Koreckis Danils

Rokenrols Kremļa dzīlēs 5 Piektā grāmata Spiega atbrīvošana

Danils Koreckis

Rokenrols Kremļa dzīlēs 5

Piektā grāmata Spiega atbrīvošana

..

Pirmā nodaļa Īpašo operāciju diriģents

Zaozjorska. Viesnīca «Centraļnaja»

Viņa seksa laikā nekad netaisīja acis ciet vienīgi piemiedza tās kā kaķene, tīksmi murrāja un laiku pa laikam pūta elpu sev uz sejas, pastiepusi uz priekšu pilnīgo apakšlūpu. Un nekautrīgi uzlūkoja partneri.

Bet šajā reizē viņa pēkšņi iesmējās. īsi, kā elsojot.

-   Kas noticis? Grānts jautāja.

Viņš, smagi elpojot, apstājās, balstīdamies uz rokām virs viņas.

No viesnīcas pagalma līdz šejienei atlidoja automobiļa motora klepojošais troksnis un vīriešu balsis tur divi viesi visu rītu pūlējās iedarbināt savu veco moskviču.

-   Vēlāk pateikšu, Anna nomurmināja. Nu…

-   Kaut kas nav labi?

Viņa nepacietīgi papurināja galvu.

-   Vēlāk.

«Vēlāk» nebija tik drīz. Viņi ilgi viens otru neatlaida, mīcīja, plēsa un ņurcīja, bet, kad nebija vairs spēka, ilgi gulēja miegainā stingumā. Kad atjēdzās, pēc kārtas mazgājās apbružātajā vannas istabā ar nolupušo grīdu, katram gadījumam paklādami zem kājām viesnīcas dvieli. Brokastīs iekoda Zaozjorskas galvenajā pārtikas veikalā nopirkto vārīto desu ar sakaltušu maizi un apvītušiem krunkainiem āboliem. Smēķēja, birdinādami pelnus viesnīcas pelnu traukā, tam bija kailas sievietes veidols, kura tur uz ceļiem bļodu. Un priecājās lai arī šī būtu visnožēlojamākā viesnīca pasaulē (citas Zaozjorskā vienkārši nav), kur sanitārajā mezglā skraida mitrenes un veļa ir pelēka un nolietota, toties tā nav telts laukā, taigā ar tās encefalīta ērcēm, bet galvenais šeit nav fanātiskā Zaozjorskas fenomena izpētes komitejas priekšsēdētāja Arčibalda Gulviga. Meteoritoloģijas spīdeklis patlaban droši vien sper zemes gaisā, uzzinājis, ka zinātnes pasaulei nepazīstamais, tomēr starptautiskajā ekspedīcijā iekļautais Semjuels Pēršings ar savu palīdzi Mārdžu Koulu atmetuši ar roku unikālajam meteorītam un patvaļīgi izkārtojuši sev nelielu atvaļinājumu Zaozjorskas brīvdienas.

-   Kāpēc tu smējies? Grānts beidzot jautāja.

Anna iesprauda cigareti ābola serdē, kas gulēja starp afrikānietes ciskām.

-   Tev bija tāda seja… Kā sanāksmē pie Fouka.

-   Un proti? Viņš nesaprata.

Viņa pasmaidīja tieva, gracioza jauna sieviete ar kreklam koķeti cauri spīdošām mazām krūtīm. Viena no visaukstasinīgākajiem aģentiem firmā. Kura, starp citu, bija veikusi divas likvidācijas. Personiski.

-    Proti, ka tu pat gultā nemitējies domāt par operāciju, viņa sacīja bez kāda slepena nodoma vai pārmetuma. Par perimetra tehnisko aizsardzību, par apsardzes sistēmu. Par helikopteriem. Par Migunovu.

-   Tavuprāt, es domāju tieši par to? viņš sabozies vaicāja.

-   Pat nešaubos.

Grānts neko neatbildēja. Viņaprāt, viņš seksa laikā bija domājis par seksu. Taču visumā Annai bija taisnība viņš domāja par operāciju dienu un nakti. Gultā, mašīnā, tualetē, skujoties, brokastojot, pusdienojot un vakariņojot. Pat sapnī viņš redzēja Migunovu pazūdam debesīs ekspedīcijas helikoptera kravas trosē Mocarta 20. klavierkoncerta pavadījumā… Visa pamatā bija tas, ka uzde

vums, kuru viņš sākotnēji tika uzskatījis par sarežģītu, piņķerīgu, taču visnotaļ atrisināmu, pagaidām nekādi negribēja doties rokā. Te, protams, nebija ne Dubaija, ne Rīga, ne Saloniki, te pat nebija kāda cietumnieku sala Klusajā okeānā, kur piekraste aizvilkta ar dzeloņstiepļu režģi, toties allaž var atrast kādu melno uzraugu, kurš tīko pēc vieglas naudas. Te ir Sibīrija. Krievija. Zeķu un lēģeru apvidus. Iemiesots visas pasaules ļaunums, Sibīrijas lēģeris, sniega un knišļu pārņemts. Pilsētā ir simt tūkstoši iedzīvotāju un iekonservēts ogļu karjers, bezdarbs, sociālā spriedze, nav pat pieklājīgas viesnīcas…

Un slavenā Lērnera atslēga visam šim haosam nekādi nebija piemeklējama. Taču Grānts īslaicīgo neveiksmi uztvēra kā likteņa izaicinājumu, viņš nevarēja atkāpties. Lai gan arī uzbrukuma plāna viņam nebija.

-   Un ko tu liec priekšā uzsākt šajā sakarā? viņš jautāja īpašā tonī, aiz zoda pacēlis Annas galvu un daudznozīmīgi ielūkodamies viņai acīs. Vai tev ir kāda ģeniāla ideja?

-   Iet un piedzerties, viņa nomurmināja. Rīt novārtīties gultā līdz pusdienai. Labāk līdz vakaram. Bet nākamajā dienā atgriezties ierašanās vietā. Un viss. Pa to laiku tu vai nu kaut ko izdomāsi, vai sapratīsi, ka lieta ir bezcerīga. Pēdējā gadījumā mēs pat varam nekur neatgriezties, bet uzreiz paņemt biļetes līdz Irkutskai un caur Maskavu lidot uz Vašingtonu. Kas arī nebūtu slikti, piekriti…

-   Nebūtu slikti, domīgi atkārtoja Grānts, tomēr bez sevišķas pārliecības. Viņam vēl nebija bijusi bezcerīga lieta. Viņš cerēja, ka arī nebūs.

-         [1] [1] *

Zaozjorskā ir divi restorāni «Pīlādzītis» un «Ēdene». Pirmajam logi no iekšpuses bija aizklāti $r krāsu un balsināmo šķīdumu notraipītu plēvi, bet pie durvīm karājās

laika gaitā nodzeltējis paziņojums «Restorāns tehnisku iemeslu pēc ir slēgts». Toties «Ēdene» darbojās un atbilstoši savam nosaukumam piedāvāja apmeklētājiem visus iespējamos kārdinājumus no «Žiguļu» alus līdz firmas pusdienu kompleksam «Sibīrijas tētis». Zālē tikpat kā nebija apmeklētāju, taču Grānts un Anna nesēdās pie galdiņa, bet uzreiz devās pie bāra letes.

-   Divas «Tekilas sanraiz», Grānts palūdza.

Bārmenis violetā kreklā ziņkārīgi viņu uzlūkoja.

-   Tekilas… Ko?

-   Sanraiz, Grānts atkārtoja. Tulkojumā «Tekilas rītausma».

-    Pirmoreiz dzirdu, bārmenis atzinās. Tas droši vien ir kokteilis?

Grānts paskatījās uz Annu. Meitene savilka uz augšu uzacis un pasmaidīja kas tik viss nenotiek pasaulē!

-   Patiesībā mums ir pietiekami plaša kokteiļu izvēle, bārmenis cienīgi paziņoja, pēc sava prāta iztulkodams viņu saskatīšanos. «Asiņainā Mērija», «Margarita», «Sniegbaltīte», «Erotika». Bet, pēc tam kad nokrita meteorīts, mēs izgudrojām «Zaozjorskas fenomenu»…

-   Kas tad tas tāds? Grānts brīnījās.

-   Redziet nu, pat jūs nezinājāt!… Ciedru degvīns, šampanietis un stipra karsta tēja ar citronu. Visā Sibīrijā tagad dzer «Zaozjorskas fenomenu»! Jūs droši vien neesat vietējais? Gribat pagaršot?

-   Nē, paldies. Vai nav kaut kas ar tekilu?

-   Pie mums nedzer tekilu, pilsoni. Bārmenis nezin kāpēc pārgāja uz oficiālu toni. Ja gribat tekilu, brauciet uz apgabala centru, uz Irkutsku. Vai uz Maskavu…

-   Bet varbūt uzreiz laist uz Mehiko? Grānts pavaicāja.

-    Par Mehiko nezinu, bārmenis piesardzīgi atbildēja, laikam nolēmis, ka tas arī būs kāds apgabala centrs. Bet Irkutskā noteikti dzer visu pēc kārtas. Oligarhi, saprotiet, naudas kā spaļu…

-   Droši vien absolūta morālā degradācija? Grānts izteica minējumu.

-   Absolūta, bārmenis apstiprināja.

-   Es gribu pagaršot jūsu «Erotiku», sacīja Anna, veltīdama bārmenim apburošu smaidu.

-   Sarkano vai zilo? viņš nomurmināja.

Anna padomāja un izvēlējās zilo. Viņai pasniedza augstu glāzi ar šķidrumu, kas krāsas ziņā atgādināja tualetes podu dezinfekcijas līdzekli. Sev Grānts pasūtīja tīru degvīnu, bet bārmenim, pārvarot viņa nenozīmīgo pretošanos, dubultporciju viskija. Pamazām raisījās sarunas. Grānts un Anna uzzināja, ka tā sauktais meteorīts, kuru zinātnieki meklē, patiesībā nav nekāds meteorīts, bet amerikāņu spiegošanas satelīts. Ka visa komanda, kas apmetusies taigā, ir vieni vienīgi CIP aģenti, kuriem uzdots izvest satelīta atliekas ārpus Krievijas robežām. Varbūt tas pat nav satelīts, bet vadāms kosmosa kuģis, jo daži vietējie iedzīvotāji redzējuši, ka, tam krītot, kāds katapultējies un atvēries izpletnis. Ka apgabala vadība, cerot uz tūristu pieplūdumu, solījusi paplašināt šoseju Zaozjorska-Irkutska un izbūvēt dzelzceļa atzarojumu līdz pašai Čokurdahai, bet tā vietā tikai pacēlusi gāzes un apkures cenas. Ka, atklāti sakot, Irkutskā ir gan viens pieklājīgs iestādījums, kur ir gan tekila, gan īsts franču konjaks, gan arī normāls bārmenis, kurš ne vien sanraizu, bet kaut vai pašu velnu sajauks, viņa vārds ir Vova, viņi savulaik kopā mācījušies kursos. Bāra nosaukums ir «Viktorija», tas atrodas tūdaļ aiz apgabala tiesas, mazliet pa kreisi, tuvāk pagalmiem…

-    Ļeņina prospektā, zināt? Jau noreibt paguvušais bārmenis pameta ar galvu. «Kruķu krogs», kā to vēl mēdz saukt, tur izmeklētāji ar advokātiem kopā dzer un apsmadzeņo savas problēmas. Apgabala tiesa, tur taču skata nopietnas lietas. Slepkavības, vērienīgas zādzības, ekstrēmismu to visu izmeklē uz vietas, bet pēc tam saved draņķus no visa apgabala! Vova tur aiz letes tādas lietas ir saklausījies un var pastāstīt jums pietiks simt rakstiem!

-   Kādiem rakstiem? Grānts, savās domās nogrimis, saausījās.

-   Nu, tiem pašiem! Jūs tak, cik es sapratu, esat žurnālisti, ko?

Grānts paskatījās uz bārmeni, uz Annu. Viņš izskatījās, it kā atrastos tālu prom, uzacu starpā ievilkusies dziļa vertikāla rieva saspringta garīgā darba pazīme. Viņš noslīdēja no augstās taburetes un nolika uz letes vairākas banknotes.

-   Jā, mēs esam žurnālisti, viņš nomurmināja. Paldies jums…

-   Par ko? bārmenis pavīpsnāja. Jūs tikpat kā nedzērāt. Bet es biju dzirdējis, ka žurnālisti esot nadzīgi uz iemešanu.

-   Pilnīgi pareizi! Anna pauda sajūsmu par viņa informētību, arī atstādama savu tabureti. Cik precīzi jūs izteicāties! Taču parasti mēs sadzeramies pret vakaru, bet pašlaik vēl ir rīts…

-   Dzer, dzer, bet zini mēru, bārmenis nopietni pasludināja. Viņš pārskaitīja naudu, kuru bija iedevis Grānts, un labpatikā pat piesarka.

-   Varbūt vēl pa mēriņam?

-   Nē, nē, paldies.

Izgājis uz ielas, Grānts tūdaļ pagriezās virzienā uz viesnīcu.

-   Kas noticis? Anna jautāja, ar pūlēm tikdama viņam līdzi. Tev bārmenis šķita aizdomīgs? Viņš kaut ko tādu pateica?

-   Jā, Grānts atbildēja. Pateica.

Viņš apstājās, vieglītēm apņēma Annas plecus un sāka iet lēnāk.

-Viņš pateica, ka mums viss būs labi. Un viss izdosies. Tāpēc mums pat nebūs jāpiedzeras līdz nemaņai. Un nebūs jāiesaista helikopters ar diversijas grupu.

-   Es nesaprotu, Anna iebilda.

-   Drīz sapratīsi, Grānts atteica. Operācijas atslēga man jau ir galvā. Ejam uz viesnīcu, jāsastāda plāns un kādam jāpiezvana…

* * * Ugunssala

īpaša režīma labošanas darbu kolonija uz mūžu notiesātajiem LK-13

-   …Žņaugt tas ir visgrūtāk, ja pie kakla, Bļinovs dalījās dzīves pieredzē. Parasti viņš tam izmantoja pēdējās minūtes pirms signāla doties pie miera, kad spēku vairs nav, bet nolaist lāviņu vēl nedrīkst. Šai arī ir sāpīgāk… Vai šim, ja tas ir vecis. Tur nav kaulu, skrimšļi vien… To, man domāt, daba tā iekārtojusi, lai cilvēku aizsargātu. Vai, gluži otrādi, lai paildzinātu mokas, es nezinu… Tāpēc ka, ja esi salauzis kaulu, tas uzreiz ir skaidrs gan taustot, gan pēc skaņas. Un beigta balle, var tīties miglā. Bet skrimslis ir kā tāda gofrēta putekļsūcēja šļauka, esi redzējis? Tu to sažņaudz, spied, jau pats savus pirkstus jūti cauri kaklam, bet dzīvība vēl aizvien turas, spirinās, maita… Pēc diennakts kā likts reanimācijā atjēgsies un sāks pret tevi liecināt. Tāpēc žņaugt vajag prasmīgi, nedrīkst sasteigt…

Viņš bija notupies kameras kaktā, garās rokas nokarājās starp ceļiem. Migunovā, kurš pēdējās nedēļas laikā bija strauji savārdzis vājš, iekritušu zaļganpelēku seju un sarkani iekaisušām acīm -, viņš raudzījās jautri, savā ziņā pat vēlīgi. Viņam patika mocīt, patika tik ļoti, ka viņš pat sajuta tādu kā līdzjūtību pret upuri, droši vien pateicībā par sagādāto baudu.

-   Ķinīšos rāda, kā šī raustās rokās, bet tad itin kā atslābst viss, pagalam ir. Bet dzīvē, es tev teikšu, nemaz tā nav. Dzīvē viss ir daudz piņķerīgāki… Tā es vienu šmīzi mežaparkā apstrādāju, gandrīz vai iekritu. Sagaidīju, līdz atmet galvu, pirksti gandrīz vai bija notirpuši. Tad aizvilku zem egles, sametu virsū sniegu un laidos lapās. Biju jau aizgājis līdz ceļam, te kāds it kā iedotu pa pauri pagriezies, atskaties. Atskatījos bet kupena tak kustas! Roka sarkanā cimdā izspraukusies no turienes un kustas tā, it kā mātu, mātu man. Gatavā šausmene! Zināms, nācās griezties atpakaļ. Pēc tam es kādu laiku nēsāju līdzi spogulīti, lai pārbaudītu elpo vai ne. Ilgi ne, kad iesitu roku, viss pārgāja… Tagad es labāk par jebkuru ķirurgu varu pateikt, vai pacients ir beigts vai viņā kaut jel viena molekula vēl dvašo!

-   Speciālists… Migunovs aizsmacis izdvesa. Viņš tāpat tupēja pretī, jo no betona grīdas nāca stindzinošs aukstums. Un saspringti domāja.

-    Augstākās kategorijas specs! Bļinovs priecīgi uztvēra. Ar cirvi, bomi vai, par piemēru, pistoli tā kurš katrs muļķis var piebeigt cilvēku. Nemaz jau nerunājot par visādām indēm un tā tālāk, tas ir priekš mīkstajiem…

Viņš nicīgi nospļāvās uz betona, lai gan tas, pēc visiem likumiem, bija pēdīgā cūcība.

-   Ir īsti slepkavas kā es, un ir sūdabrāļi!

Viņš izrieza krūtis, pieņēma cienīgu stāju.

-    Tādus kā es var uz pirkstiem saskaitīt! Pat šeit, «ugunīgajā», esmu viens no tūkstoš cilvēkiem! Elite!… Bļinovs iesmējās. Tev, Jeņķi, vajadzētu priecāties, ka iznāks darīšana ar tādu cilvēku! Tā nožņaugšu, ka mācību grāmatās varēs rakstīt! Sasiešu traheju mezglā! Pat izraušu, lai drošāk, ar zobiem izplēsīšu pie visiem velniem! Tā, redz!

Nemitēdamies smieties, viņš asi pasitās uz priekšu, it kā grasītos lēkt Migunovam virsū. Tas atrāvās pie sienas, instinktīvi pacēla kāju, pievilcis ceļgalu krūtīm un pavērsis uz priekšu sasprindzinātu pēdu. To darot, nenoturējās līdzsvarā un nogāzās uz ledainās grīdas. Bļinovs skaļi ierēcās.

-   Nejau uzreiz, Jeņķi, ne uzreiz! viņš noskandināja, sizdams sev pa ciskām. Nesteidzies! Es pagaidīšu, kamēr tu no bailēm un negulēšanas sajuksi prātā un pats vēl mani lūgsies, lai bez sāpēm aizsūtu tevi pie tēviem!…

Durvīs dobji iesitās gumijas steks.

-   Klusu! Pie miera! Nolaist lāvas!

Bļinovs kā bulta aizšāvās pie savas lāvas, atkabināja to no sienas, novietoja horizontālā stāvoklī, izrādīdams

centību un cienu režīmam. »

-   Bet bez sāpēm nekādi nesanāks! viņš piemetināja, likdamies slīpi.

Blāvais apgaismojums kļuva vēl blāvāks to pārslēdza uz nakts režīmu. Migunovs apgūlās neizģērbies. Vairākas minūtes valdīja klusums, tad Bļinovs neizturēja un ieburkšķējās:

-   Ko tu šodien tik kluss, Jeņķi? Sliktas ziņas pienāca no ārpasaules? Ko? Viņš paslējās gultā. Es zinu, ka tev ar to žurnālistīti šodien bija randiņš. No tās, kā viņu… «Brīvās Eiropas». Divas dienas šo marinēja, nelaida, bet šodien, vai tu redzējies, ielaida… Ko tad šī teica? Atbrīvos tevi šajā nedēļā? Vai gluži otrādi norakstīs?… Bet varbūt mājās nav lāgā? Sieva izgājusi pie ģenerāļa? Bērns niekojas ar narkotikām, vai? Ko tu klusē?

Migunovs sakoda zobus un pievēra acis. Viņš vēl uzdrīkstēsies grābstīties ar savām netīrajām ķetnām gar viņa tuviniekiem, tas mērglis!… Klusēt. Klusēt. Ne vārda. Nedomāt. Neklausīties.

-  Vai šī tevi kaut jel apmierināja, tā žurnālistīte? Varbūt iebāza roku biksēs, pabraucīja, bet pēc tam nodragāja kā nākas, atņēma pēdējos spēkus?

Bļinovs klusi ieirgojās. Migunovs ņurcīja pirkstos segu, lai nepielēktu kājās un neiesistu. Varbūt šī bija pēdējā nakts, ko viņam atlicis pavadīt necilvēka sabiedrībā. Jāciešas.

-    …Teikšu tev tā, Jeņķi, lai kā arī viss iegrozītos, pats sev dzīvību neatņem. Cilpas, visādi elektroverķi… Nevajag. Uztici to lietu profesionālim. Es tevi apkalpošu visaugstākajā līmenī, vēl paldies man pateiksi… Tad ta liela lieta sieva, bērns… Tev ir zeņķis, ja? Vai skuķis? Cik gadu astoņpadsmit jau ir? Vari uzskatīt, ka patstāvīgs cilvēks. Ja grib duras, ja grib dod, kam pagadās, tu vairs neko nevari teikt…

Bļinovs skaļi nožāvājās.

-   Tad nu domā pats, vai tādēļ ir vērts kreņķēties vai nav… Varbūt vēl trāpās labs cilvēks… Par piemēru tāds kā es… Apkalpošu… uz to vislabāko… Neviens velns… Neviens… Es pats…

Bļinovs vēl kaut ko nomurmināja un apklusa. Lai gan tas nebūt nenozīmēja, ka viņš ir aizmidzis. Varbūt tikai izliekas, gaida. Arī Migunovs nekustējās, gaidīja. Gaitenī sarunājās sargi, no āra skanēja dīzeļģeneratora rēkoņa, aizrestotajā logā palaikam ielauzās spoži prožektoru stari tur sargi torņos pārlūko teritoriju.

Viņš šodien patiešām bija ticies ar «Brīvās Eiropas» žurnālisti. Divdesmit piecus gadus vecā meitene, slaida, garām kājām, ar vēstuļu un lūgumu paciņu vairākas dienas bija sturmējusi īpašā režīma kolonijas priekšnieku, lai dabūtu atļauju īsai piecu minūšu intervijai ar Migunovu. Kāpēc? Tur jau tas āķis kāpēc… Viņas diktofonam bija neliels ekrāns, sīkāks par sērkociņu kārbiņu. Parasts ekrāns kā visiem digitālajiem diktofoniem, kur izgaismojas taimers, laiks, skaļuma līmenis un citi nieki. Taču, kad viņa pacēla diktofonu pie Migunova sejas, viņš tur ieraudzīja sīku tekstu, līdzīgu īsziņai mobilajā telefonā. Sargs tobrīd stāvēja līdzās pa labi no viņa nedaudz priekšā un pieliecies aizrautīgi pētīja plakanu viskija pudeli, kuru žurnāliste tikko bija viņam pasniegusi dāvanā. Migunovs pacēla acis un sastapās ar stingru ciešu jauniņās meitenes skatienu (viņa tajā laikā kaut ko runāja, laikam uzdeva jautājumu). Jā, un vēl viņa vaicāja:

-   Jūs visu sapratāt? Varbūt man atkārtot vēlreiz?

Tas nozīmē vai viņš labi redz un var izlasīt to, kas

rakstīts ekrānā.

Migunovs nomurmināja:

-   Ir labi, es visu sapratu.

Viņš pievirzījās tuvāk diktofonam, lasīja tekstu un arī vienlaikus kaut ko runāja, it kā atbildēdams uz jautājumu. Teksts ekrānā pamazām pārvietojās uz augšu, no lejas iznira aizvien jaunas rindiņas. Viņš nervozēja, baidījās palaist ko garām, pārprast, neiegaumēt. Turklāt vajadzēja uzturēt sarunas šķietamību, lai sargs neko nenojaustu. Piecas minūtes paskrēja ātri. Žurnāliste, viņš pat netika iegaumējis viņas vārdu, ielika somā burtnīcu un diktofonu, jokojot pasūdzējās sargam, ka viņai nav dots vairāk laika intervijai, bet tik īsa nesegs ne pusi ceļa un citu izdevumu.

Sargs, arī droši vien jokojot, piedāvāja, lai intervē viņu, tas vienā rāvienā atrisinās visas viņas finansiālās problēmas. Viņa iesmējās, atvadījās un izgāja laukā. Migunovu pat neuzlūkojusi. Bet viņu tūdaļ pat nostādīja vardes pozā un aizstūrēja atpakaļ kamerā.

…Līdz pašam vakaram viņš pie sevis atkārtoja diktofona ekrānā lasīto tekstu. Noguldīja to prātā, aprada, iegaumēja, domāja… Lai gan nekā sevišķi sarežģīta vai nesaprotama tekstā nebija.

Viņam tika uzdots ne vairāk un ne mazāk nogalināt kādu no kolonijas personāla vai ieslodzītajiem. Tad pret viņu tiks ierosināta jauna krimināllieta. Uz izmeklēšanas laiku viņu pārvedīs uz izolatoru Zaozjorskā, bet tālāk uz Irkutsku, kur atrodas apgabala tiesa, jo smagi noziegumi, tostarp slepkavības, iztiesājamas apgabala tiesā. Tur izmeklēšanas gaitā vai tiesā organizēt bēgšanu būs daudz vieglāk nekā šeit, kolonijā. Tāds bija operācijas pirmais etaps, pēc kura izpildes viņš saņems tālākas instrukcijas…

Tāds, lūk, plāns viņam tika piedāvāts. Kurš to piedāvāja? Par to Migunovam šaubu nebija. Aktīvistu saujiņai no «Nomodā esošajiem» doma par slepkavību diez vai būtu iešāvusies prātā. Ļubčinskim un citiem advokātiem no «Arhipelāga» vēl jo mazāk. Atliek tikai viena figūra viņa aizgādne, darba devēja, viņa dēmons un sargeņģelis vienā personā CIP. Lai nu kas, bet tā nekad nekautrējās līdzekļu izvēlē, tas tiesa…

Un ja nu tās ir lamatas? Ja tā ir provokācija? Taču augstāko soda mēru viņam tik un tā nepiespriedīs, sliktāk kā tagad jau vairs nebūs. Tātad jārīkojas, jāseko instrukcijai. Jānogalina cilvēks. Vienalga kurš.

Migunovs piesardzīgi pakustējās, pagrieza galvu. Patiesībā jautājums «kurš» bija lieks. Viņam bija viens vienīgs kandidāts līķa lomai, absolūts uzvarētājs šajā nominācijā.

Torņa prožektora mestais stars uz mirkli apgaismoja kameru. Bļinovs gulēja uz muguras, nostiepis rokas gar sāniem, un krāca. Ticami imitēt krākšanu ir grūti tā gandrīz vienmēr ir sarežģīta «muzikāla» frāze, sastāvoša no vairākiem sēcieniem, guldzieniem un kaucieniem, kas parasti atkārtojas. Bļinovs neko neimitēja, viņš gulēja. Tā visa ir likumsakarība, nodomāja Migunovs. Bļinova miegs, slepkavība, bēgšana. Brīvība. Un atkal miegs viņa miegs… Kā viņš brīvībā izgulēsies!

Viņš gultā paslējās augšā, nolaida kājas uz grīdas. Nočīkstēja atvāžamais rāmis. Bļinova kakls izdeva burzguļojošu skaņu, taču tūdaļ pat krākšana atsākās. Migunovs jau stāvēja kājās. Noliecās, pacēla no grīdas ieroci. Savulaik viņam bija bijis armijas štata «makarovs», filmās par revolūciju biežāk tika izmantoti nagani un mauzeri, ķīniešu grāvējos nunčaki un šurikeni. Viņam bija nācies lietot arī ar speciālus līdzekļus saindētu adatu un parasto 220 voltu elektrisko strāvu. īpašā režīma kolonijā nekā tāda nebija. Par ieroci vajadzēja kalpot viņa zeķēm. No netīrumiem saskretušās zeķes viņš vīkšķa vietā iegrūdis Bļinovam rīklē, lai ātrāk viņu nožņaugtu. Ķermenim pārskrēja tīkamas trīsas, tik ļoti dabiska un pareiza viņam šķita šī doma, pat noderīga viņa organismam kā glāze svaigi spiestas sulas vai, vēl labāk, sausā vīna.

Sažmiedzis zeķes labajā rokā kā īstu mauzeri, Migunovs paspēra dažus soļus līdz kameras biedra guļvietai. Bļinovam mute bija vaļā, pirmām kārtām vajadzēja to aizbāzt, drošības labad pieturot žokļus ar kreiso roku. Tātad aizbāzt muti, uzgāzties virsū, nožņaugt. Žņaugt ilgi, kamēr vairs nebūs ne mazāko šaubu. Vēl viena sakritība Bļinovs šodien kā zinādams bija nolasījis viņam lekciju, brīdinājis no iespējamām kļūmēm. «Žņaugt vajag prasmīgi, nedrīkst sasteigt…» Pacietība viņam ir, tikai kā ar to prasmi?

Migunovs apstājās.

Prasme rodas ar pieredzi. Viņš bija nogalinājis divas reizes, tātad pieredzei jābūt. Taču abas reizes viņš netika upurim pat pieskāries Drozdovu nonāvēja elektrība, Katranovu inde… Lai gan nē, Katranam tomēr nācās uzsist pa roku, lai ievadītu indi. Tāds draudzīgs uzsitiens… Tagad ar uzsitienu vien nebūs līdzēts.

Lai būtu.

Migunovs pacēla savu «mauzeri», notēmēja uz pavērto muti. Nu, aiziet! Taču viņš nespēja pakustēties, stāvēja kā hipnotizēts. Sirds dauzījās, kaklā kāpa smags kamols kā jēls maizes mīkstums. Plaukstas bija slapjas, it kā nupat būtu iemērktas karstā ūdenī. Viņš noslaucīja tās gar sevi, taču tas maz ko līdzēja, āda bija kā izkausēts vasks. Nē, tā neies krastā. Ar tādām rokām viņš nespēs žņaugt, tās slīdēs nost no gofrētās kakla «šļaukas».

Nekas, nekas… Nav ne indes, ne elektrības. Labi. Viņš kailām rokām nožņaugs Bļinovu. Sadragās viņa nešķīstos skrimšļus un skriemeļus. Tūlīt. Šajā pašā brīdī. Laiks iet. Nu!

Viņš jau iepleta rokas un pat paliecās uz priekšu, kad sajuta pēkšņu nelabuma lēkmi. Tik tikko paguva novērsties un piesēst. Spazma aizžņaudza kaklu, sakāpa līdz pašam rīkles galam un tad tikpat pēkšņi pazuda.

Tagad Migunovs bija slapjš viscaur no galvas līdz kājām. Viņš piecēlās, ceļi trīcēja. Viņš jutās baisi un pretīgi. It kā nebūtu grasījies vis nogalināt šo Bļinovu, bet veikt ar viņu kādu riebīgu pretdabisku aktu.

«Nevaru, nevaru,» viņš kā murgodams atkārtoja…

«Kāpēc nevari? Mīkstais! Drozdovs un Katranovs savulaik bija tavi draugi, un tomēr viss izdevās uz to vislabāko! Bet te ne cilvēks, bet neģēlis, draņķis, mēsls! Kāpēc gan?!»

Pēkšņi viņš saprata kaut kas bija mainījies. Krākšana bija apklususi. Nākamajā mirklī prožektora stars atkal pārslīdēja kamerai pār grīdu, sienām un gultu izstiepdamies pārskrēja dzelteni loga režģu kvadrāti… Bļinovs gulēja ar vaļējām acīm un smaidīja.

Migunovs atsprāga atpakaļ, bezmaz vai iekliegdamies. Vēl mirklis stars bija prom, kamera no jauna iegrima tumsā. Ne skaņas, ne kustības. Bļinovs klusēja. Migunovs neredzēja viņa seju, lai gan tā vēl aizvien rēgojās viņam acīs mironīgi zila, krasu ēnu izvagota, ar smaidā atņirgtiem zobiem. Necilvēciska.

Kas notika? Viņam bija izlicies? Varbūt tas mērglis vienkārši ņirgājas par viņu? Vai arī… viņš pamazām jūk prātā?

Migunovs vēl ilgi stāvēja sastindzis kameras vidū kā sālsstabs. Pēc dažām minūtēm Bļinova krākšana atsākās, taču viņš vairs neuzdrošinājās iet tam klāt. Viņš tikai stāvēja. Kad kājas bija galīgi nosalušas, viņš pacēla no grīdas zeķes un nogūlās atpakaļ gultā. Lai gan tā arī neaizmiga līdz pašam rītam.

Izrādījās, ka ar kailām rokām nogalināt cilvēku nav nemaz tik vienkārši kā šķiet. Pat ja tas nemaz nav cilvēks, bet tāds nešķīstenis kā Bļinovs. Taču vaina, kā rādās, nebija Bļinovā, bet gan viņā pašā…

Otrā nodaļa spiegs semago

Maskava

-   Es pa ceļam iebraukšu «Ašanā». Ko lai nopērku vakariņām?

9

-   «Ašanā»… Tur droši vien… Nemaz nezinu, Serjoža… Nekas nenāk prātā…

Tāda sajūta, ka Nataša ne vien runā garām klausulei, bet arī domā garām.

-   Tu kaut kur brauc? Semago jautāja.

-   Nē… Tas ir… Jā. Novietoju mašīnu pagalmā… Viens džips nostājies ar savu pakaļu šķērsām ceļam, bļāviens, visu nosprostojis… F-fuh.

-   Kāpēc neieslēdz skaļruni? Tavā jaguārā ir blūtūzs, nezināji?

-   Mūždien to aizmirstu. Labi… It kā novietojos. Kāpēc atkal esi sadomājis braukt uz «Ašanu»?

-    Tāpēc, ka pa ceļam, Semago dusmīgi attrauca. Zoss, priecāties vajadzētu, ka vecis braukā pa veikaliem, pērk pārtiku un tā. Bet šī kāpēc uz «Ašanu», kāpēc uz «Ašanu»…

-   Nu tad es eju? viņa teica un nopūtās.

-   Nu tad ej, Semago atbildēja.

Priekšā bija sarežģīts krustojums, Viņam jābrauc pa; kreisi, uz Vavilova ielu. Viņš pārvietojās uz malējo rindu, pameta skatienu uz pasažiera sēdekli, kur gulēja balts sainis.

-   Tev viss ir kārtībā? Balss izklausās tāda nogurusi. Ekstremāli nomocīja?

-   Ko tur, nieki, viņa gurdi sacīja. Viss. Atā. Gaidu.

Pēc divdesmit minūtēm Semago iegāja hipermārketā

«Ašan» pa nelielām sāndurvīm, kuras atšķirībā no centrālās ieejas nebija aprīkotas ar atsevišķu videokameru. Šo mazo atklājumu bija izdarījis viņš pats, klusībā lepojās ar savu vērīgumu un allaž izmantoja tieši sānu ieeju. Lai gan, atklāti sakot, tas nemaz nebija nepieciešams.

Viņš palūkojās pulkstenī tieši 14.30. Piegāja pie mantu glabātavām, 55. skapītis bija vaļā. Semago iemeta tur saini, aizslēdza skapīti ar atslēdziņu un, pa ceļam paķēris ratiņus, devās uz tirdzniecības zāli.

«Kontakta izgājiena» laiks bija piemeklēts ar tādu aprēķinu, lai tas iekristu veikala vidēja apmeklējuma brīdī, izvairoties gan no rīta stundu tukšuma, gan pēcpusdienas, kad veikals bija pārpildīts un vajadzīgais skapītis var izrādīties aizņemts. Un tomēr viņnedēļ 55. numurs bija ciet, Semago nācās kādas desmit minūtes gaidīt, līdz to atbrīvoja, klīst gar kasēm, skapīšu rindām un stikla vitrīnām vestibilā, tēlojot… e-e-e… nu-u-u… Semago pat nespēja izdomāt, ko viņš tēloja. Neko viņš netēloja, vienkārši staigāja šurpu turpu. Domāja, prātoja. Iedomāsimies, piemēram, ja nu kāds aizņem 55. skapīti un aizmirst tur savas mantas? Un aizbrauc uz kādu tur Odincovu? Un līdz rītdienai jau nu nekādā gadījumā neatgriežas?

Semago pats palaikam aizmirsa produktus glabātavās tiesa, viņš vienmēr atgriezās vai nu no pusceļa, vai mājām. Tas ir, uzreiz. Bet kā šeit lai rīkojas? Vai ņemsim citu gadījumu var nolūzt atslēdziņa vai sabojāties slēdzene, skapīti nebūs iespējams aizslēgt, viņš nevarēs tajā atstāt savu sainīti, un «kontakta izgājiens» tādējādi būs kaķim zem astes! Bet ja gadās kas steidzams? Semago taisījās tikšanās reizē parunāt par to ar sakarnieku, varbūt pat piedāvāt kādu ērtāku variantu (ieviest racionalizāciju!)… Tiesa, kad šāda tikšanās notiks, viņš nezināja. Pagaidām viņa iknedēļas vizītes «Ašanā» Vavilova ielā bija bez rezultātiem. Tādā ziņā, ka ne reizes nekas netika ielikts un viņš savu sainīti ar sagrieztu maizi un piena paku atrada savā vietā tādā pašā izskatā, kā bija atstājis.

Semago pastaigāja gar plauktiem, iemeta grozā iepakojumu ar mednieku desiņām, dzeltenu «Edamer» klucīti, iepakojumu ar alu. Tā-ā… Ko vēl vajadzētu, lai solīda vīrieša vizīte lielveikalā neizskatītos samākslota? Daži avokado, paciņa itāliešu kafijas, kārba dārgu šokolādes konfekšu (Nataša priecāsies)… jā, stanga servilādes arī nenāks par ļaunu. Agrāk Semago pa veikaliem necik daudz nestaigāja un orientējās ja nu vienīgi alkohola plauktos. Starp citu… Ar ko jaunais Miguns pēdējās uzdzīves laikā tika viņus cienājis? Kāds tur «Zilais Vokers». Rodiks pats nav īpašs alkohola cienītājs, bet, saka tēvam ļoti garšojis…

Semago piegāja klāt jaunam cilvēkam formas tērpā, kurš garlaikojās pie vitrīnas ar alkoholiskajiem dzērieniem. Viņam ausī vizēja auskars.

-   Paklau, puis, vai jums gadījumā nav «Zilais Vokers»?

Jaunais cilvēks sakustējās un maķenīt noraustīja vaigu.

-   Atvainojiet, neesmu par tādu zilo pat dzirdējis.

-   Kā tad tā? Semago brīnījās. Vokers! Zilais! Neesi dzirdējis?

-   Varbūt jūs domājat «Johnnie Walker Blue Label»? jauneklis viegli pasmaidīja. Zālē mēs tik dārgus dzērienus neizliekam, tos neviens nepērk. Ja gribat, varat apjautāties vīnu veikaliņā vestibilā pie izejas… Lai gan arī diez vai. Saprotiet, šī prece ir pārāk… specifiska mūsu tirgum. Jūs saprotat?

Viņš atkal pakustināja sejas muskuļus, šajā reizē apzīmēdams ar to kaut ko līdzīgu «kam mums, krieviem, šie blū leibli».

-  Toties varu piedāvāt parasto «Red Label», ticiet man arī ļoti labs dzēriens. Protams, ja negrib zīmēties. Ja jūs grasāties to dzert… Dzert, saprotat?

Semago padomāja un sacīja:

-   Labs ir, dod parasto.

Norēķinājies kasē, viņš piebrauca ratiņus pie mantu glabātavas un atvēra savu skapīti. Sainītis atradās vietā, taču pie skapīša sienas kreisajā pusē bija pielipināta rozā līmlapiņa. Tas nozīmēja, ka ielikums ir izdarīts.

Semago pat nosvīda. Šajā brīdī viņš pārvērtās par CIP aģentu ar pseidonīmu «Dvīnis» un kļuva vārīgs attiecībā uz pretizlūkošanu.

Viņš pastiepa roku, satvēra sainīti, nosvieda… nē, saudzīgi novietoja ratiņos. Pēc tam nemanāmi pārlīmēja lapiņu pie sienas labajā pusē tas nozīmēs, ka viņš ielikto veiksmīgi izņēmis. Starp citu, ar tādām līmlapiņām rozā, dzeltenām, zilām un sazin kādām vēl viņiem mājās nolīmēts viss ledusskapis. Nataša uz tām raksta gan iepērkamos produktus, gan visādas muļķības, kā, piemēram, atbildes uz eksāmena jautājumiem auto vadīšanā…

Stumdams ratiņus uz izeju, Dvīnis centās raudzīties tieši uz priekšu, tomēr acis pašas uztvēra sejas pūlī, cenzdamās uzminēt šis? Vai varbūt šis? Varbūt ielicējs ir kāds no sargiem?… Muļķīga, nevajadzīga ziņkāre, Semago to saprata. Viņš tā satraucās, ka piemirsa izmantot savu trumpi sāndurvis un pameta «Ašanu» pa centrālo izeju kā visi parastie cilvēki, kuriem nav nekādas daļas gar spiegu operācijām.

[1] [2] *

-   Ko tas nozīmē? Kam mums avokado, Serjoža?… Siers… Desa. Un vēl desa… Atkal siers. Kāpēc esi sastiepis mājā tik daudz siera un desas? Paklau, kādas vakariņas tu sev biji iedomājies no avokado, siera un desas? Kas tas par

ēdienu? Kaut kas no Vidusjūras virtuves? Kāds tur kapons no torti llas? Tad jau varēji atstibīt vēl arī dzīvu bruņrupuci!

Nataša piktojās un šķīla zibeņus. Šodien viņa acīm redzami nav omā. Ekstremāli nomocījuši. Kamēr viņa virtuvē meta produktus ledusskapī, Semago ieslēdzās tualetē. Viņš izvilka no kabatas zīmīti, kuru bija atradis sainītī starp sagrieztās maizes šķēlēm (tikai tā tagad bija cita, un «Baltijas» vietā tagad bija «Sātīgā»), Viņš apsēdās uz poda, vēlreiz pārlasīja: «2/20/699». Divi. Divdesmit. Sešsimt deviņdesmit deviņi. Aizsmēķēja cigareti, izņēma no skapīša kafijas bundžu, kurā no neatminamiem laikiem glabājās kaut kādi dībeļi un apgrauzts zīmulis. Cenzdamies netrokšņot, izbēra dībeļus uz paklājiņa, aizdedzināja zīmīti un iemeta bundžā. Plānais papirosu papīrs uzliesmoja un sadega burtiski sekundes laikā, atstājot uz bundžas iekšējām sieniņām vieglu rūsganu nokvēpumu.

«Droši vien speciāli tādu izmanto,» Semago apmierināti nodomāja. «Lai ātri sadeg un viegli sakošļāt.»

Ar zīmuļa galiņu viņš samaisīja pelnus un sabēra podā. Sabēra dībeļus atpakaļ, bundžu nolika vietā.

No virtuves skanēja Natašas balss droši vien turpināja zāģēt viņu avokado dēļ. Semago ar baudu ievilka dūmu un izpūta durvju laukumā sev priekšā. Dūmi izplūda uz koka virsmas biezos baltos apļos, gluži kā gāzes aste aiz startējušas raķetes.

Viņš tikpat kā nebija uztraucies. Mazliet nemierīgs gan. Taču tas bija priecīgs nemiers. Tikšanās notiks otrajā norunātajā vietā tieši pulksten divdesmitos šodien (ja būtu domāta cita, nevis šī diena, tad būtu vēl papildu cipari), viņu gaidīs automobilis ar valsts numuru 699. Norunāto punktu bija pavisam deviņi. Seši no tiem Maskavā, pārējie trīs ārpus apvedceļa robežām. Otrais punkts atradās Kutuzova prospektā 24. Tā bija restorāna «Baku» autostāvvieta…

«Restorāns tā, starp citu, ir laba ideja,» Semago nodomāja. Viņš piecēlās, iesvieda izsmēķi tualetes podā, izjaucot pelēko pelnu plēvīti uz ūdens, nospieda skalojamo pogu. Ūdenim šalcot un burbuļojot, šifrētais ziņojums, sadalījies atomos, aizpeldēja kanalizācijas caurulē. Un viss.

Divi. Divdesmit. Sešsimt deviņdesmit deviņi.

-   Atkal tualetē smēķēji? Nataša metās viņam virsū.

-   Aha! Semago jautri atzinās, nogrāba viņu abām rokām, pacēla no zemes un paslēpa degunu dziļajā rītakleitas izgriezumā.

-  Tāda smaka kā no mahorkas… Laid vaļā, dzirdi… Uz «Belomor» esi pārgājis, vai?

-   Ko vēl ne! Tavs boifrends, mazulīt, lieto tikai pasaulē pazīstamu zīmolu produkciju, to vis-vis-vis… Un tur, starp citu, ietilpsti arī tu!

Semago palaida rokas vaļīgāk, lai Nataša noslīdētu lejā, un paglāstīja viņas atkailinājušos gurnu. Nataša iespiedzās.

Pēc «Ašan» apmeklējuma ar viņu nepārprotami kaut kas bija noticis. Libido ziņā. Kaut kas ļoti labs. Grandiozs. Šajā jomā viņam pēdējā laikā arī tāpat gāja tīri labi Nataša pāris reižu pat palūdza «brīvdienu», sak, pavisam esi nojājis. Nataša, ar viņas apetīti! Bet šodien viņš bija gatavs saplosīt viņu sīkos gabaliņos nekādu brīvdienu!

-    Dzi, parādīsi man šovakar… vēlāk… kaut ko no tās savas… ekstremālās vadīšanas? viņš neskanīgi noīdēja, ar degunu kutinādams viņas kaklu. Nodemonstrēsi kaut ko tādu… kā «Čūskiņu»… Visādas figūras…

To sakot, viņa roka apglāstīja Natašas pēcpusi, veicot sarežģītas ekstremālas trajektorijas.

-   Serjoža… Es šodien jau tā esmu… nostūrējusies… Esmu piekususi. Un tad vēl vakariņas…

Viņa piesardzīgi atbrīvojās no viņa apskāvieniem, noraustīja rītakleitu, piekārtoja matus. Otro nedēļu viņa apmeklē nodarbības autoklubā «AS», kur kursantiem māca auto vadīšanu ekstrēmās situācijās slidens ceļš, izvairīšanās no tiešas sadursmes un tā tālāk. Ņem arī papildu stundas. Tā bija viņas ideja, nevis Sjomgas. Viņa pati gribēja. Kas tad Sjomgam… Vienīgi, ka visu to ekstremālismu viņa mācās ar savu jaguāru, pāris reižu ar bamperi iebrauca nožogojumā… Bet arī tā nav liela bēda, mašīna ir pilnībā apdrošināta lai mācās, ja viņai tā tīk.

-   Ko vakariņas? Paēdīsim restorānā! Semago sacīja. «Baku». Gribi? Pasūtīsim privāto kabīni, tur ir…

Viņš saminstinājās, sarauca pieri. Jā, bija vilinājums apvienot patīkamo ar derīgo, bet, redzams, labāk neriskēt.

-    Lai gan, nē. Nataša, labāk «Irbenājā». Bez kādām kaukāziešu būšanām, pa mūsu krievu modei… Ko?

Nataša pacēla acis pret griestiem kaut ko domāja.

-   Tad es vilkšu to kostīmu no Selinas. Pelēko ar granātkrāsas. Ne reizes neesmu tajā nekur gājusi. Un piekarināšu briljantiņus, kurus tu nopirki «Kartjē». Tādas sakas der vienīgi «Irbenājam», mirdzēšu tajā kā jaungada eglīte.

-   Galvenais lai biksītes būtu pēc iespējas seksuālas, Semago atgādināja.

Viņš palūkojās pulkstenī un devās uz priekšnamu.

-   Tu te laikojies, saposies un tā. Es fiksi aizlaidīšu uz vienu vietu…

-   Sveiki! Nataša tūdaļ uzmeta lūpu. Aicini meiteni uz restorānu, bet pats tinies projām?

-    Uz pusstundiņu turp un atpakaļ. Semago steigšus apāvās, pārbaudīja kabatā mašīnas atslēgas. Bija piemirsies, saproti… Mans mehāniķis apsolīja novilkt atjaunotās kartes navigatoram, trešo dienu viņu trobelēju, bet šodien pašam izskrēja no prāta… Labs ir, viss, es braucu.

Viņš piegāja Natašai klāt, it kā netīšām parāva uz augšu rītakleitas malu, piemiedza ar aci un kā straujš kumeļš iztraucās pa durvīm.

Tā bija parasta jauna toijota-kemri ar logotipu «EmirMotors Automobiļu noma». Atcerēdamies instrukciju, Dvīnis pavēra priekšējās durvis pasažiera pusē un klusi sacīja:

-   Gaidāt Pāvelu Leonidoviču?

Pie stūres sēdēja plikgalvains patukls vīrietis ar bārdiņu. Salonā vēdīja svaigu atraugu un labas pīpju tabakas aromāta sajaukums.

-   Mums jāaizved viņa dzīvesbiedre uz Mazo Zlataustinskas ielu, vīrietis atsaucās uz paroli, tik tikko pagriezis galvu. Sēdieties aizmugures sēdeklī.

Dvīnis-Semago iesēdās. Mašīna sakustējās, izripoja no stāvvietas un sāka braukt pa prospektu uz loka ceļa pusi. Priekšējais spogulītis bija aptumšots, un vērot šofera seju Semago nevarēja. Turpretī vadītājs viņu, bez šaubām, redzēja lieliski.

«Kas par idiotiskiem trikiem,» Semago nodomāja.

-   Labvakar. Uzrunājiet mani par Slavu. Vai viss ir labi? šoferis jautāja, nepakustinot galvu.

-   Normāli, Semago atteica.

Viņš pēkšņi sajutās neveikli, nepatīkami. Vai viņam vajadzētu stādīties priekšā vai ne? Stulbs segvārds Dvīnis! Kam dvīnis? Vai tik tas nav tēmēts uz Migunu? Visdrīzāk. Pipari uz mēles! Vai aizmirsuši, kādu galu viņš ņēma? Nē, tad jau labāk kursanta laiku iesauka Sjomga… Dižciltīgs un dārgs produkts… Interesanti, kāda iesauka ir šoferim? Varbūt Slava? Viņš taču nefigurēs ar īsto vārdu! Lai gan, ko no šiem var zināt…

Slava viņam nepatika jau no pirmā acu uzmetiena, atgādināja apdrošināšanas aģentu. Nē, mašīnas riepu pārdevēju akurāt! Pagājušajā ziemā viņš savam mersim bija pārsitis riteni, pie paša diska, neremontējamā zonā, kā viņam riepu remontā bija teikuši. Bet riepa pavisam jauna «Goodyear», šo komplektu veči darbā viņam tika iedāvinājuši dzimšanas dienā žēl, viena riteņa dēļ tak neies mest laukā! Tiesa, izmērs tur izrādījās tāds savāds, baigais deficīts, viņš tādu visā Maskavā tikai vienā vietā uzgāja un arī, kad bija jau galīgi noskrējies… Tur aiz letes bija stāvējis tāds pats skaistulis, arī patukls pēc izskata, un par vienu vienīgu riepu paprasījis Sjomgam tādu cenu, par kādu varētu nopirkt veselu korejiešu riepu komplektu. Sjomga visādi ņēmās šo apvārdot, bet tas mērglis pat ne par desmitnieku nenolaida cenu, zināja, ka Sjomgam tas ritenis vajadzīgs kā ēst, tāpēc nopirks!

-   …viņš izbrauca no turienes, kur bija «ķieģelis», ieslēdza savas signālugunis uā-uā… un drāž taisni man virsū! Es rādu uz kurieni? -, bet kur es likšos priekšā mašīna, aizmugurē arī, sastrēgums! Taurēja, līdz priekšējā volga sāka kustēties, kādas trīs minūtes… Akurāt neriktīgs galvā. Es padevu viņam ceļu, skaidra lieta… Šis brauc garām un vēl rāda man kaut ko, sak, es nepareizi esot rīkojies, kā neesot kauna!… Varat iedomāties?

Slava runāja, galvu viegli uz Sjomgas pusi piešķiebis. Balss viņam bija patīkama, zema, samtaina, kā tādam šansonjē. Iežūžojoša.

-   Jā-ā, ar signālenēm pie mums aizgājis par tālu… Sjomga piekrita.

-  Par tālu, jums taisnība, Slava viņu atbalstīja. Profesionālisms nulles vērtībā, ambīciju desmit no desmit iespējamām. Piecsimt «zirgu» zem pārsega, apliecība priekšā pie stikla, gaismas mūzika uz jumta. Bet pats neprot vienā paņēmienā izgriezt autiņu četru metru platībā… Starp citu, centrā pētīja jūsu profesionālo dosjē, bija ļoti apmierināti. Tāda līmeņa speciālistu pašlaik pasaulē ir maz, uz pirkstiem var saskaitīt.

Pēkšņi Slava skaļi ieklepojās slapju, atlecošu rūdīta smēķētāja klepu.

-   Tie nav glaimi, ticiet man. Kādā citā valstī jūs būtu ļoti nodrošināts cilvēks. Protams, ne jau miljardieris, lai gan… Labi, neko neteikšu. Viņš īsi iesmējās. Atklāti sakot, es priecājos, ka varu līdzēt jums kompensēt vismaz kādu daļu no nesaņemtajiem materiālajiem labumiem…

Sjomga par atbildi nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Kas tur ko runāt? Tā jau arī ir. Specs viņš tiešām ir pirmklasīgs, nav ko tēlot kautrīgo. Tikai tā pa īstam to izjust viņam vēl līdz šim nav bijis ļauts. Tika, tā sakot, saudzēta viņa profesionālā kautrība. Viņam mācīja, ka viņš ir sīka skrūvīte lielā organismā, tādu skrūvīšu metāla izstrādājumu noliktavā ir konteineriem. Bet viņš nav tāds kā visi. Viņš ir piederīgs profesionāļu kastai, augstas raudzes speciālistiem, uz kuru pleciem šī nabaga valsts vispār turas!

Šīs domas kādu sekundes desmitdaļu pazibēja Sjomgas galvā kā ierasts tēlu kopums. Tas viss jau bija domāts un pārdomāts desmitiem un simtiem reižu un aizvien bez kādas jēgas. Nekas, tagad viss būs citādi…

«Tas Slava ir gluži prātīgs vecis,» viņš nodomāja. «Nopietns. Patīkams. Un patiesībā pēc apdrošināšanas aģenta itin nemaz neizskatās… un pēc tā riepu tirgoņa arī ne. Bet tas, ka viņš nekrīt ap kaklu un nebāžas dvēselē, ietur distanci, tas ir pat pareizi, visu cieņu. Varbūt kādreiz piedāvāt viņam iemest kopīgi pa glāzītei piparotā? Diez vai piekritīs, kā nekā slepens darbs… Žēl gan, būtu patērgājuši par dzīvi…»

Sjomga atslāba, vieglītēm uzsita pa sēdekli kreisajā pusē, pataustīja ādu, nopriecājās par klimata kontroles sistēmas gaisa pūtējiem.

-   Kāds ir autiņš? Es ar japāņu mašīnām nekad neesmu braucis, nav nācis priekšā.

-   Laba mašīna, Slava atbildēja.

Sjomga pagaidīja, domādams, ka tūdaļ atkal sāksies garum garš monologs, taču turpinājums nesekoja.

-   Man jānodod jums ieinteresētās puses uzdevums, Slava sacīja bez kādas pārejas. Runa ir par izstrādājumu ar indeksu «X-291M». Jums tas būtu jāpazīst.

-   Kā nu ne!

Ar šo indeksu «X-291M» tika apzīmēta tālas iedarbības virsskaņas spārnotā raķete ar kodoltermisko daļu, kas pazīstama arī ar nosaukumu «Gvozdj» [3] . Angļu valodā nav teiciena, kas nozīmētu «iedzīt naglu kāda zārkā», tāpēc NATO klasifikācijā tā tika ieviesta ar nosaukumu «Dragon». Viens no jaunākajiem un slepenākajiem Aizsardzības ministrijas izstrādājumiem.

-  Vispārējās taktiski tehniskās īpašības ir zināmas, un tām nav sevišķas vērtības, Slava turpināja. Interesi izraisa kas cits, uzskaitu: maksimāli precīza tehniskā dokumentācija, izmēģinājumu rezultāti, ieskaitot komisijas ziņojumus. Un pats galvenais informācija par šī izstrādājuma pretraķešu aizsardzības pārvarēšanas līdzekļu esamību. Ja PAPL sistēmas esamība apstiprinās, par to vajadzīga visa iespējamā dokumentācija. Pašreizējā etapā tas ir viss. Tiksit galā?

-   Domāju, ka jā, Semago atbildēja.

Lai tāda līmeņa profesionālis netiktu galā? Galvenais dalībnieks projektā «X-291M» bija ZPI «Točmaš», tomēr daļu raķetes mezglu izstrādāja zinātniskās ražošanas apvienība «Ciklons», kur strādāja Semago. Būdams ģenerāldirektora vietnieks un nodaļas vadītājs, viņš bija to darbinieku skaitā, kuriem bija pieejama tehniskā dokumentācija. Tādējādi daļu uzdevuma jau varēja uzskatīt par veiktu. Par izmēģinājumu rezultātiem būs piesardzīgi jāaprunājas ar Guļajevu, viņam būtu jābūt informētam. Un arī tā nebija nekāda problēma. Turpretī PAPL sistēmas dēļ nāksies pasvīst. Bez «Točmaš» speciālistiem nevarēs iztikt, būs jāmeklē sakari… Semago nešaubījās, ka tādi atradīsies. Kaut vai ar tā paša Guļajeva palīdzību. Galu galā viņi visi ir cilvēki, turklāt tādi cilvēki, kuriem nav sveši dzīves sīkie prieciņi, Tučins, otrais vietnieks ZPI «Točmaš»; Suvaļskis un Usmanovs no konstruktoru biroja; kas tur vēl ir… Vova Purkaļskis, galvenais tehnologs, viņu Semago pazina personiski…

-   Kāds ir termiņš? viņš pavaicāja.

-   Trīs nedēļas, mēnesis, Slava sacīja. Būs labi?

-   Lai iet.

Slava iebāza labo roku cimdu nodalījumā un izvilka no turienes biezu pergamenta aploksni. Neatskatoties pasniedza to Semago. Spriežot pēc visa, aploksnē atradās vēl viens jaguārs.

-   Te ir tikai daļa jūsu honorāra, tā teikt, avanss.

-    Paldies, Dvīnis nomurmināja, bāzdams aploksni kabatā.

-   Nav par ko. Vai ir kādas īpašas vēlmes, kāds lūgums?

-   Nekas, viss kārtībā… Te pēkšņi Semago atcerējās: Lai gan, jā, par to skapīti «Ašanā». Viņnedēļ es atnācu laikā, bet to kāds bija aizņēmis. Dabūju panervozēt… Nepatīkami. Varbūt varētu izdomāt citu vietu… un iespēju arī, lai neiznāk misēklis?

-   Jebkurš misēklis ir izslēgts, Slava nogrieza kā ar nazi. Pirms «kontakta izgājiena», kā arī tā laikā teritorija atrodas mūsu uzraudzībā. Mēs arī esam profesionāļi ticiet man. Ja kaut kas notiek savādāk, jūsu galvenais uzdevums ir neuztraukties. Ziniet vajadzīgā informācija tā vai citādi nonāks pie mums… Jūs kaut kur aizvest? Es braukšu atpakaļ caur pilsētas centru.

-   Pie «Baku», man tur sētā palika mašīna, Semago sacīja.

Ja jau viņi ir tādi profesionāļi, viņš nodomāja, droši vien varu nesatraukties.

[1] [4] *

«Irbenājā» Sjomga pamatīgi piesvilpās. Viņu ne mirkli neatstāja lidojuma sajūta, viņš bija kā raķete, kas traucas cauri stratosfērai. Jā, viņš kaut kur traucās. Un nevarēja aiztraukties. Viņš gribēja piedzirdīt visus zāles apmeklētājus, cik viņu tur bija kādi četrdesmit droši vien. Noslīcināt viņus viskijā un armēņu konjakā. Tur ganījās

prostitūtas, jauniņas ielenītes, divas sēdēja pie viena no blakus galdiņiem, pie viņām pēcāk piesēdās trīs puiši… Viena bija tīri ciešama, tikai ar neizprotamām spirālēm ausīs, tādām kā dzemdē bāžamajām… Citādi pat ļoti ciešama.

Un tā Sjomga varēja apmaksāt un izdrāzt visas prostitūtas «Irbenājā», paņemt priekšā neapstājoties un lidot tālāk, it kā nesastapis ceļā nekādu šķērsli. Un tos puišeļus viņš varēja saliekt ragā, pie viena arī visus pārējos «Irbenāja» apmeklētājus, bet pēc tam ar dāsnu roku apmaksāt viņu ārstēšanu, vajadzības gadījumā pat invaliditāti. Šķiet, viņš tika mēģinājis kaut ko no tā visa īstenot. Pirmo, otro vai trešo. Viņš slikti atcerējās notikušo. Nataša sarīkoja skandālu, un viņš par sodu bija licis viņai izdzert pilnu glāzi ar degvīnu. Vīna glāzi. Vienā paņēmienā. Nestājies ceļā cēlām jūtām, Nataška! Pilna kabata piķa, ko nav iespējams notērēt, arī ja viņš dzertu dienu un nakti…

-   Kāpēc? Nataša interesējas.

-   Augstākie atmosfēras slāņi. Tie neļauj, saproti, tu, Tambovas lauķe. Velk atpakaļ pie zemes. Dabas likums. Likumam pretī nevar stāties.

Mājā viņš negaidīja, kad viņa iznāks no vannas istabas. Viņam šķita, ka Nataša tup tur jau veselu mūžību. Iesnaudusies. Nolēmusi taisīt lielo veļas dienu. Stāv zem dušas, čamda savu vāverīti. Pēdējā nodarbe viņam likās romantiska. Viņš ar nazi atspieda slēdzenes mēlīti un ielauzās vannas istabā. Nataša gulēja putu aisbergu vidū un dūdoja ar savu piezīmjdatoru. Kaila, protams, pļāpāja ar kādu skaipā. Iekams viņā galā atvienojās, Sjomga pamanīja ekrānā kādu mūli. Viņam likās vīrišķis. Nataša sacīja, ka viņš pavisam ir nodzēris smadzenes, tā esot bijusi Dusja Kaļužina, tā pati, atceries, no viņas vecās darbavietas, sievišķis kā blāķis, centners dzīvsvarā… Trešais vīrs viņu pametis, vari iedomāties? Sjomga pēc kontaktu saraksta gribēja pārbaudīt, kas tā par Dusju, bet Nataša ievilka viņu vannā un izveica ko tādu, ka Sjomga viens un divi uzlidoja augstākajos atmosfēras slāņos un nākamo pusstundu pavadīja bezsvara stāvoklī.

* * *

Guļajevs visu dienu staigāja tāds kā šķībs, pazaļā krāsā droši vien arī bija pārlaidis smagu nakti. Sjomga pagaidām viņam netuvojās, nebija arī vēl izdomājis, ko teikt. Divi vadošie viņa nodaļas inženieri strādāja kopā ar pamata grupu pie projekta 1004, kurš pašlaik skaitījās galvenā tēma. Darbi pie «divsimt deviņdesmit pirmā» faktiski bija pabeigti, visi gatavie mezgli nosūtīti pasūtītājam. Raķete sekmīgi bija izturējusi izmēģinājumus, tās otrais un trešais dubls atradās «Točmaš» parametru laboratorijā… Tā, tā… Tā-ā-ā.

Semago apstaigāja iecirkņus, pa ceļam par kaut ko nostrostēja vecāko meistaru, piedraudēja pat atlaist. Tomēr nekas jēdzīgs tā arī neienāca prātā. Atklāti sakot, galva dūca. Vēl pa galvu maisījās kailā bezkaunīgā Nataša, ķircināja un neļāva domāt. Ko viņa vakar bija dabūjusi gatavu, tas bija prātam neaptverami… Labi, labi. Stop. Viņš ieslēdzās savā kabinetā, izdzēra glāzi konjaka un kādu laiku domīgi grauza zīmuli. Tad izsauca pie sevis vadītāju Ļevkovu, kurš pirms pieņemšanas tika fiksējis «divsimt

deviņdesmit pirmā» mezglu parametrus.

* * *

-   …īsi sakot, es uzmetu aci, un man nezin kāpēc pēkšņi izgāja caur galvu doma, Borja, ka ir atšķirība no kontroles datiem, kurus dabūjām poligonā…

-   Liela?

-   Divas vienības, Borja.

Guļajevs paskatījās uz viņu.

-   Divas vienības. Nemels niekus, Sergej. Kā tad tā varēja pacelties gaisā?

-   Tur jau tas trakums! Visticamāk, kaut kas Ļevkova kompī sagājis dēlī. Vai arī es kļūdos. Tas nevar būt!

-   Nevar, Guļajevs piekrita.

-   Un ja nu tomēr? Semago kļuva nopietns. Ja nu pēkšņi?… Vienu reizi palaimējās izsprukt, bet otrreiz tas neiziet cauri? Tas taču būtu pilnīgs vāks. Divas vienības!

Viņš ielēja vēl maķenīt sev un Guļajevam, paslēpa pudeli seifā. Guļajevs saviebās, tomēr izdzēra.

-    Es tev teicu met šito pie malas, Serjoga. Aizdzersies tiktāl, ka mūs visus iztrenkās bez kompensācijām… Varam pat nonākt līdz kriminālatbildībai. Nu kā? Kā, pie joda, kas tāds varēja gadīties?! Varbūt galvenais kontrolieris taisa bardaku? Varbūt skrūves neizturēja? Ko? «Deviņus mēnešus neesmu gulējis!»… «Ja Semago ir apņēmies, tad arī izlaidīs!» viņš mēdījās. Esi izdarījis man labu pakalpojumu, neko teikt! Drīz būs nākamie izmēģinājumi, otrs «zīmulis» jau tiek montēts! Kas mums būtu jādara? Jāraksta atsaukums? Un jādodas ar mantām uz izeju?

-   Izbeidz nu… Semago satrūkās. Viņš jau vairs nepriecājās, ka bija šo sarunu uzsācis, negaidīja, ka galvenais konstruktors tik viegli kritīs panikā. Vienkārši salīdzināsim ar parametru karti poligonā… Pārskatīsim atskaites, visus skaitļus, katras stacijas ziņojumus no

Ziemeļu Dvinas līdz Kurai… Varbūt tiešām nekā nav. Es »

taču nebūtu varējis uz līdzenas vietas tā nomudīties!

-    Viņš, redz, neesot varējis nomudīties… Guļajevs noburkšķēja. Kā tu tiksi pie tām atskaitēm? Rakstīsi ģenerālajam pieprasījumu? Viņš uzreiz nojautīs, ka nav lāgā. Un tavas bažas piepildīsies viņš aiztrenks tevi pensijā un vēl iešķiebs ar kāju pa pakaļu uz atvadām.

-   Kāpēc pieprasījumu? Kāpēc ģenerālajam? Sjomga izbrīnījās. Tev, Borja, galvenajam konstruktoram, jābūt personiski pieejamam izmēģinājumu arhīvam!… Pārsūti man uz pus dienu, es nepiecelšos no krēsla, neiešu pačurāt, līdz visu nebūšu pārbaudījis!

Guļajevs saguma, iekoda lūpā. Klusēja. Te nu bija! Sjomga bija pārliecināts, ka viņš pats piedāvās izmantot savu pieejas iespēju, kā nekā roka roku mazgā! Huzāri, atskaiti viņa gaišībai baronam Semago kurš pirmais piegādās, tam kaste šampanieša!… Bet šis vēl laužas, jāpierunā, jālūdzas… Nē, tas nemaz nav Guļajeva dabā. Itin kā nojaustu kaut ko, neuzticētos.

«Tas viss ir riebīgi, nepatīkami,» Semago grūtsirdīgi nodomāja.

Darbadiena bija beigusies, administratīvais korpuss sen tukšs. Guļajevs piecēlās, paņēma savu jaku no krēsla atzveltnes. Vispār viņš bija iegriezies pie Sjomgas uz brītiņu, domājis tas aizraus viņu līdz mājām, galvenais konstruktors šodien bija kājniekos. Sjomga saspringti vēroja viņu vai tiešām tā arī aizies?

-  Labs ir, Guļajevs beidzot ierunājās, ar pūlēm atraudams skatienu no grīdas. Rīt kaut ko izdomāsim.

-   Kas tur ko domāt? Jānoskaidro ir kļūda vai nav? Un pēc iespējas drīzāk. Un tad domāt, ja būs vajadzība… Semago pats sev par pārsteigumu apvainojās, pat balss ietrīsējās. Bet, ja negribi, nekas, neņem galvā, pats kaut kā izlocīšos!

Guļajeva skatiens uzzibsnīja.

-   Velns ar tevi. Tev taisnība. Jo ātrāk, jo labāk. Rīt no rīta pārsūtīšu tev tīklā visu arhīvu, rakņājies vesels. Tikai ņem vērā ja parametri atbildīs, priecājies, dziedi «Raķešnieku maršu» un joz uz veikalu pēc pudeles. Ja būsi salaidis grīstē, vaino pats sevi. Bet mani tur iekšā nejauc. Saprati?

Semago noplātīja rokas jocīgā atzinības žestā.

-   Lieku aiz auss, biedri galveno konstruktori

Natašas kontaktu saraksts skaipā bija tukšs. Nekādas Dusjas Kaļužinas, nekādu Allu un Svētu, pat paša Sjomgas (abonenta ar aizkustinošo niku Seriojenka) tur neatradās. It kā speciāli būtu ņēmusi un izdzēsusi visu pa tīro. Kāpēc?

Viņš nemaz netaisījās rakņāties viņas datorā. Šodien viņa pusvienos aizbrauca uz savām ekstrēmajām nodarbībām, tagad bija pāri desmitiem vakarā, bet no viņas ne ziņas, ne miņas, un telefons visu vakaru «nebija pieejams». Sjomga paēda vakariņas pie televizora, izdzēra atlikušo viskiju. Paskatījās pasaules čempionātu snūkerā, patīksminājās par kaislīgajām meksikānietēm «Romantik Zone». Tad sāka šķirstīt telefonu grāmatu, uzgāja pāris Natašas draudzeņu, taču nezvanīja. Nebija jēgas. Ja Nataša kaut kur nosēž līdz vēlam vakaram, viņa dod zinu. Vai vismaz neatslēdz telefonu. »

Varbūt sadauzījusi jaguāru? Skraida pie apdrošinātājiem? Baidās viņam teikt?

Viņš piezvanīja apdrošināšanas aģentam uz mājas telefonu. Viņš teica, ka no Natašas nekādu ziņu nav bijis. Skaidrs. Sjomga parakņājās kastītē ar vizītkartēm, gribēja atrast tā stulbā «AS» numurus. Neatrada. Paņēma viņas piezīmjdatoru, iegāja internetā, uzdeva sameklēt. Pēc pāris minūtēm telefona numuri bija rokā. Taču «AS» neviens necēla klausuli. Semago palūkojās pulkstenī bez divdesmit minūtēm vienpadsmit, kāds tur brīnums.

Varbūt gadījusies nopietna avārija un Nataša atrodas slimnīcā? Vai varbūt vispār…?

Nē, visviens kāds būtu piezvanījis. No slimnīcas. No morga. Vienalga, no kurienes.

Semago nemiers auga augumā, taču viņš neko nevarēja darīt. Iegāja virtuvē, truli notiesāja no vakariņām atlikušo auksto čebureku. Palūkojās pa logu uz stāvlaukumu. Apsēdās pie datora, meklējumu ailē ierakstīja «Maskavas un tās apgabala CSDD pārskats». Šajā diennaktī notikuši septiņdesmit trīs satiksmes negadījumi, ir divi līķi, divpadsmit cietušo. Gazeles, žiguļi, hondas, folksvāgeni, audi, toijotas, mersedesi, pat viens hammers pamanījies iekulties ķibelē. Jaguāri pārskatā nebija minēti. Ziņas, protams, nav pilnīgas kruķi taču nesteigs tieši no notikuma vietas lādēt ziņas internetā.

Un tomēr tas nebija īstais iemesls. Sjomga juta, ka Nataša ir aizšāvusi pa kreisi. Viņš atcerējās, kā viņa toreiz kaila un pielillājusies bija pļāpājusi skaipā… Kāpēc viņai vannā vajadzētu pļerkstēt ar Dusju, kas bija tik steidzams, ka nevarēja paciesties? Nešķiramas draudzenes lesbietes, vai? Dusja, viņa teica, Kaļužina… P… tur bija, ne Dusja. Tieši tā p…!

Bet kā tad tādā gadījumā bija ar viņu pēdējo kniebienu? Sjomga lieliski zināja, kas Natašai patīk un ko viņa mēdz darīt gultā, pats vien jau bija viņai to visu samācījis. Taču… tas bija kas cits. Patīkami, zināms, tikai tajās skunstēs kāds cits, nevis viņš bija viņu izskolojis… Dziļā rīkle, vai, tas saucas? Un tas viņas žests, tā pavicināšana, kad viņa… īsi sakot Sjomga cieņā noņem cepuri, taču viņam ar to nav nekāda sakara. Viņš to Natašai nav mācījis. Te jūtama sveša roka, sveša skola. Viss svešs… Svešs!…

Un tad viņš ķērās pie kontaktu saraksta meklēšanas viņas skaipā. Tukšums. Itin nekā. «Šifrējas, slēpj pēdas,» Sjomga saprata. Ir gan maita. Interesanti, vai garais saraksts nebija nokļuvis tajā, kā viņu… miskastē? Un vai ir iespējams to no turienes izdabūt laukā? Par to kasti Semago pa ausu galam bija dzirdējis, taču kur tā atrodas, kā tajā meklēt sasodīto sarakstu un ko ar to pēc tam darīt… To viņš nezināja. Pēc minūti ilgas taustiņu bakstīšanas dators uzkārās. Sjomga pabakstīja vēl, uzblieza ar dūri pa klaviatūru. Ekrāns kļuva balts, kursora pulkstenītis domīgi griezās. Sjomga piecēlās, aizsmēķēja, atkal piegāja pie loga un palūkojās uz stāvlaukumu. Kad viņš atgriezās, ekrāns bija tā kā atdzīvojies, tikai skaipā bija parādījušies vairāki jauni logi. Sjomga pamanīja uzrakstu «Pēdējie ziņojumi». Viņš ieklikšķināja tajā kursoru…

Kad viņš beidza lasīt, galvā vienmērīgi un skaļi tuk, tuk, tuk pulsēja asinis. Kučele, viņš nodomāja. Ir gan kučele. Ai, kas par kuci… Agrāk viņš nemaz nezināja, ka skaipā var arī sarakstīties, sūtīt visādus ziņojumus. Nataša zināja. Un sarakstījās. Kādas tik aplamības viņa tur bija sarakstījusi… Raugi, allaž esot sapņojusi, ka viņu iegūs uz mašīnas pārsega «zet» pozā… Kas tā tāda par pozu?… Turklāt trīsreiz dienā… Un viņai, izrādās, neprātīgi patīk turēties pie veča pautiem (!), braucot līkumā ar 100 kilometriem stundā… Gatavais murgs. Kā viņa vēl nav norāvusi pautus tam savam Garikam? Vai Harikam? Sjomga nezināja, kā angliski pareizi lasāma tā kropļa iesauka. Laikam tomēr Gariks. P…ariks. Un viņš māca «AS» braukšanu. Spriežot pēc ierakstiem, Nataša ir tikusies ar viņu vismaz divreiz, bet šodien bija paredzēts brauciens uz moteli «Pīlādzītis» pa Možaiskas šoseju. Bļāviens, es jums tūdaļ tādu «Pīlādzīti» parādīšu!… Tāds olu kultenis būs uz lepnā autiņa pārsega!…

Pēc mirkļa Sjomga apģērbies un apāvies ieskrēja pirms ceļa tualetē. Jau no turienes, no tualetes, viņš izdzirda durvīs skaļi pagriežamies atslēgu. Nataša bija pārnākusi.

-   Serjožeņka-a! Nespārdi, ja vari! Mēs ar Nadju Burovu paņēmām divus seansus saunā! viņa jau uz sliekšņa jautri novidžināja. Pietempāmies aliņu, vari iedomāties?

Durvis aizcirtās. Ienāca iekšā. Nosvieda somu turpat pie durvīm bum! Nolika atslēgas uz plaukta dzin! Sjomga nolaida ūdeni, iznāca no tualetes, izslēdza aiz sevis gaismu.

-   Pilnas kā zeķes!… Es pēc tam pus dienu… bārā atžilbu… baidījos sēsties… pie stūres…

Viņas balss pamazām apklusa, jo Sjomga lēnām kapa klusumā tuvojās viņai no gaiteņa tumsas.

-   Es taču saku ar Nadju Burovu, nu… Piezvani, ja netici… viņa nomurmināja, izbailēs raudzīdamās Sjomgas drūmajā sejā.

Viņš nostājās viņas priekšā, brīdi pastāvēja. Nataša lūkojās no tikko mazgātā ponija apakšas, cenzdamās izturēt viņa skatienu, pat piesārta vai nu no sasprindzinājuma, vai apmulsuma. Tad acumirklī nobālēja un novērsās.

-   Dārgā, vai tev gadījumā netraucē jaguāra figūriņa uz pārsega? Sjomga maigi apvaicājās. Pakaļā neduras? Kad tevi tur iegūst tajā pašā «zet» pozā»? Starp citu kas tā tāda ir par pozu?

-   Kāda poza? Nataša nopurpināja un atkāpās uz durvīm, ar roku sataustīdama slēdzeni. Viņa visu saprata.

-   Jupis viņu zina, saulīt. Es pat aptuveni nevaru stādīties priekšā, kāda tā poza varētu būt, esmu atpalicis no dzīves, saproties, vecs, apnicīgs sakārnis… Bet jūs tur esat ekstremāli, skoloti asi…

Centimetra pietrūka, un dūre būtu skārusi viņas galvu, noblīkšķēja durvis, kuras Nataša bija pavērusi, grasīdamās aizlaisties. Durvis aizcirtās.

-   Vai Gariks tev iemācīja, ka līkumā jāturas pie pautiem, nevis stūres rata? Nopietni, ja? Un kā ir, vai palīdz?

-   Ko? Nataša mirkšķināja acis.

Viņš saņēma viņas seju plaukstā, viegli saspieda. Seja saņurcījās, lūpas savilkās tūtiņā, acis kļuva apaļas. Viņa centās atbrīvoties. Sjomga sažmiedza ciešāk.

-   Serfofeņka! Ef fifu pafaifrofū!…

-   Ak tu, muļķe no Tambovas! Muļķe biji un muļķe arī paliksi. Ar piezīmjdatoru, jaguāru, savām dizaineru lupatām, bet visviens muļķe. Izdzēsi kontaktu sarakstu skaipā un domāji, ka visi gali ūdenī, ko? Bet ziņas izdzēst aizmirsi. Vajag lasīt instrukcijas. Pētīt teoriju. Vajag domāt ar galvu, nevis ar pakaļu, skaidrs?

Sjomga pagrieza viņu ar seju pret gaiteni, pagrūda. Nataša aizķērās aiz savas somas un tik tikko nepakrita, pieķērās pie sienas. Bālajos vaigos bija redzami sarkani Sjomgas pirkstu nospiedumi. Acis kvēloja.

-   Mums nekas nav bijis!! viņa iespiedzās.

Sjomga palaida smieklu.

-   Gribi teikt, ka tikai spēlējāt pastu? Kā bērneļi pionieru nometnē?

-Jā! Jā-ā!!

-   Un papu un mammu nespēlējāt, nē? Sjomga nobubināja baisā čukstā.

-Nē-ē!!

Viņa bija tikai nobiedēta. Ne vēsts no nožēlas, asarām vai kā tamlīdzīga. Kas, starp citu, Sjomgu nemaz neizbrīnīja.

-   Ko tu man pūderē smadzenes, Tambovas kuce? Kāpēc liedzies? Viņš gāja viņai virsū, viņa atkāpās, sabozusies kā kaķene. Gaitenis, viesistaba, atkal gaitenis, guļamistaba.

y

-   Varbūt kādu Dusju atkal atcerēsies? Kā toreiz vannas istabā, kad tu viņa priekšā skaipā tirināji cičus… bet es tevi gaidīju kā pēdīgais idiots? Domā, ka es izlikšos par beigtu? Samierināšos? Arī uz priekšu raušos savā šancē un došu piķi visādiem tur kardēniem un živaņšiem, bet Gariks, tavs P…ariks, mūzikas pavadībā tos tev dīrās nost! Pirkšu tev mašīnas par pussimt taukšķiem, bet viņš tevi uz pārsega drāzīs! Tā, ko?!

-   Kā tad, viņš esot pārstrādājies šancē!! Nataša pēkšņi uzkliedza, uzlēca uz gultas kā Ļeņins uz bruņumašīnas. To vien zini, kā lakt šņabi ar savu galveno konstruktoru Guļajevu! Un pēcāk pārrodies pitekantropa pozā ar purnu grīdā! To pozu tu labi esi apguvis, kā tad! Tāda ir tava noraušanās!

Sjomga centās satvert viņu aiz kājas, bet gulta, kā par spīti, bija pārāk plata, Nataša atlēca nost.

-   Snabi loc! Un viss!

»

Viņš aši pārrāpās pāri gultai, taču Nataša izrādījās vēl izmanīgāka, nolēca uz grīdas, metās uz vannas istabu un ieslēdzās.

-   Bet tava nauda ir zagta! viņa aiz durvīm noskandēja. Nopludini noslēpumus pa kreisi, no turienes arī nauda! Kurš vēl tev, tādam stulbenim, maksātu!

Viņš no visa spēka iespēra pa durvīm. Tās izturēja.

-   Re nu! Nobijies! Nataša nopriecājās. Tātad es runāju patiesību!

-   Nāc laukā, kuce!! Semago ierēcās kā ievainots tīģeris.

-   Piezvanīšu kruķiem! Vai arī tiem tur drošībniekiem! Visu par tevi izstāstīšu!! Viņa burtiski gavilēja savā patvērumā vannas istabā. Lai tiek par tevi skaidrībā! Kā tad! Tāpat kā par tavu drauģeli Migunovu!

-   Nāc laukā-ā-ā, kuce-e-e!

* * *

Turpinādams runāt pa telefonu, Guļajevs izņēma mapi no atvilktnes, nolika uz galda. Sjomga pasniedzās, kā gribēdams to paņemt, taču ar to arī aprobežojās. Tādās lietās steiga neder. Viņš ir mierīgs, trīskārt mierīgs.

-   …Tad runā ar regulētājiem! Guļajevs ierēca klausulē. Kāpēc es? Vai mani cilvēki iebraukuši auzās? Nē-ē!…

Viņš pacēla neredzošas acis uz Sjomgu, lēni un plati atvēra muti, it kā grasītos vai nu žāvāties, vai likt vaļā lamuvārdu tirādi. Tad mute aizvērās. Guļajevs saguma un saguris sacīja:

-   Labi, sauc ceha priekšnieku un vecāko. Es tūlīt būšu.

Nometa klausuli, piecēlās, rosīgi uzsita sev pa kabatām. Paskatījās atpakaļ uz Sjomgu atcerējās. Atdeva viņam mapi.

-   Ar divām stundām tev pietiks? Tikko pārbaudi, uzreiz atdod. Tikai bez kādiem pekstiņiem, Serjoga… Tu mani labi saprati? Tu taču zini, ka šīs ziņas nedrīkst nevienam dot bez slepenās daļas atļaujas!

-   Kāda runa! Semago sacīja. Visu sapratu, Borja. Tas būs zibenīgi.

Guļajevs aši iznāca šaipus galdam, atvēra Sjomgam durvis.

-   Es skrienu uz ceturto pie regulētājiem… viņš uzsauca jau gaitenī, lieliem soļiem attālinādamies lifta virzienā. Kad atgriezīšos, pastāstīsi!

-   Mhm, Sjomga norūca.

Viņš pagriezās un devās uz savu kabinetu. Re nu, izmēģinājumu dati tikpat kā bija rokā. Labi. Acu priekšā skaidri iztēlojās indīgi zaļais seifs viņa kabinetā, bet seifā konjaka pudele. Pareizs lēmums. Nataša vakar viņam pamatīgi bija pabojājusi nervus, vēl joprojām rokas trīc… Cik tur trūka, ka būtu viņu nožņaudzis. Un laikam būtu arī nožņaudzis, ja viņa nebūtu attapusies, kritusi ceļos un lūgusies piedošanu. Droši vien apjēdza ja nauda ir zagta, tad arī viņas jaguārs, spīguļi un dizaineru lupatas viss tiks pakļauts konfiskācijai. Labi, ka laikus nāca pie prāta…

Pēkšņi Sjomga apstājās. Panācās pāris soļu atpakaļ. Tā arī ir Guļajevs nebija aizslēdzis savu kabinetu. Durvis bija palikušas neaizvērtas, pa spraugu varēja redzēt viņa galda stūri. Nebija aizslēdzis. Ai-ai-ai, tas taču…

Nu? Ko?

Viņš palūkojās atpakaļ gaitenis bija tukšs. Iegāja, pievēra aiz sevis durvis, un tūdaļ atvaļinātais majors Semago ar kursanta iesauku Sjomga pārvērtās ārzemju izlūkdienesta aģentā Dvīnī.

Dvīnis piegāja pie galda, uzmeta skatienu datoram. Šodien bija viņa veiksmes diena… Guļajevs nebija izgājis no iekšējā kodētā tīkla, tā sauktā valsts nozīmes svarīguma tīkla, kur atrodas divsimt deviņdesmit pirmā projekta dati un kur Sjomgam ar viņa pirmās formas pielaidi ieeja bija liegta… Bet te ir viss. Tehniskā dokumentācija, atskaites un ziņojumi par izmēģinājumiem… Droši vien arī pretraķešu aizsardzības pārvarēšanas līdzekļu sistēmas dati… Tā ir izdevība! Vienā paņēmienā tikt galā ar bīstamu uzdevumu…

Kabinetā trūka gaisa, uzacīs krājās sviedru lāses. Dvīnis noslaucīja pieri žaketes piedurknē. Aiziet!… Jālemj aši. Klusi un mierīgi notīties, kamēr neviens viņu te nav pieķēris, vai riskēt?

Viņš izlēma. Valsts nozīmes svarīguma informāciju nevar nokopēt, izņemt to no cietā diska atmiņas nav iespējams. Taču viņam ir speciāla karte ar programmas «Slēdzene» uzlaušanas sistēmu…

Dvīnis ielika karti, pakustināja peli, paskatījās uz atvērušos programmas lodziņu. Par nelaimi atcerējās, kā vakar tika «uzkarinājis» Natašas datoru. Pie velna, viņš taču nebija datorists, kaut kāds programmētājs, viņš bija raķešnieks!… Taču pasūtītāji bija par viņu parūpējušies, hakeru programma orientējas krievu uzrakstos… Viņš atrada mapi «X-291M», uzklikšķināja ar peli daiļrunīgajam uzrakstam «Uzlaušana», deva komandas «Izdalīt», «Nokopēt»… Bļāviens, galīgi nav gaisa… «Pārvietot»…

Monitorā sāka kustēties pārsvītrots aplis.

-   Boris Valeriānovič?

Dvīnis parāva augšā galvu, itin kā kāds būtu viņam no lejas iemaucis pa žokli. Durvīs stāvēja masīva kā ģipša statuja parkā sieviete ar zirga ģīmi un augstu frizūru, kādas nu jau gadus desmit neviena nenēsā. Tomaševska, ģenerāldirektora sekretāre.

-    Vai… Borisa Valeriānoviča nav? Viņa raudzījās spiegā ar čuguna sejas izteiksmi, kāda tika veltīta bez izņēmuma visiem viņas šefa padotajiem.

-    Guļajevs izskrēja uz ceturto sektoru pie regulētājiem, Dvīnis norūca, cītīgi tēlodams komercdirektoru Semago. Šķiet, vienā acumirklī viņš bija novājējis par kādiem pieciem kilogramiem. Tur kaut kas nesaskan…

Tomaševska izvirzīja uz priekšu masīvo apakšžokli.

-   Un ko jūs darāt pie viņa datora?

«Kas tev par daļu?! Kas tu esi, pirmās nodaļas priekšniece, vai?! Kāpēc sekretāre bāž degunu galvenā konstruktora un komercdirektora darīšanās?!» Semago uzbrēca. Taču tikai domās. Bet skaļi rāmā tonī paskaidroja:

-   Boriss lūdza sagatavot uzziņu par «tūkstoš ceturtā» dzinējiem…

-   Vajadzēja noformēt caur režīma dienestu, kā pieklājas…

-   Nav laika, Valērija Ivanovna, Semago lūdzoši taisnojās. Var nojukt kvartāla prēmija…

Žoklis atgriezās savā vietā.

-   Lai notiek, gatavojiet savu uzziņu… Tātad viņš ir pie regulētājiem?

-Jā.

Tomaševska acumirkli uzkavējās durvīs, it kā gribētu vēl ko vaicāt. Nē, izgāja.

«Kopēšana pabeigta» monitorā parādījās uzraksts.

Dvīnis veica iziešanas procedūru no programmas, izņēma zibatmiņu un noglabāja kabatā. Vēlreiz noslaucīja pieri, uzelpoja. Arī mugura bija slapja, rokas trīcēja. Kāds velns bija uzsūtījis to aitu… Cik slikti viss bija? To viņš pagaidām nezināja. Programmas «Slēdzene» kontrole noteikti uzrādīs uzlaušanas pēdas, cita lieta, ka tā nenotiek katru dienu. Plānveida pārbaudes tiek veiktas reizi kvartālā, un arī tad to dara paši lietotāji bez sevišķa entuziasma, reizēm vienkārši ieraksta žurnālā un viss. Guļajevs nekad netiek pārbaudīts pilnīgi pēc instrukcijas. Ja nu vienīgi tā aita nosūdzēs režīma dienestam…

Viņš smagi nopūtās. Jālasās projām no šejienes. Piegāja pie durvīm, paklausījās. Kluss. Nedzirdami izslīdēja gaitenī.

Savā kabinetā Sjomga pirmām kārtām iztukšoja prāvu glāzi «Remy Martin XO». Labi, ar Tomaševsku kaut kā nokārtosies. Viņa redzētajam nebija piešķīrusi nekādu nozīmi, par to viņš bija pārliecināts. Tā tomēr ir ražošana, kolektīvs process, specializēto nodaļu kooperācija, nevis kāda tur Aizsardzības ministrija vai Lubjanka… Un tas nebija necik liels risks. Jā, necik liels pateicoties tam, viņš izvairījās no liela riska, kurā būtu jāielaižas, lai iegūtu ziņas par PAPL sistēmu. Viss ir kārtībā. Viņš darbojas, viņam kabatā ir viss, ko vēlējās Slava un viņa ieinteresētā puse. Tā, tā…

Bet kas nebija kārtībā?

Kārtībā nebija viņam ar Natašu.

Jā, viņš nojauta, ka Nataša nebija nekāda Orleānas jaunava. Laiku pa laikam viņa droši vien pieļāva kādas dēciņas. Samirkšķināšanās, paspaidīšanās. Varbūt pat sekss. Bet tagad taču viņiem viss bija štokos. Viņš nedzer tik daudz kā agrāk, nekaujas, apber viņu dārgām dāvanām, vakariņas viņi parasti ietur restorānā… Kāpēc tieši tagad viņa bija ielaidusies ar to Gariku? Kāpēc deva vaļā nekaunīgi atklāti kā tāda nārstojoša līdaka?… Kāpēc draudēja viņam? Šantažēja uz labu laimi, vai? Vai patiešām kaut ko nojauta?

Nē, Sjomga ne mirkli nespēja iedomāties, ka Nataša, viņa Nataška, Tambovas tele, no tiesas grasītos nosūdzēt viņu drošības instancēs. Viņa vienkārši bija nobijusies. Krita histērijā. Vakar viņš droši vien bija šķitis briesmīgs kā Otello…

Bet mēs ar viņu taču esam vienādās pozīcijās, viņš nodomāja. Es drāžos pa kreisi ar «ieinteresēto pusi», viņa drāžas pa kreisi ar Gariku. Abi maskējamies. Abi krāpjam. Viņa mani, es Borju Guļajevu. Gan krāpjam, gan nostādām nelāgā situācijā. Ja Borja piespiestu mani pie sienas, es arī droši vien kliegtu uz viņu un draudētu…

«Pag, bet vai es aizvēru programmas logu pēc lejupielādēšanas?» Sjomga pēkšņi atcerējās. Tur, šķiet, bija izlēcis lodziņš ar iespēju «OK»… Jā, uzklikšķināju. Logu aizvēru. Varēju, protams, arī kabinetu aizcirst, lai galvenais konstruktors neko nenojaustu. Nu labi, atpakaļ jau

nu viņš neies.

»

-   Ļoti labi. Pat ātrāk, nekā solījāt. Patīkami strādāt ar profesionāli, Slava uzslavēja, sēdēdams savā šofera sēdeklī.

Zibatmiņa vienkārši izgaisa viņa rokā kā burvju māksliniekam, Sjomga pat nemanīja, kur viņš to paslēpa.

Šodien Slava bija atbraucis uz tikšanos golfā, arī nomas kantoris bija cits. Pēc atraugām neož. Taču pīpes tabaka ir tā pati saldeni skābā ar žāvēto plūmju aromātu.

-   Vai bija kādi sarežģījumi?

-   Visumā nē, Sjomga atbildēja.

Darbā viss bija klusu, Tomaševska pat neieminējās, ka viņš bija sēdējis Guļajeva kabinetā, vismaz izlikās to neatminamies.

-   Kāda vispār ir apkārtējā atmosfēra? Kaimiņi, darbabiedri, meitenes…

Sjomga saspringa. «Vai tiešām viņi būtu uzzinājuši par Natašu?!»

-   Viss kārtībā. Bet mana meitene… Tas viņai karstumā izspruka…

-   Kas? Slava apjautājās. Kas viņai izspruka?

«Kā likts uzzinājuši! Varbūt man ierīkota noklausīšanās?»

Sjomga saminstinājās, taču nebija kur sprukt.

-   Strīda laikā sāka klaigāt, ka es pārdodot valsts noslēpumus, no turienes arī man uzradusies nauda…

Kādu brīdi Slava klusēdams stūrēja pa Kutuzova prospektu, it kā nebūtu teikto sadzirdējis.

-   Un tālāk? viņš beidzot pajautāja.

-   Ko jau viņas visas mēdz skandalējot klaigāt… Draudēja ar miliciju, FDD, Sjomga negribīgi atzinās. Viņš jau nožēloja, ka bija aizskāris šo tematu.

-  Ef-dē-dē, Slava domīgi atkārtoja, savilkdams lūpas, kā izgaršojot katru burtu. Viņa seja nostiepās acīmredzot burti bija neciešami skābi. Vai arī ļoti sāļi.

-   Nu jau mēs sen esam salīguši mieru, mums viss ir čikiniekā, Sjomga steidza piemetināt. Viņa visu ir aizmirsusi…

Slava atkal uz kādu bridi apklusa.

-   Jūs esat ar viņu runājis par mūsu darbu?

-   Nē, kas jums nāk prātā! Ne vārdu, ne zilbi! Pat ne mājienu, nekā.

-   Varbūt intīmās tuvības laikā? Visādas tur spēlītes…

-   Spiegos, vai? Semago pasmīnēja. Nē. Diez vai tas Natašu uzbudinātu…

-   Tātad runa ir par Natāliju Kolodinsku? Slava viņu spogulī cieši uzlūkoja.

-   Protams, par kuru gan citu? Es sen ar viņu dzīvoju. Bet kā jūs viņu zināt? Sjomga kļuva tramīgs.

-   Kā citādi, Sergej Mihailovič? Man par jums jāzina itin viss. Lai ik brīdi varētu palīdzēt, nodrošināt. Salīgāt mieru, un paldies dievam. Galvenais nesaasināt attiecības, dzīvojiet draudzīgi…

Slava pirmo reizi pavērsās pret Sjomgu, pasmaidīja platu, draudzīgu smaidu.

-  Šajā pasaulē nav nekā svarīgāka par mīļoto cilvēku… Ne-kā! viņš ar negaidītu patosu noskandēja. Darbs, nauda, karjera tāda ņemšanās vien ir, ticiet man! Mīļotais cilvēks, lūk, kā dēļ ir vērts dzīvot un mirt! To jums saku es, rūdīts vecpuisis!

Slava sāka smieties un smējās ilgi, ar baudu. Bet Sjomga līdz pat brauciena beigām nemitējās prātot, ko viņš ar to visu bija gribējis teikt.

Trešā nodaļa Mīnusa noslēpumi

Maskavas pazeme

Izturīgā, vēl sešdesmitajos gados būvētā Arbata siltumtrases kolektorā notika iegruvums. Pareizāk vispirms pārplīsa caurule, un karstais ūdens vairākas dienas zem spiediena šļācās uz visām pusēm, kas radīja grunts nosēšanos, tad iegruva kvadrātveida trases gabals divi reiz divi metri, apmūrēts ar speciāliem dedzinātiem ķieģeļiem, kam vajadzēja turēties gadsimtiem ilgi. Taču arī tik lieliski ķieģeļi nevar karāties gaisā bez balsta, tāpēc daļa gaiteņa sarkanu taisnstūru veidā iegāzās necaurredzami melnajā bezdibenī. Un virszemē, tieši Arbatā, asfaltā izveidojās iedobe četru metru diametrā, kurā slīpi iešļuka kravas automašīna.

