nākas. Policisti nebija ne saukti, nev gaidīti! — viņš taisnojās, kliegdams aizsmakušā balsī. Šī skaļā kliegšana un klajā konspirācijas noteikumu pārkāpšana nepavisam nesaskanēja ar sirmā, savaldīgā džentlmeņa raksturu, tādēļ bija pamats domāt, ka noticis kaut kas briesmīgs. — Viņi sāka šaudjties un cits citu nogalināja. Tavs bandīts arī man pielika stobru pie deniņiem, es tik tikko izglābos. Kordeils aizgāja!

—   No kurienes jūs zvanāt? — Smits jautāja rāmā balsī, bet sajuta, ka sirds krūtīs neprātīgi dauzās.

—   Esmu uz jahtas. Un vairāk jūs no manis neko neuzzināsiet — ne koordinātas, ne jahtas kursu, ne gala piestātni. Man viss ir līdz kaklam un es noeju no skatuves.

Bez Džentlmeņa viss salu aģentūras tīkls paliks karājamies gaisā un, zaudējis regulāru kontroli, pamazām izjuks.

—  Jūs nedrīkstat tā rīkoties, — amerikānis vārgi iebilda, sajuzdams, ka kreisā roka kļūst mēma un rodas smagums sirds apvidū. — Katram ir savi pienākumi…

—  Bet man ir tikai viena dzīvība! Arī vecums vairs neļauj to katru dienu likt uz spēles… Starp citu, Kordeils mani iemidzināja un iekļuva datorā. Es nezinu, kādu informāciju viņš no tā paņēma un kur tā uzpeldēs, bet skaidri zinu, kam par to būs jāatbild.

Kristofors bija nonācis tiktāl, ka spēja visam spļaut virsū, bet Smits savā iztēlē skaidri redzēja, kā pašreiz griežas Grieķijas pretizlūkošanas dienesta magnetofonu spoles.

—   Pārsteidzīga rīcība ir visu kļūdu pamats, — viņš izmeta tradicionālo frāzi un nolika klausuli.

Tūlīt pēc Kristofora piezvanīja kolēģis no kuģa, kas apkalpoja operāciju «Poseidons».

—  Tur kaut kas ir noticis… — viņš sacīja, bet sakaru traucējumi bija tik stipri, ka gandrīz noslāpēja viņa vārdus. — Mēs izvilkām tikai gabalu priekšgala apšuves. Liekas, objekts ir saspridzināts…

Visu ķermeni pārņēma slābanums, sāpes sirdī kļuva asākas. «Jāizsauc ārsts,» Smits nosprieda, taču uzgrieza Grieķijas iekšlietu ministra, nevis medicīnas punkta telefona numuru.

—   Liekas, «Poseidons» ir izgāzies, — viņš klusi pavēstīja.

—   Kas runā? Misters Smits? Kas noticis ar jūsu balsi? — Skandalidis jautāja, un bija jaušams, ka viņu pārņem uztraukums. Arī viņa liktenis bija likts uz šīs spēles.

—  Saceliet kājās policiju, visus savus cilvēkus un notveriet krievu ģenerāli, kamēr viņš vēl nav paguvis necik tālu no salām aiziet… Tā ir vienīgā iespēja griezt visu par labu.

Sāpes pieņēmās, bet nebija vairs spēka vēl kādam zvanīt. Smits' tik tikko spēja nospiest trauksmes pogu. Jūras kājnieki, ieskrējuši slepenajā nodalījumā, atrada rezidentu bez samaņas.

* * *

Trauksme, ko Skandalidis bija izsludinājis, izpaudās acīm redzamos notikumos. Pēc minūtēm trīsdesmit robežsargi un policisti jau pilnīgi kontrolēja visas republikas ostas. Krasta apsardzes sargkuģi un helikopteri virzījās uz Tinu un Mikonu. Uz turieni steidzīgi tika pārmesti ari ievērojami salu policijas spēki. Uzdevums bija maksimāli konkrēts: bloķēt rajonu, pārbaudīt bez izņēmuma visus jūras transporta līdzekļus, pārmeklēt aplenkto salu teritoriju. Mērķis: atrast un aizturēt īpaši bīstamu valsts noziedznieku, kas uzrāda viltotu ASV pasi uz Roberta Kordeila vārda vai ari citus dokumentus, iespējams, ka viņam nav nekādu dokumentu. Visas meklēšanas grupas zināja, ka tvarstāmais ir ārzemnieks, kas slikti runā grieķiski, bet brīvi pārvalda angļu valodu. Izpildītājiem bija zināmas arī viņa ārējās pazīmes.