Tā teikt, parasts, sadzīvisks negadījums karsto ūdeni noslēdza, automašīnu izvilka bez sevišķiem zaudējumiem, notikuma vietā sabrauca pārstāvji no komunālajiem dienestiem, ĀNM, milicijas un, tā kā iegruvums notika nevis Cerjomuškos, bet gan pašā Maskavas sirdī, bāztin piebāztā speciālām valdības komunikācijām, ekranizētiem augstfrekvences sakaru kabeļiem, kā arī citām svarīgām artērijām un vēnām, no kurām bija atkarīga valsts drošība, tad ieradās arī speciālo dienestu pārstāvji, kuri par šo drošību ir atbildīgi.

Šajā lomā iejutās speciālā vada «Tunelis» komandieris majors Sincovs ar iesauku Mežainis un apakšvienības kaujinieks Piļčenko ar iesauku Pirksts. Viņu āriene bija neuzkrītoša tumšzili kombinezoni, ķiveres, kā ari platas jostas un drošinājuma troses rituļi. Viņus varēja noturēt par pazemes montieriem, lai gan kompetenti cilvēki pamanītu, ka viņu ekipējums ir pārāk dārgs parastiem strādniekiem. Taču īpaši kompetentu cilvēku šeit nebija, un, ja arī bija, tad viņi darīja savu darbu, nevis nodevās dīkai citu amunīcijas pētīšanai. Ap iedobi salasījās daudz ziņkārīgo, viņi lūkojās iegruvumā, spīdināja laterniņas, daži, mēli klakšķinādami, sprieda, ka tādus ķieģeļus sen vairs neražo un, ja naktī pāris kravu izvestu, tādi vasarnīcā lieti noderētu.

Komunālo dienestu darbinieki attīrīja iegruvumu un sāka pārbaudīt siltumtrasi, lēsdami, kā minimizēt avārijas nodarītos postījumus. Savukārt «montāžnieki» nemanāmi ieslīdēja zemāk caurumā, likdami noprast, ka viņus interesē dziļāki horizonti. Pēc kāda laika viņi atgriezās, taču kopīgo aktu neparakstīja, bet gan nozuda tikpat nemanāmi, kā bija ieradušies. Taču tālākie notikumi neattīstījās pēc parastā scenārija, un bija jūtams, ka to gaitā iejaukusies tā resora garā un varenā roka, kuru jau no laika gala mēdz dēvēt par «Kantori».

Pret vakaru no komunālo dienestu, ministrijas un milicijas darbiniekiem vairs nebija ne vēsts, nemaz jau nerunājot par dīkajiem vērotājiem, tie bija kā viesuļvētras aizslaucīti. Stalti puiši īsi apcirptiem matiem, ģērbušies tumšzilos kombinezonos, nolaida iegruvumā vairākus jaudīgus reflektorus. Vispirms tur kaut kas dzirksteļoja un sprakšķēja, taču, kad ieradās galvenā grupa, gaismekļi jau darbojās, izplatīdami asu plastikas smirdoņu. Garām nožogojumam laida tikai savējos, tāpēc ziņkārīgajiem pilsoņiem bez dienesta apliecības kabatā nebija nekādu izredžu.

FDD kapteinis Riženko neapšaubāmi bija savējais, tiesa, skatoties kam. Diezin vai specvienībai «Tunelis», kuras darbību viņam vajadzēja pārbaudīt. Dienesta izmeklēšanas komisijas loceklis centās turēties braši, bija izņēmis pat dienesta ieroci. Arī kolektorā nokāpa bravūrīgi, paraudzījās apkārt, novilka ar cimdu pār za|o tūbinga betonu, noslaucīja plaukstu gar kombinezonu. Un augstprātīgi noprasīja:

-   Jums ir zināmas manas pilnvaras, biedri major?

Viņš bija zemāks par Mežaini gan dienesta pakāpē,

gan pēc auguma, bet «mīnusā» bija mazāks pat par punduri Bruno Allegro. Toties viņš bija pulkveža Ogoļcova uzticības persona, daudzas reizes tika veicis dienesta pārbaudes un bija radis rīkoties ar citu likteņiem «Sagatavot dokumentus, atvērt seifus! Kas tad tas jums te ir?! Jūs saprotat, ko nozīmē pudele konjaka dienesta seifā?! Un vēl iesākta?! Tātad jūs pļēgurojat darba laikā?! Es atstādināšu jūs no amata, rakstiet paskaidrojumu!»

Tikai visas iepriekšējās izmeklēšanas viņš tika veicis virszemē, taču vēl nebija aptvēris starpību, tāpēc izturējās droši, pat pārlieku.

-   Zinu, biedri kaptein, Mežainis pamāja.

-   Man jāpārbauda jūsu apgalvojums, ka Koptojevs iegāzās bezdibenī!

-   Iegāzās, Mežainis apstiprināja. Tas ir rakstīts ziņojumā, un grupas locekļi to ir apliecinājuši.

-    Domāju, ka grupas locekļi apliecinās visu, ko jūs viņiem stāstīsit… Pat par pazemes cilvēciņiem ar sarkanām acīm!

Riženko pameta skatienu uz «Tuneļa» kaujiniekiem, kuri cits pakaļ citam kāpa lejā, ģērbušies pēc «formas nr. 1», un atgādināja kāda fantastikas seriāla varoņus, Piļčenko, Rudins, Zarembo, Seredovs, Polosņikovs. Spriežot pēc viņu akmens cietajām sejām, kapteinis savos minējumos nebija tālu no patiesības.

-   Cilvēciņi ar sarkanām acīm pazemē tiešām ir sastopami, Sincovs īsi noteica. Tie ir punduri. Es viņus redzēju.

-   Tagad ar fantastiskiem stāstiņiem un leģendām cauri netiksit. Man jāgūst objektīvi apstiprinājumi. Jāatrod līķis, jāfiksē tas ar fotokameru, jāpaņem DNS paraugi, pirkstu nospiedumi…

Majors Sincovs vēlreiz pamāja.

-   Mēs sniegsim jums jebkādu nepieciešamo palīdzību. Tikai… Vai jūs varēsit nolaisties ceturtajā līmenī? Tīri fiziski? Tas nebūt ne katram ir pa spēkam…

-   Ko nozīmē ceturtais līmenis? Pārbaudītājs saausījās un pataustīja nenodeldēto ieroča maksti.

-   Pazeme ir kas līdzīgs ačgārni izvērstiem kalniem, Mežainis pacietīgi skaidroja. Ceturtais līmenis būtu pielīdzināms astoņtūkstošniekam. Piemēram, kā Džomolungma. Jūs varat uzkāpt astoņtūkstoš metru augstumā? Ar aprīkojumu mēs jūs, protams, nodrošināsim. Lūk, šo es paķēru līdzi īpaši jums…

Viņš pastiepa kapteinim smagu melnu rezerves reģeneratora mugursomu. Melnā maska ar iemuti karājās gofrētā šļūtenē un izskatījās visai draudīga.

Riženko aparātu nepaņēma.

-   Man nav attiecīgas atļaujas, lai nodarbotos ar nezin kādiem jūsu, saproties, pazemes trikiem! viņš noburkšķēja, šķielēdams uz melnās spraugas pusi, aiz kuras pavērās neizpētīts un baiss bezdibenis.

Puse ceļa ir normāla, iespējams, tur būs pat tunelis, Mežainis labvēlīgi sacīja. Ir tāda informācija.

Kapteinis naidīgi lūkojās majorā. Laisties lejā viņš acīm redzami negrasījās.

-   Jūs, būdams specvienības komandieris… Jums vienkārši nav tiesību vest mani uz turieni! Man pat nav atļaujas tur iet!

-    Esmu gatavs taisīt izņēmumu. Sincovs paraustīja plecus. Tikai aiz cieņas pret pulkvedi Ogoļcovu un vēlēšanās maksimāli sadarboties ar izmeklēšanas komisiju…

-  Ar izņēmumiem, neievērojot likumus, sākas nekārtības un anarhija, Riženko pamācoši noteica.

-   Tad ievērosim tos, Mežainis atkal piekrita. Šodien viņš bija lēnprātīgs kā vēl nekad. Gaidu jūsu norādījumus.

Pārbaudītājs brīdi padomāja. Viņš kaut ko sāka saprast. Ceturtais līmenis. Šodien atveramie seifi nebija viņam pieejami.

-   Uzdodu dokumentāri fiksēt Koptojeva bojāejas faktu un savākt eksperimentālos paraugus viņa daktiloskopiskajai un ģenētiskajai identifikācijai! viņš beidzot formulēja savu domu.

-   Klausos! Mežainis pamāja. Un, pagriezies pret savu grupu, nokliedzās:

-   Sākam nolaišanos! Parastā virzības kārtība. Reģeneratorus uzvelkam pēc manas komandas vai individuāli pēc objektīvajiem rādītājiem. Piļčenko iet pirmais, es pēdējais. Uz priekšu!

Viņš ar skatienu pavadīja kapteini Riženko, kurš, manāmi atvieglots, pa primitīvajām koka kāpnēm kāpa laukā no kolektora tālāk no nezināmā ceturtā līmeņa un punduriem, pretī gaismai, saulei, putniņiem… Bet pats ierasti ienira otrā līmeņa melnajā caurumā.

««Mīnusam» varat sasaukt kaut divdesmit komisijas, tik un tā nebūs nekādas jēgas,» viņš ļaunā priekā nodomāja. «Tāpēc ka bez mums nav neviena, kurš varētu kāpt lejā. Parosīsities, vaigus piepūtuši, bet uzrakstīsit to, ko mēs teiksim…»

Un viņam bija taisnība.

[1] [5] *

Sākumā ceļš veda lejup pa šauriem karsta dobumiem un niecīgām vecās Maskavas akmeņlauztuvju ejām, tad grupa pēkšņi iznāca betona tunelī, zem kājām sāka žļakstēt. Gaiss te bija mitrāks, dvakoja pēc purva un

kanalizācijas. Pēc pusstundas kļuva dzirdams līstoša ūdens troksnis, drīz viņi nonāca pie ūdenskrituma no atveres sienā šļācās samērā spēcīga strūkla, nozuzdama grīdas caurumā.

-    Kur tas viss paliek? Piļčenko brīnījās. Ka vienā jaukā dienā visa Maskava nepazūd «mīnusā»…

-   Tāda iespēja pastāv, Mežainis drūmi apstiprināja. Pilsētā ir 800 artēzisko plaisu. Senāk ūdens bija tuvu virszemei, bet tagad nolaidies kādus 70-80 metrus dziļāk. Ūdeni izpumpēja, palika depresīva ieplaka…

-   Kas tāds?

-   Tukšums. Zem gigantiskas megapoles eksistē milzu tukšumi. Augšā ir pilsēta, bet zem tās tukša vieta. Tātad kas?

-   Tad jau no visas tiesas tā var gadīties?

-   Tieši tā.

Tunelis kļuva sausāks, sienās parādījās uz nezināmu mērķi izlocījušies vadi, betona sienas nomainīja laika gaitā izšķobījies ķieģeļu mūris ar tumšiem mitruma plankumiem. Ceļš veda lejup un visu laiku sastapās ar kaut kādiem atzarojumiem, gaiteņiem, nostūriem. Sienas atkal ietērpās betonā, parādījās dzelzceļa sliedes, gar sienām šur tur gadījās kaudzēs sakrautas sarūsējušas sliedes un nekārtīgi izmētāti armatūras gabali.

-   Rādās, ka tā ir tā pati līnija, par kuru man stāstīja tas sakārnis «pazemnieku» veterāns. Mežainis sarauca pieri. Pervuhins. Tikai tā izskatās tāda ērmota…

-   Tad jau pats Lavrentijs Berija te būs vizinājies savā elektriskajā klaberkastē? ievaicājās Polosņikovs. Speciālais metro? Valdības atzarojums?

-   Nē, biedrs Berija te nekādā klaberkastē nevizinājās. Tuneļa diametrs ir pārāk mazs divarpus metru, ne vairāk. Bet šaursliežu dzelzceļam… Te pat valdības sakaru vadi nav paredzēti, lietpratīgi skaidroja Piļčenko, likdams luktura staram iztaustīt sienas. Turētājos pie sienām ir tikai pa diviem āķiem spēka kabelim. Un nav kontaktsliežu…

Viņš kopā ar Mežaini bija bijis speciālajā metro, dažādos posmos.

-   Un kas par to, ka nav? Polosņikovs šādā objektā bija pirmo reizi un niansēs neorientējās.

-   Tas, ka šim vilcienam nav vis elektriskais, bet mehāniskais vilcējspēks, pacietīgi skaidroja Piļčenko. «Metro 2» tā nevar būt.

-   Kāpēc? nelikās mierā Polosņikovs.

-   Augstāko priekšnieku ērtībām, Mežainis paskaidroja. -Viņiem tur augšā ir kontaktvads un pat lampas pie griestiem, lai viss būtu redzams kā uz delnas.

-   Kas tur ko redzēt?

-   Tas domāts īpašiem gadījumiem. Piemēram, tādiem kā vadības evakuācija kājām no valdības bunkura.

-   Evakuācija kājām? Polosņikovs nosmīkņāja. Varu iedomāties.

-   Ja gribēs dzīvot, ies arī kājiņām! Mežainis pasmīnēja un jau citā balsī nokomandēja: Seredov un Polosņikov, jūs izpētīsit un kartografēsit šo līniju! Bet tagad visi uz priekšu!

Vieglā skrējiena solī grupa devās uz priekšu pa tuneli. Tas strauji veda lejup, tāpēc pārvietoties nebija grūti. Gaiss bija sauss un smacīgs, taču elpošanai visnotaļ pietika. Pēc stundas viņi nonāca līdzās nelielam sastāvam elektriskā drezīna ar četrām vagonetēm. Viena bija apgāzusies un nobraukusi no sliedēm.

-   Šis ir palīgtunelis, Mežainis secināja. Pa šo atzarojumu pārvietotas kaut kādas kravas, visdrīzāk, būvniecībai. Iespējams, tas arī ved uz Krātuvi.

Viņi nometās atvilkt elpu, iestiprinājās ar sauso pārtikas devu un karstu tēju. Aizvien līdzi bija instrukcijā neparedzēta blašķe ar konjaku, taču to lietoja, kad tas tiešām bija nepieciešams. Tad ziņoja dežurantam par došanos tālāk.

-  Kas jums tur notiek? dežurants painteresējās. Runājās esot atklājuši pamestu «Metro 2» posmu?

-   Kas to teica? Mežainis pacēla uzaci.

-   Ogoļcovs ziņojis savam direktoram! Sak, it kā esot atklāts staļinlaiku slepenais objekts… «Metro 2»!

-   Tas ir Roženko! Mežainis pavīpsnāja. Dzirdējis ir gan, bet nezina, kur skan. Toties savu lomu izcēlis, varbūt nopelnīs pateicību… Mēs neesam atklājuši «Metro 2», un es nevienam par to neesmu ziņojis. Šaursliežu dzelzceļa kravas atzarojums, tukšas vagonetes tas gan ir. Bet mēs vēl esam tikai pusceļā.

Grupa turpināja ceļu. Pēc kāda laika sliedes beidzās, uz betona grīdas mētājās lāpstas, spaiņi, bija redzamas pārakmeņojušās betona kaudzes… Tad beidzās betona sienu klājums viņi nokļuva mitrā, vienkārši zemē izcirstā koridorā, kas atgādināja viduslaiku raktuves. Drīz vien uzdūrās senam, nosēdušamies aizgruvumam.

Piļčenko ieslēdza skeneri, veica mērījumus.

-  Piecdesmit metru vienā gabalā, viņš ziņoja. Grunts blīvums 75. Akmeņi, betona šķembas. Bez speciālas tehnikas cauri netiksim.

Mežainis brīdi padomāja, salūkoja karti, vērīgi ieskatījās ar krustiņu atķeksētajā zilajā dzīsliņā, kas apzīmēja ūdensvadu ar ķieģeļu koridoru. Pazemes apakšvienību veterāns Pervuhins to bija norādījis par vienu no orientieriem. Tad viņš virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem tika šķērsojis dubulto Maskavas upes gultni. Tad bija pagājis garām diviem vareniem betona tuneļiem. Tad uzreiz ceļš gājis sešus metrus uz leju, bet tālāk bijusi vertikāla eja, tā pati caurule ar skavām…

Ieslēdzis GPS navigatoru, viņš noteica grupas atrašanās vietu un, ievērojot orientierus, ievilka jaunu maršrutu.

-    Griežamies atpakaļ! viņš beidzot nokomandēja. Sadalīsimies un pameklēsim citus ceļus…

-   Tu ari dzirdi, Rudin?

-   Ko tad?

-   Klaudzināšanu. Tak-tak-tak…

Rudins pacēla galvu un sastinga ieklausīdamies.

-   Patiešām! Viņš izbrīnīti paraudzījās Mežainī. Kā mašīna. Vai kā… traktors strādātu… Vai ne?

Mežainis atmeta ar roku, sak, neapstājies, ejam tālāk. Luktura stars iezīmēja tumsā baltu stabu, pilnu ar dejojošām putekļu daļiņām, kuras viņi ar Rudinu ar savām rievotajām zābaku zolēm bija sacēluši. Reizēm tajā varēja pamanīt lidināmies kādu kukaini, līdzīgu baltām bezformīgām pārslām, kā sniegu vai pelnus. Lidojošus kukaiņus tādā dziļumā Mežainis nekad nebija redzējis. Droši vien, ja parādītu tādu knisli kādam insektoloģijas speciālistam, tas uzreiz uzceptu disertāciju un kļūtu slavens visā insektoloģijas pasaulē. Un viņi trauktos šurp bariem, veselām katedrām un fakultātēm, un kopā ar viņiem visvisādi skribenti žurnālisti, bet pa pēdām sekotu visi pārējie. Un visa pirmatnējība pazustu bez pēdām… Nu nē, labāk lai tie knišļi lidinās tepat klusumā un mierā.

-   Nezinu, Mežainis atteica. Mašīna, traktors vai kāds pamuļķis sēž zem zemes un rībina bungas. Bet kaut kas tur ir.

Rudins apstājās un pacēla augšup cimdotu pirkstu.

-   O! Tagad pazuda! Dzirdat?

Tālais mehāniskais troksnis, kas atlidoja šurp itin kā ne no kurienes, tik kluss, ka to varēja noturēt par savas sirds pukstiem vai citām organisma radītām skaņām, tas pēkšņi aprāvās.

-   Jau trešo reizi te klaudzina, te apklust, Mežainis sacīja. Ejam, nestāvi. Šis atzars mums šodien jāiziet līdz galam, lai vēlāk netērētu laiku.

Rudins ar to pašu izbrīnīto sejas izteiksmi devās viņam nopakaļ. Šis bija ziemeļu atzars ejai, kura sākās no zilā ūdensvada viena no orientieriem ceļā uz Krātuvi mītisko vai reālo. Kopumā viņš bija saskaitījis sešus tādus atzarus, protams, ja kādam no tiem nebija savi nozarojumi. Pagaidām bija noiets tikai viens atzars pusotra kilometra garumā. Piļčenko kopā ar Seredovu un Zarembo iet pa otru. Šis ir trešais. Aiz muguras ir vairāk nekā divi kilometri, bet ne gala, ne malas pagaidām neredz. Par ko Mežainis, atklāti runājot, nemaz nav nobažījies, gluži otrādi.

-   Nopietni kas tas varētu būt, biedri major?

-   Nav ne jausmas.

Rudins paspēra dažus soļus klusējot, tad ievaicājās:

-   Varbūt kaut kur cērt metro tuneli vai kaut ko tamlīdzīgu?

-   Tu esi jucis, Rudin. Simt astoņdesmit metru dziļumā kāds te var būt metro?

-   Varbūt cērt augstāk, bet mēs to dzirdam…

-   Nē. No augšas mēs neko nedzirdētu, cauri šiem māliem netiks neviena skaņa. Klaudzina kaut kur tepat tuvumā…

-   Varbūt spiegi mēģina piekļūt Kremlim… Rudins katram gadījumam pasmaidīja.

-   Citplanētieši, Mežainis pasvieda domu.

Spriežot pēc GPS navigatora rādījumiem, viņi atradās

Elles spraugas rajonā, augstāk par turp vedošo galveno tuneli ar sliedēm, kuru ar augšējo līmeni savieno vertikālā šahta, Mežainis savā prātā to nezin kāpēc bija nodēvējis par Būhenvaldi. Droši vien tāpēc, ka, būdama augsta un plata, tā savā ziņā atgādināja krematorijas skursteni… Viņam vispār patika izdomāt nosaukumus dažādām jaunām vietām, kuras viņam nācās atklāt. Ceļotājs uziet jaunu salu jūrā un piešķir tai vārdu, kādu pats izdomā. Un visi pēc tam sauks salu tieši tā, nevis kā citādi, arī kartē tā tiks atzīmēta ar šo nosaukumu. Tāpat arī šeit.

Tikai, iztiekot bez liekuļotas kautrības, jāteic, ka Mežainis bija atklājis nevis salu, bet veselu arhipelāgu vai pat kontinentu. Pagrabs vai kāds nebūt bunkurs jā, tās bija saliņas pazemes jūrā. Bet te veseli seši atzari, Būhenvaldes šahta, kas atrodas kaut kur tepat līdzās, un apakšējais tunelis ar atzarojumu un Elles spraugu. Un to visu viņam ir tiesības nosaukt, kā vien sirds vēlas. Piemēram, Lejas Maskava. Apakšmaskava. Ha, gandrīz kā PiemaskavaL. Un vēl Gļinka. Tāpēc ka tur ir māls. Kā tad teiks: iesim, nokāpsim Gļinkā? Stop, bija tāds komponists, Gļinka vārdā… Nūja. Un ir upe Ņegļinka. Gļinka Ņegļinka… Nav lāgā. Kā vēl varētu nosaukt? Rau, Amerigo Vespuči atklāja Ameriku un deva tai savu vārdu vai nav labs piemērs?… Mežaina zeme. Mežaiņlande. Mežainija. Sincovka. Neskan. Un ja nosauktu Amīrika? Par godu tam, ka viņš šeit uzveica Amīru, ko?

Taču šī doma viņam uzreiz nepatika. Jājautā kāda velna pēc viņam vajadzētu asinskāru neģēli iemūžināt? Labāk nosaukt kāda laba cilvēka vārdā. Kaut vai, piemēram, Lode… Mežainis pat pasmaidīja, iedomājoties, kā, šodien tiekoties, paziņos savai meitenei, ka nosaucis viņas vārdā krietnu hektāru pazemes Maskavas ar visvisādām sarūsējušām lūkām un mīklainiem lidojošiem kukaiņiem. Lodes vārdā nosauktais tunelis. Traks var palikt…

-   Kāpēc smejaties, biedri major? Rudins ievaicājās.

-   Tāpat vien, kaut ko iedomājos, Mežainis atbildēja un paslēpa smaidu. Uzmanīgāk skaties apkārt. Drīz jābūt šahtai.

Taču šahtas aizvien vēl nebija. Uz sienām dažviet skaidri bija redzamas eju cērtamā urbja atstātās pēdas zigzagi un spirāles. Urbts bija četrdesmitajos-piecdesmitajos gados, Mežainim par to nebija nekādu šaubu. Viņš sprieda pēc pamatnes pāļiem, kuriem nopuvuši bija tikai ārējā kārta, kādi četri centimetri, ne vairāk. Vēlākos laikos koka pāļus vairs neizmantoja, katrā ziņā ne jau nu Maskavā ar tās iespējām un bagātīgo metro būves pieredzi. Tunelī viņi uzgāja ne mazums papīra un visādu citādu drazu pa pusei sairušas cigarešu paciņas, pārtikas iepakojumu, pudeļu lauskas, avīžu skrandas, kurās tikpat kā nekas vairs nebija salasāms, nodriskātus apavus un pat divas monētas 1937. gada kaluma divkapeiku un 48. gada griveņiku.

Taču gadījās arī citi atradumi, krietni vien dīvaināki. Piemēram, griezumiem rotāti balsta pāļi. Visīstākajiem kokgriezumiem, bez jokiem. Viļņotas līnijas, kaut kādi pusaplīši, burtiņi tādi kā «T», kā «G». Un pentagrammas. Tas ir, zvaigznes piecstarainas, normālas zvaigznes. Tas viss rūpīgi un ar mīlestību bija izgriezts pie pāļa pamatnes kāda pusmetra augstumā. Līdzenās rindiņās zvaigznīte, burtiņš, pusaplītis… Tādu pāļu viņi ar Rudinu saskaitīja piecpadsmit gabalu. Droši vien to bija vairāk, taču aplūkot katru viņiem vienkārši nebija laika. Reizēm kokgriezumi klāja ārējo, pussatrunējušo slāni, bet reizēm bija zem tā tur vecais koks bija notēsts un notīrīts līdz cietai virsmai…

Un vēl basu kāju pēdu nospiedumi. Vesela taciņa nopēdota sākās pēkšņi, stiepās kādus trīssimt metrus pa pašu tuneļa maliņu, bet tad tikpat negaidot pazuda, itin kā visiem baskājiem pēkšņi būtu apnicis staigāt pa grēcīgo zemi un viņi būtu nolēmuši tālāk pārvietoties pa gaisu. Kā te gadījušās pēdas? Tādas neparastas mazītiņas kā bērnam, taču tajā pašā laikā platas, kā tādas pekas vai ķetnas.

Rudins ieminējās, ka līdzīgi pēdu nospiedumi esot bambusa lāčiem, pandām. To viņš bija redzējis kādā pārraidē televīzijā. Mežainis apvaicājās, vai tiem pandām ir arī spārni. Rudins domāja, ka spārnu nav, taču tiem esot jāprot kāpelēt pa kokiem ne velti tos saucot par bambusa lāčiem.

-   Vai tu te redzi kokus? Mežainis tincināja tālāk.

-   Redzu pāļus, Rudins ietiepās. Pāļi ir tikpat kā koki, ari pa tiem var kāpelēt!

Mežainis atmeta ar roku. Lai jau domā, ka te klaiņājuši bambusa pandas, ja viņam no tā kļūst vieglāk.

-   Starp citu, no kurienes nāk pandas? Kurā valstī tās dzīvo?

-   Laikam Ķīnā, Rudins noteica bez sevišķas pārliecības.

-   Tā, tā, lieliski. Ķīnas lāči Maskavas pazemē. Tev, Rudin, vajadzētu vadīt NTV pārraidi, tādu kā «Kas to būtu domājis»…

-   Kas tad ir? Derētu tādu notvert, es uzdāvinātu Mašai, mums taču drīz būs kāzas… Rudins nopūtās. Tiesa gan pašiem nav kur dzīvot, kur nu vēl lācim… Pie mums jau dzīvokli nevar dabūt, bet nopirkt neizdosies. Mazākais, par algu ne.

-    Tad tev jāpāriet digeru maizē, Mežainis pavīpsnāja. Te sudrabu atradīsi, te senu svētbildi… Bet, ja uziesi Ivana Bargā bibliotēku, tad arī savrupmāju Maiami iegādāsies.

-   Kam man Maiami? Es neprotu angļu valodu…

Rācijā atskanēja Piļčenko balss:

-   Atdūrāmies tuneļa ziemeļu galā, biedri major. Te ir vesela grēda betona kluču un visādas drazas. Tālāk nevar tikt.

-   Cik nogājāt? Mežainis noprasīja.

-   Divi sešsimt.

-   Kaut kas ievērības cienīgs?

-    Nekā. Paliktņi, grants, kaut kādi maisi ar akmeņiem laikam cements…

-   Šodienai būs diezgan. Atgriezieties bāzē. Mēs ar Rudinu iziesim eju līdz galam.

-   Sapratu jūs, biedri major. Uz sadzirdēšanos.

-   Dzi, atkal klaudzina! Rudins saausījās. Jautrais bundzinieks pamodies.

-   Dzirdu, Mežainis atsaucās.

Sākumā bungoja nedroši, ar pārtraukumiem. Tad skaņa kļuva noteiktāka, drošāka, it kā bundzinieks tiešām būtu tikko pamodies un vālītes vēl īsti neklausītu.

-    Kā tur puišiem ir? Viņi jau beidz? Spriežot pēc balss, arī Rudinam nekas nebūtu bijis pretī griezties uz māju pusi.

-   Labāk skaties zem kājām, Mežainis norūca. Atkal taciņa, neredzi, vai?

Rudins apstājās, paspīdināja lukturi tiešām taciņa.

-   Baskāju banda, viņš domīgi novilka.

-   Pandas, nevis banda, Mežainis precizēja.

Palūkojies savā pulkstenī, Rudins nopūtās.

-   Visviens banda…

Kādu brīdi abi virzījās uz priekšu klusēdami. Pēkšņi pa priekšu ejošais Rudins iekliedzās, paklupa, zaudēja līdzsvaru, savicināja rokas… Mežainis pielēca klāt, saķēra viņu aiz apkakles, parāva atpakaļ, tad paspīdināja ar lukturīti pie kājām. Un nostenējās vien.

Zemē bija iedzīti divi mietiņi iepretī viens otram, kāda pusmetra atstatumā. Starp tiem bija novilkta aukla. Nedaudz pa labi vīdēja tukša atvere. Ejošajam vajadzēja aizķerties un iegāzties melnajā caurumā!

Mežainis iespīdināja spožo staru plaisā. Baltā gaisma izklīda necaurredzamajā bezdibeņa tumsā. Nebijis Rudina ķermenis tik trenēts un laikus nepiesteigusies palīdzība…

-  Velna būšana! Tik vien Rudins spēja izdvest, ieraudzījis lamatas. Kurš neģēlis uzmeistarojis šo slazdu?

-  Vai pastāvīgi jums nesaku uzmanieties! Mežainis sacīja. Tagad es iešu pirmais!

Šajā atzara posmā bija samērā mitrs nekādu putekļu, starp citu, arī kukaiņi bija nez kur pazuduši. Valgajā mālā skaidri bija saskatāma mazu pēdiņu rinda, kas veda maķenīt sānis no galvenās takas. Spīdinot sev zem kājām, Mežainis un Rudins pagājās atpakaļ, lai saprastu, kur īsti taciņa sākas. Neko neuzgāja. Tās vienkārši uzradās ne no kurienes, lai vēlāk tieši tāpat pazustu nekurienē. Mežainis nofotografēja pēdas, salīdzinājumam nolicis tām blakus «Zippo» šķiltavas. Tad abi devās tālāk.

-   Varbūt viņi pratuši staigāt cauri sienām? Rudins izteica minējumu. Viņš pavērsa lukturi augšup, kur zemu virs pašas galvas rēgojās blīva zemes velve. Vai cauri griestiem?

-   Kas viņi?

-   Nu, tie… Rudins neprecizēja, kas tieši. Viņš paraudzījās Mežaina sadrūmušajā sejā. Vai tiešām viņi būtu uzrīkojuši lamatas? Ja kādam stāstītu neticēs.

-   Vai esi jau kādam stāstījis?

-   Nē, ko jūs… Neesmu jau jucis, biedri major. Es par «Mīnuss divsimt» nevienam ne pušplēsta vārda neesmu bildis, pat savai meitenei ne…

-   Pat meitenei ne? Mežainis brīnījās.

-   Es runāju nopietni, biedri major…

Mežainis brītiņu klusēja, tad sacīja:

-   Ko tu sauc par «Mīnuss divsimt»?

-   Kā ko? Rudins atsaucās. Visu šo te. Karsto tuneli, Amīra alu… Un to šahtu, kuru jūs dēvējat par Būhenvaldi. Tā visi puiši to sauc. Kas tad ir?

-   Nekas, Mežainis atteica.

Varbūt tiešām lai šis rajons saucas vienkārši Mīnuss divsimt? Lai cik skaistus vārdus arī izdomātu, tie diezin vai iedzīvosies. Vai lai viņš plijas visiem virsū, ka Karstais tunelis būtu pārdēvējams par Majora Sincova tuneli? Nē, plīties kādam virsū Mežainim nepatika. Žēl tikai, ka, piemēram, Dzelzs Amīra piemiņa tomēr saglabāsies digeru kartēs kaut arī viņš tajā alā tika piebeigts kā suns. Turpretī par viņu, Mežaini, kurš atbrīvoja pasauli no tāda maitas, nepaliks nekāda piemiņa… Starp citu, Amerigo Vespuči arī nebija nekāds paipuisītis, un nekādu Ameriku viņš patiesībā neatklāja to, cik zināms, atklāja Kolumbs, bet Vespuči tikai noņēmās ar tirgošanos un rakstīja savas dienasgrāmatas.

-   Uzmanīgi!!

Pat luktura stara gaismā bija redzams, ka Rudins kļuvis baltāks par papīru. Viņš bija atņirdzis zobus kā plēsīgs zvērs un nedaudz pietupies, it kā gatavotos lēcienam. Tikai lēkt nebija uz kurieni kādus trīs metrus priekšā eja beidzās ar gludu, gluži kā nolaizītu ieapaļu māla sienu. Tai priekšā pašā vidū stāvēja kaut kas, ko Mežainis sākumā noturēja par balsta pāļa atliekām, izgreznotām ar to pašu muļķīgo ornamentu. Tad viņš ieskatījās un saprata, ka tas ir elkdievs. īsts koka elkdievs ar raupju un briesmīgu bārdainu seju, atņirgtiem zobiem, īsām kājelēm un āmuram līdzīgu verķi rokā. Pierē, apmēram tajā vietā, kur indieši zīmē punktu, tam bija iegriezta piecstaru zvaigzne. Tas bija gandrīz melns kā nokvēpināts un taukaini spīdēja. Lejpus kājām, tuvāk pie zemes atkal aizlocījās kaut kāds ornaments, nevarēja tikai saprast kāds, jo to gandrīz pavisam aizsedza cilvēku galvaskausi, kas bija sakrauti pie elkdieva kājām trijās rindās. Viena, divas, trīs. Vēl tur kauli bija sabērti arī kaudzītē, kas atgādināja tādu kā būdiņu… Tas viss liktos nekas, nebijis kāda visai nepatīkama apstākļa.

-   Tas viss taču ir bērnu, Rudins, norijis siekalas, izmocīja.

Viņš paspēra soli un paraudzījās atpakaļ uz Mežaini. Nometās ceļos, pastiepa roku, uzmanīgi paņēma vienu kaulu. Tas bija tievs, dzeltenīgs, izliekts ribas kauls. Rudins paturēja to rokā un tikpat uzmanīgi nolika vietā.

-    Šie galvaskausiņi. Kauliņi… Esmu redzējis bērnu kaulus!… Pie Sernovodskas tika iznīcināts auls, es taču tur…

-  Es arī esmu redzējis, Mežainis drūmi noteica. Domāju, ka tie nav bērni.

-   Kas tad?

Rudins pieslējās kājās, neatraudams skatienu no baisās ainas.

-   Nezinu, Mežainis atbildēja.

Viņš nekad padoto klātbūtnē nebija stāstījis par savu gājienu zemākajā līmenī kopā ar Sesku un savu iepazīšanos ar punduriem, kuri vēl joprojām glabājās atmiņā kā murgains, lai gan ļoti ticams sapnis. Tajā pašā laikā viņš nešaubījās, ka par punduriem un citiem brīnumiem «no Mežaina dzīves» viņa bataljonā daudz bija dzirdējuši visi, ieskaitot Rudinu.

-   Domājat tie ir tie paši?… Rudins nomurmināja, itin kā lasītu viņa domas.

Pēc sejas bija redzams, ka viņš jau nu tam netic.

-   Varbūt tie paši. Mežainis nestrīdējās pretī. Bet varbūt kādi pandu lāči. Kurš zina, kas te mīt…

-   Bet kas tad tas?! Rudins noliecies spīdināja ar lukturi zem kājām. Tur akmens cietajā mālā bija skaidri redzams zābaka zoles nospiedums. Tikai ne rievots kā mūsdienu armijas zābakiem, bet gluds…

-   Jā, tie noteikti nav ne lāči, ne pandas, Mežainis

nezinā noteica.

»

No tālienes, gluži kā no smaga sloga apakšas, viņu ausis sasniedza vienmuļa mehāniska skaņa: tak-tak-tak…

Maskava.

Specvienības «Tunelis» šautuve

-   Atbrīvojies, meitenīt, atbrīvojies taču. Kā tāda marmora statuja… Milosas Venera. Vairāk jutekliskuma, vairāk kaisles. Pilnībā atdodies procesam…

Mežainis apņēma viņu no mugurpuses, no apakšas satvēra sasprindzinātās rokas un kā sverot pakratīja.

-   Kas tie tev tādi? Tie ir koka gabali, ne rokas. Tev ir uznākuši stinguma krampji, vai?

-   Es cenšos… Es tiešām cenšos…

Lode runāja no sirds, taču tik un tā neatbrīvojās. Mežainis sajuta viņas sasprindzinājumā pārakmeņojušos dibenu.

-   Tev taču jāattaisno sava iesauka, nu, aiziet, viņš maigi sacīja. Nebaidies…

-   Es nemaz nebaidos, viņa caur zobiem nomākti izmocīja.

-   Aiziet, aiziet, nu…

Mežainis soli atkāpās un skatījās. Pagāja viena sekunde, otra. Tad trešā. Arī ceturtā. Viņa lokani izliecās jostasvietā, centīgi atliekdama augumu atpakaļ, kā viņš bija mācījis, pat pārlieku centīgi. It kā vilktu vērsi aiz astes.

-   Aiziet! viņš neizturēja un pacēla balsi.

Viņa klusi iespiedzās un izšāva. Pistoles stobrs spēcīgi pasitās uz augšu. Mežainis palūkojās trīsdesmitkārt palielinošajā tālskatī. Tā arī ir pat baltajā mērķa laukumā viņa nebija trāpījusi.

Meitene atkāpās no ugunslīnijas, noņēma austiņas un notupās uz pirkstgaliem.

-   Nē, Ļoša. Pietiek. Tas ir pārāk sarežģīti priekš manis.

-    Kā tad! Tā sagrābi pistoli, ka bezmaz vai iebuktēji sānus, lai gan tā plastmasa ir pamatīga. Paskaties, ko esi izdarījusi… Mežainis izņēma viņai PM no rokām un parādīja mitrus pirkstu nospiedumus uz spala. Un uz drošinātāju neesi pārlikusi. Ek, mīļumiņ, par to tev pienākas trekns ieraksts «neieskaitīts» un vēl uzšāviens pa vienu vietu…

-   Tikai nevajag uzšāvienu, lūdzu, Lode palūdza.

Viņš nogrozīja galvu un noslaucīja lupatā rokturi. Pēc

tam bez sagatavošanās izšāva trīs reizes pēc kārtas tādā ātrumā, ka šāvienu trokšņi saplūda vienā īsā kārtā.

Lode aizspieda ar rokām ausis, taču bija jau par vēlu.

-   Nē, vai tu esi pavisam traks?! Nu es tiešām vairs nedzirdu!!!

Mežainis, piemiedzis acis, paskatījās un spoži apgaismoto mērķu robežu.

-   Krūtis, galva, galva. Līķis.

Viņa piecēlās, papurināja galvu, pagājās gar sarkano līniju. Palēkāja mazliet uz vienas kājas, it kā ausi būtu iekļuvis ūdens. Tas izskatījās diezgan piemīlīgi.

-   Ausīs zvana. Ko tu teici?

Mežainis noskūpstīja viņu uz lūpām, tad pieveda pie tālskata, iebadīja ar pirkstu okulārā. Lode pieliecās, ieskatījās.

-    Oho! Tu trāpīji viņam tieši galvā. Kas viņš bija? Skropstiņš?

-   Nezinu, Mežainis atteica. Vienkārši mērķis.

-   Tā nemēdz būt, viņa iebilda. Tu pats mani mācīji: jāiztēlojas savs ienaidnieks, ja grib trāpīt.

-   Labs ir. Lai būtu. Mežainis padomāja. Tad tā bija sieviete. Teiksim, dāma…

-  Tu esi sieviešu nīdējs! Lode nošausminājās. Kāda mežonība!

-   Viņa ir stulba, Mežainis sacīja. Apnicīga. Resna, ķēmīga idiote. Šizofrēniķe. Es viņu ienīstu.

-   Par ko tu runā? Lode nu jau nopietni izbrīnījās.

-   Tā ir Instrukcija, Mežainis arī nopietni atbildēja. Viņas vārds ir Instrukcijas kundze.

Lode pavilka augšup uzacis. Nopietni viņu uzlūkoja.

-   Oho! Interesanta dāma… Jūtu, ka jums nav izveidojušās labas attiecības.

-   Nebija kam veidoties, Mežainis atteica. Es nevaru ciest visādas instrukcijas, tas arī viss. Vai tu vēl mēģināsi?

Viņa padomāja un pamāja. Mežainis klusēdams izņēma magazīnu, ielika pilnu, pasniedza viņai ieroci.

-   Tikai es arī gribu tādu mērķi. Nevis apaļu, bet cilvēciņu.

-  Ko vien vēlies, viņš galanti noteica. Rau, otrais no kreisās ir tavējais.

-    Tas būs vīrietis, viņa svinīgi sacīja. Nejauks, pārlieku kustīgs vīrelis. Nemitīgi nosvīdis. Uz viņa pieres mati veido slapju gredzentiņu, tieši vidū. Bet ačeles skraida.

-   Kāda popzvaigzne, vai? Mežainis minēja.

-   Tas ir mesjē Nodevība, Lode attrauca. Tas ir tas, ko es visvairāk ienīstu.

Lode izlika uz priekšu kāju, pacēla pistoli izstieptās rokās. Sejas vaibsti kļuva asi, lūpas sakniebās. Rokas manāmi trīcēja. Mežainis smaidīdams viņu vēroja.

-   Kas tas tev par mesjē? Nodevība ir sieviešu dzimtē, nevis vīriešu…

-   Tai nav dzimtes, Lode sacīja un atklāja uguni.

-   Bah-bah-bah-bah…

Šautuves betona sienas dunēja, gaisā asi oda pēc sviluša šaujampulvera. Pēc katra šāviena pistole viņas rokās palēcās aizvien augstāk un augstāk, tā ka pēdējā lode atšķēla gabaliņu pretējās sienas betona karnīzei. Tad aizslēgs iestrēga gala stāvoklī bija beigušās patronas. Meitene skaļi nošķaudījās, pārbīdīja pistolei drošinātāju, nolika to uz galda.

-   Nu, kā?

Mežainis ielūkojās tālskatī, pasmīkņāja.

-    Teicami, kursant! Skaties! Iegurnis, iegurnis, tad krūtis. Un kaut kas galvas apvidū. Laikam auss. Tu viņu esi pataisījusi par kropli.

-   Nopietni? Parādi…

Lode, samiegusi acis, pieplaka okulāram.

-   Tomēr nenogalināju, viņa noteica. Žēl gan.

-    Sašķaidīji labo iegurņa locītavu. Saraustīji krūšu muskuļus, cauršāvi krūšu kaulu, savainoji plaušas, Mežainis uzskaitīja. Atstāji viņu bez… kā lai saka… reproduktīvā orgāna. Un skāri cirkšņa artēriju. Bet tas jau ir nopietni. Domāju neizdzīvos.

-   Tā viņam ari vajag, nelietim, Lode augstprātīgi konstatēja. Es protu būt nežēlīga, ja vajag… Tikai es, šķiet, izšāvu sešas reizes. Kur pārējie trāpījumi?

-   Kur nu kurš, Mežainis atbildēja. Re, karnīzē ir skramba! Un manai kundzītei plecu savainoji. Tev arī laikam ir sarežģījumi ar instrukcijām.

-   Droši vien, Lode piekrita.

Viņa paņēma no krēsla svīteri, uzmeta uz pleciem.

-   Jums te ir auksts.

Salīgi sarāvusies, viņa paspēra dažus soļus gar ugunslīniju, apstājās, pēkšņi strauji pagriezās pret Mežaini un izšāva:

-   Par ko domā? Tikai godīgi! Nemānīties!

-   Vienkārši tīksminos par tevi. Mežainis paraustīja plecus. Ne par ko nedomāju.

Viņa glaimota pasmaidīja.

-   Melo.

-   Man patīk skatīties, kad tu tā stāvi. Apņēmusi sevi ap pleciem. Tu šķieti tik neaizsargāta… Gribas apskaut tevi un skūpstīt visu…

-   Tu mani mulsini…

Lode jokodamās aizsedza seju rokām. Mežainis piegāja cieši klāt, apskāva, acumirklī sataustot visu krūtis, dibenu, vēdera lejasdaļu.

-   Atslābinies… Milosas, saproties… Venera.

-   Milosas Venerai nav roku, Lode nočukstēja.

-   Ko tu saki? Cik žēl. Mežainis piespieda viņu ciešāk sev klāt. Kā tu… Bet tā jau ir. Jūs, arhitekti, esat mākslas cilvēki… Nē, bez rokām nav tas. Es neesmu ar mieru. Vai ir kaut kas ar rokām?

-   Kolhozniece ar sirpi, Lode piedāvāja.

-   Ar sirpi nevajag. Kas vēl?

-   Ļauj padomāt. Kapitolija Venera…

Mežainis noskūpstīja viņas kaklu.

-   Kapitolija. Lai būtu Kapitolija. Tai ir gan rokas, gan kājas? Noteikti?

-   Noteikti, Lode apgalvoja.

-   Un krūtis? Viņš ar rokām apsedza viņas mazās krūtis.

-Jā.

-   Un viss pārējais?

-   Uz ko tu vedini?

Viņa maigi atbrīvojās no viņa apskāviena, pavirzījās sānis. Palūkojās uz Mežaini, Mežainis palūkojās uz viņu. Abi sāka smieties.

-   Kas tev nāk prātā! Te jums ir pārāk auksts, viņa sacīja, nepārtraukdama smieties.

-   Labi. Tad brauksim turp, kur ir karsts, Mežainis nestrīdējās pretī.

-   Kurp tad? Ir jau pusdivi naktī!

Mežainis paskatījās pulkstenī.

-   Uz naktsklubu, viņš sacīja. Uz dis-ko-tē-ku. Man ir nauda.

Viņa nopūtās.

-   Tu neizskaties pēc naktsklubu cienītāja. Varu derēt, ka tu nevienā neesi bijis!

-   Tu esi zaudējusi! Mežainis skaļi iesmējās. Esmu bijis divas reizes. Mēs veicām kratīšanu… Bet kurp tu gribi doties?

-   Kurp?

Viņa pielika pirkstu pie pieres un izsaucās:

-   Zinu! Tu solīji man parādīt slepeno pazemes pilsētu!

Mežaina seja apmācās, viņš papurināja galvu.

-   Tagad ne…

-   Kāpēc? viņa apvaicājās.

-   Tā nav nekāda pastaigu vieta. Esmu jau to teicis. Tu nespēj iedomāties, kas tas ir «mīnuss». Vienmēr ir jāgatavojas. Bet uz turieni īpaši…

Viņš apklusa. Lode klusi izpūta gaisu, noliecās pie palielinošā tālskata, vēlreiz nopriecājās par savu mērķi.

-   Vai jūsu ģenerāļi arī šeit trenējas? viņa vaicāja.

-    Nē. Mežainis papurināja galvu. Tikai mana apakšvienība. Kopējā šautuve ir pavisam citur.

-   Bet ja nu tagad ienāk kāds no priekšniekiem?

-   Pusdivos naktī? Diezin vai. Bez tam sargs brīdinās, viņš ir mans cilvēks.

-   Surp taču nedrīkst vest nepiederīgas personas, vai ne? Lode piegāja viņam klāt, neveikli iebadīja ar galvu krūtīs. Paberzēja vaigu gar kreklu. Un vēl naktī! Un vēl meitenes! Tā taču ir instrukcijas pārkāpšana?

-   Caur un cauri. Es savu pistoli nedrīkstu pat dot tev paturēt, Mežainis sacīja. Tikai paturēt. Pat izlādētu.

-   Kāpēc tad tu to dari? Tu neatgādini instrukciju pārkāpēju…

-   Gribu tev patikt! Tāpēc pārvēršos par puišeli!

Viņš atrāvās no Lodes, viegli pārlēca pāri barjerai, pieskrēja pie mērķiem un sāka tos nomainīt ar jauniem.

-   Manuprāt, tu esi manī iemīlējies, viņa sacīja.

-   Ko? Mežainis nesadzirdēja.

Lode paskatījās uz pistoli, kas gulēja uz galda. Smaga, pamatīga, kompakta. «Parocīga» tā ar cieņu reiz Mežainis par to tika izteicies. Melns eļļains tērauds. Viņai pēkšņi kļuva nepatīkami, ka bija ņēmusi to rokā, šāvusi ar to. Viņa gribēja ko pateikt Mežainim, pat atvēra muti. Taču nepaguva.

-    Tā, izdomāju! viņš izsaucās, skriešus atgriezdamies pie viņas no četrdesmit metru robežas. Tu gribēji karstumu braucam uz pirti! Turku, divvietīgo! Tur pasūtīsim vakariņas!…

Lode ieplestām acīm viņu uzlūkoja.

-   Uz pirti?! Vakariņās? Tu mani biedē! Vai tiešām tu esi tāds uzdzīves vietu pazinējs?

-   Nē jel, Mežainis pavīpsnāja. Mēs tur reiz strādājām.

Maskava. Kulturas un atpūtas komplekss «Varavīksne»

Abdula teicās esam turks, taču tas, visdrīzāk, nebija tiesa. Visticamāk, viņš bija armēnis. Dagestānis. Turki ir mazi un resni, Abdula spēcīgs gara auguma vecis. Varbūt nepavisam ne vecis. Viņam nav ne matu, ne bārdas, tā ka nevar tikt gudrs.

-   Nē, jauns cilvēks. Tas nav labs. Tas būt alus. Hammāmā tas nebūt labs. Viņš nogrozīja galvu, ieraudzījis Mežainim rokā pudeli. Un atkārtoja ar uzsvaru: Alus, degvīns nebūt labs.

-   Varbūt piedāvāsi kāsi, Abdula? Kāsis ir labs?

-   Kāsis nebūt, jauns cilvēks. Abdula saskuma. Kāsis pataisīt dulns. Tas būt pavisam slikts.

-   Un kas ir labi, Abdula?

Viņš ilgi klusēja, cītīgi berzēdams Lodes muguru ar mitru cimdiņu. No muguras uz marmora galda tecēja melni maltās kafijas strautiņi. Tad Abdula sacīja:

-   Veselība tas ir labs.

Mežainis iesmējās un salutēja viņam ar pudeli.

-   Uz tavu veselību, Abdula!

Viņš bija ērti iekārtojies uz soliņa pie sienas tvaika kabīnē. Alus bija auksts. Tvaiki karsti. Siena silta. Telpas vidū Abdula, apjozies ar dvieli, uz liela galda apstrādāja Lodi ar savu cimdiņu, atraudamies tikai tik daudz, lai ar roku pagrābtu no stikla burkas kafiju un jūras sāli. Lode šķobījās, stenēja un rādīja Mežainim lielas acis. Pati bija uzstājusi, lai viņu apkalpo profesionāls pirtnieks. Lai tagad nežēlojas. Lai gan arī Mežainim tas nepatika.

-   Bet grābstīties krievu meitenēm gar dibenu ir labi, Abdula? Mežainis pajautāja.

Abdula smaidā atieza zobus. Zobi Abdulam ir balti. Arī marmora galds ir balts. Un Lode uz tā arī ir balta. Nē, drīzāk sārta. Vienīgi šauriņie stringi un krūšturis melni kā Abdula. Līdzās viņai pirtnieks izskatījās melns kā nēģeris. Lai gan viņš nav nēģeris. Bet nav arī turks, tas nu ir kā bankā. Turks tev ies strādāt pirtī par masieri, kā tad!

-   Es nevienu negrābstīt. Tas būt masāža. Tas būt darbs. Man vienalga, kas tas būt. Puisis, meitene. Dibens vai kas cits… Es būt darbotājs… Darbinieks. Tā. Kas tu būt, jauns cilvēks? Kāds tev darbs?

Mežainis iztukšoja pudeli, nolika zemē pie soliņa. Atvēra jaunu.

-   Atceries, pie jums bija kratīšana? Kad FDD apcietināja teroristus? Es toreiz biju maskā, priekšnieks, Mežainis sacīja. Un arī nevienu neaiztieku, iedomājies.

Abdula uzreiz pārstāja smaidīt.

-   Labs darbs.

-   Vēl viņš ir digeris, Lode ierunājās. Viņš staigā zem zemes. Dziļi, līdzās ellei. Tur pa caurumu pat var redzēt uguni…

-    Tā gan, Abdula nomurmināja. Arī droši vien labs…

Ūdens baseinā ir auksts. Lode, sasārtusi pēc visām masāžām un ierīvēšanām, acis deg, vaigi zied kā rozes, karsta. Ļoti karsta. Un veļas viņai vairs nav mugurā. Viņi ienira vairākas reizes, iznāca no ūdens un saskūpstījās. Abdula ir projām, viņi te ir vieni.

-    Kā jums FDD ir pieņemts meitenes vispirms paēdina vai…

-   Vai, Mežainis atteica. Bet ēdina pēc tam. Un arī ne vienmēr.

-   Ēdiens jānopelna, cik es saprotu?

-   Nūja.

-   Nu tad, Lode noteica. To mēs itin viegli…

Un nogāzās uz masāžas galda, ieplezdama kājas un atklādama gludi izskūtu kājstarpi ar šauru sārtu spraugu pa vidu…

Pēc tam viņi devās uz atpūtas istabu, kur bija klāts galds divām personām. Lode paslepus ielēja sev degvīnu vīna glāzē un izdzēra, bet Mežainis pat nesaprata, kā uz to reaģēt. Pēc visiem likumiem vajadzētu sabārt tikko palika astoņpadsmit, par agru vēl šņabi dzert. No otras puses, tad jau iznāk, ka neprātīgi kniebties pirtī ar pieaugušu vīrieti, ar «papucīti», arī ir par agru. Lai gan, nē, astoņpadsmit gadu vecumā likums kniebties atļauj. Pat precēties un dzemdēt bērnus. Bet lietot alkoholu tikai no 21 gada… Savādi. Pēc šņabja dzeršanas vannas istabā nomazgājies, salāpies un atkal esi cilvēks. Bet pēc daža laba «papucīša» nemūžam nenomazgāsies, nekāda vanna, nekāds penicilīns nelīdzēs. Un ja vēl bērni… Taču, ja paskatās no trešās puses, tad likums paliek likums, bet viņš, Mežainis, tas ir, Aleksejs Ivanovičs Sincovs, kas viņš ir? Pareizi, šī paša likuma pilnvarots pārstāvis attiecīgajā teritorijā…

-   Vispār gan dzert drīkst tikai no divdesmit viena gada vecuma, viņš tomēr norūca.

-  Jā! Bet tu pats teici, ka nevari ciest visādus likumus! Lode viņu pieķēra konsekvences trūkumā. Bet te pēkšņi kādus tur likumus atcerējies, pilnvarotais pārstāvis! Viltnieks! Varbūt divdesmit viena gada vecumā man uz to pat skatīties negribēsies, uz to šņabi!

-   Vari neskatīties jau tagad. Še, uzkod… Jā, redzu, redzu. Viss. Acis iet katra uz savu pusi, traucēta orientācijas spēja telpā. Meitenīte ir gatava…

Mežainis uzdūra uz dakšiņas žāvētas cūkgaļas šķēlīti, pasniedza viņai. Lode pielieca galvu un, saldkairi nopūzdamās, ar zobiem noņēma uzkodu. Iesmējās. Atgāzās, nosvieda palagu zemē un atmeta rokas uz dīvāna atzveltnes. Viņa bija piedzērusies.

-   Man ir mazas krūtis?

-      Normālas. Nesatraucies, Mežainis atbildēja. Skaistas. Es tās mīlu.

-   Dažiem tieši mazas patīk, esmu dzirdējusi.

-   Es atkal esmu dzirdējis, ka dažām meitenēm patīk mazi peņi.

-   Nē, bez jokiem…

Mežainis piegāja viņai klāt un noskūpstīja viņas krūtis. Vispirms kreiso, tad labo. Tad vēlreiz labo. Un kreiso.

-   Bez jokiem, viņš noteica un ielēja sev degvīnu.

Viņas seja it kā pārvērtās. Mežainis nodomāja apvainojusies. Acis satumsa, melni spīguļi tajās lēkāja, it kā tur būtu notikusi magnētiskā vētra.

-   Nepamet mani, Ļoša… Labi? viņa klusi sacīja.

-   Liela vajadzība, viņš norūca. Nemaz netaisos to darīt.

-   Es runāju nopietni.

-   Ēd, ēd, citādi noreibsi.

Viņa paklausīgi paņēma apelsīna daiviņu, nokoda kumosu. Sula uzšļācās zodam, viņa to noslaucīja ar plaukstas pamatni. Plaukstiņa bija šaura, trausla, gandrīz kā bērnam. Mežainis slepus uzmeta skatienu savām rokām ar karstumā piepampušajām vēnām. Tās viņam šķita kā ekskavatora kausi. Nezin no kurienes no vēdera, aknām, bet varbūt tieši no sirds uzbangoja silts vilnis, apdedzināja, sadurstīja tūkstoš sīkām adatiņām, it kā viņš no sala būtu iegāzies karstā vannā. Mežainis pat ieīdējās sāpēs. Nodarīt viņai pāri? Pamest? Kas tās par blēņām. Viņš pat būtu gatavs atdot šo savu roku kreiso… nē, pat labo, šo savu labo kausveidīgo roku ar resniem, raupjiem pirkstiem, lai viņiem viss būtu labi. Lai varētu šādi sēdēt, pļāpāt sev par patikšanu, bez jebkādas kautrēšanās priecāties par viņas kailo ķermeni, lai varētu rūpēties par viņu un sargāt, sadot kādam pa purnu un palauzīt kaulus, lai laiku pa laikam pabārtu viņu un atņemtu visādas bīstamas rotaļlietas… Tikai viņš nezin kāpēc ne mirkli nespēja noticēt, ka tā arī notiks. Mūžīgi, vienmēr. Vismaz kādu aptuvenu laiku. Kas to lai zina, kāpēc. Ne jau no viņa viss ir atkarīgs un pat ne no viņas… No apstākļiem. Un no dzīves likumsakarībām. Bet tās ir tādas, ka izšķirs viņus tikpat neizbēgami, kā tika savedušas kopā. Un ne tikai izšķirs, bet aizsviedīs kā centrifūgā tālu, tālu vienu no otra… Katru uz savu pasaules malu…

-    Piedod. Es laikam muļķīgi uzvedos, Lode ierunājās, ar apetīti tiesādama otru apelsīna daiviņu. Cenšos izskatīties vecāka vairāk pieredzējusi, vai. Bet sanāk stulbi. Patiesībā es nesatraucos, nē, tu nedomā. Tie vienkārši ir hormoni, tas pāries, es zinu. Agrāk es biju citāda. Brīvlaikā veselu nedēļu varēju neiziet no mājām. Lasīju, zīmēju. Par kaut ko sapņoju savā nodabā… Biju iemīlējusies Oļegā Meņšikovā, vari iedomāties?

Mežainis apstiprinoši ierukšķējās. Nekādu Oļegu Meņšikovu viņš nezināja. Droši vien dziedātājs.

-   Puikas skolā man šķita stulbi un nežēlīgi, kaut kādi goblini. Daudzi patiešām bija goblini un tādi arī palika… Kāds biji tu? Jaunībā, bērnībā?

-   Parasts, Mežainis atteica. Goblins. Sēdēju pēdējā solā. Pīpēju lievenī aiz skolas. Garajā starpbrīdī skrēju ar draugiem uz «stikleni» Mazajā Vlasova ielā.

-   Kas tā tāda par «stikleni»?

-   Alus dzertuve. Ne jau restorāns, bet tāda ieskrietuve, stikla paviljons. Padomju laikos tādu bija daudz.

-   Ne reizes neesmu redzējusi, Lode atzinās.

-   Daudz esi zaudējusi.

-   Nopietni?

-   Nē, Mežainis viņu nomierināja.

Vina neko neteica. »

-   Vai tu jau toreiz bērnībā zināji, ka būsi digeris?

Mežainis sakasīja savā šķīvī «cēzara» atliekas un uzmeta pa virsu atdzisušu antrekotu. Nez kāpēc viņš pēkšņi jutās varen izbadējies.

-   Pat tādu vārdu nebiju dzirdējis, viņš ar pilnu muti atbildēja. Droši vien tāds tajos laikos vēl nemaz nebija izdomāts. Mēs ar Pašu Glušakovu gribējām laisties uz Nižnevartovsku.

-   Kāpēc?

-   Vairs neatceros. Gribējās viegli iegūstamu naudu, piedzīvojumus.

-   Ņižņevartovska… Lode paraustīja pleciņus. Pat skan tā… vienmuļīgi. Toties es aizvien zināju, ka būšu arhitekte. Kopš piektās klases.

-   Droši vien mācījies uz «teicami».

-   Vispār jā.

-   Bet kā tad tu sapinies ar tiem digergotiem? Viņi visi ir izvirtuļi ar traumētu psihi. Zivs vien jau ir ko vērts…

Lode iesmējās.

-   Tu neticēsi. Es biju viņā nedaudz iemīlējusies. Viņā, Zivī. Es jau teicu hormoni.

Mežainis palūkojās viņā un ielēja sev vēl degvīnu.

-   Ielej man arī, ja? viņa palūdza. Nežņaudzies nu. Es būšu paimeitiņa, apsolu.

Mežainis iepilināja arī viņai mazdrusciņ. Lode izdzēra, brītiņu pasēdēja ar vaļēju muti un izvalbītām acīm. Tad sacīja:

-   Es pat nepaguvu viņam to pateikt. Nabaga Zivs. Tad patrāpījās Krīgers, un nu tik gāja vaļā…

-   Bet tad patrāpījās Mežainis, viņš noteica. Hormoni.

Viņa vāri pasmaidīja.

-   Stulbi, es saprotu. Tikai jau tad, kad tu mūsu dzīvoklī… Nu, lasīji mammai morāli, stāstīji par mani… Jau tad man kļuva apbrīnojami labi, mierīgi. Toreiz biju nobijusies Skropstiņa dēļ, nezināju, ko man darīt, ko iesākt ar to visu. Bet tagad mani pat humora izjūta ir pamodusies. Saproti?

-   Nē, nesaprotu, Mežainis sameloja.

Viņu pēkšņi pārņēma rūgtums un tajā pašā laikā arī prieks. Meitene, zināms, bija kļūdījusies partnera izvēlē. Taču viņš vismaz bija spējis pasargāt viņu no Skropstiņa, kas arī daudz ko nozīmē.

-   Cik tu nejauks!…

Viņa apskrēja apkārt zemajam galdiņam, uzlēca jāteniski viņam uz ceļiem, seju cieši pie viņa sejas. Nolika viņa lielās, raupjās rokas uz saviem gurniem, apķērās ap kaklu, uzspieda ilgu un pamatīgu skūpstu. Tad pēkšņi paslēpa seju viņam pie krūtīm un nočukstēja:

-   Bet tu taču nesameloji man par slepeno pilsētu? Tāda tiešām ir? Kaut kur tur, dziļi apakšā?

Viņš saņēma viņas seju rokās, pacēla, noskūpstīja.

-   Balta patiesība, mazulīt. Tikai kāda velna pēc tev tā vajadzīga? Tu esi teicamniece, paimeitiņa, visas Milosas Veneras pazīsti.

-   Nezinu. Es taču kā nekā esmu arhitekte…

-   Topošā arhitekte.

-   Lai būtu, topošā. Man tik un tā ir interesanti. Tur droši vien ir skaistas mājas? Skaistas ielas. Tā taču ir, Mežaini?

-   Kā lai tev pasaka, Mežainis pasmīkņāja. Diez vai tās ir skaistas. Lai gan es no tā maz ko saprotu. Ir vai nav skaistas. Es neesmu arhitekts.

-    Tur dienu un nakti būtu jādeg ugunīm. Spožām, daudzkrāsainām. Tas ir skaisti. Un mājām nav jumtu. Tāpēc ka katra māja atbalstās tieši debesīs, tur tās. Viņa paberzēja savu vaigu gar viņējo. Mājas tur ir ļoti izturīgas. Un vēl tur ir ļoti kluss. Visi cilvēki ir mierīgi, nosvērti. Tādi ļoti pamatīgi. Tāpēc ka uz viņiem viss balstās. Burtiskā nozīmē. Tiesa, viņi to nenojauš. Vienkārši viņi tā dzīvo… Tā kā balstīdami mūs. Vai es pareizi runāju?

-   Nu-u. Kā naglai uz galvas.

-Jā. Vēl tur ir naktsklubi. Tie ir atvērti augu diennakti, jo pazemē vienmēr ir nakts. Un pazemes iemītnieki dejo šajos klubos ļoti nesteidzīgas, ļoti lēnas dejas. Tāpēc ka viņi nekur nesteidzas. Vai tu to stādies priekšā?

-   Kas man ko stādīties priekšā, Mežainis sacīja. Es to visu esmu redzējis. Un reiz pat tiku dejojis tur ļoti lēnu fokstrotu.

-   Viens?

-   Viens.

-   Nākamreiz nem mani līdzi. Fokstrotu viens nemēdz

»

dejot.

-   Es aizvien esmu dejojis viens, Mežainis iebilda.

-   Tas nav pareizi…

Lode neļāva viņam atbildēt, aptvēra viņa muti karstām valgām lūpām, ar spēku iespiedās viņā, izliecās.

Un nelaida vaļā, līdz viņas ķermenis nesāka trīcin trīcēt

> 7 » *

viņa rokās.

* * *

Maskava. FDD pārvalde

-   Ja ir kauli, tad ir arī līķi, noteica Jevsejevs, pārskatīdams tikko izprintētās fotogrāfijas. Bet, ja ir līķi, tad jābūt krimināllietai. Tas ir kā divreiz divi… Bet lamatas, kaut arī primitīvas, arī ir slepkavības mēģinājums! Kā pēdas tās ir?!

-   Uzrakstiet ziņojumu, lai uz ceturto līmeni norīko izmeklēšanas grupu. Mežainis šķībi pasmaidīja.

Taču Jevsejevs izlikās joku nedzirdam. Tieši joku. Kā padomu šos vārdus neviens no klātesošajiem neuztvēra. Un arī aiz kabineta sienām pret tiem izturētos tieši tāpat.

-   Oho! Un kas tad tas tāds?

Jevsejevs ilgi pētīja vienu izņēmumu, tad pasniedza to Mežainim. Viņš tikai uzmeta tam skatienu, pat nepaņēmis rokā.

-    Tas ir koka dieviņš, viņš atteica. Elks. Kulta priekšmets.

Jevsejevs pacēla uz viņu izbrīnītas acis.

-   Iznāk, ka viņiem tas ir kaut kas līdzīgs ziedoklim?

-   Uz to pusi ir, Mežainis piekrita.

-   Bet kauli…

-   Tie nav bērnu kauli, Jura.

Mežainis, kurš visu laiku bija nekustīgi sēdējis, krēslā sakustējās un pagriezās pret Jevsejevu.

-   Paklau. Tu mani pazīsti sen, nevis kā mani strēlnieki-tuneļnieki. Un tu taču nedomāsi, ka es tev ceļu priekšā tūkstoš un vienas nakts pasaciņu, kā to dara daži digeri. Tā ir?

-   Ir, Jevsejevs atbildēja, ielikdams fotogrāfiju mapē un atgāzdamies krēslā.

-   Tātad tie nav bērni. Nekādu bērnu tur nav un nav bijis. Tie ir tie paši punduri, kurus mēs ar Sesku redzējām 2002. Pazemes punduri. Atceries, es tev stāstīju, kā «mīnusā» slēpos no Ņeverova, kā ieraudzīju tur vienu tādu ķēmu, kā sekoju viņam?… Pēc tam mums ar Sesku nācās no viņiem atkauties, šo tur bija simtiem, atceries?

Jevsejevs vērīgi viņā lūkojās. Viņš godīgi centās atcerēties, viņš pat atbalstīja elkoņus pret galdu un pamasēja ar rādītājpirkstiem pieri virs uzacīm. Un, šķiet, atcerējās.

-   Jā, Jevsejevs sacīja. Kaut ko tādu atceros gan. Saproti, es te vienkārši…

Viņš novicināja rokas pa gaisu, it kā atvainodamies, ka sēž savā kabinetā Lubjankā pie standartveida galda no pelēkām skaidu platēm, ar trim tādiem pašiem standartveida plauktiem un prezidenta portretu pie sienas, nevis kādā pazemes bunkurā, kur ik brīdi notiek visādi brīnumi.

-   Tad tu uzskati, ka tas viss ir to pašu punduru darbs?

-   Jā, Mežainis atteica un paskatījās viņā.

-   Labi. Punduri. Viņi tur savā ziņā dzīvo… Vairojas. Griež tautiskus ornamentus pāļu pamatnēs un upurē cits citu… Jā, kas ir ar to elku dieviņu? Ko viņš tur rokā? Vai gadījumā tas nav automāts? Un viņam, šķiet, iegriezta tāda kā zvaigzne…

-   Jā, Mežainis piekrita.

-   Pentagramma. Iznāk, ka viņi vēl aizraujas arī ar sātanismu, tie tavi punduri. Punduri sātanisti.

-   Man pie… Mežainis apklusa un izlaboja: Man ir vienalga, kas tur iegriezts. Ne jau mēs ar Rudinu to iegriezām. Vispār…

Viņa seja pieņēma parasto dzelzsbetona izteiksmi.

-   Redzu, ka tu man netici.

-  Ticu, Jevsejevs sacīja. Es atceros, ka tu man stāstīji par punduriem. Un ticu, ka tu ko tamlīdzīgu redzēji… Tāpēc ka es pazīstu tevi. Bet citi… Piemēram, Ogoļcovs. Toločko. Viņi nepazīst.

-   Un kas par to? Mežainis drūmi atsaucās.

-Viņi ir priekšnieki. Tavi un mani, biedri major, Jevsejevs atgādināja. Mūsu uzdevums ir ziņot, viņu pieņemt lēmumus. »

Mežainis izslējās, ierasti pakasīja kaklu zem neierastā pletkrekla apkaklītes.

-   Bļāviens, viņi sacels ap pazemi tādu jezgu!… viņš sērīgi noteica. Teikšu godīgi: labāk es nebūtu nevienam neko teicis! Būtu bijis mēms kā zivs! Arī Rudinu nobricinātu turēt mēli aiz zobiem…

-   Tā būtu pierādījumu slēpšana. Amata noziegums.

-    Kādi pierādījumi? Rau, Papua-Jaungvinejas džungļos vēl joprojām cits citu ēd, ar kauliem sit tamtamus un nekas!

-   Papua-Jaungvineja neietilpst FDD jurisdikcijā.

-   Dritvaikociņ! Nu… Mežainis gribēja vēl ko sacīt, bet tikai atmeta ar roku.

Jevsejevs palūkojās pulkstenī. Atklāti sakot, viņš nesaprata, kas Mežainim te nepatīk un kam visa tā brēka.

-   Tā, viņš teica. Fotouzņēmumi ir. Paraugus paņēmi?

-   Rudins atstiepa veselu kaudzi kaulu, uzreiz aizgādāja uz laboratoriju… Mežainis negribīgi sacīja.

-   Vai ziņojumi gatavi?

Mežainis klusēdams izvilka no mapes kaudzīti aprakstītu lapiņu, nolika uz galda.

-   Uzrakstījāt visu, kā ir?

-   Kā vienmēr, Mežainis nomurmināja, bet, uztvēris priekšnieka daiļrunīgo skatienu, izlaboja: Nē, nopietni. Patiesību un tikai patiesību.

Jevsejevs paņēma papīrus, ieurbās tajos ar skatienu.

-   Ziņojumi, atskaites… Bļāviens, kā kancelejā, Mežainis noburkšķēja. Ek, jaušu, ka tas viss izvērtīsies milzonīgā preteklībā!

-   Nekas neizvērtīsies, Jevsejevs lēni noteica, turpinādams lasīt. Lai gan kas zina. Atceries, pirms gadiem diviem atklāja kādus tur «hobitus» arī Okeānijā, šķiet, kaut kur līdzās tavai Papua-Jaungvinejai?

Viņš pacēla acis no ziņojuma.

-   Zinātnes sensācija. Vēl tagad zinātnieki lauž šķēpus. Tā ka… Varbūt gluži otrādi kļūsi slavens.

-   Kapos esmu redzējis tādu slavu…

-   Pagaidi, kas tad tas? Jevsejevs savilka augšup uzacis un izlasīja: «Pie atzīmes 2300 fiksēti daudzi basu kāju nospiedumi, kuri pēkšņi parādījās un tikpat pēkšņi aprāvās…»

Mežainis gurdi atmeta ar roku.

-    Muļķības, Jura. Patiesībā tādiem pēdu nospiedumiem ir tūkstošiem izskaidrojumu… Protams, ja ņem vērā manu versiju par to, ka pazemē mīt tie sasodītie punduri, nevis izliekas, ka es esmu Seherezāde un man rādījies sapnis…

-   Bet tās kaut kā dīvaini apraujas, tu pats par to raksti, Jevsejevs nedaudz nervozi iebilda. Un uzrodas arī ne no kurienes… Līdz atzīmei 2300 to nebija, cik es saprotu?

-   Muļķības, Mežainis atkārtoja un sāka noliekt pirkstus. Daļu takas varēja nomīdīt viens. Tās varēja vienkārši aizskalot ūdens lietus periodā, tur taču ir mitrs un pil no griestiem divi. Starp citu, vajadzēs nākamreiz paskatīties vērīgāk, man šķiet, ka taciņa kļūst pamanāmāka tādās kā augstākās vietās, vai… Taču kam es nekādu skaidrojumu nevaru atrast tā ir klaudzināšana, bungošana. Jau izlasīji?… Tah-tah-tah-tah! Kas tur ir, kurš to dara sit vai nost, bet nesaprotu!

Jevsejevs neko neteica, salika papīrus kaudzītē, paslēpa mapē un novāca nost no galda.

-   Noslēpumainas pēdas, noslēpumainas skaņas, noslēpumaini kauli, viņš pēc pauzes sausi sacīja. Nemaz nezinu, kā to lai nosauc. Gatavais Orfeja ceļojums Aīda valstībā… Bet vai galveno savu meklējumu mērķi tu vismaz atceries?

-  Atceros, Mežainis tikpat sausi atbildēja. Nekādas Krātuves pēdas pētāmajos iecirkņos netika konstatētas. Kā nu nebija, tā nebija, biedri major.

Jevsejevs nopūtās.

-    Tas ir slikti. Nosakiet perspektīvāko sektoru un meklējiet. Kaut vai katru dienu divās maiņās!

-   Klausos, biedri major! Mežainis zobgalīgā tonī atsaucās. Tieši tā, biedri major!

* * *

«Mīnuss divsimt».

Vecais atzars

Viņā pusē Lielajam Lauzumam viss bija tāpat kā šajā mālaina grunts ar kaļķu nogulsnējumiem, veci tērauda pāļi, metāna un trūdu smaka. Patiesībā līdzība bija tikai šķietama. Lielā Lauzuma krastus Laika upē šķīra vesels pusgadsimts, un tie piederējās diviem dažādiem laikmetiem. Vienā krastā oligarhu un anarhiskais kapitālisms, otrā stingrs kazarmu sociālisms. Vienā jautras uzdzīves, neprāta un paģiru pilna eksistence, visu slaku neizglītotu jaunbagātnieku triumfs, cenu pieaugums komunālās saimniecības pakalpojumiem, lokāli konflikti, terora akti un manifestācijas Triumfa un Manēžas laukumā, bet pretējā krastā priekšzīmīgajā galvaspilsētā droši ritēja, stingri soļoja vienmērīga darba dzīve, kur tika pārpildīti plāni, uzvaroši noslēdzās piecgades, sabiedriskie kārtības sargi savaldīja nedaudzos huligānus, bet par terora aktiem neviens pat dzirdējis nebija un kur kalendārs bija apstājies 1959. gadā. Tā ka nekādas līdzības abiem Laika upes krastiem nebija, drīzāk gluži pretēji. Kā greizajā spogulī.

Tiesa, šajā spogulī neviens neskatījās. Bet varbūt skatījās, tikai neko neredzēja. Pat ar sesto pazemes prātu apveltītais majors Sincovs, kad panāca Amīru pie pašas Lielā Lauzuma malas, pat viņš nepamanīja neveiklo siluetu viņas puses tumsā.

Nav arī nekāds brīnums lai nu ko, bet slēpties Bašnabašs prata. Lai gan viņš bija zemes, maskas bālumā, taču tumsa, kurā viņš dzīvoja jau gandrīz sešdesmit gadu, bija viscaur iesākusies viņā. Viņš pats sastāvēja no tumsas un tāpēc saplūda ar to bez jebkādām pūlēm kā tāda caurspīdīga amēba ūdenī. Ja viņš nevēlējās būt redzams, tad viņu neviens arī neredzēja. Pat majors Sincovs, jo vairāk tādēļ, ka, vajājot Amīru, nekas cits viņu nenodarbināja.

Tajā reizē Bašnabašs vienkārši stāvēja kādus desmit metrus no Lauzuma, vēroja, kā divi svešinieki cīnās uz dzīvību un nāvi, un neko nedarīja. Redzēja, kā viens no viņiem pieveica otru, kaut ko viņam pateica un pēc tam nogrūda bezdibenī. Vārdus Bašnabašs nesaklausīja. Visdrīzāk, tie bija amerikāņi. Vai vācieši. Ar vienu vārdu sakot ienācēji.

Kad pie Lauzuma vairs neviena nebija, viņš pievirzījās pie pašas malas, nometās četrrāpus un paošņāja. Oda pēc tabakas ne mūsējās, ārzemju, oda pēc vīriešu sviedriem, pulvera, asinīm. Un vēl pēc siltās valgmes no augšējiem horizontiem, kas bija vieglāka, mīkstāka un eļļaināka nekā ūdens Bašnabaša valstībā. Viņš pārkāra galvu pār bezdibeņa malu un, ar pūlēm paciezdams karstumu, no jauna paošņāja. Redzēt te viņš neko nevarēja jau daudzus gadus kopš tā laika, kad izlādējās luktura baterija, bet viņa acis bija kļuvušas caurspīdīgas, izbalējušās varavīksnenes dēļ atgādināja divas vārītas olas, un jēgas no tām tumsā bija tieši tikpat daudz. Taču asā oža un tas jaunais, kas bija attīstījies viņā pazemes dzīves laikā un ko pats Bašnabašs dēvēja par «taustoņām», darīja viņu acīgāku par daudziem cilvēkiem. Viņš noteica, ka svešinieka līķis atrodas tālu lejā, kādu astoņpadsmit metru dziļumā, tas bija iestrēdzis kādā no karstajiem sašaurinājumiem, kur pēc pāris dienām no viņa būs atlicis tikai apģērbs un izsutinājušies balti kauli. To visu Bašnabašs zināja tik precīzi, it kā viņa rīcībā būtu nakts redzamības optika.

Viņš nepārtika no līķiem kā punduri, tāpēc līst bezdibenī, riskējot ar dzīvību, nebija vajadzības. Viņš, protams, būtu gribējis iepazīties tuvāk ar nogalināto, lai uzzinātu, no kuras kapitālistiskās valsts viņš ieradies, kādus ieročus izmanto iebrucēji, kāpēc tie divi bija nākuši Lielā Lauzuma krastos skaidrot savas attiecības un ko viņi savā starpā nebija varējuši sadalīt. Varbūt okupantu vidū bija notikusi šķelšanās? Varbūt ASV patlaban uzliesmojusi sociālistiskā revolūcija?… Bet varbūt tas otrs nemaz nav iebrucējs? Varbūt viņš ir mūsu partizāns, Iekšlietu tautas komisariāta-IeM specvienības kaujinieks?…

Atbildes uz jautājumiem atradās tālu, tās iegūt bija ļoti grūti. Jaunībā Bašnabašs bija veikls kā pērtiķis, kā zirgs auļoja pa apakšzemes līmeņiem un savos klejojumos pazemes pasaulē bieži izticis bez obligātā aprīkojuma vienīgi ierocis, saprotams, allaž bija klāt. Tagad spēks un veiklība bija gājuši mazumā, tāpēc viņš uzreiz nelīda bezdibenī, bet tikai gulēja, galvu malai pārkāris, un prātoja. Protams, bez valsts augstākajai vadībai, maršaliem un Politbiroja locekļiem paredzētajām brīnumzālēm viņš, visticamāk, nemaz nebūtu nodzīvojis līdz šādam vecumam. Taču ar slepenajām tabletēm, ziedēm un smērēm nodzīvoja un nevis vilka nožēlojamu eksistenci nespējnieku namā uz gultas, bet joprojām turpināja dienēt. Lūk, viņam ir gan jauna forma, gan ieeļļots «TT» makstī pie jostas. Un viņš nevārtījās te tāpat vien, bet nolasīja informāciju par svešinieku ar smārdu un infrasarkano staru palīdzību, kuri plūda no dzīlēm.

Svešinieks bija liela auguma, platām krūtīm. Bārdains. Apģērbs no kokvilnas auduma, dīvainā piegriezumā šūts, kaut kas uz amerikāņu armijas formas tērpa modi. Savainoti iegurņa un liela kauli, krūškurvis, galvaskauss… Viņš bija vēl dzīvs, kad lidoja garām, taču nomira drīz, pirmais galvenais trieciens trāpīja ķermeņa augšdaļu, tad viņš apgriezās un atsitās vēlreiz. Tas bija gandrīz viss, ko pašlaik zināja Bašnabašs. Līķis ātri atdzisa un itin kā aizskalojās caur viņa «taustoņām», zaudēdams skaidrās aprises.

Par to, ka viņu varētu no turienes izdabūt laukā, pagaidām nebija ne runas pārāk smags. Varbūt vēlāk, kad būs iztvaicējies… Vajag jau, vajag viņu izpētīt… Bet tie tomēr bija kādi divdesmit metri turklāt tikai uz vienu pusi. Cik ampulu stimulējošā «Staļina seruma» jāiešļircina, lai veiktu tādu ceļu? Bašnabašs domāja ne mazāk kā trīs. Bet kādu iespaidu tās atstās uz sirdi? Tur jau tas joks, ka tas nav zināms! Tāpēc vispirms viņam vajadzēja visu apdomāt. Katrā gadījumā pašlaik viņam šeit nebija ko darīt.

Viņš piecēlās, pagrieza muguru Lauzumam un drošā solī devās projām, ienirdams necaurredzamajā tumsā.

Ceturtā nodaļa bašnabašs

200 metru zem zemes.

Vecais atzars

Viņš atgāja nost tikai uz dažām sekundēm, lai atvieglotos. Principā to varēja izdarīt jebkur, taču vienībā pastāvēja uzskats, ka jāčurā tikai tur, kur ir paredzēts. Koka ateja atradās trīssimt metru tālāk daļas teritorijā, taču sardzē stāvošajam 79. īpašās nodaļas kaujiniekam nebija tiesību pamest posteni ne lielo, ne mazo darīšanu pēc viņam gluži vienkārši nebija orgānu gremošanai un laukā izvadīšanai, tāpat kā nebija reproduktīvo, jušanas, kā arī daudzu citu orgānu. Toties viņam bija gana orgānu sargāšanai, vērošanai, aizsardzībai un uzbrukumam. Vismaz tādai vajadzētu būt ideālai īpašās apakšnodaļas nr. 79 paraugkaujinieka uzbūvei. Nekā lieka. Parasti jau pusi dienas pirms stāšanās sardzē viņš neko ne ēda, ne dzēra. Pārējie kaujinieki, cik viņam bija zināms, rīkojās tieši tāpat. Bet ja nu radās pavisam spiesta vajadzība… Galu galā biksēs tak nečurās! Dzīve, tā sakot, ieviesa savas korekcijas, un visā visumā viss ritēja kā vajag.

1955. gada 16. oktobrī viņš pārņēma posteni nr. 6 tā sauktajā Vecajā atzarā. Tas ir viens no visdziļākajiem un tālākajiem sistēmas punktiem, sardzes maiņa ilgst septiņas diennaktis bez iznākšanas virszemē, parastos kareivjus uz šejieni nelaiž vienīgi leģendārās elites apakšvienības nr. 79 kaujiniekus. Tumsa, gaisa trūkums, nospiedošā baiļu sajūta, ka esi nošķirts no visas pasaules… Divsimt metru dziļi zem zemes, neko nevar saprast. Citos posteņos tomēr ir jautrāk, lai gan tie tāpat atrodas pazemē un gaiss atgādina skāņu zupu. Tur vismaz paretam var redzēt kādu cilvēku, tur rit kāda nekāda dzīve, darbs.

Turpretī Vecajā atzarā nekā. Vienā pusē ieejas tunelis un dunoņa no apakšas tur būvē kārtējo pazemes līmeni. Otrā tuneļa turpinājums uz Bunkura hermētiski noslēgtajām tērauda durvīm, uz dažiem akliem nozarojumiem ar teltīm, kurās dzīvo dežurējošā maiņa. Un vidū augsta zāle ar akmens lāstekām pie griestiem, te sagāž demontētās sliedes un savu laiku nokalpojušo tehniku. Te atrodas arī stacionārais postenis viņa atbildības zonas centrs. Sardzes laikā veicamais maršruts trīssimt piecdesmit soļu uz vienu un trīssimt piecdesmit uz otru pusi. Un tā trīssimt piecdesmit reižu…

Nekas sevišķs, ārkārtējs jau nemaz nebija noticis. Viņš vienkārši bija samērcējis kājas, maķenīt apaukstējies. Viņš reti apaukstējās, visas dzīves laikā tikai kādas divas trīs reizes. Šī laikam bija ceturtā. Ko nozīmē apaukstēšanās īpašās apakšnodaļas kaujiniekam? Tfu, nospļauties un izberzēt. Un viss būtu, tā teikt, pa pirmo, tikai urīnpūslis sagādāja klapatas. Mājās, laukos, māte savārītu pelašķus ar medu, teiktu palīdzēs, to dod pat maziem bērniem, lai neslapina gultā. Taču kazarmās nav ne mātes, ne pelašķu, ne medus. Bet iet uz sanitāro daļu ar tādu ligu viņam bija kauns puiši izsmies, ja dabūs zināt. Nekas, pacietīsies.

Patiešām visu savas dežūras laiku viņš izturēja godam, cietās līdz pēdējam, cik varēja. Tad nāca sargmainis seržants Semeņiščevs, nomainīja viņu ar ierindnieku Kruglovu, bet pats aizveda Fiļkovu un Butuzovu nomainīt citus posteņus. Bet viņš negāja līdzi, atprasījās nokārtoties un teciņus palēkdamies joza uz dislokācijas vietu, uz aklo atzarojumu ar teltīm, precīzāk, uz ilgoto zaru būdiņu, iemetās tajā priecīgs kā maratonists pie finiša. Viena minūte, otra, viņš atviegloti uzelpoja…

Un pēkšņi zeme zem kājām sakustējās. Norībēja, nodārdēja, no augšas sāka kaut kas birt, itin kā būtu izšauta smagā ložmetēja kārta. Izskrēja laukā melna tumsa! Visi prožektori nodzisuši, skriešana, kņada, lamas, klikšķ aizslēgi, kāds aizlūstošā balsī auro:

Nešaut! Cits citu apslaktēsit!

Tas ir vecākais leitnants Kļimovs, kurš skraida pa dislokācijas vietu un aizsmacis sēc. Visiem pulcēties pie sestā posteņa! Visi, kas dzīvi un spēj kustēties, pie sestā posteņa!

Ko lai saka, pareizs lēmums tur ir visplašākā vieta un augsti griesti…

Pēkšņi Bašmakinam aukstums pārskrēja pār kauliem līdz pašai sirdij tas taču ir viņa postenis! Un viņš savā ziņā vēl šajā postenī stāv! Semeņiščevs viņu, nomainījušos sargkareivi, vēl nebija aizvedis atpakaļ dislokācijas vietā, tātad viņš patvaļīgi ir atstājis posteni! Bet par to īpašā objektā skaidra lieta, kas draud!

Viņš atkāpās tālāk tumsā, ieslēdza kabatas lukturīti, skrēja atpakaļ… Un sastinga Vecā atzara zāli bija pāršķēlis plats kūpošs bezdibenis, te tas ir, viņam pie pašām kājām! Vēl pāris soļu, un viņš būtu ielidojis tieši ellē… Bet Kruglovs kopā ar stacionārā posteņa «sēnīti» acīmredzot jau ir tur… Un pārējie droši vien arī…

Viņš paspīdināja pāri uz viņu pusi neko nemanīja! Redzēja vienīgi aizbērto ieejas tuneli. Ko viņi visi tagad lai dara? Varbūt tā arī ir tā provokācija, tās naidnieku ļaunprātības, par kurām komandieri brīdināja katrā politnodarbībā? Bet viņš pa to laiku tupēja tajā sasodītajā būdiņā. Ja tā, viņam par to draudēja tribunāls un nošaušana… Bet viņš tur atradās tikai dažas minūtes!

Kaut vai dažas sekundes, tam nebija nozīmes.

Pa to laiku izdzīvojušie sāka pulcēties postenī. Viņu izrādījās esam pavisam nedaudz Hudakovs, Razumovskis,

Stelmaks, Borisenko un Kružiļins. Vēl Kļimovs un ari pats Bašnabašs. Septiņi cilvēki no piecpadsmit. Mazāk par pusi personālsastāva. Visiem jaudīgi lukturi, automāti kaujas gatavībā.

-  Tevi nenomainīja? smagi elsdams, jautāja Kļimovs, apgaismodams Bašmakinu.

Tas samiedza acis.

-   Bet sargmaini ar maiņu redzēji?

Bašnabašs kavējās ar atbildi.

-  Nu?! Kļimovs uzbrēca. Seja viņam nikna, tajā lasāma gatavība rīkoties radikāli.

-   Bāc… Redzēt jau redzēju… Tikai uzreiz notika sprādziens, dūmi visu aizklāja, un es zaudēju samaņu…

-    Tātad esi kontuzēts. Vada komandieris pamāja. Labs ir, pamazām atjēgsies… Stāties!

Leitnants nosoļoja gar īso ierindu, ar lukturi apspīdinādams kaujinieku sejas. Arī viņi miedza acis vai novērsās. Visi kā viens atgādināja no elles izkāpušus velnus bija nokvēpuši, netīri. Stelmakam pāri visam vaigam un pierei stiepās asiņojoša brūce, pie kuras viņš visu laiku spieda kaut kādu skrandu. Šķiet, viņam arī acs bija savainota.

-   Nekādas panikas! Nekādas anarhijas! Kļimovs aizsmacis aurēja. Rīkoties tikai pēc manas komandas! Sakarā ar ārkārtas apstākļiem man ir tiesības nošaut ikvienu, kurš neklausīs!

-   Ko jūs tā piktojaties, biedri leitnant? ieteicās Borisenko, viņš sen atrodas dienestā un vispār ir pats rūdītākais, tāpēc allaž staigā ar šķību smīniņu sejā. Nu, uzgāja kaut kas gaisā, kāds mums ar to sakars? Kāpēc uzreiz jādraud ar nošaušanu? Ko mēs tādu esam izdarījuši, ko nogrēkojušies dzimtenes priekšā?

Viņš bija radis gudri spriedelēt, viņam patika izlikties par slīpētu zelli, kurš nav uz mutes kritis… Tikai tagad neiznāca tā kā parasti.

Kļimovs, it kā būtu saņēmis adāmadatas dūrienu dibenā, pielēca viņam klāt, tik tikko bikses vīlēs nepārplēsa, iegrūda uzvilktu pistoli ģīmī tā, ka sadauzīja lūpu līdz asinīm.

-   Tevi pirmo, Borisenko, nolaidīšu no kājas! Visas ierindas priekšā! Vēl viens vārds! Kurš vēl nav mierā? Nu?!

Visi klusēja, jautājumu nebija. Pats gudrinieks pārvilka ar plaukstu pār seju, izsmērēja tikai asiņainos puņ-

kus.

»

-   Tagad tā! Kružiļins, Hudakovs, Borisenko, Bašmakins meklēt ievainotos! Mēs ar Razumovski un Stelmaku mēģināsim atjaunot sakarus! Vietās!

Zeme zem kājām vēl turpināja nedaudz drebēt, tā pat nebija drebēšana, bet atskaņas no kādas kustības dziļi lejā, it kā tur milzīgs buldozers blietētu granti. Lūzuma malas visu laiku bruka iekšā, no lejas nāca karsta, smirdīga dvaka, tā ka pieiet tuvāk nebija iespējams. Kaujinieki sadalījās pa pāriem, Bašnabašam iekrita iet kopā ar Borisenko.

Viens ar lukturi rādīja gaismu, otrs ar lāpstiņu atraka gruvešus, kuri it visur bija sabiruši no velvēm. Vienā tādā kaudzē Bašnabašs pusdzīvu uzgāja Kasjkovu, maiņas komandiera palīgu. Viņš tikai elpoja, neko neteica un acis vaļā nevēra. Kad viņu no turienes vilka laukā, krūtīs viņam skaļi čirkstēja un brakšķēja.

-   Drīz noliks karoti, Borisenko noteica, uzlūkodams izstīdzējušo komandiera palīgu, kurš vēl šorīt no rīta bija skraidījis pa sardzes telpām un dalījis visiem brošūriņas ar partijas XX kongresa programmu, lai, kā viņš pats izteicās, «pastāvīgi būtu kursā». Un nu viņš gulēja balts, mierīgs, salauzīts. Ķermeņa vidū viņam bija pamatīgs iespiedums, un tā vien šķita, ka tas tūdaļ pats no sevis iztaisnosies kā piepūšamajai bumbai.

-   Stundiņu izvilks, ne ilgāk. Laimīgais.

Borisenko nevilcinādamies satvēra komandiera palīgu

zem padusēm un pārvilka uz zemē izplātas teltenes.

-   Kāpēc gan viņš būtu laimīgs? Bašnabašs norūca.

-  Tāpēc. Mēs lēnām izlaidīsim garu, bet viņam jau viss ir pie vienas vietas.

-   Kāpēc mēs izlaidīsim garu? Drīz ieradīsies glābēju vienība ar tehniku, izkļūsim virszemē un dzīvosim tālāk!

Borisenko palūkojās uz viņu kā uz idiotu. Tad, it kā nekas nebūtu noticis, izvilka no kabatas birstīti, lupatiņu un bundžiņu ar taukiem, ieberzēja savus zābakus, nesteidzīgi nospodrināja stulmus. Viņš ļoti rūpīgi apgājās ar zābakiem un pret apaviem vispār, cītīgi tos kopa. Un allaž mēdza atkārtot, ka cieņa pret apaviem tā ir cieņa pašam pret sevi. Iznāk, ka sevi Borisenko ļoti cienīja.

-   Neviens neieradīsies, viņš nopietni sacīja. Atomkarš, un visam ir vāks. Augšā neviena nav. Un arī pašas augšas nav…

Bašnabašs nesaprata ne vārda no tā, ko viņš bija pateicis.

-  Kāds karš? Tagad taču valda miers! Kas tev nāk prātā? viņš brīnījās.

-   Tāds karš, Bašnabaš. Pēdējais. Maskavai uzmesta atombumba tu nesaprati? Zeme sašķeļas gabalos, viss put laukā…

Nevienu citu viņi neatrada, nomocījās līdz nāvei. Beigās Borisenko vienkārši piesēja stieni pie koka un bakstīja ar to zemi, sak, ja tur kāds ir, sliktāk nebūs, bet mēs tos kalnus tik un tā nepārraksim.

«Uztraucas par saviem zābakiem, baidās mālos notraipīt,» Bašnabašs ar nepatiku nodomāja.

Vairākkārt stienis atdūrās pret kaut ko cietu, bet tie izrādījās akmeņi. Hudakovs un Kružiļins atraka divus līķus abus bija nospiedušas sijas. Pārējie cilvēki, visticamāk, bija iegāzušies plaisā.

Aizgāja uz posteni. Tur viens pats Kļimovs plosās, sakaru joprojām nav. Pie pašas plaisas uzgāja kabeļa pārrāvumu. Razumovskis un Stelmaks piemontēja trūkstošo gabalu un lūkoja pārmest kabeli uz viņu pusi, taču viņiem nekas neiznāca. Stelmaks devās pa šauro metrs, pusotra karnīzi gar sienu, lai nokļūtu otrā pusē, bet nokrita lejā un pagalam bija. Razumovskim arī nogāja greizi saelpojās pazemes gāzi un nu vemj vienā vemšanā.

-   Mums ir vēl viens ievainotais, jūsu palīgs, Borisenko sacīja leitnantam. Ko ar viņiem iesāksim?

-    Slimos un ievainotos nesiet uz sanitāro telti un lieciet gultās, leitnants caur zobiem atbildēja. Kaut kā jau izķeips. Drīz būs klāt palīdzība.

Kļuva auksti un smacīgi. Galvenais dīzeļģenerators, kas darbināja sildītāju un piegādāja svaigu gaisu, bija apstājies. Sprādziena laikā tas tika pamatīgi satricināts, bija saplīsuši un nokrituši apvalki kopā ar siksnām, bet apakšā bija sakrājusies liela eļļas peļķe. Kružiļins agrāk bija strādājis mehāniskajā stacijā, kaut ko no tā visa saprata, minēja pat kādu tur fāžu novirzi. Un viņš teica, ka paši viņi te neko nesalabos, vajadzīgs pieredzējis dīzelists.

-   Kur es tev raušu dīzelistu? Kļimovs viņam uzbrēca. Dari pats, cik sajēdz. Vismaz labāk nekā sēdēt un urbināt degunu.

Borisenko pēkšņi pieteicās pārmest trosi ar sakaru kabeli uz viņu pusi, teica, ka viņam esot laba ideja. Kļimovs atļāva viņam pamēģināt. No katastrofas brīža bija pagājušas sešas stundas, Maskavā bija jau pāri pusnaktij, bet viņi joprojām nezināja, kas notiek un kāpēc no augšas necenšas pie viņiem nokļūt.

Bašmakinu un Hudakovu norīkoja naktī dežurēt pie lūzuma vietas. Kļimovs lika ik pa piecpadsmit minūtēm signalizēt ar elektriskajiem lukturiem uz pretējo krastu, īsiem uzzibsnījumiem, lai taupītu baterijas. Visu atlikušo laiku sēdēt tumsā un klausīties. Borisenko teltī meistaroja savu «ideju», Kružiļins lādēdamies ņēmās ap ģeneratoru, bet pārējie nolikās atpūsties.

-   Ko tu domā, Hudakov? ievaicājās Bašnabašs, kuram no prāta negāja laukā Borisenko vārdi par atomkaru. Kas tagad būs, ko?

-    Kas tur ko domāt, Hudakovs vienaldzīgi atteica. Lai priekšnieki domā, mēs esam sīkas vienības.

-   Nu kā? Rau, kāds sprādziens… Bet ne čiku, ne grabu…

Sestais aizvien bija skaitījies svarīgs postenis, tur ikviens minūti garš sakaru pārrāvums jau nozīmē ārkārtas situāciju, uzreiz saskrien no visādiem speciālajiem dienestiem, kur tikai viņi uzrodas… Bet tagad neviena paša! Bašnabašs gribēja kaut kā paust savas bažas, bet nekādi nespēja atrast īstos vārdus.

-   Kāpēc tā? Bašnabašs savilka augšup uzacis un izvalbīja acis uz sarunbiedru, kā darīja aizvien, kad uzskatīja, ka pateicis kaut ko gudru un lietderīgu.

Tiesa, par gudru viņu šeit neturēja, drīzāk gan otrādi. Bašnabašs to zināja, neapvainojās, bet viņa paradums slēgt derības, kura dēļ viņš bija ticis pie savas iesaukas [6] , bija drīzāk neveikls mēģinājums kopēt zināmas kategorijas cilvēku uzvedību, pret kuriem viņš acīmredzot juta cieņu.

-   Kaut kāda šļura sākusies… Saderam? Es lieku šķiltavas, tu savu nazīti. Aiziet? Pus dienu visi klusē, arī radiomezgls. Un neviens neceļ ne ausu. Ko, Hudakov?

Uzrunātais tumsā pagrieza pret viņu seju, gandrīz tikpat tumšu no dubļiem, un sacīja:

-    Tu, Bašmakin, uzdod dīvainus jautājumus. Varen gudrs esi kļuvis, vai?

Bašnabašs samulsa.

-   Par ko tā? viņš atjautāja. Kur nu gudrs… Tikai pusgads no mācībām pagājis. Līdz tam biju kolhozā par šoferi. Armijā no sākuma arī. Kāpēc uzreiz «gudrs»…

-   Kā tad. Bet varbūt tu visu to esi sarīkojis, kā lai es zinu, Hudakovs attrauca.

-  Ko tu runā? Bašnabašs brīnījās. Kā tu!… Es tak… Mani pats biedrs Sapošņikovs rekomendēja apakšnodaļai! Tā viņš arī pateica: Bašmakins ir ideo… idea… īsi sakot kristāltīrs kaujinieks. Saderam! Tā arī pateica!

Hudakovs klusītēm iesmējās.

-   Ideoloģiskais kaujinieks!… KristāltīraisL. Tumšs lauķis tu esi, nevis kaujinieks.

-   Neesmu nekāds lauķis, Bašnabašs sabozās. Tagad mūsu Bašmakina ir kolektīvā saimniecība, kolhozs, tā teikt. «Iļjiča novēlējums» vārdā. Arī ciema padomei sēdeklis ir pie mums, tā ka rēķini mēs esam visas apkaimes centrs… Tāda kā galvaspilsēta.

-   Kolhoza galvaspilsēta? Hudakovs precizēja.

Bašnabašs paraustīja plecus.

-   Tā jau laikam sanāk…

Hudakovs smējās locīdamies.

-   Tad jau tev jāmaina uzvārds! Ja jums tagad ir kolhozs, nevis sādža, tad tu vairs neesi Bašmakins, bet Zavetkins [7] ! Vai Iļjičovs!

-   Tu runā nopietni? Nejoko? Bašmakins nobrīnījās un kļuva domīgs. Man, piemēram, labāk patīk Zavetkins. Izklausās tik skanīgi, sakarīgi!

Hudakovs pēkšņi pārstāja smieties, nospļāvās un noteica:

-   Pietiek rādīt zobus, Bašmakin. Kā nekā atrodamies sardzē, nevis danču placī. Aiziet, paskaties…

Tas nu gan laiž pats tikko ņirdza un nu runās! Neko teikt!… Bašnabašs aizvainoti novērsās no viņa un sāka vērot, kā bija likts darīt. Viņš bija ievērojis, ka tā bieži notiek kāds kaut ko dara, piemēram, joko vai ķircinās ar meitenēm, bet, kolīdz Bašnabašs, skatoties uz viņu, arī sāk jokot vai ķircināties, uzreiz sabožas, satraucas, itin kā viņš visu priekšā būtu tēlojis muļķīti, nevis otrādi…

Pagāja minūte. Hudakovs, it kā nekas nebūtu noticis, iebakstīja viņam plecā un sacīja:

-   Nepūties par niekiem. Tavs majors Sapošņikovs ir pareizais vecis, man pret viņu nav iebildumu. Un tam, ka viņš tevi rekomendēja mūsu apakšvienībai, es ticu. Viņš ir varens spečuks. Viens no izcilākajiem «septiņdesmit devītajā». Tikai kā lai tev pasaka… Viņi te kara laikā tādas ejas sarakuši līdz pašai Argentīnai varētu nokļūt. Bet, lai neviens neaizlaistos, piemeklē tādus kaujiniekus kā tu «ideoloģiski kristāltīrus» ar cāļa smadzenītēm…

Pagāja vēl piecpadsmit minūtes. Bašnabašs piecēlās un pasignalizēja tumsā ar savu lukturi.

-   No tavas runāšanas, Hudakov, neko nevar saprast, viņš teica, apsēdies atpakaļ vietā. Tad tā visu pagriez, tad šitā. Tu esi glums cilvēks. Bet es gribēju ar tevi aprunāties kā ar biedru.

-   Kā tad. Bet pēcāk par visu noziņot Kļimovam. Mūsu leitnantiņš tā vien glūn, uz ko nolaist tvaiku, diversantus meklē.

-   Nē, izbeidz! Bašnabašs bija sašutis. Netici, vai? Saderam! Es vienādiņ esmu tevi turējis par pārliecinātu marksistu un ļeņinistu, un to… nu… Kuri ciena Engelsu kā viņus sauc?

Hudakovs tikai nogrozīja galvu. Bet varbūt Bašnabašam tikai izlikās, ka nogrozīja, varbūt viņš nemaz uz to neskatījās. Bija tik tumšs, ka pat savus pirkstus nevarētu saskaitīt.

-   Rau, Borisenko man stāstīja par atomkaru, bet es Kļimovam ne pušplēsta vārda, Bašnabašs čukstus nobēra.

-   Ko tad viņš stāstīja? Hudakovs apvaicājās.

-   Nu, ka uz Maskavu nomesta bumba un visa zeme sākusi plaisāt…

-   Oho! Tad jau Kremlis arī pagalam. Un tātad iznāk, ka visa mūsu valdība… Vai tā?

-   Nē, valdība nevar būt pagalam! Bašnabašs pārliecināti sacīja. Saderam! Tai speciāli ir izbūvēts Bunkurs. Ja kas notiek…

-   Kuš! Klusu! Hudakovs viņu pārtrauca.

Bašnabašs apklusa un ieklausījās. No lūzuma vīdēja

vārga dzelteni zaļa gaismiņa, kas itin neko neapgaismoja, bet izskatījās kā uzzīmēta, un no tās tumsa visapkārt šķita vēl biezāka, vēl baisāka. Viņš tā kā sakustējās, bet Hudakovs saķēra viņu aiz rokas sēdi, nekusties.

Ritmiska čaboņa… čirkstoņa… Nevarēja īsti saprast. Jā, tumsā kaut kas kustējās. Lavījās. Vispirms Bašnabašam likās, ka skaņa nāk no lūzuma viņas puses, bet tad tā kaut kādā veidā aizplūda pa kreisi, vēl pa kreisi… Un jau atskanēja kaut kur aiz muguras. Viņam šermuļi pārskrēja pār kauliem.

-  Varbūt mums atnākuši pakaļ? Specvienība, ko? viņš nočukstēja.

-   Varbūt mums, Hudakovs atbildēja gandrīz mierīgi un gandrīz pilnā balsī.

Un tūdaļ pat viņa rokā uzzibsnīja lukturis. Stara galā, tieši tā fokusā, pazibēja briesmīga maska, plakana, itin kā pieplacināta, ar atstarojošiem perlamutra baltiem kā kaķim acu caurumiem. Desmito, simto sekundes daļu tā uzkavējās gaismas tunelī un strauji nozuda, aizvelkot sev

līdzi pinkainu, brūnu necilvēcisku ķermeni.

[1] [8] *

No rīta pazuda Borisenko. Tehniskajā teltī mētājās samudžināta virve ar tādu kā kāpsli galā, ko viņš bija meistarojis no vecas stieples gabaliem. Kabeļa nebija. Arī instrumenti bija pazuduši. Naktī, trauksmes laikā, Borisenko kopā ar pārējiem bija ķemmējis atzaru, meklējot «plakanģīmjainos diversantus», tā Bašnabašs tos izbīlī bija nodēvējis. Viņa uzvedībā nekas īpašs nebija novērots skraidīja, tēmēja ar automātu, spīdināja lukturi,

īsi sakot, meklēja ienaidnieku tāpat kā citi. Kad meklējumi nevainagojās panākumiem un panika pierima, aizgāja atpakaļ uz telti. Neviens viņu tā arī vairs netika redzējis.

-   Viņš ir aizlaidies, Kružiļins konstatēja.

-   Kur viņš varēja aizlaisties, ja virve ir šeit? Hudakovs iebilda. Viņš pacēla no zemes kāpsli, pagrozīja rokās un atkal nometa. Nekur jau nevarētu aizmukt arī ar šo uzparikti. Drīzāk atdot galus kā Stelmaks…

-   Viņu pievākuši diversanti, saderam? Bašnabašs ieteicās savā ierastajā manierē.

Kļimovs klausījās viņos un atieza zobus mokpilnā grimasē, it kā viņam iekšā būtu kas iesāpējies. Starp citu, jā, sāpēja jau arī. Viņu mocīja asa situācijas nerealitātes izjūta. Vēl vakar viņš bija komandējis vadu, kalis plānus trim brīvdienām, grasījies iegriezties Akadēmijā, kur tika organizēti īpašo apakšvienību virsnieku kursi, cerējis satikties ar Katju. Taču pašlaik viņa rīcībā bija trīs kaujas spējīgi kareivji, un, pat ja viņiem izdosies izkļūt virszemē, ko viņš teiks Sapošņikovam un pārējiem? Vai viss ir izdarīts pareizi, pēc reglamenta?… Sprādziens, puses personālsastāva bojāeja, sakaru zudums, pilnīga izolācija, un tad vēl uzradušies kādi tur diversanti «plakanģīmji»… Japāņi? Ķīnieši? Bašmakins klaigāja, ka tie vispār neesot bijuši cilvēki, ka tiem esot kaķu acis, bet rumpji spalvām apauguši. Ja Hudakovs nebūtu stāvējis līdzās un visu to apstiprinājis, Kļimovs ne mirkli nešaubītos, ka tas auns Bašmakins vienkārši postenī gulējis un diversanti viņam rādījušies sapņos. Jo vairāk tāpēc, ka nevienu viņiem neizdevās atrast… No kurienes gan tie «plakanģīmji» varēja uzrasties? Skaidra lieta ne jau no Bunkura! Iznāk, ka tikai no lūzuma viņas puses… Bet tur ir vismaz desmit metri un šaura karnīze gar sienu. Kaut kādi pērtiķi droši vien būtu pārkļuvuši pāri pa karnīzi, bet cilvēks jau nu ne. Stelmaks to jau bija pierādījis…

-   Ko? Kļimovs pārjautāja, samirkšķinādams acis.

Hudakovs kaut ko viņam bija teicis, taču viņš neko nebija dzirdējis, ausis skanēja dīvaina metāliska dūkoņa. Leitnants sapurināja galvu, sakārtoja formas cepuri dūkoņa pazuda.

-   Kas ir, Hudakov?

-   Es saku mūsu situācija ir sūdīga, biedri vecāko leitnant, Hudakovs atkārtoja. Kabeļa nav, tātad sakaru nebūs. Mums jātinas projām, biedri vecāko leitnant…

-   Nemāci mani, Hudakov, kas būtu jādara! Kļimovs nozibsnīja acīm. Kamēr neieradīsies maiņa vai nebūs pavēles, neviens objektu neatstās!

-   Derētu aizsūtīt kādu izlūkos… Kružiļins norūca. Lai uzzina, kas tur augšā tāds noticis, kāpēc neviens pie mums neierodas…

-   Noticis tas, kas ir noticis, Kļimovs nogrieza kā ar nazi. Tam nav nozīmes. Visos dzīves gadījumos mūsu uzdevums ir viens apsargāt objektu. Un viss. Kas attiecas uz Borisenko, tad viņš par objekta patvaļīgu pamešanu stāsies tribunāla priekšā. Tas arī ir skaidrs kā divreiz divi. Kas jums vēl ko domāt? Kas ko spriedelēt?

Kļimovs pārlaida skatienu sava vada atliekām.

-   Bašmakin, stājies sardzē. Visi pārējie ķemmē teritoriju, meklē Borisenko pēdas.

Nekādas pēdas viņi neuzgāja un pēc stundas atgriezās postenī. Drīz vien Kružiļinam ievajadzējās gala atslēgu (viņš joprojām mēģināja atdzīvināt ģeneratoru), tās it kā bija tehniskajā teltī kādā no apakšējām kastēm. Kružiļins ņēmās tur meklēt un zem skrūvsola atrada nevaino> »

jami nospodrinātu, pēc speķa dvakojošu Borisenko zābaku. Zābakā bija asinis droši vien būtu satecējusi vesela glāze -, bet kirzas stulmā, kas parasti bija gludāks un koptāks par daža laba zaldāta ģīmi, rēgojās izplēsti caurumi un dziļas skrambas, it kā to būtu grauzis suns vai ar nagiem plēsis orangutāns.

Kružiļins pasauca Kļimovu un pārējos. Pārvandīja visu telti. Asins pēdas uzgāja uz instrumentu skapja un tālākās sienas, tieši aiz skrūvsola. Hudakovs izteica minējumu, ka Borisenko tajā kaktā no kāda slēpies un turpat viņu arī, tā sakot… nomušījuši. Kas? Diversanti, kurš gan cits.

* * *

Kad nomira Kasjkovs, visi to uztvēra drūmā mierā. Viņš tik un tā bija gulējis kā beigts, bet tagad viņu vienkārši aizvāca no gultas dzīvojamajā teltī un pa dēļiem noripināja lejā lūzumā, dzelteni zaļajā tveicīgajā miglā. Visā visumā Kļimovam nebija nekādu tiesību to darīt, līķi vajadzēja saglabāt un nodot apakšvienības komandierim kopā ar ziņojumu un aculiecinieku paskaidrojumiem. Un fakts, ka komandiera palīga mirstīgās atliekas patlaban deg viņu priekšā pavērušās elles pašā dibenā (vai vēl joprojām uz turieni lido, kurš zina), uzskatāmi parādīja, ka pats vada komandieris vairs netic labvēlīgam iznākumam.

Razumovskis piecēlās no gultas piektajā dienā. Viņš tik tikko bija spējīgs aizsteberēt no viena dzīvojamā bloka gala līdz otram. Viņš bija izdēdējis, sadzeltējis, lēkmjveidīgi ķērcoši klepoja, un viņam kaut kas bija noticis ar dzirdi. Hudakovs ieminējās, ka Bunkurā jābūt medicīnisko preparātu noliktavai, tur, kā viņš bija dzirdējis, ir pat «Staļina serums», par ko tautā klīda leģendas. Tuvoties Bunkuram Kļimovs aizliedza.

Gaiss pamazām kļuva biezs un smacīgs kā zem karsta pēļa. Pat sērkociņu bija grūti uzšķilt trūka skābekļa. Ģenerators stāvēja nedzīvs, eļļas peļķe zem tā pārklājās putekļiem un sīkiem gružiem un kļuva līdzīga govs pļekai. Kružiļins tā arī nebija spējis to atdzīvināt, par spīti vecākā leitnanta Kļimova aktīvai palīdzībai un atbalstam, kurš vicināja viņam virs galvas pistoli un nepārtraukti lamāja.

Ūdens tvertni, kā ari maizes un sautētās gaļas rezerves vada komandieris turēja savā telti aiz atslēgas, pats personīgi izdalīdams pārtikas devu katram tieši rokās. Cik daudz rezervju vēl atlicis, neviens, atskaitot Kļimovu, nezināja. Pēc pusotras nedēļas gaļa beidzās (pat plānas baltas kārtiņas veidā uz maizes rieciena), ūdens norma saruka līdz simt gramiem diennaktī.

-    Senāk kaujiniekiem šie simt grami tika izsniegti spirtā! Hudakovs drūmi pajokoja.

Taču, lai cik dīvaini, visgrūtāk iztikt bija bez gaismas. Divi lukturi, kuriem vēl darbojās baterijas, tika izmantoti tikai ārkārtas gadījumos, piemēram, stājoties sardzē. Visu atlikušo laiku vads uzturējās pilnīgā tumsā. Gaismas trūkums līdzinājās pasaules neesamībai, tādai kā nebūtībai. Parasta pelēka Maskavas diena šķita kā nepiepildāma fantāzija, pastaiga pa Arbata šķīdoni iztēlē rādījās kā atvaļinājums Krimas dienvidu piekrastē…

Turpretī Bunkurā bija viss gan pārtika, gan baterijas, gan jauns ģenerators (varbūt ne viens vien!), gan ieroči un daudz kā cita. Pietiktu tikai atvērt hermētiskās tērauda durvis, un dzīve tūdaļ noregulētos, un ne tikai dzīve arī dienests! Tas pats dienests, kura dēļ viņi te kvern!

-   Paklau, Kļimov, mēs te visi drīz atstiepsim kājas, Hudakovs atkal ķērās pie pierunāšanas. Runāt bija grūti tāda sajūta, itin kā izspļautu sevi pa gabaliņam.

-   Kāda tam jēga? Bet tur ir viss, kas vajadzīgs, turklāt tieši šādam katastrofas gadījumam.

-   Nekādas katastrofas nav, Kļimovs tikai skandināja vienu un to pašu. Nav saņemta tāda pavēle.

-  Mirt jau arī nav bijusi pavēle. Bet mēs nomirsim. Un «sestais» paliks bez apsardzes. Lai nāk, kas grib, un ņem, ko grib. Labāk atvērsim Bunkuru, un beigta balle…

-  Tā ir panikas celšana, Hudakov! Mēs atrodamies dienestā, nevis ekskursijā! Vajag paciest tad ciet, kareivi!

Citādi tev vēl spirtu sakārosies un veceni, lai būtu komfortablāka dienēšana!

-   Kādu veceni… Nejau par to tu, Kļimov, satraucies…

-   Es tevi brīdinu, Hudakov, un pārējos arī ja kādu manīšu pie Bunkura, tūdaļ ielaidīšu lodi paurī, bez brīdinājuma. Tā, redz!

Kružiļins galu galā no vecas ložmetēja čaulītes uzmeistaroja eļļas gaismekli. Gaismu tas tikpat kā nedeva, toties radīja daudz kvēpu un smirdoņas, kas dienām ilgi palika nekustīgi karājamies gaisā un neizklīda. Un vēl tas iznīcināja skābekli. Tā blāvajā mijkrēslī Kružiļins pūlējās savest kārtībā radio reproduktoru, kas, kā viņš apgalvoja, barojas «no autonomas līnijas titāna pinumā» un kurai šādā objektā bija jābūt neiznīcināmai… Protams, ja ir signāla avots. Tas ir, radiostacija. Taču, spriežot pēc tā, ka radio reproduktors klusēja, signāla varēja arī nebūt. Tātad gan Maskava, gan visa pierastā pasaule bija pārvērtusies atoma liesmu nokaitētās drupās.

Droši vien Kružiļins (un ne jau tikai viņš) vienkārši gribēja pārliecināties, ka tā nav. Ka vainīgs ir kāds nieks, kāds sīks draņķīgs kontaktiņš, kas sprādziena laikā atvienojies. Viņš pa skrūvītei izjauca radio reproduktoru, salika atkal kopā, vairākas dienas ķimerējās. Rezultāta nebija.

[1] [9] *

Izdzirdēt Dzimtenes balsi viņiem neizdevās, toties bija ne mazums citu skaņu. Tiesa, tās nebija tik patīkamas kā Vissavienības radio pirmās programmas diktora balss, novēlot visiem labu rītu vai labu nakti. Atklāti runājot, tās bija gluži pretīgas skaņas. Čaboņa, klaudzieni, sēkšana, slapji plakšķi tumsā. Vairākas reizes Bašnabašs saklausīja kliedzienus, kas nāca no lūzuma viņas puses, tālu, tālu. Šaušalīgus kliedzienus. It kā šī būtu nevis

AM-IeTK-IeM pazemes specobjektu sistēma, bet nezin kādi džungļi vai pampas.

Vairākkārt manīja pēdas, kurām bija attāla līdzība ar kailas cilvēka kājas nospiedumu, visvairāk to bija aklajā nozarojumā, ap teltīm dislokācijas vietā, bet viena

ķēdīte veda uz lūzumu, itin kā kāds nezin kādas savas

» 7

vajadzības pēc rāptos pie viņiem laukā no draudīgā bezdibeņa. Tas varēja būt fantoms, halucinācija, ko radīja nogurums, bads un piesārņotais gaiss. Taču halucinācijas nemēdz būt kolektīvas. Divsimt metru dziļumā ritēja sava dzīve, nepārprotami sveša sociālistiskās sadzīves principiem. Kādu laiku tā turējās atstatu un tikai biedēja viņus iztālēm, ja neskaita gadījumu ar Borisenko, kurš diez vai labprātīgi būtu tecinājis asinis savā visnotaļ cienītajā zābakā. Bet tikai kādu laiku.

…Tobrīd sardzē stāvēja Kružiļins, un šāva viņš, neviens cits tas nevarēja būt. Izdzirduši šāvienus, no teltīm atskrēja Kļimovs, Hudakovs un Bašnabašs. Lukturis leitnanta rokā lēkāja, tā ka īsti saskatīt neko nepaguva. Ašas ēnas gaismas plankumos, balti acu punkti tumsā, smilksti, skala krakškona un brīkškis, it kā kāds ar vienu vē-

7 > ♦ > > '

zienu sadalītu govs liemeni. Bašnabašs paguva izšaut īsu automāta kārtu, pats nezinādams kur.

Un uzreiz viss apklusa, kā ar nazi nogrieza. Piegāja tuvāk. Asins peļķe, lukturis, kuru Kružiļins tā arī nebija paguvis ieslēgt, automāts mētājas… Nekas vairāk no Kružiļina nebija palicis pāri. Apstaigāja visu zāli un lūzuma malu nekā!

Bet, atgriezušies nometnē, atklāja, ka pazudis Razumovskis. Aizkars priekšā Kļimova telts ieejai bija saplēsts un notraipīts asinīm, skapis uzlauzts, pēdējās pārtikas rezerves pazudušas, ūdens tvertne apgāzta un tukša, apkārt viss savandīts.

Kļimovs un Hudakovs saskatījās, mēms jautājums pazibēja viņu starpā, un galu galā Hudakovs sacīja:

-   Nē, viņam nebūtu pieticis spēka ko tādu pastrādāt. Viņš taču tik tikko vilka kājas…

-   Tātad tie? Kļimovs, sakožot zobus tā, ka tie nočirkstēja, pameta ar galvu kaut kur sānis. Maitas plakanģīmji? Tā tu domā?

-   Neviena cita nav. Hudakovs pamāja.

Leitnants strauji izslējās, piepūta nāsis, un pat zem

biezās dubļu kārtas blāvajā luktura gaismiņā bija redzams, kā viņš bija nobālējis.

-   Ņemam pa trim rezerves diskiem un uz viņu pusi! viņš aizsmacis nokomandēja. Kamēr nebūsim tos mērgļus kāpostos sašķērējuši, mieru nemetīšu! Bašmakin, paliksi šeit, ar galvu atbildēsi par posteni! HudakovL.

Viņš aprāvās, it kā būtu gribējis nosaukt vēl kādu uzvārdu, bet, atcerējies, ka neviena cita vairs nav, atmeta ar roku.

-   Pavēle ir skaidra, ērgļi?

-   Kā mēs tiksim pāri? Hudakovs nomurmināja. Tur taču Stelmaks…

-   Uz pirkstgaliem pāriesim! Kļimovs uzbrēca. Gar sieniņu! Ar drošinājumu!

Viņi pārgāja pa karnīzi, drošinādamies ar virvi, kuru «mūsējā» krastā turēja Bašnabašs. Hudakovs gāja pirmais, attīrīdams karnīzi ar sapieru lāpstiņu, leitnants viņam sekoja. Pārkļuvuši pāri viņā pusē, viņi nosvieda drošinājuma troses un nozuda dūmakainajā tumsā. Uz visiem laikiem.

Sākumā Bašnabašs nesaprata, ka uz visiem laikiem. Pagāja stunda, pusotras, divas… Viņš signalizēja ar lukturi, kliedza. Ilgi stāvēja nekustīgi, ieklausījās. Atkal signalizēja. Atkal kliedza. Tad baterija lukturī izbeidzās. Viņš šāva no automāta tumsā. Atbildes nebija. Atgriezās nometnē, pārbaudīja sakarus, taču telefoni klusēja. Pagāja laikam vēl diennakts. Iegāzies savā guļvietā, viņš iemiga nemierīgā miegā, pamodās nekas nebija mainījies. Viņš sēdēja un prātoja kas bija varējis notikt, kāda nelaime, kāda katastrofa, un kāpēc neviens nenāk palīgā nobloķētajai maiņai? Hipotēze viņam bija tikai viena, Borisenko izteiktā, augšā bija noticis atomkarš, un visi bija beigti!

Teltīs viņš uzgāja rezerves lukturi, papildināja munīciju un gatavojās izdzīvošanai.

Vispirms viņu sāka mocīt slāpes. Cinkotā ūdens tvertne bija tukša, bet aptieciņā, kuru ikviens ĪA-79 kaujinieks nēsāja sev līdzi, atradās tikai maza pudelīte ar kaut kādu šķidrumu, viņš to izdzēra, pat neapskatījies etiķeti. Kļuva tikai sliktāk. Otrajā vai trešajā dienā viņš aizgāja uz Ugunīgā lauzuma zāli pie demontēto sliežu kaudzes, sameklēja tajā pāris smagu dzelžu un metru garu caurules gabalu. Un devās vērt vaļā Bunkuru.

Tas bija kārtējais valsts noziegums, par kuru draudēja nošaušana. Bet, pirmkārt, viņš jau dežurēja galvenajā postenī un tāpēc sajuta viņam izrādīto uzticību. Un, otrkārt, savā zemnieka attapībā viņš apjēdza, ka nāve no bada, aukstuma un slāpēm ir daudz reālāka par visbargāko tribunāla spriedumu.

Elektriskās slēdzenes bez strāvas bija atslēgušās, citādi viņš nemūžam nebūtu tās atvēris. Taču arī neaizslēgtas smagās durvis padevās tikai ar pūlēm. Viņš ar kāsi aizķēra hermetizējošo malu, uzmauca kāsim cauruli, izmantojot to kā sviru, uzgūla tai ar visu augumu… Durvis pāris centimetru pavērās, tad kāsis atspruka vaļā un viss sākās no gala. Lai atvilktu ārdurvis mazāk kā par metru, viņš patērēja veselu dienu. Pa šauro spraugu ieslīdēja starpdurē. Te atrada avārijas atvēršanas hidrauliskās sistēmas sarkanās skavas un pavilcis gandrīz bez pūlēm atvēra iekšējo lūku, kas bija krietni vieglāka.

Nokļuvis iekšpusē, viņš paspīdināja visapkārt ieejai cerībā, ka šeit jābūt ierīcēm, kas atvieglos dzīvi. Tā arī bija nospiežot lielo sarkano pogu, viņš ieslēdza apgaismojumu un ieraudzīja, ka atrodas ne mazāk kā trīs metrus platā tunelī ar tērauda sienām. Pa labi un pa kreisi bija durvis ar nelielu stūri viducī.

Pagrozījis stūri, viņš atvēra pirmās. Aiz tām bija apģērbu noliktava. Vesels universālveikals. Militārie formas tērpi, kaut kādi uzvalki no zaļa un sudrabota auduma, jebkura izmēra zābaki un kurpes, siltā un parastā apakšveļa, kā arī veseliem kalniem visdažādāko civilo apģērbu vīriešu, sieviešu un bērnu un vēl pledi, segas…

Nebija paša galvenā ūdens un pārtikas. Tā vien šķita, ka ar to viņam viss arī beigsies, spēka vairs nebija ne drusciņas. Taču viņš piespieda sevi atvērt otras durvis. Aiz tām atradās aptiekas noliktava. Nebeidzamajos plauktos, nokrautos kastēm ar visdažādākajām zālēm, arī tādām, par kurām viņš nekad neko nebija dzirdējis, Bašmakins vispirms sameklēja destilēto ūdeni un hematogenu. Un tikai veldzējis slāpes un apmierinājis izsalkumu, viņš aptvēra, ka vēl viss nav zaudēts.

Viņš vēra vaļā durvis citas aiz citām.

y *

Instrumenti un elektrotehnika (baterijas! gaisma!).

Pārtika visu iespējamo konservu grēdas, galetes, koncentrāti, olu pulveris, sublimēta gaļa, bezgalīgas pudeļu rindas ar sulām un minerālūdeni, spirts litra burkās vesela bagātība, lepnas dzīres!

Degviela mucas ar solāreļļu, petroleja, sausais spirts, aviācijas benzīns.

Arsenāls sakrauti piramīdās, blāvi vizēja PPS, Degtjarova ložmetēji, pistoles, cinki ar patronām un kastes ar granātām pietiktu, lai noturētos pret veselu ienaidnieku pulku!

Aiz noliktavām sākās askētiskas guļamtelpas kareivjiem, kaut kas līdzīgs štābam ar sakaru pulti un otru, nosētu dažādu krāsu lampiņām, kaut kādas dienesta telpas… Tad gaitenis beidzās ar vēl vienām durvīm, bet aiz tām pletās gluži cita pasaule kājceliņi, mīksti dīvāni, sniegbaltas vannas un izlietnes, pulētas mēbeles, uzzīmēti logi, aiz kuriem šķietami šalkoja zaļojošu koku lapotnes… Bagātīgā sienu apdare piesedza tēraudu, un radās iespaids, ka šī pasaule atrodas virszemē, valdības vasarnīcā kaut kur Piemaskavā…

Šī bija debesu iemītnieku pasaule, kur zaldātiem un kalpotājiem ieeja liegta, tāpēc Bašnabašs atgriezās parasto cilvēku teritorijā un izveidoja sev samērā komfortablu mitekli kazarmu nodalījumā. Te sava nozīme bija ne tikai iedzimtajam un ieaudzinātajam askētismam, bet arī viltīgajai zemnieka tālredzībai. Sak, kad ieradīsies «īpašie» un sāks savu izmeklēšanu, ikvienam būs redzams kaujinieks nebija izmantojis augstākās vadības privilēģijas un godprātīgi un pieticīgi bija pildījis savus dienesta pienākumus. Lai šo iespaidu nostiprinātu, viņš nākamajā dienā ķerrā pārveda sargposteņa «sēnīti» no telšu nometnes uz Lauzuma laukumiņu, nostatīja to tur kā simbolu tam, ka teritorija līdzās Bunkuram tiek uzticami apsargāta.

Taču ne «īpašie», ne nākamā maiņa, ne avārijas brigāde neviens nenāca. Mēnesi, gadu, desmit, piecdesmit…

Piektā nodaļa bruno allegro

Maskava, brīvība

Bruno jau zināja, ka vecais īpašnieks bija pielicis punktu savai darbībai un pārdevis cirku kādam dīvainim, savam bijušajam klases biedram. Klīda baumas, ka dīvainim piederot vēl arī strausu ferma Piemaskavā un pārvietojamais lunaparks. Tās pašas baumas vēstīja, ka dīvainis atlaidis visus cirka alkoholiķus Dimu Carjovu, pazīstamu kā Šņabdeguni Kārlu, gaisa akrobātus Vasiku un Kolu, lāga zēnu Gošu, kurš mūžīgi rādīja vienu un to pašu veco numuru ar kaķiem un baložiem, klaunu Nullīti un pat nākotnes pareģotāju apburošo Nadīnas kundzi (dzīvē Nadju Samoilovu), kuru Bruno atcerējās vēl kā trika ar stīpām izpildītāju un absolūtu atturībnieci. Kopumā ņemot, daudz kas bija mainījies.

«Nelabojami daudz,» būtu varējis teikt Bruno, jo, atskaitot alkoholiķus, narkomānus un toksikomānus, Kapotņas liliputu cirkā neviens cits nekad nebija strādājis. Pat vecais šimpanze Džūss, kurš uzstājās numurā «Nāvējošā divkauja ar karali Kongu», neierāvis mēriņu, arēnā negāja.

-  Kas tad jums ir atlicis? viņš tieši bija noprasījis. Apkopēja Kļava? Pitons Haritons?

-   Haritons nomira pagājušajā rudenī, atbildēja Igors Igorevičs.

Viņš bija tas pieminētais dīvainis. Savāds tips. Arī viņa birojs bija ērmīgs no vienas vietas nokarināts fočenēm un visās bildēs strausi vien.

-    Bļāviens, tas ir ko vērts! Bruno skaisti atzvēlās krēslā, uzmetis kāju elkoņa balstam. Varbūt tas nemaz vairs nav cirks? Varbūt esat izraudzījušies citu nosaukumu? «Lielā tīrīšana»? «Apkopējas Kļavas slapjais šovs»? Bruno uzmeta skatienu sienai. Vai varbūt… «Strausu

ciskinas»? >

Un skaļi iesmējās.

-   Nē, ko jūs, ko jūs… Igors Igorevičs piesardzīgi sacīja, cenzdamies neizdarīt straujas kustības.

Viņam droši vien bija stāstīts par Bruno.

-   Es nesaprotu ar ko jūs te īsti nodarbojaties? Bruno enerģiski nocēla kāju un sarosījās krēslā. Ja ir artisti, es tā saprotu, ja ir vārdi, tad arī ar kasi viss kārtībā, nauda nāk kā pa reni un viss ir čikiniekā. Bet kādi jums ir vārdi? Kurš? No kurienes? Pat Gošu esat patriekuši, viņu Kapotņā vismaz vietējie zilīši pazina, šie visi kopā rītos pie bērnudārza lāpījās. Viņi bauroja līdz aizsmakumam, viņi aplaudēja, kad Goša iznāca arēnā! Tāda trobele gāja vaļā!… Bet kas jums ir tagad? Kurš jums aplaudēs? Es nezinu! Ir vajadzīgi vārdi! Vajadzīgs līmenis!

Igors Igorevičs domīgi raudzījās uz Bruno. Viņš jutās nedaudz apmulsis. Tikai tas nebija saistībā ar slavenu vārdu trūkumu, drīzāk gan otrādi tas bija tāpēc, ka viņa birojā sēdēja nekaunīgs bārdains punduris, kurš uzvedās tā, it kā būtu vismaz nodokļu inspekcijas priekšnieks. Turklāt Igors Igorevičs, kura bizness cieši jo cieši bija saistīts ar mazajiem cilvēkiem, daudz bija dzirdējis par Bruno kriminālajiem sakariem un vētraino dabu. Sirds Igoram Igorevičam teica priekšā, ka nekauņa jāņem aiz apkakles, jānospiež bārdainais mūlis līdz galdam un jāizlidina laukā, ticamības labad uzdodot ar kāju pa sēžamvietu. Turpretī veselais saprāts čukstēja, ka diez vai tādā gadījumā viņš šovakar pārnāks mājās iebaudīt vakariņas ar sarkanvīnu un diez vai viņam vispār kādreiz vēl būs vajadzīgas vakariņas, sarkanvīns vai kaut kas tamlīdzīgs.

-   Redziet, mums nākamnedēļ notiks jaunās programmas pirmizrāde, Igors Igorevičs uzsvērti pieklājīgi sacīja. Ļoti bagātīga programma, un slaveni vārdi tur arī tā kā…

-   Tie tavi vārdi ir sūds! Punduris smējās viņam tieši sejā. Nosauc man kaut vienu, kurš varētu mēroties ar Bruno Allegro! Kaut kilometra attālumā! Nu? Kurš?

Te Igors Igorevičs pieļāva kļūdu, uztverdams jautājumu burtiski.

-  Teiksim, Sultāns-Rahīms… Vai nav slavens vārds? Viņam ir numurs «Kentauri arēnā», es teiktu visnotaļ pieklājīgs…

-   Iebāz pakaļā tos savus kentaurus, pidriķi! Bruno nobaurojās briesmīgā balsī, uzlēkdams ar kājām uz galda tieši priekšā apstulbušajam Igoram Igorevičam. Tavs Sultāns mazgāja šķīvjus un slaucīja grīdu manā ģērbtuvē, kad es liku visai Maskavai sajūsmā čurāt! Un bija laimīgs, jo tas ir viņa līmenis. Bet mans līmenis ir šāds!

Punduris soļoja pa galdu, samīdīdams papīrus un nočirkstinādams jaunu «pārķeru», un draudīgi sastinga virs Igora Igoreviča. Viņa labais celis atspiedās pret Igora Igoreviča pieri, un tas, cik noprotams, bija Bruno Allegro personības īstenais mērogs, viņa līmenis, viņa patiesie gabarīti salīdzinājumā ar dildu cilts pārstāvjiem. Taču arī ar to pundurim vēl šķita par maz. Viņš palēcās, pieķērās ar roku lustrai, pievilka kājas, izveidojot «stūrīti». Nākamajā acumirklī griestos kaut kas nobrakšķēja, lustras pamatne atdalījās no betona un Bruno lidoja lejup. Taču nenokrita, nenostiepās uz grīdas, bet veikli nolēca atpakaļ uz galda, turēdams rokā kupolu ar norautu vadu galā. Kupolu viņš nevērīgi pasvieda sānis un notupās uz pirkstgaliem.

-   Tas ir sūds. Es tev uztaisīšu kasi. «Bruno Allegro! Cilvēka-lodes triumfālā atgriešanās! Nāves numurs, kurš iekarojis Parīzi, Londonu un Havaju salas!» Ar lieliem burtiem uz liesmu fona. Pēc gada tev piederēs sala Indijas okeānā, pa to skraidīs strausi un iedegušas vecenes. Jeb varbūt vecenes tevi neuzbudina?

-   Ko? Igors Igorevičs nomurmināja, sarkans kā tomāts. Viņš apjucis skatījās uz savu savandīto galdu.

-   Tad tikai strausi. Liec aiz auss, dilda, es par uzstāšanos prasu kādus trīssimt piecdesmit dolārus. Trīssimt piecdesmit! viņš atkārtoja, badīdams ar strupo pirkstu galvā Igoram Igorevičam, kurš pie katras reizes sarāvās un centās atvirzīties nostāk. Tas ir tieši trīs reizes mazāk, nekā es ņēmu Havaju salās! Jau pēc gada tu būsi «Forbes» miljonāru saraksta pirmajā simtniekā, viss strausu spalvās, svelmainā saulē palmu vidū! Trīssimt piecdesmit dolāru, es nejokoju!

Pat strausi fotogrāfijās izbrīnīti staipīja kaklu. Tiesa, daži bija paslēpuši galvu smiltīs. Igors Igorevičs, kāpdamies atpakaļ, piecēlās no krēsla, tā dīvaini savicināja rokas priekšā sejai (ļoti dīvains tips) un nomurmināja:

-   Vai jūs pie pilna… Es ne… Jūs vienkārši… Trīssimt piecdesmit.,. Es jūs pat… Kas jūs vispār tāds esat?!

Bruno reakcija bija apbrīnojami mierīga. Viņš nolēca uz grīdas, nopurināja bikses un gluži miermīlīgi sacīja:

-   Tu esi muļķītis, vai? Es esmu Bruno Allegro, Cilvēks-lode, cik var atkārtot. Varbūt tev lieliem burtiem uzrakstīt uz kāda papīriņa?

Viņš paskatījās apkārt, meklēdams piemērotu papīru.

-   Nē, es runāju bez jokiem. Esmu tas pats, īstais Bruno Allegro. Es saprotu valstī klīst apkārt simtiem mazu sūdabrāļu, kuri uzdodas par Bruno Allegro un savāc pilnas zāles. Bet es esmu īstais, tā sakot, pirmavots, ja tu saproti, par ko es runāju. Pielēca?… Kur tu vēl zvani? Kam tev telefons? Kā es saku, tā ir, jocīgo cilvēk, vari nepārbaudīt…

Igors Igorevičs neko nepārbaudīja. Viņā cīnījās vēlēšanās pakārt punduri vadā, kas nokarājās no griestiem, un ne mazāk spēcīga vēlēšanās atgriezties mājās vakariņās. Tāpēc Igors Igorevičs zvanīja apsardzei.

-  Vai postenis? Birojs nr. 28, steidzami! viņš teica klausulē, šķielēdams uz viņa priekšā stāvošo Bruno. Kāds trakais, viņš prasa naudu! Es saku steidzami!

-   Tev žēl trīssimt piecdesmit, vai? Bruno pauda patiesu izbrīnu. Viņš sparīgi iespēra krēslam, no kā tas izjuka, pacēla no grīdas izlūzušo kāju, padauzīja to pret plaukstu, it kā piemērīdams. Palūkojās atpakaļ uz durvīm, vērtējoši paraudzījās griestos, uz logu.

-   Labs ir, dilda, lai būtu trīssimt. Bet tas ir mans pēdējais vārds, ņem to vērā…

Pēc desmit minūtēm Bruno cēli pārgāja Pirmo Kapotņinas šķērslīniju neatļautā vietā, parādīja vidējo pirkstu autobusam, kas viņam uztaurēja, un devās dienvidrietumu virzienā. Pa ceļam viņš turpināja purināt ar zemēm un apmetumu notraipītās bikses, mēģināja iedabūt vietā pa pusei norauto jakas piedurkni un bez mitas izverda izplatījumā kubikmetriem izmeklētu lamuvārdu. Garāmgājēji tālredzīgi meta viņam apkārt līkumu, grieza ceļu, kāds jautrs pārītis pat saslēja rokas kā vārtiņus, caur kuriem Bruno izgāja kā caur Triumfa arku.

Viņš pierima tikai klajumā, ko vietējie iedzīvotāji sen bija iesaukuši par Arēnu. Tas ir, nejau pavisam nomierinājās, bet pārtrauca skaļi lamāties. Apklusa. Klajumu pa apli norobežoja spilgti, daudzkrāsaini vagoniņi, aiz kuriem vējā purinājās milzīga zaļa ceļojošā cirks telts, atgādinot lēkājošo zivju uzmutuļotu jūras klaju.

Tur, pašā augšā, visās varavīksnes krāsās laistījās briesmīgs transparents, kas vēstīja: «Dižais Sultāns un viņa kentauri!!! Atdzīvojušies senatnes dievi!!! Neiedomājams šovs!!! Steidziet skatīties!!!»

Bruno apstājās un palika kā iemiets, skatījās, lūpas šaurā svītriņā sakniebis. Tad viņš pamanīja vagoniņu ar leopardiem uz kalnu fona kādreiz, ļoti sen atpakaļ, tās bija viņa dzimtās mājas, viņa artista ģērbtuve. Kalni pa šo laiku bija manāmi izbalējuši, leopardu kažoks noplucis un kļuvis pelēcīgi rozgans, bet viņi paši raudāja rūsas asaras. Bruno lēnām pastiepa uz priekšu roku, itin kā norādīdams kādam uz transparentu un leopardu vagoniņu vai tēmēdams uz tiem ar neredzamu pistoli. Ilgi viņš stāvēja šajā Ļeņina pozā, kādas piecas minūtes. Tad attapās, nolaida roku un vēlreiz nopurināja bikses.

Viņš nepūlējās izmantot vārtiņus (visviens tie bija ciet), veikli uztrausās uz viena no vagoniņiem, pārgāja pāri grabošajam jumtam un nolēca cirka teritorijā. Te bija tukšs un kluss. Tikai no telts, kuras iekšieni izgaismoja lēkājošas prožektoru ugunis, skanēja mūzika. Bruno pagājās gar vagoniņiem, svilpodams to pašu melodiju un cenzdamies trāpīt taktī. Palaikam viņš pēkšņi augstu palēcās, lai ielūkotos pa logiem. Pie tukšas būdas ar uzrakstu «Kase» uz kāpnītēm sēdēja divi punduri, pa kārtai iemalkodami kaut ko no pudeles. Viens no viņiem pajautāja Bruno:

-   Ko tev vajag?

-   Es esmu Bruno Allegro, Bruno atbildēja tādā tonī, itin kā būtu pats Krievijas imperators. Bet kas tu tāds esi?

Punduris padomāja un sacīja:

-   Esmu sargs… Paklau, bet ko tev vajag?

-   Kas tur pašlaik ir? Bruno pamāja uz telts pusi.

-   Sultāns trenē numuru… Ko tu īsti gribēji?

Nepagodinājis viņu ar atbildi, Bruno devās uz telts ieeju.

Aiz puskrēslā slīgstošā gaiteņa, kas vairāk atgādināja kareivju dezinfekcijas telti, mūzika kļuva skaļāka. Tur stāvēja cilvēki, mazie cilvēki, neviena dildas. Viņi skatījās, kā apgaismotajā arēnā skraida dusmīgi pinkaini poniji ar jātniekiem mugurā un krāsainie prožektoru stari dzenas tiem pakaļ kā autoinspektoru bars, cenšoties notvert fokusā. Un nevar noķert. Putas no poniju melnajām lūpām pilēja skaidās, bet jātnieki meta salto, stājās uz rokām, tiltiņā, krita zem vēdera, veidoja trīsstāvīgu piramīdu, nesamazinot ātrumu, lēca nost un atpakaļ atmuguriski, uz priekšu, sāniski, lēkāja arēnā kā bumbiņas, it kā nespēdami rimties, gana iztlksmināties par savu rotaļu.

Bruno paraudzījās apkārt. Viņš nevienu šeit nepazina. Viņš nostājās starp violetā triko un īsos baleta svārciņos ģērbušos meiteni un padzīvojušu vīru citplanētieša tērpā. Dvakoja pēc skaidām, zirgu un cilvēku sviedriem, mitriem pakaišiem būros, talka, nemazgātām barības silēm, plēsīgiem zvēriem, kaķu mīzaliem, uz prožektoru reflektoriem degošiem putekļiem; no kāda nāca tikko lietota alkohola smaka, no kāda (droši vien no violetās meitenes) plūda spēcīgs kanēļa aromāts; vēl oda pēc ārstnieciskās ziedes, ar kuru zirgiem ieziež locītavas, pēc iepuvušām auzām, svaigas koksnes, elektriskajiem sildītājiem, uz kuriem žāvējas veļa, un vēl te gaisā vēdīja īpašs smaga un bīstama darba smārds, tāda darba, kuru cilvēki nedara, lai kādu aplaupītu vai nogalinātu, vai liktu kādam no sevis baidīties, bet vienkārši lai sagādātu citiem cilvēkiem prieku un par atbildi dzirdētu prieka vai sajūsmas izsaucienus… sliktākajā gadījumā kaut vai šķidrus aplausus. Te smaržoja pēc cirka. Bruno elpoja, nāsis alkaini iepletis.

-   Labi strādā, viņš sacīja.

Punduris-citplanētietis pamāja ar galvu, atzinīgi noteica:

-   Tas ir Sultāns…

Bruno lūpas no jauna savilkās šaurā diedziņā. Arēnas centrā stāvošais punduris ar pātagu aizvien vairāk kāpināja tempu, tā ka mūzika vairs netika līdzi pa apli lidojošajiem ponijiem, un kāds beigu beigās izslēdza magnetofonu. Tad viens ponijs mazliet paklupa, tam viegli sapinās kājas, pātagas vīrs uzreiz uzsauca:

-   Viss, basta! Beidzam!

Un vairs neskubināja ponijus, un tie sāka skriet lēnāk, tad jātnieki ķēra tos aiz iemauktiem, apturēja, maigi apglāstīja drūmos purnus.

-  Cik jums te maksā par izgājienu? Bruno apvaicājās «citplanētietim».

Tas pavērsa pret viņu galvu muļķīgā ķiverē ar tajā sabakstītām antenām.

-   Kas tev par daļu?

-    Esmu Bruno Allegro, Cilvēks-lode. Es kādreiz te strādāju.

Viņa vārds neatstāja uz «citplanētieti» itin nekādu iespaidu.

-   Un tad? Gribi prasīties atpakaļ?

Bruno ļauni atņirdzās.

-   Nē, viņš atcirta. Tas ir… Nu jau vairs noteikti ne.

-   Kāpēc tad tev jāzina?

-   Lai pēcāk nekad nenožēlotu.

«Citplanētietis» pilnā kaklā iesmējās. Uz viņiem sāka skatīties. Meitene violetajā tērpā pacēla uz Bruno apaļas acis kā kaķim, kas, lai cik dīvaini, arī izrādījās violetas.

-   Nezinu gan, vai tas tev līdzēs vai ne!

«Citplanētietis» pamāja ar galvu uz arēnas pusi.

-   Sultānam parasti maksā trīsdesmit par vakaru un piecpadsmit par dienas izrādi. Viņam, ja gribi zināt, ir «Seiko» pulkstenis, mašīna fords, un viņš dzer «Činzano», nevis kādu tur viņķeli kā dažs labs… Vai tu maz zini, kas ir «Cinzano», puis?

-   Trīsdesmit kā? Tūkstošu? Bruno papurināja galvu. Viņš tiešām juta tādu kā satraukumu. Trīsdesmit tūkstošu, vai?

-   Ko tu trīsdesmit dolāru. Trīsdesmit par vakaru, «citplanētietis» izbijies sacīja. Nemaz nav maza nauda mazam cilvēkam…

Bruno nicīgi iespurcās.

-   Un dižais Sultāns ik vakaru paplēš kājas trīsdesmit dolāru dēļ? Mani tas besī, vecais!

Viņš ievilka gaisu krūtīs un skaļi pa visu cirku nokliedzās:

-   Jūs nemaz nevarat iedomāties, kā mani tas besī!

Viņš noteikti pagriezās un, neizpratnes pilnu skatienu

pavadīts, devās projām.

-   Kas viņš tāds? No kurienes uzradās?

-   Kaut kāds Bruno… Aligators, vai…

Pie izejas Bruno apstājās, pagriezās atpakaļ, sameklēja ar acīm meiteni violetajos baleta svārciņos. Meitene arī skatījās uz viņu, viegli piešķiebusi galvu un pa balerīnu modei sakrustojusi kājas. No attāluma viņas acis vairs neizskatījās violetas un… visticamāk, viņai vienkārši bija violetas lēcas. Bruno gribēja vēl ko teikt, pat muti atvēra. Taču tā arī neko nepateica.

…Viņš kājām gāja līdz tuvākajai metro stacijai, bet tur pašmauca zem nožogojuma, ignorēdams dežurantes klaigāšanu, un centās pēc iespējas ātrāk iejukt pūlī. Iet viņš vairs nespēja, bet naudas nebija ne kapeikas. Pēdējās dienas Bruno tika naturāli badojies. Ne tik daudz tāpēc, ka viņam nebūtu bijis nekādas iespējas nočiept, atņemt, izraut, pievākt lētā ieskrietuvē kāda nenotiesātu belašu. Viņš vienkārši negribēja piebeigt kāda iesākto belašu, tāpat kā negribēja vairs strādāt par kapeikām. Lepnums neļāva. Bet varbūt viņš nebija pietiekami ilgi badojies.

Taču tagad viņam bija nepieciešams vismaz kaut ko apēst. Bruno kustējās bez noteikta mērķa, prātā pārcilādams dažādus darbības variantus, taču domas par

ēdamo nelāva koncentrēties. Metro vilciens veda vinu

> >

centra virzienā. Tur bija vesels lēvenis restorānu, kafejnīcu, šašliku ēstuvju, siltu mājīgu kabīņu, sālstrauciņu ar koku…

Diemžēl pēc neveiksmīgā pārgājiena ar Amīru Bruno izrādījās nošķirts no visiem baudu avotiem, viņam vairs nebija vareno draugu, nebija pat neviena, kas pacienātu ar tasi tējas. Elza un Inga beidzamajā telefonsarunā bija likušas noprast, ka viņa vizītes tām pārāk bieži nelāgi beidzas, tāpēc viņas, protams, būtu priecīgas un tā tālāk… tikai lai viņš vairs nerādās, īsi sakot. Kartona lelles!

Nekas, lai. Galu galā viņš ir Bruno Allegro, Cilvēks-lode, Cilvēks-zvaigzne, armrestlinga un kokaīna čempions, goda digeris, Maskavas siltummezglu un rāpojamo eju iekarotājs… Viņš nav vis nekāds bomzis vai viesstrādnieks, viņam ir savs lepnums, uz ceļiem nevienu nelūgsies!

Starp citu, par digeriem. Bruno atcerējās kādu iestādījumu, kur salasās kārtīgu pazemes stāstiņu cienītāji. Vismaz kādreiz tā bija. Vismaz savulaik labs stāstnieks tur varēja rēķināties ar pusdienām un kausu alus no pateicīgajiem klausītājiem. Bet stāstnieks Bruno bija ne tikai labs, viņš bija karalis visiem stāstniekiem, teicējiem, priekšdziedātājiem, lējējiem, muldētājiem… Nu, tiem, kuri muld par deviņiem mēmiem. Pastāsti lauztin lauzās no viņa ārā, pietika viņam atvērt muti. Tiesa, savas pēdējās vizītes laikā «Mežāzī» Bruno netika redzējis nevienu digeri, tur bija bijuši tikai Amīra cilvēki un vecenes. Bet tas bija bankets viņam par godu, slēgts pasākums, un pilnīgi dabīgi, ka svešus tur nelaida…

Visumā Bruno galvā dzima plāns. Izgrūstīdams pasažierus ar elkoņiem un galvu, viņš aizlauzās līdz sienai, pie kuras karājās metropolitēna karte, uzkāpa ar kājām uz sēdekļa, lai labāk varētu saskatīt, pa to starpu uzmīdams kādam uz lietusmēteļa. Nepievērsdams uzmanību sašutuma izsaucieniem, viņš paraustīja kādu vīrieti aiz piedurknes un ieķērca viņam ausī:

Paklau, dilda, kā lai aizbrauc līdz Novinska bulvārim?

Maskava, virszeme. Kafejnīca «Mežāzis»

Pans Zapaļskis skatījās uz ielu cauri kafejnīcas stiklotajām durvīm. Laukā bija tumšs un gaišs vienlaikus. Tumšs tāpēc, ka bija vakars, savukārt gaišs no daudzajām ugunīm. «Mežāzi» bija ļaužu pieplūduma stunda. Zāle bija bāztin piebāzta, gaisā virmoja vienmērīga dunoņa, ko radīja cilvēku mierīgās sarunas, galda piederumu un stikla šķindoņa, kāju švīkoņa pa flīžu grīdu un pulsējošā mūzika. Nekādu izsaucienu, skaļu tostu, žokļu krakšķu, starp citu, arī mūzika bija visnotaļ pieklājīga šķiet, standarta gotiskais ambients, lai gan pans Zapaļskis varēja arī kļūdīties, viņš nebija izcils gotisko stilu lietpratējs. Jā, padrūmi gan. Vietumis pat depresīvi. Toties nekādu «učkudūku», nekādu čigānu, čečenu vai citu kaukāziešu.

Pans Zapaļskis atsperīgā plēsoņas solī nostaigāja gar durvīm, kā jau pieklājas apsardzes darbiniekam. Pastāvēja. Nemanāmi pakasīja kājstarpi. Aiz gara laika izlasīja uzrakstu uz stikla durvīm: «Sizāžem». Ačgārni lasot «Mežāzis». Jā, laiks iedzert.

Viņš piegāja pie bāra letes.

-   Tā, redz, Miša, viņš teica bārmenim, it kā pielikdams punktu sen aizsāktai sarunai. Uztaisi man kā parasti.

Bārmenis ielēja viņam brendiju vēderainā glāzē, nolika uz salvetes. Pans Zapaļskis satvēra glāzi izplestu pirkstu galiņiem, viegli saskalināja, ar baudu iedzēra malku. Pārlaida skatienu zālei un noteica:

-   Labi.

Bārmenis arī palūkojās zālē un piekrita:

-   Var iztikt.

No letes viņa gala bārmeni pasauca. Grupiņa jauniešu, kuru apģērba stila devīze bija «es esmu Drakula, kas tu», drūmi raudzījās tukšajās glāzēs. Bārmenis sajauca viņiem krietnu porciju «aida», salēja un, smagi likdams lielās pēdas, atgriezās pie pana Zapaļska.

-   Nē, Miša, bez melnajiem tomēr ir mierīgāk, pans Zapaļskis ierunājās, it kā viņam kāds iebilstu.

Miša pamāja, kas nozīmēja jā, tiešām ir mierīgāk.

-   Viņš mani naturāli gribēja novākt, kroplis. Pans Zapaļskis saudzīgi pieglauda gaišās ūsiņas. Pēc acīm redzēju. Vicina stroķi man priekšā, lēkā: «Uz grīdas!» kliedz. «Uz grīdas!» Bet es šim mierīgi skatos acīs un domāju jā-ā… Pat tā kā sanervozējos.

-   Jā, tu izskatījies nedaudz sanervozējies, Miša atcerējās.

-   Man vispār tādi pekstiņi nepatīk. Rēķinu kārtošanas, apvainojumi, lamāšanās. Visvieglāk, protams, būtu bijis pataisīt šo ļenganu. Skrimslītis smadzenēs, un gatavs. Te ir tāds skrimslītis, zini?

Pans Zapaļskis piebāza seju Mišām klāt un norādīja uz savu dižciltīgo, tievām sarkanām dzīsliņām klāto degunu, kur acīmredzot atradās minētais skrimslītis.

-    Mazāk pieredzējis cilvēks manā vietā tā arī droši vien būtu rīkojies. Skrimslītis smadzenēs, «ātrie», prokuratūra, ekspertīze, liela ķēpa. Man labāk patīk iedarboties psihiski. Tas ir sarežģītāk. Nogalināt cilvēku ir vienkārši, Miša.

Pans Zapaļskis zīmīgi pielika rādāmo pirkstu pie pieres, pēc tam novilka ar to gaisā taisnu līniju uz Mišas pusi.

-   Nenogalināt, atstāt viņu dzīvu lūk, profesionāļa īstais rokraksts…

-   It īpaši, ja tas ir draņķa kroplis kā Skropstiņš, Miša norūca.

Pana Zapaļska pirksts parāvās pret griestiem.

-    Pareizi. It īpaši tad. Jā. Tu taču redzēji, kā es turējos… Es psihiski iedarbojos uz viņu redzēji, ja?

Viņš piebīdīja Mišām iztukšoto glāzi. Tas nesteidzīgi, kūtri izvilka no letes apakšas pudeli, uzmanīgi paskatījās, cik tajā vēl atlicis. Iešļakstināja glāzes dibenā vēl mazliet brendija. Krietni mazāk, nekā pans Zapaļskis bija gaidījis.

-   Jā-ā… Skropstiņš toreiz bezmaz vai aptaisījās, Miša garlaikoti novilka.

-   Jā, pans Zapaļskis cienīgi atbildēja.

No visa bija redzams, ka viņš šo sarunu neuzsāka pirmo reizi, uzskatīdams aprakstīto epizodi par visai svarīgu un apsardzes darbu raksturojošu, bet varbūt vienkārši vēlēdamies kaut ko izskaidrot vai noskaidrot pieminētajos notikumos. Taču Mišu šis temats, kā rādās, bija nogurdinājis.

-   Bet nu viņš ir beigts, un beigta balle. Punkts, Miša rezumēja.

-   Un melnie pēc tās sturmēšanas šeit vairs savu kāju nesper, sacīja pans Zapaļskis, salutēja ar glāzi un izdzēra. Labi.

-   Vai parasts šņabis ir? Letei pieslējās iereibis laba barojuma jaunietis melnās svītriņu brillēs. Droši vien kiberpanks.

-   Iešauj man kādus simt gramus, īdžent… Un buteru ar desu… Vai kaut ko uz to modi…

-   īdžent? dzīvi ieinteresējās pans Zapaļskis. Nebiju vēl dzirdējis. Es sekoju jauniešu slengam, esmu informēts par tiem jūsu… Bet ko nozīmē tas jūsu «īdžent» varbūt paskaidrosit?

Jaunietis izmeta šņabi, paostīja sviestmaizi, noburkšķēja:

-   Ko-o?… Ej matricē.

Un atslējās no letes. Pans Zapaļskis pavadīja viņu ar ledainu kovboja skatienu, kamēr jaunietis, neveikli kājas vilkdams, stūrēja uz savu galdiņu. Tur bija sapulcējusies liela trokšņaina kompānija, kuras centrā dižojās bārdains punduris, kurš runāja gandrīz bez pārtraukuma.

-   Nenogalināt, atstāt dzīvu. Lūk, kas ir visgrūtāk, bārmenis Miša atgādināja.

-   Jā, pans Zapalskis piekrita. Viņš teica «matricē»,

Ja?

-   Šķiet, ka «matricē». Un ko tu dzirdēji?

Zapalskis izmakšķerēja no kabatas cigareti, noklikšķināja šķiltavas, aizsmēķēja un turpināja kādu laiku domīgi lūkoties ugunī.

-   Atcerējos, viņš sacīja un aizvēra šķiltavas. Es redzēju viņu kopā ar melnajiem, to punduri. Rau, kur sēž, redzi?

Miša paskatījās.

-   Es arī viņu esmu redzējis. Tas bankets… Jā, atceros. Kilogramu kokas atveda.

Pans Zapalskis pastiepa uz priekšu apakšlūpu tas tik ir!

Noklaudzēja ārdurvis, «Mežāzī» ievēlās četri jauni apmeklētāji. Zapalskis atrāvās no letes, sāka māt rokām.

-    Vietu nav! Nava! Viss aizņemts, jaunie cilv… A-a, pans Krīgers?

Sargs pazina, atplauka laipnā smaidā, pat novicināja ar rokām kaut ko līdzīgu «laipni lūgti».

-    Panam Krīgeram katrā ziņā kaut ko izdomāsim!… Ei, Zora! viņš uzsauca no virtuves ar pasūtījumu iznākušam viesmīlim. Izkārto galdiņu panam Krīgeram, esi tik labs!

Viesmīlis pamāja un aizveda Krīgeru un kompāniju pie rezerves galdiņa. Dūkoņa zālē uzreiz sakāpa par veselu oktāvu, itin kā «Mežāzi» būtu pagodinājis pats Džonijs Deps personīgi. Daži apmeklētāji, laikam jauniņie, paslējās no savām vietām, lai labāk saskatītu vietējo slavenību.

Pans Zapalskis atkal atbalstījās elkoņiem uz letes un ar nožēlu sacīja:

-   Bet ar to skuķēnu Krīgeram acīmredzot nekas nesanāca… Nezin kāpēc vairs viņu te neredzu. Feins skuķis bija, ek… Bardzo feins.

-  Lode, vai? Miša apvaicājās. Bija tak ienākusi. Liekas ceturtdien. Viņai ir jauns uzšāvējs baltā «folksā». Runā it kā drošībnieks, it kā slavens digeris…

-   Jā, Lode, pans Zapaļskis sapņaini novilka un apklusa. Dzirdēju, ka Krīgers arī esot tas… Digeris. Un arī slavens, viņš pēc pauzes noteica.

-   Tagad te visi ir digeri. Miša nosodoši pakratīja galvu. Digergoti, kā viņi paši sevi dēvē. Dienā bikses par piecsimt zaļajiem, mežģīnes, manikīrs, frizūra, raugi, dizainiska… Bet naktī pļukt, un peld sūdos.

-   Un Lode arī peld? pans Zapaļskis brīnījās.

-    Par Lodi nezinu. Bet Krīgers un viņam līdzīgie peld, pārliecināti stāstīja bārmenis. Un jo tālāk, jo vairāk. Krīgeram patlaban ir lieli kreņķi viņiem tur kādā sūdu peļķē sanākusi apšaude ar kriminālajiem… vai nažu vicināšana, es nezinu… Knapi dzīvi izspruka. Viņiem derētu padomāt, padarbināt smadzenes. Bet nē kladzina par to uz katra stūra, sit sev pie krūtīm, sak, kādi mēs malači…

Miša nopūzdamies izkratīja urnā pārpildīto pelnu trauku.

-   Man gan šķiet, ka viņi ir vienkārši idiņi, vairāk nekas…

Pans Zapaļskis domīgi nošūpoja galvu.

-    Savādi, Miša… Man aizvien šķitušas interesantas tās jauniešu kustības, viņu tā sauktā subkultūra, protesta noskaņas, visas tās muļķības… Pats nezinu, kāpēc…

-   Tev patīk mazgadīgās, lūk, kāpēc, Miša iedzēla.

-   Mazgadīgās visiem patīk, pans Zapaļskis iebilda. Tāpat kā blondīnes. Taču tas nav svarīgi. Saki man, Miša, paskaidro man, pieaugušam cilvēkam, kāda romantika var būt sūdos?

-   Visu pārējo viņi jau ir izmēģinājušies, Miša sacīja. To, ko var nopirkt par naudu. Ar to viņiem nav nekādu problēmu. Bet sūdus pieklājīgā iestādē nepasniedz, tur tas āķis. Pieklājīgās iestādēs tas ir milzīgs deficīts. Tas uzbudina, saproti? Ja pie manis pienāktu kāds no tiem gotiskajiem zēniņiem un uzprasītu glāzīti sūdu viņš tos nedabūtu…

-    Tu viņiem jauc «aidu», pans Zapaļskis turējās pretī.

-   Jaucu, Miša neņēmās iebilst. Bet tas ir kas cits. Viņiem vajag, lai būtu dabiski, saproti? Lai celtos garaiņi… Bet «aids» tas vienkārši ir kulta padzēriens, viņš kautrīgi piemetināja. Tam nav sakara ar jēdzieniem «labi» vai «slikti», «veselīgi» vai «kaitīgi»…

Atkal noklaudzēja ieejas durvis. Kārtējā jauniešu porcija mironīgi bālā grimā un smagos zābakos. Vienai no jaunuvēm mati bija saņemti ar sēru lenti, pie kuras karājās mazs zirgu dzinēju lukturītis, lai gan, iespējams, lukturītis nebija īsts, dārgs grabulītis vien. Toties tā bija pazīme, kas liecināja par piederību digergotiem, šosezon ļoti aktuāls aksesuārs. Sev par nelaimi, jaunpienācēji nebija Krīgera personīgie draugi vai iestādes pastāvīgie klienti. Parasti neofīti, kādu paziņu paziņas. Pans Zapaļskis pieklājīgi palūdza viņus uzgaidīt, līdz atbrīvosies vietas, izvadīja uz ielas un aizslēdza durvis, izkārdams uzrakstu «Atvainojiet, vietu nav».

-   Skiet, ar katru dienu vinu kļūst aizvien vairāk un

* ' > *

vairāk! viņš bažīgi noteica, atgriezdamies pie letes cerībā dabūt jaunu porciju brendija.

Taču drūmajiem «drakulām» tobrīd atkal bija beidzies dzeramais, turklāt Mišu bija apstājušas simpātiskas raganiņas, pieprasīdamas «aidu» un «paiku» (tas ir, ēdamo), tā ka Mišām nebija laika ar viņu noņemties. Panam Zapaļskim nekas cits neatlika kā atgriezties vestibilā un soļot šurpu turpu atsperīgā plēsoņas gaitā, slepus kasīt kājstarpi un filozofēt par to, vai vakarā Maskavas ielās ir tumšs vai, gluži otrādi, gaišs… Vai arī šis paradokss vispār atrodas ārpus gaismas un tumsas jēdzienu sfēras.

-   …Viņš man saka: Maskavas digeru vidū tu esi karalis, tu visu zini, tev, Bruno, trešais līmenis «mīnusā» ir tas pats, kas man dzimtais auls… Es klusēju, es lieliski saprotu, kurp viņš vedina, bet klusēju, ne jau es prasījos uz satikšanos pie viņa, bet viņš prasījās, lai tad pats arī runā.

Bruno burtiski acumirkli apklusa, lai norītu kāda sviestmaizi un vienā varenā malkā iztukšotu pa rokai trāpījušos alus kausu. Pie galdiņa sēdošie jaunieši ne acu nepaguva pamirkšķināt.

-   Pusstundu dziedāja man slavas dziesmas, tad norima. Saka ir runāšana. Apslēpts zelts par simt miljoniem, un tu viens pats visā Maskavā vari dabūt to rokā. Borovicka pakalns, Kremlis, pašas bīstamākās vietas, neviens cits nezina ceļu uz turieni. Lūdzu kā draugu, nevis kā digeri… Es viņam Amīrič, atslābsti, tu zini, ka zelta dēļ es neiešu riskēt, tas man par labu nenāks, esmu radošs cilvēks, mākslinieks, mani vilina neizzinātais. Vai tur ir kas neizzināts, es jautāju. Amīričs man tas ir svētītais kalniešu zelts no senseniem laikiem, to kāds tur krievu ģenerālis, gubernators vai kas tamlīdzīgs atņēma un apraka. Un kopš tā laika sākās visādi čečenu kari un citas ķibeles. Ja svētīto zeltu noliktu atpakaļ vietā, viss uzreiz norimtu un kļūtu vēl labāk nekā bija…

-   Vai tu re! Inčīgi! Bet mans vecais saka visi čečenu kari esot notikuši naftas dēļ! ierunājās labi barotais kiberpanks melnajās brillēs.

-   Nepārtrauc, sesks tāds! Bruno uzsauca un pievāca kiberpanka atlikušo sviestmaizi. Tad nu tā. Es kasu pakausi, man, no vienas puses, tas liekas forši, bet, no otras, es ne visai ticu tām pasaciņām par kalniešu zeltu…

Te džipa durvis atveras un man līdzās nosēžas skaists sievišķis. Es viņu uzreiz pazinu, nu… to balerīnu. Jūs visi arī viņu pazīstat, tāda…

Bruno ar rokām parādīja, kāda figūra bijusi balerīnai.

-    Apsēdās, pievirzījās man klāt, elpo. Skatās lūdzoši. Bruno, saka, Amīričs man visu piedos, pat krāpšanu. Viņš nepiedos vienu ja nespēšu pierunāt tevi iet viņam līdzi. Esmu, saka, gatava uz visu, pat… Paga, paga, saku. Nekādu «pat». Man patīk skaistas fidas, un viņām patīku es, visādām aktrisēm, balerīnām, ar to man nav nekādu problēmu. Bet sava drauga meiteni es nedrāzīšu, tāds ir mans princips, pat nemēģini pierunāt. Viņa, protams, izplūst asarās, bet ko lai es iesāku? Lai būtu, kā tu vēlies, saku, Amīrič, rīt no rīta kāpjam lejā, un tā ka lai nekavētu…

Jaunieši ar pieklājīgu interesi klausījās Bruno melšanā, reizēm nemanāmi iebakstīdami cits citam ar elkoni sānā kā laiž, ko? Kāds pat uzsauca viņam karbonādi. Taču pamazām palēnām kompānija pie galdiņa kļuva aizvien šķidrāka. Labi barotais kiberpanks, palicis bez sviestmaizes, arī beigu beigās sāka garlaikoties un pārgāja pie galdiņa, kur sēdēja Krīgers ar savu kompāniju.

-   Man tas strupulis piegriezās. Tādu spamu nolaida, ka tik turies, viņš pažēlojās.

-   Ko tad šis melš? Krīgers apvaicājās.

-   Par visādām štellēm. Par kaut kādu Amīriču… Kā šie čečenu apslēptās bagātības apakš Kremļa meklējuši…

-   Čečenu bagātības… apakš Kremļa… Krīgers jautri savilka augšup uzacis. Asprātīgi. Visapkārt vieni vienīgi čečeni!

-   Tā arī ir. Un ar Vampīriču šie ir tikpat kā vārdabrāļi, no acīs krītošā matu ērkuļa apakšas palūkojās Aiva. Amīričs-Vampīričs. Varbūt tiešām tavs radagabals, ko, Vampīrič?

Uz ko Vampīričs cienīgi atbildēja:

-   Ne-e. Viņš taču, kā rādās, ir melnais. Man rados nav neviena melnā. Tēvs uzreiz nošautos, ko jūs.

-   Bet tavs vectēvs, kurš vecmāmiņai dzinās pakaļ ar bisi rokās? Aiva nepadevās. Gatavais debiliķis! Viņš taču bija īsts terorists!

-    Viņš bija alkoholiķis, Vampīričs pacietīgi skaidroja. Tāpēc arī dzinās pakaļ. Tās ir dažādas lietas. Čečeni šņabi nedzerot, es dzirdēju…

-    Kā tad! Skropstiņš, piemēram, nedzēra! Un viņa drauģeļi! Aiva jautri iesmējās. Viņam patika ķircināt Vampīriču. Viņi nāca šurp, lai paspēlētu nardus!…

Līdz šim klusējušais Zivs pēkšņi kaut ko atcerējās, atrāvās no glāzes.

-   Pagaidiet, Amīričs, Amīričs. Kurš tas ir? Dzelzs, vai? Amīrs? Tas, kurš gribēja uzspridzināt metro?… Paklau, Dozimetr, par kādu Amīriču ir runa?

Par Dozimetru uzrunātais laba barojuma kiberpanks nedroši paraustīja plecus.

-   Kas ir? Kādu metro? Es neesmu lietas kursā…

-    Tu nu gan laid! Teļļuku neskaties, vai? Zivs bija sašutis. Tur to vien runā, kā mūsu mīļotais FDD novērsis lielu terora aktu metro! Nekādus sīkumus neizpauž, bet baumo, ka noslaktēts kāds tur Dzelzs Amīrs, rūdīts karotājs.

Dozimetrs pakasīja pakausi un gurdi novilka:

-   Jā-ā… Draņķīgi pie jums te matricē. Sprādzieni, bļāviens, FDD, sazin kādi terora akti… Garlaicība.

-         [1] [10] *

-   …Viss no zelta, naturāli. Arī griesti. Tā, saku viņam, atvedu. Tagad adjē, man deviņos jābūt biznesa vakariņās. Amīričs krīt ceļos, saka: prasi, ko gribi, Bruno, tikai neatstāj mani, es atpakaļ ceļu neatradīšu!… Dritvaišmicīt, domāju, neredzēt man savas biznesa vakariņas. Bet

draudzība ir tāda lieta, un es pats esmu tāds cilvēks ja ko esmu teicis, tas nozīmē viss…

No visiem klausītājiem pie viņa galdiņa galu galā bija palikusi viena melni-sārti-bāla jaunuve ar galējā izbrīnā sastingušu sejiņu. Viņa krietni pār mēru bija ieķērusi «aidu». Bet pirms dažām minūtēm pie galdiņa klusi bija piesēduši vēl četri jauni cilvēki un sākuši uzmanīgi klausīties. Vienam no viņiem bija uzliekamie ilkņi, kurus viņš visu laiku demonstrēja, uzraudams virslūpu. Bruno bozās un par atbildi rādīja lielus dzeltenus zobus. Tomēr stāstu turpināja, jau vairs nespēdams apvaldīt savas daiļrunības plūdus:

-    Te no kolektora dzirdu: e-ei, brāļi-i! To kāds sauc mums. Kaut kādi brāļi uzradušies tātad. Kādi mēs jums, bļāviens, brāļi!… Bet nekas, es ne to vien esmu pieredzējis, saku Amīričam: tā, izdzēst lukturus! Tinamies! Bet viņa cilvēki aiz bailēm sašņaukušies, visiem purni ar pulveri, šie somas no pleciem nost, bet tajās stroķiL. Un ņemas apšaudīt kolektoru! Oho, domāju, šie to lietu ņem nopietni, re, kā satraucas sava zelta dēļ!… Bet no viņas puses atskanēja tikai divi šāvieni. Blīkš-blīkš! Un Saliham vienā mirklī kāja uz pusēm. Profesionāli uzblīkšķināja, ar jēgu…

Kādā brīdī Vampīričam atkārās žoklis un tik tikko neizkrita ieliekamie ilkņi. Arī Aiva kļuva tāds kā nemierīgs, saskurināja uz pieres savu matu ērkuli. Zivs ar pilnīgu neizpratni sejā mēmi vārstīja muti, acīmredzot grasīdamies kaut ko bilst. Krīgers viņam zem galda spēcīgi uzmina uz kājas klusē!

-   …Čečeni panikā mētājas, nezina, ko iesākt. Viņi prot tikai šaut un spridzināt, bet te nav uz ko šaut tie brāļi ir prom. Paspēlējās ar mums un notinās. Tā, saku, veliet Salihu mugurā, un ņemam kājas pār pleciem, viņam steidzami vajag palīdzību. Bet Amīričs nostājas manā priekšā, purina galvu nē, saka, tagad es tāpat vien projām neiešu, es gribu uzspridzināt Kremli…

Raiti plūstošais stāstījums pārtrūka.

-   Paklau, bombondziņ, pasūti man kaut ko! Bruno pēkšņi uzbrēca jaunuvei. Veselu stundu te jūsu priekšā ņemos, rīkle pārkaltusi no tarkšķēšanas! Ja gribi klausīties tālāk ielej!

Jaunuve izbiedēti sarāvās, gluži kā no miega uzmodināta, samirkšķināja krāsotās skropstas. Krīgers viņai pamāja mieru! -, pats pasauca viesmīli, palūdza pudeli konjaka.

-   Tūlīt atnesīs, viņš sacīja Bruno. Stāstiet vien, mums ir ļoti interesanti.

-    Jā, stāstiet, stāstiet, Vampīričs krēslā sarosījās. Jums ļoti sakarīgi sanāk par to visu…

-    Bez tevis zinu, ka sakarīgi, dilda! Bruno cienīgi nošņauca degunu salvetē un uzmeta to uz paplātes viesmīlim, kurš tobrīd atnesa konjaku. Paķēra pudeli, uzmanīgi nopētīja etiķeti, kaut ko norūca zem deguna, izlēja to gandrīz visu kāda glāzē ar neizdzertu alu, kāri iedzēra un saviebās.

-   Nu tad tā… Kur es paliku… Kremli, saka, gribu uzspridzināt. Neiešu projām, kamēr nebūšu uzlaidis gaisā. Es viņam liecies mierā, Amīrič. Krauj aši zeltu, veliet Salihu mugurā, un tinam makšķeres…

Bruno plati nožāvājās, pārlaida aizmiglotu skatienu Krīgeram un kompānijai, pabungoja ar pirkstiem pa stingro vēderu.

-   Bet šis man virsū netraucē, saka, nost no ceļa, uz vietas piebeigšu… punduris nomurmināja miegainā balsī. Cik tur šiem bija stobru… Laikam astoņi. Un visi astoņi tēmē uz mani. Piedod, Amīričs man saka, bet es pirmām kārtām esmu čečens un tikai pēc tam kādam draugs. Es, saka, tevi piemānīju, es jau no sākta gala gribēju uzspridzināt Kremli, bet zelts man ir pie kājas, tāpat kā tev. Tāpēc paliec sveiks, saka, Allāh akbar, tiksimies viņā saulē… Un ko es? Man nekas cits neatlika… Ak tā, saku. Nu tad neņem ļaunā, Amīrič. Izrāvu stroķi tam, kurš stāvēja vistuvāk. Apšaude un tā. īsi sakot, noguldīju visus, paskatījos pulkstenī bez divdesmit deviņi. Neredzēt man savas biznesa vakariņas, nu jau kā bankā… Un tā tālāk.

Viņš milzu kampienā iztukšoja glāzi, nolika to uz galda un piecēlās.

-   Tā, lūk, dildas. īsi sakot, es eju.

-   Bet zelts? ļoti pieklājīgi ievaicājās Vampīričs. Jūs teicāt, ka tur bija papilnam zelta… Kas ar to notika?

-   Ak zelts… Bruno aizdomājās, savilcis necilvēcīgu grimasi. Taču domāt viņam jau bija slinkums. Piķis viņu zina!

Viņš atmeta ar roku.

-   Par zeltu es izdomāju. Nav ko klausīties, muti atpletušiem, dildas!

Melni sārtā jaunuve satriekta nožagojās.

-   Muld tavu muldēšanu! Zivs bija sašutis. Dzelzs Amīrs šā priekšā rāpojis uz ceļiem! Tā nu es ticēšu!

Bruno acumirklī viss miegainums bija kā ar roku atņemts. Viņš apgāja galdam apkārt, pagriezās pret Zivi, it kā iesildoties pirms cīņas, sakustināja plecus un galvu.

-    Galīgi esi nojūdzies, dildulēn? Ar saliektiem pirkstiem vieglītēm uzsita viņam no lejas pa žokli. Satriektajam Zivij nokratījās galva un skaļi noklaudzēja zobi. Vai tad pasaulē ir bijis vēl kāds cits Amīričs? Plastmasas? Kartona? Bet varbūt es, Bruno Allegro, liekos tev kaut kāds neīsts? Varbūt es esmu gumijas lelle? Plīša lācītis? Negribi pārbaudīt?

-    Pagaidiet, kā jūs tur, Bruno!… Krīgers piecēlās. Viņš negribēja jūs aizvainot!… Vienkārši mēs arī todien bijām «mīnusā». Tas bija apmēram Serpuhovas līnijas rajonā, vai ne?

-   Nu, pieņemsim… Bruno turpināja urbties ar acīm Zivī, itin kā grasītos sadalīt viņu porcijās.

-   Jūs runājāt par apšaudi, kad to jūsu… Salihu vai kā tur… sašāva. Tā bija?

Bruno atrāva skatienu no Zivs un pagriezās pret Krīgeru.

-   Un kas tur tik sevišķs? viņš norūca. Nu, sašāva Salihu, un tad? Vai viņš ir kāda apburta princese, vai? Tavuprāt, viņu nevarētu sašaut, to pēdiņu?…

-   Es biju tas, kurš viņu sašāva! Vampīričs lepni paziņoja. Ar vectēva «ižu»! Blīkš-blīkš!

Uz kādu acumirkli iestājās klusums. Aiva nočukstēja: «Stu-u-ulbenis…» un pamazām sāka slīdēt nost no sava krēsla, ja gadījumā punduris būtu bruņots un vēlētos nokārtot rēķinus par Salihu.

-   Tu? Tagad Bruno ieurbās ar skatienu Vampīričā. Tu nefleitē?

-   Nu! Tas biju es, kurš jums uzsauca: brāļi! Domāju, ka digeri nāk, tas ir, savējie! Brāļi, es kliedzu, brāļi! Tad lukturi uzreiz apdzisa un uz mums tika atklāta uguns!

Vampīriču laimīgās atmiņas plēsa vai pušu.

-   Es uzreiz paķēru apgriezni, nometos uz ceļa… Bliezu šiem virsū par Budjonovsku, par «Nord-Ost», par visu!…

Viņš apķērās un nedroši piemetināja:

-  Nu, patiesībā ne viņiem, bet jums… Tas ir, viņi tomēr sāka pirmie…

Taču Bruno, kuram Vampīriča šāviens toreiz faktiski bija izglābis dzīvību, ne ar vienu netaisījās norēķināties. Viņš uzmeta digeriem vēlīgu skatienu (rets gadījums, ja ņem vērā, ka viņi visi bija stulbi dildas) un sacīja:

-   Un pareizi vien ir. Salihs bija tāds lops kā reti kāds, tā viņam arī vajadzēja…

Viņš palūkojās uz galdu, uz tukšo konjaka pudeli, uz aizkapa bālo, tomēr savā ziņā piemīlīgo jaunās gotietes ģīmīti viņa pēc saviem gabarītiem visnotaļ varēja būt mazās tautas pārstāve… Viņš atkal sajuta veselīgas ēstgribas uzplūdu un vēl kaut ko, ko cirka ļaudis apzīmē ar vārdu «kurāža». Bruno izslējās un parupjā nepiespiestībā noskandēja:

Lai tā būtu, dildulēni! Jums vienkārši veicas kā nezin kam vēl! īsi sakot, atļauju jums samest skanošo un sarūpēt nelielu banketu par godu Bruno Allegro, Cilvēkam-lodei, Krievijas goda digerim, pazemes zinātņu doktoram un tā tālāk…

* * *

Maskava. Prečistenka

…Bet Bruno jauno profesionālo karjeru aizsāka kuriozs atgadījums kādā no Prečistenkas pagalmiem, kad viņu tik tikko nesabrauca mēbeļu furgons. Kā Bruno tur gadījās un ko viņš tur darīja, neviens nezina. Atklāti sakot, neviens arī sevišķi neinteresējās.

Todien viņš bija sapīcis, sagumzīts un briesmīgs. Viņa savulaik akurātā ķīļbārdiņa bija nozudusi biezā zemnieka bārdā. Apģērbs, kas draudzības laikā ar Amīru tika iegādāts oligarhu bērniem domātā veikalā, bija pārvērties netīrās skrandās. Turēdams rokā čipsu paku, Bruno gāja uz autobusu pieturas pusi un šķērsoja mašīnām pilno pagalmu. Tajā pašā brīdī šo pašu pagalmu atpakaļgaitā šķērsoja arī neliels zils furgons ar uzrakstu «Kravu pārvadājumi». Kādā brīdī šoferis izdzirda aizmugurē aizdomīgu sitienu. Viņš piebremzēja un izkāpa paskatīties, kas noticis. Uz asfalta zem pakaļējā bampera sēdēja bārdains punduris ar pārsistu un ļoti dusmīgu ģīmi. Ieraudzījis šoferi, viņš tūdaļ piecēlās un gāja tam virsū.

-   Tu, bļāviens, mūjābeli, kur tu, bļāviens, skaties?!!! punduris bļāva pa visu Prečistenkas pagalmu, šaudīdams sev priekšā dūres, smagas kā svaru bumbas. Ko stāvi, žokli atkāris?! Tu mani redzi vai ne, dilda, bļāviens, es tev prasu?! Skaties šurp, uz mani!!! Es esmu Bruno Allegro, Cilvēks-lode!!! Redzi vai neredzi, es prasu?!!!

-   Redzu, šoferis neliedzās.

-    Vairs ne sūda neredzēsi, punduris apsolīja un, strauji atspēries, lēca viņam virsū.

Pēc sekundes jau bļāva šoferis. Viņu, spēcīgu, miesās raženu vīrieti, uzaudzinātu, ēdinot ar 70. gados modē nākušo barības maisījumu «Mazulis», dauzīja ar pakausi pret asfaltu, badīja laukā acis, plēsa muti, lauza rokas un spārdīja nieres. Visticamāk, viņš būtu nosists uz līdzenas vietas. Bet, izdzirduši kliedzienus, no furgona izlēca krāvēji, arī nekādi vārgie vīreļi. Droši vien dzērumā viņiem šķita, ka acu priekšā rēgojas neparasts bārdains puišelis. Droši vien viņi nodomāja, ka aiz neuzmanības var viņam ko tādu salauzt, ko pēcāk vairs nevarēs salabot. Tāpēc viens no viņiem satvēra Bruno aiz apkakles un samērā taktiski mēģināja atraut viņu no upura. Bruno atrāvās burtiski uz pus sekundi lai iešķiltu viņam ar kāju pa olām. Tad deva iznīcinošo triecienu pa šofera ausi un atlēca sānis. Viņa rokā pazibēja nazis.

-   Panāk tik priekšā, dildas!! viņš noaurojās. Aiziet!

Krāvēji apstulba. Viņu šoferis tupēja ar asiņainu ģīmi,

viņu biedrs tipināja maziem solīšiem puspietupienā, rokām žmiegdams traumēto vietu. Bet viņu priekšā nepacietīgi lēkāja mazs bārdains briesmonis un kareivīgi vicināja nazi.

-    Nemīž nu! tas klaigāja, šķeldams gaisu gabalos. Šodien Bruno Allegro ir pieņemamā diena! Šurp, nākamais!

Līdz kādam brīdim tas viss izskatījās, var teikt, amizanti. Joki beidzās, kad krāvējiem rokās sazin no kurienes uzradās beisbola nūjas. Rīkojoties ātri, saskaņoti un klusi, nepievēršot lieku uzmanību, viņi aplenca Bruno no abiem flangiem, piespieda pie atkritumus norobežojošās betona sienas. Viņi bija nopietni noskaņoti. Taču Bruno itin kā nemanīja briesmas. Viņš lēkāja, ņirdza zobus, vicināja nazi un apbēra pretinieku izmeklētām lamām, kas, visdrīzāk, viņam būtu beidzies slikti. Te pēkšņi viens no krāvējiem nolaida nūju un ierunājās:

-    Nē, nu izliets TarzānsL. Tāds pats karstas putras strēbējs! Un uzsauca pundurim: Ei, sīkais, tu Cerepovecas «desmitajā» sēdēji? Magomedu pazīsti?

-   Nav tava darīšana, smerdeļa dilda! Bruno neprātā ierēcās. Es tev neesmu ne kāds sīkais, ne Tarzāns! Esmu Bruno! Bruno Allegro!

-    Pareizi! Krāvējs nevarēja vien nobrīnīties. Viņš tieši tā vienmēr atbildēja! Vārds vārdā! Paklau, Bruno, tas esmu es Polis! Atceries? Mana lāviņa bija trešā no loga!… Bračkas, stop! Viņš vērsās pie pārējiem krāvējiem. Man ar to džeku jāaprunājas.

-   Kas ar šo ko runāt? šoferis iebilda. Sīkajam jumts nošķiebies. Iespēra man, maita, ka trakāk vairs nevar…

-   Bet kurš uzbrauca man virsū?! Bruno skaļi satraucās. Es tevi vispār neaiztiku, bļāviens, huligān! Gāju savu ceļu. Bet te tu rullē ar pakaļu pa priekšu, ne sūda neredzi un man purnā bac!

-   Es patiešām neredzēju, šoferis nomurmināja. Ko tad es varēju ieraudzīt? Metru garš ar visu naģeni… Ne cekuls nerēgojās aiz mašīnas. Vai es vainīgs, ka šis tik sīks? Izripoja tieši zem riteņiem kā tāds kukulītis…

-   Labs ir, atslābsti, Rika! Polis viņu mierināja. Viņš ir mazs cilvēks, tā nav viņa vaina, ka tik sīks padevies. Tarzān… tas ir, Bruno, viss ir labi, liec nost nazi, tevi neviens neaiztiks!

-   Vispirms lai tavi dildas aizvāc nūjas! Es par sevi neatbildu!

Tā viņi kādu brīdi stīvējās. Beigu beigās abas puses atbruņojās, sāka raisīties miermīlīga saruna. Polis bija augumā sīkāks par citiem krāvējiem, viņš ne drusciņas nebija mainījies kopš cietuma laika dzīvs, izmanīgs, līdzīgs caunu dzimtas plēsoņām, tikai tagad viņš bija uzaudzējis ūsiņas, bet galvu rotāja beisbola cepurīte ar garu nagu. Kā Bruno noprata, viņš te bija tāds kā brigadieris un pārējie viņu klausīja. Polis stāstīja, ka iznācis brīvībā pirms diviem mēnešiem, nedēļu uzdzīvojis mājās

Solņečnogorskā, ilgāk nav izturējis, savācis tādus jēdzīgākus puišus un laidis uz Maskavu vergot.

-   Un kā tad čemodāns ar naudu cietā valūtā? Bruno atminējās viņa ilgoto sapni. Vai tiešām to lepnā džipā nenogādāja tieši pie vārtiem, kad nāci laukā?

-   Ne-e. Polis sadrūmis pakratīja galvu. Nebija nekā, Bruno. Taisnība bija Magomedam dzīvs paliku, un paldies par to pašu.

-   Kā klājas Magomedam?

-  Skatās televizoru, sūc čaču, visus komandē… Kā parasti. Kas šim notiks?

Atskanēja spalgs automašīnas signāls. Aiz furgona bija sastājušās divas mašīnas, kurām tas aizšķērsoja izbraukšanu no pagalma. No jauna bembja kabīnes pabāzās kāda galva.

-   Vai ilgi vēl trīsit mēles, veči?

-  Veči nesīs tevi mūzikas pavadībā! Bruno nospļāvās uz runātāja pusi, cenzdamies trāpīt ritenim. Netrāpīja. Te ir salasījušies pareizie džeki, vai neredzi, jefiņ?

Galva uzreiz pazuda. «Džeki» korī iezviedzās Bruno runa viņiem patika, jo vairāk tāpēc, ka uzrunāti tika citi. Polis kaut ko pateica šoferim, tas iekāpa furgonā, pabrauca nost, atbrīvodams izbrauktuvi. Pēc tam tāpat atmuguriski piebrauca pie pirmajām durvīm un apstājās.

-   Ko jūs šeit darāt? Bruno apvaicājās Polim.

-   Pārvadājam visādus krāmus Maskavas pilsoņiem, Polis ar mīklainu smaidiņu sejā atbildēja. Skapjus, ķeblīšus… Mēbelītes un pārējo. Kāds pārvācas, uzlabo dzīves apstākļus, bet mēs palīdzam, kā varam.

-   īsi sakot, vergojat kā tādi lempauši, Bruno cienīgi rezumēja. Magomeds būtu teicis, ka tas nav lāgā.

Polis neapvainojās, sāka smaidīt vēl platāk.

-   Magomeds bija tas, kurš piespēlēja man šo ideju, viņš atbildēja.

-   Kādu ideju? Bruno nesaprata.

-    Palīdzēt saviem tuvākajiem! Polis aizbildnieciski papliķēja pundurim pa plecu. Viņš acīm redzami neteica visu. Labs ir, nav ko kulstīt tukšus salmus… Gribi, paņemšu daļā? Tad arī parunāsim konkrēti, tā sakot.

-   Kāda velna pēc man tas ir vajadzīgs? Bruno parādīja nepieklājīgu žestu. Par kapeikām rauties vai pušu, staipīt pa stāviem svešas mantas? Lai viņi visi sapūst! Mani, rau, aicināja uz cirku, simt dolāru par vakaru, tikai izej, saka, neko pat nevajag darīt, izej un paklanies, mums ir galvenais, lai afišā varētu ierakstīt tavu vārdu! Uz ceļiem lūdzās! Bet es lika pagaidīt! Tas nav mans līmenis, saku! Iebāziet, saku, savus simt dolārus tā dziļāk, kur nākas! Es parakstos tikai uz nopietnām štellēm!…

-   Es tev piedāvāju nopietnu štelli, Polis atbildēja.

Nama durvīs parādījās vīrietis treniņbiksēs un iešļū-

cenēs, kaut ko uzsauca furgona šoferim, tad pieliecās un ņēmās atstutēt durvis ar akmeni, lai neveras ciet.

-   Rekur mūsu klients, Bruno, Polis sacīja. Mums viņa grabažas jāved uz Miera prospektu, jāiekļaujas trijos piegājienos…

Viņš salūkoja darba cimdus, uzvilka tos, pagrieza beisbola cepurīti ar nagu uz mugurpusi.

-   Darīsim tā piekāp ap sešiem šašliku ēstuvē Jaroslavļas stacijā. Tur pie ieejas stāvēs cilvēks, pateiksi, ka nāc pie manis. Viņš pavadīs. Būsi?

-   Tad jau manīs, Bruno atteica savā parastajā manierē.

Viņš, protams, ieradās, ļodzīdamies izsoļoja cauri piepīpētajai zālei. Ar lētu dermatīnu apšūtā kabīnītē vakariņoja visa brigāde ar Poli priekšgalā. Risinājās visai dzīva saruna, taču, pundurim ierodoties, visi apklusa. Bruno noprata, ka runa bijusi par viņu. Krāvēji tā savādi blenza, bet šoferis ar plāksteri zem acs nesaprotami norūca:

-   Ja nu vienīgi skapī… Un arī nav teikts.

Bruno tieši noprasīja:

-   Kas tev nav teikts, dilda?

-   Rika pajokoja, nelec uz pannas, Polis sacīja, apsēdinādams viņu pie galda.

Viņš lika, lai viesmīlis atnes Bruno alu un uzkodas, un tas acumirklī tika izpildīts.

-   Paklau, mums te ir tāda lieta, Polis iesāka. Šīsdienas klients pārdevis dzīvokli Prečistenkā un pārceļas uz Kibaļčiča ielu. Klients nav nabadzīgs, mēs redzējām. Sudraba glāžturi vien būs par kādiem trim taukšķiem. Bet krāmu tik daudz, ka šodien maķenīt vairāk par pusi vien pārvedām.

-   Trīs taukšķi tas ir labi, Bruno atzinīgi novērtēja, kāri rīdams ēdienu. Trīs taukšķi mans līmenis. Vai tuvu tam.

Aplīmētais šoferis ar iesauku Rika skaļi un māksloti iesmējās.

-   Klusu, brači. Parasti mēs paši atrodam štelles, Polis turpināja. Braukājam, skatāmies, klausāmies, iegaumējam; ja trāpās, uztaisām atslēgas nospiedumu… Nu un pēc tam ierodamies, tā teikt, ciemos.

-    Repina glezna «Negaidīja»! Bruno enerģiski māja ar galvu. Solīda padarīšana, Poli. Parakstos, velns ar jums! Trīs taukšķi lai tā būtu! Bļāviens, trīs taukšķi! Cik tās dzīves!