Šajā gadalaikā tūristu straume parasti apsīkst un svešu cilvēku salās ir maz, tādēļ Kordeila aizturēšana bija tikai laika jautājums. Tas varētu ieilgt, ja viņš būtu jau paguvis paslēpties kalnos vai piekrastes alās, bet varētu saīsināties, ja kāds lokalizētu viņa atrašanās vietu.

Divu drošības dienestu informators Firss Antonionis ļoti gribēja uzrādīt meklējamā objekta uzturēšanās vietu, viņš vairākas reizes atkārtoti mēģināja saistīties ar savu pretizlūkošanas kuratoru, bet Vlaks neatsaucās. Beidzot viņš vēlreiz piezvanīja operatīvajam dežurantam.

—  Runā Astoņkājis. Vai Vlaka kungs nav parādījies? Man viņš ir ļoti vajadzīgs.

Dežurants mazliet padomāja.

—  Viņš ir atgriezies, bet runā ar priekšnieku. Es pat nepaguvu viņu informēt par jūsu zvanu.

Astoņkājis satrūkās.

—   Palūdziet viņu pienākt pie telefona. Jautājums ir ārkārtīgi svarīgs un neatliekams.

Pretizlūkošanas pārvaldē valdīja tik nervoza atmosfēra, ka dežurants vispirms vēlējās tikt vaļā no uzmācīgā aģenta. Bet piepeši viņam iešāvās prātā, ka zvanītāja neatlaidība var būt saistīta ar izsludināto trauksmi.

—   Labi, es pamēģināšu. Mazliet pagaidiet.

Bet pretizlūkošanas šefs vadīja tik vētrainu apspriedi, ka dežurants neuzdrošinājās viņu traucēt.

—  Vlaks šobrīd nevar ar jums runāt. Bet visdrīzākajā laikā viņš jums piezvanīs. Vai jūsu numurs viņam ir zināms?

-Jā.

Firss sēdēja savā kajītē, kas parastam zvejnieku šonerim gan bija daudz par greznu, drīzāk tā atgādināja vidēji pārtikuša biznesmeņa kabinetu. No sienas skapīša Firss izņēma aizsākto uzo pudeli, piepildīja glāzi līdz pusei un ātri izdzēra. Viņu bija pārņēmis īsts mednieka azarts: medījumu viņš bija uzgājis, atlika tikai to paņemt. Pirmajai glāzītei sekoja otrā, vēderā ieplūda siltums, krūtīs riesās leonums: jāpasaka tikai pāris vārdu, un neredzamais valsts mašīnas spēks likvidēs bīstamu noziedznieku. Ikdienišķā dzīvē vārdam nekad nav tāda spēka — vai nu mazums vēstuļu un telefonisku ziņojumu oficiālās iestādes saņem katru dienu. Tikai slepeni sakari ar valsti vārdiem piešķir īpašu svaru.

Firss izjuta to pašu, ko izjūt slepenais signalizētājs, kas gaida aviācijas uzlidojumu. Viņš ir sīks un niecīgs un neapskaužami vājš stāv klajā laukā ar nejēdzīgu raķetes pistoli kā ar sprunguli rokā, bet, ieklausījies bumbvedēju rēkoņā, kas nāk aizvien tuvāk un tuvāk, sāk sevī manīt pārcilvēcisku spēku un pārvēršas par visvarenu milzi, kas pēc brīža uzspridzinās rūpnīcu, iznīcinās kareivju bataljonus, noslaucīs no zemes pilsētas kvartālus un ar simtiem ugunsgrēku ugunīm padzīs nakts tumsu. Tieši šo izjūtu dēļ Firss sadarbojās ar policiju un pretizlūkošanas dienestu.