-   Noklausies līdz galam, Polis viņu pārtrauca. Šodien man iešāvās prātā kāda doma. Kā būtu, ja mēs tevi rīt iestūķētu kādā mēbelē vai čemodānā? Tieši furgonā, pa ceļam, ko?

Bruno no mutes uz galda izkrita kumoss šķiņķa, viņš paskatījās uz to, mirkli padomāja un tomēr notrauca to uz grīdas nokritušu neklājas celt augšā.

-   Un kas tālāk? viņš jautāja.

-   Kas, kas… Paliksi dzīvoklī. Sēdēsi klusu. Pagaidīsi, kamēr neviena nebūs. Iznāksi laukā, piezvanīsi man. Mēs atbraucam, tu atver. Pievācam krāmus un tinamies, viss čikiniekā. Skaisti kā Repina gleznā.

Bruno pakasīja bārdu, padomāja.

-    Un ja nu čemodānu atver pirms laika?… Es domāju klienti?

-   Iebāzīsim tur, kur neatvērs, ierunājās visbūdīgākais no krāvējiem.

Visi norēcās.

-   Viņš neies iekšā! Viņš vienkārši neielīdīs čemodānā! Rika iespraucās ar kādu savu iepriekš izteiktu argumentu. Viņš taču nav ne kaķis, ne suns, viņš…

-   Kas? Es neieiešu?! Bruno atstūma šķīvi, ar delnas virspusi noslaucīja muti. Es esmu Bruno Allegro! Es visur kur ielīdīšu, izlīdīšu, apmetīšu divkāršo salto un vēl divreiz sasitīšu plaukstas!

* # *

Dzīvoklī Kibalčiča ielā Bruno astoņas stundas nosēdē> »

ja embrija pozā. Vienīgi šādā stāvoklī viņš varēja ievietoties lielā vecā čemodānā ar metāla stūrīšiem, kuru Polis ar savu brigādi pa ceļam daļēji iztukšoja no drēbēm un grāmatām, salauza atslēgas un nosēja ar auklu. Čemodānu dzīvoklī ienesa vienu no pirmajiem un pēcāk pa kluso pastūma zem gultas, lai nerēgojas saimnieka acu priekšā. Astoņas stundas paskrēja vēja spārniem… Kā astoņi gadi labošanas darbu kolonijā. Nu, varbūt maķenīt ātrāk. Bruno elpoja ar vienu nāsi, sajuta savus notirpušos locekļus (tiesa, ļoti drīz viņš pārstāja tos just) un gaidīja. Gaidīja, līdz būs pārnestas visas mantas, saimnieks krustu šķērsu būs izstaigājis savu jauno dzīvokli, kaut ko pagrabinājis virtuvē, izlamājies pa telefonu vispirms ar celtniekiem, tad ar savu bijušo sievu, gaidīja, kamēr viņš paskatīsies televizoru, pasnaudīs elsdams un čāpstinādams gultā, zem kuras atradās čemodāns, un tikai pēc tam, steidzama telefona zvana pamodināts, aši sataisīsies un beidzot pametīs dzīvokli, skaļi aizcērtot durvis.

Tikai tad Bruno ņēmās spiest uz augšu vāku un, kad radās sprauga, iebāza tajā dunci un pārgrieza virvi.

Čemodāns atvērās, taču ne pavisam, jo traucēja gulta. Stenēdams un lādēdamies, nobrāzdamies gar cietajām malām, viņš izlīda no šaurās mikrošķiedras telpas, gluži kā no mātes miesām ierazdamies pasaulē. Kā jau pieklājas nesenam embrijam, viņš ilgi nespēja piecelties kājās un kādu laiku pavadīja četrrāpus. Tad sāka iet. Vispirms puspietupienā, tad iestaigājās. Viņš nezināja, cik ilgi saimnieks būs projām, tāpēc uzreiz piezvanīja Polim. Uzreiz pēc tam, kad bija atradis bārā skārda cepumu kārbu, bāztin piebāztu dolāriem.

Mēs esam tuvumā, mēs viņam sekojam. Būsim zibenīgi, Polis sacīja.

Pēc desmit minūtēm viņi bija klāt. Vēl minūtes piecas Bruno ķimerējās gar slēdzeni, iekams attapa pagriezt mazu sviriņu līdzās rokturim. Desmit minūtēs tika savākts viss, kam varētu būt kaut cik pieklājīga vērtība. Projām devās pa dūmvada kāpnēm, sētā viņus gaidīja milzīgs «Nissan Patrol» ar viltotiem numuriem.

Tajā reizē viņi iznesa mantas par divdesmit tūkstošiem dolāru (pēc spekulantu cenām), zelta grabuļus apmēram par tādu pašu summu (lādīti ar zeltlietām Bruno līdz biedru ierašanās brīdim nepaguva uziet diemžēl!) un naudu cietajā valūtā kopsummā piecdesmit sešus tūkstošus (neskaitot dažus simtniekus, kurus Bruno bija iestūķējis savās zeķēs). Apdullinošos panākumus nosvinēja tajā pašā vakarā tajā pašā šašliku ēstuvē Jaroslavļas stacijā. Bruno tika veltītas dažādas uzslavas, kuras viņš pieņēma īstai zvaigznei raksturīgā nevērībā, un viņu svinīgi uzņēma brigādē. Vienīgi Rika sāji smaidīja, laikam nespēdams piedot pundurim nežēlīgo tesiņu, ko tas viņam bija sarīkojis Prečistenkā…

Tālāk sekoja citi dzīvokļi Sokoļņikos, Mņevņikos, Jakimantā un Tagankā, kur Bruno nācās ne vien gulēt embrija pozā, bet arī iemācīties atslēgt signalizāciju, atkauties no saimnieku erdelterjeriem, orientēties glezniecībā (reiz viņi uzdūrās kolekcionāram un tik tikko neiekrita ar viņa gleznām), čurāt burciņā guļus stāvoklī un ar virsdegunes masāžu aizturēt pēkšņas mežonīgas šķavas. Bruno pārvācās uz dzīvi pie Kolimas un Vaļika viņi bija visdūšīgākie puiši brigādē, ar viņiem izdaudzinātais Cilvēks-lode un armrestlinga čempions drīz vien atrada kopēju valodu. Viņš pieklājīgi apģērbās, atkopās un pat nedaudz uzbarojās, sagādādams raizes Polim, kurš baidījās, ka Bruno zaudēs savu kompaktumu… Kopumā viss ritēja tā, ka labāk nevarēja vēlēties.

Reiz Polis ar brigādi šašliku ēstuvē svinēja kārtējo veiksmīgo pārcelšanos, kad viņu kabīnē ienāca kārns subjekts ar tik dzeltenu seju kā pats hepatīts un caur un cauri aristokrāta manierēm. Viņam ienākot, visi goddevīgi piecēlās, pat Bruno nācās atraut pēcpusi no krēsla, tāpēc ka Polis iečukstēja viņam ausī:

-   Tas ir pats Filips, viņš ir «likumīgais», tur te visus aiz žaunām…

Filips apsēdās pie galda, atteicās no alus, uzdeva Polim dažus jautājumus, kas skāra viņa darbu, pavēstīja, ka vai nu kāds pilots, vai kāda lidmašīna draud nogāzties pilsētā un tas ir slikti, bet, ja kabīnē iesēdinātu «mazo knisli», viss būtu kā vajag… Kaut kāds stulbums. Un aizgāja. Bruno gan, atklāti sakot, sevišķi neieklausījās, viņu vienkārši satrieca spilgtais zīda lakats ap Filipa kaklu tādu tualetes detaļu viņš pirms tam bija redzējis tikai ārzemju filmās… Pēc vakariņām Polis viņam pastāstīja, ka Filips grib novākt kādu cilvēku ar iesauku Lidotājs, kurš, kā noskaidrojies, strādā par FDD ziņotāju.

-   Un tad? Bruno pavaicāja, jauzdams ko nelāgu.

-   Viņam vajadzīgs killers, kurš var paslēpties zem automobiļa sēdekļa, Polis atbildēja. Tāpēc viņš bija pie mums atnācis. Viņš gribēja paskatīties uz tevi, Bruno.

Sestā nodaļa versija par sātanistiem

Maskava.

FDD Pārvalde

«…Tiesu medicīniskajai ekspertīzei tika atsūtīti 24 kaulu paraugi no trim (minimālais iespējamais daudzums) skeletiem.

Skelets nr. 1: fragmenti no lāpstiņas, atslēgas kaula, 2. un 4. ribu kaula, gūžas kaula, ceļa skriemelis, pēdas kaula fragments.

Skelets nr. 2: plaukstas pamatnes kauls, plaukstas kauli (fragmenti), deniņu un pakauša kauli (fragmenti).

Skelets nr. 3: mazais liela kauls, kakla skriemeļi, apakšžokļa fragments…»

Jevsejevs nelasīja visu pēc kārtas, ar skatienu izmeklēdams galvenos momentus.

«…Augums. Skelets nr. 1 115-120 cm. Skelets nr. 2 97-100 cm. Skelets nr. 3 103-110 cm…»

Sīks šrifts, pretīgi apraksti… Viņš uzreiz ielūkojās secinājumos:

«Kaulu atlieku izpēte liecina, ka tie piederējuši 11 gadu vecam vīriešu dzimtes pusaudzim un diviem 7-9 gadus veciem sieviešu dzimtes pusaudžiem. Visām atliekām ir nepārprotamas vardarbīgas nāves pazīmes…»

Jevsejevs atlika slēdzienu sānis un daudznozīmīgi uzlūkoja «tuneļniekus».

Lūk, tādi ir fakti.

Viņš piegāja pie loga, attaisīja vērtni, pagājās pa kabinetu un apstājās pretī Mežainim. Mežainis lēni, smagi piecēlās no krēsla.

-   Jurij Petrovič, mēs taču runājām par to ar jums. Tie nav bērni. Tur, kur mēs paņēmām tos kaulus, neviens pusaudzis nenokļūs. Un pat pieaudzis cilvēks… Pusceļā nolūzīs. Tas jūsu eksperts ir sarakstījis muļķības. Viņš taču pat nestādās priekšā…

-    Es atceros mūsu sarunu, Aleksej Ivanovič, Jevsejevs sacīja. Ekspertam nekas nav jāstādās priekšā. Viņš strādā ar materiālu, kuru jūs viņam piegādājāt. Pēta, analizē. Izdara secinājumus. Viss.

-    Bērni… Kādas blēņas. Mežainis novīpsnāja. Ja tā, tad jāsūta lēmums par papildu ekspertīzi, lai sēž un analizē tālāk, gudrinieks…

-    Es šīsdienas sanāksmē par to runāju. Ekspertīzes būs. Tikai par citiem kauliem, kuri palika apbedījuma vietā. Šuckis paziņoja, ka laboratorija ir galēji pārslogota un šo ekspertīzi viņš veicis ārpus kārtas pēc Ogoļcova pieprasījuma. Bet, ja viņam vēl piespēlēs masu kapus, tie jau ies parastajā kārtībā, bez variantiem. Tie ir mazākais četri mēneši. Tā ka ne par kādu papildu ekspertīzi nevar būt runas.

-   Kāpēc Ogoļcovs jaucas tur iekšā? Mežainis norūca. Ko viņam vajag?

Jevsejevs pat nedaudz saviebās. Viņš piesarka un saknieba lūpas droši vien tāpēc, lai nenolamātos. Bet Jevsejevs nekad nelamājās, pat balsi nepacēla, nemaz jau nerunājot par pārējo. Visā FDD viņš laikam tāds bija vienīgais.

-   Nav skaidrs, ko? viņš sacīja neparasti dzedri. Labi. Es paskaidrošu.

Viņš ņēmās mērīt kabinetu platiem, nikniem soļiem.

-   Pazemes komunikācijās uzieti bērnu masveida apbedījumi. Vismaz šie trīs skeleti ir bērnu.

Mežainis jau atvēra muti, bet Jevsejevs tā uz viņu paskatījās, ka mute acumirklī aizvērās.

-   Mēs balstīsimies tieši uz šo faktu. Nevis uz mistiskiem punduriem vai eksotiskiem bambusu lāčiem. Bet bērniem, Jevsejevs atkārtoja. Viņi tikuši nogalināti un pēc tam sadedzināti. Pie kāda idiotiska elku dieva kājām, kuram ir pentagramma pierē. Tas pat nav terora akts. Bezjēdzīga, cietsirdīga ņirgāšanās par cilvēku dzīvībām. Tieši tā bezjēdzīga. Un ne jau tikai Ogoļcovs, atļaujiet bilst, ir izrādījis interesi. Arī ģenerālis Toločko un pats FDD priekšnieks. Viņš, starp citu, jau bijis ar ziņojumu pie premjera, šodien par sātanistu un bērnu slepkavu lietu uzzinās prezidents.

-   Tātad sātanistu un bērnu slepkavu lieta… novilka Mežainis. Tātad jau nokristīta… Tātad Ogoļcovam jūs neko par punduriem nestāstījāt.

Jevsejevs skaļi izpūta elpu.

-  Tad nu tā, Sincov. Diezgan par tiem punduriem. Privātā sarunā tas viss izklausās interesanti un intriģējoši. Taču sanāksme pie priekšnieka, ja runa ir par masu slepkavību, tas ir…

Viņš saviebās un atspieda dūri pret galdu.

-   Es runāju par punduriem, kad tika meklēts Bruno un Koptojevs. Un mani uzlūkoja kā pilnīgu idiotu. Šo tematu es vairs netaisos cilāt.

-   Kāpēc? Mežainis spītīgi saslēja zodu. Man taču bija taisnība. Gan par Bruno, gan Amīru. Viss tā arī notika, kā es teicu. Bet Ogoļcovs ar savu Gucijevu…

-   Versijai par sātanistiem, kuri upurē bērnus, jābūt pārbaudītai, Jevsejevs viņu pārtrauca. Un punkts. Laiks dots minimāli. Darba ir daudz.

-   Bet kāds tam sakars ar mums, biedri major? ierunājās Rudins. Kāds mums var būt darbs? Vai mēs esam kādi izmeklētāji? Vai eksperti? Ejam reidos savā nodabā, tas arī viss… Tā taču ir, puiši?

Viņš uzlūkoja pārējos «tuneļniekus».

-   Tā. Paskaidroju. Jevsejevam bija piesarkušas pat uzacis, taču viņš vēl valdījās. Noziegums pastrādāts pazemē. Lielā dziļumā. «Mīnusā», kā jūs mēdzat izteikties. Tā ir jūsu teritorija, «Tuneļa» teritorija. Un jūsu atbildība. Neviens izmeklētājs, neviens eksperts pat pie labākās gribas tur nenokļūs. Un viņiem arī nav vajadzības kāpt tur lejā, ja eksistē jūsu apakšvienība…

-   Kā tad, atceros kapteinim Riženko bija liela gribēšana, Polosņikovs iestarpināja. Bet rezultātā tik tikko negadījās vēl lielāka.

«Tuneļnieki» korī palaida lielo smieklu.

Jevsejevs ar akmens (nē, drīzāk nokaitētas magmas) seju pagaidīja, kamēr viņiem smiekli pāriet. Pēc minūtes kabinetā iestājās kapa klusums, pat krēsls neiečīkstējās. Precīzi un strikti kā ierindas priekšā Jevsejevs noskaldīja:

-   Pie darba ķerties nekavējoties. Tā ir pavēle. Lietiskie pierādījumi, nozieguma vietas apskates protokols. Kartogrāfija, foto un video ieraksti. Izpētīt visus digerus, kuri pēdējos divos gados izrādījuši kaut minimālu aktivitāti. Izpētīt «zinātājus», kā arī tos, kuri beiguši digeru gaitas. Savākt papildu kaulus atkārtotas ekspertīzes veikšanai. Pastiprināta patrulēšana mums uzticētajā iecirknī. Katru rītu pulksten desmitos, sākot ar rītdienu, ziņot par rezultātiem. Pie darba!

«Tuneļnieki» visi kā viens palūkojās uz Mežaini. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, skatījās pa logu vai griestos, vairīdamies sastapties acīm ar Jevsejevu. Beigu beigās teica:

-   Un kā būs ar Krātuvi?

-   Strādāsit paralēli, ātri atsaucās Jevsejevs. Uz iekšējo rezervju rēķina. Tā strādā visi šajā ēkā, major Sincov. Ir kādi jautājumi?

Pēc desmit minūtēm dežūrdaļā pie «tuneļniekiem» notika rīta sanāksme. Mežaina uzstāšanās bija īsa.

-   Šodien ejam reidā ar pilnu kaujas aprīkojumu, nekādu izmaiņu. Otrais līmenis. Iecirkņi no otrā līdz astotajam. Posmi nokomplektēti pēc saraksta, atskaitot mani un Piļčenko. Mēs dežurējam ceturtajā līmenī. Tas ir viss.

Iežvadzējās dzelži, pa grīdu sāka švīkstēt un klaudzēt smagie apkaltie zābaki. «Tuneļnieki» atviegloti uzelpoja. Zarembo iebāza patronsomā vīstokli ar sviestmaizēm un sacīja:

-    Pareizi ir. Galu galā mēs taču neesam izmeklētāji. Jevsejevam gan ir idejas… Mēs neesam mācīti rakstīt protokolus un skraidīt ar maisiņiem pa instancēm…

Mežainis kovboja pozā, kājas uz galda pagrieza galvu uz viņa pusi.

-   Tu, kaujiniek Zarembo, esi sīks gariņš. Ja vajadzēs ņemsi mazo liela kaulu zobos un jozīsi, kur liks. Tu saprati?… Nedzirdu, ko?

-   Sapratu, Zarembo atsaucās.

-   Tas attiecas arī uz visiem pārējiem. Jums pavēlu es, nevis Jevsejevs. Patīk vai nepatīk mani tas nerausta. Izpildiet, un viss.

Viņš novāca kājas no galda, piecēlās, pastaipījās.

-   Piļčenko, paņem rezerves mugursomu, rau, no Zaržecka skapīša. Liksim tur kaulus, ka viņus jupis… Lai Šuckis knibinās, ja jau ir tik gudrs. Tuvāko pus gadu viņam bezdarbs nedraud, kas nu ir, tas ir.

Maskavas pazeme

-   Ja skaitītu stāvos, cik sanāktu?

-   Kas tad?

-   Mīnuss divsimt. Divsimt metru cik stāvu tas būtu?

-   Kā lai es to zinu, Mežainis atteica. Skatoties kādi stāvi. Ja ņem staļinlaika mājas, tad kādi sešdesmit. Bet, ja «hruščovenes», būs visi astoņdesmit.

Piļčenko apklusa. Aiz muguras palika Iegruvums un Žurku grota, elpošana nojuka. Tikai pēc vairākām minūtēm viņš atsāka runāt.

-   Maskavā nav nevienas tādas mājas… Augstu.

-   Dziļi, Mežainis izlaboja. Bez lifta, bez pakāpieniem. Kājiņām.

Līdz pašai Melnajai alai viņi nepārmija ne vārda. Šodien «mīnusā», var teikt, bija nelāgs laiks. No sienām lielā daudzumā sūcās rūsgans mitrums, itin kā kāds spiestu to no ārpuses, laižot caur betona filtru kubikmetriem mitras augsnes. Arī gaiss ir smagāks nekā parasti. Toreiz, kad viņš gāja ar Rudinu, tā nebija. Šeit, dziļi pazemē, arī mēdz būt dažāds laiks, lai cik tas dīvaini. Sniegs nesnieg un saule nespīd, bet temperatūra kaut kādās robežās mainās. Un mitrums. Ne velna nevar saprast, kāpēc tā notiek. It kā būtu izolēta sistēma… Reizēm pat atveras «vēja koridori», taču tas notiek ļoti reti. Droši vien tad, kad iegrūst lielas pazemes grotas.

Mežainis domāja par Jevsejevu, par šo idiotisko situāciju, kas patiesībā bija izveidojusies no nekā. Un viss tikai dažu papīriņu dēļ… Domāja arī par Lodi. Vairāk tomēr par Lodi. Daudzkrāsainas uguntiņas, kā tad. Pazemes villas, dejojoši pazemes iemītnieki… Elfas un nāras…

Viņš nemūžam neņems Lodi līdzi, to viņš domāja. Kaut vai tāpēc, ka viņai tas viss nav jāredz un jāzina. Viss, kas te patiesībā ir. Meitenei var rasties, kā to tagad dēvē… kultūršoks. Viņa, nabadzīte, nekad nav jutusi lipīgo melno tveici, kura izsūc tevi caur porām. Nav redzējusi, kā slīkst, kā dziļā mīnusā apraujas luktura stars, it kā tu ietu nevis caur tukšumu, bet gan caur kaut ko priekšmetisku, tādu kā izsmidzināti sodrēji. Astoņdesmit stāvu lejup, apgriezts debesskrāpis. Viņa pat nevar iedomāties, kādi izskatās reģeneratora filtri, kurus viņš maina pēc katras kāpšanas lejā. Mēslu gabals tam līdzās liksies kā higiēnas līdzeklis… Viņai tas nepatiks. Bet viņam, Mežainim, tā šķiet laime. Tā ir daļa no viņa. Tāda droši vien ir viņa dvēsele. Tumša, smirdīga. Smacīga dvēsele. Un citas viņam nav. Bet, ja tā, tad labāk viņai par to neko nezināt. Tā viņš domāja.

Tuvojoties ziemeļu atzaram, kur tika atrasti kauli, kļuva dzirdama pazīstamā klaudzināšana. Tak-tak-tak. Skaidra. Nedzīva. Mehāniska.

-   Nebaidies, Piļčenko. Tur bungo jautrais bundzinieks. Viņš laikam te iekārtojies uz palikšanu.

Piļčenko pamāja. Par bundzinieku viņš jau bija dzirdējis.

-   Izklausās pēc kompresora, viņš sacīja. Mājās zem mūsu logiem pašlaik paplašina piebraucamo ceļu… Klaudzina no rīta līdz vakaram.

-   Aha, Mežainis atsaucās.

Kuram te divsimt metru dziļumā būtu ievajadzējies paplašināt ceļu, to viņi neapsprieda.

Ziemeļu atzars. Atzīme divi trīssimt. Divi piecsimt. Piļčenko nofotografēja griezumiem rotātos pāļus, Mežainis, sazin kā izlocījies, rādīja viņam gaismu ar trim lukturiem reizē, lai būtu mazāk ēnu. Tādā pašā vīzē noknipsēja arī baso kāju nospiedumus pagājušajā reizē bildes bija sanākušas neasas. Melnais elku dievs ar pentagrammu pierē stāvēja iepriekšējā vietā, galvaskausu postaments un no kauliem slietā būdiņa, tāpat kā viņreiz, spīdēja viņiem pretī puvuma netīrajā baltumā. Mežainis saprata, ka parastam cilvēkam, cilvēkam no virszemes, šis skats liktos šausminošs. Dziļi zem zemes, mūžīgajā tumsā bāc! kauli, galvaskausi, koka lellis stāv atņirgtiem zobiem… Rau, arī Piļčenko rokā lukturis viegli dreb.

-   Darīsim tā, viņš izrīkoja. Kaulus liec apakšā, galvaskausiņus pa virsu. Katru galvaskausu ietin lupatā. Lupatas paņēmi?

-   Paņēmu, Piļčenko atbildēja.

-    Citādi no tiem putra vien paliks pāri, kamēr tiksim atpakaļ. Suckis pakārsies, bļāviens. Viņam pietrūcis apakšžokļa zobu, sasodītajam analītiķim… Mežainis pieliecās, pacēla no zemes galvaskausu, apskatīja to un pasvieda Piļčenko. Tas pārsteigumā sarāvās, tomēr noķēra. Tiesa, to uzlūkojis, tik tikko atkal nenosvieda zemē. Bērni, bļāviens! Ja tie ir bērni, tad es esmu eju ciršanas kombains!… Ķeries klāt, Piļčenko, ko stāvi? Lai gan, nē, pagaidi. Vispirms nofiksēsim, kā viss te ir.

Viņi nofotografēja elku dievu un kaulus. Piļčenko klusēdams salika mugursomā visu, kā bija teikts.

-   Nekas, tiksim galā. Izmeklētāji te savu kāju nespers, eksperti tāpat… Raugi, neesot viņu teritorija, murmināja Mežainis, kuram pie atzīmes divi piecsimt strauji bija pasliktinājusies oma. Ļoti labi. Tādā gadījumā varēsit izmeklēt līdz pastardienai. Stulbie analītiķi…

Viņš paķēra mugursomu, palīdzēja Piļčenko uzdabūt to mugurā.

-   Šiem viss esot skaidrs. Ja šī nav jūsu teritorija, no kurienes varat zināt, kā kauli tie varētu būt?…

-   Ir tāds zinātniskais princips, biedri major… Nosaukts par Okama asmeni, Piļčenko, smagi elšot, skaidroja.

-   Kas tas par principu?

-   Visvienkāršākais izskaidrojums tiek uzskatīts par vispareizāko. Lielos vilcienos… Es runāju par jūsu hipotēzi, biedri major. Par sazin kādiem tur pazemes punduriem.

Mežainis apstājās.

-   Tā. Nu? Un tālāk?

-   Manuprāt, majoram Jevsejevam ir taisnība. Lai gan es neesmu ne izmeklētājs, ne eksperts… Taču vienkārša loģika liek domāt, ka vispirms nepieciešams izpētīt visticamāko versiju. Bērnu slepkavība tas ir skaidrs. Tagad maniaku un pedofilu saviesies ka biezs. Avīzēs katru nedēļu raksta, arī teļļukā rāda. Šo līniju vajag pārbaudīt pirmām kārtām. Un tikai pēc tam pārslēgties uz kādām mistiskām būtnēm, kuras neviens nav redzējis…

Pēc mirkļa viņš pieklājīgi piebilda:

-Nu, atskaitot, protams, jūs…

Mežainis pat paklauvēja ar pirkstu pa sarunu iekārtas plātnīti, it kā tā būtu varējusi izkropļot viņa pārinieka vārdus. Tad pagriezās un klusēdams soļoja uz izeju.

-    Es saprotu, biedri major. Arī pats «mīnusā» brīnumu lietas esmu saskatījies, Piļčenko aiz muguras bubināja, vien ar grūtībām spēdams tikt viņam līdzi. Biju aizbraucis uz Pēterburgu, uz Vasilija salu… Tur ir trase, iesaukta par «Burbuli»… Tur savulaik, vēl deviņdesmitajos gados, tikuši uzieti vairāki līķi, maniaks uzdarbojies, vai. Nokāpu tur viens pats, naktī… Un redzēju. Skaidri redzēju tāpat kā jūs tagad. No sniega savelta figūra. Meitene. Tā pavirši, kā steigā… pat pirkstu nospiedumi sejā redzami. Bet, kā lai to pasaka… Proporcijas, viss, kā nākas. Meistara darbs… Tā stāvēja kolektora vidū. Tur bija plīsusi caurule, visapkārt ūdens, un tā stāv tieši ūdenī. Tikai roku vietā viņai rēgojās divi zari. Kā sniegavīram. Bet uz galvas…

-   Spainis, Mežainis izteica minējumu.

-   Nē. Mati. Tāda kā parūka uzmaukta… Arī steigā, šķībi. Es pamatīgi nobijos. Stāvu, turu sev priekšā lukturi. Jūtu aukstums velk. Un redzu, kā no viņas gabaliem krīt nost sniegs… Tas notika septembrī. No sniega nebija ne vēsts.

-   Un tālāk? Mežainis pavilka nost reģeneratora masku, nospļāvās. Vajadzēja šņāpt šai ar asmeni… Okama. Un iet tālāk. Cik tur tā darba.

-   Man kas tāds nebija pat prātā, biedri major…

Piļčenko vilkās nopakaļ, ar pūlēm turpinādams runāt. Mežainis nedaudz palēnināja soli.

-   Es pēcāk ieskatījos pulkstenī. Divdesmit minūtes biju nostāvējis kā zemē iemiets. Viņa saira gabalos. Kusa. Tad vienā brīdi sabruka ūdenī. Šļakatas pašķīda… Un viss. Es piegāju klāt, bet neko neredzēju ne parūku, ne zarus. Tur nemaz nebija dziļš. Arī straumes tikpat kā nekādas. Neko neatradu…

-    Un labi. Kāpēc tu man to visu stāsti, Piļčenko? Mežainis aizkaitināts palūkojās atpakaļ uz viņu. Nu, izjokoja tevi pēterburdzieši, salipināja kaut kādu parafīna ķēmu, iesprauda zariņus… Domā, tu vien tik gudrs esi? Domā, es tavā vietā nebūtu apjēdzis?

-    Ko tad? Piļčenko nesaprata. A-a… Nē. Neviens mani netika izjokojis. Un parafīns ūdenī nekūst… Un kā biedēklis tur būtu ievilkts? Lai iekļūtu «Burbulī», četrsimt metru jālien uz vēdera… Un lūkas ir tikai divas ieeja un izeja… Nē. Tas neko neizskaidro.

-   Kas tad izskaidro? Mežainis neizturējis uzkliedza.

-   Nekas. Tā bija halucinācija, biedri major, Piļčenko sacīja, pat nedaudz izbijies. Ļoti skaidra… «Necaurspīdīga», kā mēdz teikt narkomāni. Tipiska aina saindēšanās gadījumā ar butānu. Vēlāk man izstāstīja, ka zem Vasilija salas atrodas daudz gāzes kavernu, tās ir ļoti sīkas… Rūpnieciski neizmantojamas. Un bieži pašas no sevis atveras, it kā pārplīst. Tur tas āķis…

-   Ej dirst, Piļčenko, Mežainis viņam vienaldzīgi sacīja. Viņš jau bija piekusis dusmoties. Es tevi sapratu. Tikai es ar saviem punduriem nevienam neuzmācos. Man pie pakaļas ir viņi vai nav. Labāk lai nebūtu. Un aizveries. Pietiek par to mēli kulstīt.

Viņi klusēdami sasniedza izeju no ziemeļu atzara. «Jautrā bundzinieka» bungošana kļuva skaļāka. No Melnās alas puses vidēja blāvs zaļganpelēks blāzmojums, ko varēja saskatīt, vienīgi izslēdzot visus lukturus un kādas trīs minūtes blenžot tumsā. Taču Mežainis to redzēja arī tāpat. Lai gan nezināja, kas tas ir un kādu iespaidu tas atstāj uz cilvēka organismu.

-   Šī ir nelāga vieta, Piļčenko. Jāņem kājas pār pleciem, jātinas, kamēr pats vēl neesi…

Viņš apgaismoja pārinieku. Tas samiedza acis spilgtajā gaismā, apstājās.

-   Es nerunāju par «mīnusu», pats saproti.

Piļčenko klusēja. Viņš saprata. Mežainis novērsās un

devās tālāk.

-   Soļo, soļo, kaujiniek. Neatpaliec. Viņiem rādās halucinācijas, nevis mums. Tipisks gadījums, saproties!…

Tumsā skaidri noklikšķēja maskas aizspiednis. Mežainis nospļāvās.

-Visādi puvekļi izraisa halucinācijas.

[1] [11] *

Maskavas dzīvokli

Pastnieks ne vienmēr zvana divreiz, kā vēsta filmas nosaukums. Zvana gan trīs reizes, gan četras. Cik vajag. Tuklas, apaļīgas pastnieces plecos uzmestās jaciņās it kā tikai uz brītiņu izskrējušas no mājas. Skraida, zvana, zvana. Kāpēc gan viņas ir apaļīgas, ja tik daudz nākas skraidīt? Sejas neteiksim, ka nepievilcīgas… Nenosakāmas. Ierakstīta vēstule no bankas, telegramma ar nāves ziņu, pavēste, atkārtots paziņojums par bandroli seja neko nenodod. Vispirms parakstieties. Lūk, šeit. Visu labu. Viņai vēl astoņas adreses jāapskraida.

-   Kas tur ir, Miša?

Mihails Semjonovičs Poļikarpovs, savulaik izmanīgais «Metaloptorg» direktors, Valsts apgādes čempions preferansā, stāvēja priekšnamā un ar rūpju izteiksmi sejā pētīja pelēcīgu papīriņu. Viņš turēja to rokās tā, it kā reizē ar to būtu saņēmis belzienu pa pakausi.

-   Miša-a? atkal atskanēja no viesistabas. Kurls esi, vai?

-   A-a!… Nu jā!…Mihails Semjonovičs beidzot atsaucās, neatraudams sastingušo skatienu no lapiņas. M-m… te… Pastniece bija atnākusi!

Dzīvespriecīgi smiekli un auditorijas aplausi. Inna Sergejevna viesistabā skatījās ikvakara sarunu šovu.

-   Telegramma no Zujeviem, vai?

Mihails Semjonovičs neatbildēja. Šķiet, nemaz nesadzirdēja. Klusi kā okšķeris, šūpodamies no papēža uz pirkstgalu, viņš aizgāja pa gaiteni un apstājās pie dēla istabas durvīm. Delikāti pieklauvēja.

-   Dima. Dim. Klau, atver.

Durvis pavērās. Parādījās jauna sārta seja ar nedaudz uzspēlētu un viņam tik ļoti nepiestāvošu digergotu drūmumu acīs.

-   Netarkšķi, pagaidi, seja iebasēja telefonā, ko turēja pie auss. Nu, ko tev vajag?

-   Atnākusi pavēste… No efesbē. Tā ir tev… Mihails Semjonovičs pastiepa dēlam pelēko papīriņu. Un čukstēja: Tu vari man paskaidrot, ko tas nozīmē?

-   Kas par efes…

Dima paņēma pavēsti. Izlasīja. Roka ar telefonu nolaidās. Klausulē turpināja vārīties kāda bezrūpīga balss: «…un sēž tajā ventilācijas šahtā un ņirdz… Es šim ko lūri, tērētais? Bet šis man… Tu dzirdi, Zivs?… Aļo?…»

-   Kas jums tur ir, puiši? kur bijusi, kur ne, uzradās Inna Sergejevna tik spilgtā tērpā kā gladiolu dobe. Es tieši grasījos likt…

Viņa aprāvās, paskatījās uz Mihailu Semjonoviču, tad uz dēlu.

-   Kas tas par papīru?

Simpātiskas pastnieces gadās reti. Un savāda likumsakarība jo prestižākā un dārgākā rajonā tu dzīvo, jo tās mēdz būt vecākas, sliktāk ģērbtas un dažkārt izskatās pat savā ziņā nereāli. Itin kā valsts speciāli piespēlētu šos kadrus bagātiem maskaviešiem, lai tiem būtu kur izpaust savu pāri plūstošo dāsnumu. Piemēram, slavenajā naftas rūpnieku ciematā Možaikā pastu iznēsā tantuks senlaicīgās kokvilnas zeķēs un visiem laika apstākļiem piemērotā darba vatenī ar izdedzinātiem caurumiem.

Bet, kaut arī ar caurumiem, tomēr metās skraidīt… Par velti, jo Vampīriča nebija mājās, bet tik un tā skraida… Viens sargs zvana otram, tas meklē saimnieku, bet šefa vietā atrod viņa sievu. Bet varbūt tā ir nevis sieva, bet ekonome. Bet varbūt… Varbūt tā vispār ir televīzijas diktore.

-   Taks… Parakstiņu. Cik un sveikiņi, kas tur daudz ko skraidīt? pastniece rūca, nesaprata. Neveikli mīņājās žilbinošajā sārti zeltītajā hallē, īgņojās sevī. Pavej, sacēluši te, cits citu šitādā pilī nevar atrast…

-   Saimnieks tūlīt nāks, bez viņa nedrīkst. Uzgaidiet brītiņu, diktore vēsi noskaldīja.

Viņa soļoja uz savām strausa kājām šurpu turpu, spiezdama pie auss sudrabotu nokiju. Gaidīja, līdz atsauksies. Sagaidīja.

-   Nu? Andrej, kur ir Igors Ignatjevičs?… Uzreiz nevarējāt pateikt? Saviebās. Tad meklējiet Marku Solomonoviču, tas ir viņa kompetencē.

Aizcirta savu telefonu un nozuda. Pastniece jau gribēja nospļauties (viņai nebija ko aizcirst) un arī nozust, bet tad parādījās Marks Solomonovičs. Nezin kāpēc uzreiz bija skaidrs, ka viņš ir tieši Marks Solomonovičs.

-  Hm… Es neko neparakstīšu, strikti paziņoja Marks Solomonovičs, izpētīdams pavēsti.

-   Tā nedrīkst, tikpat strikti noteica pastniece.

-   Nav tik traki. Te jums būs piecdesmit rubļu, cienītā… Viņš atvēra maku un pasniedza naudu kopā ar pavēsti. Jūs nevienu nesastapāt mājās. Norunāts?

Viņa godīgi brīdināja:

-   Rīt tak atkal nākšu šurp. Tas noteikti jānodod. Man nav tiesību.

Marks Solomonovičs noskaitīja vēl dažas banknotes.

-   Nāciet pēc nedēļas. Tad aprunāsimies.

Uzspļāvusi pirkstiem, viņa pārskaitīja naudu. Ar šaubām balsī apvaicājās:

-   Pēc nedēļas?

Pieredzes bagātais Marks Solomonovičs salūkoja vēl vienu tikai vienu, toties ļoti skaistu banknoti. Viņš to pacēla un kādu brītiņu paturēja rokā, kā futbola tiesnesis tur dzelteno kartīti spēlētāja priekšā, kurš ir nogrēkojies. Tad pasniedza pastniecei.

-   Pēc nedēļas, viņš atkārtoja.

Aiz trejdeviņām jūrām no šiem dzīves svētkiem, Visuma pretējā punktā atrodas Izmailovas kapsēta un tai cieši piekļāvusies 3. Prjadiļnajas iela. Liktos, ka šeit jau nu noteikti pavēstes par ierašanos Lubjankā vajadzētu iznēsāt večām melnā paltrakā ar izkapti pār plecu. Bet nekā. Dzin-dzin-dzin. Bet tur pavisam jauniņš apaļvaidzis meitēns beisbola cepurītē ar draiski uzliektu nadziņu.

-   Te būs. Parakstieties, lietišķi, bez kāda «sveikiņi».

Piegādes veidlapa. Pildspalva speciālā tureklī pie beisbola cepurītes. Izrāva no aizauss, pastiepa, skatās kaut kur garām.

-   Kas tur ir? skumīgi apjautājās jauns cilvēks ar gariem nemazgātiem matiem uz pieres.

Viņš pieliecās, tuvredzīgi samiedza acis, pūlēdamies izpētīt lapiņu viņai rokā.

-   Nezinu. Vispirms parakstieties.

-   No Taivānas? Es tur internetā pasūtīju vienu…

-   Ko? Nepūderē man te smadzenes, saprati? Meitēns uzreiz pārgāja uz «tu». Paraksties vai nākšu ar milici.

-   Tad jau nu noteikti nav no Taivānas… Jaunais cilvēks pavisam saskuma un paņēma pildspalvu…

…Pastnieku ir daudz, bet izmeklētājs viens, uzvārdā Kosuhins. Ne resns, ne tievs, ne pikts, ne labsirdīgs. Vārds viņam ir Ivans Sergejevičs. Uzvalks, pletkrekls, kaklasaite. Kabinets trīs reiz četri ar pusi. Tajā patlaban notiek remonts, tāpēc griesti viz antarktiskā baltumā, bet uz sienām rēgojas netīri plankumi un tapešu atliekas. Un vēl miermīlīgi ož pēc krāsas, bet pie durvīm stāv pavisam miermīlīgi plastmasas spaiņi ar špakteli un uz tiem rakstīts kaut kas dzīvi apliecinošs, brēcošs. Tikai poļu valodā. Nekā tāda, no Kafkas. Tomēr liek aizdomāties.

-   …Tātad jūs atzīstat, ka iekļuvāt apsargājamās pazemes komunikācijās Maskavas teritorijā?

-   Nē. Tas ir… Pauze.) Vispār nē.

-    Manā rīcībā ir kopija no oficiāla brīdinājuma, kuru jums un jūsu vecākiem izsniedzis FDD majors Sincovs. Paskatieties. «Neformāla biedrība, kuras dalībnieki dēvē sevi par digergotiem… Atkārtoti pārkāpumi…»

-   Un kas par to? Pēc tam neko neesmu darījis.

-   Jūs ietilpāt digergotu biedrībā? (Pauze.) Jaunais cilvēk, nelieciet katru vārdu vilkt jums laukā ar knīpstangām… (Pauze.) Jūs mācāties prestižā mācību iestādē… MARHI. Arhitektūras institūts. Brīnišķīgi. Un droši vien vēlaties mācības turpināt… (Pauze.) Patiesībā to ir ļoti viegli pārbaudīt. Ir specializēti interneta forumi… Jūsu niks droši vien ir Zivs. Iespējams, ar kādiem cipariem, kas atbilst dzimšanas gadam vai grupas numuram institūtā. Tas ir piecpadsmit minūšu darbs. Vai gribat? Paskatīsimies tūlīt PAT. (Pauze.) Tāpat ir tāda iestāde «Mežāzis», kur jūs droši vien esat dzirdēts un pazīstams… Un kāds jau nu noteikti pastāstīs. Tikai tā jau būs cita dziesmiņa. Ne jūsējā… Ko?

-Jā. Ietilpu.

-    Skaļāk, lūdzu. Mūsu saruna tiek ierakstīta diktofonā.

-   Ietilpu!

-  Jūs pazemes komunikāciju teritorijā veicāt kādas ceremonijas, rituālas darbības?

-   Ziemas pavadīšanu.

-???

-   Joks.

-   Skaidrs. Jūs veicāt… -Nē.

(Pauze.)

-   Neko mēs tur neveicām, biedri izmeklētāji Kas par blēņām!

-   Turpretī Antons Vasiļjevičs Gordeičiks… ar iesauku Aiva, ja nemaldos… Jā. Gordeičiks liecināja, ka jūs uzņēmāt Poļinu Gerasimovu, jūsu kursa biedreni, digergotu kopā. Kā to lai saprot?

-   Tā nebija nekāda ceremonija. Pastāvējām, iedzērām vīnu. Papļāpājām. Šķīrāmies. Visa ceremonija.

-   Vai ceremonijas laikā izmantojāt cilvēka vai kādas citas būtnes asinis vai to aizstājējus?

-   Es jau teicu tā nebija ceremonija…

-   Atbildiet uz jautājumu.

-   Nē, neizmantojām.

-    Lūk, Gordeičika liecība: «Ideālā variantā tām būtu jābūt «Vērša asinīm». Tāds bulgāru vīns. Nu, lai pēc iespējas atgādinātu īstās asinis. Tāds kā simbols. Bet mēs ņēmām, kas pagadījās, lai tikai būtu sarkans. Nosaucām par «Asintiņu». Tajā reizē, šķiet, trāpījās kāds portvīns…»

-   Un kas par to?

-   Jūs piekrītat Gordeičika liecībām?

-   Jā. Bet tās taču nebija īstās…

-   Lūk, jūsu mātes, I. S. Poļikarpovas, iesnieguma kopija. Tajā teikts, ka 23. jūnija naktī jūs, pēc viņas domām, bijāt pazemes komunikācijās un atgriezāties mājās trijos no rīta. Asiņains. Šajā reizē asinis bija īstas?

Pauze.)

-Jā.

-   No kurienes tās radās?

-   Es savainojos. Nejauši. Tās bija manas asinis.

-   Atgriezīsimies pie Gerasimovas uzņemšanas digergotos. Kur tas notika?

-   Pionieru skvērā. Vienā no pagalmiem līdzās Zubova laukumam. Tur ir strūklaka un kaut kas līdzīgs pagrabam. Sūkņu telpa…

-   Nekādu īpašu notikumu nebija? -Nē.

-  Jūs tur neuzgājāt kādus neparastus priekšmetus, ieročus? Vai kaut ko citu?

(Pauze.) -Nē…

-   Tagad palūkojieties šajos fotouzņēmumos. Neko šeit nepazīstat?

-   Nē. Pirmoreiz redzu… Kaut kāds elku dievs. Pentagramma… Kas tie tādi? Galvaskausi? Kauli, vai?

-   Jā, tie ir kauli. Un galvaskausi.

-   Pirmoreiz redzu, es varu apzvērēt… (Pauze.) Paklausieties, vai jūs varat man jēdzīgi…

-   Sēdiet rāmi, jaunais cilvēk. Un klausieties uzmanīgi. «…Mans dēls, D. M. Poļikarpovs, MARHI pirmā kursa students, ir sapinies ar bandu, kura sevi dēvē par «Elles izdzimumiem». Viņi lien pazemē, kur viņiem ir kādas telpas un pazemes ejas, un pat kaut kas līdzīgs svētnīcai, kur viņi acīmredzot veic kādas upurēšanas…» Šī ir jūsu mātes Innas Sergejevnas Poļikarpovas liecība. Jautājums ko jūs upurējāt?

-    Neko neupurējām! Maz ko viņa tur varēja saskribelēt! Es… Es visu jau paskaidroju jūsu Sincovam! Cik var?!

Un tu jau skaidri zini, ka šī krāsas smaka iespiedīsies atmiņā uz ilgu laiku tāpat kā noplēsto tapešu atliekas un uzraksts poļu valodā… Nav tikai zināms, kur tu to visu atcerēsies. Mājās. Apdullis, kā izķidāts. Gaidot jaunu zvanu pie durvīm. Vai iepriekšējās aizturēšanas kamerā, mitrā pagrabā, kur remonts pēdējoreiz bijis vēl Berijas laikā… Kādā brīdī sarunas laikā, kad Ivans Sergejevičs uz mirkli novērsīsies, lai izkratītu savu pelnu trauku papīrgrozā, acīs pēkšņi iekritīs veidlapa ar draudīgo galviņu «KF Federālais drošības dienests» un adresātu stūrītī: «MARHI rektoram D. O. Svidkovskim… tādā un tādā datumā…» Un uzreiz pavīdēja kā balta zvaigznīte gaisā uzvijusies ballistiskā raķete, kuras mērķis bija sagraut tavu nākotni. Diploms ar izcilību… Bum! Stažēšanās Levinsona darbnīcās… Bum, bum! Ciešanās iegūta un izlolota (reiz, tajā pašā gaišajā nākotnē), draugu lokā apslacīta viņa paša Poļikarpova Arhitektūras studija, saīsinājumā PAS, labākā studija Maskavā… Bum, bum, bum! Beigas!!!… Un briesmīgā jezga saslēgtas rokas, ņirdzīgi ģīmji (iekriti gan, dumiķīt!), nedabiskas saites, kas savij kopā Aivu un neuzkrītošo Ivanu Sergejeviču, mammu un majoru Sincovu visus vienā ugunīgā mudžeklī, kas šausmīgā ātrumā sagriežas tev apkārt. Tas dūc un kauc, sprakšķ un karstumā kustas mati uz galvas! Laukā neizkļūt! Bet uzspēlēsim atzīšanos! Vaļsirdīgu atzīšanos aiziet!

Bļā-ā-āviens… Paldies, tu domā. Paldies, mamm. Paldies, vecais draugs Aiva. Dziļi paklanos arī jums, major Sincov, labo tēvoc Mežaini. Par profilaktisko sarunu, par cilvēcisku iejūtību… Milzīgs digera paldies!

FDD Maskavas Pārvalde

-   …Esam piegādājuši kārtējo porciju paraugu no ziemeļu atzara aklās ejas. Divdesmit sešus fragmentus un veselus kaulus. Nofotografēti nospiedumi zemē pie atzīmes divi divsimt. Pārbaudīta adrese Tautas zemessardzes ielā 13. Bijušais digeris I. M. Čapurija, iesauka Vano, norādītajā adresē neatradās. Iztaujāti kaimiņi, viņi neko nezina… Tas arī viss, ko šodien izdevās noskaidrot.

Mežainis aizvēra bloknotu un iebāza krūšu kabatiņā.

9

Līdzās stāv viņa tiešais priekšnieks majors Jevsejevs. Bet pretī aiz galda, rokas uz krūtīm sakrustojis, sēž pulkvedis Ogoļcovs, bijušais sekretariāta priekšnieks, tagad Pārvaldes priekšnieka vietnieks.

-   Tātad jūs strādājat ar pilnu atdevi, rokas nenolaizdami?! Balsī saklausāmi draudi.

Klusē Jevsejevs, un arī Mežainis klusē. Ogoļcovs paņem un atver mapi ar uzrakstu «Pilnīgi slepeni», izņem no tās papīra lapu, aprakstītu nelīdzenā rokrakstā, un uzsvērti nozīmīgi lasa:

-   …Mans dēls, D. M. Poļikarpovs, MARHI pirmā kursa students, ir sapinies ar bandu, kura sevi dēvē par «Elles izdzimumiem»… Padotajiem tiek veltīts daudznozīmīgs skatiens. Viņš kopā ar draugiem, tādiem pašiem jauniem cilvēkiem, kāpj pazemē, kur ir speciāli ierīkotas telpas un pazemes ejas, un pat kaut kas līdzīgs svētnīcai, kur sektanti acīmredzot veic kādas upurēšanas…

Pulkvedis ieliek lapu atpakaļ mapē.

-  Lūk, ko jums jau sen atpakaļ tika paziņojusi lieciniece Poļikarpova! Lūk, kad vajadzēja strādāt! Bet jūs pārbaudījāt un atrakstījāties: «nav apstiprinājies»! Un kā vēl ir apstiprinājies maisiem bērnu kaulu stiepjat šurp! Vai zināt, kā to sauc? Paviršība darbā! Vai zināt, kas par to pienākas? Kara tiesa, lūk, kas!

-   Piedodiet, biedri pulkvedi, bet bērnu masveida pazušanā Maskavā nav novērota, piesardzīgi iebilda Jevsejevs. Ir bijuši tikai atsevišķi gadījumi…

-   Izmeklēšana noskaidros! Ogoļcovs atmeta ar roku. Bet kāpēc jūs mīņājaties uz vietas? Pagājušas piecas dienas, vesela darba nedēļa. Virszemē nogādāta kaudze kaulu un desmitiem fotouzņēmumu. Un tas ir viss jūsu darbs? Visi pūliņi?

Jevsejevs noklepojās.

-   Datu vākšana saistīta ar objektīva rakstura grūtībām, biedri pulkvedi, viņš sacīja. Dziļums, laiks, fiziskā slodze.

-   Un adreses? Tās arī atrodas dziļumā? Ogoļcovs pavīpsnāja. Pārbaudītas trīs adreses, no kurām nevienā liecinieki nav atrasti…

Mežainis tikko manāmi paraustīja plecus.

-   Biedri pulkvedi, digeri tas ir īpašs cilvēku tips, Jevsejevs teica, kodīdams apakšlūpu. Ģimenes nedibina, ved pa pusei legālu dzīvi. Tāpēc arī ir nenokārtota sadzīve un paradums bieži mainīt apstākļus, migrēt. Tāpēc nav brīnums, ka Sincovs…

-   Netēlojiet advokātu, major! Priekšnieka vietnieks viņu atvairīja. Ne jau no Sincova es prasīšu atbildību, bet nojums! Tā ka nevajag!

«Tiešām,» Mežainis nodomāja. «Kur tu lien? Sēdi un nejaucies iekšā, biedri major. Ja jau no paša sākuma nebūtu bāzies virsū, nekas arī nebūtu bijis…»

-   Runājot par to, ka digeri nedibina ģimenes… Varbūt tā arī ir. Toties ģimenēs sarodas digeri! Kā blaktis, kā, piedodiet, visādi kaitīgi parazīti! Parastās labvēlīgās ģimenēs! Tētis un mamma kārtīgi cilvēki, bet dēliņš digeris un sātanists! Tā, lūk! Ogoļcovs ir īsti iejuties, zibeņi no uzacu apakšas šķiltin šķiļas! Un nekāda paraduma migrēt viņiem nav! Mājas bērniņi! Teicamnieki!

Māja alus dzertuve institūts! Bet naktis rīko sabatus apsargājamās teritorijās! «Elles izdzimumi»! Varbūt viņi ir tie, kuri upurē bērnus?!

Mežainis pamīņājās no vienas kājas uz otru. Vai tiešām pulkvedis domā, ka tie sīkie stulbeņi…

-   Tā, major! Ogoļcovs uzsita ar delnu pa galdu, uzmeta iznīcinošu skatienu Mežainim un atkal pavērsās pret Jevsejevu.

-   No rītdienas Sincovs un viņa «Tunelis» veic savus tiešos pienākumus. Jūs neko nepalīdzat, bet, par laimi, nekāda palīdzība arī vairs nav vajadzīga. Es atdevu lietu Kosuhinam, viņš aktīvi strādā, ir jau atzīšanās liecības. Pie tā arī paliksim. Un ieviesiet, lūdzu, kārtību tajā savā… īpašs cilvēku tips, vai redzējies! Brīvi!

Mežainis un Jevsejevs izgāja no kabineta.

-   Kas notiek? Mežainis jautāja, kolīdz durvis aiz viņiem bija aizvērušās.

-    Ogoļcovs pārskatīja dokumentus, kas attiecas uz Poļikarpovu un viņa paziņām, Jevsejevs paskaidroja. Mātes iesniegumu, tavas apgaitas rezultātus. Adreses, uzvārdus. Nodeva izmeklēšanai, instruēja, Kosuhins ierosināja krimināllietu. Jau divas dienas notiek izmeklēšana. Tavi sīkaļas pamazām sākuši runāt, cik noprotu…

Jevsejevs viņu uzlūkoja.

-   Kurš ir sācis runāt? Mežainim balss neviļus aizsmaka.

-  Nezinu. Ogoļcovs staigā apmierināts. Uzskata, ka sātanistu banda faktiski ir atklāta. Skandāls izvēršas par triumfu. Ienāc pie manis, parādīšu tev kaut ko…

Savā kabinetā Jevsejevs izvilka galda atvilktni, sadabūja «Maskavas komjaunieša» numuru, pameta Mežainim.

-   Te būs, palasi…

Mežainis paņēma avīzi, pārskrēja acīm.

«Atklāts sātanistu templis Maskavas kanalizācijā… Vairāk nekā pusotra simta septiņu līdz trīspadsmit gadu vecu bērnu līķu… Jaunieši no labi situētām ģimenēm dēvējušies par digergotiem, savienojot gotu tumsonīgo ideoloģiju ar ceļojumu romantiku pa Maskavas ūdensvada un Metropolitēna pazemes (lasi aizkapa) pasauli. Bērnus ievilināja, it kā lai iesvētītu par noslēpumaina klana biedriem… Vienā no dziļākajām alām atrodas ziedoklis, kur bērniem piedāvāja iedzert sarkano vīnu… pēc tam viņus nogalināja ar noasināta mieta vai parasta cirvja sitienu, bet līķus sadedzināja… Patlaban aizturēti divi bandas locekļi, tiek meklēti pārējie…»

-  Viņš tur aizdomās Zivi?… Poļikarpovu? Ar visu viņa, bļāviens, dullo māmiņu?! Mežainis nosvieda avīzi zemē.

-   Kurš vēl ir aizturēts? Vai Gerasimova tur figurē? Poļina Gerasimova?

-   Kas tā par Gerasimovu? Jevsejevs pacēla galvu. Mežainis pagriezās un, smagajiem zābakiem klaudzot,

devās uz durvīm. Apstājās.

-   Tie taču ir murgi! Slima suņa murgi!

Viņš pagriezās, palūkojās Jevsejevā apaļām acīm. Rets gadījums Mežainis ar apaļām acīm.

-   Protams, ka murgi, Jevsejevs viegli piekrita. Lieta izgāzīsies. Tur viss ir baltiem diegiem šūts… Tā jau ir sašķobījusies. Viņi nav nekādi sātanisti, parasti nejēgas. Lai gan tur uzpeldējuši kaut kādi kaujas naži, apgriežņi… Taču tas ir gluži kas cits. Es centos Ogoļcovam to paskaidrot. Bet viņš tikai aizsvilās dusmās. Nu ko, viņam pašam sliktāk.

-   Viņam?… Ko tu runā, vecīt?… Viņam, Ogoļcovam? Pie velna Ogoļcovu! Bet man? Vai man nav sliktāk? Un

viņai?!

»

-   Nomierinies. Jevsejevs saviebās. Par ko tu vispār runā?

-   Iedod man papīru!! Rakstāmo!! Mežainis iebļāvās.

-   Pie joda! Aiziešu no šejienes pie visiem velniem! Piegriezies! Ziņojumi, bļāviens! Protokoli, bļāviens! Vari pats tos skricelēt, cik uziet! Ja jau tev tā patīk!!

Lodes balss skanēja tik mierīgi, it kā viņa diktētu pelmeņu recepti.

-   Viņi sakāvās tieši lekcijā, auditorijā. Zivs sadauzīja viņam visu seju, pārsita galvu… Smadzeņu satricinājums, lika šuves. Aiva nokrita, bet Zivs turpināja viņu spārdīt… Aizspēra līdz pašai katedrai. Neviens nespēja aizkavēt. Pasniedzēju pagrūda, tā arī pret kaut ko atsitās… Izsauca miliciju. Nu tā. Zivi izslēgs, tas ir skaidrs kā diena. Bet tas ir sīkums salīdzinājumā ar… Aiva atrodas slimnīcā. Vampīričs vispār nezin kur. Droši vien slēpjas savos laukos. Es arī aizgāju no mājām… Tu dzirdi?

-  Jā, esmu šeit, Mežainis sacīja klausulē. Man ar to nav nekāda sakara, mazais. Tici man.

-  Tev ir gan, ir sakars, klausule atkārtoja. Es zinu. Tāds darbs, es saprotu.

-   Arī darbam nav sakara. Es burtiski tikko to uzzināju…

-   Izbeidz, Mežaini. Viņa, šķiet, iesmējās. Pareizi, tu esi Mežainis. Tas vairāk piestāv. Bet es tikai Ļoša, Ļoša, ta-tara… ar pūlēm, ikreiz mēle mežģījās. Aizvien gribējās nosaukt tevi par Mežaini.

-  Sauc, kā gribi, viņš atļāva. Mazais, mums jāsatiekas. Ļoti vajag ar tevi aprunāties. Paskaidrot. Un vienkārši… Esmu noilgojies…

Viņa ilgi klusēja.

-   Tu taču atceries, ko es tev šautuvē stāstīju? Beidzot klausulē ieskanējās balss. Par to nosvīdušo veci. Ar matu gredzentiņu uz pieres. Par nodevību.

-   Es visu atceros. Paklausies…

-   Es domāju mums nevajag satikties, Mežaini. Esmu pat pārliecināta. Arī meklēt mani nevajag. Es līdz pēdējam turēju šo karti telefonā, jo zināju, ka tu piezvanīsi. Pēc tam es to vienkārši izmetīšu. Paklau… Tikai nepārtrauc. Tu to visu tiešām speciāli sarīkoji, lai, kā to saka…

iefiltretos bandā? Vadāji mani visur kur, gulēji ar mani? Ja?

Mežainim atkārās žoklis. Un balts sagriezās gar acīm.

-   Tu esi jukusi, vai? Kas par iefiltrēšanos? Kur? Kāpēc? Kas jūs par bandu?!… Paklausies pati, ko tu gvelz!

Klusums.

-   Vai es tev uzbāzos, ko? Mežainis kliedza. Iefiltrējos! Iefiltrējos!… Kā tad es iefiltrējos? Tu taču pati izskrēji uz trepēm! Pati gribēji!

-   Gribēju… Es kļūdījos, Mežaini.

-   Tad kāda…

Viņa raudāja. Balsī.

-   Un pēc tam vēlreiz kļūdījos!… Kad tu mainīji mērķus… Es varēju tevi nošaut!… Kā to ar gredzentiņu. Tu biji atstājis savu pistoli… Tu taču neciet instrukcijas! Ak, es muļķe! Vajadzēja izmantot izdevību!

-   Pareizi. Muļķe, Mežainis sacīja. Tajā nebija patronu. Tu taču izšāvi visu aptveri.

Tū-tū-tū-tū. Saruna bija beigusies.

* * *

Tū-tū-tū-tū. Abonents nav sasniedzams.

* * *

-   Tas ir pat oriģināli! Lidija Staņislavovna sveiciena vietā paziņoja.

Taču parāvās sānis, dzīvoklī ielaida. Aizvēra aiz viņa durvis, nostājās pretī, palūkojās ar neviltotu ziņkāri: ak tāds jūs esat, kungs!… Zobos viņai kūpēja cigarete brūnā iemutī.

-   Jūs mani, protams, atceraties, Mežainis sacīja.

Mājiens ar galvu: pazīstu.

-   Es zinu, ka Lodes, tas ir, Poļinas, nav mājās… Visumā tas ir pareizi.

Mājiens: un kā vēl!

-   Ir noticis pārpratums. Tas viss drīz beigsies.

Lidija Staņislavovna izņēma iemuti, pajautāja:

-Kad?

-   Nezinu.

Iemutis atgriezās vietā.

-   Es un jūs mēs esam pieauguši cilvēki, Lidija Staņislavovna. Es mēģināju, bet man nekas neizdevās. Lūkojiet jūs viņai paskaidrot…

Pieklājīga uzmanība.

-   Ka man ar to nav sakara, tas arī viss.

-   Tāds darbs, Lidija Staņislavovna pateica priekšā.

-Viņa jums tagad ir zvanījusi? Kur viņa atrodas?

Pilnīga neziņa.

-   Velti tā darāt.

Viņa ir tikpat pilnīga un neievērojama, cik iepriekš, pilnīgs pretstats (kalambūrs!) savai meitai. Un viņas čībiņas, šķiet, izskatās vēl vairāk nonēsātas. Tomēr tagad Mežainis pamanīja viņā kaut ko dziļi, dziļi apslēptu. Kādreizējais skuķēns ar stariņiem acīs, ar mierīgu pārliecību, kas viņā mājoja jau kopš kādas piektās klases, ka viss būs tā, kā viņa ir iecerējusi. Beigu beigās viss iznāca gluži pretēji, taču sen zaudētā un apglabātā pārliecība, pārvērtusies muļķīgā mītā, vēl aizvien mīt kaut kur dziļi iekšā, kavernās un tukšumos… kā viņa nelaimīgie punduri.

-   Tomēr paskaidrojiet viņai, lūdzu, Mežainis vēlreiz palūdza.

Lidija Staņislavovna ar plūstošu kustību atsvabinājās no iemuta, izpūta dūmus sānis.

Gurdi, bet it kā draudzīgi:

-   Jūs stāstāt pasakas, jauno cilvēk… piedodiet. Viss ir vienkāršāk par vienkāršu. Ja jums meitēns ir tik dārgs nospļauj ieties par to savu darbu. Ejiet projām no turienes. Viņa jums ticēs. Un arī es noticēšu. Turklāt, kā nojaušu, jums jau tā tas ir pie kājas. Es domāju darbs.

-   Kamēr esmu iekšlietu sistēmā, es spēšu viņai reāli palīdzēt šajā situācijā. Citādi…

Visu saprotošs smaids.

-   Jūs man neticat.

Pieklājīgi:

-   Tas nekas, jauno cilvēk…

-   Nemaz jau neesmu vairs tik jauns, Mežainis noteica.

-   Poļinai viss būs labi. Neraizējieties. Ļoti mērķtiecīga meitene. Viņa vēl nesaprot, kas ir 375. raudze vai 586. Kad ir 999. Vai saprotat? Reiz viņa atradīs to, kas viņai vajadzīgs. Citādi nemaz nevar būt. Jūs taču iemācījāt

vinu atšķirt, kas kurš ir… tā sakot.

> t 7

999., Mežainis nodomāja. Viņš paskatījās uz Lidiju Staņislavovnu. Un vēl atcerējās Krīgeru. Un Zivi.

-   Es gan par to šaubos, viņš noteica.

-   Šaubieties. Galvenais neapvainojieties, viņa sacīja, šajā reizē neliekuļoti, pat draudzīgi. Un atvēra viņa priekšā durvis. Jūs tomēr esat ellišķīgs, kā tagad mēdz teikt, personāžs… Ellišķīgs. Piedodiet. Jūs man laikam pat patīkat… Visu labu.

Mežainis izgāja un sacīja:

-   Jūs man arī. Taču tīri kā sievasmāte.

Viņa iesmējās un aizcirta durvis.

Septītā nodaļa pazemes bunkura sargs

Maskavas pazeme

«Metro-2» viņi tomēr uzgāja ceturtajā reizē. Turklāt gluži ikdienišķā kārtā nokāpa parastā metro stacijā Kropotkina ielā, gāja pa tuneli pretī zaļajām gaismas signālu ugunīm, nogriezās pa kreisi sliežu atzarojumā tā sauktajā apgriešanās strupceļā. Pēc divdesmit metriem sliedes aprāvās pie milzīgiem metru bieziem betona vārtiem, kreisajā pusē ir kamera, kur iebrauc plātne, grīdā iemontēti speciāli skrituļi. Pretējā sienā šaurās atverēs pazūd melni spēka kabeļi.

Pēdējos piecus metrus telpu starp sliedēm sedz armatūras tīkls, kontaktsliedes nav, toties ir taisnstūra lūka, aizslēgta ar jaunu piekaramo atslēgu. Piļčenko ar hidroknaiblēm viegli pārknieba stīpiņu, un grupa kāpa lejā pa 50 pakāpienu kāpnēm. Te atradās nestrādājoša pievadu pults un melns telefons bez diska un signāla. Priekšā hermētiski vārti, kas nebija aizslēgti! Hermetizācijas motoram ir četršķautņu dzintele atvēršanai ar roku, turpat līdzās gulēja sarūsējis, saliekts rokturis.

-   Seredov, pamēģini pagriezt! Mežainis bez sevišķas pārliecības dod komandu. Kaujinieks mēģina. Vārti atveras!

-   Uz priekšu! Mežainis nokomandē un pirmais ieslīd pa vārtiem. Viņš ievēro, ka uz sienu tubingiem ir skaitlis 1952.

Aiz vārtiem ir tādas pašas kāpnes, un, uzkāpusi pa tām, grupa atrodas aiz betona vārtiem, piecu metru tunelī ar vienvirziena sliedēm. Kontaktsliedes nav. Toties līdzās peronam, it kā gaidītu augsta ranga pasažierus, stāv divu vagonu dīzeļvilciens.

-   Lūk, tas arī ir «Metro-2», Piļčenko lepni paziņo, it kā pats to būtu būvējis.

Spīdinādami ar lukturiem, viņi iet pa tuneli. Sienas apšūtas ar atstarojošu tērauda tubingu. Ir jūtama izteikta virzība uz leju. Sānu iedobes ved uz ventilācijas šahtām no dažām manāmi uzvēdī svaigs gaiss. Sliedes zem kājām iegremdētas betona plāksnēs un netraucē iet.

-   Te arī ar mašīnām var braukt, izbrīnīti konstatē Seredovs.

-    Bet iet vispār ir tīrā bauda, piemetina Zarembo. Var piecus kilometrus stundā nosoļot!

Taču necik tālu viņi netika aptuveni pēc kilometra atdūrās pret plakātu: «Ceļa nav, aizgruvums. Ieeja darba zonā pa labo pusi!»

Labajā pusē sienā bija izcirsts liels caurums, kurš izveda «mežonīgā» koridorā.

Mežainis instinktīvi juta, ka viņi ir tuvu mērķim. Un tiešām!

-   Rekur «Būhenvalde»! Mežainis sacīja, rādīdams uz priekšu, kur luktura gaismā bija saskatāma apmale, kas iezīmēja nolaišanās vietu uz zemāko līmeni.

-   Sagatavot troses, sadalīties pa pāriem, drošināt vienam otru!

Nolaišanās bija grūta šahta bija plata. Kādi astoņi līdz desmit metri diametrā, sarūsējušās skavas čīkstēja un ļodzījās, bet aiz muguras nebija ierastās sienas, pret kuru vajadzības gadījumā varēja atspiesties, ieplesties, uzkavēties… Iznāk, ka lejā bija bezdibenis un visapkārt tāpat… Tagad viņi gāja ar drošinājumu, bet Mežainis atcerējās, kā bija laidies lejā uz savu roku, viņam pat paduses nosvīda. Tiesa, varbūt ne aiz bailēm, bet sasprindzinājuma rokas un kājas bija kļuvušas kokainas, ik muskulltis trīsēja…

Tikai pēc stundas grupa sasniedza apakšējo atzīmi. Visi smagi elpoja, elsa, pūta un krekšķēja. Tomēr atjaunot normālu elpošanu nekādi nevarēja gāzu analizatori rādīja dzelteno līmeni, un Mežainis lika uzvilkt reģeneratorus. īpaši grūts šis ceļa posms bija Polosņikovam viņš pat neelsa, bet sēca un kāsēja tā, ka elpošanas aparāta vārstuļi pie katras izelpas bezmaz vai lēca laukā.

-   Te a-rī ir bi-ju-šas slie-des, Mežainis saraustīti runāja pa iekšējo sakaru tīklu. Bet pē-cāk tās ne-zin kāpēc ti-ku-šas de-mon-tē-tas…

-   Varbūt lai neatklātu speciālo objektu? Piļčenko izteica minējumu.

-   Varbūt, Mežainis īsi atbildēja. Izvērstākai atbildei viņam droši vien nepietika gaisa.

Pagāja garām vienam sazarojumam, otram. Mežainis labi atcerējās ceļu, kuru tika nogājis, dzenoties pakaļ Amīram. Taču absolūti neatcerējās, cik daudz laika tas bija aizņēmis. Tiesa, atpakaļ viņš tika kūlies gandrīz diennakti. Bet tad viņš gāja pa citu ceļu… Tagad pēdējais ceļa posms bija prasījis apmēram divas stundas.

Ne tikai Polosņikovs, bet arī pārējie kaujinieki, komandieri ieskaitot, bija pagalam nomocījušies un ar pūlēm vilka kājas. Galu galā tomēr viņi ieraudzīja priekšā dzeltenīgi sarkanu blāzmu tur bija bezdibenis, Elles sprauga. Daudzi «zinātāji» uzskatīja, ka tā ved taisnā ceļā uz elli.

Mežainis pirmais iegāja plašajā zālē, apstājās laukumiņā Spraugas priekšā, atvilka elpu un sacīja:

-   Te es nošāvu Amīru. Un viņš iekrita tieši tur iekšā.

Viņi stāvēja lielā dabas izveidotā zālē, kuru pāršķēla

plata draudīgas blāzmas izgaismota plaisa. Skaidri bija jūtams, ka no Elles spraugas dveš karstums un sēra smaka. Labi, ka ierīces ļāva normāli elpot.

-    Nu, un ko lai ar viņu dara? ievaicājās Zarembo. Viņš taču sen ir sadedzis.

-   Tā ari uzrakstīsim izvilkt līķi, lai veiktu identifikāciju, nebija iespējams, komandieris it kā nodiktēja. Un piebilda: Starp citu, tā ir vistīrākā patiesība. Ja komisija vēlēsies mūsu ziņojumus pārbaudīt, laipni lūgti! Pavadīsim uz šejieni kaut vai kapteini Riženko, kaut vai pulkvedi Ogoļcovu!

Kaujinieki pieklājīgi pasmējās.

-    Kas tā vispār ir par plaisu? apjautājās Polosņikovs. Viņš pamazām bija atguvies un atsācis normāli elpot. Kā tā te radusies?

-  Dabisks tektoniskais lūzums, Mežainis sacīja. Baumo, ka tas sniedzoties līdz pat izkusušai magmai. Kāds no «zinātājiem» konsultējās ar universitātes profesoriem, viņi saka blēņas, līdz magmai vēl esot tālu. Varbūt te spridzināti ģeofiziskās izpētes lādiņi un radies neizpētīts fenomens…

-   Vai uz viņu pusi kāds ir gājis? Rudins pajautāja. Viņš sarunās nepiedalījās un visu laiku pētīja lūzumu un tā pretējo krastu ar nakts redzamības aparatūru. Un, spriežot pēc toņa, kaut ko bija tur pamanījis.

-   Tavuprāt, tur ir kāds Arbats, vai? Mežainis nervozi atjautāja. Elles spraugu redzējuši tikai daži cilvēki, uz pirkstiem saskaitāmi. Un viņiem nebija ne kādas tehnikas, ne aparatūras. Kurš būtu varējis rāpties uz viņu pusi? Bet kāpēc tu pēkšņi tā interesējies?

-   Tāpat vien. Rudins pastiepa Mežainim infrasarkano binokli. Paskatieties, biedri major, tur kaut kas nesaprotams rēgojas…

Dziļuma izgarojumu radītās miglas dēļ redzamība bija slikta. Pēc divdesmit metriem zāle beidzās, toties tunelis turpinājās. No šejienes tas atgādināja duļķainu, zaļgani melnu kāda briesmoņa aci. Un šajā acī varēja saskatīt tik tikko jaušamu veidojumu, kas attāli atgādināja nekustīgu cilvēka stāvu divas kājas, divas rokas, izplestas uz sāniem, galvas vietā gaišs punkts.

-    Nu, kas tur vēl ir? nepacietīgi prašņāja Polosņikovs, kuram pēc iespējas drīzāk gribējās atstāt šo baiso vietu. Starp citu, tāpat kā visiem pārējiem.

-    Piļčenko, Rudin, sagatavot troses metēju, «kaķi», blokus, Mežainis aprauti nokomandēja. Uzrīkot pārceltuvi!

Un visi saprata, ka nebūs tik vienkārši, kā bija šķitis.

Plaisa bija kādus desmit metrus plata. Viņā pusē bija saglabājies pāris pēc izskata drošu balstu, tā ka Piļčenko ātri izdevās uzmest «kaķi», nostiept trosi, nostiprināt blokus ar ritentiņiem pārceltuve bija gatava. Divatā ar Rudinu Mežainis veiksmīgi nokļuva pretējā krastā, pasignalizēja ar lukturi «kārtībā».

Viņā pusē nekā sevišķa nebija, vienīgi migla kļuva biezāka. Labajā pusē gar sienu bija pavirši kaudzē sagāztas sarūsējušas sliedes, drezīna un mini buldozera atliekas.

-   Te gan ir neomulīgi, Rudins nočukstēja. Viņš uzmeta skatienu dzelžu kaudzei un norūca: Ogles, vai, te rakuši?

-Varbūt rakuši, Mežainis atbildēja. Bet varbūt gluži otrādi kaut ko slēpuši…

-   Kas tad tas? Zili brīnumi! Rudins nosvilpās.

Viņu priekšā stāvēja koka «sēnīte» divmetrīgs zaļ-

balti svītrots stabs ar zaļu četrstūrainu nolaidenu jumtu ar smailu galu. Pie staba karājās melns aizvēsturisks telefons bez diska, toties ar rokturi sānos, otrā pusē bija piesists pamatīgs āķis.

-  Izskatās pēc stacionārā sardzes posteņa… Mežainis nočirkstināja ataugušos rugājus. Sargs varēja te paslēpties no lietus, sazināties ar dežurējošās maiņas priekšnieku… Bet uz šī āķa ziemā pakāra kažoku…

-   Kāds te lietus? Kāda ziema?

-   Paņēmuši standarta «sēnīti» un atveduši šurp. Tikai tādu, kur tas laiks, kopš nav…

Rudins piebāza lukturi gandrīz pavisam klāt.

-   Bet krāsa ir svaiga! Un pēda kā tur pie elku dieva… Atceries?

Gaismas aplī uz pieblietētās zemes skaidri bija redzams zoles nospiedums.

-   Kā nu neatcerēšos, Mežainis sacīja, ielūkodamies ciešāk. Līdzīga… Dod, es nofotografēšu… Arī pēda pavisam svaiga…

Apžilbinoši uzplaiksnīja digitālā aparāta zibspuldze.

-  Varbūt arī sargs ir tepat tuvumā? it kā jokojot, it kā pa īstam noteica Rudins. Lai gan, spriežot pēc saspringuma balsī, viņam prāts nenesās uz jokiem.

Mežainis paslēpa fotokameru, domīgi aplaida visriņķī luktura staru. Nopūtās.

-    Paskaties labāk tur! Ka tikai tas neizrādās esam tavs sargs… viņš klusi sacīja.

-   Jā, laikam tāpēc man ir tik šķērmi, tikpat klusi noteica Rudins. Tās ir kādas lamatas…

-   Sagatavot ieroci, izklīst! Iesi te, bet es gar to sienu. Esi uzmanīgs, te kaut kas nav kārtībā…

Turēdami gatavībā savus «skorpionus», viņi aizskrēja pie pretējām sienām, un tad, kā saspiezdami spīles, virzījās uz ieeju tunelī. Zem kājām ripinājās un čirkstēja tādi kā mazi akmentiņi, kā sastinguša betona gabaliņi.

Pēkšņi Rudins apstājās un satriekts izdvesa:

-   Komandier, tur cilvēks karājas, kā krustā sists, svētā dievmāte!

Jaudīgie lukturi krustoja apžilbinoši baltos staru kūļus, apgaismojot briesmīgo atradumu.

…Dzelzs Amīrs karājās gaisā, izpletis uz sāniem tukšās kombinezona piedurknes. Precīzāk piedurknes nebija pavisam tukšas, tās karājās uz kauliem un no tām laukā rēgojās aplauzītas pirkstu falangas. Pa caurumiem kombinezonā bija redzami ribu kauli un muguras skriemeļi, bet virs apkakles karājās sānis piešķiebts galvaskauss, kas tukšiem acu caurumiem jautājoši uzlūkoja nelūgtos ciemiņus. Apakšējo žokli greznoja Koptojeva rudās bārdas atliekas. Kāju skeletam nezin kāpēc nebija, bikšu staras nedzīvi nokarājās lejup. Līķis bija virvēs piekārts pie siju augšējiem spraišļiem, caur piedurknēm izvērta līstīte. Visa šī baisā instalācija savā ziņā atgādināja putnubiedēkli dārzā. Pie kakla skriemeļiem ar stiepli bija pieāķēta koka plāksnīte, kur kāds ar ķīmisko zīmuli cītīgi bija uzvilcis: «PSRS AIZLIEGTĀ TERITORIJA».

-   Tas tik ir numurs! Kurš to varēja… Rudins nepaguva nobeigt frāzi.

-   Tra-ta-ta! Tra-ta-ta! Tuneļa melnajā rīklē ar apdullinošu sprakšķi uzplaiksnīja četrstobru elektrometināmais.

Mežainis spēcīgi pagrūda pārinieku un arī pats atlēca sānis. Garām svilpdams palidoja saniknotu svina bišu spiets.

-   Velns un elle! Izdzēst gaismu! Tinamies!

Viņi izslēdza lukturus, turēja izstieptās rokās sev priekšā kaujai gatavus «skorpionus» un, cenzdamies attālināties no tuneļa mutes, sāka kāpties atpakaļ.

-   Kas noticis?! austiņās ieskanējās Piļčenko satrauktā balss. Kas tur ir, komandier?

-   Velns viņu zina, Mežainis godīgi atbildēja. Ieročus kaujas gatavībā! Piesedziet mūs!

Taču viņiem neviens nesekoja. Atkāpušies dažus metrus, Sincovs un Rudins pagriezās un, savu grupas biedru stroķu aizsargāti, skriešus metās uz pārceltuvi. Te viņi mazliet nomierinājās.

-   Tu pirmais! Mežainis pavēlēja.

Taču Rudins vilcinājās. Viņš neveiksmīgi mēģināja sataustīt tievo tērauda pavedienu, kuram vajadzēja viņus atgriezt pazīstamā pasaulē. Tad uz mirkli iededza lukturi. Troses nebija. Pareizāk no tās bija atlicis pusmetru garš balstam piestiprināts gabals. Vai tiešām pārtrūkusi? Tas vienkārši nevarēja būt! Pazibēja pat doma par nejauši nomaldījušos lodi… Viņš novilka ar pirkstiem pa auksto, cieši savīto virsmu, sataustīja pārrāvumu… Virsma bija pilnīgi gluda. Trose bija akurāti pārkniebta!

Pārceltuvi izdevās atjaunot tikai pēc pusstundas. Rudins un pēc tam arī Mežainis pārkļuva pāri pie saviem biedriem. Viņi ātri pameta Elles spraugas laukumiņu. Viņiem visiem bija nepatīkamā sajūta, it kā no tumsas tos vērotu kādas acis.

Tā arī bija. Acis vai kādi citi jutīgi orgāni fiksēja katru «Tuneļa» kaujinieku kustību. Un pārtrauca savu darbu

tikai tad, kad svešinieki bija aizvākušies projām.

* * *

Turpinādams apgūt Bunkura sarežģīto pasauli, Bašnabašs tomēr riskēja izpētīt arī debesu iemītnieku pasauli aiz otrā slūžu durvju pāra. Noliktavas te bija citādas, piemēram, arsenāla vispār nebija kam gan augstākajai vadībai granātas un ložmetēji, viņi iztiek ar mazām pistolītēm zelta un perlamutra rokturiem…

Toties pārtikas un medikamentu noliktavas bija krietni bagātīgākas nekā parastajiem cilvēkiem un ne tikai «krietni» tās vispār nebija salīdzināmas! Tādu pārpilnību viņš nekad pat sapnī nebija redzējis, lai gan tas, ko nezini, jau sapņos nerādās.

Baloni ar spirtu stāvēja pašā attālākajā debesu iemītnieku noliktavas stūrī, tūdaļ aiz slēgtiem metāla skapjiem ar uzrakstu «Neoperatīvā reģenerācija / Stimulējošie preparāti». It kā kāds būtu cerējis, ka tur tos neuzies. Uz etiķetēm neizteiksmīgā treknā šriftā iespiests «95% medicīniskais antiseptiskais šķīdums». Vienmuļāk nevarētu izdomāt. Tas arī atgādināja kāda pūliņus, vēl naivākus par spirta paslēpšanu aiz skapjiem. Balonu bija daudz simt, divsimt, piecsimt. Varbūt vairāk. Stikla zvani ar kakliņiem, ietilpība 1,75 litri. Bašnabašs paķēra pirmo, kas patrāpījās pa rokai, un tikai tad ievēroja augšā, nākamajā plauktā, nelielas simt gramu pudelītes. Ari spirts. Nosprieda, ka mazās izskatās tā kā civilizētāk. Ari dzert parocīgi.

Pamazām viņš no jauna iedzīvojās, sakārtodams sadzīvi un darbu. Vecā atzara velvēs jautri ieskanējās jaunā dīzeļģeneratora klaboņa. Bašnabašs ar lietišķu sejas izteiksmi apgāja tam apkārt, pārbaudīja eļļu, pataustīja skavu stiprinājumus, paturēja roku uz sīki drebošā apvalka. Ģeneratoru viņš bija uzgājis kopējā instrumentu noliktavā, tur to bija divi galvenais un rezerves. Tam, lai pārvilktu milzeni uz vajadzīgo vietu, pievienotu visas skavas un vadus, uzpildītu un iedarbinātu, viņš patērēja vairāk nekā desmit stundas. Aplauza nagus, sastiepa muguru, tik tikko nesadragāja pēdu. Toties tagad viņam ir gaisma un svaigs gaiss. Un kas tad vēl vajadzīgs dzīvei? Pareizi ūdens. Un pārtika. Tādā gadījumā laipni lūgti debesu iemītnieku pārtikas noliktavā!

…Kas ir «Vistas frikasē ar šampinjoniem»? Uzzīmēta vista, bet tas jau tāpat ir saprotams, ja jau rakstīts «vistas». Viņiem būtu derējis uz etiķetes kaut ko paskaidrot par to frikasē, kas tā par padarīšanu sautēta, cepta vai kā? Ne jau visi te ir beiguši akadēmiju un barojušies ģenerālštāba ēdnīcā…

«Zosu aknu pastēte apvalkā». Kas tā par pastēti? Kas par apvalku? Atkal nav saprotams!

«Dabīgais Atlantijas omārs». Par omāriem Bašnabašs pa ausu galam bija dzirdējis tas ir kaut kas no buržuju dzīves.

«Teļa gaļas cepetis mērcē». Tas ir skaidrs, noderēs.

«Nēģi Provansas gaumē». Tas jau nu ir galīgs savārstījums.

«Baraviku krēmzupa». Tā. «Pupiņu zupa», «Kartupeļu zupa ar liellopa gaļu». Tas jau bija normāls, saprotams, cilvēcisks ēdiens!

«Zemeņu deserts», «Ananasi savā sulā», «Melleņu biezenis»… Pat «Putukrējums Vīnes gaumē»! Pat «Kijevas torte» kārbā, traks var palikt! Viņš no bērnības atcerējās stāstu, kā tante Vera no Kijevas pirms Pirmā pasaules kara bija iedevusi mammai Kijevas torti, un tās kļuva par pašām spilgtākajām gastronomiskajām atmiņām viņu ģimenes dzīvē.

Un cik tur bija parastas, vienkāršo ļautiņu ēdmaņas: sautētas gaļas, sardīņu, jūras grunduļu tomātos, iebiezinātā piena, soļankas, rasoļņiku un visādu skābētu kāpostu un sālītu sēnīšu pietiktu visai Bašmakinai ne vienai septiņgadei vien… Maize ielodēta alumīnija konteineros, šokolāde kalniem šokolādes! plakanās bundžās, kas atgādināja sudraba stieņus, smagas «pankūkas» ar monpansjē, marmelādi un riekstu halvu, kastes ar minerālūdeni, sitro, sulām un kompotiem, desmitiem… simtiem nosaukumu konjaku un vīna bieza zaļa stikla pudelēs, par kādiem Bašnabašs savu mūžu nebija dzirdējis, kur vēl nobaudījis… Kas vēl?

Pārtikas noliktava aizgāja tālu lejā, iegrimdama tumsā, gluži kā metro tunelis. Vienā reizē ne apstaigāt nevar, bez tam arī elektrības žēl. Viņš pieticīgi paņēma dažas kārbas, atgriezās savā vietā kazarmu nodalījumā. Te gaiss vēl bija smags un smirdīgs, taču ne uz ilgu laiku, drīz viss izvēdināsies. Viņš paskatījās pulkstenī bez dažām minūtēm septiņi rītā. Izkrāva no mugursomas uz skapīša konservus un spirtu. Sakārtoja iegumzīto segu uz savas gultas. Nostājās pie spoguļa, saveda kārtībā formas tērpu, savilka ciešāk nošļukušo siksnu. Stingri, prasīgi ielūkojās acīs savam atspulgam. Bašnabašs spogulī maķenīt samulsa no tāda skatiena, taču iztaisnoja plecus, izrieza krūtis, izvirzīja uz priekšu mīksto bērnišķīgo zodu ar rudiem rugājiem.

Kā jūs izskatāties, ierindniek Bašmakin? viņš bargi noprasīja savam atspulgam. Esat nolēmis audzēt bārdu? Varbūt vēl uzaudzēsit vaigu bārdu kā Puškinam?… Atlikt smiešanos!… Un tāds kaujinieks ir izslavētajā apakšvienībā «septiņi-deviņi», par kuru tautā stāsta leģendas! Tā…

tā-ā… Ja nākamreiz vēl redzēšu tu man, Bašmakin, mēnesi dežurēsi virtuvē, vārīsi Provansas nēģus un frikasus ar šampinjoniem! Visu saprati?

-   Tieši tā!

-   Nu tad… Un tagad sakārtoties un stāties sardzē!

Bašnabašs aši aizskrēja uz pārtikas noliktavu, ielēja

no cinka mucas dzeramo ūdeni, uzsildīja to uz elektriskās plītiņas, spoguļa priekšā rūpīgi noskuvās un uzslacīja vaigiem trīskārtīgo odekolonu. Tad paņēma automātu un devās uz savu posteni pie Lauzuma.

Nostāvēja, kā nākas, līdz pusdeviņiem vakarā. Pēc tam itin kā pieklātos ieturēt parastas vakariņas un… arī mazdrusciņ iedzert nebūtu grēks, ņemot vērā ārkārtas apstākļus. Bet, lai neviens, ja kas gadītos, nevarētu piekasīties, viņš vakariņoja dislokācijas vietā, parastā karavīru teltī!

* * *

…Jau līdz tam Bašnabašs tika nomēģinājis spirtu dzēris kopā ar lidotājiem, tikai tas spirts bija savādāks, dzeltenīgs, «reaktīvais», kā viņi teica. Pats ātrākais spirts pasaulē, no kura aizlido pussekundes laikā. Pareizi. Taču arī «antiseptiskais», kā izrādījās… Tālu netiksi.

Bašnabašs brītiņu sēdēja izvalbītām acīm un tvēra ar muti gaisu. Atrāva maizes iepakojumu, nolauza klaipam galu, iebrauca ar karoti sautētās gaļas bundžā. Sēdēja un gremoja, blenzdams dzīvojamā bloka ķieģeļu sienā. Pamazām ugunsgrēks iekšās pierima. Galvā jau sen peldēja, peldēja, slīdēja, griezās lēnajā valsī.

Mūzikas pietrūka, tas gan. Būs jāaiziet uz instrumentālo nodalījumu varbūt atradīsies kāds gramofons ar platēm. Kultūras programma kā nekā.

Pēc otrās Bašnabašs piecēlās, bezmērķīgi pagājās starp gultām, atdauzīdams lielus pret metāla kājām. Apsēdās. Labi. Derētu ar kādu aprunāties. Tieši viņam priekšā atradās Razumovska gulta, līdzās uz grīdas baloja vēmekļu atstātie plankumi. Kā tu, Razumovski, tur lejā jūties? Kas tur tāds ir? Melna elle, kā stāsta popi un veci ļaudis? Vai tur, kā skolā mācīja, valda dialektika un šķiru cīņa, un virsvērtības likums?… Tev, Razumovski, kā tas pieklājas īpašās apakšvienības nr. 79 paraugkaujiniekam, jāieved tur kārtība, tāpēc ka… Tā-ā-āpēc ka…

Kad viņš atkal piecēlās, lai aizietu uz ķemertiņu, ievēroja, ka kājas tā dīvaini velkas iepakaļ kā lupatu lellei, kuru bērns vazā līdzi šurpu turpu. Ķermenis viegli lidinājās gaisā, bet kājas acīm redzami netika līdzi. Bašnabašs nostiepās ejā starp gultām un ilgi netika augšā, murminādams atvainošanās vārdus, solīdams asinīm izpirkt vainu un tā tālāk.

Beidzot pieslējās kājās, noraustīja formas blūzi, pastāvēja. Izgāja no telts, paķēris līdzi automātu. Ieslēdza visus prožektorus un lukturus, no kā dīzeļģenerators smagi iedūcās, bet Vecā atzara zāle spoži izgaismojās kā Lielā teātra skatuve.

-   Robeža ir aizslēgta!! Piga jums! Bašnabašs nobļāvās un izšāva uz Lauzuma pusi.

Tur, draudīgās spraugas viņā pusē, kā melns mākonis mutuļoja atkāpusies tumsa.

-   Nāc priekšā! Mēģini!

-   Trah! Tah! Ta-ta-tah!

-   Par brīvu un varenu republiksaimi mūs pulcēja…

Klupdams krizdams viņš metās uz dislokācijas vietu,

izstūma no arsenāla katram gadījumam paņemto smago divpadsmit milimetru DŠK ložmetēju uz riteņiem, trīcošām, lēkājošām rokām šā tā ievietoja lenti, pagrieza stobru pret Lauzumu.

-    Ierindnieks Bašma-a-akins pārņēmis posteni! Dienesta pienākumu izpildei ga-a-atavs!!

…un nodārdināja kārtu. Viņš bija aizmirsis nostiprināt balstu, ložmetējs mežonīgi atlēca atpakaļ, stobrs pasitās augšup, smagās lodes ķēra zāles kupolu, notraukdamas kaļķu bārkstis un nogāzdamas mitrās zemes pikučus un akmeņu šķembas…

Iestājās klusums.

Viņš sēdēja vaļēju muti un skatījās, galvu atmetis. Kādu brīdi viņam šķita, ka kupols sašķīdīs un nogāzīsies lejā.

Nenogāzās. Bašnabašs izspļāva sazin kā mutē gadījušās zemes, padraudēja ar dūri Lauzumam. Atgriezās dislokācijas vietā, pabīdīja nostāk pieticīgās pārtikas atliekas, ielūkojās mugursomā…

Viņš sajutās kā noziedznieks, tomēr izveda savu nodomu līdz galam. Kārbas ar delikatesēm viņš izkārtoja uz skapīša glītā puslokā. Centrā novietoja konjaka pudeli. Izlasīt nosaukumu uz etiķetes viņš nespēja, taču zvaigznītes saskaitīja. Viena, divas, trīs… Piecas. Ar matemātiku Bašnabašs bija draugos. Viņš pagrieza kārbas ar etiķetēm pret sienu, lai izskatītos kā «Grāmatā par garšīgu un veselīgu pārtiku». Viņa dzimtajā Bašmakinā par šādu grāmatu neko nezināja, tur vispār neko nepazina, izņemot kartupeļus ar sīpoliem un vēl speķi pa svētkiem. Smaga dzīve bija cilvēkiem, nabadzīga. Un tas bija pavisam nesen… šķiet, vēl vakar. Kad viņš bija aizbraucis uz pilsētu? Piecdesmit trešajā. Tagad bija piecdesmit sestais. Un še tev omāri, frikasē, kaut kāds konsomē, nēģi, saproties…

Bašnabašs sāka raudāt.

Komunisms! viņš nodomāja neizmērojamas dzēruma laimes uzplūdā. Tas ir noticis! Komunisms ir uzvarējis! Ņem, cik gribi un ko gribi! Ēd, dzer, uzdzīvo! Taisnība bija Ļeņinam, taisnība bija Marksam! Urā!

Viņš ar dūri noslaucīja asaras, ielēja sev konjaku. Paķēra kārbu ar frikasē (tū-ū-līt uzzināsim, kas tas tāds ir!), pacēla nazi…

-   Atlikt, ierindniek Bašmakin!

Bašnabašs sastinga un pieliecās.

-   A-atlikt, es teicu!

Viņš nolika nazi uz skapīša, atbīdīja no sevis kārbu.

-    Kāpēc partija tevi te nostādīja, ko? Lai tu temptu konjaku un rītu delikateses?

-   Nebūt ne, Bašnabašs klusi atbildēja.

-    Kāpēc tu te esi? Ziņo pēc reglamenta, ierindniek Bašmakin, kas ir tavas eksistences jēga!

Viņš pielēca kājās, nostiepās miera stājā, ierasti noskaldīja:

-    Eksistēju, lai rūpētos par objekta drošību un tā sistēmu darbspēju! Pavēles vai ienaidnieka tieša apdraudējuma gadījumā objektu iznīcināt!

-   Viss pareizi, Bašmakin! Bet kur ir teikts, ka tu drīksti tempt ģenerāļu konjaku un rīt omārus?

-   Nebūt… Nekur! viņš izšāva.

-   Ko tad tu, ka tavu māti!!… Kareivim pienākas dzert spirtu un uzkost sautētu gaļu, nežēlot savu dzīvību un slavināt dzimteni un partiju ar trīskāršu «urā». Skaidrs?

-   Urā! Urā! Urā!

Vai nu aiz kauna, vai no izdzertā spirta, bet telts siena acu priekšā peldēja šurpu turpu, galvā skanēja kuranti, kājas ceļos ļima. Bija grūti nostāvēt.

-   Tā, lūk, Bašmakin. Malacis. Un tagad brīvi, kareivi! Apsēdies, ielej un iedzer…

-         [1] [12] *

Viņš pamodās sešos rītā no tā, ka ģeneratora rūkoņa vairs neskanēja bija beigusies degviela. Blāvā lampiņa pie griestiem pārvērtās izkropļotā burtā «M» vispirms sārtā, tad oranži pelēkā krāsā. Izdzisa. Bašnabašs pielēca kājās… un tik tikko nenomira uz līdzenas vietas. Tik slikti viņam vēl savu mūžu nebija bijis. Viņš ieslēdza lukturi, kaut kā atvilka no kurināmā noliktavas kannu, uzpildīja ģeneratoru. No dīzeļdegvielas smakas viņš izvēmās tieši uz zābakiem.

Iet un apgulties. Sarauties kamolā, nogaidīt, līdz organisms atgūs spēkus, līdz šis šausmīgais pilsoņu karš beigs mutuļot viņa iekšās.

Bet postenis? Kurš sargās objektu?

Nospļauties! viņš jau nodomāja… Nē, nedrīkst. Ja nu atgriežas mūsējie Kļimovs ar Hudakovu? Vai ierodas glābēju vienība? Vai arī atjaunojas sakari? Bet viņš te vārtīsies paģirās kā kāds morāli pagrimis tips… Un ja nu ienaidnieki?!

Bašnabašs mēģināja iedzert spirtu bija dzirdējis, ka tas līdzot. Nevarēja, lai kā arī centās. Šķebināja. Labi, paņēma pārtikas noliktavā pudeli narzāna, kāri iztukšoja to sausu. Slāpes pārgāja, bet galva sāka sāpēt vēl stiprāk.

Ko vēl lai pamēģina?

Devās uz medikamentu noliktavu. Ja esi slims ārstējies! Tikko dzīvs, viņš staigāja starp plauktiem un skapjiem, lasīja plāksnītes, kas te bija sakarinātas kā aptiekā. «Līdzekļi pret asiņošanu»… «Vispārēji spēcinošie»… «Urīnu dzenošie»… «Antiseptiskie»… Nu, nē, paldies! Antiseptisko bija diezgan!…

«Kuņģa un zarnu trakta ārstēšanai»… «Potences paaugstināšanai»… Oho, kas tad tā tāda? Potence. Kaut kas saistīts ar svīšanu? Kāpēc te kādam būtu jāsvīst?… Zāles kuņģim, sirdij un asinsvadiem, sāpju remdēšanai, organisma atjaunošanai… Atjaunojamās zāles tas bija tas, kas viņam vajadzīgs. Un sāpju remdējamās arī. Bašnabašs paņēma divus iepakojumus kaut kādu tablešu, pa ceļam dažas sakošļāja.