Bet slepeno aģentu dzīvība, tāpat kā spridzekļu izlicēju un artilērijas uguns koriģētāju dzīvība, vienmēr karājas mata galā. Nošaut signalizētāju ir taču nesalīdzināmi vieglāk par bumbvedēju armādas notriekšanu vai lielgabalu baterijas uzspridzināšanu. Tāpēc viņi tiek mērķtiecīgi medīti, un pēc atrašanas viņiem jāšķiras ne tikai no savas darbības, bet ari no dzīvības. Firss vēl nezināja, ka ari viņa stundas ir skaitītas.

Ātrgaitas kuteris it kā peldēja garām, bet piepeši mainīja kursu un piespiedās pie šonera sāna, tradicionālie pirātu abordāžas ķekši ieķērās pieturi, un četri vīri maskās acumirklī jau atradās uz šonera klāja.

—  Visiem gulties, rokas uz pakauša!

Komanda bija skaidri saprotama, un vairāki matroži nogūlās uz sāļainajiem klāja dēļiem. ^

—   Stūri pret vēju! Apturēt motoru!

Arī otru pavēli stūrmanis izpildīja bez kavēšanās. To varbūt varēja izskaidrot ar ekipāžas stingro disciplīnu, bet iespējams, ka to noteica šaušanai gatavie automāti.

Divi uzbrucēji palika uz klāja, lai kontrolētu situāciju augšā, bet divi bez maldīšanās iegāja Firsa kajītē. Tieši tajā brīdī viņš gatavoja nākamo dzēriena devu, bet, ieraudzījis bruņotus cilvēkus ar masku galvā, izmeta glāzi no rokām.

—  Tā, nodevēj, nu tavs gals ir klāt!

Paceltais stobrs ar klusinātāju galā apstiprināja sacīto "vārdu nopietnību.

Kaut ari zemapziņā Firss jau sen bija gaidījis šādu vizīti, visa viņa būtne protestēja pret tik negaidītu nāvi — bez iepriekšēja brīdinājuma un bez jebkādas morālas sagatavošanās. Vispār viņš negribēja šķirties no dzīves, lai gan senāk bija pārliecināts, ka ir gatavs uz to.

—   Par ko? — viņš uzdeva šādās situācijās tradicionālo jautājumu.

—  Vai atceries ieroču partiju Pirejā?

No maskas balss skanēja dobji, bet Mīdija pūlējās uzminēt, kam tā pieder, kaut arī tam nebija itin nekādas nozīmes.

—   Un kā ar kravu no Krētas?

—   Es vispār nesaprotu, par ko jūs runājat.

Sākdams ikdienišķu un nevajadzīgu sarunu, viņš izmantoja šādās situācijās parasto scenāriju, kas vienmēr atslābina killeru modrību. Tā jau bija viņu otrā kļūda: vajadzēja nekavējoties nospiest sprūdu, bet nē — viņi nāvei nolemtajam sāka atgādināt vecos grēkus. Ko lai dara, ari killeri ir tikai cilvēki, un viņiem ļoti gribas attaisnot savu rīcību.

—   Man nekad nav bijusi darīšana ar ieročiem… — Firss taisnodamies nožēlojami šļupstēja, bet negaidīti aprāvās pusvārdā un strauji izmeta pudeli, gribēdams trāpīt pa galvu cilvēkam ar pistoli, bet tas paguva saliekties un izdarīt to, ar ko vajadzēja sākt. Viegls plikšķis, un no brūces Mīdijas sirds apvidū izšļācās asiņu strūkla. Ziņotājs kā maišelis saļima uz tepiķa, kas sedza kajītes grīdu. Otrs šāviens, kā pienākas, trāpīja pakausī.

Pēc divām minūtēm kuteris pameta melno šonera bortu un uzņēma strauju gaitu. Bet slepkavām nelaimējās: viņi iekļuva plaši izvērstā tīklā, kurā Firss bija iecerējis, tikai nebija paguvis sagūstīt konkrētu cilvēku. Ātrs sargkuteris uzņēma kursu uz notikuma vietu, pār jūru pārskrēja skaļa, megafona pastiprināta pavēle: — Uz kuteri! Apklusināt motoru! Slepkavas pat nedomāja uzņemt kontaktu ar varas iestādēm, tāpēc nepakļāvās ne pavēļu saucieniem, ne brīdinājuma šāvieniem. Tad dūraluminija peldriku sadragāja lielkalibra ložmetēja kārta. Kuteris zaudēja gaitu un sāka strauji grimt. No četriem cilvēkiem, kas nebija paguvuši noņemt maskas, viens bija nogalināts, otrs smagi ievainots, aizrijies ar ūdeni, bet divi nebija cietuši, un tie nokļuva uz sargkutera klāja.

Bet Mīdija par to neko vairs neuzzināja. Vlaks, iznācis no priekšnieka kabineta, daudzas reizes uzgrieza Astoņ- kāja telefona numuru, bet tas neatsaucās. Verļinova brīvība bija ieguvusi pagarinājumu.

* * *

Cilvēks no nulles istabas, ar kuru Verļinovs runāja, bija pulkvedis Belovs — Ārējās izlūkošanas dienesta rezidents, kas pirms tam ilgu laiku bija strādājis Pirmajā galvenajā pārvaldē. Pulkvedim bija milzīga pieredze, tāpēc viņš tūlīt saprata, cik vērtīgs ir «iniciators», kas bija nosaucis vairākas stingri slepenas operācijas, ko Dienests veic Vidusjūras reģionā. Gatavodams «iniciatora» glābšanas operāciju, viņa izvešanu no Tinas, rezidents nepārtraukti domāja par viņa personību. Bija grūti iedomāties, ka necilā grieķu salā reizē parādījušies vairāki cilvēki, kas zina sakaru atjaunošanas paroli, orientējas operatīvajā informācijā un prot to iegūt, tāpēc ar lielu ticamības pakāpi varēja pieņemt, ka nezināmais zvanītājs un Tinas rajonā nozudušais ģenerālis Verļinovs ir viena un tā pati persona.

Belovs vēl neko nezināja par grieķu pretizlūkošanas dienesta un policijas pastiprināto rīcību, tomēr katram gadījumam dublēja galvenos pasākumus, divkārt paaugstinādams to drošību. Pēc tam ar tīru sirdsapziņu viņš paziņoja Centram par kontaktēšanos ar vērtīgas informācijas nesēju Verļinovu un par sagatavoto eksfiltrācijas [28] operāciju. jautājums bija rūpīgi apsvērts, un viņš gaidīja apstiprinātu atļauju.

Bet atbilde pienāca tikai pēc divām stundām, turklāt nepavisam ne tāda, kādu viņš bija gaidījis. «Pēc konsultācijām ar Krievijas Federācijas Federālā pretizlūkošanas dienesta vadību šī dienesta bijušā darbinieka, dzimtenes nodevēja Verlinova eksfiltrācija atzīta par nelietderīgu.»

Rezidents vairākkārt pārlasīja atšifrēto tekstu un divas reizes nolamājās. Viņš bija pazīstams kā ārkārtīgi savaldīgs un īpaši izturēts cilvēks, padotie nekad no viņa mutes nebija dzirdējuši neviena rupja vārda. Arī tagad pirmo reizi viņš izlamājās klusībā, bet otrreiz — skaļi.

* * *

Verļinovs mocījās gaidās. Sārtvaidze saimniecības vadītāja pasniedza aukstu aitas gaļu un puspudeli vīna, bet ēstgribas nebija. Paņēmis pudeli un jūras binokli, kas gulēja uz palodzes, viņš iegāja savā istabā. Pa malciņam dzerdams skāņo vīnu, Verļinovs vēroja sudrabaino jūras lauku, gaidīdams gliseru ar zaļu vimpeli. Naktī vimpeli aizstās zaļa raķete, bet spilgta krāsa nekur nebija redzama. Ievērojami mazāk bija ari zvejnieku motorlaivu un burinieku. Toties jūru vagoja daudzi jo daudzi dažāda lieluma kuteri pelēcīgā tērauda krāsā. Tie apņēma salu ciešā lokā.