Nonāca līdz metāla skapjiem, kuros atradās plaukti ar spirtu, pudeles ņirdzīgi spīdināja apaļīgos stikla sānus. Radās vēlme nolaist pa tām automāta kārtu, bet bija žēl tērēt patronas.

Bašnabašs pamēģināja atvērt vienu no skapjiem un ar izbrīnu konstatēja, ka tas ir aizslēgts. Viscaur no dzelzs. Kā seifs. Un aizslēgts. Interesanti, kas tur tāds varētu būt? Viņš vēlreiz izlasīja uzrakstu, kas bija uzdrukāts uz spīdīgas kartona strēmelītes: «Neoperatīvā reģenerācija / Stimulējošie preparāti». Burti itin kā bija krievu, bet, kas rakstīts, nebija saprotams. Bašnabašs pazina tikai vienu vārdu «preparāti», tas nozīmēja to pašu ko zāles. Labi, gan kaut kā tiksim skaidrībā…

Pēkšņi viņš atklāja, ka galvas sāpes bija pārgājušas un kuņģis gandrīz pavisam nomierinājies. Pat par ēdienu varēja domāt mierīgi, bez riebuma. Kad viņš bija apēdis tabletes? Pirms minūtēm piecām, varbūt drusku agrāk. Tīrie brīnumi!… Viņš izvilka no kabatas iepakojumus, centās iegaumēt nosaukumus. Vajadzības gadījumā noderēs.

* * *

Sardzē viņš ņēma līdzi rokas pulksteni ar modinātāju un apgaismojumu uzgāja instrumentu noliktavā. Tādu pulksteni viņš nekad agrāk nebija redzējis, kāds īpašs modelis, domāts ģenerāļiem. Ar lērumu spiežamu un grozāmu podziņu. Kad sagribēja, nospieda vienu neredzamas sīkas lampiņas iedegās visapkārt, ciparnīca bija saskatāma kā uz delnas, kaut arī bija nakts laiks. Arī modinātājs ir, spēlē kaut kādu maršu. Bašnabašs sardzes laikā to uzlika ik pa divām stundām, lai būtu jautrāka stāvēšana un lai nenoslīktu laikā, vai. Te to viegli varēja izdarīt noslīkt. Ne dienas, ne nakts, ne kustības, ne skaņas… Vienīgi dīzelis tarkšķ, un viss. Tāda jušana kā mušai dzintarā.

…Tobrīd tieši nozvanīja septiņus vakarā, līdz sardzes beigām bija atlikusi pusotra stunda. Kājas no stāvēšanas jau bija notirpušas. Bašnabašs nolēma mazliet paieties šurpu turpu. Pagriezās, paspēra soli. Un pēkšņi roka tika apsvilināta. It kā kaut kas iekšā būtu uzsprādzis. Sarāvās, paskatījās no pleca laukā rēgojas koks, īss kociņš ar tādu kā zivs asaku, kā spalvu galā. Bašnabašs norāva no pleca automātu, siksna aizķēra bultu, bet tā uzreiz nesalūza, vispirms saurķēja brūci elles sāpes! un tikai tad sadalījās divās daļās…

Viņš pagriezās uz to pusi, no kuras bija atlidojusi bulta, tātad pret Lauzumu. Un tajā pašā brīdī viņam notrieca no galvas laiviņu. Nokrita, smagi elsdams, vaigu laidei piespiedis, sāka ieskatīties. Cinīši, kaudzes, zemes vaļņi tāds iespaids, ka tas viss kustas, plūst, pārvietojas. Tuvojas. Viņam šermuļi pārskrēja pār kauliem. Viņš labi atminējās to mērkaķa viepli tumsā, kad viņi ar Hudakovu bija stāvējuši sardzē. Atcerējās arī Borisenko. Zināja, ka viņi tepat kaut kur ir, ka agri vai vēlu liks sevi manīt. Taču ko tādu viņš nespēja iedomāties.

Mazi, spalvām apauguši radījumi. Kā astoņgadīgi bērni, kas ieģērbušies briesmīgos pinkainos triko un maskās. Tikai bērni droši vien klaigātu un spiegtu. Bet šie nāk virsū klusēdami, bez nevienas skaņas. Arī pēc diversantiem viņi neizskatās. Diversantiem ir ieroči, granātas, sprāgstvielas. Bet šiem te nūjas, sarūsējuši dzelzs stieņi un ķēdes. Vienam bija dīvaina galvassega, bet rokā neliels loks, kurā viņš ilgi un rūpīgi, pat svinīgi iestutē kārtējo bultu. Tad aša kustība, švīksts bulta nikni ieurbjas zemē līdzās Bašnabaša kājai.

Pirksts pats no sevis nospieda gaili.

-   Tra-ta-ta-ta!

Kāds pūlī aizlidoja atpakaļ, nokrita.

Vēl šāvieni, vēl.

Svina lodes trieca pundurus zemē kā ķegļus. Tas neskartajos izsauca apvaldītu izbrīnu, taču virzība neapstājās ne mirkli, pinkainā masa lēni vēlās pretī.

«Pretinieka pārspēks,» Bašnabašam kādā brīdī iešāvās prātā. Un tūdaļ pat viņš uz sevi sadusmojās.

-   A-a-atlikt paniku, ierindniek Bašmakin!

Pretinieka pārspēks, tad nu gan! Sazin kādi tur papuasi, nožēlojami punduri! Tikai no kurienes šie te gadījušies?!

Taču domāt par to nebija laika.

Pielēca kājās, pieskrēja pie prožektora, pavērsa to uz Lauzuma pusi, kur spožā gaisma acumirklī atstarojās baltajos redzokļu punktos. Notēmēja, nolaida garu automāta kārtu. Redzēja, kā sašūpojas un pazūd loka šāvēja galvassega. Aha, tā tev vajag, lops tāds! Satvēra ložmetēja balstu, pagrieza, ar papēdi iedzina balsta galus zemē, nogāzās līdzās…

Nesapratu…

Laukums plaisas priekšā bija tukšs. Itin kā viss pinkainais karapulks taisnā ceļā būtu stāvus iegrimis zemē. Pat neviena līķa nemanīja. Bašnabašs pavirzīja prožektoru pa labi, pa kreisi. Strauji apcirtās. Neviena paša. Acīs tecēja asinis, viņš tās notrauca ar delnas virspusi, aptaustīja pieri, galvu. Arī asinis. Droši vien otra bulta tomēr bija ieskrambājusi galvvidu. Labā piedurkne visa bija slapja, varēja kaut izgriezt, plecs dega kā ugunīs. Viņš tikai tagad pamanīja, ka bultas gals bija palicis iekšā. Viegli tam pieskārās un bezmaz iekaucās. Galva sareiba, kājas kļuva ļenganas.

Viņš nedaudz pagaidīja, tad ielika automātā jaunu disku, aizstreipuļoja līdz Lauzumam. Nezin kāpēc viņu neatstāja pārliecība, ka baisie radījumi ir kaut kur tepat līdzās. Slēpjas šajā bezdibenī, vai? Varbūt tur dzīvo?

Pieiet pie pašas malas Bašnabašs neriskēja, tikai ielaida automāta kārtu zemes melnajā atņirgtajā rīklē.

% % %

Sauja sporamīna tā paša sāpes remdējošā līdzekļa -, un, rau, viņš jau spīd kā lampiņa krāsainā abažūrā. Kaut kas no augšas pārklājās pāri Bašnabašam, notvēra kā slazdā. Sāpes pierima. Vakarā viņš kaut kā izurbināja to sasodīto bultu, izmazgāja brūci ar siltu ūdeni un spirtu, uzlika tīru apsēju. Nakti pavadīja sardzē, baidīdamies pamest posteni. Brūce joprojām asiņoja, bet pret rītu viņu sāka kratīt drudzis. Sporamīns pagaidām līdzēja, tas nozīmē, ka par roku kādu brīdi varēja aizmirst, ja nejauši to neaizskāra. Toties ar galvu notika dīvainas lietas. Viņš veselu stundu klīda pa arsenālu, meklēja kasti ar aizsprostojuma līdzekļiem atcerējās, ka tie te ir, tika tos redzējis. Reizes desmit droši vien nostaigāja garām meklētajai kastei un tikai vienpadsmitajā pamanīja. Izņēma no tās dzeloņstiepli, atritināja, novietoja gar Lauzumu uz speciāliem saliekamiem balstiem (visu paredzējuši, tas tik ir ko vērts!).

Bet tad saprata, ka ar viņu reāli iet uz galu.

Atgriezās medikamentu noliktavā, ietrieca sevī devu seruma pret stinguma krampjiem, kā viņiem kursos tika mācīts. Atrada termometru, minūti paturēja. Trīsdesmit deviņi un septiņi. Visa labā roka līdz pašai plaukstas locītavai bija sarkana un pietūkuši. Apsējs, kuru viņš pirmīt tika uzlicis, bija iegriezies miesā un piesūcies asinīm. Nācās to ar šķērēm uzmanīgi kārtu pēc kārtas pārgriezt. Galvenais, ka sāpju nejuta. Viņš pats atradās it kā zem krāsaina abažūra, bet roka un sāpes, un viss pārējais kaut kur ārpusē, tālu, tālu.

Asins saindēšanās. Par to viņš bija dzirdējis. Traka lieta. Vai kāds nezināms vīruss, kas mēdz būt tikai šiem punduriem. Varbūt inde?

Diennakti vēlāk viņš jau vairs nestaigāja, bet līda. Viņam rādījās, ka viņš pārvēršas ķēmīgā pundurī. Vēroja sevi it kā no malas. Interesanti…

Bašnabašs atjēdzās medikamentu noliktavā uz grīdas starp plauktiem ar spirtu un metāla skapi. Skapja durvis izskatījās tā, it kā kāds tajās būtu šāvis. Skapis bija vaļā. Uz grīdas mētājās šļirce un tukša ampula. Viņš paslējās augstāk, apsēdās. Bija auksti. Formas blūzes un krekliņa viņam mugurā nebija. Kailā labā roka šā tā pārsieta, taču ne pietūkuma, ne apsārtuma nemanīja. Gluži parasta roka, gluži kā jauna. Palūkojās zem apsēja un izbrīnā izsaucās brūce bija apdzijusi, nomierinājusies un pat drusku tā kā aizvilkusies. Cik ilgi viņš te bija nogulējis?

Ieskatījās savā ģenerāļu pulkstenī. Iznāk, ka nedaudz ilgāk par deviņām stundām… Viņš sameklēja formas blūzi, apģērbās. Pacēla no grīdas ampulu, izlasīja: «Inmatefams». Inmatefams, inmatefams… Kaut kas miglaini atausa viņa smadzenēs. Kā viņš pusnemaņā bija līdis šurp, nezin kāpēc cieši iegalvodams sev, ka šajās metāla kastēs slēpjas viņa vienīgais glābiņš, kā bliezis no automāta durvīs. Iznāk, ka viņš bija paķēris pirmo ampulu, kas trāpījās pa rokai, iešļircinājis… Un te bija rezultāts.

Bašnabašs jutās lieliski. Burtiski kā no jauna piedzimis. Tas atgādināja izdziedināšanu ar dzīvo ūdeni no krievu pasakām. Te tev nu bija inmatefams! Te tev nu bija «Neoperatīvā reģenerācija»!…

Viņš ielūkojās skapī. Kārbās, pudelītēs, ampulās, kartona futrāļos ampulas, tabletes, ziedes, krāsaini zirnīši, mikstūras, pat svecītes… Un visi šie brīnišķīgie medikamenti, jādomā, bija spējīgi dažu stundu laikā piecelt kājās pa pusei jau mironi! Varbūt pat līķi!… Un ja nu te ir arī leģendārais «Staļina serums», par kuru klīst runas, ka tas divtik paildzinot dzīvi?

Bašnabašs pārskatīja visas zāles, taču neko ar uzrakstu «Staļina serums» neatrada. Bet varbūt tur jābūt rakstītam kam citam? Varbūt tieši to viņš pirmīt sev tika iešļircinājis?…

Pavandījies metāla plauktos, viņš uzgāja skaistas zaļas kārbiņas ar uzrakstu «Fenomīns». Tajās atradās sīciņi, arī zaļi, apaļi zirnīši. Vitamīni. Māte allaž tika teikusi, ka vitamīni ir derīgi tie paildzina veselību. Viņš iemeta zaļo bumbiņu mutē un tūdaļ sajuta svaigumu kā no ābeļdārza vasaras rītausmā. Zirnītis ātri izkusa, atstādams mutē patīkamu skābeni saldu pēcgaršu. Galva uzreiz tā kā noskaidrojās it kā viņš būtu skatījies uz pasauli caur netīru logu, bet tad stikls tiktu nomazgāts un sausi, ar čīkstoņu noberzts, no kā aina būtu kļuvusi skaidra un daudzkrāsaina.

«Laba lieta!» Bašmakins iebāza «Fenomīnu» kabatā un turpināja brīnumskapja izpēti.

Viņa skatienu nezin kāpēc uzreiz piesaistīja sarkanās «Adaptīna» kārbiņas. Tās viņš ne tikai vienkārši apskatīja, bet pacēla pie luktura un izlasīja: «Līdzeklis organisma adaptācijai ekstrēmos apstākļos. Lietošana: pa vienai tabletei dienā.» Izbēra saujā sārtās, pa pusei caurspīdīgās tabletītes, pameta vienu zem mēles. Arī tai garša bija patīkama, un viņš paķēra iepakojumu līdzi.

Pēkšņi viņam sametās kauns. Viņš bija paņēmis to, kas viņam nepienācās. Ne jau parastajiem kareivjiem bija domāti visi šie brīnumi, par kuriem ne tikai Bašmakinā, bet arī pašā Maskavā neviens tā īsti nezina. Parasta kareivja pienākums ir nedomājot atdot savu dzīvību ar trīskāršu «urā», un beigta balle. Taču, no otras puses, kurš tad sargās Komandpunktu, ja viņš, Bašmakins, nomirs (kaut arī bez trīskāršā)? Kurš raudzīsies, lai neviens naidnieka spiegs neiekļūtu šeit, pie pēdējās mūsu sociālistiskā valstiskuma robežas? Tā, lūk. Pagaidām viņš te ir gan kareivis, gan ģenerālis, gan valdības loceklis…

Ierindniek Bašmakin, sa-a-arunas ierindā!

Nu labi nejau loceklis un nejau valdības. Tie ir civilie ļaudis, bet viņš armijas cilvēks. Bet, ja reiz no viņa daudz kas ir atkarīgs, tad arī viņam pienākas priekšrocības… Vēl jo vairāk vitamīni viņam palīdzēs pildīt svarīgu un tik ļoti sarežģītu uzdevumu!

Viņš šā tā pievēra sadragātās skapja durvis, aptina ar stiepli, paraustīja turas. Paķēra automātu un enerģiskā solī devās uz pārtikas noliktavu. Viņā nezin kāpēc bija pamodusies zvēra ēstgriba… Nē ministra! Ģenerāļa!!!

Četrdesmit otrās ierindnieka Bašmakina vientuļās modrības stundas beigās Veco atzaru satricināja otrreiz. Noliktavas izturēja, nekas nenobruka, pats Bašmakins necieta. Viņā pusē ielūza plaisas malai tuvākās sijas. Karnīze, no kuras lejā bija nolidojis Stelmaks, bija gandrīz pazudusi. Un līdz ar to pagaisa arī pēdējā, kaut arī spokainā cerība pārklāt viņā pusē.

Bašmakinu tas pārāk nesarūgtināja ja arī pārklātu pāri, kāda no tā būtu jēga? Tik un tā no tāda dziļuma paša spēkiem laukā nevarētu izkļūt. Jāturas tepat, jāturpina dienests kā pieklājas, jāiedziļinās visās tā niansēs un jāgaida palīdzība…

Pēdējā laikā viņš sajuta sev parasti neraksturīgus zinātkāres uzplūdus. Uzgāja štāba telpās iešūtus «Pravdas» gadagājumus un ņēmās lasīt no vāka līdz vākam. Agrāk tādas nepieciešamības nebija pilnīgi pietika ar to, ko komandiera vietnieks politiskajā darbā politnodarbībās darīja zināmu personālsastāvam. Bet pie galvenās pults atrada biezu dežurējošā posteņa instrukciju un arī izpētīja no^pirmā burta līdz pēdējam. Lai gan allaž bija apmierinājies ar tiešā komandiera instrukcijām un netika izgājis ārpus to robežām.

Vēl vairāk, viņš nojauta, ka kaut kur jābūt visa bunkura noliktavās esošā pārtikas, munīcijas, zāļu uzskaitījumam. Un nav obligāti pašam jāmeklē vajadzīgā lieta, pārcilājot tonnām citu mantu, ieskaties sarakstā, aizej un paņem. Un tiešām, saimniecības nodalījumā tādi saraksti atradās biezas burtnīcas, kur viss bija iegrāmatots ar noliktavas, sektora, plaukta vai kastes numuru…

Viņš ilgi studēja sarakstus un, kā par brīnumu, visu iegaumēja. Tagad viņš zināja, kas kur atrodas, kā pieredzējis noliktavas pārzinis, kurš nostrādājis noliktavā desmitiem gadu.

Bašnabašs pamodās un izdzirda balsi. Sulīga, priekšmetiska, pašapzinīga balss runāja vārdus, kas pirmajā brīdī viņam šķita bezjēdzīgi. Pēc tam briesmīgi.

-   …kā liecina fakti, Staļins lika lietā neierobežotu varu, daudzkārt pārsniedza savas pilnvaras, rīkojoties CK vārdā, nejautājot CK un pat CK Politbiroja locekļu viedokli…

Kas? No kurienes? Kā… Viņš pielēca no gultas. Palūkojās apkārt. Skatiens apstājās pie melnā radio reproduktora diska. Piegāja klāt, pieskārās ar pirkstiem papīra membrānai. Membrāna trīsēja. Gandrīz divus mēnešus klusējušais radio reproduktors darbojās. Tiesa, tas darbojās tā dīvaini balss brīžiem pēkšņi pazuda, kā ar nazi nogriezta, bet tad atkal ieskanējās.

-    …no simt trīsdesmit deviņiem Centrālās Komitejas locekļiem un locekļu kandidātiem nošauti deviņdesmit astoņi cilvēki…

Bašnabašs apsēdās. Nošauti, kā atbalss skanēja galvā. Nošauti CK locekļi… Kas to darījis? Par ko?! Acu priekšā atausa aina sniegots Sarkanais laukums, draudīgs melns karē tā centrā, SS melnie mundieri un ādas mēteļi… Un nav vairs rubīna zvaigžņu Kremļa torņos, to vietā kā zirneklis ar ķeburu taustekļiem fašistu svastika, bet no reproduktoriem plūst plātīgs svešāds maršs… Karē vidū no neaptēstiem dēļiem steigā sanaglots paaugstinājums. Tur augsti paceltu galvu stāv partijas Centrālās Komitejas locekļi un locekļu kandidāti uzvalkos, ar kaklasaitēm, bet nezin kāpēc kailām kājām. Vāciski noskan aprauta komanda, augšup paceļas šautenes, nožvadz aizslēgi. Kāds iesaucas: «Ardievu, Dzimtene! Slava Staļinam!» Melnas rokas mājiens. Šāvieni. Ķermeņi krīt uz aukstajiem skabargainajiem dēļiem…

Nošaut CK locekļus var vienīgi fašisti. Bašnabašs ne mirkli par to nešaubās. Vācu, amerikāņu, ķīniešu fašisti.

Un kur nu vēl apvainot biedru Staļinu kaut kādās ļaunprātībās… Neviens cits neiedrošināsies pacelt roku pret pašu svētāko, kas ir padomju cilvēkam.

Tātad tomēr karš? Tomēr Borisenko izrādījusies taisnība, bet Kļimovs melojis?

Bašnabašam pat elpa aizrāvās. Viņš aši saģērbās, paķēra automātu. Ļoti drīz viņi būs šeit. Melni, sarkanidzelteni, sarkani-zili, svītroti, vienalga kādi. Viņš pieņems pēdējo kauju, viņš nogalinās kaut vienu no ienaidniekiem un pēc tam uzspridzinās komandpunktu…

Pēkšņi viņam atausa gaisma ja reiz sācis darboties radio reproduktors, varbūt atjaunojusies arī sakaru līnija ar komandpunktu? Viņš paķēra klausuli no aparāta, iekliedza tajā:

-  Postenis numur seši, ierindnieks Bašmakins pie aparāta!

Ieklausījās, papūta klausulē. Mēms klusums.

-    …Staļins bija aizdomu pilns cilvēks, viņa aizdomīgums bija gluži slimīgs…Tā kā viņa rokās bija neierobežota vara, viņš pieļāva nežēlīgu patvaļu, apspieda cilvēkus morāli un fiziski. Radās tāda situācija, kurā cilvēks vairs nedrīkstēja paust savu gribu…

Bašnabašam no šiem vārdiem kļuva fiziski sāpīgi, it kā ar zābaku būtu trāpīts pašā sirdī.

…Staļina vienvaldība radīja īpaši smagas sekas Lielā Tēvijas kara gaitā. Ja paskatāmies daudzus mūsu romānus, kinofilmas un vēsturiskos «pētījumus», tad tajos pilnīgi neticami attēlots jautājums par Staļina lomu Tēvijas karā…

…briesmas, kas apdraudēja mūsu Dzimteni pirmajā kara periodā, daudzējādā ziņā bija to kaitīgo vadības metožu rezultāts, kuras Staļins izmantoja, vadot valsti un partiju…

Viņš tā arī sastinga uz vietas, sažņaudzis automātu nobālušiem pirkstiem un urbdamies ar skatienu melnajā reproduktora diskā. Līnijas otrā galā pie mikrofona sēdēja ienaidnieks. Tas centās salauzt viņa gribu, aizmiglot prātu, piespiest viņu noticēt neiespējamajam.

«Sadauzīt pie visiem velniem to bļauri,» Bašnabašs nodomāja. Taču kājas bija itin kā ieaugušas zemē. Viņš vēl īsti nezināja, kāpēc radiomezgls pēc tik ilgas klusēšanas bija sācis darboties un kā tas varēja būt iespējams. Viņš vēl nebija paguvis iztīksmināties par savu naidu pret šo sulīgo priekšniecisko balsi… un pēkšņi sadauzīt? Atkal palikt pilnīgā klusumā un izolācijā? Lai atkal dzirdētu tikai sīko ērmu čabināšanos un sēkšanu un vēl komandas, kuras viņš pats sev dod?

…Biedri! Mums reizi par visām reizēm ir jāpieliek punkts Staļina personības kultam, jāizdara attiecīgi secinājumi kā idejiski teorētiskajā, tā arī praktiskās darbības jomā. Tam nepieciešams…

Biedri? Viņi sevi dēvē par biedriem?… Bašnabašs pārstāja kaut jel ko saprast. Ja tie bija fašisti, viņiem jāuzrunā citam cits par «kungu» vai «misteru», tas katram puišelim bija skaidrs. Biedrus viņi necieš, šis vārds viņiem skan kā lamas. Kaut kas te nerīmējās. Varbūt tā bija ņirgāšanās?… Taču balsī nebija saklausāma nekāda ņirgāšanās, vispār nekādas emocijas. Protams, ienaidnieks varēja nodevīgi piesavināties mūsu lepno vārdu kā tika piesavinājies mūsu radiostacijas, mūsu pilsētas, rūpnīcas, fabrikas, traktorus, mašīnas, lidmašīnas visu, visu…

Bašnabašs pēkšņi iztēlojās, kā viņa vecās pusotrtonnīgās «GAZ-AA» kabīnē, ar kuru viņš savulaik bija vadājis kolhoza labību, sēž zobgalīgi friči naģenēm galvā un zviegdami cits citu uzrunā: «Tofarišč! Tof-f-fariščL.»

Viņš palaida garām mirkli, kad balss pazuda un tās vietā ieskanējās mundri klavieru akordi. Pazīstama melodija. «Rīta rosmei, rīta rosmei stājieties!» Bašnabašs papurināja galvu, aizmiedza acis. Un atkal atvēra.

-   …Sāksim kā parasti, ar iesildīšanos. Kājas plecu platumā, rokas paceltas augšā. Plaukstas locītavu apļveida kustības… Sākam!

Tā, tā. Rokas augšā to viņi ir labi izdomājuši, īsti vietā. Bašnabašs nekad no rīta nebija vingrojis radiouztvērēja vadībā, taču viņam šķita, ka tāda vingrojuma agrāk nebija «rokas augšā…». Bet varbūt bija, kas viņu zina.

Viņš izskrēja no dzīvojamā bloka, ieslēdza prožektorus, palūkojās apkārt, ieklausījās. Pagaidām viss bija klusu. Aizjoza uz arsenālu, atstiepa kastes ar patronu lentēm ložmetējam, nolika tam līdzās. Ko vēl?

Jā, pats galvenais. Tā sauktā «elespē-viens», likvidācijas sistēmas pults, atradās galvenajā komandpunktā. Bašnabašs izgāja cauri augstākās virspavēlniecības bloka tepiķiem klātajiem gaiteņiem, atvēra smagās hermētiskās durvis. GKP telpā Bašnabašs nedaudz samulsa. Te viss bija lietišķi un nozīmīgi, pat svinīgi tērauds, misiņš, pulēts koks, vadoņu portreti pie sienām… Markss, Engelss, Ļeņins, Staļins. Vienkāršā melnbaltā toņu gammā ieturētais ģeneralisimusa portrets karājās tieši virs «elespē» un raudzījās uz Bašnabašu vērīgā un satraucošā uzmanībā. Kāpēc, kareivi, nodur acis? Tu taču izlasīji instrukciju? Dzīvi palikušajam kareivim jāieslēdz pašiznīcināšanās sistēma! Kas tur neskaidrs? Vai arī tu svārsties? Nejūti sevī pietiekami daudz spēku, lai izpildītu pavēli?

-   Nebūt ne, Bašnabašs atbildēja un norija siekalas. Tas ir, jūtu. Pietiekami daudz.

-   Varbūt tu šaubies? Domā par ļaunprātīgu pilnvaru izmantošanu?… Par pārmērībām? Par personības kultu?

Bašnabašs vēlreiz norija siekalas. Vārdi ar grūtībām nāca pār lūpām:

-   Nešaubos, biedri augstāko virspavēlniek… Nebūt ne. Tikai… Atceros instrukcijas punktus. Man ir liela un kvēla vēlēšanās izdarīt visu pareizi un neapkaunot…

-   Brīdī, kad Padomju valsts un vispasaules revolūcijas liktenis atrodas tavās rokās, ierindniek Bašmakin, atcerēties ir par vēlu! Vajag rīkoties!

-   Tieši tā! Bašnabašs atsaucās.

Viņš norāva pašlikvidācijas sistēmas pultij pārvalku, ātri atrada gaidīšanas režīma slēdžus un pagrieza tos darba stāvoklī. Acis nepacēlis, gaidīja, kad iedegsies gaismas tablo, kas apstiprinās sistēmas elektrisko ķēžu esamību lietošanas kārtībā. Sagaidīja. Tagad pietika sasist aizplombēto stikla kupolu virs galvenā slēdža un to ieslēgt tad pēc noteiktā laika Vecais atzars un kopā ar to visas noliktavas, komandpunkts un arī pats Bašnabašs pārvērtīsies… Viņš nezināja, par ko tas viss pārvērtīsies. Droši vien tas būs kā vulkāna izvirdums. Vai kā zemestrīce. Tukšums, ko piepilda uguns.

Bašnabašs asi kā parādes laukumā pagriezās apkārt un izgāja no komandpunkta. Starp citu, šeit arī bija radiouztvērēji, taču tie tāpat kā līdz šim nedarbojās.

Kad viņš atgriezās dzīvojamajā telpā, klavieres bungoja bravūrīgu maršu, kuram kāds skaļi skaitīja līdzi: viens-divi, viens-divi, neatpaliekamL. Pēc tam Bašnabašam vēlreiz novēlēja labu rītu un ieteica pāriet pie ūdens

procedūrām. Ar laburītu, biedri!

[1] [13] *

Ja neskaita ziņas un informatīvos speciālizlaidumus, pārraides bija palikušas iepriekšējās. «Labrīt», «Pionieru sauksme», «Pusdienas pārtraukumā», «Ievērojamo kapteiņu klubs»… Un tie paši dziedātāji dziedāja tās pašas dziesmas «Maijpuķītes», «Piemaskavas vakari», «Zilais lakatiņš»… Veļikanova, Suļženko, Utjosovs, Berness, Trošins… It kā nekas nebūtu noticis. Tiesa, bija parādījusies kāda jauna māksliniece ar aizdomīgu uzvārdu… tā kā Pjeha, kā Pjeka, Bašnabašs tā arī īsti netika gudrs. Un

dziesmu dziedāja svešā mēlē, ne vārda nevarēja saprast, un arī balss nebija mūsējā tāda zviedzīga, nekautrīga. Bašnabašam viņa uzreiz neiepatikās.

Bet ziņās nosodīja Staļinu. Nesauca viņu par tautu tēvu kā agrāk, bet par ienaidnieku. Tautas ienaidnieku. Bašnabašs nekur nevarēja rast mieru, cik briesmīgi un nedabiski tas izklausījās. Taču pamazām viņam kļuva skaidrs, kā viss bija noticis. Nekādas atombumbas, izrādās, nebija nomestas, un tanki pa Maskavu nebraukāja. To bija ieņēmuši pamazām, no iekšienes. Sazvērnieki trockisti un imperiālisma aģenti klusām tika sarīkojuši apvērsumu, sagrābuši varu valstī. Pirmais sekretārs Hruščovs bija kļuvis par paklausīgu marioneti viņu rokās… Bet varbūt viņš ir pats galvenais sazvērnieks un aģents. Viņš nodēvēja partijas XX kongresu par atmaskojošu, iemina Staļina vārdu dubļos, pavēlēja iznest viņa mirstīgās atliekas no mauzoleja, atbrīvoja no amatiem visus viņa bijušos sabiedrotos un izlaida no nometnēm visus viņa kādreizējos ienaidniekus… Velns un elle, šitādu nelietību! Te nu tā bija Lielā nodevība, kas slepeni tika ieperinājusies pašā dzimtenes sirdī!

Bašnabašs pat klusībā nožēloja, ka nav īsta kara, nav sprādzienu un šāvienu. Tad viņš skaidri būtu zinājis, kas darāms, ja pie viņa Vecajā atzarā ierastos ciemiņi. Bet tā… Uzradīsies kāds trockists virsnieka formas tērpā (mūsu pašu, padomju, nevis kādā tur frencī) un nokomandēs:

Ierindniek Bašnabaš, nodot posteni! Jūs tiekat apcietināts kā personības kulta atbalstītājs!

Un kas viņam būtu jādara? Jāpadodas? Vai tomēr jālaižas uz «elespē», jāieslēdz pašlikvidācijas slēdzis?…

To viņš nezināja. Taču sliecās domāt, ka tomēr būtu jāieslēdz.

Kā par spīti, tieši tajās dienās aktivizējās kropļi punduri. Viņiem kaut kas bija uznācis. Visticamāk, bads. Viņi vairākas reizes mēģināja ieņemt noliktavas, un ikreiz Bašnabašs bija gatavībā, piespiežot ienaidnieku atkāpties, ciešot pamatīgus zaudējumus. Kropļi brīnišķīgā kārtā nekad neatstāja kaujas laukā ievainotos un nogalinātos, aizvien stiepa tos sev līdzi, palaikam samaksājot par to ar jaunām dzīvībām. Tāda gatavība uzupurēties kritušo biedru dēļ, kaut arī gluži bezjēdzīga, neviļus izraisīja Bašnabaša cieņu. Viņš tikai vēlāk, krietni vēlāk, uzzināja, kas tam bija par iemeslu, punduri viņus ēda!

Bet uzbruka papuasi stulbi un nemākulīgi. Nāca virsū barā, apmētājot Bašnabašu akmeņiem un paretam bultām (kur viņi tādā dziļumā ņēma koku bultām, Bašnabašam nebija ne jausmas). Viņam atlika vienīgi darbināt savu ložmetēju un cerēt, ka akmeņi un bultas aizlidos garām. Tā arī visbiežāk notika, jo tuvāk par piecdesmit metriem viņš kropļus nelaida. Reiz, tiesa, bezmaz vai palika bez acs, kad no slēpņa mests prāvs akmens trāpīja viņam labajos deniņos. Acs tūdaļ pat pārstāja redzēt acīmredzot bija skarts kāds nervs. Bet pret vakaru visa labā puse bija satūkusi. Nācās atkal atcerēties brīnumzāles no dzelzs skapja… Brīnums notika, gan ne tik ātri, kā viņam būtu gribējies, bet tomēr notika.

Un pat labāk, nekā viņš bija gaidījis. Piektajā dienā viņš izstieptas rokas attālumā varēja izlasīt «Speciālās apakšvienības nr. 79 kaujinieka reglamentu», kas karājās pie ieejas kazarmās. Bet vēl pēc divām nedēļām Bašnabašs izbrīnīts atklāja, ka spēj redzēt pilnīgā tumsā. Priekšmeti šķita tādi kā spokaini, bezkrāsaini, pelēki melni kā vecā filmā… Un vispār viņš sāka justies daudz labāk nekā pirms ievainojuma. Spēki vairojās nezin no kurienes, un miegam viņam tagad pārpārēm pietika ar trim stundām, pēc kurām viņš modās augšā možs un svaigs kā gurķītis. Tiesa, tāpēc viņam kaut vai ik pārdienas nācās iedzert pa tabletei fenomīna un adaptīna, bet divreiz nedēļā lietot inmatefamu, citādi ķermeni lauztin lauza, it kā viņš būtu dauzīts ar nūjām, galva sāpēja… un vispār bija ļoti slikti. Ne tikai fiziski, bet arī garīgi.

Bet reproduktors turpināja strādāt dienu no dienas. Ar jautrajām «Radio aukles» dziesmiņām Bašnabašs stājās sardzē; skanot pusdienas pārtraukuma koncertam pēc radioklausītāju vēlēšanās, viņš skrubināja savu speciālo sautēto gaļu, bet cikla «Ievērojamo kapteiņu klubs» laikā viņam bieži vien nācās apšaudīt pinkainos briesmoņus, ar kuriem diez vai būs nācies sastapties kādam no īstajiem, pat pašiem ievērojamākajiem kapteiņiem cilvēces vēsturē.

Reizēm skaņa apklusa pusvārdā, tad atkal parādījās, it kā raustītos kontakts. Bašnabašs gribēja noskaidrot, kas tam par iemeslu, veica īstus izrakumus, lai cauri aizgruvumiem nokļūtu pie šaurās šahtas, pa kuru gāja elektrokomunikācijas, cik viņš atcerējās, turpat vajadzēja būt arī radio sakaru vadiem. Taču visas pūles izrādījās veltas. Šahta vienkārši neeksistēja, bija vien blīva, sasēdusies masa, ko veidoja betona atlūzas, stiepļu gabali un māls. Rakņāt to Bašnabašs neriskēja, baidīdamies, ka iejaukšanās varētu situāciju tikai pasliktināt… Šķita vienkārši neticami, ka radio reproduktors vismaz kaut kā turpina darboties. Bašnabašs prātoja, ka otra atkārtotā nogruvuma laikā augsnes slāņi ir pārvietojušies, savienojot iepriekš pārrautā vada galus, it kā novietojot tos atpakaļ. Nekādu citu izskaidrojumu viņš nevarēja iedomāties.

Viņš pierada pie šīm skaņām un balsīm, kuras atplūda pie viņa no virszemes, kur ir debesis un koki, kur lec un riet saule, kur gaiss nevis smird pēc degvielas un trūdiem, bet smaržo pēc zāles, sieviešu parfimērijas, slapja asfalta pēc lietus, pēc sala un apelsīniem. Viņš pat priecājās par tām savā veidā, apvaldīti, ne mirkli neaizmirstot, ka aiz diktoru, dziedātāju un aktieru mugurām slēpjas viltīgs un slīpēts ienaidnieks, ka Staļina vieta mauzolejā ir tukša, ka varoņpilsēta Staļingrada, kas kara laikā nepadevās fašistiem, tagad tiek dēvēta par Volgogradu…

Bašnabašs ievēroja, ka ēterā bija sācis parādīties aizvien vairāk estrādes dziesmiņu, dažkārt tukšu un vulgāru, galvenokārt par mīlestību, un visādi tingeļtangeļi, bet zaļi jaunieši lasīja savas pārgudrās dzejas, kur ik rindiņā slēpās miglains mājiens un zemteksts, it kā pārraidītu šifrētu ziņu. Ienaidnieks centās, kā prazdams. Dažkārt viņam pat itin labi izdevās. Bašnabašs aizvien biežāk pieķēra sevi dungojam zem deguna kāda jaunās modes šlāgera melodiju. Vai arī cenšamies iztēloties, kāda izskatās tā dziedonīte ar dīvaino uzvārdu Pjeha, kura dziedāja ar briesmīgu ārzemniecisku akcentu. Droši vien skaista, garām kājām, īsos bruncīšos un melnās brillēs tādas filmās attēloja ārzemju spiedzes. Lai. Viņš taču netaisījās viņu precēt… Un dziedāt jau viņa arī nemāk, ja tā ņem, tikai ākstās.

Pēc kāda laika Staļina vārds vispār pazuda no ētera, viņu it kā bija aizmirsuši. Vai bija aizliegts viņu pieminēt. Ziņās stāstīja par valsts lokomotīvju parka likvidāciju un pāreju uz kādām tur siltumdzinēju un elektriskajām mašīnām, pēc tam par apgabala komiteju sadalīšanu rūpnieciskajās un lauksaimniecības («Skaldi un valdi,» Bašnabašs no politnodarbībām atcerējās kāda izteikumu), par septiņgadu plāna ieviešanu, par cīņu ar palīgsaimniecībām (tā ja, vācieši kara laikā arī cīnījās), par nekārtībām Polijā un Ungārijā, kas, kā Bašnabašam šķita, bija savā ziņā saistītas ar apvērsumu PSRS… Bet tad tas viss pēkšņi atvirzījās otrajā plānā.

…Zinātniskās pētniecības institūtu un konstruktoru biroju milzīga, saspringta darba rezultātā radīts pasaulē pirmais mākslīgais Zemes pavadonis. 1957. gada 4. oktobrī PSRS notikusi tā veiksmīga palaišana. Pēc iepriekšējām ziņām, nesējraķete piešķīrusi pavadonim nepieciešamo orbitālo ātrumu ap 6000 metru sekundē. Pašlaik pavadonis pa eliptiskām trajektorijām veic lidojumus apkārt Zemei, un tā lidojumu var vērot Saules lēkta un rieta staros ar visvienkāršāko optisko ierīču (binoklis, tālskatis u. tml.) palīdzību…

Pavadonis. Mākslīgais. Trockistu dziedonlti Pjehu Bašnabašs vēl šā tā varēja stādīties priekšā, bet mākslīgais Zemes pavadonis nekādi nespēja ievietoties viņa galvā. Kaut kas līdzīgs mazam paštaisītam Mēnesim? Ar uzkalniem, krāteriem, derīgajiem izrakteņiem un citiem atribūtiem? Kam tas viss bija vajadzīgs? Un kuram? Kurš tur dzīvos? Mazi mēnesscilvēciņi? Kādi punduri, kroplīši, līdzīgi viņa pazemes kaimiņiem?

Vēlāk Bašnabašs saprata, ka runa tomēr ir par metāla lodi ar tajā sabakstītām antenām, un tajā nav ne punduru, ne mēnesscilvēciņu. Kādā populārzinātniskajā radiopārraidē viņš pat sadzirdēja tās signālus smalks dubultpīkstiens, kas nāca no kosmosa. Bip-bip. Pīkstiens viņam šķita tāds kā draudīgs, nelabvēlīgs. Karājas debesīs virs valsts tāda dzelzs lode, gail uzlecošās un norietošās saules staros… Kas tur patīkams, ja lode stāv virs galvas? Nekas. Varbūt patiesībā tas nav vis nekāds pavadonis, bet bumba? Lai iedzītu bailes?

Tā ja… Dzīvoja valsts turpat vai pusi gadu tūkstoša, labi dzīvoja, strādāja, uzvarēja karos, droši soļoja uz savu galveno uzvaru komunisma uzvaru, un nekādu mākslīgo pavadoņu tai nevajadzēja. Bet tad pie varas nāca trockisti-buharinieši un uzreiz pavadonis. Aizdomīgi. Tajās nemierpilnajās dienās Bašnabašs pirmoreiz iedomājās, ka dzīvot pazemē nemaz nav tik slikti… Vismaz nekas nekarājas virs galvas, izņemot stalaktītus, un nekādas lodes nelido, draudēdamas nokrist. Un, jo tālāk, jo vairāk viņā nostiprinājās šī doma.

Bet, kad paziņoja par pirmā cilvēka lidojumu kosmosā, viņš vairs nebrīnījās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka kosmonautam bija kņazu uzvārds Gagarins. Un, lai gan ēterā tika skandināts, ka viņš ir padomju lidotājs kosmonauts, GKS majors, Bašnabašs neļāvās apmānīties. Tagad ne tikai dzelzs lode, bet arī vēl trockistu-buhariniešu kņazs joņoja pa orbītu, lūkodamies no augšas uz planētu. Taču ierindnieku Bašmakinu viņam neredzēt kā savas ausis!…

* * *

Kādu rītu, dodoties sardzē, viņš ievēroja spožu priekšmetu, kas gulēja uz dzeloņstieples turošā spraišļa. Piegāja klāt, paskatījās zelta piespraude. To, ka tā ir zelta, saprata uzreiz. Smaga, milzīga, tik tikko plaukstā ietilpst. Putni, zvēri, kaut kādi augi, koki viss tik skunstīgi un glīti savīts… Meistara darbs. Droši vien vēl no cara laikiem, pirms revolūcijas. Tāpēc ka, pirmkārt, tur divgalvainais ērglis ar cara kroni it kā lidinās virs kokiem, otrkārt pārāk daudz netīrumu sakrājies daudzajos caurumiņos un iedobītēs, tik vecu, piekaltušu netīrumu, ka Bašnabašs veselu stundu ar nazi urķēja tos laukā un visviens neizurķēja. Tie pat nebija netīrumi, bet, visticamāk, asinis.

Kā piespraude te gadījusies, minēt nevajadzēja. Punduri-kroplīši, apakšzemes iemītnieki, kurš gan cits. Grib izlūgties mieru. Pēc tam kad Bašnabašs bija pie nožogojuma līnijas izlicis automātiskās šautenes un spridzekļu paketes, viņi bija parādījušies burtiski pāris reižu. Acīmredzot bija nolēmuši, ka nākamajā reizē nebūs kam līķus no kaujas lauka aizvilkt, tāpēc pierimuši. Bet tagad grib pa labam salīgt cita iemesla atstāt šeit zelta rotaslietu nav.

Bašnabašs paslēpa zelta piespraudi seifā KP, uzrakstīja papīru, kā pieklājas: «Ierindnieks I. V. Bašmakins saņēmis pagaidu glabāšanā zelta piespraudi ar zvēriem un ornamentiem, un cara ērgļiem. Apņemos pie pirmās izdevības nodot to augstākajai virspavēlniecībai.» Datums, paraksts. Starp citu, nekādu īpašu satraukumu, redzot zeltu, viņš neizjūta, kā jau tas pieklājas priekšzīmīgam kareivim.

Nākamajā rītā vesels dzeloņstiepļu sektors bija izrotāts zelta un sudraba ķēdītēm, krustiem, kaut kādiem ripulīšiem ar akmentiņiem. Bašnabašs to visu uzmanīgi noņēma, aprakstīja, novietoja glabāšanā. Viņš nojauta, ka tiek vērots. Tomēr nekādas darbības šajā sakarībā neuzsāka, nekādas zīmes, nekādus īpašus žestus nerādīja. Viņš gribēja nogaidīt un paskatīties, kas no tā iznāks.

Savukārt kropļi ik dienas nesa aizvien jaunas un jaunas veltes, tā ka Bašnabašs, kaut arī nebūdams analfabēts, tomēr cilvēks bez noslieces uz nopietnu rakstniecību, jau bija paguris rakstīt apliecinājuma rakstus un domāt, ar kādiem vārdiem aprakstīt neredzētos priekšmetus, kurus viņam piegādāja pazemes iemītnieki.

«…saņēmu pagaidu glabāšanā kādu puspudu smagu zelta nūjiņu, kurai augšpusē iebakstīti zaļi un zili akmeņi, bet pašā galā vēl viens varen prāvs sarkans akmens…»

«…pagaidu glabāšanā nesaprotamam mērķim paredzētu kastīti, arī visu vienos akmeņos, ar smirdīgu melnu pulveri iekšā, tik smirdīgu, itin kā tur dzīvas mušas būtu tikušas dedzinātas…»

«…saņēmu divas milzīga formāta grāmatas ar nesaprotamiem burtiem un bildītēm, liekas, par reliģisku tematu…»

«…zelta masku ar smaidošu muti uz tās…» «…grāmatas piecas gabalas katru ne vieglāku par pudu, sarakstītas ar roku, tā ka neko nevar saprast, jo tas darīts cara laikā…»

Beigu beigās Bašnabašam gribējās sarīkot tiem papuasiem nelielu proletariāta diktatūru un uzdot vienu ložmetēja kārtu, lai šie neko vairs nenes. Nē, cik tad var galu galā, tās viņu grāmatas jau nelien nevienā seifā, un kāda gan no tām jēga!… Bet tad ziņās tieši pastāstīja par revolūciju afrikāņu Gambijā, kur vietējā nēģeru tauta gāza koloniālo režīmu un tagad ceļ brīvu un laimīgu dzīvi. Un Bašnabašam pēkšņi ienāca prātā, ka arī viņa pazemes punduri savā ziņā ir apspiesta tauta, arī tādi kā nēģeri, viņi te bija dzīvojuši pirms viņa ierašanās, nevienu neaiztika, skraidīja pa saviem pazemes plašumiem tāpat kā afrikāņi savā Āfrikā pirmatnējā iekārtā. Bet viņš ir atnācis un nezin kāpēc apšauda viņus no sava ložmetēja kā kāds pēdīgais kolonizators… Diez vai tas ir pareizi.

Un tad, kādu rītu atradis uz dzeloņstieplēm kārtējo dāvanu porciju, viņš pacēla roku, kā sveicinot pavicināja to gaisā un teica:

-    Padomju valsts likumīgās valdības vārdā piedāvāju jūsu tautai mieru un draudzību!

Tas izskanēja samērā muļķīgi. It kā viņš būtu iedomājies sevi sazin par ko, par kādu ārlietu ministru, vai…

-  Un pietiek nest man visādus cara krāmus! viņš skaļāk piemetināja. It īpaši grāmatas! Tās nelien seifā!…

Viņš ievilka elpu.

-  Un ņemiet vērā es negrasos jūs ekspluatēt, ij nesapņojiet! Skaidrs?

Spriežot pēc klusuma, nekas viņiem nebija skaidrs. Bašnabašs paņēma no noliktavas dažas kārbas ar sautēto gaļu, atvēra tās un aizsvieda tā patālāk aiz dzeloņstieples. Kā arī pārdesmit tāfelīšu šokolādes. Pēc minūtes viņi bija klāt. Itin kā uz burvja mājienu akmeņi un ciņi būtu atdzīvojušies. Nebija neviena un pēkšņi brūni stūraini stāvi jau kustas gar Lauzumu, iet gāzelēdamies, meklē, vāc kopā kārbas un šokolādi, ķīvējas to dēļ, urkšķ cits uz citu… Nelaimīgie papuasi.

«…1962. gada 23. maijs

Šodien nolēmu rakstīt sardzes žurnālu. Ērmoti nekad neesmu bijis uz rakstīšanu. Tik tikko pildspalvu biju turējis rokā. Bet tagad nolēmu. Lai būtu ko darīt. Lai neaizmirstu dzimto krievu valodu. Esmu ierindnieks Bašmakins, Ivans Stepanovičs vārdā. Savas apakšvienības numur 79 kaujinieks. Dienu, var teikt, uz robežas, tāpēc ka pa Veco atzaru iet pēdējā Padomju valsts aizsardzības robeža. Un es te stāvu sveiks un vesels. Bet, ja tā, tad arī PSRS neviens līdz galam iekarot nevar. Nekādi trockisti un imperiālisma aģenti.

Viss, šodien esmu piekusis.

Nē, vēl gribu izteikt pateicību Partijai un Valdībai. Ka man te viss ir. Un ka es te jūtos labi. Un pateikt, ka robeža ir aiz drošas atslēgas.

1963.  gada 29. marts

Šodien man palika 27 gadi. Man klājas labi. Vienīgi mati tikpat kā neaug. Taču tas ir pat izdevīgi, jo izskats aizvien ir kārtīgs. Visā pārējā ziņā mans cīņas gars ir gana augsts. Domāju, ja nekas nebūtu atgadījies, es, pēc biedra Šapošņikova ieteikuma, būtu gājis mācīties un tagad jau būtu saņēmis vecākā leitnanta pakāpi (tā es līdz šim esmu ierindnieks. Lai gan par to nesūdzos). Domāju, būtu pat apprecējies. Un šodien atzīmētu svinīgo notikumu pie mums kopmītnē ģimenes un draugu lokā. Bet arī tā esmu apmierināts, jo varu dienēt tik atbildīgā sociālisma aizsardzības postenī.

1964.  gada 30. oktobris

Radio ziņoja, ka Hruščovs vairs nav pirmais sekretārs. Par vienu trockistu mazāk! Nācis vietā kāds Brežņevs. Nepazīstu viņu. Nekad neesmu dzirdējis. Vai viņš atliks biedru J. V. Staļinu atpakaļ mauzolejā?

1964. gada 31. decembris

Jaungadā pie mums Vecajā atzarā ir tāda pati temperatūra kā jūlijā. Sniega nav. Eglīti arī nav kur ņemt. Šodien svinīgi novietoju stabu ar uzrakstu «PSRS aizliegtā teritorija». Lai neviens nelien tuvumā. Domāju, šī ir pēdējā īstās padomju varas saliņa. Man, ierindniekam Bašmakinam, iekritusi laime te dzīvot un dienēt.

1969. gada 23. jūlijs

Pa šiem gadiem esmu kļuvis pavisam cits cilvēks. Agrāk biju tāds kā neaptēsts dēlis šķībs, greizs, vienās skabargās. Bet tagad itin kā galdnieks būtu pastrādājis ar savu ēveli un nu dēlis ir gluds, līdzens, spožs, itin kā spīdētu no iekšpuses… Man domāt, par to jāpateicas «Staļina tabletēm», kaut arī to nosaukums ir cits. Biedrs Staļins mani ir pamatīgi iepriecinājis gan garīgi, gan miesīgi.

Esmu vesels, spēcīgs, garā stingrāks. Visiem avīžu komplektiem esmu izurbies cauri un arī no bibliotēkas valdības nodalījumā daudzas grāmatas esmu izlasījis. Galvā uzradušās jaunas domas, daudz jaunu vārdu. Visu, kas attiecas uz mehānismiem, tehniku, politiku, es zinu labi. Daudz labāk nekā agrāk. Bet, ko nezinu, to pats varu izdomāt. It kā atcerēties. Jo jūtu manī ir daudz tādu zināšanu un tās paveras, «nāk atmiņā» it kā pakāpeniski, kad ir spiesta vajadzība.

Bet attiecībā uz rakstīto valodu manī viss palicis pa vecam. Droši vien tāpēc, ka «Staļina tablešu» instrukcijā stāv rakstīts: «Uzlabo gara spējas, paaugstina intelektu. Ideoloģiskās nostādnes neiespaido…»

Bet rakstītais vārds tā jau ir ideoloģija! Matemātika man allažiņ labāk padevusies nekā valodas. Bet vilkt burtus padevās ar grūtībām te kleksis, te līnija nobrauc šķērsām, te «a» iznācis šķībs, te «b» greizs… Un vēl nevarēju izveidot frāzi un salikt pieturas zīmes. Tagad, kad galvā ir daudz burtu, vārdu un teikumu no grāmatām un avīzēm, prātā viss ātri sakārtojas, taču burtiņus vilkt tikpat grūti kā līdz šim. Uzrakstu dažas rindiņas un sēžu, viscaur nosvīdis. Tāpēc jau iepriekš atvainojos, ka sardzes žurnālu rakstu neregulāri. Un arī par kļūdām, ja kādas iesprūk. Bet kaut ko rakstīt visviens vajag. Tas ir tāds kā pārskats par manu darbu, ļoti nozīmīgs dokuments.

Šodien sardze noritēja kā parasti. Nekādu notikumu nebija.

Pierakstīšu vēlāk, ja kas atgadīsies.

Jā, tikko izdzirdēju amerikāņi izkāpuši uz Mēness. Ar dzelzs pavadoni un trockistu kņazu vēl nepietika. Tagad vēl arī viņi. Kā man ir laimējies, ka neesmu virszemē, nestaigāju pa apakšu visiem tiem verķiem! Tur droši vien ir bailīgi, zem atklātas debess.

1972. gada 8. janvāris

Papuasi ir astoņi. Krīt ceļos, it kā lūdzoties. Un gaudo. Atstiepuši milzīgu zobenu sudraba makstī. Kur tik viņi visu to rauj, nav skaidrs. Atkal grib ēdamo. Atpalikušie, aizmirstie papuasi, es viņiem saku, cik jūs var barot? Atkal krīt pie zemes. Atkal gaudo. Iedevu vēl mazliet marinēto biešu, es tik un tā tās neēdu. Izskatās, ka šie kaut ko perina, netieku īsti gudrs.

1972. gada 11. jūnijs

Kā es vadu savu ikdienu. APRAKSTS. Tas tāpēc, lai nerakstītu katru reizi vienu un to pašu. Jo diena man aizvien norit vienādi. Un, ja runā atklāti, gana vienmuļi. Lai gan es nesūdzos.

Ceļos 6.20. Rīta rosme, rīta līnija un brokastis. Mazgājos ne katru dienu, jo taupu hidrosistēmas filtrus. Tas, kas te pil no griestiem, ir negaršīgs, no tā rokas kļūst kā nobalsinātas un rodas grēmas.

Tieši 7.00 pārbaudu visus izvilktos slazdus un automātiskās šautenes pa visu apsargājamās teritorijas perimetru. Reizēm gadās, ka kaut kas ir nostrādājis, nav tikai skaidrs no kā. Tāpēc ka papuasi vienmēr visus savus līķus aizvāc sev līdzi. Bet varbūt tās bijušas žurkas. Par papuasiem es dēvēju vietējos radījumus, kuri te dzīvo un ir apēduši vairākus padomju karavīrus. Patlaban viņi nevienu neēd, jo esmu atlicis es viens. No manis viņi baidās un nes visādas mantas (skat. pieņemšanas aktus). Reizēm iedodu viņiem pārtiku no noliktavas. Arī tas man viss ir stingri uzskaitīts (skat. nodošanas aktus). Lai vēlāk neteiktu, ka esmu valsts īpašumu aizlaidis pa kanti vai vēl ko tamlīdzīgu. Uzskatu, tā kā šī pirmatnējā tauta dzīvo PSRS teritorijā, var tai šo to iedot paēst. Mūsu padomju nacionālās politikas ietvaros, kā mēdz teikt. Kaut gan trockistu valdība, iespējams, domā savādāk. Taču es visādiem tur trockistiem nekalpoju.

7.20. Uzpildu un pārbaudu dīzeļģeneratoru. Bez ģeneratora nav nekādas dzīves, tas ir gan saule (tas ir, gaisma), gan gaiss. Lai gan gaisma man tikpat kā nav vajadzīga, es arī tāpat redzu visu, ko vajag.

7.40. Pārbaudu visas stratēģiskās nozīmes Valdības komandpunkta sistēmas. Patiesībā sistēma ir viena, taču tā sastāv no vairākiem kontūriem enerģijas piegādes, mikroklimata, informācijas, pašlikvidācijas un vēl vienakontrolei, kas palīdz man sekot visiem pārējiem. Es apsēžos pie vadības pults un noklikšķinu uz kontroles kontūra taustiņiem vajadzīgās kombinācijas. Ir divas lampiņas sarkana un zaļa. Ja viss ir kārtībā, iedegas zaļā lampiņa. Ja deg sarkanā, es sāku iet gar kabeļu trasi un veru vaļā apvalkus, kamēr atrodu. Tur katrs kontūrs iezīmēts savā krāsā. Ikreiz atklājas, ka kabeli grauzušas žurkas. To te ir lērums, nekādas žurku indes nepietiks. Es ņemu lodāmuru un atjaunoju kontūru. Pēc tam atkal visu pārbaudu pie vadības pults. Agrāk es tādu darbu, protams, nebūtu varējis paveikt, jo tikai braukāju par šoferi un neko citu nepratu. Tagad pats par sevi brīnos, cik daudz ko varu izdarīt un saprast. Kā īsts inženieris. Lai gan nekādus institūtus neesmu beidzis, tā, lūk. Būtu vareni, ja vēl iemācītos visādas domas skaisti izklāstīt uz papīra.

Jā, tikko uzlielīju sevi, ka esmu tik gudrs, un uzreiz atcerējos. Sakaru līniju ar pazemes komandpunktu es tā arī nevarēju atjaunot. Tas ir slikti. Elektrības komunikāciju šahtu sapostīja nogruvumi, kuri te notika pašā sākumā. Lāgā pat nevar saprast, kur tā īsti bijusi, tik ļoti viss sajaucies kopā. Taču radio reproduktors neizprotamā kārtā sāka darboties, velns to rāvis. Dzejnieks stāsta man visādas muļķības par lidojumiem kosmosā. Es to visu mainītu pret minūti garu sakaru seansu ar virspavēlniecību. Tikai ne trockistu, kuri izlika biedru Staļinu no mauzoleja. Bet ar īstu padomju virspavēlniecību. Ar biedru Sapošņikovu un citiem. Tikai viņi, iespējams, arī ir aizsūtīti projām.

8.00. Ja nav nekādu aizķeršanos, visa pārbaude man aizņem divdesmit minūtes. Tieši astoņos stājos sardzē. Esmu formas tērpā, kā pieklājas. Nestaigāju nošņurcis, kaut gan mani te neviens neredz. Vienīgi siksna palaista vaļīgāk par trīs pirkstu platuma tiesu. Un sprādze ar zvaigzni malās nedaudz ieliekta. Tā pie mums 79. apakšnodaļā staigāja «veči», tas ir, ierindas kareivji, kuri nodienējuši apakšnodaļā pusotra vai divus gadus. Bondarenko tā staigāja, piemēram. Un virsnieki, tā sakot, pievēra acis. Bet es esmu nodienējis desmitreiz vairāk. Domāju, ka arī to drīkstu.

Es nestāvu kā stabs. Apstaigāju visu perimetru; ja pamanu kādu nekārtību, kā salauztu nožogojuma balstu vai no rūsas ieliekušos vadu, tūdaļ uz vietas salaboju. Taču skatos ari. Reizēm ieslēdzu radio visā skaļumā, lai sargpostenī dzirdētu. Taču to daru, tikai ja ir noskaņojums vai pārraida labu patriotisku dziesmu. Bet tas nenotiek bieži.

12.00. Pusdienas. Vienkārši sēžu un pusdienoju. Klausos koncertu «Pusdienas pārtraukumā». Pēc tam atkal stājos sardzē.

17.00. Šajā laikā parasti parādās papuasi grupās pa 3-5 radījumiem. Apsēžas kādus piecdesmit metrus no robežlīnijas un gaida ēdamo. Taču vispirms es noturu īsu politinformāciju, kurā izklāstu politiskos notikumus, par kuriem esmu dzirdējis radio. Palīdzu vietējiem iedzīvotājiem saprast tos pareizā virzienā. Viņiem taču nav avīžu un radio, viņi būtībā ir pirmatnēja tauta un jūt akūtu nepieciešamību pēc šādām lietām. Viņi klausās, tad ņem ēdienu un dodas projām.

21.00. Sardzes dienesta beigas. Vakariņas. Reizēm klausos patafonu, ko uzgāju Ļeņina istabā. Agrāk plates šķita garlaicīgas vienas operas un simfonijas, bet pamazām sāku tās saprast, cēlā mūzika plūst tieši dvēselē un atpūtina sirdi… Paretam, apmēram reizi nedēļā, ieslēdzu filmu aparātu un skatos kino. Gan mūsējās filmas: «Izlūka varoņdarbs», «Kubaņas kazaki», «Volga, Volga»… Kā arī trofejas: «Gāzes gaisma», «Nirnbergas ekspresis», «Spiegošanas tīklos». Sevišķi man patīk «Tarzāns», tas man ir tāds kā tuvāks, saprotamāks.

Nemitīgi klausos radio, lai būtu informēts par notikumiem un gūtu ierosmes nākamajai dienai. Domas, protams, rodas visādas. Ņemsim kaut vai neseno Amerikas prezidenta vizīti Maskavā. Es bezmaz vai saķēru galvu! Galvenais buržujs min Kremļa parketu! Un viņam vēl pienes šņabīti un saka visādas laipnības. Biedra Staļina laikā kas tāds nebija iedomājams. Viņš varēja, protams, izsaukt Niksonu pie sevis. Lai sadotu viņam sutu par karu Vjetnamā un citām nebūšanām. Un pēc tam aizsūtītu uz nometnēm cirst mežu un pāraugt. Bet, lai aicinātu viņu ciemos un draudzētos, nu nē, piga!

Tādas, lūk, domas man dažkārt lien galvā. Tad es eju un veicu komandpunkta sistēmu ārkārtas pārbaudi, lai novērstu uzmanību un arī lai būtu drošs, ka vajadzības gadījumā pašlikvidācija darbosies, kā nākas. Pēc tam vēl papildinu degvielu ģeneratorā un liekos gulēt.

Tāda ir mana parastā diena.

Jā, vienīgi laiks var būt nepareizs. Tāpēc ka mans pulkstenis vairākas reizes ir naktī apstājies un viss ir nojucis. Arī dienas nav pareizās. Es taču izmantoju veco kalendāru tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestā gada. Agrāk domāju: kāda starpība pirmdiena ik gadu tāpat ir pirmdiena. Bet vēlāk, kad pieņēmos prātā, sapratu tur taču katru gadu viss mainās un pārvietojas… Tāpēc 11. jūnijs 1972. gadā nav tad pat, kad 11. jūnijs 1956. gadā… Tā, redz, sanāk!

1974. gada 12. maijs

Atnāca ar tādām kā nestuvēm. Visa cilts bija atspērusies kā uz svētkiem. Ko vajag, prasu. Kaut ko buldurē, gaudo, man tīri vai šermuļi skrēja pār kauliem. Dauza savus spurainos dēļus. Izpilda pazemes tautu dejas. Vairāki papuasi saķērušies ķēdē un skrien tieši virsū dzeloņstieplei, vicinās rokām, it kā grasās līst pāri. Bet tad tāpat rindiņā kāpjas atpakaļ. Tā viņi dejā stāsta, cik dumji bijuši, kad naidojušies ar mani. Viens uzrāpās otram uz pleciem tēlo kādu no mūsējiem, laikam Borisenko. Bet pieci likās šiem abiem virsū, nogāza zemē, mīņājas apkārt un gaudo savas rotaļu dziesmas. Droši vien rāda, kā šie Borisenko nomušījuši un apēduši. Neapzinīgie maitas. Tad atkal skrien virsū dzeloņstieplei, atkal kāpjas atpakaļ, krīt gar zemi, it kā būtu nogalināti. Ta ja, saku, jums iepaticies mans ložmetējs, ko? Mudžinās, ņirbinās, esmu jau paguris šos vērot. Tad visa cilts reizē nokrīt pie zemes un gaudodami lien man klāt. Itin kā lūgdami piedošanu, ja es pareizi saprotu.

Ejiet, saku, velns ar jums. Audzējiet kādas nekādas žurkas, ja reiz kvieši jūsu pazemē neaug. Kaut kā organizējiet savu brīvo papuasu dzīvi, citādi esat jau apnikuši. Arī šaut šos negribas, žēl.

1974. gada 30. novembris

Ierados vizītē pie papuasiem pēc viņu ielūguma. Gribēja nest mani savās nestuvēs (tur ir tāds sēdeklis, kas atgādina mazu troni), bet es no tādām blēņām atteicos. Es tomēr neesmu buržujs, un viņi nav vergi…

Visu aizvēru, izvilku četrpadsmit papildu lamatas gar apsargājamās teritorijas perimetru, paņēmu «TT», granātas, automātu ar rezerves diskiem. Un gāju. Kaut kā taču jāsakārto diplomātiskās attiecības.

Viņi mani veda kaut kur uz augšu. Izrādās, šiem tur visur ir alas. Pazemes ejas. Papuasi ir lieli meistari rakšanā, šajā ziņā neviens ar viņiem nevar sacensties. Tāpēc viņi tik ātri parādās un tik ātri nozūd. Viņiem ejas ir kā mums ceļi. Šosejas, prospekti, šķērsielas un tamlīdzīgi. Es ilgi nevarēju saņemties un ielīst, bet tad sapratu, ka cita ceļa vienkārši nav. Tas ir saprotams, ja reiz te ir pazeme. Un tad es līdu. Vispirms bija šauri, bet tad kļuva plašāk, tā ka pieliecoties varēja pat iet. Gājām vairāk nekā pusstundu, ne pārāk ilgi. Nonācām plašā alā, griestus nevarēja saskatīt. Tajā bija tādas kā būves, es pat izbrīnījos. Materiāls atgādina koku, tikai ir ciets kā akmens. Un gandrīz katrs dēlis klāts raupjiem griezumiem, pat acis žilbst. Izrādās, viņi ir arī kokgriezēji. Būdas it kā aug tieši no zemes, atgādina pirmatnējos mājokļus. Es zinu, ka arheologi kaut ko izrok no zemes, un, jo senāki laiki, jo dziļāk tas ierakts. Un šeit, šajā papuasu ciematā, tas stāv ierakts no neatminamiem laikiem. Tā es domāju. Bet kur tikai te, tādā dziļumā, varēja rasties koka būves?

Vismaz pēc sava audzināšanas līmeņa šie mazie papuasi ir tīrie alu cilvēki. Izbira no savām būdelēm, vāvuļo savā modē, smird trakāk par suņien. Katrs grib pieskarties. Vai arī apēst, kā viņi apēda Borisenko. Ej nu sazini, ko šiem vajag. Ja nebūtu ielaidis kārtu griestos, nemaz nezinu, kas būtu noticis.

Iznāca priekšā viens, pats galvenais, ģērbies tādā kā izrakstītā ķitelī. Tikai briesmīgi netīrā, it kā miskastē atrastā, vienos pleķos un plankumos. Bet varbūt tas bija nevis ķitelis, bet kaut kas līdzīgs kaftānam, es tās lietas nepārzinu. Pārējie, jāteic, neko, atskaitot savu dabisko vilnu, nevalkā. Galvenais pamāja ar roķelēm, sauc kādu. Es nelieku automātam drošinātāju, turu to gatavībā. Nu, saku, rādi, kas tev te ir. Bet šis ņem un kaut kur nozūd. Tātad atkal sākas alas, atkal būs jālien. Ieskatījos ciešāk un ieraudzīju plašu eju, itin kā maniem gabarītiem. Ielīdu tajā. Lai cik es būtu piemērojies tumsā redzēt un vispār bez gaismas iztikt, šeit pat man kļuva tumšs. Nesaprotu, kur tas āķis. Lienu taustīdamies, priekšā pa brīžam kas iespīdas, atskan tāda kā ņurkstēšana, tad uz to spīdumu un ņurkstoņu arī virzos. Vienā vietā bezmaz vai iesprūdu, tur bija pagrieziens, tas tik, domāju, būtu joks, ja viss būtu speciāli izdomāts, lai ierindnieku Bašmakinu dabūtu rokā un izlietotu pārtikā, bet Veco atzaru pakļautu barbariskai izlaupīšanai. Taču šādam gadījumam man granātai gredzena ūsiņas ir saliektas un četras trotila nūjiņas pie jostas pa tvērienam, tā ka ne no šīs alas, ne viņu alu ciemata nekas nepaliks pāri un neviens arheologs viņus savu mūžu neatraks. Tomēr izlīdu veiksmīgi, tikai maķenīt nosvīdu. Pēc kāda laika ala izveda mūs plašā gaitenī, kur var soļot izslējies un pat rokas vicināt. Arī redzamība gaiteni laba. Tas nozīmē manām acīm ierasta tumsa. Tikai smārds bija jūtams tik smags, ka ne aprakstīt.

Galvenais papuass vaukšķ pašā priekšā, sauc mani. Es pieeju viņam klāt un redzu šādu ainu. Gaitenī izmētāti kauli un veseli skeleti, un pat līķi, kuri vēl pavisam nav paspējuši sadalīties. Viss sagāzts kaudzē kā metāllūžņi. Līķi, zināms, nav cilvēku, bet viņējie papuasu, tādi maziņi, un vilna visur mētājas, jo tā atšķirībā no gaļas nesadalās. Bet gaiteņa galā, piesliets pie sienas, stāv milzīgs, melns ķēms. Tāds kā elku dievs. Tam uz galvas ir zvaigzne, tāda pati kā man pie laiviņas, un rokās tas tur verķi, kas man uzreiz liek iedomāties savu automātu. Kaut gan, atklāti sakot, diez cik līdzīgs nav. Un vēl viņi savam elku dievam izgrebuši bārdu, tādu pinkainu. Lai gan man bārda sen vairs neaug, nu jau vairākus gadus.

Tāda aina nu pavērās manam skatienam. Aizvainojoša, var teikt, līdz pilnīgai nejēdzībai. Par ko, es saku tam ķitelī, jūs mani, Sarkanās armijas karavīru, par tādu briesmoni visiem priekšā esat izstādījuši un līķus te mētājat, upurēšanas rīkojat? Kā jums nav kauna, saku, es taču esmu padomju cilvēks, komjaunietis, leģendāras apakšvienības kaujinieks, cik daudz sautētas gaļas un marinētu biešu jums esmu izbarojis. Šis lēkā, vāvuļo, ar saviem grābekļiem manā priekšā vicinās. Kaut ko skaidro. Es pagriezos un devos atpakaļ. Ne reizes neatskatījos, lai gan viņš tur vēkšķēja, itin kā kāds viņu pašu grasītos upurēt. Atklāti sakot, nebiju gaidījis tādu izturēšanos pret sevi. Apvainojos līdz pašiem sirds dziļumiem. Atradu īsto eju, sāku līst atpakaļ, nonācu alā. Bet tur jau pilnā sparā iet vaļā danči papuasu bābieši un vīrišķi krata savus plikumus, arī galds it kā būtu saklāts, tikai nekāda galda jau nav, bet tieši uz zemes samesti kādi nekādi pārtikas produkti, kurus uzskatot vien, man bezmaz vai uz vietas uznāca vēmiens. Un tad vēl šiem atausa gaisma izveda priekšā sīku skuķēnu, pliku, šī saķer manu roku caps! Bet šo komandieri rāda ņem, sak, tas ir tev! Šī arī ņirdz zobus, spiežas klāt, īsi sakot tīrais kauns un negods…

Nolaidu garu kārtu pāri galvām, lai tauta pašķirtos, un aizgāju no turienes pa to pašu ceļu, kā biju atnācis. Lai gan uzreiz ceļu neatradu, bet kādu laiku maldījos, jo tur viss sarakņāts vienās ejās, ļoti sarežģīta sistēma, un es pat nodomāju, ka būs jāpaliek tur uz mūžīgiem laikiem. Tad pirmo reizi visā pazemes dzīves laikā es sajutu sevī spēju ne tikai redzēt tumsā, bet arī it kā iztaustīt apkārtni tālu uz priekšu, vienalga, vai tur būtu gaiss vai māls kopā ar akmeņiem, vai vēl kas cits. Es secināju, ka arī tās ir tādas slepenas prasmes, kas man parādījušās, pateicoties fenomīnam un citiem ārstniecības preparātiem, un tās nekādi neizpaudās, kamēr nebija ļoti liela nepieciešamība. Tagad es spēju noteikt savu atrašanās vietu un nonācu tieši pie Lauzuma. Kurā, starp citu, ir itin daudz papuasu alu.

Vecajā atzarā viss bija mierīgi, un nevaru izteikt, cik priecīgs sajutos, kad ieraudzīju savu ierasto posteni. Tā biju noilgojies. Pat ja būtu nokļuvis Bašmakinā, kas ir mana dzimtā vieta, arī tad man nebūtu bijis tik priecīgi ap sirdi. It īpaši pēc visām draņķībām, kuras biju saskatījies papuasu ciematā, un tā, cik atpalicīgi viņi tur dzīvo.

Tas skuķēns atnāca man līdzi. Nu ko lai ar viņu iesāk? Izmitināju atsevišķi, vecajā teltī lai dzīvo, mazgā traukus un palīdz saimniecībā… Saucu par Veru kā savu

kaiminieni ciemā.

*

1974. gada 3. decembris

Ziņoja, ka Nigērā noticis militārs apvērsums. Atkal jandāliņš, atkal kāds tur pulkvedis nācis pie varas. Etiopijā sākas pilsoņu karš. Arī Ganā noticis apvērsums. Bet Svazilendas karalis Sobhuza Otrais atcēlis konstitūciju un atlaidis Tautas sapulci. Tas ir bēdīgi. Pavisam nesen taču šie nēģeri ieguva neatkarību kā viņiem nav kauna. Atceros, kā pirms desmit gadiem vai ik dienas radio ziņoja par jaunu Āfrikas republiku, kas gāzusi savus paverdzinātājus un pasludinājusi kursu uz sociālismu. Un es priecājos par viņiem un pat pārskatīju savu attieksmi pret pazemes papuasiem, kuri notiesāja Borisenko. Bet tagad noklausījos to visu un sapratu, ka ir muļķīgi ielaisties ar viņiem darīšanās. Es domāju ar papuasiem. Nost viņus negalināšu, taču visi sakari ir jāpārtrauc. Arī ēdienu viņiem nedošu. Lai ēd cits citu, ja ļoti gribas. Esmu ļoti sašutis. Bet šo skuķēns izrādījās pareizs, apķērīgs, es ar viņu ik dienas noturu politinformāciju, mācu krievu valodu. Tīri labi sanāk.

1974. gada 30. decembris

Nosprāga ģenerators, kuru pieslēdzu 1956. gada februārī. Tas bija paredzēts desmit gadiem, bet nokalpoja 18 bez nevienas aizķeršanās. Pieslēdzu rezerves ģeneratoru. Ceru, ka tas darbosies tikpat ilgi. Saimniecības noliktavā atlicis vēl viens, astoņu kilovatu, tas domāts pašreizējā nomaiņai, ja kas atgadītos. Paskatījos uz marķējumu ražots 1949. gada 6. septembrī. Vēl Staļina laikā. Uztaisīts pēc vislabākās sirdsapziņas, nav vārdam vietas.

1975. gada 4. maijs

Ļoti gribas parastus ceptus kartupeļus. Vai kartupeļu pankūkas ar krējumu. Reizēm pat sapņos rādās. Redz, kā gadās produktu noliktava bāztin piebāzta visādām derīgām ēdamvielām, smalkākajām delikatesēm, kartupeļi ir vienīgais, kā tur nav. Un nu jau pie vienas vietas gan ikri, gan pīrāgi un šokolāde. Gribas kartupeļus. Domāju arī komunismā tā var gadīties, ka pietrūks kāda nenozīmīga sīkuma, bet visi domās par to un ilgosies tieši pēc tā. Es uzskatu, ka tas nav pareizi. Lai gan visviens sapņos rādās, neko sev nevaru padarīt. Tā šķiet kas var būt vēl vienkāršāk kā sacept kartupeļus un sastūķēt konservu kārbās, lai arī parastam kareivim būtu prieks.

1979. gada 9. maijs

Uzvaras trīsdesmitā gadadiena, lieli svētki. Vakarā iedzēru spirtu, klausījos koncertu radio. Nevienas dziesmas, kas būtu veltīta J. V. Staļinam, kurš veda mūsu valsti pretī uzvarai. Sakreņķējos.

1979. gada 2. februāris

Gluži nejauši atklāju, ka ventilācijas šahta nedarbojas. Un laikam jau sen. Pabakstīju ar lāpstu režģi klāj zilgans pelējums. Tas rodas vietās, kur nepiekļūst skābeklis, tas pelējumam ir kā inde. Vecā atzara atklātajos laukumiņos, piemēram, nekur nav zilā pelējuma. Un šahtā tam nekādā ziņā nav jābūt. Agrāk šahta darbojās, par to nav šaubu. To neskāra nogruvums, jo atvere atrodas tieši virs kontrolpunkta. Un senāk tur cirkulēja gaiss. Nesaprotu, kas noticis. Acīmredzot virspusē kaut kas ir izdarīts. Varbūt sākuši būvēt kādu ēku un nojaukuši ventilācijas būdu, bet izvadcauruli aizbēruši vai aizbetonējuši. Kā tas varēja notikt, netieku gudrs viss, kas attiecas uz speciāliem objektiem, atrodas īpašā valsts aizsardzībā! Droši vien vainīgais darbu vadītājs uz gadiem 25 aizsūtīts uz Kolimu…

Darbu vadītājs būtu štrunts. Te galvenais ir cits. Iznāk, ka pēdējo laiku esmu dzīvojis pavisam bez gaisa. Kā zivs. Un neko neesmu jutis. Vai tā maz var būt? Droši vien var. Papuasi taču kaut kā dzīvo, un nekas. Tiesa, viņi nelieto adaptīnu kā es. Varbūt viņi vispār nav cilvēki? Tas ir, varbūt viņi ir kāda zivju vai tārpu pasuga? Lai gan Vera visumā ir gluži normāls sievišķis. Pat iemācījusies runāt mūsu mēlē, tiesa, gaužām neskaidri…

1982. gada 12. novembris

Aizvakar ziņoja, ka nomiris biedrs Brežņevs. Mani ir dīvainas izjūtas. Viņu es ne reizes neesmu redzējis. Biedru Staļinu tiku redzējis. Trockistu Hruščovu redzēju, atceros. Brežņevs vadīja valsti astoņpadsmit gadu, tas ir ļoti daudz. Tikpat ilgi nostrādāja mans dīzeļģenerators. Bet, ja tas Brežņevs nokļūtu te pie manis, elles priekškambarī, es pat nezinātu, ka tas ir viņš. Varbūt vienīgi pēc balss pazītu. Balss viņam savdabīga, ne sevišķi patīkama, ar defektu.

Ja atkal satikšu papuasus, jāpavēro. Man šķiet, ka trockisti pēc nāves nokļūst šeit, pazemes ciematā, murdzās, rok savas ejas un upurē cits citu, kā viņiem arī tur augšā nereti notiek. Tā viņiem arī vajag, es uzskatu.

1985. gada 11. marts

Kas notiek virszemē, to ir grūti iedomāties. Gatavā miroņu parāde. Cerņenko nomiris, bet pirms viņa nomira

Andropovs. Vienam bija 74 gadi, otram vispār 69. Nemaz nebija tik veci, lai mirtu nost. Droši vien viņiem štaukāja iekšā visus tos brlnumpreparātus un viņi nepārtika no konserviem un neelpoja dīzeļeļļu kā es, bet īstu gaisu. Un visviens nomira. Sliecos domāt, ka pēc trockistu apvērsuma PSRS iestājies zinātnes pagrimums un vairs neprot ražot pareizus medicīnas preparātus. Bet tie, kas bija inmatefams, fenomīns, adaptīns un citi -, tie vienkārši ir beigušies.

Ko lai saka man tādā gadījumā ir laimējies.

Pēc divām nedēļām man apritēs 49. Es jūtos daudz labāk nekā tad, kad šeit ierados. Man nav nepieciešama gaisma un gaiss, es viegli pārvietojos kā uz divām kājām, tā arī četrrāpus. Redzu cauri sienām («taustoņas», kā es to saucu). Varu gulēt uz kailas grīdas. Varu vispār negulēt. Esmu cēlis savu garīgo un ideoloģisko līmeni ko nevar teikt par šiem nelaiķiem. Spriežot pēc viņu uzstāšanās radio, protams. Vera gan arī nomira punduri ātri noveco un dzīvo īsu mūžu. Viņi man atveda citu, nosaucu tāpat par Veru, lai būtu, kā ierasts. Sākumā gribēju dot viņai «Staļina tabletes», bet tad pārdomāju. Tās taču ir slepenas, es pats tās lietoju nelikumīgi.

1991. gada 29. decembris

Padomju Sociālistisko Republiku Savienība pārstājusi pastāvēt. Komunistiskā partija ir aizliegta. Baltija, Aizkaukāzs, Vidusāzija, Moldāvija, Baltkrievija, Ukraina, Krievija visur ir suverēnas valstis, kā tagad ir moderni izteikties. Azerbaidžānā karo. Dienvidslāvijā karo. Varšavas līgums ir lauzts.

Tā, uzrakstīju. Izlasīju. Nevienam vārdam nenoticēju. Tas viss šķiet gluži neticami. Mežonīgi. Taču tā ir taisnība. Pats dzirdēju.

Kopš augusta mans sargpostenis ir tieši komandpunktā pie pašlikvidācijas pults. «Elespē-viens» man ir pilnīgā kaujas gatavībā, vajadzības gadījumā viss aizņems mazāk par vienu sekundi. Garastāvoklis nomākts. Tie, kaut arī trockisti, tomēr bija savējie. Partijas biedra kartes miskastē nemeta. Bet tas Jeļcins sajēgu zaudējis antikomunists, cita vārda nav.

Pirmo reizi sāku domāt kas atrodas augšpusē tieši virs Vecā atzara? Es nezinu, un nekādi neizdodas to izskaitļot. Ja skaidri zinātu, ka tur ir Kremlis un tajā sēž Jeļcins, uzreiz norautu kloķi. Tik jaudīgs sprādziens saārdītu visu, kas augšā, un uzrautu viņa troni debesīs. Lai iet pie visiem velniem.

Labi. Negribu par to runāt. Arī dzirdēt neko negribu. Viņi paziņoja par PSKP aizliegšanu, bet es paziņoju, ka aizliedzu radio. Izslēgšu, un viss. Neklausīšos tos murgus. Sadauzīšu pret sienu. Pietiek.

1992. gada 19. jūlijs

Tikko dzirdēju valstī brīvā apgrozībā ir amerikāņu dolārs. Tās ir beigas. Zaļā gaisma spekulantiem. Tajā pašā laikā antikomunists Jeļcins izdod rīkojumu par cīņu ar korupciju. Es kaut ko nesaprotu. Vai nu es vienkārši nepareizi izprotu vārda «korupcija» nozīmi? Vai arī vārda «rīkojums» nozīmi?

2000. gada 4. aprīlis

Kas tie tādi «oligarhi»? Manuprāt, lamuvārds.

Ļoti daudz jaunu vārdu, kururs es nesaprotu. Un vispār var teikt neko nesaprotu.

Gadu no gada runā par organizētiem noziedzīgiem grupējumiem dažādās pilsētās «Solncevas», «Taganskas», «Orehovas», «Tambovas», «Uralmaš»… Iznāk, ka visi par viņiem zina, bet šie dzīvo miera vējos un neceļ ne ausu! Kā kas tāds var būt?! Kāpēc bandas netiek saņemtas ciet, līderi iznīcināti un jautājums izbeigts reizi par visām reizēm?

Kāpēc ilgus gadus runā par korupciju, bet vainīgie nav tikuši nosaukti un nošauti? Cik sazvērestību savulaik atklāts Buharina grupu nošāva, Rikovu un Pjatakovu, trockistus iznīdēja pašā saknē, pašu Trocki zemeslodes viņā pusē dabūja rokā, bet nerunāja gadu desmitiem par viņu kaitniecisko darbību! Bet te tautas ienaidnieki tukšo valsts kasi, sacēluši pilis visapkārt Maskavai, bet neviens viņus neaiztiek… Gluži otrādi mantas konfiskācija ir atcelta, ienākumu likumību nepārbauda, kas te īsti notiek?! Uz kā dzirnavām lejat ūdeni, dārgie biedri?! Nav Josifa Visarionoviča, kas jūs… ek, nav…

2002. gada 30. novembris

Nu jau kļūst pat interesanti. Likuma «Par cīņu ar korupciju» vietā pieņemts likums «Par pretošanos korupcijai». Tur laikam ir kāda svarīga atšķirība. Cīnīties vai pretoties. Ja biedrs Staļins būtu pretojies Hitleram, nevis cīnījies ar viņu, tad Maskava jau sen sauktos Moskau.

Kāpēc es klausos to stulbo radio?

2010. gada 29. marts

Mana dzimšanas diena. Man apritēja 74 gadi. No tiem 54 esmu pavadījis pazemē, Vecajā atzarā, 200 metru dziļumā. Joprojām esmu ierundnieks. Joprojām nezinu, vai esmu vecis vai ne. 74 gadu vecumā nomira Čerņenko, viņš, spriežot pēc balss, bija šausmīgi vecs. Es bieži sarunājos pats ar sevi treniņa nolūkā, apspriežu dažādas aktuālas problēmas un dodu komandas, ja tas ir vajadzīgs. Reizēm tāpat vien pļāpāju. Ne jau tāpēc, ka būtu traks (trakiem atrasties Vecā atzara sistēmas objektos ir stingri aizliegts), bet tāpēc, lai būtu jautrāk. Mana balss ir mundra un skarba. Es vingroju. Skaidri domāju. Secinu, ka neesmu nekāds vecis.

Man patiešām viss ir kārtībā. Vienīgi nav garastāvokļa. Ziņoja, ka šodien noticis sprādziens Maskavas metro stacijās «Lubjanka» un «Kultūras parks». Skaidri sajutu augsnes svārstības ap astoņiem un pusdeviņiem rītā. No velvēm bira zemes, un nolūza pāris vecu stalaktītu. Tad nodomāju, ka atkal tiek veikti kaut kādi pazemes darbi. Man nebija taisnība. Visi komentētāji apgalvo, ka tas bijis terora akts. Gājuši bojā 40 cilvēki. Kā tas var būt nesaprotu. No kurienes uzradušies tie teroristi, kādu PSRS savu mūžu nav bijis? Trockisti bija, bet teroristu nebija. Varbūt trockisti par tādiem pārvērtušies? Bet kur viņi ņem sprāgstvielas? No mūsu karaspēka daļas pat patronu nevar iznest, kur nu vēl granātu. Bet centneriem sprāgstvielu… Gatavais murgs! Bet izrādās, ka nav nekāds murgs…

Dzimšanas diena sabojāta, žēl.

2010. gada 12. septembris

Nav laika sīki rakstīt. Tūdaļ atkal skriešu uz posteni. Sācies tas, ko es tik ilgi ar bailēm tiku gaidījis.

Šodien atkal jutu augsnes svārstības, avots ir kaut kur līdzās. Daudz tuvāk nekā toreiz, pavasarī. Drīz vien izdzirdu šāvienus viņpus Lauzumam. Izslēdzu dīzeļģeneratoru, lai ar troksni nepievērstu uzmanību. Tad ieraudzīju cilvēkus. Vairāk nekā pusgadsimtu nebiju redzējis īstus cilvēkus (tādus, kuri nav papuasi), bet te pēkšņi ieraudzīju. Atgādināja amerikāņu karavīrus. Ģērbušies dīvaini, lai neteiktu vairāk. Viens nogalināja otru un iemeta Lauzuma bezdibenī. Tad aizgāja.

Es skaidri zinu, ka viņi atgriezīsies. Man viss ir gatavs, lai viņus sagaidītu. Pieņemšu kauju. Ja viņu būs daudz, izdarīšu to, ko man uzdevusi partija un virspavēlniecība. Pilnībā atbildu par savu rīcību. Nekādas šaubas vai svārstīšanās nav vērojama.

2010. gada 8. oktobris

Ieradās, kā jau biju gaidījis. Pieci gabali. Apģērba forma nepazīstama. Bruņoti. Divi uzrīkoja pārceltuvi un pārkļuva pāri Lauzuma plaisai, neuzrādījuši dokumentus un nenosaukuši paroli, kā pieklājas, ienākot slepenā objektā. Stabu ar uzrakstu «PSRS aizliegtā teritorija» un citus brīdinājuma līdzekļus, kurus biju sarūpējis, izlūki nekaunīgi ignorēja.

Veicu pasākumus, lai nošķirtu izlūkus no pārējās grupas. Tas ir pārgriezu pārceltuves troses. Bet, kad viņi mēģināja ieiet tunelī, atklāju uguni.

Izlūki kauju nepieņēma. Atjaunojuši pārceltuvi, ar kaunu atkāpās un nozuda.

Esmu pilnīgā kaujas gatavībā. Iespējams, šis būs mans pēdējais ieraksts. Ja tā, tad varat būt droši, ka ierindnieks I. S. Bašmakins godam ir izpildījis savu uzdevumu.

Lai dzīvo biedrs Staļins! Lai dzīvo Dzimtene!»

* * *

Bašnabašs vēlreiz pāršķirstīja sardzes žurnālu, vai nu atceroties aizvadītos gadus, vai vienkārši brīnoties, ka spējis aizpildīt tik daudz lappušu. Tad enerģiski to aizvēra, paslēpa seifā un atstāja komandpunktu.

Viņš uz brīdi apklusināja ģeneratoru, ieklausījās. Kaut kur no velvēm pilēja ūdens. Ar savām mazajām ķepiņām skraidīja žurkas tālu no šejienes, viņpus Lauzumam. Vēl viņš dzirdēja, cik smagi sten un vaid zeme zem milzīgās pilsētas svara tur augšā.

Citas skaņas Bašnabašs nesaklausīja. Atkal iedarbināja ģeneratoru. Ieraka dziļāk ložmetēja balstus, vēlreiz pārbaudīja izvilktās lamatas un automātiskās šautenes. Aizgāja uz dzīvojamo bloku, nogludināja jau tā ideāli gludi saklāto gultu. Apstājās pie spoguļa.

No turienes viņā raudzījās gandrīz nepazīstama seja. Pēdējo reizi spogulī viņš bija skatījies laikam pirms kādiem desmit gadiem. Vienkārši nebija bijusi vajadzība. Bārda bija pārstājusi augt jau sešdesmit ceturtajā gadā, tā ka skūties nevajag. Arī ķemmēties ne mati bija izkrituši vēl agrāk un kopā ar tiem arī uzacis un skropstas… Ada gludena, aizskarot nepatīkama kā kukaiņa vēderiņš. Acis itin kā palikušas iepriekšējās ledaini zilas, tās no mātes puses, viņas dzimtā visi bijuši zilacaini. Tikai tās klāj pa pusei caurspīdīga plēvīte, un zilā varavīksnene raugās no tālienes, cauri tādai kā ledus kārtai. Tajā pašā laikā redze Bašnabašam bija kļuvusi pat labāka nekā jaunības gados. Elektrisko gaismu viņš neizmanto, pilnīgā tumsā var pamanīt prusaku, kurš noslēpies telpas pretējā kaktā.

Droši vien briesmīga seja. Ja būtu sveša viņš būtu nobijies, bet tā, ja skaidri zina, ka savējā, itin kā gluži normāli.

Vēl Bašnabašam šķita, ka viņš būtu kļuvis tāds kā mazāks augumā. Pirmajos gados bija jāpieliecas, lai sevi visu redzētu spogulī, viņš tajā neietilpa. Bet tagad brīvi ietilpst. Un vēl vieta atliek augšmalā, virs galvvidus. Acīmredzot zeme viņu piespiedusi, saplacinājusi kā tos pundurus papuasus.

«Un kakls kaut kur pazudis,» viņš ievēroja. Bet, no otras puses, kam viņam kakls?

Toties viņam mugurā jauna formas blūze no noliktavas. Piedurknes maķenīt par īsām. Vai arī rokas pārāk garas. Zābaki nospodrināti, kā pieklājas. Kas vēl? Stāja… Stāja, protams, nav vairs agrākā.

-     Ierindniek Bašmakin, mier-r-rā! Ievilkt vēderu! Krūtis uz priekšu! Saliecies, saproties, kā tāds raudošs vītols!

Noklaudzēja papēži. Plaukstas uzsita pa sāniem, rokas nostiepās gar bikšu vīlēm.

-   Pietiek lūrēt spogulī, ierindniek Bašmakin! Tu posies nevis uz dejām, bet aizstāvēt Dzimteni, izpildīt svēto pienākumu!

-   Klausos! Bašnabašs nokliedzās.

Spogulis viņa acīs aizmiglojās, skatiens izplūda. Bašnabašs sakoda zobus, kā ierindā pagriezās pa kreisi, pielika kāju blakus otrai. Un devās aizsargāt Dzimteni. Savu Dzimteni, kuras sen vairs nebija nevienā pasaules kartē.

Astotā nodaļa gatavojam «rokenrolu»

īpašā režīma labošanas kolonija uz mūžu ieslodzītajiem LK-13

Tur, kur dzīve apstājusies uz visu mūžu, nav necik daudz notikumu un jaunumu. Tāpēc sevišķs spēks ir tenkām un minējumiem.

-   Trīspadsmitajā Jeņķis nožmiegts, ka es jums saku. Vakar no turienes nebija parašas. Un arī šodien nav. Piga ar gudru sejas izteiksmi skatījās uz atkritumu bedri, it kā lasītu tajā arestantu likteņu grāmatu. Un arī rīt nebūs. Noliktavas Susliks stāsta Bļins esot no zeķes uztaisījis cilpu. Naktī novaktējis un nomušījis. Tādas tās lietas. Nav Jeņķa, nav parašas. Viena sūda mazāk.

-   Malacis Bļins, Kruķis atzinīgi atsaucās. Sen bija laiks šo…

-   Ja man būtu jāsēž trīspadsmitajā, es ne dienas neciestu, Piga atzinās kā pie bikts. Es taču esmu patriots! Jau pirmajā naktī būtu nožmiedzis, lai ir, kas būdams…

Bedres malā rindiņā stāvēja trīs parašas, un aiz tām slējās trīs neskaidri stāvi. Rīta iznešana. Laiks uzzināt jaunumus.

-   Bet es dzirdēju, ka otrādi, ierunājās Sīkais, kurš bija trešais stāvs. Jeņķis nožņaudzis Bļinu, viņu ielikuši «magadanā» un nedod rīt.

Abi pārējie palūkojās Sīkajā. Lai gan viņš pēc Pigas rekomendācijas kopš kāda laika skaitījās «putnu sugas» saimnieciskajā dienestā, tomēr tika uzskatīts par jauniņo un autoritāti citu «gaiļu» starpā vēl nebija paguvis iekarot.

-   Domā ar galvu, Sīkais, nevis ar pakaļu, Piga viņu apsauca. Jeņķis ir nulle, spiegs, prot tikai muti virināt. Bet Bļins ir maniaks, strādā «slapjajās» lietās, desmitiem cilvēku nožņaudzis. Kurš no viņiem varētu otru nožmiegt šādā situācijā?

-   Spiegiem arī māca visādus paņēmienus, jaunais nepadevās, taču viņā neviens neklausījās.

-   Te jau no paša sākuma viss bija skaidrs. Bez tam jūti? Piga piešķieba galvu un ievilka nāsīs gaisu. Nesmird. Jeņķis nosprādzis, elpot kļuvis vieglāk. Tu sajēdz?

Sīkais un viņam pakaļ arī Kruķis ņēmās skaļi vilkt elpu kā pie ārsta. Gaisā bija jūtams viegls mitruma un dūmu smārds, kam tik tikko ar ožu uztverami pievienojās taigas skuju smarža. Pārsvarā tomēr oda pēc izgāztuves tieši tā, kā jāož pēc tam, kad tikko iznestas rīta parašas. Taču trīs neskaidrie stāvi to nemanīja. Iespējams, bija pieraduši. Bet varbūt gaiss tiešām bija kļuvis tīrāks. Kaut vai tīri aritmētiski uz tā rēķina, ka par vienu gnīdu un par vienu parašu bija kļuvis mazāk.

[1] [14] *

Kā jau lielākajai tiesai baumu, arī šīm bija savs pamats no diviem trīspadsmitās kameras iemītniekiem tiešām elpu vēl vilka tikai viens. Taču taisnība bija Sīkajam elpoja amerikāņu spiegs Migunovs, tāpēc ka tieši viņš bija piežmiedzis seksuālo maniaku Bļinovu, nevis otrādi.

Tagad viņš gulēja uz betona grīdas karcerī. Viens. Elpo aizgūtnēm. Bet ne jau tāpēc, ka šeit būtu skuju smaržas piesātināts taigas gaiss. Prieku sagādā pats fakts, ka viņš var elpot, ka gaiss plūst caur kaklu, nevis kā ass kamols iestrēgst salauztā trahejā.

Rokas saslēgtas dzelžos, sadauzītais ķermenis sāp. Atvadu autogrāfi ilgai piemiņai par pēdējo uzdzīvi. Piedalījās daudzi gan gaiteņu uzraugi, gan rezerves grupa, gan dežurants ar palīgu. Pats pulkvedis Savičevs atskrēja ārkārtējā notikuma vietā un laida darbā zābaku, izlādējās. Kas zina, vai vēl būs lemts satikties?… Kā nekā slepkavība īpašā režīma LK teritorijā var beigties slikti ne tikai slepkavam, bet arī kolonijas priekšniekam. Ai, ai, cik nožēlojami visvareno pulkvedi var aizsūtīt pensijā, un kas tad paliks pāri no viņa iespējām izrīkoties ar citu likteņiem?

Viņš guļ aukstā karcerī. Tikko dzīvs. Vairāk nekā diennakti bez ēšanas. Migunovs te raud, te smaida grīdā pārsistām lūpām. Viņš cer, ka tuvu ir glābējs helikopters no rožainajiem sapņiem un priekšā jau vīd tāla brīvības gaisma. Šīs cerības liek smaidīt. Un viņš atceras, kā tika žnaudzis kameras biedru. No šīm atminām viņam nāk

f » y

raudiens. Nedzirdamas elsas no spilvena apakšas, kas dedzina tam cauri līdz pat plaukstām. Ceļi, pirksti, netīrie nagi grābjoši, spirinošies, briesmīgi, bezspēcīgi. Kā zirnekļa taustekļi. Pietiek stingrāk uzspiest atskan krakškis…

9

Vispirms ar spilvenu, tad ar rokām. Tāpēc ka tev taisnība, Bļinov! ilūzija var būt mānīga. Sazilējusi seja, atņirgta mute, pārgrieztas acis un tā tālāk… Bet dzīsliņa iedobītē starp atslēgas kauliem pulsē. Ai-ai-ai! Kā toreiz sarkanais cimds no kupenas. Atceries, maita? Tā, redz, žņaugšanas speciālisti

Uzraksts uz kapakmens: «Jāžņaudz ar pacietību. Bļinovs». Kā tevi vispār sauca, mērgli, ko? Be-be Bļinovs? Droši vien nekad to neuzzināšu. Un labi vien ir, velns lai parauj!

Gribējās smieties un raudāt, kaut kur skriet un gulēt dziļā miegā vienlaikus, viņš it kā rāvās uz pusēm un bija tuvu histērijai.

Ei, iedodiet man šprici!

-  Klusu tur!! atskanēja nikns gaiteņa uzrauga uzbrēciens. Tas bija jauns darbinieks, viņš vēl nav apbružājies, apradis un no sirds neieredz ļaundarus uz mūžu ieslodzītos.

-   Bļaustās te, lops tāds!

Pavērās durvju actiņa, pret metālu nobūkšķēja steks.

-   Kādu šprici tev vajag?

-   Vienalga, nomierinošu…

-   Tu esi uztraucies? Tūlīt tevi nomierināšu…

Nožvadzēja aizbīdņi. Uzraugs ienāca karcerī, nostājās

viņam cieši blakus, domīgi pakasīja vaigu Migunovs to noprata pēc rugāju čirkstoņas. Seržants vai praporščiks stāvēja līdzās bijušajam pulkvedim, kurš svītrainās drēbēs gulēja viņam pie kājām, un tīksminājās.

-   Pilsoni priekšniek, pie mums nedrīkst nākt pa vienam, Migunovs godīgi brīdināja. Instrukcija to aizliedz. Zināt, kādi zvēri mēdz gadīties mūsu vidū? Viens divi aprīs…

-   Tu taču esi rokudzelžos!

Spriežot pēc balss, pavisam jauns puika. Bet cik nicinošs un vīzdegunīgs tonis… Kas gan no viņa iznāks? Varbūt vēl briesmīgāks sadists par Bļinovu…

-   U-u-un… Kas par to? «Jēru klusēšanu» redzējāt?

-   Kas par jēriem? Tev prātiņš nošķiebies, vai?

-   Un rokudzelžus drīkst turēt tikai divas stundas, bet pagājusi jau diennakts…

-  Jā-ā-ā, nav lāgā, novilka uzraugs un uzdeva ar lieto gumijas steku pa muguru. Tieši pa nierēm, itin kā iedūra ar nokaitētu stiepli. Tad skaļi nožāvājās. Sak, garlaicība te ar jums, lopiem…

Pārvarēdams sāpes, Migunovs domā par patīkamo. «Drīz manis te nebūs! Saprati, tu, mūli! Zaozjorska, pēc tam Jakutska, tad vēl tālāk, turp, kur ar baiso vārdu Siberia biedē nepaklausīgus bērnus. Bet tu, uzrauga dvēsele, paliksi Ugunssalā, tajā pašā Sibērijā. Tu esi uz mūžu notiesātais, un arī tavi bērni ir notiesātie! Un visi šajā valstī ir notiesātie! Bet es esmu brīvs!»

Nu, tikpat kā brīvs. Ja vien izdosies.

Bet ja neizdosies?

-   Vai vēl bļaustīsies, lops tāds?

-   Nekādā ziņā, pilsoni priekšniek.

-   A-a. Nu, pielūko man…

Aizgāja. Migunovu sāpīgi nospieda gan rokudzelži, gan vakar izdarītā slepkavība. Ar Drozdu un Katranu tomēr bija bijis citādi. Vienkāršāk. Tāpēc ka starp viņu un viņu abu nāvi bija vai nu strāva, vai speciāli saindēta adata. Bet vakar tikai spilvens un rokas…

Ja godīgi jāsaka, tad viņš pat neatcerējās, kā tomēr par ko tādu bija izšķīries. Kaut kas taču bija noticis… Āā-ā… Bļinovs pirms iemigšanas pēkšņi bija paziņojis, ka grasās iesniegt lūgumu par nosacītu pirmstermiņa atbrīvošanu. It kā viņš tomēr paguvis parunāt ar kādu no tiesībsargiem un šodien pienākusi ziņa no ārpasaules sak, pacentīsimies, ir perspektīva. Ar pirmo reizi, zināms, neizies cauri, bet pēc gada vai diviem tagad taču notiek humanizācija… Viņam ir vismaz kādas izredzes. Reālas. Viņš Dzimteni nav pārdevis. Migunovam nav nekā. Viņu no šejienes neizlaidīs nekad, par zārkā ne. Tajā «Arhipelāgā» visu it labi saprot, taču viņiem vajag pievērst sev uzmanību, sacelt troksni, spodrināt savu tēlu. Uz priekšu. Bļinovu tas neskar. Pēc gada, diviem, augstākais, pēc pieciem viņš būs brīvībā. Tāds ir viņa dzīves mērķis. Un zini, ko viņš pirmām kārtām izdarīs? Uzmeklēs viņa sievu. Lai gan viņš ar vecenēm nekad nav pinies, viņam tās ir fiziski pretīgas. Taču šajā reizē kaut kā izturēs, pārvarēs sevi. Un pēc tam atradīs viņa bērnu vienalga, vai tas būtu vīriešu vai sieviešu dzimtes. Un…

Un tā tālāk un tādā pašā garā… Migunovs atcerējās tieši pusčetri naktī. Bļinova krākšana. Viņš atjēdzās, lai gan arī līdz tam īsti nebija iemidzis, gulēja tādā kā pusnemaņā. Paslējās augšā kā no spēja grūdiena. Aizsteberēja līdz viņa guļvietai, paķēris līdzi zeķi un spilvenu. Tas pat nebija nekāds spilvens plakans, skrandām piebāzts plācenis… It kā gāja pats sev pa priekšu, neļaudams atjēgties. Iegrūda savīkšīto netīro zeķi pusatvērtajā miklajā mutē, ar ieplestiem pirkstiem cieši jo cieši sažņaudza to, uzspieda mūlim spilvenu un pats ar visu svaru uzvēlās virsū! Viņš laužas tev no apakšas laukā kā strūkla no pārplīsušas kanalizācijas, izlokās, stājas tiltiņā, sakrampētie pirksti zibinās pie pašas sejas, tu izvairies, arī pieploc pie spilvena, lai pasargātu acis… Ar tevi ir viss tavs naids. Šepat. Tie vairs nav tavi paša astoņdesmit pieci kilogrami (vai cik nu to ir atlicis), tā ir tonna tīra naida.

Br-r-r. Pretīgi. Un baisi.

Pirmais mirklis, kad atklāj paša nožņaugta cilvēka seju… Bailes, jā. Un mežonīga ziņkāre. Kas tur zem spilvena ir? Vai izdevies? Zem spilvena Bļinovs smaidīja. Atņirdzies. Tāpat kā tonakt. Vai nu miris, vai ākstās, nevar saprast. Viņš nebija cilvēks. Pilnīgi noteikti. Bez jelkādiem pārspīlējumiem. Kāda zinātnei nezināma suga santehniķa-slepkavas izskatā. Mimikrija, maskēšanās. Un dzīsliņa pulsē, pukst…

Kā viņš to piebeidza, Migunovs arī tikpat kā neatceras. Zem īkšķiem kaut kas vēl pretojās, slīdēja laukā, locījās kā tārps. Tad pazuda. Viņš pret kaut ko savainojās, pret asu kaulu. Kliedzieni aiz durvīim. Gaisma. Sitiens. Viņš lokās uz grīdas, viens uzraugs uzlicis kāju viņam uz krūtīm, otrs noliecies pār Bļinovu. Ko viņš tur ieraudzīja, nav zināms, bet tūdaļ pat uz grīdas izvēmās, tikko paguva pieliekties. Kāju dipoņa, satrauktas balsis, lamas, Savičeva niknā rēkoņa.

-   Tomēr noslaktējis!

-   Mūdži tādi! Pat šeit grauž cits citam rīkli pušu!

Steks krīt uz pleciem, uz muguras, zābaki zib acu

priekšā, mīdās pa visu ķermeni. Bet viņš gandrīz neko nejūt, galvā tikai viena doma viss, viņš to ir izdarījis…

Gulēdams uz grīdas ledainajā karcerī, Migunovs atvēra acis.

-    Biedri pulkvedi, dežūras laikā nekādu notikumu nebija! Uzrauga balsī vairs nav kundziskās vīzdegunības vienīgi iztapīga centība.

-   Slēdz vaļā! Tur jau dārdina Savičevs.

Karcera durvis atkal nožvadzēja un atvērās trīs zābaku pāri sastājās ap viņa seju.

-   Pieceliet notiesāto! Tā bija jauna, nepazīstama balss.

Spēcīgas rokas ieķeras drēbēs un ar rāvienu nostata

viņu uz kājām.

Nepazīstamais civilā uzvalkā, ruds, apaļīgs, vasarraibumainu seju. Izturēšanās ļoti solīda, priekšnieciska.

-  Sveicināti. Mans uzvārds ir Voronovs, esmu Zaozjorskas rajona Izmeklēšanas komitejas vecākais izmeklētājs.

Migunovs neticēja savām ausīm. Pirmo reizi astoņos gados, ja neskaita tiesībsargus Ļubčinski un kompāniju, ar viņu kāds sasveicinājās. Vismaz formāli vēlēja viņam veselību, nevis drīzu bojāeju mokošās konvulsijās.

-   Nosauciet savu vārdu un uzvārdu.

Savičevs raugās nelabvēlīgi, atšiepis apakšlūpu. Uzraugs stutē durvis, kasīdams kaklu ar steka galu. Tiešām jauns nebūs vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Un uzreiz redzams no viņa izveidosies īsts lops.

Migunovs nosauc savu vārdu pēc reglamenta, pat pantus uzskaita.

-   Nāciet uz nopratināšanu, izmeklētājs saka un pirmais iziet gaitenī.

Migunovs pa paradumam nostājas vardes pozā, un viņu ved uz kabinetu, kas atgādina garenu penāli ar finiera sienām. Izmeklētājs, nolicis uz grīļīgā galdiņa zilu kalikona planšeti, aizpilda protokola ievaddaļu. No viņa nāk vāja odekolona smarža. Vāja. Un odekolons ir lēts. Taču Ugunssalā neviens nelieto pat lētu odekolonu. Ārēji, protams.

-  Kas pagājušajā naktī notika starp jums un Igoru Vasiļjeviču Bļinovu?

Tam lopam bijis Igors vārdā, tomēr viņam bijis cilvēka vārds, rekā. I bē Bļinovs.

-   Viņš man uzbruka, Migunovs sacīja.

Pie durvīm stāvošais Savičevs saviebās.

-   Ko?!! Es tev, maita, parādīšu uzbruka! Stāsti, kā ir!

Patiesībā Migunovs nezināja, ko lai viņš saka. Par to

nekādu instrukciju nebija. Pieņemsim, ka viņš tā arī izdarīs izstāstīs patiesību, visā atzīsies. Un ja nu lietu izbeidz tepat uz vietas? Bez kādas Zaozjorskas? Ar kaut ko līdzīgu tiesas «trijniekam» kā Staļina laikos?

-   Viņš man uzbruka, Migunovs atkārtoja, skatīdamies izmeklētāja acīs ar bezkrāsainajām sropstām. Bet pirms tam draudēja. Teica, ka viņam esot vienošanās ar kolonijas vadību.

Savičevam atkārās žoklis.

-   Teica ja viņš mani nogalināšot, to norakstīšot kā nelaimes gadījumu, bet viņam, Bļinovam, mīkstināšot režīmu atļaušot pastaigas ārpus…

-  Viņš melo! kolonijas priekšnieks pārtrauca, pūlēdamies atkal nesākt kliegt, pat balss ietrīsējās. Iebāza roku kabatā pēc kabatlakata.

-   Viņam tagad viss ir pie pakaļas, tāpēc tā gānās… Pielūko, Migunov, tu man sapelnīsies…

Voronovs nesatricināmā ierastībā kaut ko rakstīja protokolā. Viņš ir kreilis, locītava kā piesieta velkas pakaļ rakstāmajam.

-   Un tomēr kas jūsu starpā notika? Runājiet pēc būtības. Apstākļus mēs noskaidrosim vēlāk.

-   Labi, Migunovs atbildēja. Pulksten trijos un trīsdesmit minūtēs es pamodos no tā, ka sajutu kāda pirkstus pie sava kakla. Tas bija Bļinovs. Viņš žņaudza mani. Es viņu atgrūdu. Mēs kādu brīdi cīkstējāmies, un tad viņš atradās savā gultā. Viņš teica, ka tik un tā nogalināšot mani. Runāja visādas riebeklības par mani un maniem radiniekiem. Teica, ka, iznācis brīvībā, pirmām kārtām nogalināšot manu sievu un dēlu. Tad es paķēru spilvenu un aizklāju viņa seju, lai to nedzirdētu. Droši vien tajā brīdī būšu viņu nosmacējis… Protams, bez iepriekšēja slepkavības nodoma…

-   Kādu spilvenu viņam uzmetāt? izmeklētājs jautāja. Kā spilvens tas bija?

-   Manējais.

-   Kur tas atradās?

-   Droši vien uz gultas.

-  Jūs varējāt līdz tam aizsniegties, turpinot turēt Bļinovu uz gultas?

Migunovs padomāja. Tiešām gan…

-   Es slikti atceros. Iespējams, spilvens bija nokritis zemē, kamēr mēs cīnījāmies, un es to pacēlu no grīdas.

-   Paceliet zodu. Augstāk.

Pēta, vai uz kakla ir kādas pēdas. Šķiet, Bļinovs pretodamies kādā brīdī bija saķēris viņu pie rīkles. Migunovs cerēja, ka tur būs palicis kāds nospiedums. Un pat ja nebūtu… Pie kājas.

Viņš nejauši sastapās skatieniem ar Savičevu. Priekšnieka acis bija tumšas, viņš ar nepacietību gaidīja, kad pratināšana beigsies un viņi varēs palikt divatā. Velns, laikam tomēr ar skaļajiem paziņojumiem vajadzēja pagaidīt līdz Zaozjorskai.

-   Es pieprasu medicīnisko slēdzienu par to, ka esmu ticis sists, Migunovs teica, pats brīnīdamies par savu nekaunību. Mani piekāva aizturēšanas brīdī. Lai gan es nepretojos.

-   Jūs izmeklēs ārsts izoatorā, izmeklētājs sacīja, neatraudams skatienu no papīriem.

-   Tad ierakstiet manu prasību protokolā.

Voronovs pacēla galvu.

-   Kāpēc? Tā ir obligāta procedūra, iestājoties izolatorā.

-   Es domāju, mani var piekaut un pat sakropļot vēl pirms iestāšanās…

-   Neviens netaisās jūs kropļot, Migunov. Nomierinieties.

Izmeklētājs daudznozīmīgi paskatījās Savičevā. Viņš, sarkans kā vēzis, pamāja:

-   Kas par muļķībām? Kurš tevi kropļos?

-   Mani taču diennaktīm tur rokudzelžos! Ieslodzītais spēlēja uz visu banku. Visviens sliktāk jau nebūs…

-   Kā diennaktīm?! Voronovs bija sašutis. Tā jau ir spīdzināšana! Nekavējoties noņemiet!

Pēc tam Migunovu aizveda uz sanitāro daļu, feldšeris Ivaškins Voronova klātbūtnē viņu izmeklēja, aizpildīja slēdziena aktu, kur ierakstīja visus zilumus, jēlumus, skrambas un rētas. Uz vakarpusi pa kolonijas vārtiem iebrauca automašīna ar pieciem dūšīgiem sargiem. Migunovu ievietoja aukstajā dzelzs kulbā un atkal saslēdza rokudzelžos. Šie bija vieglāki, un tagad rokas saslēdza priekšā, nevis aiz muguras arī atvieglojums… Visas procedūras laikā viņš, izstiepis kaklu un izlocījies, skatījās pa vaļējām durvīm atpakaļ. Piepildījās senais sapnis viņš atstāja nīsto vietu. Nebija vienīgi lidojuma, nebija neizmērojamā plašuma visapkārt, pat debesis nebija redzamas. Kopējās barakas siena, jumta mala. Viss. Tur, barakā, aiz aizrestotā loga kāda seja, izplūdusi, neskaidra. Varbūt Piga, varbūt kāds cits «gailēns», bet varbūt pareizais arestants. Kādu minūti Migunovs raudzījās šajā sejā, izbaudīdams mirkli. Tā brīnumainā kārtā izdzīvojušais raugās mironī.

-   Negrozies, jūdas! uzbrēca konvoja vecākais, iegrūzdams viņu niecīgajā «kabatā» un aizslēgdams žvadzošo slēdzeni. Varbūt tev galvu arī ieslēgt dzelžos?

Automašīna sakustējās un pēc veselas rindas formalitāšu un kavēšanos izbrauca no īpašā režīma kolonijas teritorijas, sākdama lēkāt pa meža ceļa kukuržņiem. Taču Migunovs bija priecīgs. Tas bija viņa sapņu helikopters, kurš uz mūžu notiesāto veda pretī brīvībai.

Zaozjorska. Izmeklēšanas izolators

Zaozjorskas izmeklēšanas izolators, tāpat kā visas penitenciārās iestādes Krievijā, cieta no hroniskas pārblīvētības. Taču uz mūžu notiesātajam Migunovam, CIP aģentam un spiegam, pilnībā atbrīvoja divvietīgu kameru, kurā līdz tam bija mitinājušies pieci arestanti. Droši vien tāpēc, lai valsts noziedznieks nesabojātu kādu laupītāju, bandītu vai slepkavu. Migunovam tas bija tikai pa prātam.

Kamerā bija silts, viņa rīcībā bija divas kārtīgas guļvietas nevis koka lažas vai nāras, bet īstas gultas ar svītrainiem, pēc LK-13 mēroga bieziem matračiem. Starp citu, arī ēdiens bija labāks zirņu zupa un makaroni flotes gaumē šķita īsti kulinārijas mākslas šedevri salīdzinājumā ar bālo suslu no kartupeļu mizām, kurā peldēja melni prusaki. Trešajā dienā blēdīga izskata uzraugs pabāza Migunovam pa lodziņu vēl arī karstu grilētu cāli. Ar pipariem un ķiplokiem un brūni kraukšķīgu ādiņu. Cālim klāt bija zīmīte: «Jakutijas «Nomodā esošie» ir ar tevi! Turies, Migunov! Mēs arī nesnaužam!» Kaut ko tik garšīgu viņš savu mūžu vēl nebija ēdis! Un ja arī bija, tad atmiņa to sen bija izdzēsusi. Pēc tam viņš gulēja bez sapņiem un satraukumiem kā bērns, kā nosists! Tādu miegu viņš jau bija paguvis aizmirst!

Pēcāk sāka birt sūtījumi no «Starptautiskās amnestijas», «Aizstāvības līnijas», no «Arhipelāga» Jakutijas nodaļas, no Komitejas pret spīdzināšanu, no kādiem Migunovam gluži nepazīstamiem cilvēkiem… Siltās drēbes, veļa, krekliņi ar uzsaukumiem «Krievija, neguli!» (ko tu neteiksi!), speķis, tēja, kafija, šokolāde, iebiezinātais piens, žāvētā desa! Reiz atsūtīja pat sarkanos ikrus glītā kārbiņā! Lai gan viņš skaidri zināja, ka gan šokolādi, gan kafiju, gan ikrus bija aizliegts iesūtīt.

Viņš aizgūtnēm lasīja avīzes, žurnālus un grāmatas izmeklēšanas izolatorā bija bibliotēka ar tūkstoš sējumiem un centrālo un vietējo laikrakstu komplektiem. Tagad viņš pārvietojās taisni vardes poza bija palikusi pagātnē, rokudzelžus vairs nelika, pa divām stundām viņš pavadīja pastaigās, gandrīz katru dienu nāca advokāts vai izmeklētājs, vai abi divi.

Pēc astoņiem Ugunssalā pavadītiem gadiem dzīve bija kļuvusi komfortabla, pilnskanīga un piesātināta. Viņš jutās kā Robinsons, kurš no neapdzīvotas salas pārcēlies uz trokšņainu, skaistu pilsētu, kur ik dienas apmeklē restorānus, teātrus un kino. Vai kā ieslodzītais, kurš no cietuma pārvests uz labu resora sanatoriju. Katrā ziņā viņš sāka justies krietni labāk un pat ievērojami pieņēmās svarā.

Izmeklēšana viņu sevišķi nesatrauca mūža ieslodzījuma gadījumā jauna izmeklēšana bija parasta formalitāte un nevarēja pasliktināt viņa stāvokli. Pratināšanās viņš turpināja noliegt svu vainu, attīstīja «politiskā pasūtījuma» līniju pirmajā un pašaizsardzības otrajā lietā.

Tiesībsargu apmaksātais advokāts no vietējās Kolēģijas ar simpātijām izturējās pret bijušo pulkvedi un nāca ne tikai nepieciešamības pēc, kas vispārējam svētku noskaņojumam piešķīra vēl vienu patīkamu niansi. Izrādījās, ka šis četrdesmit piecus gadus vecais vīrietis ar nokareno sarkano degunu arī bija Elvisa, Džonija Keša un Merla Trevisa fans. Jau otrajā tikšanās reizē advokāts pēc Migunova lūguma atstiepa atskaņotāju ar Elvisa koncertu ierakstiem Honolulu un Lasvegasā, kā arī pārīti agrīno singlu. Un nākamās divas stundas viņi mierīgi pļāpāja par šo un to «Sešpadsmit tonnu» un citu roka melodiju pavadījumā.

Sargs stāvēja aiz skaņu necaurlaidīgajām durvīm, kurās bija stikla lodziņš, varēja viņus tikai redzēt, taču nenieka nedzirdēja un nezināja, ka garlaicīgās aizstāvības līnijas apspriešanas vietā tur dārd īsti dvēseles svētki, ka aizdomās turētais Migunovs, kurš pie nobružātā galda, rūpju mākts, noliecies pār papīriem, ir tikai šķietamība, hologramma. Patiesībā viņš ir tūkstošiem kilometru un četrdesmit gadu tālu no šejienes siltā 1969. gada augusta vakarā, tērpies baltā flaneļa uzvalkā un kovboja cepurē ar zelta sprādzīti, viņš uzdzīvo pie galdiņa pašā lepnākajā Lasvegasas viesnīcā «International», kur gaisā lidinās zelta putekļi, viskijs un Kalifornijas vīns plūst straumēm, spiedz satriecošas daiļavas, bet uz skatuves gurnus gora vina jaunības elks…

* * *

-   Uz jūsu kakla nav žņaugšanas pēdu, tas ir, zilumu un skrambu. Nerunājot nemaz par nopietnākiem bojājumiem…

Voronovs sapīcis šķirstīja papīrus ar medicīniskās apskates aktiem. Uz Migunovu viņš neskatījās.

-   Veselais saprāts liek domāt, ka arī spilvenu jūs diez vai būtu varējis pacelt no grīdas, ja būtu cīnījies ar Bļinovu. Es pareizi runāju?

Viņš aši paraustīja degunu, it kā grasītos šķaudīt. Nešķaudīja, tikai papurināja galvu.

-    Kā es, jūsuprāt, bez cīņas būtu varējis viņu nožņaugt? Migunovs iebilda.

-   Bez cīņas nebūtu varējis, Voronovs piekrita. Jūs varējāt sagatavot spilvenu iepriekš. Tas ir jūs plānojāt slepkavību. Nevis aizstāvējāties, kā tagad apgalvojat.

-   Nē, tā nav. Es tieši aizstāvējos. Un tas, ka nav zilumu, arī ir izskaidrojams… Es droši vien laikus reaģēju, un man ir labāka reakcija…

-   Nu ko, tā arī rakstīsim, izmeklētājs vienaldzīgi nobubināja.

Migunovs piespieda roku pie sirds.

-   Biedri… Tas ir, pilsoni izmeklētāj, esmu raķešu karaspēka pulkvedis, Valdības sakaru pārvaldes priekšnieka vietnieks… Politiskās konjunktūras upuris. Turpretī Bļinovs dzīvnieks, sadists, kuram aiz muguras divpadsmit pierādītas slapkavības, bet viņš lielījās, ka to esot krietni vairāk! Kurš no mums varēja plānot slepkavību? Spriediet pats!

-Vispār jau loģiski. Voronovs pamāja, izvilka kabatlakatu, delikāti pielika pie deguna.

Nu jau krietnas četrdesmit minūtes Migunovs vēroja, kā viņš vīrišķīgi cīnās ar iesnām un šķavām. Deguns bija apsarcis, acis arī, baltajās sivēna skropstās palaikam ieskrien nodevīga asara. Taču Voronovs tā arī ne reizes nenošķaudījās. Bravo. Starp citu, kabatlakats nav pirmā svaiguma, tas drīzāk ir nevis kabatlakats, bet lupatiņa deguna slaucīšanai tīri funkcionāli. Nav brīnums, ka Voronovs izturas tik kaunīgi delikāti… Migunovam ienāca prātā, ka Svēta ne par ko dzīvē neizlaistu viņu no mājas ar tādu lupatiņu kabatā…

-   Atvainojiet, pilsoni izmeklētāj, kas jūs esat pēc pakāpes?

-   Justīcijas apakšpulkvedis, uzrunātais atbildēja ar spēcīgu deguna pieskaņu.

-    Tad jūs labāk par citiem sapratīsit, cik grūti ir uzdienēties līdz pulkvedim! Mēs ar jums esam gandrīz vai kolēģi. Man arī bija svarīgs un ārkārtīgi atbildīgs darbs! Un, kad izrādījās, ka pirms trīsdesmit gadiem poligonā bijis spiegs, vajadzēja atrast grēkāzi, un es izrādījos vispiemērotākais. Jūs taču zināt, cik grūti ir vākt pierādījumus senās lietās, bet neatrast spiegu nedrīkst… Tā es nonācu Ugunssalā vienā kamerā ar maniaku Bļinovu! Kāpēc man vispār būtu vajadzējis viņu nogalināt?

Sivēna ačeles pameta uz viņu līdzjūtīgu skatienu. Tā bija kaut maza, bet tomēr uzvara.

-   Parakstiet.

Voronovs piebīdīja viņam pratināšanas protokolu. Migunovs to parakstīja. Izmeklētājs nospieda pogu. Durvis atvērās, ienāca sargs.

Varat iet.

Kad ieslodzītais bija aizvests, Voronovs savāca papīrus savā zilajā planšetē, ielika to apbružātā ceļasomā portfeļus, sakvojāžus un visādus «diplomātus» viņš neatzina. Un tikai pēc tam ar baudu izšņauca degunu. Acīmredzot viņš bija saaukstējies pa ceļam uz koloniju mašīnā bija caurvējš. Citur tas nevarēja notikt. Kāpēc, jājautā, vajadzēja turp braukt? Slepkavība! Slepkavība!! Nu, slepkavība. Tikai jāvērtē visi apstākļi kopumā. Tik muļķīgu lietu viņam vēl nav nācies izmeklēt. Iedos tam Migunovam desmit gadu un kas par to? Pievienos tos mūža ieslodzījumam? Turklāt šeit, visticamāk, tiešām bijusi pašaizsardzība. Kā nekā raķešu karaspēka pulkvedis un slepkava maniaks… Skaidrs, kurš pirmais sācis! Lai gan…

Pats Migunovs, šīs bezjēdzīgās jezgas vaininieks, jūtas lieliski un, kā rādās, ir gluži apmierināts ar dzīvi. Viņam patlaban ir atvaļinājums, brīvdienas, īstas Kārību salas. Nožmiedzis maniaku un gozējas, baudīdamas parastus dzīves apstākļus… Tas vis nav īpašais režīms!

Varbūt tāpēc arī nogalināja?!

Nē, diez vai… Nesagatavots cilvēks nav spējīgs izdarīt slepkavību, lai uz pāris mēnešiem uzlabotu savus dzīves apstākļus…

Voronovs uzvilka veco, apnēsāto jaku, ievīstīja kaklu šallē.

Lai gan varbūt viss nemaz nav tik vienkārši. Emocijas ir slikts padomdevējs pat tādās lietās, kur viss šķiet skaidrāks par skaidru. To Voronovs labi zināja. Viņš ar savu vasarraibumaino labsirdīgo seju, kluss, mazliet neveikls, bija viens no pieredzes bagātākajiem izmeklētājiem. Zem rudā matu cekula, kas kļuva aizvien šķidrāks, slēpās ass un skaidrs prāts. Pārāk skaidrs… varētu pat teikt taisnvirziena. Tā uzskatīja daži viņa kolēģi. Jā, Voronovs neņēma kukuļus, nešķiroja cilvēkus un darbā vadījās vienīgi pēc principa dura lex, sed lex likums ir bargs, bet tas ir likums. Viņš spēja būt nežēlīgs kad vajag. Nereti peldēja pret straumi kad uzskatīja par vajadzīgu.

Tas viss nekādi negāja kopā ar viņa tūļas izskatu un dažkārt izraisīja apkārtējo izbrīnu. Kā arī viesa aizdomas par viņa divkosību, kliedzošu nepatiesumu. Tam, lai cik paradoksāli, bija savs pamats Voronovs arī bija tūļa… taču tikai ārpus savu profesionālo pienākumu robežām.

Starp citu, arī viņš kļūdījās, šaubījās un pārdzīvoja. Pēdējā laikā aizvien biežāk un biežāk. Nesen viņam apritēja trīsdesmit četri gadi. Kopā ar sievu viņi īrēja pusi mājas privātajā sektorā nomalē ne gāzes, ne ūdensvada, tualete laukā. Lai gan vairākums viņa kolēģu bija iegādājušies personiskos mājokļus Zaozjorskas centrā, labiekārtotās daudzstāvu ēkās, bet daži pat uzbūvējuši sev vairāku līmeņu kotedžas. Viņa meita uz skolu un no skolas kājām gāja cauri klajumam, bet pats viņš uz darbu kratījās pārpildītā autobusā tajā pašā laikā, kad viņa kolēģi braukāja jauniņās «japānietēs», bet viņu bērni, lai īsinātu garlaicīgo ceļu, skatījās multenes salonā ierīkotos DVD atskaņotājos.

Voronovs bija nonācis pie domas, ka laikam atrodas svarīgās savas dzīves krustcelēs. Visu mūžu viņš bija virzījies pa galveno ceļu, ievērojot luksofora gaismas, nekādi to neiztaisnojot un nesaīsinot. Taču bija nokļuvis kaut kur šķērsām. Varbūt viņš tikai nebija aizbraucis līdz vajadzīgajam punktam, kur viņu gaida pelnītais atalgojums un visu dzīves problēmu atrisinājums. Iespējama bija arī cita varbūtība līdz punktam viņš tomēr bija aizbraucis (vai aizgājis). Tikai tas bija gluži cits punkts.

…Pie izmeklēšanas izolatora ārdurvīm kā parasti dežurēja bariņš «Nomodā esošo» aktīvistu. Divas meitenes un puisis ar muļķīgu plakātiņu, uz kura bija attēlots modinātājs un uzraksts «Krievija, neguli!».

Ieraudzījuši Voronovu, jaunieši pagriezās pret viņu, puisis pamāja ar plakātiņu, viena no meitenēm nedroši izsaucās:

-   Brīvību Migunovam!

Pēc tam visi trīs sāka smieties. Viņi smējās dabiski, no sirds, jo tas patiešām bija smieklīgi. Un muļķīgi. Viņiem tā bija spēle, bet Migunovs maiņas žetons tajā. Gluži labi būtu varējusi būt cita viņiem visumā bija vienalga.

Voronovs pagāja garām, dodamies uz pieturu. Viņš nesaprata, kam vajadzīgi tie piketi, akcijas, viss šis psiholoģiskais spiediens. Tas, protams, iedarbojas uz izmeklēšanas izolatora vadību, viņi piever acis gan uz piketiem, gan sūtījumiem, lai tikai nesaasinātu situāciju un neiekļūtu skandālā.

Bet viņu, Voronovu, šāda ņemšanās tikai kaitina. Liek domāt par Migunovu nevis kā par cilvēku, kurš nejauši iekļuvis starp tiesas dzirnavu akmeņiem, bet kā par tiešām bīstamu noziedznieku, aiz kura stāv varens un nekaunīgs spēks. Tikai kas tas ir par spēku?

Migunovs nekādā ziņā nebija nelabojams noziedznieks, Voronovs to skaidri redzēja. Viņam bija nācies tikties ar daudziem slepkavām un izvarotājiem, psihiski veseliem cilvēkiem, bet absolūti, kā lai saka… dvēseliski truliem. Briesmīgiem cilvēkiem. Nolaist pār kāda galvu cirvi tādiem ir nieks, viņiem vienīgais šķērslis ir nevis likums vai soda draudi, bet gan iedzimts slinkums. Migunovs, par spīti savam mūža ieslodzījumam, bija pavisam citāds. Pilnīgi iespējams, ka viņš patiešām tikai aizstāvējies…

-   Piedodiet, Vitālij Dmitrijevič.

Viņš pacēla galvu. Līdzās viņam soli solī gāja garkājaina stilīgi ģērbusies meitene no to garkājaino un stilīgi ģērbto meiteņu sugas, kādas Zaozjorskā varēja redzēt vienīgi televīzijas reklāmās. Tas ir, acīm redzami galvaspilsētas jaunkundze.

-   Nepaguvu noķert jūs izolatorā, Vitālij Dmitrijevič! viņa paziņoja, priecīgi smaidīdama, it kā viņai par to pienāktos vismaz ordenis.

-   Atvainojiet. Esmu Žeņa Kurlandska, žurnāliste no «Brīvās Eiropas». Es šorīt jums zvanīju, atceraties?

-   Kurlandska, Voronovs novilka un saviebdamies palēnināja gaitu. Jā, atceros. Par Migunovu. Bet es taču jums teicu…

-   Man ienāca prātā ja nu jūs pārdomājat! viņa iesaucās, un gaiss burtiski notrīsēja no viņas izstarotā pozitīvisma viļņa.

-   Es nesniedzu nekādus komentārus par lietu. Visu labu, Voronovs sausi noteica un soļoja tālāk.

Žeņu Kurlandsku atkārtotais noraidījums itin nemaz nesamulsināja.

-    Labi. Lai būtu. Par lietu ne. Nerunāsim par lietu, Vitālij Dmitrijevič. Lieliski! Parunāsim pārjums!

Viņa paskrēja mazliet uz priekšu, pagriezās pret viņu, ietīdama prātus reibinošu smaržu plīvurā. Spriežot pēc izskata, viņai varēja būt nedaudz pāri divdesmit pieciem gadiem, viņai bija nepieklājīgi liela mute un tādas pašas lielas (un nepieklājīgas) acis. Ar visu to varēja teikt, ka viņa ir skaista. Kā Valpurģu nakts ragana.

-   Jūs tagad esat mediju personība, Vitālij Dmitrijevič! Jūs pats to vēl neaptverat, bet tā ir! Un vaļā vairs netiksit. Jūs izmeklējat Migunova lietu, kurai seko visa pasaule, un… Pie velna Migunovu! viņa iesmējās, pamanīdamās atmuguriski iet uz priekšu uz augstajiem papēžiem un ne reizi neaizķerdamās.

-   Jūs pats tagad esat gards kumosiņš! Kaut vai piecpadsmit minūtes, Vitālij Dmitrijevič! Nu, izlemiet! Bērnība, skola, universitāte, darbs ne vārda, ne pušplēsta vārda par Migunovu!

-   Jums aizmugurē ir urna. Tūdaļ uzskriesit virsū un nokritīsit, Voronovs brīdināja.

-   Ļoti labi! Uzskriešu arī, ja jūs nepiekritīsit! Zeņa Kurlandska paātrināja soli un pat nezin kāpēc izpleta sānis rokas, turpinādama plati smaidīt un raidīt pozitīvisma viļņus.

-   Nokritīšu un kaut ko salauzīšu! Kāju! Ribu! Vai mugurkaulu! Un jums būs kauns, Vitālij Dmitrijevič!

Viņš neko neteica, pat nepasmaidīja pretī. Viņš zināja, ka rūdītā žurnāliste Zeņa Kurlandska nekur neiekritīs un pat nenotraipīs savas šaurās stilīgās biksītes. Vispār… Nē. Viņa veiksmīgi tika garām urnai, toties ar roku aizķēra garāmejošu padzīvojušu vīrieti ar iepirkumu maisiņiem, smaidot uzklausīja viņa īso necenzēto uzrunu un sajūsmināti paziņoja Voronovam:

-   Lūk! Tagad varēšu uzrakstīt par to, kā mani jūsu klātbūtnē izlamāja vienā no galvenajām Zaozjorskas ielām! Bet jūs, Izmeklēšanas komitejas vecākais izmeklētājs, pat pirkstu nepakustinājāt!… Lai gan vēl labāk tā…

Viņa padomāja, māksloti pielikusi pirkstu pie pieres.

-     Pagaidiet… Tā! Pareizi! Mani diskriminēja pēc dzimuma pazīmēm viens! Nosauca par vieglas uzvedības sievieti divi! Piespieda stāties seksuālās attiecībās izvirtīgā formā trīs! Un tas viss notika vecākā izmeklētāja Voronova klātbūtnē! Mūsu klausītāji Eiropā būs mēmi!

-   Pagaidām gan manā klātbūtnē jūs uzmācaties garāmgājējiem un uzstājīgi cenšaties piespiest mani izpaust dienesta noslēpumu, Voronovs iebilda.

-  Tad apcietiniet mani, Vitālij Dmitrijevič! Kurlandska sapriecājās. Iesēdiniet mani savā burvīgajā izmeklēšanas izolatorā! Kādu rakstu es tur uzcepšu!

Viņš apstājās, izvilka kabatlakatu. Acis asaroja, bet paša deguns šķita kā sapuvis bumbieris, kas teju atdalīsies un nokritīs zem kājām. Kaut tā… aizvāktos ar savu interviju, goda vārds…

-   Es pajokoju, Vitālij Dmitrijevič.

Nekur aizvākties viņa negrasījās, taču vismaz nodzēsa savu smaidu un izslēdza pozitīvisma reaktoru paldies par to pašu.

-   Atvainojiet, es tikai… Viņa bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Piecpadsmit minūtes, Vitālij Dmitrijevič. Ne vārda par izmeklēšanas noslēpumiem. Ne vārda par Migunovu. Apsolu. Par interviju samaksās labu naudu. Puse būs jūsu… Es te netālu redzēju kafejnīcu «Ādams» vai «Ēdene». Apsēdīsimies, aprunāsimies… Piecpadsmit minūtes. Esmu kratījusies sešus tūkstošus kilometru, lai… Sasodīts.

Viņa paskatījās debesīs, tad uz savu kurpju purngaliem.

-   Nu kā lai jūs pierunā, Vitālij Dmitrijevič? Man izģērbties, vai?

-  Atvainojiet, Voronovs sacīja, aizgriezās un skaļi ar baudu izšņauca degunu. Ilgāk viņš nespēja nociesties.

Turklāt puņķains vīrietis nevedina meiteni viņa priekšā izģērbties.

[1][15] *

-   Un kas notika tālāk? Tu izģērbies?

Lērneram ir tik parasta sejas izteiksme nekāda. Tas ir, nevar saprast, vai viņš runā nopietni vai joko.

-    Nē, protams… Kurlandska paskatījās atpakaļ uz Annu, paraustīja plecus. Tur bija daudz cilvēku, un vispār…

-   Viņš uzreiz aizgāja?

-   Jā. Vispirms uz veikalu, tad uz autobusu.

Lērners brīdi klusēja, pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņi sēdēja tajā pašā «Ēdenē», pustukšā zālē, no bāra letes attālākajā stūrī.

-   Tu viņam sekoji? -Jā.

-   Ko viņš veikalā pirka?

-  Neko sevišķu… Paciņu makaronu, kefīru, pienu, kaut kādus pusfabrikātus…

-   Kādus pusfabrikātus? Lērners pajautāja.

-   Lētus.

-   Cik šausmīgi, noteica Anna.

-   Degvīnu, alu pirka? Lērners apvaicājās. -Nē.

Pabungoja pirkstiem.

-   Slikti.

It kā viņa būtu vainīga, ka Voronovs netika pircis degvīnu un alu.

-   Labi. Tik un tā, domāju, viņš neko jēdzīgu tev nebūtu pastāstījis. Kas ir ar tavu brigādi?

-    Viens literārais līdzstrādnieks no «Zaozjorskas kurjera», viens no apgabala «Sibīrijas vēstneša», viens pats par sevi, brīvmākslinieks, strādā vairākos interneta izdevumos, prātīgs zēniņš…

Kurlandska izņēma no somiņas bloknotu, ieskatījās.

-    Tā… Dzīvokļa kaimiņi, draugi no institūta, sievas darbs darbabiedri, draudzenes un tā tālāk… Mans brīvmākslinieks mēģinās piekļūt kādam no Izmeklēšanas komitejas. Spriežot pēc tā, ko es šodien redzēju, Voronovam jābūt nelabvēļiem. Viņiem allaž ir visobjektīvākā informācija.

-   Ko tu viņiem visiem salēji, dārgā? Anna smaidot apvaicājās.

-   Teicu patiesību un tikai patiesību. Zeņa Kurlandska novilka ar pirkstiņu gaisā.

-  Galvaspilsētas žurnāliste interesējas par mediju personību. Viņu interesē katrs sīkums. Viņa dāsni maksā par ikvienu informāciju. Un tā ir tīra patiesība. Galu galā pēc pusotras nedēļas jūs «Brīvās Eiropas» ēterā dzirdēsit Zeņečkas autorprogrammu «Misters Ikss», kur visa šī jezga būs glīti salikta pa plauktiņiem, iesaiņota un vislabākajā veidā pasniegta ar maniem precīzajiem un kā allaž asprātīgajiem komentāriem.

-   Tu esi braši pastrādājusi, Žeņečka, Anna viņu uzslavēja.

-   Un ko tu pati tagad darīsi? Lērners jautāja.

-   Apmeklēšu administrāciju, tad nekustamo īpašumu biroju. Uzzināšu, kādas viņiem izredzes uz dzīvokli… Un tā tālāk. Beigu beigās iegriezīšos poliklīnikā.

Viņa nopūtās.

-    Baidos, ka mūsu mediju personībai problēmu netrūkst. To ir papilnam.

Devītā nodaļa majora jevsejeva briesmīgie sapņi

Maskava

Aiz durvīm stāv cilvēki melnos digeru kombinezonos, sejas klāj melnas trikotāžas maskas. Stāv klusēdami, skatās uz durvīm, it kā nupat būtu piezvanījuši un gaidītu, kad atvērs. Katrs tur pie rokas bērnu. Bērni ir ģērbti briesmīgās sapelējušās skrandās, arī viņi klusē un tāpat skatās. Tikai Jevsejevs skaidri zina, ka šie bērni ir miruši. Viņam pat ir zināms, kā ticis nogalināts ikviens no viņiem, kādi izskatās viņu sadalītie kauli tur, zem skrandām. Viņš tikai nevar saprast, kāpēc tie atnākuši tieši pie viņa, nevis pie Ogoļcova vai, teiksim, pie Kosuhina, kurš izmeklē bērnu slepkavu-sātanistu lietu.

Viņš bezmērķīgi klīst pa dzīvokli, cenšas novērst domas, bet ikreiz, ejot garām durvīm, aiz kurām viņu gaida melnie digeri ar bērniem, viņš novelk kurpes, lai viņu nedzirdētu. Taču durvis dīvainā kārtā kļūst caurspīdīgas, stāvētāji redz viņu, un viņš tos ļoti labi redz, lai gan visi izturas tā, it kā nekas nenotiktu, it kā spēlētu kādu nelāgu un baisu spēli.

Un pēkšņi kāds no bērniem sāka skaļi lamāties. Balss viņam ir zema, aizsmakusi kā vecim, arī seja nezin kāpēc kļuvusi vecišķi krunkaina, zods un vaigi klāti bieziem matiem, bet viņš pats tā arī ir palicis mazs un trausls kā pusaudzis. Jevsejevs neizturēja, iekliedzās: «Beidziet lamāties, kā jums nav kauna!» Un pēkšņi visi gan bērni, gan digeri kā pēc komandas sāka rupji lamāties, no kā durvis nodrebēja un sāka izliekties, kā kad no āra tās stumtu milzīgs neredzams spēks.

Tikai tagad Jevsejevs pamanīja, ka dzīvokļa numura vietā pie durvīm karājas plāksnīte «Maskavas pārvaldes priekšnieka vietnieks V. K. Ogoļcovs». Bet viņš taču nav Ogoļcovs! Tā ir kļūda! Viņš ir Jevsejevs! Viņš sauca, ka viņi ir sajaukuši dzīvokļus, ka viņam ar to nav nekāda sakara, un arī nezin kāpēc lamājās. Tikai viņā neviens neklausījās, visi kliedza, un durvis no spiediena brakšķēja. Tad pēkšņi viss apklusa. Jevsejevs nodomāja, ka viņi ir aizgājuši, briesmīgi nopriecājās. Tajā brīdī klusumā noskanēja klikšķis, ar kādu atslēga pagriežas slēdzenē, durvis sāka lēnām bīdīties sānis, un pret viņu stiepās neiedomājami garas izkaltušas rokas.

Jevsejevs atvēra acis. Bija tumšs. Sapņa atbalsis vēl skanēja ausīs. Viņš gandrīz nemaz nebrīnījās, kad priekšnamā īstenībā nošvīkstēja dermatīns, atvērās durvis. Soļi: klik, klik. Uzmanīgi aizgriezās slēdzene, no gaiteņa pa grīdu nostiepās zeltains celiņš.

Viņš piecēlās no gultas un izgāja gaitenī. Priekšnamā stāvēja Marina un turēja rokā kurpi ar smailu purngalu, sarkanu zoli un augstu caurspīdīgu papēdi.

-   O… Sveiks, viņa ierunājās tādā kā nedabīgā balsī.

-   Sveika. Manuprāt, tu pašlaik atrodies Tjumeņā, sacīja Jevsejevs, miegdams acis spožajā gaismā. Dejo melnās zeķbiksēs ar tām, kā viņas… Ar spalvām uz galvas. Vai varbūt es guļu?

-   Tu neguli, dārgais. Un es neesmu Tjumeņā. Un nedejoju melnās zeķbiksēs. Viņa aizsvieda sānis striptīzam domāto kurpi, palūkojās zem spoguļa.

-   Manas mīļās mājas čībiņas, manas labās, cip, cip… Kā es pēc jums ilgojos, ja jūs to zinātu!

Juram radās iespaids, ka Marina vairās skatīties viņam acīs.

-   Kāpēc tu nedejo?

-   Tāpēc, ka aizbēgu. Arī tonis bija nedabīgs, tāds kā māksloti možs, bet patiesībā saspringti uzbudināts.

-  Aizsūtīju visus trīs mājas tālāk, iekāpu lidmašīnā un lidoju pie savām mīļajām mājas čībiņām…

-   Un kāpēc tu no viņiem aizbēgi?

Viņa noliecās, apāva sarkanās iešļūcenītes ar vaļējiem purngaliem, iztaisnojās, piegāja klāt Jevsejevam, apskāva un paslēpa seju pie pleca, tā arī neparādījusi acis.

-   Un pie mīļā vīra. Tā, lūk.

Dīvaina padarīšana. Tajā nebija nekādas loģikas.

-  Kāpēc vajadzēja lidot pāri trejdeviņām jūrām, lai atkal lidotu atpakaļ?

Jevsejevs paraudzījās viņā. Seja iekritusi, zem acīm tumši loki.

-   Vajadzēja pašai pārliecināties, ka Tjumeņa ir pāķu galvaspilsēta…

-   Tu taču teici, ka tā ir naftas karaļu galvaspilsēta…

-   Uz turieni kara laikā pārveda Ļeņina līķi no mauzoleja, tas glabājās Lauksaimniecības akadēmijā. Tāpēc ka tas ir sēne. Bet Tjumeņa pati garlaicīgākā vieta visā Sibīrijā. Pat visā izplatījumā.

-   Nepļāpā par Ļeņinu un sēnēm. Nepūt man miglu acīs. Kas tur notika?

-    Naftas karaļi piegriezās. Lai gan, atklāti runājot, Knēvelis nav labāks… Paklau, vai tev neatradīsies ko ieēst? Visu dienu skraidīju apkārt, nebija laika, bet lidmašīnā atslēdzos, tikko apsēdos krēslā…

-   Tavi mīļotie zivju pirkstiņi, Jevsejevs sacīja.

Viņa pamāja.

-   Lai vai kas! Konjaciņu var dabūt?

Jevsejevs apvilka treniņtērpu, paskatījās pulkstenī: pusseši. Gāja nomazgāties. Kad iznāca no vannas istabas, virtuvē jau skanēja radio, pannā čurkstēja sviests un gaisā vēdīja pusfabrikātu nodaļas spēcīgie aromāti. Viņš paņēma no bāra «Jubiļeinij» pudeli un divas glāzes.

-   Kas noticis, Marina?

-     Nekas sevišķs… Bija savākušies visādi biezie salašņas ar gredzeniem katrā pirkstā un nekaunīgiem ģīmjiem. Knēvelis ar šiem koķetē… Garšīgi, Jura. Vēl gribu…

Viņa salika šķīvī visu, kas bija atlicis uz pannas, pacēla glāzi ar konjaku.

-   Vispār, mans dārgais, nepārspējamais vīrs! viņa svinīgi paziņoja. Gribu iedzert par tevi. Tāpēc ka… Pirmkārt, tāpēc, ka mēs tā nelāgi šķīrāmies. Daudz kas palika nepateikts. Otrkārt, tāpēc, ka tev visā visumā izrādījās taisnība jādara gals tai lēkāšanai. Es atzīstu savu sakāvi, izkarinu balto karogu un esmu gatava kaut vai rīt iet uz Horeogrāfijas akadēmiju, nest cilvēkiem labo un, kā tur teikts… mūžīgo. Iet projām astoņos, nākt mājās piecos. Kaila dejot vīram zem ģimenes lustras abažūra…

-   Ne tikai dejot, Jevsejevs sacīja.

-   Labi. Izģērbšos un darīšu arī visu pārējo.

-   Ne tikai. Tu dzemdēsi viņam bērnu.

Viņa domīgi palūkojās glāzē, it kā no dzintarkrāsas dzīlēm varētu nākt atbilde.

-   Un dzemdēšu viņam bērnu, viņa dziedoši atkārtoja. Zēnu. Četri kilo piecsimt. Un viss mums būs labi.

Viņa tik tikko pieskārās konjakam, nolika glāzi sāņus. Jevsejevs skatījās viņā. Viņam šķita, ka sieva teju, teju sāks raudāt.

-   Kas ir noticis, Marina?

-   Nekas. Gandrīz nekas. Viņa pūlējās smaidīt. Vienkārši esmu nogurusi… kā zirgs. Salamājos ar Knēveli… Vai neiebildīsi, mīļais, ja padejošu tev citu reizi? Bet tagad vienkārši ieiešu dušā un likšos gulēt?

-   Es būšu briesmīgi nikns, Jevsejevs atbildēja, tēlodams pilnīgu mieru. Patiesībā viņam iekšā viss vārījās. Sacirtīšu mēbeles skaidās.

-   Lieliski. Man patīk temperamentīgi vīrieši.

-   Tur tādu netrūka, vai ne? viņš nenoturējās.

-   Tur trūka tevis, Jura.

«Atkal izvairījās no tiešas atbildes. Taču no tā, ko pateica, ir skaidrs jā, tur netrūka temperamentīgu vīriešu, bet trūka vīra, kas lika uzticīgajai sievai ciest un traukties naktī cauri visai valstij…»

Marina piecēlās.

-   Iešu paplunčāties. Vai tu zini, ka pēc kara Tjumeņas klaiņojošos kaķus ķēra un ar speciālu reisu nogādāja Ļeņingradā? Glāba Ermitāžu no žurkām. Es visu ceļu par to domāju un nevarēju saprast, kāpēc viņiem bija vajadzīgi tieši Tjumeņas kaķi, kas tajos tik īpašs. Ir taču daudz tuvākas pilsētas… Domāju, ka tie ir kaut kas līdzīgs Rīgas OMON, īsti rīkļurāvēji…

«Pietiek dirst!» Jevsejevs gribēja uzsaukt, taču savaldījās un mierīgi pavaicāja:

-   Kā tu zini par Rīgas OMON?

-   Mēs ar vecākiem taču dzīvojām Rīgā. Esi aizmirsis? Tiesa, es tolaik biju maza…

-   Un kāpēc stāstīji man par kaķiem? Nekā cita nav ko stāstīt?

-    Nezinu. Droši vien ilgojos pēc dzīvniekiem. Atved man Brutu, labi? Šodien. Es ļoti biju pēc viņa noilgojusies, pēc tā pinkainā velna. Pamodīšos, un Bruts jau būs šeit vareni, vai ne?

Pēdējos vārdus viņa nokliedza jau no vannas istabas, ūdenim šalkojot. Jevsejevs paskatījās uz glāzēm ar konjaku abas bija palikušas tikpat kā neskartas. Viņš piecēlās, izgāja priekšnamā, paņēma viņas somiņu, atvēra un izbēra saturu uz grīdas. Starp visādiem sieviešu niekiem, kas atrodami ikvienā somiņā, uz parketa nokrita divas paciņas tūkstošnieku, aptvertu ar aptiekas gumiju. Viss kļuva skaidrs. Citas aptiekas gumijas viņa bija izmetusi, bet nauda te tā ir… Tas arī ir pierādījumu materiāls, ne velti Migunovs pirms bēgšanas mēģinājuma sadedzināja vairākus miljonus, un arī Tolmačovs bija dedzinājis nodevības pierādījumus, tikai gumijas nezin kāpēc atstājis, pēc tām arī aprēķināja sadedzināto summu.

Turēdams paciņas rokā, viņš devās uz vannas istabu, pieklauvēja pie durvīm un tūlīt pat saprata, cik tas bija muļķīgi, vajadzēja ieskrieties un izsist aizbīdni!

-Vaļā.

Viņa stāvēja zem dušas, ūdens plānā kārtiņā klāja mazās krūtis, tecēja gar nabu, aizplūzdams pār izskūto kaunuma pauguriņu un slaidajām kājām, gludā āda spīdēja… Kreisā roka aizsedza labo apakšdelmu, plaši ieplestajās acīs atplaiksnīja apjukums.

-   Tā nav mana nauda…

Jura piegāja cieši klāt, asi iesita pa seju vispirms ar vienu paciņu, tad ar otru. Ar vienu ar otru. Ar vienu ar otru… Paciņas izjuka, banknotes krita ūdenī, samirka un aizdambēja noteci…

Marina aizsedza seju ar plaukstām. Uz labā apakšdelma bija redzami zilgani ovāli plankumi iespiedumi no pirkstiem, tiesu medicīnas klasika.

-   Tā ir trupas nauda, Knēvelis iedeva kasei!

-   Un to arī izdarīja Knēvelis?! Viņš norādīja uz zilumiem. Vai varbūt arī tie nav tavi?

Viņa sāka raudāt un notupās vannā.

-    Kam tu pūti miglu acīs?! Aizmirsi, ka es neesmu Knēvelis?! Plāj visu laukā, citādi būs vēl sliktāk!

Jura nestādījās priekšā, kas vēl sliktāks varētu būt. Sirds mežonīgi dauzījās un draudēja salauzt krūškurvi. Sliktāks varēja būt vienīgi infarkts. Viņš zināja tādus gadījumus.

Marina tupēja slapjo banknošu vidū, aptvērusi ar rokām ceļus, un elsodama raudzījās kaut kur lejā.

-   Runā! Un skaties acīs! Acīs!

Viņa nepacēla galvu un neatbildēja uzreiz.

-  Viņas visas ir ielenes, kas nākušas no striptīza, viņa beidzot ierunājās. Viņš speciāli savāca tieši tādas.

-   Un tālāk? Viņš piespieda jūs…

-   Nē. Neviens nevienu nepiespieda. Vienkārši visi gribēja nopelnīt. Visi zināja. Pat apgabala administrācija.

Viss bija pa pusei oficiāli. Vakarā koncerts filharmonijā, bet pēc tam šansoni ar plikām pakaļām uz galdiem, vasarnīcās, saunās…

-   Es jau pašā sākumā tev teicu, ka tā būs!

-   Es nezināju, kas Knēvelim padomā; kad sapratu, bija jau par vēlu… Bet es ne ar vienu negulēju… Re zilumi, viens mani vilka… Bet es izrāvos…

-   No kurienes nauda?! Muļķe! Stulbene! Nesaki, ka tā domāta kasei, citādi nezinu, ko ar tevi izdarīšu!

Marina nopūtās, noskalojās, aizgrieza krānu.

-   Jā, tā nav kasei, viņa neskanīgā balsī sacīja. Bet saproti es varēju nostrādāt līdz galam, noguldīt naudu bankā un tu neko nebūtu uzzinājis! Tur būtu sakrājusies pamatīga summa. Bet es sapratu, ka to nespēju, tas nav priekš manis! Ar to nu ir cauri…

-   Ko tu saki! Lieli prieki!

Viņa nošķobīja degunu un vainīgi palūkojās vīrā.

-   Galu galā man ir vīrs. Es sapratu, ka viņš ir pats labākais. Tu taču nepametīsi mani?

Kādu brīdi Jevsejevs stāvēja klusēdams, smagās pārdomās iegrimis. Pēc tam sāka vilkt nost treniņtērpu.

-  Redzēsim, kā tu uzvedīsies, viņš noburkšķēja. Aiziet, nostājies!

-         [1] [16] *

Bruts ar asti kulstīja parketu un priecīgi slienājās, kas viņam nepavisam nebija raksturīgi. Tātad zināja, ka nāk pēc viņa… Uz abām priekšķepām viņam rēgojās elastīgās saites apsēji.

-   Netieku gudrs, no kurienes tas ceļas. Pjotrs Daņilovičs domīgi pakasīja pakausi. Gatavā sērga. Veterinārs teica pēc mēneša pāriešot, ja ārstēsies, kā māca zinātne. Artrīts ir bīstama padarīšana ja nedosit šprices, Brutam pēcāk būs jāmokās.

-   Kā māte jūtas?

-   Nekas, turas. Staigā. Pati aizgāja uz veikalu, teica ja nekustēšoties, pusgada laikā būšot pagalam… Kā pašiem klājas? Salīgāt mieru?

-   It kā jau netikām strīdējušies.

-   Kā nu ne? Es pēc balsīm visu jūtu, pēc intonācijām. Izskats arī tev tāds drūms… Vecu čekistu ap stūri neapvedīsi. Klāj vaļā, kas tev tur ir noticis. Darbā, vai?

Jevsejevs pabužināja Brutam kaklu, apsēdās krēslā. Pjotrs Daņilovičs palika stāvam, rokas uz krūtīm sakrustojis. Atvaļināts komitejnieks velti vārdus netērē, viņš uzdeva jautājumu un gaida atbildi.

-   Labs ir. Vai manu Sincovu atceries? Jevsejevs jautāja. Mežaini? Kurš gūstīja Amīru? Pjotrs Daņilovičs pamāja. Vīrs uz goda, ekstra klases profiņš. Nekad nekādu jautājumu… Bet tagad sākusies tāda muļķīga rīvēšanās. Var uzskatīt, ka personiskas nepatikas dēļ. Raksturu nesaderība, vai…

Jevsejevs īsumā aprakstīja tēvam situāciju ar Mežaini ekspedīcija uz ceturto līmeni, versija par mīklainajiem punduriem, viņa paša reakcija, Ogoļcova reakcija, sātanistu lieta, pēkšņi atklājusies Mežaina un Gerasimovas mīlestība un tā tālāk, un tā joprojām. Viņš neiedziļinājās sīkumos, lai gan zināja, ka tēvam var pilnīgi uzticēties, pat vairāk nekā sev pašam.

-   Un kur ir problēma? Pjotrs Daņilovičs nesaprata. Tu visu izdarīji pareizi. Tavs Ogoļcovs ir muļķis, bet tev par priekšnieku nav jāatbild. Un arī tavs Sincovs ir mulkis, tikai…

> 7 7

Viņš noplātīja rokas.

-   Tikai par viņu tev nāksies atbildēt, ja radīsies tāda vajadzība. Viņam taču jāskatās, ar ko ielaižas dēkās. Ja viņa figurē lietā, tad tas nekur neder…

Pjotrs Daņilovičs bargi nošūpoja galvu.

-    Nekas, Jura. Viņš pats atnāks pie tevis un gribēs izlīgt, kad nomierināsies. Tā nav problēma, par kuru nopietnam cilvēkam būtu jālauza galva…

Virtuvē atskanēja nikna kafijkannas šņākoņa. Pjotrs Daņilovičs pazuda un pēc brīža atgriezās ar kafiju uz paplātes.

-   Rau. Kā tāds geizers, pēc itāliešu receptes. Manu un mātes iecienīto «Nescafe» ārsts aizliedza, tad nu nopirku sev rotaļlietiņu… Žēl, ka manā jaunībā tādu kafijkannu nebija un arī laba kafija nebija dabūjama. Cik nakšu būtu varējis negulēt, cik daudz būtu paguvis izdarīt!… Varbūt būtu izsities pulkvežos, kurš zina.

Viņš nolika paplāti uz krēsla rokturiem, pats apsēdās līdzās, paņēma tasīti. Smalkais trauslais porcelāns viņa zemnieka rokā šķita neīsts, kā tāda spēļlietiņa.

-   Nevaru tikai saprast, kā tas tavs Sincovs, prātīgs vecis, čečenu karu izgājis, kā viņš tā varēja noticēt kādiem tur pazemes punduriem?

Pjotrs Daņilovičs palūkojās uz dēlu.

-   Izklausās pēc bērnu pasaciņas, bet viņš skrien vai sienā. Ko?

-   Nekur viņš neskrien, tēt. Viņš arī nestāsta neko bez sevišķas vajadzības. Pat ziņojumus raksta nelabprāt, es jau teicu… Un viņš nekad nemelo. Tur tas āķis.

-   Iznāk, ka zem mums tik tiešām dzīvo tādi mazi cilvēciņi? Pigmeji kā Āfrikā? Vai tā, ko?

-    Es nezinu, tēt. Bet kāds noteikti dzīvo. Rau, Sincova grupu apšaudīja divsimt metru dziļumā vecā, pamestā šahtā. Ar automātisko ieroci. Arī pēdas viņi tur redzēja ne tikai «pigmeju», bet parasto cilvēku. Zābaku zoļu nospiedumus. Un tur stāvēja sēnīte tāda, kur paslēpties no lietus, kā sargpostenī. Sēnīte bija svaigi nokrāsota, arī telefons karājas, viss kā pieklājas. Kāds taču to krāsoja… Kāds taču šāva…

-   Sēnīte, tu saki. Pjotrs Daņilovičs vienā paņēmienā izdzēra atdzisušo kafiju. Viņa acis iegailējās. Pat Bruts, kurš bija atgūlies pie jaunākā Jevsejeva kājām, pacēla galvu, jautājoši paskatījās. Arī ieinteresējās.

-  Sēnīte tas ir dīvaini. Tas neiet itin nekādos rāmjos. Visu kaut kā var izdarīt gan zābakos nolaisties divsimt metru dziļumā, gan bliezt ar kalašņikovu, ja esi kāds diversants, terorists vai vēl kas… Bet kāpēc stiept uz turieni sēnīti? To taču nevar pasist padusē vai iebāzt mugursomā. Tur vajadzīga speciāla tehnika ceļamās ierīces, sliedes, drezīna… Bet galvenais tur jāatrodas garnizonam! Vai apsargājamam objektam… Sēnīte norāda nevis uz personiskām, bet gan valsts interesēm…

Pjotrs Daņilovičs piecēlās un satraukti pagājās pa istabu.

-   Uz Maskavas 850. gadadienu visa pilsēta bija pilna plakātiem, kaut kādas meičas kokošņikos… Nauda bija izdota pamatīga, skaistuma nekāda, jēgas nekādas, taču kāds tomēr to bija veidojis, centies savu iespēju robežās.

-   PSRS aizliegtā teritorija… Jevsejevs sacīja.

-   Ko? Pjotrs Daņilovičs pagriezās.

-   Sincovs tur bija redzējis plāksnīti, kur ar roku bijis uzrakstīts: «PSRS aizliegtā teritorija». Sākumā iedomājos par nacionālajiem boļševikiem jauniem cilvēkiem nav kur likt enerģiju, viņiem patīk padomju simbolika, tāda paākstīšanās…

-   Un ko domā tagad?

-   Te ar enerģiju vien nepietiek, tēt. Tur tā lieta. Sincovs ir labākais digeris Maskavā, bet pat viņš…

-  Tā jau nu labākais, un viss! Pjotrs Daņilovičs norūca. Varbūt ir jau izauguši labāki par tavu Sincovu tie… Tavi digeri.

-   Nav svarīgi. Toreiz atcerējos kādu gadījumu, par kuru biju lasījis internetā. Pirmais pasaules karš, krievu cietoksnis Osovecā. Simt deviņdesmit dienu atvairīja vāciešus, neļāva nokļūt Belostokā… Tas ir tagadējās Polijas teritorijā. Pēc tam bija pavēle atkāpties, virspavēlnieki uzspridzināja visas cietokšņa ieejas un izejas, un mūsējie atkāpās. Bet vienu sargkareivi aizmirsa. Viņš tā arī palika tur stāvēt, saproti?

-   Es arī kaut kur biju dzirdējis par to sargkareivi. Pjotrs Daņilovičs pamāja. Cik viņš tur… Piecus, nē septiņus gadus?

-   Desmit. Desmit gadus sargājis. Tur bijušas intendantūras noliktavas sausiņi, sautēta gaļa, drēbes, sveces. Viņš to visu uzgājis. Veļu mainījis katru sestdienu, pēc netīrās veļas kaudzītēm skaitījis laiku. Viņam tur izcēlies ugunsgrēks, visi sērkociņi un sveces sadegušas, viņš vairākus gadus pavadījis pilnīgā tumsā. Kad pēc tam iznācis virszemē no saules gaismas kļuvis akls. Viņu nejauši atrakuši poļu kareivji, viņi atjaunojuši cietoksni… Bet no zemes apakšas viņiem krievu valodā uzsauc: «Stāt! Šaušu!»

-   Un kā? Vai šāvis arī?

-   Nē. Bet arī laukā nav nācis, kamēr komandants nav devis pavēli. Viņam sākuši skaidrot, ka Krievijas sen vairs nav, ir KPFSR, Sarkanā armija, bet viņa komandants droši vien sen nošauts, un te vispār ir Polijas teritorija… Tad viņš pieprasījis, lai pats poļu virspavēlnieks dod viņam pavēli atstāt cietoksni. Un nekust ne no vietas. Pilsudskim nācies rakstīt pavēli. Kad tā tikusi nolasīta, tad iznācis. Un uzreiz vienā acumirklī kļuvis akls.

-   Kas ar viņu tālāk notika? Pjotrs Daņilovičs apvaicājās.

-   Nezinu. It kā esot atgriezies dzimtenē… Bet es runāju par ko citu. Šo sargkareivi atcerējos, kad nupat tev stāstīju par sēnīti, par zābakiem, par to plāksnīti. «PSRS aizliegtā teritorija». Iedomājos, ka pie mums arī tāds sargkareivis varēja rasties. Vēl no padomju laikiem. Tad viss sakrīt, arī svaigā krāsa…

Pjotrs Daņilovičs pēkšņi piesita sev pie pieres.

-    Stop! Pavisam piemirsu! Māte man lika uz viņas pārnākšanas laiku uzvārīt pelmeņus! Bet es… Nošaušana uz vietas! Iesim virtuvē, aši, tur izrunāsim līdz galam.

Atvaļinātais apakšpulkvedis mundrā riksītī devās uz virtuvi, apsēja priekšautu, uzlika katliņā ūdeni vārīties, atvēra saldētavu, izņēma dēlīti ar akurāti sarindotiem un ar miltiem apkaisītiem pelmeņiem.

-   Viņš taču nevar tur būt stāvējis no kara laikiem! viņš atsāka sarunu, maisīdams sāli katliņā. Un vispār… Lai ierīkotu sargposteni tādā dziļumā, tur jābūt kaut kam tādam… Tādam, ko vajadzētu apsargāt. Piemēram, raķešu šahtai. Pavēlniecības atombunkurs. Kas vēl tur varētu būt? Ne jau nu piastri, vai ne?

«Ne jau piastri,» Jevsejevs nodomāja. «Ne jau piastri. Lai gan… Bet ja nu, piemēram, zelta stieņi? Kādas desmit tonnas…»

-   Ko?… viņš pārjautāja. Ā-ā. Jā, kaut kam ir jābūt. Bet es nezinu, tieši kam.

-   Tad noskaidro! Tas Sincovs, ekstra speciālists, viņš taču vēl joprojām ir tavs padotais, vai ne?

-Jā.

-   Kā tu domā, ja nu…

Tēvs apgriezās vecais čekists virtuves priekšautā ar neaizmirstulēm -, paraudzījās dēlā un pēkšņi apklusa. Viņš labi zināja, viņš juta, kur stiepjas sarkanā līnija. Kur pie kafijas tasītes var apspriest šādus tādus darba momentus un dot padomus, un kur viņiem nav tiesību ko apspriest ne viņam, ne dēlam.

Un Jevsejevs jaunākais arī to zināja un arī juta.

Jā, viņš uzreiz iedomājās par Krātuvi. Nē, ne uzreiz. Minūti… Dažas sekundes atpakaļ. Operācija «Septiņi-deviņi». Slepenā operācija. Staļina zelts. Aizmirsts sargkareivis ar zeltu pilnu pazemes bunkuru pieejās. Pazudušās desmit tonnas. Dritvaikociņ! Vai tiešām viņi būtu atraduši to, ko meklēja?… Vai arī kāds diversants… digeris… apmaldījies Amīra bandas loceklis?… Vai varbūt tur, dziļumā, slēpjas slepkava maniaks, briesmonis cilvēka izskatā, bērnu slepkava? Zīlēt var bezgalīgi.

-    …Es atcerējos vēl vienu gadījumu, dzirdi? Pjotrs Daņilovičs uzmanīgi, taču tajā pašā laikā arī droši, bez šļakatām un nervozitātes ielaida pelmeņus vārošajā ūdenī. Tur gan bija nevis pazeme, bet džungļi. Japāņu poručiku kara beigās ar diversantu grupu nometa Filipīnās, tur laikam atradās amerikāņu bāze… Grupu sagrāva uzreiz, poručiks palika viens, bez sakariem, bez nekā. Bet pēc mēneša Japāna kapitulēja. Bet tas nabags vēl gadus divdesmit klīda pa džungļiem, knieba nost filipīniešu virsniekus un…

Pie durvīm atskanēja zvans.

-   Māte atnākusi! Atvērsi, Jura?

-   Protams.

Jevsejevs atvēra durvis, apskāva Klaudiju Ivanovnu, izņēma viņai no rokām maisiņu ar produktiem, aiznesa uz virtuvi. Un sāka ģērbties.

-    Pagaidi tak. Uz kurieni esi sataisījies? Klaudija Ivanovna brīnījās.

-   Jāskrien, mamm. Uz darbu.

-   Un pusdienas? Mēs taču…

Pjotrs Daņilovičs stāvēja un raudzījās viņā, vēl aizvien turēdams rokā tukšo dēlīti.

-   Māt! viņš pasauca.

Viņa pagriezās pret vīru. Pjotrs Daņilovičs tikko manāmi papurināja galvu nevajag.

-    Atvainojiet. Citu reizi, Jevsejevs noteica jau uz sliekšņa. Varbūt vakarā ieskriešu.

-   Un Bruts? tēvs pajautāja. Mums viņam šovakar špricēt vai…

Jevsejevs acumirkli padomāja.

-   Nevajag. Brutu arī paņemšu vakarā, ja sanāks. Viss, es skrienu. Uz redzi.

-         [1] [17] *

-   Gatavo izlūkošanas operāciju. Uzdevums noteikt, kas atrodas «mīnusā 200». Kas apšaudīja jūsu grupu. Nepieciešamības gadījumā pēc iespējas neitralizēt šo cilvēku…

-   Cilvēku?

-   Vai kas nu tur būtu! Iesit pamatsastāvā. Pilnā bruņojumā bruņu vestes, respiratori, ieroči pastiprinātam variantam. Divkāršs kaujas komplekts. Paņemiet rezervē tālās darbības rāciju. Sazināšanās katru stundu, svarīgus faktus ziņot man nekavējoties.

Mežainis nemaz nesēdās, stāvēja viņa priekšā kājas plecu platumā, rokas aiz muguras, dzelzsbetona seja. Skatījās kaut kur sānis. Taču klausījās uzmanīgi.

-   Uguni atklāt tikai pašaizsardzības nolūkā. Jūsu uzdevums izlūkošana. Nav zināms, cik cilvēku slēpjas tajā šahtā, varbūt viens, varbūt viņu tur… Jevsejevs paraudzījās Mežainī. Es nezinu. Un mums nav zināmi viņu nolūki. Vispār nekas nav zināms. Uzzināt, ziņot. Atgriezties. Tas ir galvenais.

Saules gaismas starā vēl turpināja virpuļot sīki papīra putekļi Jevsejevs tikko bija pārcilājis mapes ar pārskatiem par «mīnusu 200».

-   Operācija ir nopietna, biedri major, Mežainis ierunājās, turpinādams pētīt pretējo kaktu. Derētu saskaņot ar priekšniecību. Ogoļcovs, vēl viens otrs. Citādi ka nesanāk nepatikšanas.

-   Tev par to galva nav jālauza, Jevsejevs nogrieza kā ar nazi. Ar Ogoļcovu pats kaut kā tikšu skaidrībā. Un pietiek tēlot aizvainoto, biedri specvienības komandier. Mums stāv priekšā nopietna operācija, mēs abi atbildam par daudzu cilvēku dzīvību. Un ne tikai par dzīvību. Iespējams, mēs tur uziesim Krātuvi. Iespējams kaut ko citu. Daudz mazāk pievilcīgu. Ja tu taisies ikreiz apvainoties, es vienkārši atbrīvošu tevi no grupas vadības. Norīkošu Piļčenko. Vai Rudinu sliktākajā gadījumā.

Mežaina acis samiedzās. Tagad viņš skatījās Jevsejevam tieši virsū.

-    Neurb mani ar skatienu, gana esmu urbts, Jevsejevs norūca. Runā pēc būtības: iesi vai neiesi?

Mežainis novāca rokas no muguras, nostiepa gar sāniem.

-   Iešu, biedri major. Es nedrīkstu neiet.

-   Kāpēc tad nedrīksti? Jevsejevs paraustīja plecus.

-   Uzskatu, ka tavs Piļčenko ir gana paaudzies. «Mīnusā» viņš orientējas ne sliktāk par tevi, bet disciplīnas un kārtības ziņā būs vai simt punktu priekšā. Tā ka nevajag, Sincov. Grupa bez tevis postā neaizies. Bet tu pa to laiku vari tikt skaidrībā ar savu personisko dzīvi…

-   Es teicu, ka iešu kopā ar grupu, Mežainis atkārtoja.

-   Te es izlemju, kam jāiet un kam jāpaliek, Jevsejevs mierīgi noteica.

Mežainim zem ādas vaigu muskuļi savilkās kā tērauda armatūra.

-   Tieši tā, biedri major. Jūs izlemjat.

Jevsejevs atbīdīja mapes no galda malas, apsēdās tieši uz galda virsmas. Uzsita knipi mazajam vingrotājam uz metāla balsta tas apmeta divus apļus uz sava rotaļu stieņa un sastinga. Atkal baterijas beigušās.

-   Vari iet, Sincov.

Mežainis turpināja nekustīgi stāvēt.

-   Ej, Jevsejevs atkārtoja. Sazināšanās ik pēc stundas, kā es jau teicu. Nekādas pašdarbības. Nekādu partizānu izdarību. Ja vajadzēs, es tevi no zemes apakšas dabūšu rokā, izkašāšu no tā tava «mīnusa».

Mežainis šķībi pasmaidīja, apgriezās riņķī un devās uz durvīm.

-   To jau nu diez vai, biedri major, viņš sacīja atvadoties. Pārāk dziļi nāksies līst, biedri major.

-    Piekrītu, samiernieciskā tonī noteica Jevsejevs.

-   Bet atpakaļceļu sāc gatavot jau šodien. Pēc divām trim dienām jautājumam jābūt atrisinātam!

* fc sļc

Viņam, protams, bija tāda doma ierasties nopratināšanā šņorzābakos līdz ceļiem, ar purpurkrāsas frizūru un uzliekamajiem ilkņiem. Visi būtu gar zemi. N-jā… Viņš droši vien tiktu ierakstīts FDD slavas grāmatā. Ja arī ne tieši slavas, tad kādā citā grāmatā jau nu noteikti. Tētis un mamma par to tikai neticīgi pavīpsnāja. Viņiem bija pārrunas Akapulko, bet varbūt jau bankets, bet varbūt jau rīts pēc banketa. Skaipā viņi nemitīgi palika pusvārdā un, šķiet, īsti nesaprata, kurp Vampīričs grasās doties un kas viņam par sarežģījumiem. Bet Markam Solomonovičam ideja nepavisam nebija pa prātam. Noraidīja nekavējoties. Apcirta pašā saknē. Pat spēra kājiņas pret zemi, bet pēc tam smagi elpoja un sūkāja validolu.

Tātad izmeklētāja Kosuhina kabinetā Vampīričs ieradās parastā apģērbā, ar parastiem matiem un parastiem zobiem, juzdamies gluži kā izģērbts un basām kājām. Un daļēji arī bez zobiem. Trulums. Kosuhins uzdeva viņam stulbus jautājumus, Vampīričs stulbi atbildēja. Marks Solomonovičs sēdēja uz krēsliņa pie loga, joprojām smagi elpodams. Bet palaikam neelpoja nemaz. Tas bija svarīgi, tādējādi viņš it kā kontrolēja procesu.

-   Es tieši grasījos to aiznest, kur vajag, pat ieeļļoju!… Jūsējie to man burtiski izrāva no rokām! Vampīričs teica.

To viņš stāstīja par apgriezni, kurš kratīšanā tika atrasts Vampīriča dīvāna veļas kastē. Marks Solomonovičs atzinīgi uzelpoja.

-    Jūs ieroci atradāt gandrīz pirms mēneša, pat diviem… Kosuhins norūpējies pašķirstīja kaut ko savā mapē un precizēja: Pirms diviem mēnešiem. Un tikai tagad grasījāties?

Viņš nepārprotami šaubījās, tas bija redzams.

-    Ne gluži tā, Vampīričs viņam mierīgi iebilda un pašķielēja uz Marku Solomonoviču. Viņš apstiprinoši pievēra acis.

-Atradu jā, pirms kādiem diviem mēnešiem… Uzreiz gribēju aiznest, bet tad pazaudēju. Nu… Varbūt kāds nozaga, nezinu. Bet tad atkal piespēlēja. Varu nosaukt liecinieku, cik uziet. Desmit, divdesmit. Nav problēmu. Visi bija mēmi, kad uzzināja. Bija ļoti satraukušies manis dēļ. Es taču ļoti gribēju to stroķi atdot. Ļoti baidījos kaut ko pārkāpt.

Markam Solomonovičam no deguna rēgojas divi gari matiņi. Kad viņš elpo, tie kustas.

-    Mans klients grib uzsvērt, ka viņš tikpat kā netika pieskāries ierocim, Marks Solomonovičs iespaidīgi sacīja. Viņam ir pretīga jebkura vardarbība. Viņš pēc savas dabas ir pacifists.

Kosuhins pāri papīriem uzmeta viņam skatienu.

-   Kā ir pareizi, Mark Solomonovič, pAcifists vai pOcifists? Vampīričs pavaicāja. Citādi biedrs nepareizi uzrakstīs.

-   Biedrs uzrakstīs pareizi, Marks Solomonovičs noteica.

Viņš bija par to pārliecināts. Neoficiālās pārrunas ar biedru Kosuhinu bija notikušas jau vakar un risinājušās veiksmīgi. Biedram Kosuhinam viss jāuzraksta pareizi.

Bet pagaidām vēl jautājumi. Atbildes. Atkal jautājumi. Palaikam viedais Marks Solomonovičs pārstāja elpot. Tas nozīmēja, ka Vampīričs runā, ko nevajag. Viņš palaboja savu klientu, ieviesa nepieciešamos precizējumus. Un reizēm pauda sentences. Galu galā dīvaini, teica Marks Solomonovičs, ka likumpaklausīgu jaunu cilvēku tur aizdomās par zvēriskas slepkavības izdarīšanu, taču īstie slepkavas, teroristi un viņu līdzzinātāji, tā sakot, staigā uz brīvām kājām.

-    Kādi slepkavas un teroristi? Kosuhins painteresējās. Vai nevarētu konkrētāk?

-   Ņemsim kaut vai to pašu… kā viņu?

-   Bruno Allegro! Vampīričs priecīgi pateica priekšā.

To arī Marks Solomonovičs jau mājās bija iestudējis. Tā teikt, manevrs uzmanības novēršanai.

-   Tāds bārdains punduris. Labākais draugs tam jūsu Amlram. Dzelzs Amīram. Sēdēja kopā ar viņu «Mežāzī». Stāstīja, kā viņi spridzinājuši Kremli…

-   Punduris? Kosuhins pārvaicāja. Kremli?

Vampīričs enerģiski sāka māt ar galvu punduris,

punduris. Un Kremli.

-  Viņš, var teikt, no «mīnusa» tikpat kā nelien laukā. Taisni vai ķerts. Pats tāds sīkaļa metru garš ar visu naģeni. Bet ķerts. Ka es jums saku gatavais terorists no galvas līdz papēžiem. Varbūt šis arī sašņikājis tos jūsu bērneļus, tas pēc viņa izskatītos! Es viņu tur «mīnusā» redzēju, mēs visi viņu redzējām!

Vampīričs aizrāvās, sāka runāt kareivīgi un ar izteiksmi. Matiņi Marka Solomonoviča degunā līgojās šurpu turpu. Labi runā Vampīričs.

-   Mēs toreiz gribējām viņus apturēt! Gan to Bruno, gan jūsu Amīru! Kad viņi klaiņāja zem Kremļa! Bet šie sāka bliezt mums virsū! Un mēs nepalikām parādā! Es vēl vienu sašāvu Sālihs viņam bija vārdā! Še jums par Budjonovsku, saku! Par mūsu Kaširku! Par Volgodonsku!…

-   Ar ko tad jūs viņu sašāvāt? biedrs Kosuhins painteresējās.

-   Sašāvu? Nu… es… Vampīričs saprata, ka bija pārcenties.

Viņš atskatījās uz Marku Solomonoviču. Viņš bija pārstājis elpot un aizvēris acis.

-   Ar apgriezni… Droši vien. Bet es gribēju to nodot, goda vārds! Un tad pazaudēju! Kaujā, tā sakot… Mūsu Kremli aizsargājot, dritvaimicīt!

-   Mans klients atradās afekta stāvoklī, Marks Solomonovičs gurdi sacīja. Droši vien ieroci viņš atņēma teroristiem. Galvenais, ka viņš stājās ceļā terorisma draudiem. Riskēja ar savu jauno dzīvību. Un rezultātā tagad tiek turēts aizdomās. Tajā pašā laikā bandas loceklis atrodas brīvībā un viņu neviens ne par ko netur aizdomās… Saprotat mani?

Kosuhins saprata. Viņš paņēma tīru papīra lapu un stūrītī kaut ko uzrakstīja. Kaut kur piezvanīja.

-   Jā, viņš teica klausulē. Bruno Allegro. Punduris. Jā… Šķiet, tieši kāds punduris mums figurēja Amīra lietā… Kas par Kuļbašu? Ā-ā. Skaidrs. Specifisks pseidonīms. Sapratu. Un kas par viņu ir zināms?… Tā. Jā. Pierakstu.

Kosuhins iespieda klausuli starp plecu un ausi un sāka rakstīt.

-   Tā-ā. Nepazīst Maskavas pazemi. Nespēja veikt pavadoņa uzdevumu… Tieši tā. Liecināja, ka Amīru ar varu tur ievilcis, gribējis nogalināt. Jā. Aizbēdzis. Viņu notvēruši «Tuneļa» kaujinieki. Sapratu. Vairāk nekas par viņu nav zināms?… Nē, es katram gadījumam pārbaudu. Nopratināju kādu sīko, kurš apgalvo Bruno esot bijis Amīra labākais draugs un tā tālāk. Itin kā Amīra pusē… Ko tu saki? Arī liliputes? Teica to pašu? Kāda velna… Ā-ā. Neapstiprinājās. Sincovs uzskata, ka nav apstiprinājies. Nu, protams. Tad lai ņem šo vēlreiz priekšā un noskaidro. Viņam, redz, neesot apstiprinājies… Labs ir. Labi. Es pieskriešu pēc minūtēm divdesmit. Uz redzi.

Viņš nolika klausuli un palūkojās Vampīričā.

-  Un tagad pastāstiet, ko jūs zināt par to Bruno Allegro. Sevišķas pazīmes, nodarbošanās, kur dzīvo…

-   Viņš ir bārdains punduris! Vampīričs novīpsnāja. Kādas vēl var būt pazīmes!

Desmitā nodaļa Bruno Allegro kārtējais varoņdarbs

Kas nekaiš pundurim. No vienas puses. Tavā priekšā bez maksas izplājas augstākās klases padauzas vienkārši tā, aiz intereses un jaunu iespaidu dēļ. Tu vari bez pūlēm ievietoties kādā iepakojuma kastē. Vai čemodānā. Pat skapīti pie gultas. Kompaktums. Nemanāmība. «Mikrobiskums,» kā reiz izteicās Fiļins. Zagļiem tu esi neaizstājams cilvēks… vai, kā lai to saka, instruments, kaut kas līdzīgs lauznītim. No tevis notrauš putekļus, tevi baro, dzirdina un tev iztop. Tev par godu uzsauc tostus. Par tevi sacer nostāstus. Tevi par varītēm virza augšup pa kriminālajām karjeras kāpnēm un pat ievirza killeros, šajā godpilnajā, jupis to rāvis, elitārajā sugā, kur dolārus skaita tūkstošos, bet visdrīzāk vispār neskaita. Taču, no otras puses…

N-jā. Būt pundurim ir draņķīgi. Sliktāk vairs nevar būt. Mazs cilvēks, bet problēmas lielas. Katrs tīko tevi aizskart, izsmiet vai vēl kā aizvainot. Tātad ar katru iznāk kauties. Vai vismaz būt gatavam uz kautiņu visi ieinteresētie auni to jūt un spiež uz bremzēm… un ja nu nenospiež? Ja nu nāksies laist darbā vieglo, asi uztrīto somu duncīti vai smagu alus kausu? Tad jāņem kājas pār pleciem un aiziet, ko nagi nes, jākļūst neredzamam, lai iejuktu starp miljoniem citu divkājainu eksemplāru. Tikai kāda nu tur, dritvaišmicīt, nemanāmība? Ekur kaut kāds dilda noies pa ielu neviens ne uzmanību pievērsīs, ne atcerēsies. Pat ja viņam stroķis sprauksies laukā no siksnas. Polis ar savu seska ģīmi. Vaļiks. Kolima. Pat plātīgais frajers Fiļins nu kam viņi vajadzīgi? Tādu Maskavā ir miljoniem. It kā dažādu un tomēr vienādu, īsi sakot di Idu.

Turpretī Bruno… Kurš viņu redzējis kaut reizi, tas vairs nekad neaizmirsīs. Bet, kurš nav redzējis, ir dzirdējis. Un, kurš nav dzirdējis, tas gan jau dabūs dzirdēt. Slavenais Cilvēks-lode, vispazīstamākais ieslodzītais Cerepovecas zonā, kurš noplauka no turienes ar helikopteru uz muguras, čempions armrestlingā, Maskavas pazemes pazinējs! Tādu nav it nekur. Ne Maskavā, ne Piemaskavā, ne Havaju salās, nekur. No miljonu miljoniem viens kā pirksts.

Tāpēc arī sameklēja viņu ātri. Paņēma ciet dzīvoklī četros no rīta. Vaļiks bija izbraucis, bet Kolimu arī savāca, jo atrada stroķi. Bruno gandrīz jau būtu ticis projām no viņiem, gribēja izlēkt pa logu. Ne velna viņi to nenotvertu, pogainie dildas… Bet šiem paveicās viņš tikko bija atgriezies no baiga plosta un logā netrāpīja. Kolima vēl palika turpat dzīvoklī, bet Bruno iegrūda speciālajā mašīnā ar restēm aizmugurē un prom uz Lubjanku! Tur kaut kāds kapteinis Riženko kā ieraudzīja, tā uz vietas vai palēcās. Gandrīz bikses pietaisīja aiz bailēm.

Punduris! viņš noblējās. Sarkanacains punduris! Tas nevar būt! Tādu taču nemēdz būt, tās ir pasakas, digeru murgi!

Bruno viņam pienācīgi paskaidroja, kurš no viņiem ir punduris un kurš cilvēks-zvaigzne, un kurš te mēdz būt un kuru drīz iznesīs ar kājām pa priekšu, un, ja viņš, Riženko, iepriekšējā vakarā kopā ar viņu būtu pieveicis trīs pudeles ruma, tad viņam, Riženkam, ne tikai acis taptu sarkanas, bet arī purns būtu pleķains, un ne tikai purns, bet arī viss pārējais, un tie, visdrīzāk, būtu līķa plankumi, jo viņš, lūk, Riženku būtu sašķaidījis ar, rau, šo vienu lielo pirkstu kā blakti un arī tagad sašķaidīs pus sekundē, ja vien viņam noņems rokudzelžus…

Pie Riženko viņu noturēja stundas pusotras, aizpildīja kaut kādus papīrus, un pēc tam divus stāvus augstāk pie izmeklētāja Kosuhina. Un tur nu viņu ņēma priekšā pamatīgi. Sešas stundas bez atelpas, pat ūdens malku norīt neļāva, bet Bruno mocīja briesmīgas slāpes. Taujāja galvenokārt par Amīru. Polis, Fiļins tie viņiem pie vienas vietas, viņiem Amīrs galvenais. Un sākās viss no gala. Visu pēc kārtas kā iepazinušies, kā satikušies, kā vienojušies, tra-ta-ta un tā tālāk. Sasper jods, nu cik var atkārtot vienu un to pašu? Es taču jums jau vienu reizi izstāstīju! Pat ne vienu, bet visas divdesmit! Nu, desmit vismaz! Turklāt Bruno bija aizmirsis, ko viņiem bija sagvelzis tad iepriekšējo reizi. Nu nekas, jaunus pekstiņus samelst nav grūti, pie tam šajā reizē izdevās vēl labāk, izteiksmīgāk. Tūlīt sākās īstākā kņada, šamējo priekšnieks pat atjoza, uzvārdā kā dārzenis no dobes vai nu Ogurcovs, vai kā citādi, uz Bruno speciāli paskatīties. Arī par punduri viņu apsaukāja.

-   Vai tad patiešām ir tāda pazemes rase?! Kā gan jūs viņu no pašām dzīlēm izdabājāt?!

Bruno nāca smiekli.

-   Tevi pašu, viņš atteica, no zemes izrušināja. Bet tikai par agru, zaļš vēl gurķēns, negatavs…

Pēcāk, kad viss bija galā, viņš rūpīgi pārbaudīja, lai tie pogainie dildas visu būtu pierakstījuši, lai neko nebūtu aizmirsuši, un pat savu parakstu uzlika. Un gribēja jau doties pēc divlitrīgā apaļvēderainā «Očakovska» ar pilnu, tā teikt, saprašanu un sev par apmierinājumu. Bet izrādījās ne sūda. Viņu iespundēja kamerā kopā ar kaut kādiem čurkām vai nu vienkārši nelegāliem migrantiem, vai arī spiegiem un teroristiem, kuri vispirms zviedza vai pušu plīsdami, bet pēc tam vai pa sienu rāpās un pie durvīm dauzīja, lai taču šos uz citu kameru pārceļ, nu kaut vai uz karceri drūmajā galā. Bet tas nu tā, visviens kaut kā pārnakšņoja.

No rīta Kosuhins deva Bruno uzdevumu iet uz «perēkli», tas nozīmē parādīt nozieguma vietu.

-   Lai notiek, Bruno teica, tikai tas ir trīs kilometrus zem zemes, ar spokiem un psihiskiem lielgabaliem! Kurš nāks man līdzi? Kuram tad rādīt? Amīrs ij tas beigu beigās palaida ņuņņas, bet viņš bija stiprs vīrs, ne tāds kā jūsu Riženki, Ogurcovi, Kosuhini un visi pārējie. Kuram te ir dūša? Nu? Nevienam. Tā, redz. Labs ir, dildas, tad nu es eju viens, vēlāk atzvanīšu, fočenes izsūtīšu pa faksu…

Un tajā brīdī atved Mežaini. Drūmu, ar izvirzītu žokli.

-   Ka tavu māti! Bruno viņam sacīja. Pavisam tevi biju aizmirsis. Atliek vien pateikt sūdu bedre, un tu esi klāt!

-   Bet tev pat nekas nav jāsaka, Mežainis ļauni novilka caur zobiem. Turpat sūdu bedrē vien esi.

Bruno tik tikko nenosita viņu turpat uz vietas, taču savaldījās. Kopā ar Mežaini bija tie viņa smerdeļi, «tuneļnieki», visi līdz zobiem apbruņoti. Pie tam Bruno nebija īstais noskaņojums.

Nolaidās pazemē no kaut kādas jaunas vietas, domāt, tieši no Lubjankas, tur bija kaut kāda viltīga sistēma, taču viņam neļāva izpētīt, uzmeta maisu uz galvas. Un pēc tam tūlīt sākās tie, kā viņus tur… kolektori, visādi dobumi un ejas un tamlīdzīgas duļķes. Bruno gribēja aizvest viņus pa visīsāko ceļu, tas viņam bija špicka, pie tam ietaupītu laiku, taču Mežainis sacīja, ka Amīram kāds jau parādījis īsāko ceļu, tā ka lai aizveroties, un veda grupu pats. Reizi pa reizei viņš tikai noprasīja tā, caur zobiem, vai Bruno šīs vietas nav pazīstamas, vai viņš te gadījumā neredz zeltītas pilis un dimanta šķirstus. Bruno arī nepalika atbildi parādā, jo bija noraizējies, turklāt ar nesalāpītām paģirām un bez kokas.

Meklēja laikam kādas stundas trīs. Vai pat vēl ilgāk. Gan ūdenī iebrida līdz ceļiem, gan visīstākajā kanalizācijā… Neaptēstie dildas, ko no tādiem var prasīt… Līdz ceļiem viņiem, bet normālam mazam cilvēkam līdz pašai staklei, ja ne vēl augstāk… Bet šim cilvēkam nav pat normāla kombinezona, iedevuši kaut kādu mēslu vecu un saplēstu, ar aukliņām apsēja, viņš jau visas kājas samērcējis, zābaki žļurkst… Bruno pat sāka likties, ka Mežainis speciāli iet uz riņķi, lai par viņu paņirgātos… Jeb vai daudz ļaunāk Mežainis grib viņu ievest kaut kādā elles caurumā un tur nošaut, bet priekšniecībai pēc tam ziņot, ka, sak, nogalināts bēgšanas mēģinājumā. Viltīgs. Šis pat rokudzelžus viņam bija noņēmis. Ne sūda nebūtu trāpījis, protams, Bruno pirmais viņu būtu piebeidzis un visus pārējos viņa izdzimteņus noplātu kā kartona zaķus šautuvē. Tikai viņam nav garastāvokļa, redz, kur tas āķis. Un viņš gāja, paģiras nesalāpījis, bez kokas un pat bez pistoles!

Turklāt, padomājis ar skaidru prātu, cilvēks-zvaigzne nonāca pie neapskaužamiem secinājumiem. Pat ja Mežainis viņu arī nenošaus, viņam ķērušies klāt pamatīgi, un tas nozīmē, ka šajā reizē vaļā nelaidīs. Atkal aizstieps uz tiesu, atkal iešķiebs termiņu, atkal aizdzīs uz zonu. Bet tur, godīgi sakot, nekāda medus maize negaida… Tiesa gan, Cerepovecas LK-10/6 Magomeds viņam nodrošināja labu dzīvi, bet, ja aizsūtīs uz citu koloniju, tad var klāties plāni… Un arī Magomeds diez vai viņu sagaidīs draudzīgi, viņš droši vien apvainojies Amīra dēļ… Jā, labāk jau pie Magas nenonākt! Lai ko dari, nebūs labi. īsi sakot, Bruno kļuva skaidrs jālaižas lapās! Visviens uz kurieni… Sāka pētīt situāciju, sasprindzināja muskuļus, saņēmās, cik spēja…

Galu galā uzdūrās kaut kādam krievu burtam «g» līdzīgam kolektoram, itin kā tam pašam. Bruno parādīja, kurš no kuras puses nācis, kurš uz kuru šāvis. Viņi šo nofočēja un ar kameru uzņēma kā viņš visu to stāstīja un rādīja. Un te nu Bruno beigu beigās saprata, ka Mežainis viņu dienas gaismā vairs neizlaidīs, jo viņi nevis devās augšup, bet gan kāpa kaut kur vēl dziļāk, jods viņu zina, kur.