* * *

Belovs dzēra ļoti reti. Ar ko gan lai dzertu sūtniecības noslēgtajā pasaulītē? Ar padotajiem nedrīkst, sūtnis neuzaicina… Ja nu vienīgi ar dienesta pakāpē vienlīdzīgu kolēģi no paralēlā dienesta. Turklāt viņi jau sen bija noslēguši vienošanos par mierīgu līdzāspastāvēšanu un godprātīgi to ievēroja, nesniegdami sūtnim vai Centram nekādu informāciju viens par otru.

Arējās izlūkošanas dienesta un Galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidenti noskaņojuma labad izdzēra divas pudeles viskija. Lai gan par dienesta jautājumiem viņu aprindās nemēdz runāt, sāpes un aizvainojums tik un tā lauzās uz āru.

—   …Tāds «iniciators», ka varētu ne vienu vien ordeni nopelnīt! Viņš nosauca tādus kodus, ka man galva sāka griezties riņķī. Gan «Sarkanie dūmi», gan «Safīrs», gan… — Pavēcinājis roku, Belovs pats sevi pārtrauca. — Es tūlīt sapratu, ka viņš ir no bijušajiem, no mūsējiem… Vārdu sakot, es visu sagatavoju, puiši strādāja kā… Neesot lietderīgi! Un punkts! Sūdabrāļi tādi!

—  Vai tad man iet labāk? — savukārt sāka sūroties Korovņikovs. — Atbrauc, izrīko… To nodrošini, to izdari, to sarīko… It kā man trūktu komandieru! Mani gandrīz nosūtīja uz operāciju «L». Tad nu gan es viņam pateicu: ej tu uz poda! Ha-ha… Un šis aizgāja, joprojām nav atgriezies.

Viņi slikti ieklausījās viens otrā, jo katrs gribēja parunāt par savām raizēm. Pēc tam Belovs aizgāja gulēt, bet Korovņikovs piezvanīja uz Derjuginu dzīvokli.

—   Hello-ou, — ģimenes galva atsaucās cienīgā balsī, bet majors nedomāja atkāpties.

—   Runā militārais atašejs, — viņš stādījās priekšā tikpat cienīgi. — Man nepieciešams aprunāties ar Jeļenu Petrovnu Derjuginu.

—   Mazliet pagaidiet, — diplomāts padevīgi atbildēja.

Tad klausuli paņēma Ļenočka.

—   Hal…

—   Es tevi gribu tūlīt, uz līdzenas vietas, — Korovņikovs izjusti nobuldurēja.

—  Ja tā ir tik valstiski svarīga lieta, esmu gatava palīdzēt, — viņa nekavējoties atbildēja. — Atsūtiet mašīnu!

Tieši pēc desmit minūtēm Ļenočka iespurdza militārā atašeja automobilī un, kā parasti, tūlīt uzlika roku uz viņa ķermeņa visjutīgākā orgāna.

—   Sveiks! Uz kurieni brauksim?

—   Bet ko tu teici savam idiotam? — Korovnikovs apjautājās, iedarbinādams motoru.

—  Teicu, ka steidzami jāpārraksta slepens dokuments, ko man uztic. Tāpēc esmu brīva līdz pašam rītam.

Korovnikovs gribēja uz kādu pusstundu iebraukt pludmalē, bet, ja jau līksmo, tad līksmo!

—  Jānopērk džins un kaut kas uzkošanai… Tālīt piebrauksim… Velns saspēris!

Viņš strauji nobremzēja. Ļenočka atsitās pret paneli.

—   Kas ar tevi notiek, pretīgais! — viņa sadusmojās.

—   Man tikai tagad pielēca… Vai atceries, ka man bija jāsagaida tas nejēga? Viņš atbrauca, lai novāktu kādu nelieti… Un pazuda! Bet nelietis joprojām sēž Tinā un gaida gliseru ar zaļu vimpeli. Belovs apsolījis viņu izpestīt… Labi, ka viņam to aizliedza.

Viņš purpināja vēl kaut ko, bet pilnīgi nesakarīgi.