Mežainis teica, ka te esot kāda tur «Elles sprauga», viņiem, redz, esot jānokļūst tur, ja jau viņi ir tik tuvu. Tuvu gan, sasper jods!

Vēl trīs stundas viņi brida, līda rāpus, spraucās cauri, lēca un rāpās pāri kaut kādiem aizgruvumiem, tad tik tikko nenolauza sprandu bezdibenīgā platā šahtā, bet pēc tam izrādījās, ka tur vispār nav ko elpot, un visi uzmauca reģeneratorus, arī Bruno tika iedots reģenerators, tikai viņam traucēja bārda, un maska nekādi nelīda virsū, tādēļ viņš gandrīz atdeva galus un beigu beigās pasūtīja viņus visus uz poda.

Bet tad viņi pienāca pie tās pašas «Elles spraugas», un tā nu bija tik draņķīga sprauga, tik draņķīga, ka no šī skata Bruno pat sagribējās atpakaļ uz Lubjanku. Taču viņš apsvēra: dildas pāri tai nemūžam netiks, bet, rau, šaurā karnīzīte gar klinti ir kā paredzēta tieši viņam! Un viņš metās uz šo karnīzīti! Neviens pa tik šauru nenoies, bet viņš taču kā nekā ir Cilvēks-lode. Viņš taču nav nez

9 9

kāds tur dilda neveikls, truls, ar pirkstu taisīts…

Mežainis ar savējiem no mugurpuses uzkliedza:

-   Stāvi, Kulbas! Atpakaļ! Tur tevi nošaus!

Viņš šiem par atbildi:

-   Ejiet ieskrieties, jūs visi! Zārka nagla jums pakaļā!

Un devās vien tālāk. Līdzsvaru noturēja, pie sieniņas

piespiedies, lai no automāta nenolaiž. Gāja pavisam normāli, kā virves dejotājs. Apgaismoja ceļu ar pieres lukturīti, kājas akurāti lika ķēdītē… Bet tad draņķīgā sprauga izbeidzās, kļuva plašāks, un viņš paskrēja tālāk no Mežaina un viņa bandas. Šie nez kāpēc nešāva, droši vien saprata, ka uz Bruno Allegro šaut nedrīkst, viņa dēļ var arī starptautiskās tiesas priekšā nonākt, kas ir tajā, kā viņu, Hāgā.

Katram gadījumam viņš lukturīti izslēdza un ieurbās staignā tumsā gluži kā korķviļķis korķī. Ne sūda viņi šo nepanāks! Un ne sūda neatradīs! Viņš te tā paslēpsies, ka varēs kaut simt gadus nodzīvot! Rijamo atradīs, ūdeni, zeltu… Viņam labi it visur! Balsis aizmugurē pieklusa un tad izdzisa pavisam. Un pēkšņi, tagad jau no priekšas, no biezās tumsas, no šī melnā tukšuma līdz viņam piepeši atlidoja it kā čirkstoņa, kā žņirkstoņa, tāda kā ķērkšana… Itin kā tur priekšā sēdētu milzīgs melns krauklis un teiktu viņam cilvēka balsī, bet ar jūtamu kraukļa akcentu:

Stāt! Šaušu!

* * *

«Mīnuss divsimt».

Vecais atzars

Sargs Bašmakins izdzirdēja soļus jau tad, kad svešiniekiem vēl bija puse kilometra līdz Lauzumam. Tikšanās brīdim sagatavojās bez steigas, mierīgi. Viņš ik dienu skuvās, iesmaržojās ar odekolonu, uzvilka tīru veļu. Likvidācijas sistēma bija aktivizēta, atlika tikai sadauzīt uzvāzni, noraut plombu galvenajam nulles tumbleram, pagriezt vai nu uz aizkavēšanas laiku, vai tūlīt uz nulli… Nu, sadauzīja, norāva. Nekas viņā neietrīsējās, to darot. Pagrieza uz pirmo iedaļu uz sešdesmit minūtēm maksimālo aizkavēšanas laiku.

Ja neatgriezīsies komandpunktā pēc stundas, ja viņu ievainos vai nogalinās, viss uzies gaisā. Tur augšā, Maskavā, droši vien nograndēs ne pa jokam. Kaut kas līdzīgs zemestrīcei. Varbūt kilometra augstumā uzlidos zemes, akmeņu, dubļu stabs, bet varbūt puse pilsētas iekritīs bedrē bez dibena. Vai arī tikai plaisas parādīsies uz sienām un asfalta un stikli pašķīdīs…

Bašnabašs nezināja, kāda ir jauda likvidācijas lādiņam, nezināja, kur tieši tas ievietots, atrastajos dokumentos tas nebija norādīts un nevienā shēmā nebija aprakstīts. Laikam gan tāpēc, lai nevarētu atminēt. Taču, loģiski spriežot un pēdējos divdesmit gadus tas viņam labi padevās -, zem Bunkura pilnībā varēja būt arī atombumba. Jo pašuzspridzināšanās tika plānota visļaunākajam gadījumam, kad ienaidnieks būtu uzvarējis un sveika palikusī padomju valdības saujiņa, varonīgi ejot bojā, dotu pēdējo baismo triecienu! Un tad, kad viss uzies gaisā, maz tas nevienam neliksies. Varbūt ne tikai līdz Maskavai, bet līdz pašam zemes kodolam aizsniegsies!

Dzīvojamajā blokā, skapītī, jau daudzus gadus šo brīdi gaidīja pudele divdesmitgadīga franču konjaka. Lai gan kāda «divdesmitgadīga»? Viņš pats toreiz bija divdesmitgadīgs, bet tagad viņam, Bašnabašam, jau ir septiņdesmit četri! Arī kārbiņa ar melnajiem ikriem bija sagatavota. Visu šo gadu laikā viņš tā arī nebija pārgājis uz ģenerāļu maltītēm un nenieka par to neskumdinājās. Pavisam godīgi viņš to nenožēloja. Lai gan kārdinājums jau bija, dažreiz pamēģināja nekā sevišķa! Tagad pat kārdinājums pagaisis, palikusi viena vienīga garlaicība. Bet kārtība paliek kārtība kā nekā pēdējā kauja, bez simt gramiem neiztiks tas pienākas drosmei… Un tad vēl pirms nāves visā pilnībā var smalkākās delikateses noprovēt! Lai gan ar savu jauno pamodušos prātu viņš saprata pie delikatesēm ir jāpierod, citādi no tām prieka būs maz.

Bašnabašs ar nazi atvēra ikrus, atskrūvēja pudeles korķi… Paostīja gan vienu, gan otru. Neko sevišķu nejuta. Labāks par spirtu un sautēto gaļu? Droši vien… Taču viņš ar daudz lielāku patiku tagad ieliktu māgā ceptus kartupelīšus ar visparastāko lauku pašbrūvēto…

Nu, labs ir, laiks negaida. Izslaucīja glāzi, ielēja. Izdzēra. Ar sausiņu izķeksēja ikrus no kārbiņas. Uzkoda. Nedaudz konjaka pārlēja pārgājienu blašķē, kuru nēsāja sev līdzi. Novāca dzīru atliekas atpakaļ skapītī, sakārtoja guļvietu. It kā būtu viss… Nē. Paņēma no plaukta sardzes žurnālu, veica pēdējo ierakstu:

«Atklāju apsargājamajam objektam tuvojošos pretinieku spēkus. Skaitliskais sastāvs pagaidām nav zināms, bet tam jau vairs nav nozīmes. Mans postenis ir atklāts, tagad no manis neatkāpsies. Aktivizēju pašlikvidācijas sistēmu, taimers uz sešdesmit minūtēm… Palikušas vēl piecdesmit četras. Dodos uz pozīciju pieņemt kauju. Cīnīšos līdz pēdējam, kamēr vien būšu dzīvs. Lai dzīvo biedrs Staļins! Lai dzīvo Komunistiskā partija! Palieciet sveiki! Ierindnieks Bašmakins.»

Tagad gan patiešām viss.

Sardzes žurnālu, kā arī karavīra grāmatiņu un komjaunieša karti viņš ieslēdza seifā komandpunktā un devās uz pozīciju, uz savas pēdējas kaujas vietu.

DŠK viņš jau sen bija pārvilcis tālāk no Lauzuma, lai palielinātu apšaudes leņķi un kļūtu ienaidniekam neaizsniedzams, tie nav vis kādi punduri ar rungām un bultām, šie bliezīs no automātiem. Iekārtoja ērtu uguns līniju no akmeņiem izveidoja pusapaļu brustvēru ar trim ambrazūrām. Vidējā ievietoja lielgabalu, labajā pusē nolika piecas kastes ar lentēm, kreisajā pusē trīs desmitus granātu un astoņus PPS ar pilniem diskiem lai nebūtu jāpārlādē. Varētu jau arī desmit PPS sagatavot, arī divdesmit, tikai viņš aprēķināja, ka viņu nošaus ar piekto, bet varbūt arī ar ceturto.

Gaisma viņam nav vajadzīga, viņš apklusināja ģeneratoru, apgūlās un sāka gaidīt. Necaurredzamā tumsa priekšā necaurredzama parastam cilvēkam Bašnabašam pletās kā pilnībā skaidra, kaut arī bezkrāsaina ainava, ar tādu kā puscaurspīdīgu priekškaru, aiz kura pamazām parādījās, pieņemoties apjomā un faktūrā, Lauzumam tuvojošos cilvēku silueti. Viņš aptaustīja atnācējus ar viņiem neredzamām rokām, aizskāra reģeneratoru maskas, brīnumainos lukturus uz galvām, savādos formas tērpus bez pierastajiem uzplečiem un uzšuvēm, saišu zābakus ar biezu zoli, rāciju, ieročus… Draudīgus ieročus, nepazīstamus. Daudz ieroču.

Tiesa, viens no atnācējiem bija bez ieroča. Un tas nebija cilvēks. Punduris, papuass. Tikai apģērbts cilvēku drānās.

«Vai patiesi pavadonis?» Bašnabašs saspringa. Ja jau tā, tas nozīmē, ka gaidāma nopietna operācija. Tātad tas ir tikai avangards, izlūkgrupa, bet tai pa pēdām seko galvenie spēki.

Viņš paraudzījās savā ģenerāļa pulkstenī. Četrdesmit astoņas minūtes līdz sprādzienam. Pretinieks piegājis cieši klāt Lauzuma līnijai, izvietojies pa diviem trim. Tūlīt sāks gatavoties pārejai…

Bašnabašs vieglītēm atvirzīja pārlādēšanas kloķi, izdzirda, kā milzu patrona ar klusu, aizturētu tinkšķi atbrīvojās no lentes un iegula savā vietā pretī patrontelpai. Tad pagrieza vertikālā tēmējuma rokratu, izliekot stobru uz uguns līnijas pa vidu cilvēka augumam. Punduri viņš nolēma pēc iespējas neaiztikt štrunts ar viņu, lai dzīvo, tomēr kaimiņu būšana, turklāt viņš ir bez ieroča. Ar pārējiem netaisījās ceremonēties. Nospiedīs mēlīti un dragās pa nomērķēto līniju un visus uz pusēm ari sašķērēs… Lai gan kaujā iecerētais tik gludi vis neizdodas tā mācīja biedrs Šapošņikovs. Taču tam nebija nekādas nozīmes.

Bašnabašs izraudzījās sev mērķi no labās puses malējo kareivi, kurš bija pielicis roku pie sejas, acīmredzot runāja pa rāciju. Sākot no tā, viņš arī nolaidīs «līniju» pa kreisi, gar Lauzumu. Trīs, divi…

Te pēkšņi viņš izdzirdēja kliedzienus. Vienlaikus redzēja, kā punduris metās uz priekšu, Bašnabašs vispirms nodomāja, ka punduris lec taisni Lauzumā, taču nē, šis piespiedies pie sienas un aiziet… Kā viņš var iet? Karnīze jau sen bija atlūzusi, atlikusi vien šaura strēmelīte centimetru desmit platumā, bet varbūt vēl šaurāka! Taču punduris gāja un vēl kaut ko kliedza atpakaļ, droši vien lamājās! Iznāk, viņš vēl ari cilvēku valodu pieprot?!

Samērā ātri punduris pārkļuva pāri Lauzumam un metās skriešus tieši ierindnieka Bašmakina slēpņa virzienā. Lukturis viņam uz pieres nodzisa, bet viņš visviens skrēja klupdams krizdams, vēcinādamies rokām, palaikam nokrizdams. Varbūt grib mest granātu? Vai varbūt pielavīties un sākt šaut no kaut kāda brīnumlielgabala?

Turēdams pirkstu uz nolaižamās sviras, viņš nenovērsa acu no pundura virs tēmēkļa, ar skatienu aptaustīja mazo, bet spēcīgo ķermeni. Ieroča viņam nudien nav, ari rāciju nemana. Un ģērbies civilajā apģērbā. Liekas, ka nekāda ļaunuma no viņa nebūs… Kas gan tur notika? Viņš aizbēdzis no savējiem? Kādā nolūkā? Cenšas novērst uzmanību? Taču cilvēki pretējā pusē arī liekas tādi kā sastinguši viņiem šī bēgšana acīm redzami bijusi pilnīgi negaidīta!

Bašnabašs domās novilka desmit metru robežu savas pozīcijas priekšā. Viņš sekoja tam, kā punduris tai tuvojas, un vienlaikus galvā izskaitļoja visdažādākos notikumu attīstības variantus. Un tādu bija nedaudz parasti punduri ir neaptēsti un nesaprot krievu valodu, viņiem visviens, vai tu saki «esi sveicināts» vai «vācies pie velna vecmātes». Bet šis, kā rādās, saprot gan! Ja vien saprot… Visdrīzāk, nāksies viņu tomēr novākt. DSK stobrs nomērķēts mazajam cilvēciņam krūtīs; ja nospiedīs šo saraustīs gabalos…

Kad kroplā garrokainā figūra šķērsoja neredzamo svītru, Bašnabašs sacīja skali un skaidri saprotami:

-   Stāt! Šaušu!

Viņš ar pirkstu piespieda sviru, pierasti sasprindzināja kājas un visu augumu, sagatavojies stipram atsitienam… Taču punduris tūlīt pat apstājās. Sastinga kā pārakmeņojies, uzmeta kūkumu, galvu ierāva plecos.

-   Nu un kas? viņš noblāvās krievu valodā. Stāvu!

» f

Un kas tālāk?

Kas tālāk, to Bašnabašs, godīgi sakot, nezināja. Viņš bija pārāk pārsteigts. Pat satriekts.

-   Es esmu Bruno Allegro, ka tavu māti! Cilvēks-lode! punduris turpināja klaigāt diezgan kareivīgi, kaut arī joprojām nekustējās no vietas. Viņa balss mazliet drebēja un brīžiem aizlūza histēriskā falsetā, taču Bašnabašs tam nepievērsa uzmanību.

-  Ei, tu! Kurls esi, vai? Jeb vai bikses pielaidis aiz bailēm, ko? Es esmu Bruno Allegro, skaidrs tev? Bet kas tu tāds par fruktu?!

-  Te es uzdodu jautājumus! atsaucās Bašnabašs. Ne no vietas! Šī ir aizliegtā teritorija! Uzrādi dokumentus atvērtā veidā!

Punduris paklusām izlamājās un ņēmās sist sev pie apģērba. Pēc tam pārtrauca. Un nolamājās vēlreiz, bet jau krietni skaļāk.

-  Tu akls esi, vai?! viņš ierēcās tā, ka Bašnabašs sakustējās un tik tikko neatlaida sprūdu.

-    Bruno Allegro nevienam nekas nav jāuzrāda! Rekur es esmu ko vēl tev vajag?! Priecājies, ka redzi mani un joprojām esi dzīvs! Žigli lien ārā, parādies! Citādi tu te ķērkā velns sazin no kurienes kā tāds kolonijas uzraugs savā būdā!

«Bruno Allegro,» nodomāja Bašnabašs. «Viņš to saka tā, it kā visiem būtu zināms viņa vārds. Itin kā tā būtu augsta līmeņa caurlaide. It kā viņš būtu pieradis komandēt un visi viņam bez vārda runas pakļautos. Varbūt viņš ir kaut kāds maršals… Tāds kā Kļims Vorošilovs? Vorošilovu visi zina, un dokumentus viņam prasīt nevienam nenāk ne prātā… Taču punduri nemēdz būt maršali. Un kāpēc tad viņš bēga no savējiem, ja ir maršals? Vai arī tie nav nekādi savējie, bet… Tad, lūk, kā! Droši vien tie, aiz Lauzuma, tie ir svešzemju iekarotāji vai nodevēji oportūnisti, bet Bruno Allegro ievērojams cīnītājs par komunistiskajiem ideāliem?»

-   Vai tu uz demonstrācijām ej? Bašnabašs piesardzīgi pajautāja. Un trāpīja desmitniekā. Jo pavisam nesen Bruno bija devies uz tikšanos ar Kāmi un Tveras ielā iekļuvis pavecu cilvēku pūlī, kas nesa sarkanus karogus, un tik tikko paglābies.

-   Nesen biju, gandrīz vai sabradāja! dusmās izlamājās cilvēks-zvaigzne.

-   Bet kādus portretus tur nesa? ar jezuītisku viltību maskētus jautājumiņus Bašmakins uzdeva, lai aplinku ceļā saņemtu atbildi uz galveno viņu satraucošo jautājumu. Agrāk viņam nepiemita tāda rafinēta izmanība.

-   Kādus, kādus… Staļina, Ļeņina, tā bārdainā… Mark-

sa!

Bašmakinam kļuva viegli ap sirdi.

-   Bet vai Hitleru nesa? viņš tomēr katram gadījumam noprasīja.

-    Tu no Mēness esi nokritis, vai? Bruno iesaucās.

-   Par to taču sēdina cietumā! Rau, mums zonā bija «pasažieris» Hitlera dzimšanas dienā izgāja ar viņa portretu pie mauzoleja… Trīs gadus iešķieba!

-   Tikai trīs gadus? sargs brīnījās. Par Hitleru?!

-   Ti-i-i-kai-i-i, mazais cilvēks izmēdījās. Tu pamēģini, nosēdi trīs gadus! Zonā viena diena ir kā brīvībā gads!

Pēc īsas pauzes izskanēja kontroles jautājums:

-   Bet vai tu Staļinam tici? Vai turi cieņā mūsu vadoni?

Klusumā, kas bija iestājies, atskanēja metālisks klikšķis, kas pateica priekšā pareizo atbildi.

-   Kāda runa, ka tavu māti! no sirds izspēra Bruno.

-   Rau, Staļinu, ja gribi zināt, līdz pat šim brīdim zeķi uz krūtežas izdursta! Viņš mirkli padomāja un piemetināja: Staļins ir dzelzs vecis! Šis nu gan Mežaini un viņa smerdeļus ātri vien nostādītu pie sienas!

Bašnabašs atlaida pirkstus no lielgabala kloķa.

-   Es esmu ierindnieks Bašmakins, viņš pieceldamies sacīja. Iekšējā karaspēka īpašās apakšnodaļas «79» kaujinieks. Šis ir mans postenis.

-  Bašmakins? Bet vai Seņka Bašmaks no Čerepovecas «desmitās» tev nav radagabals? punduris aši reaģēja.

-   Nē, liekas gan… Mūsējiem tikai Kijevā radi bija…

-   Nu labi, ja nav, tad nav!

Bruno vairākas reizes nošņaukāja degunu, noslaucīja ar piedurkni. Pabraucīja bārdu, kas atgādināja pamatīgi nolietotu apavu birsti.

-   Ko gribēju… Paklau, ko tu tādā tumsā sēdi? Būtu ieslēdzis kauč lukturi, vai! Citādi es tavu ģīmi nevaru saskatīt!…

Atkal nošņaukājās.

-   Bet varbūt tu nemaz neesi nekāds tur Bašmaks, kā lai es zinu!

-   Lūgtu atvainot, biedri Bruno. Es ievēroju maskēšanos no gaismas. Tiešā tuvumā no apsargājamā objekta atrodas svešinieki, viņi ir apbruņoti…

-   To tu par Mežaini, vai? punduris viņu pārtrauca. Liecies mierā! Viņš nu gan nav nekāds svešinieks! Viņš vispār jau ir savējais! Lai gan…

Bruno saminstinājās.

-   Tas kā palaimēsies! Jā! Vakar bija savējais, bet šodien, pavei… Nē, šodien viņam kaut kāds dundurs iekodis, patiešām! Ar kreiso kāju no gultas izkāpis, vai? Bet es ar viņu pārmīšu pāris vārdu, ja vajadzēs! Nenervozē, Bašmak! Viņš mani klausa uz vārda! Tāpēc ka es esmu par viņu četrpadsmit reižu gudrāks! Es viņam pateikšu un viņš tevi neaiztiks! Neviens visā Maskavā tevi neaiztiks! Tāpēc ka es esmu Bruno AllegroL. Nu vai tu galu galā iedegsi gaismu vai ne, dritvaišmicīt?!

Balss viņam bija kā īstam komandierim. Spalga un griezīga. Varbūt tāpēc Bašnabašs padevīgi ieslēdza elektrisko lukturi un apgaismoja sevi, parādīdamies negaidītajam viesim.

-   Ka tavu māti!

Bruno atsprāga atpakaļ. Bašmakins atgādināja padomju militārajā formā ietērptu vampīru no baisas pasakas plikpaurains, ar spraugu mutes vietā, deguns ar milzīgām nāsīm, bet acis vispār ne kā cilvēkam, bezdibenīgas gaisma tajās neatspoguļojās, kā divi caurumi galvā… Pie tam vēl vampīrs bija atspiedies pret milzu lielgabalu, no kura rēgojās lente…

Sajūtas piepildīja punduri un izpaudās vienā vienīgā vārdā:

-   Bļāviens!!!

Pēc tam milzu lēcieniem Cilvēks-lode, attaisnodams savu iesauku, metās atpakaļ uz Lauzumu. Iespējams, viņš taisījās pārklāt pāri bezdibenim otrādā virzienā, vēl reizi nodemonstrējot akrobātikas mākslas brīnumus…

Taču Bruno Allegro, kā ikvienam zināms, nekad ne no viena vēl nav bēdzis. Arī pats viņš to atcerējās. Varbūt atcerējās vēl šo to. Katrā gadījumā pie paša Lauzuma viņš piebremzēja un uzsauca Mežainim:

-   Ei, jūs tur! Mežaini! Mēs te ar Bašmaku tērzējam, dzirdi? Mums te ir draņķagabals ložmetējs! Un granātas!… Un vēl divi tanki piedevām! Jā! Tā ka nedrebelējies, saprati?

Otrā pusē arī iedegās lukturi. Bruno ieraudzīja «tuneļniekus», kas bija ieņēmuši kaujas pozīcijas.

-   Kas tas par Bašmaku? uzsauca Mežainis.

-    Viņš ir sargs, nu! Uzvārdā Bašmakins, pa mūsu modei Bašmaks. Sargā te kaut ko! Normāls džeks! Tu viņu, nu, Mežaini… Neaiztiec! Citādi viņš jūs kāpostos

sašķērēs! Viņš ir atbraucis ar tanku, dzirdi?… Ar diviem » » 7

tankiem!

-   Vai viņš tev koku tur gadījumā nav iešķiebis? noprasīja Mežainis. Kāds vēl tur tanks?

-   Nekul tukšus salmus! iespiedzās Bruno, nu jau pilnīgi ieiedams lomā. Tūliņ viņš tev parādīs, kāds tanks! Es viņu knapi nomierināju, saprati? Viņam ir ložmetējs augstāks par mani! Un par tevi arīdzan… Un granātu vesels kalns! Un vecu automātu būs gabalu divdesmit! Bet pats viņš līdzinās tam, nu kā viņu… Spokam! Gaisma iespīd acīs, bet tur melni caurumi ne redzokļu, ne baltumu, nekā!

Mežainis pierima viņam vajadzēja sagremot saņemto informāciju. Un pat lukturus izdzēsa katram gadījumam.

-   Ko viņš tur apsargā, tas tavs Bašmakins? viņš pēc brīža noprasīja.

-   Nav ne jausmas! Es tikai nupat sāku, nu… Trīt mēli… īsi sakot sarunas!

No tumsas aiz Lauzuma atskanēja kāda pusbalsī izteikta frāze:

-   Viņš taču melš niekus, biedri major!… Tā vien rādās pats ar sevi tur sarunājas!

Uz ko Mežainis ļoti skaidri atbildēja:

-   Kuš, Rudin! Arī bez tevis tikšu skaidrībā.

-   Labi, Bruno! uzsauca Mežainis. Cik daudz laika tev vajag?

-   Nezinu! Viņš ir tāds kā apdauzīts! Stundu, varbūt divas…

-   Dodu trīsdesmit minūtes, Mežainis sacīja. Tā tu viņam arī pasaki. Pēc pusstundas mēs uzrīkojam pārceltuvi un forsējam spraugu. Un pasaki viņam ne tanki, ne ložmetēji tad nelīdzēs!

-   Nedirs bumbiņas!… Viss būs kā pieklājas! Es Bašmaku pielauzīšu! Viņš ir savējais džeks, jūs neaiztiks!

Bruno vēl pastāvēja, bārdu ieskādams. Pameta ar roku un devās atpakaļ. Citu iespēju viņam nebija vai nu uz turieni, vai pie Mežaina, kurš, tā vien skaties, atkal ieslēgs viņu rokudzelžos.

Bašmakins gaidīja tajā pašā vietā, automāts šaušanas gatavībā, un izskatījās tikpat briesmīgs īpaši jau melnie dobuļi acu vietā. Arī poza viņam bija ne tāda kā parasti cilvēkam, likās viņš jebkuru brīdi ir gatavs nomesties četrrāpus.

Bruno atvilka elpu un sacīja:

-   Nu, tu visu dzirdēji, vai ne? Viss ir štokos. Mežainis tevi neaiztiks, es viņam pavēlēju. Bet tad nu tu arī…

Viņš caur pieri pašķielēja uz sardzes vīru, uztvēra viņa melndobumaino skatienu, aizgriezās, taču savu domu pabeidza:

-   Pārāk te nesprēgā…

Bašmakins nolaida automātu.

-   Bet tu neesi līdzīgs pārējiem, biedri Bruno, viņš sacīja, bez šaubām, domādams pazemes iemītniekus, «papuasus».

-   Izskaties civilizēti. Tīrs un kārtīgs. Un tu esi daudzkārt gudrāks par šiem. Tas ir savādi. No kurienes tu esi uzradies?

-   Bet es taču esmu četrpadsmit reižu gudrāks! Bruno precizēja. Un tur nav nekā savāda! Pie tam es vēl esmu pēc plosta, mazliet atšālējies… Bet esmu ieradies no Lubjankas, no kurienes tad vēl! No Dzeržinska laukuma, pa taisno no turienes arī ierados!… Jā, esmu gudrāks par viņiem visiem divdesmit divas reizes kad esmu skaidrā!

-   No Lubjankas? Kā vai tad tu strādā VDM? Bašmakins brīnījās.

-   Nūja! Tieši tā! Kur tad citur! Bruno svarīgi pamāja.

Viņš pašlaik bija gatavs strādāt, kur vien vajag un ar ko vajag, bija gatavs ticēt kaut Staļinam, kaut plikpaurainajam velnam, lai tikai izkultos no šīs ķezas. Taču viņš saprata, ka vārdi ar kaut ko ir jāapstiprina.

-  Uz maniem pleciem turas visa VDM! Rau, pat noskūties nav laika!

Viņš enerģiski paplūkāja savu bārdeli. Galu galā bārda tie vis nav tukši vārdi, tas ir lietiskais pierādījums.

-  Un tie, kas ir kopā ar tevi, viņi arī ir no VDM? Bašmakins gribēja precizēt.

-   Mežainis, vai? Nu viņš taču, sasper jods, ir gatavais drošībnieks! Tas ir… Pozitīvā nozīmē, protams! Nūja! Viņš arī ir no Lubjankas! īsts majors, bļāviens!

Bašmakins nesaprata. Pārāk daudz informācijas, pārāk ātri, pārāk skaļi, pārāk draudīgi un nesaprotami klaigā šis savādais Bruno Allegro.

-    Tad kāpēc jūs atnācāt šurp ar ieročiem? sargs noprasīja. Kāpēc jūs uzvedaties tā, it kā būtu ienaidnieki?

-   Nu kādi mēs, dirsiens, ienaidnieki, ko tu! Bruno no tiesas brīnījās. Es esmu Bruno Allegro! PSRS tautas mākslinieks, VDK, vai kā viņu tur, slepenais aģents… Es teroristiem neļāvu Kremli uzspridzināt!… Bļāviens, nu paskaties taču! Kas es par ienaidnieku?…

Bašmakins saspieda plāno, bezlūpaino kā ķirzakai muti. Paskatījās pulkstenī, atāķēja no jostas blašķi, pastiepa to Bruno.

-   Tas ir konjaks. Vecs, franču.

Šis kāri satvēra, atskrūvēja vāciņu, paostīja patiešām konjaks. Un pēkšņi saminstinājās. Dzert no šī pazemes vampīra blašķes viņam nez kāpēc vairs negribējās.

-   Nu… Lai paliek. Nav īstā reize, vienkārši darba laikā nemetu, Bruno noburkšķēja, atdodams blašķi.

Bašmakins ar cieņu palūkojās uz viņu, seja, kurā nebija ne uzacu, ne kādu citu matiņu, nedaudz pastiepās.

-   Es arī parasti nelietoju, viņš sacīja.

Tomēr nodzēra no kakliņa, vēlreiz paskatījās pulkstenī.

-   Bet tagad jau visviens. Palikušas septiņpadsmit minūtes. Darba laiks vai ne darba… Savu darbu esmu pabeidzis. Un tu, redzams, arī. Un tie, kas ir kopā ar tevi.

-   Ko tu tur gvelz? Bruno nesaprata. Paklau, tev te nav ko elpot!

-   Nekas, septiņpadsmit minūtes pacietīsi.

-   Nu ko tu mal vienā gabalā par septiņpadsmit minūtēm?! punduris noskaitās. Kas tad pēc tām tavām septiņpadsmit minūtēm tāds notiks? Svaigs gaiss ieplūdīs, vai?

-   Pēc septiņpadsmit minūtēm ies gaisā lādiņš. Es aktivizēju komandpunkta likvidācijas sistēmu. Pretinieks ir atklājis objektu pēc instrukcijas, man tas jāuzspridzina.

Bruno tā arī palika vaļēju muti.

-   Tu prātu esi zaudējis, vai?!! viņš ieaurojās tā, ka to droši vien sadzirdēja otrā Lauzuma pusē. Kāda, bļāviens, komandpunkta?!… Ko, dirsā, uzspridzināt?! Septiņpadsmit minūtes! Uz Čerepovecas zonu sagribēji, āžaģīmi?!!

Viņš šaudījās šurpu turpu, it kā metās uz Lauzuma pusi, bet tūlīt pat atgriezās. Ar cerību pajautāja:

-   Tu… niekus samelsi?

-   Es apsargāju slepenu stratēģisku objektu, Bašmakins mierīgi paskaidroja. Pavisam nesankcionēts bruņots iebrukums, objektu vajag…

-    Kādu objektu?! Ne sūda!!! Nekādus tur «objektu vajag»! Padomā tikai! Bruno pat palēcās uz vietas. Klausīt manai komandai! Biedra Staļina, biedra Berijas un VDM priekšnieka vārdā pavēlu atlikt, ierindniek Bašmak!! A-atcelt sprādzienus!

-   Tā nav taisnība. Biedrs Staļins nomira 1953. gadā.

Bašnabaša melnajos acu caurumos kaut kas nelāgi uzzibsnīja.

-   Trīs gadus pirms tam, kad es te stājos sardzē.

-   Kā trīs gadus? Vai tad tu no piecdesmit sestā gada te slaisties?!

Pārsteigtais Bruno uz brīdi pat aizmirsa lādiņu.

-   Jā. Vairāk par pusgadsimtu. Visu mūžu. Un man, taisnību sakot, tas viss ir pagalam apnicis…

Bašmakins atkal saspieda muti.

-  Gan šis Vecais atzars, viss, itin viss… Bet vēl sliktāks ir tas, kas notiek pie jums augšā. Es visu šo laiku klausījos radio, sekoju tam, par ko pārvēršas mana valsts, un visu laiku gaidīju brīdi, kad varēs paraut tumblera kloķi…

Bruno seja izstiepās. Viņš pārstāja klaigāt un lēkāt un pat tā kā nomierinājās.

-   Un kas būs?… Ja paraus?

-   Nekā nebūs, atteica Bašmakins. Maskavas nebūs. Mūsu Valsts domes nebūs. Korķu nebūs. Korupcijas nebūs.

-   Normāli, noteica Bruno pilnā nopietnībā. Es tad arī parautu… Droši vien. Bet vispirms aizlaistos ar mazu

lidmašīninu!

»

-   Piecpadsmit minūtes, Bašmakins nomurmināja.

Viņš stāvēja Bruno priekšā, nostiepis garās rokas gar

sāniem, bezacains spoks no senas pagātnes, kas palikusi vien sentimentāla patosa filmās un diženās celtnēs Miera prospektā, Kudrinskas un Lubjankas laukumā… Viņš nebija līdzīgs ne dildām, ne mazajiem cilvēkiem, viņš vispār nelīdzinājās nevienam no pašlaik dzīvojošām saprātīgām būtnēm. Niecīga drumsla no vecās pasaules, kas iesprūdusi kaut kur pie pašas sirds jaunajai pasaulei, paēdušai un padzērušai, viltīgai un skopai, muļķīgai, nežēlīgai un… Kādai vēl?

Kāda tur starpība! Tik un tā Bruno netaisās atdot galus. Maskava, korupcija, pie pakaļas, to visu tik tiešām var uzlaist gaisā. Bet personiski viņš Bruno Allegro, Cilvēks-lode -, personiski viņam ir jāpaliek dzīvam. Jo vairāk tāpēc, ka nekādas lidmašīnas ne mazas, ne lielas viņam nav. »

-   Redzi, Bašmak, Bruno noklepojies sacīja. Redzu, ka tu esi reāls džeks! Tevi nolika postenī, tu pusgadsimtu esi nostāvējis. Tātad neesi ne niekalbis, ne sīkaļa. Tu esi gandrīz tāds pats kā Fiļins. Džeks pateica džeks izdarīja! Tikai tu esi ierindnieks, tavs uzdevums niecīgs izpildīt pavēles. Bet kopā ar mani ir atnācis Mežainis, viņš ir majors, un viņš atbild par visām tām, nu tām… šaurajām ejām un tamlīdzīgi. Par visu pazemes būšanu. Un tavs objekts, iznāk, ir pakļauts viņa, tā teikt…

-   Jurisdikcijai, pateica Bašmakins.

-   Nu, tu saprati. Un viņam ir liela speciāla pavēle no komandpunkta nomainīt tevi, Bašmak, tavā grūtajā postenī. Tu savu te esi nolauzis pienācīgi, lai tagad citi pasargā. Tavs uzdevums tagad apbalvojumus saņemt un priecāties par dzīvi. Tevi gaida ordeņi, prēmijas, sanatorija, dzīvoklis Kutuzova prospektā… Sievišķi tu iedomājies, kādi tagad Maskavā ir sievišķi, ko, Bašmak? Tavos piecdesmitajos visi taču vateņos un velteņos staigāja ka nevarēja saprast, kur vīrišķis, kur sievišķis, kur kājas, kur pakaļa. Bet tagad zeķītes plānas, svārki tik tikko bikšeles nosedz, un daudzas tās pat nevalkā… Un ja arī valkā! Tie nav vis reitūži līdz ceļiem, tās ir divas šņorītes un mazs trijstūrītis… Bet zem tā viss gludi izskūts…

Bruno sapņaini iesmējās. Šīs idiotiskās «vadāšanas» laikā arī viņš pats, lai cik dīvaini, paguvis sailgoties pēc vienkāršiem cilvēciskiem priekiem, kas gaidīja virszemē.

-   īsi sakot, tu apstulbsi, Bašmak. Ieraudzīsi tādu daiļavu un dabūsi galu! Es tev to garantēju!… Bet savu objektu nodosi varas pārstāvim, biedram Mežainim. Lai viss būtu savā vietā, pa smalko un tamlīdzīgi…

-   Ko viņas nevalkā? neticīgi painteresējās Bašmakins. Apakšbikses nevelk, vai?

-   Tagad nav runa par apakšbiksēm! norāvies no mierīgā toņa, iebrēcās Bruno. Skrien, slēdz ārā to savu verķi, uz ātrāko!

-   Bet vai dokumenti ir? neizlēmīgi pavaicāja Bašmakins.

-   Kam? no šāda pavērsiena Bruno vai aptraka. Sievišķiem? Te tu par apakšbiksēm, te par dokumentiem, pavisam apjucis!

-   Tiem taviem varas pārstāvjiem?

-    Šiem ir tādi doķi, ka tu biksēs iepļūtlsi! Bruno ierēcās, aiz nepacietības palēkdamies. Bet, ja neiepļūtīsi, viņi savienos tevi pa rāciju ar savu priekšniecību Lubjankā. Kauč vai ar pašu prezidentu. Viņš, starp citu, ir mans čoms… Nu, ko blenz? Skrien, slēdz ārā to savu uzparikti!

-   Kādu «uzparikti»? Kā «slēgt ārā»? Deaktivizēt pašlikvidācijas sistēmu, vai?

-   Tieši tā. Deaktivizēt to pie velna vecmātes! Skrien, citādi es tev tepat uz vietas tribunālu sarīkošu!

Sargs stāvēja nekustēdamies, joprojām rokas gar sāniem nostiepis, kā sastindzis. Bruno jau nolēma uzspļaut visam, skriet pie Mežaina un rāpties laukā tad jau labāk ar Mežaini nekā ar šito psihopātu… Un pēkšņi Bašmakina labā roka pacēlās, delna stingri, kā pēc reglamenta pielikta pie laiviņas.

-   Pavēli sapratu! viņš sacīja. Manas prombūtnes laikā lūdzu palikt uz vietas! Gaismu neiedegt, ieročus neaiztikti

Bašmakins pagriezās apkārt un patiešām metās skriešus. Lukturi viņš izslēdza pēc visa spriežot, gaisma viņam nebija vajadzīga. Bruno palika pilnīgā tumsā. Viņš dzirdēja soļus, kas attālinājās, tad dobju, metālisku skaņu, itin kā tiktu atvērtas smagas durvis.

«Veicīgāk, tu, ambīli,» viņš domās skubināja Bašmaku. «Citādi mēs visi kopā ar tevi uziesim gaisā!…»

Tad iestājās klusums, kādu Bruno vēl ne reizi savā mūžā nebija dzirdējis. Tumsa un klusums. Viņš pat baidījās iedomāties, kā tas nelaimīgais te klīdis apkārt veselus piecdesmit četrus gadus. Viņš gan nojūgtos jau pēc piecpadsmit minūtēm!… Starp citu, piecpadsmit minūtes jau droši vien ir pagājušas. Kur ir Mežainis? Ko viņš tur domā savā paurī, sasodītais dilda! Būtu zinājis, kāds te grandiozs p… iezīmējas visai Maskavai, visai viņa Lubjankai, droši vien būtu slapjš nosvīdis!…

Gaismas uzliesmojums uzzibsnīja pie pašas sejas, Bruno iekliedzās un atsprāga atpakaļ.

-    Pašlikvidācijas sistēma atslēgta! Bašmakins ziņoja, it kā nekas nebūtu noticis. Esmu gatavs nodot objektu varas pārstāvjiem.

-   Novāc savu lukturi, stulbeni! Nespīdini acīs! Bruno ierēcās. Tu, pakaļa tāds, nākamreiz labāk no tālienes man ziņo, nevis tā pielavīties! Desmit metru attālumā ziņo! Citādi es arī varu paspīdināt tā, ka vairāk negribēsi!… Zogas te, saproties, vampīrs apdauzītais!…

-   Lūdzu atvainot, Bašmakins atturīgi sacīja. Esmu atradinājies no cilvēkiem. Ar punduriem vien esmu runājis… Atvainojiet, biedri Bruno, ar vietējiem punduriem, papuasiem. Viņi ir mežonīgi, pliki staigā, sūdi tādi… Apsēdīsimies, parunāsim, kamēr laiks ir… Es, rau, paķēru līdzi!

Viņš uzlika uz granātu kastes garenu iesāktu konjaka pudeli, atvērtu kaviāru, galetes un divas glāzes.

-   Iedzersim! Šajā reizē Bruno neatteicās un piesēdās pie improvizētā galda.

No pārdzīvotā sprieguma viņam trīcēja rokas un kājas. Un pat aromātiskā konjaka pirmā porcija neuzlaboja viņa garastāvokli.

-   Pastāsti man, biedri Bruno, kāda tur augšā tagad dzīve? Bašmakins sāka iztaujāt.

-   Sūdīga dzīve! neapmierināti norūca Bruno, piebāzis muti ar kaviāru.

Un tūlīt pat, uztvēris sarga uzmesto skatienu kaujai sagatavotajiem automātiem un granātām, apķērās.

-    Nu, ne jau nu tik sūdīga, bet… Principā draņķīga. Draņķīga dzīve tur augšā, Bašmak! Pavisam draņķīga! Vienīgais, reklāmas teļļukā daudz rāda iešūpojušies!

-   Kas tas ir reklāma? painteresējās mūžīgais sargs.

-   Tāds fufelis, paskaidroja cilvēks-zvaigzne. Tukši salmi. īsāk sakot štrunts. Nu, saka smērējiet krēmu, un ciči kļūs lielāki. Tas bābiešiem, saprotams. Bet večiem, saproties, šiem daikts izaugs kā kukurūzas vāle… Jeb vai izdomājuši dzeriet «Garummēru» un katru dienu paaugsities par centimetru!

Bruno satraucās un pielēca kājās no cinka patronu kastēm.

-   Man tas, saproties, pie vienas vietas, man ar garumu viss kārtībā, taču nolēmu pamēģināt! Domāju, izaugšu, aiziešu uz saietu un sadošu Traktoram pa purnu! Bet pēc tam atpakaļ normālā augumā! Trīs mēnešus kapsulas riju, iztērēju par tām tūkstošus desmit, bet varbūt pat visus simt!

Punduris bļāva tā, ka Bašmakins izbiedēts ierāva galvu plecos.

-   Man jau sen bija jākļūst par divmetrīgu dildu! Un kas ir?!

-   Kas? bikli pārvaicāja Bašmakins.

-   Ne sūda, lūk, kas!

Bruno atvilka elpu, iedzēra vēl konjaku, atslāba un apsēdās vietā.

-   Tā ka netici reklāmai! viņš noteica jau mierīgā balsī. Bet citādi, Bašmak, viss augšā ir normāli! Tūlīt, rau, Mežainis atspersies, viņš apliecinās…

Bruno paņēma no sarga lukturi, paspīdināja tumsā, neko neieraudzīja. Izlamājās.

-   Tā, redz… Un pēc tam mēs kopā uzkāpsim virszemē un visu tev izrādīsim. Ekskursiju pa pilsētu sarīkosim! Nē, vispirms tev pasniegs ordeni. Pašu galveno ordeni. Tāpēc ka tu esi varonis, Bašmak. Piecdesmit gadu stāvi te kā stabs tam taču, ka tavu māti, tēraudcietas olas vajag!… Pat Dzelzs Amīram tādu nebija. Un nebija nevienam ne Fiļinam, ne Polim, ne Vaham! Un neviens, pat vissīkstākais arestants, tik daudz nevienā zonā neizvilks!

Iedzeršana un uzkodas Bruno iepatikās, viņš pats ielēja trešo reizi, ar galēti pagrāba ikrus. Atkal izdzēra, uzkoda. Galvā patīkami iešalkojās.

-   Man domāt, ka tev ar vienu ordeni būs par maz. Es aprunāšos ar prezidentu, Bašmak, būs tev divi ordeņi. Un dzīvoklis nevis Kutuzova prospektā, bet pašā Kremlī. Šiem tur viens ir atbrīvojies četras istabas, divas atejas. Tev pietiks ar divām atejām? Vienā koku glabāsi, pavisam ērti. Tikai nesajauc, citādi noskalosi visu kaut kādam tur… Nu, kas zemāk dzīvo. Viceprezidentam, piemēram.

-   Bet kāpēc prezidenti? Kā Amerikā? Bašmakins saausījās.

-   Nu, tas ir tikai tāds nosaukums, pēc jaunākās modes! Patiesībā viņš kā bijis, tā arī ir ģenerālsekretārs. Cita lieta Amerikā! Tur viss ir citādi! Tur melns nēģeris visu izrīko, viņš arī ir prezidents! Bet patiesībā viņš ir tāds saproties vadonis, nu! Visīstākais! Tikai bez tām… Visām tām krellēm, spalvām tās viņš nedrīkst!

-   Nēģeris tas ir labi, viņi ir apspiesti, noteica Bašmakins. Tagad viņš atņems bagātību buržujiem un atdos trūcīgajiem. Es uzskatu, ka tas ir taisnīgi.

-   Simt punktu! Bruno piekrita.

Visi, kas pazina punduri, būtu piekrituši, ka šodien viņš uzvedas apbrīnojami piekāpīgi un savaldīgi. Izsakoties trešā gadu tūkstoša terminiem politkorekti.

-  Viņš vispār ir pareizais džeks, mūsējais! Kaut arī nēģeris! Ja gribi aizlaidīsim pēc tam pie viņa, šis mani jau sen aicina!

-   Tu viņu pazīsti? Bašmakins ar aizdomām vaicāja.

-   Un kas tad ir? Bruno brīnījās. Es visus pazīstu! Prezidentus, karaļus, visādus tur sultānus…

Viņš sastomījās, kaut ko pārlika prātā un atkal sāka fleitēt:

-   Un vispār, vai mazums ar ko es esmu pazīstams, ar ko šņabi dzeru! Draudzējos taču ne ar visiem, nē! Pirmām kārtām noprasu: «Tu Staļinu cieni?» «Cienu.» Sit saujā! Tātad mūsējais. Bet, ja ne, tad saliecu ragā! Vai vienkārši pasūtu uz poda. Bet tādu ir maz. Staļinu visi ciena. Un baidās. Staļins vis nav kaut kāds tur nēģeris!… Lai gan arī visu tautu vadonis!

Cilvēks-zvaigzne atkal iedzēra, atkal uzkoda un pagriezies nervozi ar lukturi signalizēja tumsā. No Mežaina atbildes nebija.

-   Paklau, izlādēsim šitos automātus, ko? viņš lika priekšā. Kāda velna pēc tie mums vajadzīgi? Un granātas paslēpsim?

Taču Bašmakins nelikās dzirdam.

-   Kā tu viņus visus pazīsti prezidentus un karaļus? viņš tincināja. Tu pats taču esi parasts cilvēks, ne tā? Kaut arī strādā VDM… Bet es visviens nesaprotu kas tu tāds esi?

-   Es esmu slavens mākslinieks Cilvēks-lode! Bruno lepni paziņoja. VDM, tur es tā savienošanas kārtībā. Reizēm iznāk spiegus tvarstīt, kad dildas netiek galā. Patiesībā es esmu pasaules slavenība. Jā. Uzstājos cirkā un tā. Mani visi pazīst un mīl Maskavā, visā apgabalā, it īpaši Havaju salās. Un katrs sapņo paspiest man roku un fočenē šo mirkli ieknipselēt. It īpaši prezidenti un visādi šeihi tad viņus vienkāršā tauta vairāk sāk mīlēt…

Viņš atvilka elpu.

-   īsi sakot, Bruno Allegro tas ir kā brends, kvalitātes zīme, caurlaide lielajā pasaulē, saprotams? Rau, agrāk bija Puškins ar Turgeņevu, tad vēl Stirlics, Arkādijs Raikins, nu un tā tālāk… Bet tagad ir Bruno Allegro. Tas esmu es. Skaidrs?

Bašmakins blenza viņā ar nenosakāmu sejas izteiksmi, kas, iespējams, bija izskaidrojama ar sejas muskuļu daļēju atrofiju garajos vientulības gados.

-   Bet es sākumā nodomāju, ka tu esi punduris, viņš visbeidzot izteica.

-    Es neesmu punduris!! Bruno sabozās, sažmiegdams spēcīgās dūres. Liec to aiz auss! Punduru nemēdz būt! Mēdz būt mazi cilvēki!

Viņš izrieza žokli un aizgrieza galvu uz otru pusi. Viņa nāsis kaujinieciski iepletās. Viņam nepatika tādas sarunas.

-    Kā nemēdz būt? Viņi dzīvo šeit, zem zemes! turpināja uzstāt sargs. Tikai viņi ir pliki un viņiem ir vilna kā pērtiķiem… Es ar šiem pat esmu karojis. Viņi nogalēja Borisenko, manas noliktavas lūkoja aplaupīt. Es domāju tu esi viens no viņiem. Tikai viņi krieviski nerunā, un vispār… Kā pirmatnējie cilvēki…

Visam ir savas robežas, bet Bruno Allegro savaldībai un politkorektumam jo īpaši. Un tagad tās bija izsmeltas.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Bruno sēdēja uz dzelzs kastēm ar ložmetēju lentēm, bet tagad piecēlās un satvēra aiz kakliņa gandrīz tukšo pudeli. Vai es esmu pliks, ko? Vai varbūt man ir mērkaķa vilna? Vai varbūt es slikti runāju? Tu pats žņerksti, pusi vārdu pat saprast nevar!

-   Bet tieši to jau es saku! miermīlīgi nomurmināja Bašmakins. Tu esi gan apģērbts, gan izglītots, un vispār…

-Nu?

-   Tu pats varētu kļūt par vadoni, Bašmakins piesardzīgi sacīja. Viņš redzēja, ka Bruno ir neapmierināts, un centās kaut kā mazināt apvainojumu.

-   Par kādu vēl vadoni? Amerikāņu? Bruno patiešām atmaiga un nevis sadauzīja pudeli pret Bašmakina galvu, bet izlēja konjaka atliekas savā glāzē.

-   Nu nē, šamējo. Pazemes pun… Tas ir, mazo cilvēku. Tev tas izdotos. Bet es tev palīdzētu… Viņi mani uzskata par Dievu…

-   Nepūt pīlītes! Bruno pat glāzi nepielika pie lūpām.

-   Patiešām! Manu statuju uztaisīja, lūdzas pie tās, nes upurus! Bašmakins, ieņēmis cienīgu stāju, sacīja. Tā bija tīra patiesība, un viņš bija priecīgs, ka vismaz kaut kā var sacensties ar tik svarīgu viesi.

-   Gribi, iesim, es tev visu to parādīšu!

Bruno tobrīd iemalkoja, tāpēc tikai nevērīgi atmeta ar brīvo roku. Bet, notiesājis ikrus, paskaidroja:

-   Liela note man te būt par vadoni!

-   Var par prezidentu, izlaboja sargs.

-   Bruno Allegro tas ir vairāk nekā prezidents, punduris pamācoši noteica. Es taisu tādu kasi! Mani mīl un novērtē. Viņi tur vienkārši nepārdzīvos, ja es sevi apglabāšu te, zem zemes…

Bašmakins brīdi klusēja, tad pameta skatienu visapkārt un pieklusināja balsi.

-   Tā, protams, ir jūsu darīšana, biedri Bruno, tikai es esmu nonācis pie tāda slēdziena: vadonim vienmēr ir labi! Nav svarīgi, vai viņš pārvalda valsti vai pazemes cilti. Tāpēc ka viņš visviens ir pats galvenais, visi viņam pakļaujas, viņam viss ir labākais ēdiens, zelts, sievietes…

-   Nedirs, Bašmak!

Bruno nicīgi saviebās.

-   Jā, jā, es pats to esmu piedzīvojis! Tāpēc ka es biju galvenāks par viņu vadoņiem. Tad nu viņi man gan zeltu sanesa, gan…

Bašmakins pārgāja uz čukstiem.

-    Arī jauniņas sievietītes atveda, es dzīvoju ar trim, tikai viņas ātri noveco… Tāpēc jau es par apakšbiksēm jautāju šīs te vispār neko nevalkā…

-   Ek, bračiņ, kad izkāpsim, es tevi iepazīstināšu ar Elzu vai Ingu. Tad tu kaut ko sapratīsi par sievietēm, Bruno visžēlīgi sacīja.

Un tūlīt pat nodomāja, ka tās izlutinātās mauķeles diez vai gribēs iepazīties ar tādu briesmoni, jo vairāk tāpēc, ka ne «American Express» zelta kartes, ne Maskavas Bankas krājgrāmatiņas, pat ne simt dolāru viņam nav, nekad nav bijis un diez vai kādreiz būs.

-   Nu, vai arī ar citām pakaļiņām iepazīsimies… viņš nedroši noteica un apklusa. Kaut ko izdzirdēja. Paspīdināja ar lukturi uz Lauzuma pusi.

-    Ahā! Skaties tur, redzi?! Tas ir Mežainis, kas rāpjas šurp! viņš triumfējoši iesaucās, rādīdams ar roku. Arī nevar bez manis! Nepagāja ne stunda, kad jau noilgojies!

Bašnabašs neko neatbildēja. Viņš jau sen bija pamanījis, ka cilvēki viņā pusē ar trosēm bija ierīkojuši pārceltuvi un pa vienam pārcēlās uz šo krastu. Tagad viņi devās uz šejieni spēcīgi, liela auguma, nepazīstami karavīri neparastā apģērbā, izplatot neparastu smaržu no pasaules, kas bija paguvusi kļūt sveša.

-   Jā, es redzu.

Ierindnieka Bašmakina pusgadsimtu ilgā sardze tuvojās beigām.

[1] [18] *

Bruno pieprasīja vēl ģenerāļu konjaku un valdības delikateses. Un, tā kā Bašnabašs savu sardzes maiņu jau bija nodevis, tad skopoties netaisījās atnesa no pārtikas produktu speciālās noliktavas somu ar burkām, burciņām, vakuuma iepakojumiem un spilgtām pudelēm, izlika uz galda Bunkura dzīvojamā nodalījumā: še, dārgo biedri Bruno, uzcienājies no sirds, ēd, kā saka, pilnu vēderu, ne no kā neatsakies!

Cilvēks-zvaigzne divreiz nelika lūgties paķēra 1947. gada parauga amerikāņu kaujas nazi, atvēra neredzētos konservus, izdabūja laukā aizjūras korķus un ņēmās locīt iekšā austeres, zosu pastēti, žāvētu desu, visam šim krāšņumam bagātīgi uzdzerdams virsū viskiju un konjaku.

-   Sanāk, brālīši, te visiem pietiks! viņš dāsni aicināja ar savu darbu aizņemtos «tuneļniekus», taču tie tikai retumis steigā pagrāba pa gabalam un izklaušināja Bašmakinu:

-   Kājās teicāt cik jums ir gadu?

-   Septiņdesmit četri, vai desmito reizi atbildēja Bašmakins.

Kaujinieki tikai raustīja plecus, cenzdamies neskatīties sejā vietējam ilgdzīvotājam. Bet grādīgajiem dzērieniem viņi vispār nepieskārās, baidīdamies no Mežaina.

Viņš pabeidza īsu Vecā atzara un komandpunkta apskati. Kā par brīnumu, viss izskatījās tā, it kā būtu uzbūvēts pirms gadiem sešiem vai desmit. Pat misiņa gaismekļi un bronzas furnitūra «ģenerāļu» pusē nebija kļuvusi blāvāka. Dīzeļģenerators, ražots četrdesmit devītajā gadā, kārtīgi strādāja un deva vajadzīgo spriegumu. Lielākā daļa ieroču un munīcijas arsenālā bija iekonservēti, bet viss, kas tika izmantots dienesta laikā, bija iztīrīts un ieeļļots. Un arī izskatījās pilnīgā darba kārtībā: četrdesmito gadu parauga «špagīni», «degtjarevi», «sudajevi» izskatījās kā jauni. Savu neskaitāmo digera klejojumu laikā Mežainis parasti bija tos atradis sarūsējušus, ar pussapuvušām laidēm, sadauzītiem stobra resgaļiem un visbiežāk vairs neatjaunojamus, derīgus varbūt tikai muzeju ekspozīcijām… Bet tagad viņu bija pārņēmusi doma, ka viņš kaut kādā veidā ir pārcēlies atpakaļ uz tālajiem četrdesmitajiem. Un pat vēl tālāk, gandrīz vai uz viduslaikiem, komandpunktā viņš uzgāja veselu krājumu ar senlaicīgām rotām, monētām, saimniecības piederumiem, kurus Bašmakins bija saņēmis dāvanā no punduriem.

Viena noliktavas telpa viņu, tiesa gan, pārsteidza: šaura divi trīs metri un tukša. Sānu sieniņas, tāpat kā visur, gaišas, no tērauda, bet gala siena izlikta no savādas formas melniem ķieģeļiem nevienādiem taisnstūriem, bet ar ieslīpiem sāniem, līdzīgi piramīdām. Tāpēc starp tiem veidojās plaisas; viņš paspīdināja ar lukturīti, bet aiz ķieģeļiem vēl metru liela telpa un tālāk vēl viena siena spīd tāda pati kā pārējās…

Tikt skaidrībā Mežainis nemaz ij netaisījās jau tā galva griežas. Atgriezies tāpat vien pajautāja vietējam vecajam iemītniekam, kas tā par savādu istabu. Un kāpēc

tā ir tukša. Un ar divām sieninām.

>

-   Tā taču ir «trešā noliktava», Bašmakins miglaini atbildēja. Tur bija ūdens un reģeneratora pulveris. Tas viss ir sen izlietots.

-   Starp citu, kā jūs teicāt cik jums ir gadu? Mežainis pārslēdzās. Septiņdesmit četri?!

-   Tieši tā! noķērcās Bašmakins pavisam apdzisušā balsī.

Labi, ka viņš daudz bija runājis pats ar sevi, itin kā trenēdamies, citādi būtu pavisam atradinājies runāt. Un tomēr šodien viņš bija sasniedzis rekordu pļāpāšanā. Bet viņa balss tik tiešām atgādināja kraukļa ķērkšanu, tur nu Bruno bija taisnība.

Mežainis tikai nošūpoja galvu.

-   Bet pēc izskata vairāk par piecdesmit nevar dot! Tikai tās acis… Vai nesāp no lukturiem?

-   Tas ir biedra Staļina nopelns, ka nekas nesāp, Bašmakins sacīja. Pateicoties viņa zālēm, ij jaunību esmu saglabājis, ij veselību, ij gudrāks esmu kļuvis un redzu tumsā. Par «Staļina tabletēm» esat dzirdējuši?

-    Nav nācies, Mežainis atzinās. Taču izskatāties jauns!

Patiesībā Bašmakins neizskatījās ne jauns un ne vecs, viņš vienkārši bija zaudējis vecumu nosakošās pazīmes droši vien kopā ar kādu daļu no cilvēka veidola. Lai gan bija saglabājis pārsteidzoši spēcīgu ķermeni un skaidru prātu. Nododams ieročus noliktavā pēc saraksta, viņš viegli, kā spēlēdamies stiepa kopā ar Polosņikovu piecdesmit kilogramu smago DSK, bet automātus uzkāra plecos veselām virtenēm…

-   Ja vēlaties, atklāšu noslēpumus, Bašmakins negaidīti piemiedza Mežainim ar baiso tukšo aci. Ieteikšu jums pārīti preparātu no mūsu aptiekas noliktavas! Gan veselībai, gan brūču dziedināšanai, starp citu, arī pret paģirām lieliski palīdz!…

-   Ņem pret paģirām! ieaurojās Bruno, tīrīdams no drupačām taukaino, ar konjaku piesūkušos bārdu. Tagad tā atgādināja kājslauķi, uz kura pārplīsis papīra maiss ar svētku delikatesēm.

-   Paķer arī manu tiesu!

-    Jādodas projām, biedri major. Līdzās iznira no noguruma zaļganais Rudins. Te ir bojāta ventilācijas šahta, es pārbaudīju. Arī pulveris reģeneratoros drīz beigsies. Bet mums līdz mājām vēl tāls ceļš ejams… Rau, pat Bruno ir pieklusis. Ja nekustēsimies, drīz atstieps pēdas!

-   Tu te nedrebelējies, dilda! iecietīgi atsaucās punduris, kurš bija atlaidies uz šaurās karavīra lažiņas. Bruno Allegro visur jūtas kā mājās! Pat šajā elles caurumā!… Bet, bļāviens, ja mēs šajā brīdī netīsimies projām visi kopā, es tinos viens pats! Palieciet paši te, sūds ar jums! Tieciet laukā, kā mākat! Man ir lietišķas vakariņas ar to, nu, kā viņu… Neatceros. īsi sakot, liels vīrs…

-   Cik es zinu, tavas lietišķās vakariņas notiks JJK, sacīja Mežainis.

-   Ne vella tu nezini! Es novērsu… teroraktu! Kamēr jūs tur viņā pusē pautus kasījāt, es te visu, var teikt, Maskavu izglābu no drošas bojāejas, ar savu pakaļu riskēju! Tas tev nav vis kā kaut kādu tur ievainotu Amīru piebeigt, te miljoniem dzīvību bija uz naža asmens!… Bašmak, nu saki tu ja nebūtu manis, tad taču visa Maskava pakļūtu zem vara bļodas?

9

-   Nezinu gan. Droši vien… Bašmakins paraustīja plecus.

-   Nevis droši vien, bet tieši tā! Tu taču pats teici tur ir kodollādiņš! Hirosima, bļāviens! Černobiļa! Cauri būtu

9 7 9 9

ar tavu Lubjanku, Mežaini! Beigas! Kurp gan tu ietu uz darbu, ko?… Tā ka tu man esi ordeni parādā! Mums abiem ar Bašmakinu pa ordenim! Bet labāk naudā!

Mežainis paskatījās pulkstenī.

-   Savāc grupu, Rudin! Kur ir Piļčenko? Ejam projām.

Viņš pārlaida skatienu komandpunkta Bunkura

tukšajiem koridoriem.

-   Vajadzētu, protams, sardzi nolikt, kā nākas… Taču nepietiks skābekļa, pat ja visi savu pulveri te atstāsim…

-   Es varu vēl pasargāt, tūlīt atsaucās Bašmakins.

-   Kaut nedēļu, kaut gadu… Man skābeklis nav vajadzīgs.

-   Nē, jūs savu daļu jau esat nosargājis. Mēs, rau, Bruno labāk atstāsim! Mežainis pamāja uz pundura pusi.

-   Viņš ir drosmīgs, izturīgs puisis. Viņam visviens kur sēdēt šeit vai JJK. Viņš visur jūtas kā mājās.

Bruno drūmi palūrēja caur pieri.

-   Tieši tā! Tikai mums ar Bašmaku jāiet saņemt ordeņi! viņš noburkšķēja. Mums nav laika.

-         [1] $ [19]

Jo tuvāk virszemei, jo straujāk līdz galējai robežai izmocītie «tuneļnieki» sāka atdzīvoties. Beidzot varēja noņemt reģeneratoru maskas un elpot ar pilnu krūti tas nebija maz. Turpretī Bašmakins kļuva vārgāks un kāpienu augšup pārcieta slikti. Kad notika pārcelšanās pār «Būhenvaldi», viņam pēkšņi pietrūka elpas, rokas sāka drebēt, sirds dauzījās kā aitas aste. Mežainis apsēja pazemes sargam drošības trosi un praktiski vilka pie sevis. Šahtas sarūsējušās skavas čīkstēja un ļodzījās zem divkārša smaguma.

-   Varbūt viņam ir kaut kas līdzīgs kesona slimībai? izteica minējumu Zarembo, kad viņi iegāja «Karstajā tunelī».

Bašmakinam uz kādu brīdi kļuva labāk. Viņš varēja kustēties patstāvīgi, bet sūdzējās par asām sāpēm acīs.

-   Tas nav kesons. Mežainis pašūpoja galvu. Nav spiediena krituma. Tas ir apmēram vienāds kā te, tā tur… Nesaprotu, kas par lietu. Jāpaziņo uz augšu.

Viņš sazinājās ar Zaržecki, pateica, ka būs vajadzīga ātrā medicīniskā palīdzība.

-   Kas jums tur lēcies? dežurants satraucās.

-   Ar mums viss kārtībā. Mēs «mīnusā» atradām cilvēku, viņam nav labi. Viņš pārāk ilgi tur sabijis. Daudzus gadus.

Zaržeckis nosvilpās vien, taču sīkāk neizprašņāja.

-   Sapratu. Ārsti būs klāt.

-    Palīdzēsi viņiem nokāpt «ieejas» bunkurā, vedīsi mums pretī. Ja kas gadīsies, es sazināšos papildus…

«Karstajā» apstājās, lai atpūstos. Bašmakins iemalkoja nedaudz konjaka un sēdēja, ar savu baiso skatienu ieurbies grīdā. Mežainis notupās līdzās.

-   Kā tad jūs sauc?

-   Ivans Stepanovičs.

-   Kā jūtaties, Ivan Stepanovič? Vai tālāk iet spēsit?

-    Kaujinieki no «septiņdesmit devītās» nepadodas, viņš nomurmināja, galvu nepacēlis. Mūs plikām rokām nepaņemsi…

Luktura gaismā Mežainis pamanīja, ka sargs šajās pāris stundās tomēr bija ieguvis vecuma pazīmes. Viņš bija novecojis. Strauji. Tagad viņš līdzinājās vampīram no pasakas vai Holivudas Gorlumam. Tas bija parasts cilvēks. Pusakls vecs večuks.

-   Augšā būs ārsti, viņi jums palīdzēs, nepārliecināti sacīja Mežainis. Savā piedzīvojumiem bagātajā dzīvē viņš bija redzējis daudz ko, bet tik strauju novecošanos nekad nebija novērojis.

-Ārsti… tabletes… Bašmakins ar pūlēm izrunāja vārdus. Atkal tabletes… Inmatefams, fenomīns… Nē, man pietiek. Tagad es saprotu, kāpēc ģenerālsekretāri nomirst septiņdesmit gadu vecumā… Tās iedarbojas tikai tur, lejā… Bet te… Te viss atgriežas savā vietā…

-   Kas ir, Bašmakin, tu murgo, vai? turpat blakus ieķērcās Bruno. Kas darbojas lejā? Ģenerālsekretāri, vai? Nedirs bumbiņas! Es tevi ar tādu bābieti iepazīstināšu šī viens un divi visas kaites no tevis izdzīs! Katerīna vārdā! Sievišķis-lode!…

Viņš pavērsās pret Mežaini.

-  Vai dzeramo paņēmāt? Ielejiet nopelniem bagātajam ierindniekam!

-   Lasies! Mežainis viņam uzsauca.

Bruno nosprauslājās un pagāja malā.

-   Paklausies, major… Bašmakins pēkšņi satvēra Mežaina roku ar savu bālo auksto ķepu.

-  Es neesmu sajucis pa šiem gadiem… Tur, Vecajā atzarā, es redzēju tādus kā šis…

Viņš pamāja uz Bruno.

-   Viņi ir līdzīgi cilvēkiem, tikai mazi. Viņu ir daudz. Viņi nesa man visādas mantas, lai es šos barotu. Daļu tu redzēji. Bet vēl ir zelts, kaut kādas veclaicīgas grāmatas… Visu īpaši vērtīgo es noslēpu «trešajā noliktavā», aiz tās ķieģeļu sienas, tādā kā slēptuvē. Tikai es negribu, lai tas nonāktu kaut kādu neģēļu rokās, tu mani saproti? Noliec atslēgu atsevišķi, turi pie sevis…

Viņš paskatījās Mežainim acīs. Pat daudz pieredzējušajam digerim skudriņas pārskrēja pār muguru. Starp plakstiņiem nebija baltuma, nebija varavīksnenes, nebija redzokļu nebija nekā no tā, kam tur bija jābūt. Tikai dziļi iekšienē, aiz caurspīdīgas bālas plēvītes, ja ieskatījās, vīdēja kas tāds, kas atgādināja asinsvadus. Iespējams, tās bija smadzenes…

No tāda minējuma Mežainis nodrebēja.

-    Es taču patiešām nezinu, kas jums tur augšā notiek… Un droši vien nekad arī neuzzināšu. Biedrs Bruno daudz runāja, tikai man liekas, ka viņš kaut kā ne visai…

Bašmakins uz brīdi apklusa.

-   Tu, major, esi vīrs uz goda, kārtīgs. Lieku nerunā, apakšnodaļā tev valda kārtība, esi cilvēcīgs… Tu taču vienīgais mani uzrunāji vārdā un tēvvārdā, ar cieņu. Es jūtu, ka uz tevi var paļauties… īpaši pievērs uzmanību «trešajai noliktavai». Lai tur visu neizlaupa…

-   Bet kas tās par grāmatām? Senas, tu saki? Mežainis pārjautāja. Viņa sirds nodrebēja.

-   Jā. Ļoti senas. Tikai es nespēju izlasīt, nekas nav saprotams. Nav mūsu mēlē rakstītas… Es nezinu, kur viņi visu to ņēmuši. Tas nav viņu. Viņi taču…

Bašmakins ar mokām norija siekalas.

-   Viņi ir pavisam mežonīgi, elku pielūdzēji… Es biju aizgājis pie šiem, redzēju viņu galveno, viņš veda mani uz kaut kādu pazemes kapsētu… Izrādījās, ka viņi mani pielūdz, es viņiem esmu kaut kas līdzīgs dieviņam. Viņi izgreba elku, man līdzīgu, un nes viņam upurus. Tādas nejēdzības dara, bet man pat nav pajautājuši…

Tad redz, kā! Tagad Mežainis saprata, ko nozīmēja pentagrammas, kas bija izgrieztas uz balsta stabiem un uz pieres koka statujai. Un ka tagad viņam ir iespēja pierādīt Lodes un viņas draugu nepiederību «sātanistu lietai».

-     Redziet, Ivan Stepanovič, viņš sirsnīgi sacīja. Jums viss būs labi, neņemiet neko galvā. Jūs vēl ilgi dzīvosit. Jūs tagad esat ne tikai vienkārši karavīrs varonis, jūs esat arī vērtīgs liecinieks. Tā ka turieties, vai saprotams?

-   Kas tad tur ko nesaprast? Bašmakins ar pūlēm pasmaidīja. Man arī pašam vēl gribētos padzīvot. Gribu redzēt, visu redzēt. Un ceptus kartupeļus… Pie jums taču vēl cep kartupeļus?

-   Un kā vēl cep, Mežainis viņu pārliecināja. Un pat ar speķi.

-    Tikai neaizmirsti «trešo noliktavu», no jauna atgādināja večuks. Tā no paša sākuma bija tukša. Bet bija aizdarīta ar trim slēdzenēm un vēl aizzīmogota… Un tika uzskatīta par visvērtīgāko, kaut arī es tur vērtslietas daudz vēlāk ievietoju. Un aizslēpu aiz tiem ķieģeļiem.

-  Bet vai ķieģeļi jau pašā sākumā bija? Mežainis pai nteresējās.

Bašmakins pamāja.

-  Pašā sākumā. Tie bija nokrauti kaudzē gar labo sieniņu. Tādi dzelteni, smagi… Es tos pēc tam nokrāsoju melnus, lai nepiesaistītu uzmanību slēpnim…

Mežainis palika kā zibens ķerts.

-   Ivan Stepanovič, bet vai tie nav zelta stieņi?!

Bašmakins bezspēkā iesmējās.

-  Mēdz būt zelta gredzeni, rokassprādzes, izrādās, pat rundziņas… Nu, bet zelta ķieģeļus es visā savā mūžā neesmu redzējis…

-   Labi, tiksim skaidrībā! Mežainis pietrūkās kājās.

Vai patiesi viņš būtu atradis Krātuvi? Gribējās pagriezties un doties atpakaļceļā, lai pārbaudītu minējumu. Taču tas bija nereāli. Pat viņa kaujinieki nespēs aiziet.

-   Beidzam atpūtu! viņš nokomandēja. Ivan Stepanovič, vai esat atpūties?

-   Ja lēnītēm ietu un pa virvēm nerāptos, tad viss būs normāli, ar pārspīlētu možumu atsaucās Bašmakins. Aiziešu, spēcinu pietiks!

-         [1] [20] *

Ierindnieks Bašmakins nomira FDD speciālās slimnīcas reanimācijas nodaļā pēc divām stundām un četrdesmit minūtēm pēc pacelšanās virszemē. Viņam tā arī neizdevās ieraudzīt jauno Maskavu ārsti jau bunkurā uzlika viņam gaismu necaurlaidīgu apsēju uz acīm, lai pasargātu tīkleni no dienas gaismas. Viņa seja pārklājās ar dziļu grumbu tīkliņu, āda uz vaigiem un kakla nolūka, balss ik pa brīdim pārtrūka. Viņš vēl runāja un varēja pārvietoties, taču ik kustība, likās, sagādāja viņam stipras sāpes.

Pie izejas no bunkura grupu sagaidīja Jevsejevs ar Ogoļcovu un kāds desmits ziņkārīgu darbinieku jaunums par «pazemes ilgdzīvotāju» ātri izplatījās Lubjankā.

Bašmakinu tūlīt pat ievietoja reanimācijas mašīnā un aizveda uz stacionāru. Taču turienes spīdekļi tikai plātīja rokas viņam nebija noteikta kāda konkrēta slimība, vienkārši organisms izrādījās pagalam nolietojies, bet pret vecumu zāles ak vai! vēl nav izgudrotas.

-   Tas ir ļoti svarīgs liecinieks valstiski svarīgā lietā, Mežainis sacīja galvenajam ārstam, solīdam pusmūža vīrietim ar sirmu matu kodeļu kā komponistam. Dabūjiet viņu uz kājām! Pirms vairākām stundām divsimt metru dziļumā viņš lēkāja kā jauneklis! Ložmetēju DSK un automātus nesa…

Bet tas tikai paraustīja plecus.

-   Acīmredzot viņš turējās ar stimulatoriem. Cita izskaidrojuma nav un nevar būt.

-   Patiešām! Mežainis atcerējās. Viņš kaut ko bilda par «Staļina pilulām», kuras dodot gan veselību, gan spēkus un mūžīgu jaunību…

Galvenais ārsts skumīgi pasmaidīja.

-   Mūžīgo jaunību deva tikai Mefistofeļa eliksīrs. Bet «Staļina tabletes»… Bija tāds slepens izstrādājums četrdesmito gadu beigās-piecdesmito sākumā… Bet tās iedarbojās noteiktos apstākļos, pie ekstremālas organisma slodzes, neitralizējot kaitīgās vides agresīvos noteikumus. Tās izmēģināja polārpētnieki, īpaši dziļu un bīstamu šahtu cirtēji, urāna raktuvēs. Un patiešām ieguva apbrīnojamus rezultātus. Bet uz īsu laiku. Toties pēc tam kad objekts izkļuva no ekstremālajiem apstākļiem, sākās straujš «atpakaļgājiens», kas īsā laikā atjaunoja, tā teikt, status quo, turklāt vēl pastiprināja negatīvās sekas… Tāpēc «Staļina tabletes» tā arī palika slepens eksperiments, sērijveida ražošanā tās nenonāca.

-   Un velti! Mežainis sacīja. Bašmakins, pateicoties tām, noturējās piecdesmit četrus gadus un izpildīja noteikto uzdevumu… Vai tad tas ir «īss laiks»?

-   Ko jūs sakāt?! galvenais ārsts atdzīvojās. Šis unikālais eksperiments visu maina pašā saknē! Varbūt uzrakstīt ziņojumu par atgriešanos pie senā projekta… Bet tūlīt pat atmeta ar roku. Diez vai tagad tas kādu ieinteresēs. Un nekas jau arī nav palicis. Visi pieraksti, formulas, izstrādes droši vien iznicinātas jau pirms pusgadsimta…

-  Bet kā varētu palīdzēt vecajam kareivim? Mežainis atgriezās pie viņu interesējošā temata.

Galvenais ārsts pašūpoja galvu.

-  Medicīna te ir bezspēcīga. Sekas ir neatgriezeniskas. Organisms sabrūk burtiski acu priekšā. Ja nu vienīgi Mefistofelis… Bet diez vai jūs viņu sazvanīsit.

Bet pats Bašmakins jutās kā septītajās debesīs. Viņš braukāja pa Maskavu, pa platum platajām ielām, kas bija cieši apbūvētas ar slavenajām staļinlaika augstceltnēm, tikai no kristāla, melnā vaļējā zisā blakus ar pašu ģeneralisimusu biedru Staļinu. Ceļa malās stāvēja paēdušas un apmierinātas tautas pūļi vīrieši visi jaunos putekļmēteļos, cepuri galvā, sievietes krepdešīna kleitās, ar karogiem, sauca «urā!», meta ziedus.

-  Kam tas viss, Josif Visarionovič? nesaprašanā murmināja Bašmakins.

Viņš bija stiprs un spēka pilns.

-   Es to neesmu pelnījis, es vienkārši stāvēju sardzē…

-   Atlikt, ierindniek Bašmakin! viņam sacīja ģeneralisimuss sulīgā basā, kas atgādināja biedra Bruno Allegro balsi. Tu esi varonis un punkts! Tu apsargāji mūsu valsts pēdējo robežu, par tevi tauta vēl dziesmas sacerēs!

-   Dziesmas nevajag! Bašmakins sabijās. Es gribu mājās. Man kārojas ceptu kartupelīšu un pirtiņā noberzties…

Staļins pieskārās pie pleca cilvēkam melnos formas svārkos ar divrindu pogām, kurš sēdēja priekšējā sēdeklī, un pavēlēja:

-   Izsniegt ierindniekam Bašmakinam ceptus kartupeļus no padomju valdības!

Tas pagriezās atpakaļ. Seja bija pazīstama bārdiņa, pensnejs… Bāc, tas taču ir biedrs Trockis! Rokās paplāte, uz kuras bija panniņa ar eļļā čurkstošiem kartupeļiem, līdzās rieciens pelēkas lauku maizes un glāze ar duļķainu pašbrūvēto.

«Kaut kā savādi,» nodomāja politiski nobriedušais ierindnieks Bašmakins. «Trockis taču it kā būtu pasaules komunisma ienaidnieks… Un vēl no kurienes te ēdmaņa uzradusies? Kartupeļi gluži karsti, kūpoši, tikko no krāsns… Bet kur tad mašīnā krāsns?»

Taču izdomāt šo veselīgo domu līdz galam neizdevās.

-   Liec māgā, ierindniek Bašmakin! ģeneralisimuss viņam pavēlēja.

-   Kalpoju Padomju Savienībai! atbildēja varonīgais ierindnieks.

Atrotīja piedurknes un sāka ēst. Visus kartupeļus apēda, pašbrūvēto izdzēra. Kļuva labi ap sirdi. Nekad mūžā neko garšīgāku viņš nebija baudījis. Bet tad ieskatījās sejā cilvēkam ar formas svārkiem, kurš turēja viņa priekšā paplāti, nedabīgi sagriezies savā priekšējā sēdeklī. Savāda seja, līdzīga karikatūrai, vaibsti pārlieku lieli, rupji, acu vietā melni caurumi… kā maska no papjēmašē…

Bašmakins pastiepa roku, pataustīja patiesi maska! Aizķēra ar pirkstu aiz kartona zoda, pacēla maķenīt uz augšu… Tūlīt uzvēdīja tumsa un negants sals, bet aiz cilvēka sejas pavērās galvaskauss ar kaulainiem atņirgtiem zobiem. Bašmakins acumirklī visu saprata. Taču neizbijās, tāpēc ka tas būtu nepieklājīgi, pie tam viņš veselus piecdesmit četrus gadus bija nolauzis pazemē un baidīties acīmredzot bija atradinājies.

-   Esiet sveiks, biedri Nāve! viņš tikai sacīja un izvilka pirkstu. Maska ar knikšķi nostājās vietā.

Tā formas svārkos pamāja un aizgriezās. Bet melnais «ZIS», tautas prieka saucienu pavadīts, acumirklī pacēlās tieši zilajās debesīs un lidoja virs Maskavas kā lidmašīna, metot zibsnīgu ēnu pār saules pielieto pilsētu.

Viņš jau vairs neredzēja, kā divi konvojnieki aizved viņa jauno paziņu pun…, nē, mazo cilvēku ar neparasto vārdu Bruno. Tas fiziski nepretojās, taču izpaust domas

saistībā ar savu arestu nekautrējās.

* * *

Izmeklēšanā aizdomās turētais Kuļbašs sabija divus mēnešus, taču viņa piederību Dzelzs Amīra grupai pierādīt neizdevās, tāpat arī pazemes sātanistu darbībai, lieta par viņiem pilnīgi un galīgi izgāzās. Apcietinājumā uzturēšanās termiņš bija izsīcis, un punduri atlaida bez izvirzītas apsūdzības.

Ogoļcovs, tiesa gan, uzstāja, lai rūpīgi tiktu pārbaudīti viņa sakari ar čečenu bandītisko pagrīdi, taču Mežainis uzrakstīja ziņojumu par to, ka G. Kuļbašs izcēlies sarunu laikā ar pazemes Bunkura sargu Bašmakinu un pārliecinājis viņu atslēgt jau iedarbinātu pašlikvidācijas mehānismu, līdz ar ko novērsa lieljaudas sprādzienu zem Maskavas centra, kam varēja būt neparedzamas sekas. Ģenerālis Jefimovs uzskatīja argumentus par pārliecinošiem, pēc kā Ogoļcovs brīnumainā kārtā mainīja savu uzskatu un visas pretenzijas pret varoni un slaveno artistu atcēla. Tiesa gan, ne ordenim un pat ne naudas prēmijai Bruno neizvirzīja, lai gan viņš tomēr uz šī notikuma rēķina krietni nopelnīja.

Žurnālisti, padzirdējuši par kādu noslēpumainu notikumu pašās Maskavas dzīlēs, apbēra punduri ar uzstājīgiem lūgumiem sniegt interviju, solot par to pienācīgus honorārus. Bruno ar patiku sastāstīja viņiem visādus pekstiņus par to, kā viņš personiski novērsa: a) Maskavas bojāeju briesmonīgā sprādzienā; b) pasaules kodolkaru; c) bruņotu konfliktu ar pazemē mītošu citplanētiešu civilizāciju.

Galu galā visi bija apmierināti gan žurnālisti, gan Bruno, gan arī Mežainis ar Jevsejevu, jo ar reālajiem notikumiem, kas bija risinājušies pie atzīmes «mīnuss divsimt» šīm muļķībām nebija nekāda sakara.

Beigu beigās Bruno kļuva par pilsētas slavenību. Viņa ģīmetnes bez mitas rotāja avīžu slejas, viņš uzstājās dažādās televīzijas pārraidēs, laiku pa laikam pazibēja glancētos žurnālos. Viņu pat uzaicināja uz slavenu sarunu šovu, veltītu problēmām cīņai ar terorismu, kurā viņš ielika pilnīgu nokautu tā vadītājam, kurš aiz neuzmanības viņu bija nosaucis par punduri. Pēc šīs tiešraides Bruno slava uzšalkoja, viņš tika apbērts ar milzum daudziem priekšlikumiem sākot no «bojfrenda» lomas augstākās sabiedrības lauvenei, kas bija vai aptrakusi no nevaldāmas slavas kāres, līdz pat dalībai «cīņās bez noteikumiem» vai piedāvājumiem kļūt par miesassargu.

Galu galā viņš par pieklājīgu samaksu iestājās drošības dienestā pie ļoti slavena uzņēmēja, kurš kolekcionē retas lidmašīnas un hokeja klubus. Kopumā, kā apgalvo Polis un Kolima (Bruno nav kļuvis iedomīgs un reizēm tiekas ar viņiem šašliku ēstuvē Jaroslavļas stacijā), viss viņa darbs izpaužas tādējādi, lai sastādītu saimniekam kompāniju viesībās, izklaidētu publiku ar stāstiem no savas notikumiem bagātās dzīves, kā arī uzjautrinātu vai arī novestu līdz asarām pārsātinātās glamūrīgās dāmītes. Lai gan reizēm nākas viņas novest arī līdz orgasmam. Taču tas notiek jau aiz oficiālo pasākumu ietvariem un viņa tiešajiem pienākumiem. Un, pats par sevi saprotams, to apmaksā nevis saimnieks, bet pašas pasūtītājas… Lai gan Bruno par šo apstākli nemaz nesūrojas.

Vienpadsmitā nodaļa Vervēšanai nolemts

Rjazaņa-Maskava

Muļķības pēc viņš nokļuva komandējumā Rjazaņā, speciālo aparātu būves rūpnīcā piegādātājā tūkstoš ceturtā projekta ietvaros. Pats uzprasījās. Atpūsties no visa, mierīgi piedzerties, galu galā pamurdzīt kādas mauķeles. Kas ir Nataša varēs, bet viņš ne? Tā ka viss štokos. Taisnīgumam jābūt. It visā.

Aizbrauca agri no rīta, nemodināja viņu augšā. Durvīs izklausījās, itin kā viņa būtu pasaukusi. Taču atgriezties negribējās slikta zīme, bez tam viņš kavēja. Tā arī aizgāja. Nekad pēc tam nespēja sev to piedot.

Labi. Kopumā ņemot, Rjazaņā viss iegrozījās tā, ka labāk nevarēja būt, no rīta rūpnīcā, pusdienas pie ģenerāldirektora mājās, bet vakarā restorānā gāja vaļā jampadracis. Nomakšķerēja sev divdesmit trīs gadu veco Oksanu no konstruktoru biroja, jautru un mutīgu meiču absolūti bez kompleksiem, toties ar ceturtā lieluma krūtīm.

Tā pagāja viena diena, otra un trešā. Semago gulēja maz, taču seja kļuva tā kā svaigāka, arī smadzenes sakārtojās. Kas tur ko satraukties, tiešām? Vēl nebūt ne vecs, naudīgs, piepildījumu guvis vīrietis… Izcils speciālists, starp citu, viens no labākajiem pasaulē. Pašā CIP, rau, gatavi viņu uz rokām nēsāt, pakaļu viņam bučot, lai tikai piegādā pāris megabaitu informācijas. Un kā viņš izskatīsies pēc pāris gadiem, kad viņa īpašumā būs personiskā villa okeāna krastā! Ho! Un viņš pats būs savas jahtas kapteinis! Iededzis, spēcīgs, cienīgs, pašpārliecināts! Tas ir viņš Semago, nevis kāds cits. Viņš pats.

Ik dienas sazvanījās ar Natašu darīšanas, veselība, šis un tas… bet kaut kā bez iedvesmas. Ar iedvesmu nesanāca. Semago saprata, ka viņa droši vien atkal laiž vaļā uz nebēdu, drāžas uz mašīnas pārsega ar savu Gariku. Kālab sevi mānīt… Un velns ar viņu. Toties Oksana, kaut arī jauna, bet plosīt plosa spilvendrānu viņam zem galvas. Tātad ne viņš tur pie vainas. Tātad Nataša vienkārši neaptver savu laimi. Muļķe. Bet, ja reiz muļķe, tad Sjomga pilnībā var bez viņas iztikt. Atradīs sev jaunāku un pupaināku. Mums, miljonāriem, tā ir pieņemts villa, jahta un skaista jauna kučele pie sāniem. Varbūt pat ne viena vien. Tā, lūk, Nataša! Drāzies vesela ar savu Gariku «zet» pozā!

Bet tad atskanēja zvans no Maskavas. Vakarā, maltītes laikā. Zvanīja Guļajevs pa mobilo.

-   Serjoga, tu tikai neuztraucies, saka. Tava Nataša cieta avārijā.

-   Ak tā? Un kā? Sadauzīja autiņu? Sjomga klaigāja.

Viņa galdiņš atradās pie pašas skatuves, un saksofo-

nists taurēja tieši viņam ausī.

-   Jā, Sergej. Sadauzīja… Guļajevs sacīja un kaut kā dīvaini saminstinājās.

-   Bļāviens! Labi. Kāpēc pati nezvanīja? Baidās?

Un Guļajevs atkal sāka vāvuļot:

-   Tu, Serjoga, tikai… Galvenais neuztraucies…

-   Saki laukā, kas ir noticis! Semago viņam uzbrēca.

Viņš piecēlās, ar acīm parādīja savai galda biedrenei -

tūdaļ atgriezīšos. Viņa pasmaidīja, savilka lūpas bučiņā. Sjomga arī pasmaidīja, bet jau stingu mehānisku smaidu. Viņš jau saprata. Guļajevs visu šo laiku tikai runāja un runāja. Semago izgāja no zāles, staigāja apkārt pa vestibilu, spiezdams telefonu pie auss, neko neapjēdza. Tad ieklīda tualetē, ieslēdzās kabīnē. Nolaida sēdekli, apsēdās. Sāka raudāt.

-   Paklau, Sergej, nevajag…

Viņa kreisajā ausi bija apmeties maziņš Guļajevs, skraidīja tur kā prusaks, dzēla un žēloja reizē.

-   Paklau, es «ātrajiem» speciāli apjautājos… Viņi teica, viss esot noticis acumirklī, viņa ne brīdi nav mocījusies. Saka, esot laimējies… Pirms tam viņi bija veduši sievieti ar apdegumiem…

-   Ej ellē ar saviem apdegumiem!!! Sjomga iegaudojās.

-   Jā! Labi! Pareizi! Mazais Guļajevs priecīgi sasita ķepiņas.

-   Kliedz, lamājies, Sergej! Tas ir labāk! Gribi, es kādu aizsūtīšu tev pakaļ? Gribi, pats aizbraukšu! Ievilksi man pa purnu vecas draudzības vārdā! Sergej, Sergej, galvenais, nemoki sevi, nesastrādā muļķības, dzirdi? Es aizbraukšu!

Acu priekšā ritmiski nāca virsū un atkal atvirzījās zaļa bieza migla. Sjomga ilgi nespēja aptvert, kur tā radusies, pēcāk pielēca, ka viņš šūpojas uz poda un dauza galvu pret durvīm. Pārstāja šūpoties, piecēlās. Zem kājām nokrakšķēja telefona atliekas. Uz durvīm palika asinis. Viņš izgāja no kabīnes, nomazgāja seju. Nosvieda naudu uz galda, Oksanai pat skatienu neuzmeta.

Viņa satraucās:

-   Tev kaut kas ir atgadījies, Serjoža? Ir atgadījies?! Redzu, ka…

Pa ceļam uz viesnīcu nopirka no taksometra šofera pudeli degvīna. Uz ielas izdzēra no kakliņa. Pastāvēja sava numura durvju priekšā, nevarēja saņemties ieiet. Nokāpa bārā, paņēma divreiz pa simtam. Tad aizgāja uz istabu un sāka vākt kopā mantas. Savāca. Pa telefonu pasūtīja biļeti uz rīta lidmašīnu. Apsēdās gultā, somu nolika pie kājām. Sāka gaidīt. Bez desmit četros izgāja no numura, paņēma taksi un aizbrauca uz lidostu. Lidmašīnā Sjomga aizmiga un uzreiz redzēja briesmīgu sapni.

Tas bija noticis pagājušajā nakti. Viņa bija braukusi pa Ļeņingradas šoseju virzienā no pilsētas. Ar simt sešdesmit pa kreiso joslu. Seremetjevas pagriezienā viņas jaguārs pilnā gaitā bija nolidojis no ceļa, nojaucis aizsargbarjeras, apmetis kūleni un aptinies apkārt reklāmas dēļa pamatnei.

Nataša bija mirusi uz vietas.

Ārsts morgā atsedza tikai pašu palaga maliņu, lai viņš varētu identificēt seju. Seja tikpat kā nebija cietusi, tajā pat bija saglabājusies Natašas ierastā pārākuma izteiksme. Viss pārējais atradās zem palaga un izskatījās tā, it kā būtu apklāta sadauzīta servīze.

Jaguārs neizskatījās labāk. Tas gulēja avarējušo mašīnu stāvvietas stūrī vairāku sagumzītu metāla gabalu veidā vāģi bija vajadzējis sagriezt, lai atdalītu no reklāmas plakāta betona pamatnes. Apdrošināšanas aģents bija lēkājis apkārt un kaut ko tarkšķējis, bet Sjomga tikai skatījās uz Natašas kurpi, kas bija sapresēta kopējā kaudzē. Ko tā te dara? Aizmirsuši aizvākt vai vienkārši nav pamanījuši. Sjomga pietupās, satvēra papēdi un pavilka. Aģents pārstāja tarkšķēt, kaut kur aizskrēja, un laikam viss birojs sastājās pie logiem (tur bija tādi augsti logi no grīdas līdz griestiem) un skatījās. Bet Sjomga tikai vilka. Sagrieza rokas, uzvalks un jaka notašķījās asinīm, bet kurpi viņš izrāva. Pagrozīja rokā, nezin kāpēc paostīja, tad iemeta urnā.

Pārbrauca mājās, bet tur priekšā bija viņas mamma. No pašas Tambovas. Nekad iepriekš Sjomga nebija redzējis nevienu no Natašas radiem. Un nu viņa bija atbraukusi. Bet viņš notašķījies asinīm. Viņš uzreiz pateica, lai viņa lasās prom no viņa dzīvokļa, lai vēlāk nebūtu nekādu pārpratumu. Pēcāk redzēja viņu bērēs, apskatīja labāk. Un saprata, ka patiesībā Natašai tiešām varbūt bija laimējies, jo sešdesmit gadu vecumā viņa būtu kā izlieta

māmiņa… »

To, ka mašīnā bijis vēl kāds pasažieris, Sjomga uzzināja tikai pēc nedēļas, kad viņu izsauca uz apgabala prokuratūru. Georgijs Ovanesovičs Nalbandjans, dzimis 1979. gadā, maskavietis, autoskolas «AS» instruktors. Viņš miris pa ceļam uz slimnīcu, nenācis pie samaņas. Izmeklētājs sacīja no neskaitāmām traumām, kas nav savienojamas ar dzīvību. Sjomga apvaicājās, vai traumu sarakstā bijušas līkumā norautas olas.

-   Kādas olas? izmeklētājs brīnījās. Viņš nesaprata.

Lai. Vispār ekspertīze rādīja, ka jaguāram bijušas iegrieztas bremžu caurules.

-   Iegrieztas, izmeklētājs atkārtoja. Ar nazi. Ne pārrīvējušās, ne sarautas avārijas laikā kāds to bija izdarījis tīšām. Un ļoti rūpīgi. Tādi mazi iegriezumi, trieciena laikā varēja saspuroties, neviens ij nebūtu pamanījis… Acīmredzot griezējs uz to bija cerējis.

Sergejs viņā neklausījās sēdēja un gaidīja, kad varēs iet mājās un piedzerties līdz nemaņai.

-   Kādas attiecības jums bija ar Natāliju Kolodinsku?

-   Normālas attiecības.

-   Jūs dzīvojāt civillaulībā?

-   Tas ir tad, kad cilvēki nav sarakstījušies?… Nūja. Civillaulībā. Jau sen.

-    Vai pēdējā laikā bija kādas domstarpības? Strīdi? Skandāli?

-   Bija. Viņa bija apgādājusi sev uzšāvēju, to pašu… Gariku. Kā tur lai nebūtu strīdu…

-   Vai tika izteikti kādi draudi no jūsu puses? Vai tikāt viņu sitis?

-   Pāris reižu iešķīlu. Varbūt arī ne pāris reižu, Sjomga atcerējās. Nu… Droši vien solīju nosist. Un ko jūs, biedri izmeklētāj, tādās reizēs meičai sakāt?

-   Tas uz lietu neattiecas, izmeklētājs viņu pārtrauca. Kā tad jūs tādā gadījumā apgalvojat, ka jums bijušas normālas attiecības?

-   Ta jau arī bija. Viņa teicās šo pamest. Kadu nedēļu vai divas ar viņu nesatikās. Mēs salīgām mieru. Viss bija labi.

-   Jūs personiski pazināt Nalbandjanu?

-   Šito, vai?… Nē.

-   Nekad nebijāt ar viņu ticies?

-   Nē. Kam man tas vajadzīgs?

-  Vai nedomājāt atriebties savai piedzīvotājai un viņas mīļākajam, kad jums kļuva zināms par viņu sakaru?

-   Nē. Nepaguvu. Mēs ar Natašu gandrīz uzreiz salīgām mieru.

-   Kur jūs atradāties avārijas dienā?

-   Komandējumā Rjazaņā.

-   Vai liecinieki to var apliecināt?

Un tad Sjomga saprata, uz kurieni viņš velk, tas sesks. Viņam pat vēderā viss sagriezās, tik pretīgi tas pēkšņi izskatījās.

-   Tu turi mani aizdomās, vai?! viņš ierēcās pa visu kabinetu. Es nebūtu viņai pat pirkstu piedūris! Jā, maukojās! Velns ar viņu! Šis viņai, autiņam pilnā gaitā braucot, iesprauda, un tāpēc viņi aizgāja pa pieskari!! Bet par bremzēm labāk pratini apdrošinātājus viņi tur savā stāvvietā tās būs sačikājuši! Lai nebātu jāmaksā!!

Izmeklētājs skatījās viņā kā tukšā vietā, gaidīja, kamēr izkliegsies. Tad atkārtoja:

-   Jums ir liecinieki, kuri var apliecināt, ka avārijas dienā jūs atradāties Rjazaņā?

Sjomga pašņāca, pašņāca, tad sacīja:

-   Ka tavu māti! Kaut vai miljons.

-   Tas ir labi…

Izmeklētājs nopūtās. Uzreiz bija redzams, ka viņam tas tieši nav labi, varbūt ir pat ļoti slikti, jo lieta sarežģās un pēc visiem punktiem piemērotais aizdomās turamais izgaist simtprocentīga alibi miglā.

-   Tādā gadījumā kuram varētu būt izdevīgs tik sarežģīts inscenējums? izmeklētājs it kā pats sev vaicāja.