—   Zini ko, labāk es sēdīšos pie stūres, tu taču esi galīgi no eņģēm izgājis! Un aizbrauksim uz kādu viesnīcu, tur bārā ir mans iecienītais džins…

Bet viesnīcā Ļenočka negāja uz bāru, viņa ieslīdēja četrdesmit otrajā istabā, kurā bija apmeties Krievijas pilsonis Sideļnikovs. Ļenočka jau bija apstrādājusi kapteini līdz nemaņai, tādēļ, ieraudzījis viešņu uz istabas sliekšņa, viņš klusi iestenējās.

—   Cik tad var, es vairs nespēju, pagaidi līdz ritam…

—   Nepļurksti muļķības, es atnācu darīšanās, — Ļenočka viņu salti pārtrauca un izstāstīja visu, ko pirms brīža bija dzirdējusi. — Celies un rīkojies!

Automobilī viņa patiešām atgriezās ar džina pudeli un aizmigušo Korovņikovu aizveda uz konspiratīvo dzīvokli, kur drīz vien viņu atžilbināja.

Bet Sideļnikovs tieši no viesnīcas savienojās ar parastu Maskavas telefona numuru, pēc īsas sarunas apģērbās un sāka gaidīt. Viņš zināja, ka pašreiz tiek iedarbināts varens mehānisms, ar kura palīdzību Prezidenta drošības dienesta priekšnieks noved līdz galam savu ieceri. Pēc pusstundas dežurējošā mašīna Sideļņikovu no trešās kategorijas viesnīcas aizvizināja uz sūtniecību. No dzīvokļa atsauktais sūtnis viņu uzmanīgi uzklausīja un sāka pulcināt kopā personālu. Zvani, satikšanās un pārrunas turpinājās visu nakti.

—  Tas nav iespējams, — sūtnis noteica, kad jau sāka svīst gaisma. — Viņi aplenkuši visu salu, un mēs neko nevaram iesākt.

—   Paskatīsimies, — kapteinis atsaucās un paraustīja plecus. Pēc mirkļa viņš apvaicājās: — Vai drīkstu izmantot telefonu?

Viņš nerunāja ilgi, pateica tikai divus teikumus:

—   Sūtniecības iespējas beigušās. Nekas neiznāk.

Pēc tam kapteinis apgūlās turpat sūtņa kabinetam blakus iekārtotajā atpūtas istabā. Pēc dažām stundām viņu pamodināja.

—  Tikko ieradies Grieķijas Ārlietu ministrijas padomnieks.

Sūtnis bija ārkārtīgi uzbudināts.

—   Mūsu prezidents, Pats, piezvanījis viņu prezidentam… Tas pavēlējis iekšlietu ministram sniegt jums palīdzību. Helikopters izlidošanai gatavs, pie durvīm mašīnā jūs gaida pretizlūkošanas dienesta darbinieks. Viņa uzvārds ir Vlaks. Viņš ir lietas kursā, un viņam uzdots sniegt jums palīdzību…

Sūtnis skatījās Sideļņikovā tādām acīm, it kā viņa priekšā stāvētu visvarenā Prezidenta personīgais pārstāvis. Kapteinis laiski izstaipījās.

—  Vai jums atradīsies gabaliņš zaļa auduma? Vēlams koši zaļš, lai būtu ieraugāms jau no tālienes. Sameklējiet pēc iespējas drīzāk!

Sūtnis pamāja referentam, un pēc brītiņa uzdevums jau bija zināms visiem sūtniecības darbiniekiem, nodaļu un dienestu vadītājiem. Militārais atašejs Korovņikovs spīdoši izpildīja šo uzdevumu: pēc piecām minūtēm atnesa operācijas pabeigšanai tik ļoti nepieciešamo zaļo audumu. Tā bija Ļenočkas Derjuginas kleita. Viņa vienmēr izcēlās ar lielu apzinīgumu un gatavību upurēties lietas labā.

* * *

Lidostā «Šeremetjevo-2» no Atēnām atlidojušo laineri sagaidīja bruņota čaika un četri grupas «Elle» locekļi.

—  Verļinova kungu lūdz iziet uz trapa, — stjuarte paziņoja salonā, ko pēc laimīgas nosēšanās jau bija pārņēmusi raksturīga rosība.

Iestājās naidīgs klusums. Bargu, nelabvēlīgu skatienu pavadīts, pa eju gāja vēl diezgan spēcīgs vidēja vecuma vīrietis nogurušu seju, gāja tukšām rokām.

—   Pilnīgi zaudējuši kaunu šie…

Vulgāra sieviete uzkrītoši izkrāsotu seju nevarēja atrast vajadzīgo vārdu. Cilvēks neizskatījās ne pēc spekulanta, ne pēc krievu jaunbagātnieka, ne ari pēc mafijas locekļa. Tāpēc viņai gribot negribot bija jāatsakās no konkretizēšanas.

—   Pilnīgi zaudējuši kaunu!

Ar šiem vārdiem Maskava sagaidīja ģenerāli Verļinovu.

Daņils Korcckis PIESEGŠANAS AKCIJA

Redaktore I. Ceriņa Tehniskā redaktore V. Vasiļjevo

Formāts 84x108/32,12 iespiedi. Iespiesta Publiskajā a/s «Jāņa sēta» tipogrāfijā, Bnvibas ielā 139, Riga LV-1012

[1] spl — minizemudene.

[2] kamorra (it. vai.) — noziedzību elementu grupa.

[2] Teips (žarg.) — visādām radniecības saitēm saistīta ģimeņu apvienība.

[3] krievijas federācijas bruņotie spēki.

[4] 0 b š č a k s (žarg.) — zagļu grupas kase vai kolektīvais īpašums.

[5] v a i n a h s — čečenu kriminālā grupējuma loceklis.

[6] haldejs — (žarg.) — viesmīlis.

[7] strelka (žarg.) — satikšanās.

[8] n a m u s s — kaukaza ļautam raksturīga sociāli morāla kategorija, kas apvieno goda, autoritātes un līdzcilvēku cieņas jēdzienus.

[9] harakiri — pašnāvības veids Japānā, vēdera uzšķēršana ar dunci.

[10] godekāns — kalnu ciemata centrālais laukums.

[11] momcntalka (žarg.) — konteinera konspiratīva nodošana brīdī, kad izlūki iet viens otram pretim; tas notiek nomaļās vietās (kāpņu telpā, caurstaigājamā pagalmā) vai arī cilvēku drūzmā.

[12] farcovka (žarg) — mantu (ari valūtas) uzpirkšana un pārdošana.

[13] z ā b a k i (žarg.) — tā jūrnieki saukā sauszemes karaspēka personālsastāvu.

[14] k i d a 1 a (žarg.) — afērists.

[15] z e k s (zarg.) — ieslodzītais.

[16] akm — modernizētais kalašņikova automāts.

[17] baksi (iarg.) — asv dolāri.

[18] k a l a š s žarg) — kalašņikova automāts.

[19] heinrihs Šlimanis — vācu arheologs, kas aprēķināja leģendārās Trojas atrašanās vietu un pēc tam piedalījās tās atrakšanā.

[20] makars — makarova sistēmas pistole.

[21] kaifs (iarg.) — bauda, labsajūta, ko rada apreibināšanās ar alkoholu vai narkotiskām vielām.

[22] buržuika (žarg.) — taupības krāsniņa.

[23] namazs — musulmaņu reliģisks rits, lūgšana ar noteiktām

ķermeņa kustībām. » >

[24] vivera pozīcija — plaši ieplestām, mazliet saliektam kājām strēlnieks saliecies uz priekšu un pistoli satvēris abām rokām.

[25] stividors — ostas strādnieks, krāvējs.

[26] stone (angļu vai.) — akmens.

[27] kačoki (žarg.) — jauni vīrieši ar attīstītu muskulatūru.

[28] eksfiltrācija — nelegāla izvešana no uzturēšanās vietas.

Content

Koreckis Daņils Piesegšanas akcija

Pirmā nodaļa

Otra nodala

Treša nodala

Ceturta nodala

Piektā nodala

Sestā nodaļa