-   Jupis viņu zina, Semago izsmeļoši atbildēja.

* * *

Kaut kādā ziņā tomēr izmeklētājam izrādījās taisnība.

Sjomga nāca pie jēgas pēdējā divu nedēļu atvaļinājuma vakarā, tas tika piešķirts, lai viņš atgūtos. Jāteic, viņš laiku velti netērēja un visas tās dienas dzēra kā negudrs. Mājās. Viens, protams. Kādi tur dēmoni astoņrokaini, astoņspārnaini neskaitās. Tie riņķoja pie griestiem, tincināja, kas un kā, un Sjomga tiem visu stāstīja. Kā iepazinies ar Natašu. Kā nolicis pirmo tikšanos uz Nagatinas tilta. Stāstīja par viņas peldkostīmu violetu ar margrietiņām, plānu kā čūskāda, kā viņš Natašai to bija novilcis tajā pirmajā naktī pie Himku ezera. Kā viņš toreiz bija kratījies kā drudzī, vienkāršu mezgliņu nebija spējis atraisīt pieaudzis, precēts vīrs! un samudžinājis gatavo jūrnieku mezglu, bet Nataša bija smējusies un ar savām divām bērna rociņām bija vienkārši sarāvusi krūšturi divās daļās un aizmetuši sānis… Un kā viņi pēcāk bija gulējuši viņas dzīvoklī, virtuvē uz matrača, kamēr viņš bija šķīries no savas Varvaras un dzēris valokardīnu uz pusēm ar šņabi, un kā viņa pēc tam bija pārcēlusies pie viņa, un tajā dienā viņai bijušas kājās tik raibas pusgarās zeķes, ka Sjomga bijis vienkārši mēms… Un kā vēlāk viņi simt desmit reižu bija ķildojušies un salīguši mieru, pašķīrušies un atkal sagājuši kopā… Un jāprasa kāda velna pēc viņam bija vajadzīga tāda Oksana no konstruktoru biroja, ja viņai nebija ne tādu zeķu, ne peldkostīma? Kāpēc viņam vispār vēl kāda bija vajadzīga? Viņš taču aizvien bija mīlējis vienīgi Natašu un nevienu citu, dieva vārds!

Piedzērušais Sjomga atvēra skapi šķiet, viņš grasījās demonstrēt astoņrokainajiem dēmoniem to pašu peldkostīmu ar margrietiņām, ko Nataša pēcāk tā arī nebija sadūšojusies izmest… taču peldkostīma vietā zem veļas kaudzītes uzgāja aploksni ar naudu. Biezu, smagu Slava to bija iedevis pēdējā tikšanās reizē. Tā pat nebija atvērta. Sjomga nebija paguvis to atvērt, nebija bijusi vajadzība…

Un tad viņš atcerējās savu pēdējo sarunu ar sakarnieku. Viņš pastāstīja Slavam par strīdu ar Natašu viņi tieši iepriekšējā vakarā bija saplēsušies, un Nataša bija kliegusi, ka nauda ir zagta un viņa ziņos par visu dūzenē. Sjomga, atklāti sakot, bija noraustījies un nolēma katram gadījumam Slavu informēt… Lai viņš Sjomgu kaut vai nomierina. Vai pasaka, ko darīt. Bet ko Slava?… Viņš neko tā arī nepateica. Tikai nosauca viņas vārdu un uzvārdu pajautāja, vai runa ir par Natāliju Kolodinsku. Zināja. Lai gan viņa nav ne sieva, ne radiniece un Sjomga ne reizes viņas vārdu nebija nosaucis… Un tad vēl izteicās tā: «Pasaulē nav nekā svarīgāka par mīļoto cilvēku… tamta-ram… Mīļotais cilvēks, lūk, kā dēļ ir vērts dzīvot un mirt! To saku jums kā zvērināts vecpuisis!» Un iesmējās, tā ņirdzīgi, vai. Zvērināts vecpuisis. Maita tāds!!!

Sjomgu ķēra kā strāvas sitiens. Tie bija viņi, kas iegrieza bremžu caurules! Ne jau Slava pats, tam viņam nepietiktu dūšas… Atrada «slapjo» lietu speciālistu, kā rāda ķinīšos. Noskatīja, kad viņš aizbrauks, lai novērstu aizdomas, un nostrādāja. Gudri, profesionāli, cerēja, ka visi gali ūdenī, norakstīs kā parastu avāriju, bet nesanāca…

Jā-ā-ā… Tad pati no sevis veidojas atbilde uz izmeklētāja pēdējo jautājumu: «Kam būtu vajadzīgs tik sarežģīts inscenējums?»

Viņiem tas bija vajadzīgs! Bet vai man kāds ko prasīja?!

Viņš ar troksni pārplēsa aploksni divās daļās, izkratīja uz grīdas zaļo banknošu driskas, mīdīja tās kājām, plēsa ar zobiem un rokām, spļaudījās, rēca un kauca kā negudrs. Mai-i-itas! Tieši tā viņi bija izrīkojušies ar viņa Natašu, ar viņu pašu. Uzšķērduši, izlaiduši zarnas un samīdījuši!

Tā. Tā-tā. Mierīgi. Sjomga sāka staigāt pa istabu, nervozi ņirgdams zobus un dauzīdams ar dūri pa sienu. Viņam ir plāns. Viņš tūdaļ pat brauc uz «Ašanu», izdara ielikumu ar prasību steidzami tikties. Rīt… Nē, šodien pat Slavam ir jāpiezvana viņam… Viņš teica, ka seifa skapīti nemitīgi novēro viņa cilvēki. Tā. Noliks tikšanos. Teicami. Sjomga iekāps viņa mašīnā, pateiks kaut ko… Piemēram, ka ir jauni dati par «divsimt deviņdesmit pirmo»… Kaut ko samelos. Palūgs izbraukt no pilsētas, bet tur iebliezīs ar āmurīti pa pauri un nogāzīs mašīnu no tilta. Lai tāpat izbauda lidojumu, kā viņi to bija izkārtojuši Natašai. Bet ja nu…

Sjomga sadrūma. Bet ja nu Slava saprot? Noskārš?… Velns. Nav tik grūti izskaitļot, kāpēc viņam pēkšņi ievajadzējies steidzami tikties pēc Natašas avārijas… Tad Slava neatnāks. Vai atnāks, bet ar ieroci. Bet varbūt viņš nemaz negaidīs, kamēr Sjomga pieprasa tikšanos. Jau tagad seko viņam, fiksē. Gaida, līdz viņš sāks mētāties, lai…

Bet ja nu viņš ir nākamais?!

Sētā pie stāvvietas dega vientuļa laterna. Sjomga sasprindzināja redzi, līdz acis sāka sāpēt, un šķita, ka viņš redz kādu tumšu stāvu līdzās savam leksusam. Pa galvu pa kaklu metās lejā. Nevienu neieraudzīja. Vairākas reizes apgāja apkārt mašīnai. Izņēma no cimdu nodalījuma lukturīti, palīda zem mašīnas, pataustīja kādas tur caurules, pamēģināja locīt. Viss it kā bija vesels. Atgriezās mājās, iedzēra. No jauna paskatījās pa logu. Un atkal viņam šķita…

Viņš satvēra ar roku savu seju, ar spēku saspieda.

«Nomierinies, Serjoga. Tā nedrīkst. Taču viņi no tiesas var mani novākt. Viņiem tas neko nemaksā tu jau redzi.»

Var. Ik bridi.

Acu priekšā sāka peldēt zilas un sarkanas ugunis. Sjomga atlaida pirkstus.

Gan ugunis, gan astoņrokainie dēmoni viss pazuda. Dzēruma migla izklīda. Sienas vairs nelīgojās. Viņš vienā acumirklī kļuva skaidrs kā stikliņš. Viņam nāca apskaidrība.

Es nogalināju Natašu, Sjomga skaļi teica klusumā.

Un aizgūtnēm ieraudājās.

Pats bija pačukstējis par viņu tam nelietim Slavam! Neviens aiz mēles neraustīja, pats! Būtu viņš klusējis, viss būtu palicis pa vecam. Skaidrs kā diena. Slavam viņa nebija nekas, Natālija Kolodinska, vārds un uzvārds, nekas vairāk. Viņam, Sjomgam, viņa bija Nataša, viena vienīgā viņa Nataša, peldkostīms ar margrietiņām… Viņš bija Natašu nodevis. Pārdevis. IDIO-O-OTS!

Sjomga atdauzīja galvu pret galdu. Vieglāk nekļuva. Pašam sev vajag iebelzt ar āmurīti pa pauri! Bet neizdosies… Ja nu vienīgi ar pistoli…

Un galvenais, tas strīds… Natašai bija taisnība par visiem simt procentiem. Nauda tiešām bija zagta, vēl ļaunāk! Būtu tā tīra, godīgi nopelnīta nauda, tad nebūtu par ko uztraukties!…

Šķetinies, kamolīt, šķetinies… Kur tu mūs aizvedīsi? Tā, Natašu nogalināja, tāpēc ka pačukstēja. Pačukstēja tāpēc, ka nauda… Nauda tāpēc, ka… Tāpēc, ka viņam to piedāvāja. Kurš piedāvāja? Slava? Nē, Slava uzradās vēlāk, jau ar biezu aploksni. Piedāvāja… Rodiks. Rodja Migunovs lūk, kas! Aptina ap pirkstu. Sasolīja villu, jahtu, personīgo ārstu un personīgo finanšu mene džeri. Ko tu, Rodik, izdarīji? Es tevi pieņēmu kā paša dēlu, Nataša vārīja boršču ar apaļmaizītēm, bet tu?… Kam man tā tava villa, saki, bez Natašas? Un viss pārējais?

Viņš nostājās pie loga, vēlreiz paskatījās uz ielu.

Rodja taču bija kopā ar viņiem tajā bandā. Tātad zināju, ka Natašu grasās novākt. Un neko nedarīja. Pat nebrīdināja… Nevar būt. Nē.

Šausmīgi sāka sāpēt galva. Ar trīcošu roku Sjomga ieleja pilnu glāzi degvīna, kāri iesūca to sevi. Ja varētu rīt iiepamosties. Ne rīt, ne parīt, nekad… Tāpēc ka pasaule

bija kļuvusi tukša. Un ko lai viņš darītu tukšā pasaulē?

* * *

Rīta plānošanu Semago nokavēja. Parādījās pusdesmitos, klusi ieslīdēja savā kabinetā, apsēdās pie galda. Drīz vien atdrāzās Guļajevs.

-   Nu, kā jūties? Esi maķenīt apradis?

-   Jā, Semago sacīja.

-   Sieva šodien taisīs lieliskas vakariņas, mājas lazanju un tā tālāk… Piekodināja bez tevis nerādīties. Tā ka, Serjoga, šovakar nekādu pasākumu, saprati?

-   Sapratu.

Semago sēdēja, uzzvēlies galdam, slimīgi miedza acis, itin kā cenzdamies saskatīt kaut ko sev priekšā, kaut ko neredzamu. Uz labā vaiga baltoja plata piekaltuša skūšanās krēma josla, uz kakla un zoda rēgojās iegriezumu pēdas. Kabinetā stipri oda pēc alkohola. Guļajevam sametās neomulīgi. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, noklepojās. Semago pat nepakustējās.

-   Kas tev ir, Serjoga? galvenais konstruktors iejautājās.

-   Viss štokos. Optimums. Bļāviens. Ej vien. Es tūlīt, Semago sacīja izplatījumā.

Guļajevs saprata, ka ģenerāldirektora vietnieks ir nāvīgi piedzēries savā darba vietā. Viņš izgāja no kabineta, nospieda no ārpuses slēdzenes pogu. Slēdzene klusi noklikšķēja.

Zaozjorska

Grānts Lērners bija Diriģents. Tieši tā, ar lielo burtu. Lai gan tik goddevīgi parasti raksta par dižiem Komponistiem, Lērners varēja būt izņēmums viņš taču diriģēja cilvēku likteņus. Precīzāk speciālas operācijas, kurās izšķīrās likteņi un dzīvības. Bet savu diriģenta uzdevumu izpildes laikā viņam nereti nācās pārvērsties citu profesiju pārstāvjos.

Patlaban viņš bija iemiesojies liela ikdienas laikraksta redaktora tēlā. Zināms, viņš nevarēja ciest visādus rakstu darbus. Savus pārskatus nodiktēja Annai vai sekretāram. Bet redaktoram jau obligāti nav jāraksta. Galvenais prast organizēt citus. Savākt spalvas profesionāļu komandu, noskaņot tos uz sensāciju, nospraust uzdevumu vākt «karstas» ziņas. Grāntam Lērneram piemīt šis retais talants piespiest viduvēju žurnālistiņu uzlēkt augstāk par savu galvu.

Izgaismot tēmu caur personību lūk, kas no jums tiek prasīts! ar Zeņas Kurlandskas starpniecību viņš pieprasīja to no saviem uzticamajiem «spalvas bruņiniekiem». Drosmīgi, asi, plašiem triepieniem! Izpētīt mūsu varoni zem mikroskopa! Izķidāt un izvērst ačgārni! Izzināt visu līdz pēdējam! Uzzināt to, ko pats pētāmais personāžs par sevi nezina! Tikai par tādu materiālu «Kriminālā pasaule» maksās jums piecsimt dolāru!

Viņa rīcībā esošo «bruņinieku» spalvas, atklāti runājot, nebija no zelta. Un diez vai arī no sudraba. Visdrīzāk, tās bija zoss spalvas hronisks alkoholiķis no novazātā «Zaozjorskas kurjera», nošņurcis plikpaurains vīrelis no apgabala «Sibīrijas vēstneša», neatkarīgais žurnālists sparīgs jauns cilvēks ar nepabeigtu augstāko izglītību un miegainas zivs acīm. Viņu tiešā priekšniece bija ārkārtīgi enerģiskā radiožurnāliste Jevgeņija Kurlandska, kura varēja veiksmīgi pārstāvēt ne tikai otro, bet arī pirmo senāko profesiju.

Un tomēr Lērners izspieda no viņiem pēdējo dzīvības sulu. Kurlandska žēlojās Annai, ka pirmo reizi savas apzinīgās dzīves laikā desmit dienas nebija gulējusi ar vīrieti. Alkoholiķim nebija laika pastiept roku pēc glāzes. Iespējams, viņš pārcieta visgarāko abstinenci, pēc kuras aizdomāsies par punkta pielikšanu. Plikpauris nokritās svarā par trim kilogramiem, neatkarīgajam piemetās nervu tiks. Taču tas Lērneru maz satrauca.

Galvenais, lai kopēju pūliņu rezultātā tiktu savākts materiāls, kas, attiecīgi apstrādāts, varētu pārvērsties ģeniālā, satriecošā rakstā, kurš spēj rotāt ikviena solīda izdevuma numuru, kaut vai galvaspilsētas, kaut starptautiskā, «Vitālijs Voronovs. Netipiska Krievijas izmeklētāja portrets: godīgs, neuzpērkams, nolemts».

Taču pārvērst to ģeniālā rakstā neviens negrasījās. «Zosu spalvas» saņēma apsolītos piecsimt dolārus, uzrakstīja īsas ziņas par Migunova netaisno likteni un bija priecīgas, ka nekas vairāk no viņām netiek prasīts. Par savu īsto lomu šajā notikumā viņi neko nenojauta. Bet «redaktors» Lērners atkal kļuva par speciālo operāciju Diriģentu, kurš spoži izmantoja «aklos» aģentus informācijas vākšanai par operatīvās izstrādes objektu.

Tātad tikai fakti.

«Vitālijs Dmitrijevičs Voronovs, 34 gadi, krievs, augstākā juridiskā izglītība (Irkutskas Valsts universitāte). Nedzer, nesmēķē. Justīcijas apakšpulkvedis. Nenormēts darba grafiks, alga 25 tūkstoši rubļu (aptuveni astoņsimt dolāru), vidējs izmeklējamo lietu skaits, vienlaikus izstrādē 10-15 lietu. īrē daļu koka mājas Ziemeļu ciemata rajonā 32 kvadrātmetru platībā bez ērtībām (pieci tūkstoši rubļu mēnesī). Personiskā transporta nav. Ir viens izejamais uzvalks, Krasnojarskas šūšanas fabrikas ražojums, pirkts uzreiz pēc pirmā paaugstinājuma amatā (vecākais izmeklētājs), kas notika 2005. gadā. Formas tērpu valkā reti. Piemīt vājība uz kvalitatīvu ādas galantēriju, taču nēsā vecu ādas imitācijas plecu somu, kuru kolēģi aiz muguras dēvē par «plusku». Visumā nosvērts, savaldīgs. Kolēģu vidū iemantojis «pareizā vientieša» reputāciju, taču viņa izcilās profesionālās īpašības neviens nenoliedz. Pārvaldē klīst teiciens: «Krauklis kukuli neņems, bet aci izknābs.» Salīdzinājumam: visiem pārējiem Zaozjorskas pārvaldes izmeklētājiem ir personiskie automobiļi, lielum lielais vairākums ir nodrošināti ar dzīvojamo platību, bet divi jaunāki Voronova kolēģi (justīcijas kapteinis un majors) uzbūvējuši kotedžas piepilsētas rajonā «Novosjolki». Voronova vienīgais hobijs pīļu medības un zveja. Priekšroku dod medībām «ar izcelšanu», tāpēc atvaļinājumu parasti ņem augusta vidū. Ne laivas, ne personiskā suņa nav, medībās dodas kopā ar draugu Arsēniju Belanovu, kuram ir gan viens, gan otrs un vēl vecs uaziņš piedevām. Sapņo par spanielu sugas kucēnu.

Sieva Irina Sergejevna Voronova, 35 gadi, strādā par inženieri Zaozjorskas «Ūdenskanālā», alga četri tūkstoši rubļu. Slaida auguma labi noaugusi brunete. Ar noslieci uz pilnīgumu un strauju garastāvokļa maiņu. Samērā laba saimniece. XXI gadsimta sākumā bija reāla iespēja virzīties augšup pa karjeras kāpnēm, mēģināja iegūt otru augstāko izglītību, taču pameta mācības smago ģimenes apstākļu dēļ. Klīst baumas, ka joprojām nespēj vīram to piedot. Darbā nekomunikabla, uzpūtīga. Ārpus ģimenes sakaru nav.

Meita Uļjana Vitaļjevna Voronova mācās 3. vidusskolas piektajā klasē, garīgās attīstības koeficients pēc Vekslera skalas 143. Ļoti attīstīts, dzīvs, sabiedrisks bērns. Kāds no skolotājiem ieteicis vecākiem pārvietot viņu uz specializēto matemātikas skolu, bet viņi atteikušies, motivējot to tā, ka matemātikas skola atrodas otrā pilsētas malā, meitenei pašai tur nokļūt būs grūti, bet nav kas ved. 3. skolai pilsētā ir nelāga reputācija. Pašreizējā momentā septiņpadsmit skolēnu atrodas milicijas uzskaitē, divi ir notiesāti un aizsūtīti uz nepilngadīgo koloniju.

Attiecības ģimenē ne tuvu nav ideālas. Mājās Voronovs atgriežas vēlu, nereti strādā arī brīvdienās. Sievai ir aizdomas, ka viņam ir mīļākā, kurai viņš tērē ne tikai savu brīvo laiku, bet arī kādu «kreiso» naudu. Iespējams, tās nav aizdomas, bet gan to imitācija, taču tam, ka Voronovs neņem kukuļus, viņa netic. Vai negrib ticēt. Salīdzinot viņu ģimenes un vīra kolēģu dzīves līmeni, viņa secina, ka viņš dzīvo «divām ģimenēm». Mazākais šāda versija izskan biežo un skaļo ģimenes skandālu laikā…»

Un tā tālāk un tā joprojām.

Lērners bija, maigi izsakoties, izbrīnīts.

-  Izskatās samērā baisi, viņš teica Kurlandskai. Ja tas notiktu 20.-30. gadu Amerikā, es nodomātu, ka Voronovs ir nēģeris. Taču nēģerim toslaikus neviens nebūtu ļāvis strādāt par vecāko izmeklētāju. Arī par jaunāko ne… Tu esi pārliecināta, ka ziņas ir precīzas? Ka viņš pelna tik, cik nenaturalizējies meksikāņu trauku mazgātājs Ņujorkas «Makdonaldā»? Bez tam mazgātājam vēl tiek piemaksāts sociālais pabalsts un dod bezmaksas ēdināšanas talonus…

-    Esmu pilnīgi pārliecināta, Kurlandska atbildēja. Turklāt viņa alga pēc Zaozjorskas mēroga vēl ir ļoti liela tā piecas reizes pārsniedz vidējo…

-   Tātad tie nav meli vai tendencioza kompilācija, tā teikt, pasūtītāja interesēs?

-   Nē, tā ir objektīva informācija.

-   Ko gan viņi dara! Grānts saķēra galvu. Viņi paši mudina savus pilsoņus uz korupciju, nodevību un visu ko citu… Nespēju ticēt, ka vecākais izmeklētājs ar ģimeni mitinās niecīgā būcenītī bez ūdens, apkures un tualetes!

-  Visu esmu ne reizi vien pārbaudījusi pati personīgi, stingri apliecināja Jevgeņija Kurlandska.

-   Un tomēr pārbaudi vēlreiz, norūpējies sacīja Lērners. Viņaprāt, Voronova dzīves apstākļi vairāk atbilst Franča Kafkas sirreālistiskajai fantāzijai nekā atbildīgas amatpersonas reālajam stāvoklim civilizētā sabiedrībā. Kaut tikai tā nebūtu vietējās pretizlūkošanas provokācija…

Taču Kurlandska nekļūdījās. Izmeklētājs Voronovs patiešām bija godīgs, neuzpērkams, nabadzīgs… Un beigu beigās nolemts. Šajā konkrētajā gadījumā vervēšanai.

* * *

Sieva piezvanīja uz darbu negaidot:

-Aši brauc mājās! Viņa runāja aizžņaugtā balsī. Uļa pazudusi!

Un nometa klausuli.

Voronovs uzgrieza meitas mobilā numuru, tas nebija pieejams. Piezvanīja sievai aizņemts. Muļķe tāda! Piezvanīja milicijas rajona nodaļas dežūrdaļai, ar cerībām pajautāja:

-   Nekas ārkārtējs nav noticis?

-   Nekas, Vitālij Dmitrijevič! dežurants goddevīgi atsaucās. Vai vajadzēja notikt?

-   Pipari tev uz mēles!

Piezvanīja kriminālmeklēšanas priekšniekam.

-   Klau, Ivan, kāda ir operatīvā situācija? Mana meita nav pārnākusi no skolas… Jau divas stundas, kopš mācības beigušās, bet viņas nav. Un sazvanīt nevar!

-   Nē, Vitālij Dmitrijevič, pilsētā viss ir mierīgi, atbildēja Koreņugins. Varbūt ieskrējusi pie draudzenes. Bet telefons izslēdzies vai izlādējusies baterija…

Skaidrs, pazīstams meldiņš… Lai gan ko tāds kriminālmeklēšanas priekšnieks patlaban var teikt? Formāli viņam ir taisnība. Bet, kad pazudusi tava meita, tad formalitātes nav prātā! Parakņājās seifā, pīdamies siksnās, uzlika plecā maksti, ielika pistoli. Kāpēc? Uz ko lai šauj? Par to viņš nedomāja, rīkojās automātiski. Kad izmeklētājam pazūd meita, var gaidīt visu ko…

Viņš izskrēja uz ielas, sarāvās aukstajā vējā, kas smaržoja pēc taigas un nedaudz pēc dūmiem. Kas varēja būt atgadījies? Uļai šodien bija muzeja apmeklējums kopā ar klasi un fakultatīvā nodarbība matemātikā… Nē, tik un tā pussešos viņai vajadzēja būt mājās tā viņi iepriekšējā vakarā bija izrēķinājuši, Uļai patīk visu aprēķināt. Tagad bija piecpadsmit minūtes pāri septiņiem.

Voronovs atkal piezvanīja sievai, viņa nepacēla klausuli.

Ašā solī aizgāja, gandrīz vai aizskrēja līdz skolai, tur bija tukšs, kluss un slēgts. Devās mājās pa Uļas parasto maršrutu, to viņš labi zināja. Ošņāja kā suns, ielūkojās pagalmos un kāpņu telpās, taujāja gājējiem, kompānijai pie pārtikas veikala. Neviens nebija redzējis. Izstaigāja no viena gala līdz otram tumšo klajumu, spīdinādams ar mobilo, lādēdams sevi, palūkojās aiz atkritumu kaudzēm…

Aizmugurē nobremzēja automobilis, noklaudzēja durvis.

-  Stāt! Rokas augšā! kāds rupji pavēlēja, spožs luktura stars iesitās mugurā.

Viņš izpildīja komandu, miegdams acis, pagriezās.

-   O, biedri izmeklētāj! Tonis mainījās. Koreņugins sūtīja mūs meklēt jūsu meitu.

-   Aizvāc lukturi…

-   Jā, protams, piedodiet. Gaisma pārstāja žilbināt, bet acu priekšā peldēja sarkani riņķi. Kolīdz atradīsim, uzreiz ziņosim!

Solījums izskanēja divdomīgi. Stulbeņi! Kā viņi saprotas ar iedzīvotājiem?

Patruļas mašīna aizbrauca.

Tālāk taisna iela līdz pašām mājām. To viņš veica skriešus.

…Priekšnamā mīņājās nepazīstams vīrietis, noraudājusies Ira centās pierunāt viņu ienākt iekšā un uzstājīgi mēģināja iespiest viņam kaut ko saujā. Kad ienāca Voronovs, vīrietis nomurmināja «sveicināti» un gribēja izslīdēt pa durvīm, bet Voronovs nostājās ceļā, iebāzdams roku aiz jakas.

-   Kas ir? Kas te notiek? Kas jūs tāds esat?

Un tad viņš pamanīja Uļu. Sveika un vesela viņa sēdēja virtuvē pie galda, strēbdama zupu. Pamāja viņam ar roku, itin kā nekas nebūtu noticis.

-   Tēt, viss ir labi! Man atņēma mobilo!

Voronovs noņēma no pleca somu, nolika uz grīdas. Viņš bija nosvīdis slapjš kā pele.

-   Kurš atņēma?

f

-    Kaut kādi idiņi! Mēs viņus meklējām, bet neatradām!

Viņš palākojās uz vīrieti. Tīras drēbes, gludi skūts, acis gudras, domīgas. Uzreiz redzams inteliģents.

-   Patiesībā es… Izdzirdu kādu raudam bērnu laukumiņā, viņš ierunājās. Piegāju klāt, kaut kādi puiši aizskrēja… Bet meitēns palika. Teica, huligāni esot atņēmuši telefonu, draudējuši nosist, ja kādam izstāstīs.

-   Es nedevu! Tad viņi iesita man pa vēderu! Uļa palielījās. Bet ne stipri!

Voronovs sakoda zobus, tā ka deniņos iesmeldzās.

-    Es tos neģēļus… Ira iešņukstējās, sažņaugdama dūres.

-   Es piedāvājos aizvest viņu mājās, man tur stāvēja mašīna… Es jau saprotu… Bet viņa kategoriski atteicās. Neparko.

-   Tu pats, tēt, man mācīji nekāpt svešās mašīnās! meita apstiprināja.

-   Tad es pavadīju viņu kājām, tas arī viss… Nu… Vīrietis noplātīja rokas. Nevarēju taču atstāt tādu knīpu vienu pašu…

Ira izteiksmīgi uzlūkoja vīru.

«Cilvēks nevarēja pamest svešu bērnu!» bija lasāms viņas acīs. «Bet tu svējo ik dienas pamet…»

-   Uļjana bija projām divas stundas, Voronovs sausi konstatēja. Kur jūs bijāt visu šo laiku?

Vīrietis paskatījās viņā un pēkšņi samulsis pasmaidīja.

-   Meklējām tos… Pastaigājām pa ielām, ieskatījāmies kafejnīcās, veikalos, piegājām pie PTS, kur tādas kompānijas mēdz salasīties… Kā filmās. Tikai filmās atrod, bet mēs neatradām…

-    Filmās parasti rāda muļķības, Voronovs norūca atslābdams. Tas nemaz nav tik vienkārši. Tūdaļ es piezvanīšu, noorientēšu. Kādi viņi izskatījās?

-   Divi, ap sešpadsmit gadu veci… Viens garš, otrs mazs, tādu kā rētainu seju… Abi džinsās, vienam mugurā bija pufaikveidīga jaka, otram mētelis, Uļjana visai pārliecinoši nosauca pazīmes. Viņu darbības var aprakstīt matemātiski, tēt! Ņemot palīgā Huka likumu, otro Ņūtona likumu un diferenciālvienādojumus! Taču tā ir tikai hipotēze!

-   Hi-po-tē-ze! Voronovs nikni novīpsnāja, spiezdams dežuranta numuru. Tavi idiņi nav savienojami ne ar loģiku, ne matemātiku… Bet, ja viņus atradīs, es viņiem parādīšu matemātiku…

-  Jerohin? viņš pārslēdzās. Atkal Voronovs. Pieraksti pazīmes aplaupīšanas lietā… Raksti, raksti, mana meita ir aplaupīta; ja viņus aizturēsit, iesniegums būs!

-   Nē, tēt! Es domāju viņi nav idiņi! Uļjana ar pilnu muti ierunājās. Katrā ziņā ne pilnīgi!… Tēt, kāpēc tēvocis Jura nenāk iekšā? Tēvoci Jura, jūs solījāt iedzert kopā ar mums tēju! Ja neturēsit vārdu, tētis jūs arestēs! Viņš ir izmeklētājs, viņš visus negodīgos ņem ciet!

-   Uļjana! māte viņu apsauca.

-   Jūs esat izmeklētājs? «tēvocis Jura» brīnījās, skatīdamies uz roku mazgātāju un šķirbaino, aplupušo grīdu. Biju domājis, ka viņi ir citādi. Un citādi dzīvo…

Voronovs pavīpsnāja. Izmeklētāji tiešām ir citādi. Ne tāpēc, ka dzīvo pilīs, bet tāpēc, ka citādi domā. Ja mājās uzrodas svešs cilvēks, kaut vai vispārliecinošākā iemesla dēļ, tas viņus dara uzmanīgus un izraisa aizsargreakciju… Taču izmeklētāja domāšanas stereotips izstrādājas parastam cilvēkam, ar miesu un asinīm. Bet cilvēks, uzvārdā Voronovs, pēkšņi sajutās zvērīgi noguris un izsalcis. Un pateicīgā tēva sociālā loma ņēma virsroku pār profesionālo modrību. Tiesa, ne pavisam ģērbdamies viņš nemanāmi pārlika pistoli bikšu kabatā.

-   Zināt ko… Tiešām nāciet iekšā, viņš sacīja. Citādi…

-   Vai tiešām arestēsit?! glābējs tēloja izbīli.

Izmeklētājs pasmaidīja.

-   Joks. Jūsu mašīnai nekas nenotiks? Tā ir tālu?

-   Turpat, kur bija… Pie bērnu laukumiņa. Saprotiet, man ir neērti tā…

-   Burtiski uz desmit minūtēm. Ira, nu ko tu stāvi un blisini acis? Kur ir tēja?

Viņam gribējās boršču un kotletes, taču mielot «tēvoci Juru» viņš negrasījās ēdiena varēja nepietikt un sēdēt ar svešu cilvēku arī nebija nekādas patikas.

Viņi apsēdās, iedzēra tēju. Vitālija Dmitrijeviča kuņģis protestējoši kurkstēja. Taču viņš pacieta badu un centīgi tēloja viesmīlīgu namatēvu. Izrādījās, ka Jurijs Aleksandrovičs ir tehnisko zinātņu kandidāts, Irkutskas Radiotehnikas institūta docents, bet Zaozjorskā viņam dzīvo radi. Lai kliedētu iespējamās šaubas, viņš parādīja institūta apliecību.

-    Nu ko jūs! Kam tas vajadzīgs? Ira šausminājās. Jūs taču izglābāt mūsu meitu…

Arī Voronovs parādīja tādu kā protestējošu žestu, tomēr dokumentu apskatīja profesionāli ātri un vērīgi. Jurijs Aleksandrovičs Zoludevs, docents… Rakstīts ar roku šķībiem greiziem burtiem. Tādu apliecību viltot ir nieka lieta… Viņš atvairīja šo domu.

-  Zināms, vienkāršāk būtu bijis izsaukt miličus un nodot meiteni viņiem, es tā arī būtu darījis, taču… Uļjana mani ieinteresēja, negaidītais viesis stāstīja. Ārkārtīgi ieinteresēja!

Kura vecāka sirdij šādi vārdi nešķistu kā balzams? Irina gluži vai kusa.

-   Jūsu mazulītei ir absolūtas dotības matemātikā, viņš turpināja. Es pirmo reizi ko tādu redzu. Vai jūs zināt, ka mazā strādā pie Billa hipotēzes risinājuma?

Voronovs un Ira saskatījās.

-   Kas tā tāda? Ira apvaicājās, spēji koncentrēdamās.

-    Baidos, ka pats īsti nevarēšu paskaidrot. Jurijs Aleksandrovičs iesmējās. Neesmu matemātiķis, drīzāk radiofiziķis… Zinu tikai, ka tā ir skaitļu teorija, kas savā ziņā saistīta ar Fermā teorēmu… Un par tās pierādīšanu vai atspēkošanu apsolīti simt tūkstoši amerikāņu dolāru.

-   Es tos dabūšu, jūs redzēsit! Uļa svarīgi paziņoja no bērnistabas. Viņa jau gatavoja stundas.

-   Ļoti drīz! Un gadsimta mīklas arī! Par to atminēšanu man iedos veselu miljonu! Bet tas notiks vēlāk!

Jurijs Aleksandrovičs pašūpoja galvu. Viņš nespēja valdīt sajūsmu.

-  Varat iedomāties? Mēs apstaigājām blakus esošās ielas, mēs it kā meklējām tos neliešus… Bet patiesībā mēs vienkārši pļāpājām par tām pašām gadsimta mīklām par Rīmani, par Navjē-Stoksa vienādojumiem… Ar piektās klases skolnieci! Vienkārši satriecoši!

Viņš raudzījās Voronovā. Arī Ira paskatījās.

-   Labi, ka vismaz jūs ar viņu papļāpājāt, viņa sacīja. Tēvam, lūk, pļāpāt nav laika.

-Jums katrā ziņā vajag parādīt viņu speciālistiem. Atvediet viņu uz mūsu institūtu. Lai gan labāk uz Krasnojarsku vai Maskavu.

-    Mēs viņu nevaram aizvest līdz mūsu pašu skolai, dārgo Jurij Aleksandrovič! Par ko ir runa! Bērnu reiz nositīs tajā sasodītajā klajumā!

Ira no jauna uzbudinājās. Bailes par meitu viņai pārgāja ierastajā aizkaitinātībā. Un ierastajā neveiklības sajūtā Voronovam.

-   Pagaidi, Ira…

-   Ko lai gaidu? Tavs Kuzmins, rau, vadā bērnus džipā ar televizoru! Soli neļauj paspert, trīc un dreb! Zina taču, kas pilsētā notiek, katru dienu brauc līķus skatīties! Bet tev viss pie vienas vietas!

-   Rimsties nu! Par manu algu džipu nevar nopirkt! Voronovs lūkoja tikt cauri ar jokiem. Ja nu vienīgi

nivu… »

-   Un par Kuzmina algu? Un par Viļčinska? Iru nebija tik viegli apstādināt. Bet viņi kaut kā cenšas! Saprot, ka vajag, tāpēc cenšas! Un brīvdienās viņi ir mājās ar bērniem, nevis darbā!

-   Mamm, tikai nesāc atkal! no savas istabas uzsauca Uļjana. Es nopelnīšu simt tūkstošu, un tētis nopirks vislepnāko mašīnu pasaulē!

Visi pēkšņi apklusa. Jurijs Aleksandrovičs samulsis noklepojās, paraudzījās logā un piecēlās no galda.

-   Atvainojiet, es iešu. Ir jau vēls. Bija ļoti patīkami iepazīties.

-   Pasēdiet vēl! Kur jums jāsteidzas? Ira smaidīdama sarosījās. Viņai acīm redzami bija patīkami redzēt savā priekšā dzīvu pārmetumu savam laulātajam draugam.

-   Nē, ir laiks.

Viņš izgāja priekšnamā, apāva kājas. Negaidīti vecmodīgi palocījās Irinai, paspieda viņai roku. Arī Voronovam paspieda roku.

-   Padomājiet tomēr vēlreiz par to visu, viņš atvadoties sacīja. Un sargājiet savu knīpiņu.

Kad durvis aiz viesa aizvērās, Ira piegāja pie galda un nikni ņēmās mest traukus plastmasas bļodā.

-   Sveši cilvēki vairāk rūpējas par tavu meitu! Tev gan sievas, gan meitas vietā ir darbs! Un kāda jēga?!

-   Mamm! uzsauca Uļjana.

-   Ko «mamm»?! Mammai jau apnicis mazgāt šķīvjus vārošā ūdenī. Un nest samazgu spaini uz ateju pagalmā arī apnicis!

-   Paklau, Ira, aprunāsimies mierīgi… Voronovs iesāka.

-   Apklusti!

Voronovu ģimenes jūrā reti ir mierīgs laiks. Ir tādas jūras nemierīgas, vētrainas. Aukstās jūras. Un tagad tur atkal svilpoja vējš, vēlās viļņi, šaudījās dzelteni zibeņi un sašķīda skaidās kuģi! Pār Voronovu jūru gāja kārtējā viesuļvētra… Tiesa, tā netrakoja ilgi.

-   Tad nu tā, mums jāpārceļas uz kārtīgu dzīvokli! Ja tu nespēj nodrošināt ģimenei normālu dzīvi, es ņemu Iru un braucu uz Irkutsku pie mammas! negaidīti mierīgi strīda kopsavilkumu pauda Irina.

Un šis miers Vitāliju sabiedēja.

-    Kur es ņemšu naudu? viņš uzdeva muļķīgu jautājumu.

-   Pajautā saviem kolēģiem! Irina tikpat mierīgi atbildēja, un viņš saprata, ka sieva nejoko.

* * *

Zaozjorska.

Izmeklēšanas komitejas Izmeklēšanas pārvalde

Līdzās plāksnītei «KF Izmeklēšanas komitejas Zaozjorskas starprajonu Izmeklēšanas pārvalde» ozolkoka durvis pusotra cilvēka augstumā. It kā izmeklētāji nebūtu parasti cilvēki, bet supermilži, kuri pa parastām durvīm netiek iekšā. Tas ir mantojums no «tētu Karlo» laikiem. Viņiem koku bija papilnam, tāpēc arī darījās, kā ienāk prātā. Gigantomāni! Durvis, starp citu, čīkst. Pat spiedz tādā sīkā sivēna balsī. Būtu labāk savulaik eņģes eļļojuši…

-   Kā virzās lietas, Vitālij Dmitrijevič?

-   Laba diena, Maksimič. Manas lietas vairs seifā neietilpst…

Sargs Māksimies pasmaidīja, paslējās, pārliecies pāri savam nožogojumam, goddevīgi paspieda roku. Aiz viņa muguras pulēta plāksne, līdzīga ugunsdzēsības dēlim, tikai ķekšu, knaibļu un spaiņu vietā karājas atslēgas no kabinetiem, konferenču zāles, kā arī palīgtelpām un pagrabiem. Māksimies neskatoties paņēma vajadzīgo atslēgu, svinīgi pasniedza. Pēc viņa domām, vecākais izmeklētājs Voronovs bija svarīga persona. Droši vien mitinās privātmājā un tur garāžā trīs mašīnas, tikai uz darbu nāk kājām, lai nekristu acīs.

Čīkstošas kāpnes, pa labi kriminālistikas poligons, savulaik te bija kokapstrādes kombināta direkcijas sarkanais stūrītis. Kad «tēti Karlo» pārvācās uz jaunu ēku, šeit iemitināja IKIP, veica pārplānošanu un uztaisīja ekonomisku remontu. Pa kreisi divas durvis īsā gaitenītī, agrāk durvis bija vienas uz grāmatvedību. Tagad te atrodas Voronova un Viļčinska kabineti. Pie sienas stends ar izvilkumiem no Kriminālkodeksa un Pārvaldes goda plāksne, kur citu vidū karājas arī Kuzmina un Viļčinska ģīmetnes. Voronova ģīmetnes tur nav, tātad ne velti Irina liek kolēģus viņam par paraugu.

Pretī kabinetiem nolikti ar dermatīnu apvilkti saliekamie krēsli apmeklētājiem. Vienā iekārtojusies apaļīga sieviete ar izteiktiem vaigu kauliem apnēsātā mētelī, izspūrušiem matiem un uzdauzītu aci. Viņa skaļi velk elpu caur degunu un aizdomīgi šķielē uz trīs krēslus no viņas sēdošo Zeņu Kurlandsku. Zeņa izskatās kā izkāpusi no modes žurnāla vāka dzeltena ādas jaka ar kabatām, sprādzītēm un bārkstīm, īsi melni svārki, gari pieguloši zābaki un melnas zeķbikses. Viena kāja pārmesta pār otru, apkārt neredzams franču smaržu un tāda mūsu cilvēkiem neraksturīga pozitīvisma kokons.

-   Tu… ko… par prostitūciju norāvies? Apaļīgā sieviete lūkoja uzsākt smalku sarunu.

-    Ko tu zini par prostitūciju, Zeņa nicīgi atsaucās un saviebās. Taču tūdaļ pat atplauka platā un divdomīgā smaidā un ņēmās mirkšķināt liekās skropstas.

Voronovs smaidam neatbildēja. Viņš klusēdams aizgāja līdz savām durvīm, pakustināja atslēgu slēdzenē, atslēdza. Uz sliekšņa apgriezās, pavaicāja uzdauzītajai acij:

-   Pie manis?

-   Es pie Viļčinska, man bija jābūt deviņos, sieviete runāja caur degunu. Jūs esat tas Viļčinskis?

-   Nē. Viņš drīz būs, pagaidiet…

-   Bet es pie jums, Vitālij Dmitrijevič! jautri paziņoja Kurlandska pieceldamās.

Voronovs neviļus pārlaida skatienu viņas augumam ar garajām lelles Bārbijas kājām.

-Ar jums mēs jau visu izrunājām, viņš noburkšķēja, pagriezdams muguru. Man ir jāstrādā, piedodiet.

Kurlandska metās viņam klāt.

-   Bet es, starp citu, esmu pierakstījusies uz pieņemšanu! Deviņos nulle nulle! Viss, kā nākas!

-   Jums jāpierakstās nevis pie manis, bet pie pārvaldes preses dienesta priekšnieka…

-   Nē, tieši pie jums! Sakarā ar krimināllietu! Kurlandska bēra kā pupas. Runa ir par plānotu slepkavību, Vitālij, Dmitrijevič! Slepkavību un, iespējams, līķa sadalīšanu gabalos!

-   Ko? izmeklētājs saausījās. Kas tā vēl par slepkavību?

Sieviete ar uzdauzīto aci kāri klausījās, skatījās un elpoja te jau oda ne tikai pēc smaržām un pozitīvisma, bet arī pēc kāda nepatīkama skandāla.

-   Manējā! Mani nogalinās un sacirtīs gabalos! Pēc Migunova tagad ir tāds pieprasījums, ka, ja es neizpildīšu uzdevumu…

Voronovs sarauca pieri, ielaida Kurlandsku kabinetā un aizvēra durvis.

-   Kojās no manis gribat? viņš gurdi vaicāja. Domās viņš bija tālu no šejienes. Raidījuma «Kā kļūt par miljonāru» vai «Desmit miljonu» loterijas epicentrā… Bet kā lai tur nokļūst? Turklāt viņam nekad neveicas…

-    Mana radioreportāža ir nieks! Kurlandska bēra vienā laidā. Es sarunāju ar «Newsweek» korespondentu punkta vadītāju. Viņa jautājumu saskaņoja ar centrālo biroju astoņsimt dolāru par divtūkstoš zīmēm! Tas ir ļoti labs honorārs! Vēl Margarita apsolīja nopirkt man pudeli «Cristal»! Bet honorāru mēs ar jums sadalīsim uz pusēm…

-  Kāda vēl Margarita? Voronovs norūca. Viņa domas, kaut arī vēl atradās tālu, tomēr sāka atgriezties.

-   Margarita vada to «Newsweek» korespondentu punktu. Skaista, eleganta sieviete, taču tā tikai izskatās… Briesmonis, ne cilvēks! Viņa personiski ķidā žurnālistus! Atceraties doktora Hanibāla Lektera nazi? Ar tādu arī ķidā. Bet pirms tam ieslēdz kaut kādu muzonu uz pilnu klapi… Ja es neizpildīšu uzdevumu, viņa manu izbāzni novietos savā Maskavas kabinetā!

Voronovs skatījās uz viņu un domāja ja tas būtu noticis nedēļu agrāk, nē, vēl vakar, viņš vispār nebūtu runājis ar to fidu. Sen jau būtu izraidījis viņu laukā un darījis savu darbu. Vai nemaz nebūtu laidis iekšā. Vai arī pats savām rokām būtu izgatavojis viņas izbāzni, neuzticēdams to kādai tur Margaritai. Taču pēdējās diennakts laikā daudz kas bija mainījies. Ļoti daudz. Viņš nebija par to domājis, taču tagad, tieši šajā brīdī saprata.

-   Jūs teicāt astoņtūkstoš dolāru?

Kurlandskas seju no vienas auss līdz otrai pāršķēla miesaskārs smaids.

-  Jā. Puse jūsu. Turklāt mēs divatā iztukšosim pudeli paša modernākā šampanieša pasaulē!

-  Es nedzeru šampanieti. Un jūs mani neinteresējat kā iedzeršanas kompanjone.

-   Esmu gatava jebkurai lomai…

-   Jums ir līdzi diktofons? izmeklētājs vaicāja.

Jautāt to žurnālistam ir tas pats, kas apjautāties, vai

viņam ir, piedodiet, bikses kājās! Kurlandska izvilka no somiņas sīku sudrabotu «Sonny» un pavicināja to gaisā.

Voronovs pavīpsnāja, pie sevis nodomādams, ka tieši par diktofonu viņš nešaubījās.

-   Tas ir izslēgts?

-   Protams, viņa atteica.

-   Iedodiet to man.

Voronovs paņēma diktofonu, pārbaudīja. Izslēgts. Paslēpa to galda atvilktnē. Viņš bija pieredzējis un nevēlējās liekas nepatikšanas.

-   Kādas citas ierakstīšanas iekārtas ir?

-   Nu… Telefons. Lūdzu. Kas ir? Baidāties, ka es…

-   Izslēdziet to un nolieciet, lūdzu, uz galda.

Viņš ielika telefonu tajā pašā atvilktnē.

-   Gribat, lai pierakstu ar roku? Jebkuru kaprīzi, Vitālij Dmitrijevič! Kādas vēl būtu vēlēšanās? Varu uzdejot, varu izģērbties un intervēt jūs, tērpusies sarkanā apakšveļā! Varu pēc katras jūsu atbildes izkliegt pa logu, ka mīlu jūs! Tikai vēlieties kaut ko!

-   Labi. Klausieties manī uzmanīgi, Voronovs sacīja. Es došu jums informāciju, kādu vēlaties. īsi vai izvērsti, kā jums tīk. Taču ne intervijas veidā. Vienīgi kailu informāciju. Ne mans vārds, ne amats nedrīkst nonākt atklātībā. Kā jums ir pieņemts: «vārdā neminēts avots tiesībsargājošajās instancēs darīja zināmu, ka…» Kaut kā tā. Tāda būtu mana pirmā vēlēšanās.

Kurlandska pavērās griestos, padomāja.

-   Lai iet! viņa sacīja.

-   Otra. Mēs nerunāsim šeit. Vienos mums ir pārtraukums, gaidiet mani kafejnīcā «Ēdene», tā atrodas trīs kvartālus no šejienes uz autoostas pusi. Ejiet no sētas puses banketu zālē, es brīdināšu, ko vajag…

Voronovs brīdi padomāja. Viņš jutās kā noziedznieks.

-   Kā jau jūs nojaušat nekādu ierakstīšanas ierīču. Man jāizlasa tas, kas tur būs sanācis, tas ir obligāts nosacījums.

Viņa māksloti iepleta rokas.

-   Kāda runa!

-   Un trešā vēlēšanās. Voronovs noklepojās. Naudu vēlos saņemt nedēļas laikā. Tas arī ir obligāts nosacījums…

-   Kaut vai rīt! Kurlandska iesaucās. Kaut šovakar!

Voronovs juta, ka viņam paduses kļūst miklas.

-   Labi, viņš sacīja. Tad līdz pusdienlaikam.

Un atkal noklepojās. Viņam pēkšņi likās, ka atgriežas tā pretīgā puņķainā saaukstēšanās, kas viņu bija mocījusi pagājušajā nedēļā…

Pirmais, ko viņš izdarīja, iegājis «Ēdenē», pasūtīja glāzīti degvīna. Tas laikam bija pirmais gadījums viņa praksē, kad viņš darba laikā dzēra. Starp citu, arī naudu

šādā veidā viņš pelnīja pirmo reizi.

* * *

Zaozjorska.

Kafejnīca «Ēdene»

-   Bļinovs ir santehniķis, seksuāls maniaks un slepkava. Viņi pastāvīgi strīdējās, Bļinovs viņam draudēja, provocēja viņu…

Koka sienas, pie vienas no tām nostiepta lāčāda, smagi koka galdi un soli. Voronovs ēda pelmeņus ar lāča gaļu un vienlaikus runāja. Zeņa, kafijai nepieskārusies, ātri rakstīja. Rokraksts viņai bija nepieklājīgs kā viss pie Kurlandskas. Teikuma sākumā burti vēl cik necik cenšas saglabāt stāju, distanci un formu, bet pēc tam gāztin gāžas cits citam virsū, liekas slīpi un saplūst vienā drebošā līnijā, atgādinot komā guļoša cilvēka encefalogrammu.

-    …Taču Migunovs izrādījās veiklāks, kā nekā bijušais virsnieks, pulkvedis, un viņš nožņaudza uzbrucēju…

Voronovs nestādījās priekšā, kā viņa vēlāk atšifrēs savus ķeburus. Par laimi, tas viņu itin nemaz neuztrauca un Žeņu, spriežot pēc visa, arī… Vienos četrdesmit viņš atgādināja, ka laiks iet uz beigām, trijos viņam bija identifikācija.

-   Nekādu problēmu, Kurlandska sacīja. Galveno es pierakstīju, bet pārējo iegaumēju. Un mēs tūdaļ ar jums

norēķināsimies… »

-   Mēs? Kādi «mēs»? izmeklētājs saausījās.

Tajā brīdī no kopējās zāles VIP kabinetā ienāca slaida brunete, gadus trīsdesmit piecus veca, ar žiglām, vērīgām acīm. Viegls, sezonai neatbilstošs sudrabots putekļmētelītis ar saceltu apkakli, melna šalle ar retiem baltiem punktiem, graciozi melni zābaciņi ar augstiem smailiem papēžiem, plānas miesaskrāsas zeķbikses viņa izskatījās ļoti eleganti. Skaista melna soma pār plecu, rokās papīrā ietīts kvadrātveida priekšmets.

-   Sveicināti, Vitālij Dmitrijevič.

-   Piedodiet… Izmeklētājs jautājoši uzlūkoja Kurlandsku, tad negaidīto viešņu.

-   Iepazīstieties, Vitālij Dmitrijevič, tā ir Margarita materiāla pasūtītāja! Kurlandska pasmaidīja ar visnevainīgāko sejas izteiksmi.

-    Mārdža Koula, brunete teica, pastiepdama roku. Varat uzrunāt mani pa krievu modei Margarita, Rita. Vai Margo. Kā jums ir ērtāk.

Velns, viņa vēl piedevām ir ārzemniece! Voronova seja saspringa un pārakmeņojās.

-  Manuprāt, tā mēs netikām vienojušies. Mums ir privāta tikšanās, nevis darba kolektīva ražošanas apspriede, viņš sacīja un piecēlās, grasīdamies doties projām. Nepiederīgu personu klātbūtnē es atsakos runāt.

-   Es neesmu nepiederīga persona, Margarita Koula iebilda.

Nepietiek, ka viņa runāja pilnīgi bez akcenta. Balss tembrs, izturēšanās, lielās brūnās acis izstaroja mierīgu pārliecību, ka viss ir tieši tā, kā viņa saka, viņa patiešām nav nepiederīga persona, un viņas parādīšanās šeit nav nosodāma, kā arī nespēj izraisīt jelkādas bažas saprātīgam, nepamatotai panikai nepakļautam cilvēkam.

-   Margarita ir atvedusi jūsu naudu, Vitālij Dmitrijevič, Kurlandska bilda, samaisīdama atdzisušo kafiju. Jūs taču teicāt, ka tas ir steidzami.

Voronovs apstājās, uzmeta pētīgu skatienu.

Samērīgi sejas vaibsti. Aukstas gudras acis. Karaliskas manieres. Patīkama aura. Sejā nav nekā spilgta un uzkrītoša, taču šaubu nav viņa ir skaista sieviete. Ne glīta, ne simpātiska. Tieši skaista, turklāt tāda, kas zina savu vērtību. Tā nav vis Zeņa Kurlandska, tas ir pavisam cits tips.

-   Nevajag no manis baidīties. Viņa pakratīja neveikli izstiepto roku.

Voronovs ar novēlošanos paspieda šauro silto plaukstu un izmocīja:

-   Voronovs. Vitālijs Dmitrijevičs… Atvainojiet…

-   Patiesībā Migunovs ir mans temats, Margarita sacīja, apsēzdamās pie galdiņa. Es pētu to kopš 2002. gada, kad viņu tik tikko sāka tiesāt…

-   Vai ko pasūtīsit? Pie viņas pieskrēja viesmīlis, uzmanīgi pielieca galvu.

Viņa noraidoši papurināja galvu, un viesmīlis, viegli paklanījies, nozuda. Voronovs neviļus atzīmēja, ka pat viņam «Ēdenē» neviens tādus uzmanības apliecinājumus neveltīja.

-    Taču es gribēju, lai šo materiālu veido tieši Žeņa. Man šķita, ka viņa vieglāk ar jums sapratīsies. Un redziet neesmu kļūdījusies.

Žeņa viegli savilka uzacis, tēlojot kautrības uzplūdu.

-    Te nav ne grama savtības vai iedomības, ticiet, Margarita turpināja. Man nav nepieciešami skaļi raksti ar manu parakstu. Galvenais ir mana varoņa liktenis. Migunova liktenis.

-   Un jūs speciāli lidojāt šurp no Maskavas?

Viņa pasmaidīja. Un smaids izrādījās simpātijas raisošs un draudzīgs.

-    Būtu atlidojusi arī speciāli. Taču es izmantoju izdevību un akreditējos meteorīta meklējumiem. Bet izrādījās, ka tur nav nekā interesanta. Tāpēc atkal atgriezos pie sava Migunova.

-   Dīvains altruisms… Voronovs norūca.

-    Piekrītu. Žurnālistiem nav raksturīga līdzcietība. Taču mani vecāki bija «raganu medību» upuri 50. gados Makartniji, «komunistiskā filtrācija», antiamerikāņu darbības komisija, ja esat dzirdējis… Viņiem pat nācās pamest Savienotās Valstis. Bez tam es esmu aizrautīgs cilvēks…

Viņa uztvēra Voronova neticīgo skatienu, pasmaidīja ar lūpu kaktiņu.

-   Skatoties uz mani, to droši vien nevar pateikt. Tomēr tā ir. Migunova stāsts aizskāra manu vārīgo vietu. Parasts godīgs darbarūķis, nebija intrigants, pat karjerists ne. Nācis no zemākajiem slāņiem… Tieši tādi cilvēki visbiežāk kļūst par politisko spēļu vai vienkārši nolaidības upuriem.

-  Jūs gribat teikt, ka Migunovs nav spiegs? Voronovs sacīja.

Margarita Koula kaut ko pameklēja savā somiņā, beidzot izvilka no turienes vibrējošo telefonu, pateica tajā pāris vārdu angliski un ielika atpakaļ.

-   Protams, Migunovs nav spiegs, viņa atbildēja tikpat mierīgi kā līdz šim.

Apšaubīt viņas vārdus bija tas pats, kas atzīt sevi par aprobežotu, šaurpierainu un politiski angažētu cilvēku.

-   Varbūt jūs domājat arī, ka viņš nav slepkava?

-   Viņš ir slepkava, Koula sacīja. Bet ne spiegs. Par slepkavu viņš kļuva šeit, kolonijā. Varbūt viņš te kļuvis vēl par kaut ko, es nezinu. Samācījies, pielāgojies. Pārtapis. Varbūt viņš tagad ir izvirtulis. Homoseksuālists. Onānists. īsi sakot necilvēcīgā cietuma režīma upuris. Iespējams, tagad viņš no sirds nožēlo, ka nav bijis spiegs, nav pārdevis savu dzimteni. Visticamāk, ka tā. Ja viņam izdosies izkļūt brīvībā, viņš būs bīstams sabiedrībai. Taču tādu viņu ir pataisījuši citi.

-   Viņš nekad neizkļūs brīvībā, Voronovs noteica.

-   Es zinu. Varbūt tā arī ir labāk viņam pašam…

Voronovs vēlreiz ielūkojās pulkstenī. Tagad viņam patiešām bija jāiet. Lai gan, atklāti sakot, Koulas kundze bija viņu ieinteresējusi pirmām kārtām kā sieviete. Viņam nekas nebūtu pretī parunāt ar viņu vēl. Vienalga, par ko. Vienalga, kādos apstākļos. Viņš pats brīnījās par savām izjūtām.

Koula ievēroja viņa skatienu, apjautājās Kurlandskai:

-   Jūs paguvāt pabeigt savas darīšanas?

-Jā.

-   Teicami. Tas jums, Vitālij Dmitrijevič!

Viņa attina kvadrātveida sainīti un pasniedza viņam melnu vīriešu somu, kas izplatīja burvīgu īstas ādas aromātu.

-   Kas tas ir? Voronovs kā apmāts vaicāja, pieskardamies matētajam slēdzītim, rāvējslēdzējam ar parupjiem zobiņiem, plecu siksnas āķiem…

-    Neliela dāvana, Vitālij Dmitrijevič, Margarita nevērīgi paskaidroja. «Trussardi», Itālija. Šī manta mainīs jūsu imidžu…

Voronovs nekad netika pieņēmis dāvanas no svešiem cilvēkiem. Taču tagad viņš nebūtu varējis atteikties.

-   Attaisiet to…

Somā atradās paciņa simtdolāru banknošu bankas iepakojumā.

-   Tur ir desmit tūkstoši, Vitālij Dmitrijevič.

Voronovs izbrīnīti palūkojās uz Margaritu, uz Kur-

landsku.

-   Mēs runājām par četriem…

-   Tas nav principiāli. Es tikai gribēju, lai jūs pēc iespējas atvieglojat… padarāt cilvēcīgākus, ja tā var teikt, Migunova dzīves apstākļus. Televizors, ledusskapis, svaigi produkti…

Viņš brīdi padomāja.

-    Nu ko… Kas tāds tiek praktizēts… Izolatora vadība drīkst pieņemt dāvanas. Tiek noformēts dāvinājums, apstiprināts pie notāra, tehnika pāriet izolatora bilancē. Ieslodzītais to izmanto, kamēr tur uzturas, bet pēc tam atstāj… Tikai jums jāsaprot, ka es to nevaru darīt savam izmeklēšanas objektam. Tas izskatītos visai dīvaini…

-   Protams. Zeņa noformēs visu, kā pieklājas, vai ne?

Viņa uzlūkoja Kurlandsku. Tā ar nedaudz novēlotu reakciju (Voronovam šķita, ka summa desmit tūkstoši arī viņu nedaudz šokēja) pamāja ar galvu.

-   Zināms. Jā. Es visu izdarīšu, Vitālij Dmitrijevič, neuztraucieties.

-   Kas man ko uztraukties… Voronovs noteica.

Viņš pagrozīja rokās dolāru paciņu, iebāza somā.

«Desmit tūkstoši,» viņš, īsti neapjauzdams, nodomāja, vēl nespēdams noticēt. «Kā no gaisa… It kā uz burvja mājienu!»

-  Un vispār, Margarita turpināja, skatīdamās izmeklētājam tieši acīs. Jūs taču varat atvieglot viņa dzīves apstākļus?

Voronovs saminstinājās, tomēr pamāja. Visgrūtākais ir pirmais solis. Kad aizlieguma līnija ir pārkāpta, viss pārējais padodas vieglāk.

-   Labi. Pacentīšos darīt viņa labā, kas būs manos spēkos… Un likuma robežās, saprotams, viņš ar nelielu piepūli piemetināja. Režīms, veļa, administrācijas lojalitāte, papildu sūtījumi… Un stingri piebilda: Ja jūs cerējāt uz ko vairāk, man jāliek jums vilties.

-   Nē. Jūs nelikāt man vilties. Gluži otrādi. Esmu jums ļoti pateicīga par visu. Uz redzēšanos.

Viņa atkal pastiepa roku. Voronovs to paspieda un sajuta atpakaļ drosmīgu, gandrīz vīrišķīgu rokasspiedienu. Varbāt pat drosmīgāku, nekā prasīja pieklājība. Un tiešais skatiens taisni acīs…

Uz darbu viņš gāja kājām pa bedrainām ielām, garām aplupušām mājām, starp slikti ģērbtiem cilvēkiem, no kuriem vairākums nebija turējuši rokās desmit tūkstošus dolāru. Arī simt dolārus nebija turējuši. Bet viņš neskatījās apkārt tikai zem kājām, lai nenokristu. Gāja un domāja, ka acīmredzot iepaticies Koulas kundzei. Atstājis iespaidu. Vēl domāja par to, kā pāries mājās, apkrāvies dāvanām, par to, ka acīmredzot nākamajās brīvdienās brauks uz Novosjolkiem pie audzētājiem skatīties vācu putnu sugas kucēnu… Varbūt kāda lietota lada… Vai pat hjundaiņš?

Tad viņš vismaz varēs vadāt Uļu uz skolu. Pat uz matemātikas, kura atradās otrā pilsētas galā. Starp citu, tā bija doma… Tiesa, tad nāksies atteikties no domas par kucēnu. Vai nu vai nu. Jā-ā… Voronovs pat mazliet sapīka. Taču tad atkal atgriezās pie domām par Koulas kundzi un sapīkums pārgāja. Cik drosmīga un skaista sieviete! Vai viņa ir precējusies? Gredzenu pirkstā viņš nebija manījis. Ne kreisajā, ne labaja rokā. Lai gan kāda gan tam nozīme… Viņš pats taču bija precējies un ir visnotaļ laimīgs laulībā. Tā taču ir? Droši vien ir. Vai gandrīz ir. Bet varbūt… Bet varbūt tā nemaz nv…

…Un tomēr cik drosmīgs viņai rokasspiediens!

Pie šīs domas Voronovs atgriezās atkal un atkal.

Zaozjorska.

Izmeklēšanas izolators

No rīta atnāca divi zeļļi no saimniecības dienesta, piesita pie sienas kronšteinu un uzkāra televizoru. Plakans un melns kā antracīta plāksne ar tikpat kā nemanāmu rāmīti. Migunovs paņēma pulti, uztrausās ar kājām uz lāviņas (te nav vis «Ugunssala», kur augu dienu jāstāv, jāstaigā vai jāsēž uz cieta ķebļa) un divas burvīgas stundas veltīja, ai iepazītos ar jauno tehniku.

«USB» interfeiss video skatīšanai, funkcija «3D» (tur pēc idejas būtu jābūt klāt speciālām brillēm? Ak tā, būs ievilkuši nāsīs…), augstas izšķirtspējas attēls, dalītais matricas izgaismojums… Un vēl daudz citu knifu, par kuru eksistenci Migunovs savā iepriekšējā uzturēšanās vietā nezināja un pat nevarēja nojaust… Super! Vecā 42 collu «Tošiba», kura savulaik rotāja viņa viesistabu mājā Borovska šosejā, kas darīja mēmus viņa viesus un ar kuru viņš lepojās kā tāds puika, tā, lai gan visu cieņu tai, nevarēja ar to sacensties…

Vairākas dienas viņš neatrāva skatienu no ekrāna, pat acis sāka asarot. Jā, astoņu gadu laikā daudz kas bija mainījies. Ne tikai televizoru jomā. Dzīve bija mainījusies! Rādīja Maskavu ne pazīt. Gluži cita pilsēta. Sacēluši debesskrāpjus, sabāzuši visur ārzemju reklāmas, pieslānījuši ielas dārgiem autiņiem… Arī ielas, it kā nemaz nav agrākās… Kur tas āķis? A-a-a, vienkārši aizvākuši komerckioskus! Varētu šķist tāds sīkums. Migunovs nekad netika pievērsis tiem uzmanību bija tādi, reizēm viņš pirka tur cigaretes, reizēm šausminājās par iedzērušo publiku, kura drūzmējās līdzās, sastiķēdama dažu labu kortelīti. Bet tu re…

Žēl. Maskava bija kļuvusi sveša. Ielas tajā pašā laikā nebija kļuvušas skaistākas. Gluži pretēji bija kļuvušas tādas kā šaurākas, kā sarāvušās… Sastrēgumi šausmīgi. Reiz rīta pārraidē rādīja pulkstenis seši, loka ceļš nekustas no Možaiskas līdz Ļeņingradas šosejai. Loka ceļš ar tā piecām joslām uz katru pusi! Kas tādā gadījumā notiek uz Bulvāra un Dārzu loka?… Nē-ē, agrāk nekā tāda nebija, agrāk no rīta vēl tumsiņā varēja aizbraukt līdz pašam centram un pat atrast, kur novietot mašīnu ielas malā… Iznāk, ka tagad tas nav iespējams. Kā gan viņi tur dzīvo? Varbūt apkarinās signālugunīm, kā nu kurš māk?…

Arī ģērbties sākuši citādi. Jaunieši, veči visi ietērpušies jakās ar kapucēm, kuras Migunova laikā mēdza dēvēt par ķengurjakām. Seriālos un arī ziņās vienā laidā redzami jaunieši tādās kā džinsu galifē biksēs. Augšā platas, bikšupriekša pusmetru kāļājas, bet, sākot no ikriem, apžņaugtas. Šausmas. Un tad tie sievišķi ar tetovējumiem. Skuķēni lēkā kaut kādos tur klubos, vēderi pliki, bet tur bezdelīgas ar rozītēm, čūskiņas un pūķi… Daudziem puišiem mati nogriezti uz nullīti, it kā katrs trešais uz ielas būtu skinheds. Arī «zilo» un kaukāziešu ir vairāk! Nesaprotami…

Vispār cilvēku kļuvis tā kā vairāk, pūlis raibāks… Un biezāks. Vidējais maskavietis ir noēdies, apvēlies, uzpūties kā slīkonis… Kaut vai šis pats jefiņš. Stāsta, ka celšot atkal akcīzi tabakai, jo budžets, raugi, irstot pa visām vīlēm, naudas valstij nepietiek pašam nepieciešamākajam, ta-ra-ram, bet pašam namiņš tik tikko ietilpst ekrānā. Turklāt platekrāna formātā 16 x 9!

Vispār Migunovs atklāja, ka viņa dzimtene sliktāk nav sākusi dzīvot. Gluži pretēji. Par spīti viņa spiegošanas intrigām, par kurām viņš dabūja mūža ieslodzījumu, dzimtene zeļ un plaukst, dzimtene dzīvo labāk un bagātāk! Indiešu štats Goa pārvērties par Maskavas papildu apgabalu, Karlovi Vari par galvaspilsētas kūrorta rajonu, Londona par otru Rubļovku, bet Kurševela par kaut ko neizprotamu, un to pieņemts lamāt beidzamajiem vārdiem…

Zviedru automobiļu koncerns «SAAB» kļuvis par krievu koncernu, miljardieriem nācis modē pirkt angļu futbola klubus un veiksmīgi vadīt Federācijas subjektus no miglainās Albionas… Kukuļus tagad ņem miljonos eiro, apcietinātam IeM ģenerālim kratīšanā atrada 585. raudzes zelta santehniku, bet kāds eksperts degošām acīm stāstīja, ka līdzpilsoņi ik gadu ārzemēs atmazgājot četrsimt miljardu dolāru!

Velns! Un kāds tam sakars ar viņu?

Par ko viņš tika sodīts? Vai par šo?!

Laiku pie televizora Migunovs pavadīja tādā kā nepatīkamā nervu uzbudinājumā. Noskatījās sižetu «Sastrēgumstundā» tur kāda augsta ranga blozga ar savu toijotu uzlidoja uz ietves un notrieca vecāku sievieti, bet vēl vienu pataisīja par invalīdi. Divarpus gadu ar soda izciešanas atlikšanu uz 14 gadiem viņa, redziet, pa izmeklēšanas laiku bija paguvusi palikt stāvoklī!… Sēž, nekaunīgs purns, pat necenšas slēpt, ka viņai visi apkārtējie ir pie kājas! Naudu ārstēšanai iedeva, jā, bet tikai tad, kad viņu kā nākas piežmiedza… Migunovs viņas vietā būtu meties ceļos, būtu pārdevis māju, visu mūžu būtu maksājis, lai tikai kaut nedaudz izpirktu… Un bez kādas tiesas, cilvēcīgi, aiz līdzcietības! Bet viņa blenž kamerā, koda lūpas un ir no tiesas apvainojusies uz tām večām, kuras trāpījās viņai ceļā! Nē, tas nu nekur neder…

Migunovs sanervozējās, pārslēdza kanālu. Un kā par spīti kriminālā hronika… Milicis dzērumā nogalinājis kaimiņu ar dienesta ieroci, sodīts ar pieciem gadiem vispārējā režīma… «Rosatom» laboratorijas priekšnieks, kurš pārdevis Statiem terabaitu slepenās dokumentācijas, četri gadi izsūtījumā!!!

Beigu beigās Migunovs izslēdza televizoru. Viņš to ilgāk nespēja paciest.

Kas bija noticis ar valsti, ar cilvēkiem? Viņi bija kļuvuši akli? Kurli? Zaudējuši prātu?… Valsts domes zāle gandrīz tukša acīmredzot likumdevējiem ir svarīgākas darīšanas, tās viņi risina. Kas noticis ar likumu? Līdz absurdam novestais un nepārprotami selektīvais humānisms pārvērtis to no soda zobena par mušu sitamo. Ar tik lojālu attieksmi Migunovam vajadzētu piespriest divus gadus nosacīti, kādu pusgadsimtu sodu atliekot! Un viss!

Kāpēc tik netaisni bija izturējušies pret nopelniem bagātu pulkvedi?

To viņš nespēja saprast. Drozda un Katranova slepkavības faktiski nebija pierādītas, spriedums balstījās uz izmeklēšanas minējumiem, kurus, kā zināms, lietai nevar pievienot… Bet viņa tā sauktā spiegošanas darbība… Viņš bija apstākļu upuris, kā viņi to nesaprot! Un visas tās ziņas nevienam nebija noslēpums rau, Asanžs ar savu «Vikilīku» izklāstīja internetā daudz nopietnākas lietas un daudz lielākos apmēros! Bet viņu uzskata par varoni!

Migunovs satraukti staigāja pa kameru, nemitīgi uzgrāzdamies ledusskapim, kas te bija ievietots tikai pirms divām dienām un pie kura atrašanās līdz šim tukšajā vietā viņš vēl nebija paguvis pierast. Ledusskapis bija piebāzts produktiem, taču viņam neko negribējās. Vēl pavisam nesen viens vienīgs malks kokakolas būtu padarījis viņu par laimīgu cilvēku. Tagad ar to bija par maz. Viņam gribējās taisnīguma. Gribējās, lai viņam tiktu atdots viņa neaptraipītais vārds un astoņi dzīves gadi. Viņš zināja, ka, nonācis brīvībā (bet tas noteikti notiks, tagad viņš vairs nešaubījās), cīnīsies… Pret kuru vai pret ko, viņš vēl īsti nezināja. Viņš atriebsies. Par svu dubļos iemīto godu, par izpostīto ģimeni, par grēmām un sāpēm sirdī, par domām, kuras viņam šonakt neļaus iemigt…

Viņš redzēja savā priekšā aizvainoti ļauno blozgasslepkavas seju, viņa bija atņēmusi dzīvību un sakropļojusi nevainīgus cilvēkus. Šī seja iemiesoja sevī tūkstošiem, miljoniem seju. Tā bija viņa dzimtā zeme, kura izsmērēja viņu, Migunovu, pa trotuāru tikai tāpēc, ka viņš tur nejauši bija gadījies. Nejauši! Viņš nav vainīgs! Viņš ir upuris! Tas bija tikpat acīm redzams, tikpat materiāls kā eļļas krāsas triepieni uz kameras sienām, kā pats gaiss, piesūcies sviedru un nebrīves…

Migunovs tam svēti ticēja. Viņš nejuka prātā un nenoslēdzās sevī, nē. Skaidrs prāts un neaptumšota atmiņa, viss ir vietā. Viņš tikai bija ieraudzījis visatļautības plosīšanos, novērtējis tās apmērus un sapratis, ka pārdevies pārāk lēti. Viņš bija varējis pārdot ballistiskās raķetes pa labi un pa kreisi. Nogalināt bariem un apliet samazgām paša nogalinātos cilvēkus. Viņš to nebija darījis. Ne pa labi un pa kreisi un ne bariem… Tā taču ir? Viss notika daudz, daudz pieticīgāk…

Tātad nav vainīgs. Loģiski? Visnotaļ!

Bet ko viņš tādā gadījumā te dara, atļausit vaicāt?!

[1] [21] *

-   2002. gada honda-sivik, mehānika, 160 tūkstoši nobraukuma, auduma salons, viens īpašnieks, jebkura TAS, mašīna lieliskā stāvoklī… Astoņi tūkstoši dolāru. Tēt, es atzīmēšu, labi? Vēl divi tūkstoši atliks saldējumam!

-  Jā, atzīmē… Voronovs sacīja, neatraudams skatienu no vakara «Kurjera».

«…Plašai tiesībsargājošās sabiedrības daļai ir svarīgi pierādījumi, ka pulkveža Migunova lieta ir tikusi safabricēta un godīgs virsnieks pataisīts par spiegu politiskās konjunktūras apsvērumu dēļ…»

Uļa paķēra flomāsteru un apvilka sludinājumu ar treknu zilu līniju. Atdzisušo kakao un sviestmaizi viņa jau bija paguvusi aizmirst. Un skolu, šķiet, arī. Autožurnālā, kuru viņa bija izklājusi sev priekšā tieši uz ēdamgalda, bija daudz tādu zilu atzīmju.

-   Pietiek ākstīties! Irina uzsauca, skriedama cauri virtuvei vaļējā rītakleitā un dvieli ap galvu.

«Diez vai Margarita skraida pa māju tik nepievilcīgā izskatā,» Voronovs negaidīti nodomāja.

Pēc mirkļa sieva jau sauca no viesistabas:

-   Uļa! Tu uz skolu šodien taisies iet?

-  Taisos, taisos! Uļa atsaucās. Tēt, skaties! 2006. gada toijota-avensis, turbodīzelis, automāts, tikai 125 tūkstoši nobraukuma… Klimata kontrole, skandas… Pat televizors! Pēc manām domām, teicams variants.

-   Cik maksā? Voronovs pavaicāja, nepaceldams acis no avīzes.

-   Sešpadsmit tūkstošus astoņsimt.

-   Dārgi.

-   Viņi dod kredītu dolāros ar 12 procentiem. Pirmā iemaksa trīsdesmit procentu no summas. Mums sanāk, es visu izrēķināju.

-   Kā tad tu rēķināji? Voronovs salocīja avīzi, nosvieda uz palodzes. Viņa arī velk to pašu meldiņu!

Viņu tas kaitināja.

-   Rēķini labāk savu matemātiku un nebāz degunu pieaugušo dzīvē! Tādu kredītu mēs nespējam maksāt. Visa nauda aiziet ikdienas vajadzībām…

-   Tev taču darbā iedos vēl vienu prēmiju! Uļa nepadevās. Tu taču tik daudz strādā!…

Iedos… Panāks un vēl iedos! Ja šis notikums nāks gaismā, viņu labākajā gadījumā izlidinās no Sistēmas ar vilka pasi… Lai gan neviens no kolēģiem par tādu perspektīvu neaizdomājas…

-   Vitaļik, tās ir galīgas muļķības! Nejauc bērnam galvu! Ira izskrēja no viesistabas jau pieklājīgā izskatā. Lai gan viņa bija pieņēmusies svarā un sarkanā kleita viduklī krunkojās. Iedama viņa rakņājās somā vai nu kaut ko meklēja, vai pārbaudīja.

-   Mums ir vajadzīgs dzīvoklis! Ja mēneša laikā iemaksāsim avansu, mēs vēl pagūsim iekļūt Ozjornajas mājā ar pamatnosacījumiem! Vēlāk par kvadrātmetru prasīs par divdesmit tūkstošiem vairāk!… Tā, es neko neesmu aizmirsusi?

Irina apstājās, koncentrēdamās skatījās grīdā. Pacēla acis un ieraudzīja Uļu.

-   Tu vēl neesi paēdusi brokastis! Nē, es to vairs nespēju izturēt!… Vitaļik, bērns tevis dēļ nokavēs skolu! Viņai ir kontroldarbs krievu valodā!

Viņa palūkojās pulkstenī, noelsās un metās ģērbt mēteli viņa arī kavēja. Voronovs centās neskatīties uz sievu. Pats nezināja, kāpēc. Droši vien tāpēc, ka Ira it īpaši rītos, steidzīga, nekrāsojusies bija pārāk atšķirīga no Margaritas Koulas. Un palika viņai iepakaļ visos parametros. Kā dadža zieds līdzās indiešu lotosam.

-   Un nekādu mašīnu vairs! Nekādu kucēnu! Nekā-ā! Aši diedz uz skolu! Ej uzmanīgi pār ielu! viņa atvadoties pameta un aizskrēja.

Un uzreiz iestājās klusums. Uļa paņēma sviestmaizi, noslīdēja no krēsla.

-    Es pavadīšu tevi pāri klajumam, Voronovs teica pieceldamies.

-    Labi, tikai nenokavē darbu, Uļa nopietni sacīja. Mums ir ļoti svarīgi, lai tevi tur labi ieredz. Es taču vēl neesmu atrisinājusi nevienu gadsimta uzdevumu…

-   Nebēdā.

Viņi izgāja uz ielas, un te Uļa pēkšņi paziņoja:

-   Mums vakar bija informātika, es internetā atradu Irkutskas Radiotehnikas institūta vietni.

-   Lieliski. Gribi aprunāties ar to… Juriju Aleksandroviču? Voronovs apjautājās.

-   Ne-e. Paskatījos pasniedzēju sarakstā tur tāda nav.

-   Kā tā nav?

-   Ka es tev saku. Es to zinu, tēt.

-   Nu… Tas nekas. Varbūt viņš tikai nav štatā, Voronovs izteica minējumu.

-   Kā tas ir nav štatā?

-   Tas nozīmē, ka viņa pamatdarba vieta ir citā institūtā, varbūt pat citā pilsētā. Bet uz Radiotehnikas institātu viņš brauc lasīt lekcijas… Viņu tur uzaicina.

-   A-a-a… Uļa novilka.

-    Bet varbūt viņš tikai nesen sācis tur strādāt. Un vietne vēl nav atjaunota. Parasta lieta.

Uļa iesmējās.

-    Nē, tēt, domāju, ka diez vai viņu aicinās tur lasīt lekcijas! viņa sacīja, pieķerdamās Voronovam pie rokas. Viņu pat skolā neņemtu. Viņš ir labs, mīļš. Tikai viņš neko nesaprot no diferenciālvienādojumiem. Un no Fermā teorēmas tāpat.

-   Bet jūs taču divas stundas runājāties! Voronovs izbrīnījās. Par ko tad jūs runājāt?

-   Pārsvarā runāju es. Viņš klausījās. Reizēm kaut ko pajautāja. Man bija patīkami, skolā jau nav ar ko parunāties… Man viņa bija žēl, saproti? Liels onkulis, bet nenieka nezina… Turklāt viņš mani izglāba!

-   Nevar būt. Viņš minēja kaut kāda Navjē vienādojumus…

-   Navjē-Stoksa. Es viņam par tiem stāstīju.

-   Tātad viņš nav nekāds pasniedzējs? Un tu to zināji?

-    Nu, man viņš neko tādu neteica. Ka viņš būtu pasniedzējs vai tamlīdzīgi. Teica to tikai tad, kad ieraudzīja jūs ar mammu. Negribēju, lai viņam būtu jākaunas, tāpēc klusēju. Turklāt viņš ir tik labsirdīgs. Viņš gribēja atrast tos huligānus. Tiešām gribēja…

Voronovs sapīka.

-   Viņš varēja izrādīties blēdis, Uļa. Slikts cilvēks.

-   Es saprotu. Domāju, ka tu uzreiz pamanīsi, ja viņš būs blēdis, viņa sacīja, brīdi padomājusi. Tu taču esi izmeklētājs. Bet tu uzaicināji viņu dzert tēju.

-    Es neprotu noteikt blēžus pēc izskata, Voronovs taisnojās. Un arī pēc smaržas ne.

Klajums beidzās. Viņi izgāja pie ceļa, aiz kura bija pārtikas veikals, bet tālāk, cauri pagalmiem skola. Uļa apstājās, palaida vaļā viņa roku. Pataustīja siksnu jaunajai ādas somai, kas karājās Voronovam plecā.

-   Laba manta, viņa sacīja. Trus… Kas tur ir rakstīts?

-   Ak tur?… «Trussardi», Voronovs izklaidīgi atbildēja.

-   Superīgi. Man patīk, ja dāvina labas mantas, nevis tāpat kaut ko… Uļa paraustīja degunu un sacīja: Par mani nesatraucies, tēt. Viss būs kārtībā. Es jau tikpat kā esmu pieaugusi!… Es iešu, labi?

Voronovs nezināja, ko teikt. Viņam nebija ne jausmas, ko no viņa meitas vajadzēja tam mīklainajam «pasniedzējam» Jurijam Aleksandrovičam, kam viss šis teātris… Palika tādas kā nelāgas mieles, bija nemierīgi ap sirdi.

-   Labs ir. Sarunājuši. Es nesatraukšos, viņš sacīja un atkal paņēma Uļu aiz rokas. Tikai šodien es pavadīšu tevi līdz pašai skolai.

-   Un kā tad tavs darbs? viņa kļuva nemierīga. Tev nedos prēmiju, ja nokavēsi!

-   Dos, kur šie liksies, Voronovs norūca. Pieliksim soli…

-         [1] [22] *

Migunovs bija ģērbies jaunā sporta tērpā un sarkanā krekliņā, kājās mājas čībiņas.

-   Izskatos gandrīz pēc cilvēka, vai ne, Vitālij Dmitrijevič? viņš priecīgi sacīja. To man no ārpasaules atsūtīja labi cilvēki… Paldies viņiem! Biju jau aizmirsis, kāda ir sajūta civilās drēbēs…

Voronovs par atbildi pieklājīgi pasmaidīja.

-  Tur par «Nomodā esošajiem» nekā nav? «Krievija, neguli!», «Migunovs supervaronis» un tamlīdzīgi? Viņš izlikās, it kā gribētu kaut ko salasīt uz viņa krekliņa.

Migunovs uzmeta savām krūtīm izbrīnītu skatienu un iesmējās.

-   Nē, tas laikam nācis pa citiem kanāliem! viņš sacīja. Nezinu tikai, pa kādiem. Gan ledusskapis, gan televizors viss acīmredzot no turienes… Anonīms labdaris.

Voronovs pazina šo labdari. Bija pat paguvis divreiz tikties ar viņu, tā sakot, neformālā gaisotnē. Kafija, kāda lāsīte konjaka, nekā vairāk. Viņi tikai sarunājās. Divatā. Taču Voronovs saprata, ka no tiesas ir aizrāvies ar Margaritu Koulu. Vai tas bija uz labu vai ļaunu, bet tā bija. Savukārt pret Migunovu viņš juta kaut ko līdzīgu greizsirdībai… uz pusēm ar atzinību. Jo tieši viņa dēļ bija iepazinies ar šo sievieti.

-   Jums ir laimējies, viņš sacīja. Citiem ieslodzītajiem tādas dāvanas pasniedz ļoti reti. Protams, ja viņi nav «likumīgie» zagļi… Varbūt jūs esat «likumīgais» zaglis, Migunov? «Uzraudzītājs» Ugunssalā?

-   Nē, Migunovs novīpsnāja. Tur «uzraudzītājs» ir pulkvedis Savičevs.

-   Laikam gan, Voronovs nopietni piekrita. Tāpēc dabūs rājienu par nolaidību. Varbūt pat stingro rājienu!

Viņš veica kārtējo nopratināšanu, skrupulozi noskaidrojot uz kāda pamata Migunovam bija izveidojušās naidīgas attiecības ar Bļinovu, vai to zinājuši administrācijas pārstāvji, vai viņš lūdzis viņus šķirt, kā izcēlies kautiņš.

Precizējis visas detaļas, izmeklētājs ielika protokolu mapē, nezin kāpēc pasvārstīja to rokā, aizvēra…

-    Visumā bilde ir skaidra, viņš teica. Es izvirzu jums apsūdzību slepkavībā, pārsniedzot nepieciešamo pašaizsardzību. Tas būs «viegls» pants.

Voronovs pētīgi uzlūkoja izmeklēšanā esošo. Viņš sēdēja iztaisnojies un atbildēja ar stingru, mierīgu skatienu.

-    Mūža ieslodzījuma gadījumā tas, protams, ir vājš mierinājums. Taču daru, tā sakot, ko varu.

-   Nekas, Migunovs sacīja. Es jau tā esmu jums ļoti pateicīgs. Dzīvoju kā kūrortā. Ēdu pilnu vēderu, guļu, kad iegribas, skatos «kasti» pēc sirds patikas… Starp citu, televīzija ir galīgi degradējusies pa šo laiku. Un sabiedrība arī. Atskaitot «Eirosportu» un ziņas, nekā nav ko skatīties. Un ziņas jau arī caur un cauri depresīvas… Viņš nervozi pasmaidīja, sažņaudza un atlaida dūres. Tad jau labāk mūzika, Vitālij Dmitrijevič! Viss ir pārejošs, kā mēdz sacīt, un tikai mūzika… Bija dažas pārraides guvu patiesu baudījumu. Daudz veco hītu. Sešdesmitie, septiņdesmitie, astoņdesmitie… Izpriecājos pēc sirds patikas…

Migunova seja bija atslābusi, atmaigusi, viņš iekoda lūpā, acīmredzot nevēlēdamies atklāt savas jūtas. Voronovs nodomāja sāks raudāt. Bet Migunovs pēkšņi uzsmaidīja viņam gaišu, gandrīz zēnisku smaidu.

-   «Cietuma roks», mammīt mīļā!… Vitālij Dmitrijevič! Migunovs bezmaz vai kliedza pilnā balsī. Jūs zināt to Elvisa dziesmu?

Viņš kratīdamies sāka dziedāt:

-   «Priekšnieki cietumā rīkoja krogu, zeķi šiem spēlēja priekšā roku… ta-ra-ra…» E-eh! Veselu mūžību nebiju to dzirdējis, un tad vēl parādīja filmas kadrus… Atcerieties, viņi tur taisīja uzvedumu, visi cietumnieku drēbēs ar restēm fonā… un Elviss: «Let's rock! Everybody let's rock!!» Es jutos kā septītajās debesīs, Vitālij Dmitrijevič. Pilna laime! Jūs nespējat iedomāties, kā tas ir…

-  Pilna laime cietumā? Tiešām gan… Voronovs novilka, nedaudz samulsis.

To viņš tiešām nespēja iedomāties, tāpēc ka ar mūziku nekad netika aizrāvies, viņam pat nebija jausmas, par kādu Elvisu ir runa.

Un piebilda:

-   «Cietuma roks», ļoti piemērota dziesma mūsu situācijā…

-  Un kā vēl! Migunovs drūmi piekrita. Jaunībā, tam skanot, ballītēs dejoju, bļāvu «Let's rock!!!…», iztēlojos sevi sazin par ko… Muļķis. Un nezināju, ka kādreiz to klausīšos īstā cietuma kamerā…

Viņš apklusa, lūkodamies uz savām rokām, tad sapurināja galvu un sacīja:

-   Bet vai jūs esat dzirdējis «Midnight Special», Vitālij Dmitrijevič?… Tā ir īsta kriminālo dziesma! Tautiska! Kādi tur amerikāņu baņģuki to sacerējuši Hjūstonas cietumā bezmaz vai deviņpadsmitajā gadsimtā… «Apspīdi mani ar savu gaismu, pusnakts ekspresi!…» Satriecoša dziesma! Nē, jums noteikti jābūt to dzirdējušam to dziedāja pat Kleptons, Makartnijs… Manuprāt, pat «ABBA»\… Tur bija kāds ticējums, tajā cietumā, saistīts ar vilcienu, kas divpadsmitos naktī brauca garām un spīdināja prožektoru tieši kameru logos… Tā nemaz nav nedz skumja, nedz gaudena ne drusciņas! Var dejot īstu rokenrolu! Tā nav vis «Vladimiras centrālstacija», arī ne «Murka», pavisam kas cits. Tur nav tādas gaušanās, minora vai tās pazīstamās gaitas… ieliektiem ceļiem, rokas kabatās, galva ierauta plecos… Tur dzied izslējušies! Es to cienu, Vitālij Dmitrijevič. Man tā šķiet tāda kā tuvāka, vai… Nezinu.

Migunovs atkal apklusa.

-   Es neko nesaprotu no mūzikas, Voronovs atzinās. Ne no «Murkas», ne tā jūsu «Cietuma roka». Manu interešu, manu zināšanu joma atrodas citā plaknē.

Viņš paņēma mapi, atkal pasvārstīja to rokā.

-   Te ir jūsu lieta, Migunov. Tā ir mana joma. Es to lasu, un te man viss ir saprotams.

Migunovs uzmeta skatienu.

-   Jūs negribējāt nogalināt Bļinovu, Voronovs turpināja. Tas man ir saprotams. Jūs pēc savas dabas neesat noziedznieks. Neesat bandīts. Jūs šeit esat svešs cilvēks, Migunov. Ne tāds kā visi šie…

Viņš nenoteikti pamāja ar galvu, acīmredzot domādams apcietinātos blakus kamerās.

-   Tāpēc jums nepatīk «Murka» un viss pārējais… Lūk, ko es redzu un saprotu.

Jā, Migunovs sacīja un aplaizīja lūpas. Es šeit jūtos svešs, Vitālij Dmitrijevič. Svešs. To jūs pareizi pateicāt… Es esmu laikmeta upuris. Tagad man neviens nepiespriestu mūža ieslodzījumu…

* * *

Zaozjorska. Parks konspiratīvais dzīvoklis

Nejauša tikšanās. Gāja no izmeklēšanas izolatora uz Pārvaldi, ceļā satika savu paziņu. Dienā tukšajā Oktobra 50. gadadienas parkā, liepām apstādītā sānu alejā, pie trešā soliņa no ieejas. Pilnīgi nejauši. Viņam taču var būt pazīstamas sievietes? Var. Slaidas, skaistas, Zaozjorskai neraksturīgi koptas pazīstamas sievietes. Ne miņas no mietpilsonības. Nekādas provinciālas šķobīšanās, mēģinājumu izlikties labākai nekā esi. Organiska, drosmīga, ļoti pievilcīga. Arī seksuāli. Visās jomās. Viņas tiešums reizēm atbruņo un… pievelk arī, jā.

-   Nu, kā viņš jūtas? Viņa metās klāt, saķēra viņu aiz rokas. Ar apstākļiem apmierināts?

-   Apmierināts. Saka esot kā sanatorijā. Voronovs palūkojās apkārt un piesardzīgi atbrīvoja roku.

-    Jūs baidāties sakompromitēties? Arī viņa palūkojās apkārt. Esmu jums tik pateicīga! Es gribētu…

Viņa runāja lēnām, bet nejau nedrošības pēc. Meklēja vārdus. Lai kā ari būtu, tomēr krievu valoda nav viņas dzimtā valoda. Un Voronovs nezin kāpēc uzreiz zināja, par ko būs runa. Tā nebūs nekāda puņķošanās, drīzāk lietišķs uzaicinājums uz veselīgu, draudzīgu seksu viesnīcas numurā.

-   Es netālu īrēju dzīvokli, viņa pēkšņi sacīja. Ielūdzu uz tasi kafijas…

Voronovs ar sev neraksturīgu žestu noslaucīja lūpu kaktiņus. Par viesnīcas numuru viņš nebija atminējis.

Viņš skatījās uz savām smagajām, neveiklajām kurpēm, kuras pa kārtai iznira no putekļmēteļa apakšas («Kā Trulalā un Tralalā,» viņš nodomāja). Un uz viņas slaidajām, gleznajām kājām, kuras cieši apkļāva likra, ieautām plānas ādas puszābaciņos, kuri viegli soļoja pa grantēto aleju. Pauze ieilga.

Tas līdzinājās ainai no filmas par mīlestību. Vīrietis no totalitāras valsts, meitene no tālas brīvas zemes… Klusa saruna liepu alejā. Krauķu klaigas. Jūtas, kuras jau pašā sākumā ir lemtas bojāejai… Kas notiks tālāk skūpsts, skanot smeldzīgai vijoles melodijai? Vai atklāts gultas skats?

-   Labi, viņš beidzot aizsmacis izspieda. Man šodien vairs nav jādarbojas ar lietām…

Pēc desmit minūtēm viņi jau atradās skopi iekārtotā divistabu dzīvoklī ar vecām mēbelēm. Margarita noāva apavus un basām kājām skraidīja pa nobružāto laminātu, uz pirkstgaliem, lai nesmērētu visu pēdu. Viņai bija graciozas pēdas un skaisti līdzeni pirkstiņi.

-  Man ir tikai viskijs. Viņa nolika uz neapklātā galda stūrainu pudeli, divas platas glāzes un šokolādes konfekšu kārbu. Parasti tādu džentlmeņa komplektu izmanto meiteņu savaldzināšanai.

-   Pārjums! Par labu, krietnu cilvēku! Viņa pati ielēja viskiju, pirmā pacēla savu glāzi.

«Labs cilvēks allaž ir slikts izmeklētājs,» Voronovs parasti mēdza sacīt, taču tagad neteica neko.

Viņi saskandināja.

-    Es lasu avīzes, skatos televīziju un redzu, ka ļoti bīstami noziedznieki saņem niecīgus sodus, Margarita sacīja. Atceros, ka mūsu izlūkam pie jums piesprieda divdesmit gadu, taču tūlīt pat apžēloja… Kāpēc Migunovam piesprieda mūža ieslodzījumu?

Izmeklētājs paraustīja plecus.

-   Mainījusies tiesu prakse. Ari sabiedrībā atmosfēra nav vairs tik saspīlēta.

-   Kāds tam sakars ar Migunovu? Kāpēc viņam jāatbild par visiem?

-   Nezinu.

-   Tā ir acīm redzama kļūda. Iedzersim par taisnīgumu. Lai tādu kļūdu nebūtu…

-   Lai notiek.

Viņi saskandināja un atkal iedzēra. Margaritas seja piesārta. Viņa pastiepa roku un noglāstīja uz galda gulošo Voronova plaukstu ar strupajiem pirkstiem. Viņš bezmaz vai sajuta strāvas sitienu. Viņai bija maza plauksta, smalki pirksti, nelieli ovāli īsi apgriezti nagi.

-  Jums ir īsti vīrišķīga roka, viņa noņurrāja. Meistara roka, varbūt kalēja…

Izmeklētājs noņēma plaukstu no galda. Uz tās neredzēja tulznas, vienīgi ienadžus.

-   Senas kļūdas vajag labot… Jūs piekrītat?

-   Protams! Vitālijs pamāja. Šobrīd viņš būtu piekritis jebkam.

-   Arī attiecībā uz Migunovu. Maigi murrājošās notis balsī bija aizstājuši tādi kā nostieptu tērauda stīgu strinkšķi.

-Ko?

-  Viņu vajag apžēlot.

-   Kā apžēlot? Tas nav manā kompetencē… Un spiegus nemēdz apžēlot…

-   Un Poups? Viņš no divdesmit gadiem pavadīja cietumā tieši nedēļu!

-    Tas nav manā kompetencē, Voronovs atkārtoja, gurdi pasmaidīdams. Viņš ar baudu pētīja Margaritas piegulošo blūzīti un īsos svārkus, kuri tālu atsedza kājas. Viņa uztvēra skatienu, daudzsološi samiedza acis un no jauna ielēja.

-   Par taisnīguma uzvaru! viņa zīmīgi sacīja. Un noelsās: Uf, te ir diezgan karsts…

Un atpogāja korektās, līdz kaklam aizpogātās blūzītes augšējo podziņu. Bet, kad viņi bija iedzēruši un uzkoduši pa konfektei, piemetināja:

-   Jūsu kompetencē ir labot pagājušo gadu kļūdas un apžēlot Migunovu.

-   Kā? Viņš vēl turpināja smaidīt.

-   Atbrīvojot viņu. Es pastāstīšu, kā tas izdarāms, Margarita mierīgi sacīja un atpogāja vēl vienu podziņu.

-   Ko?! Smaids pazuda, it kā auksts sūklis būtu to aizslaucījis. Ko?! Bēgšana?! Jūs ierosināt organizēt spiega bēgšanu?!

Atkal tā muļķīgā greizsirdība. Dīvaini, ka viņš nebija sašutis, izdzirdot, ka viņam piedāvā līdzdalību noziegumā 313. pants, pēc 35. panta bēgšana no ieslodzījuma vietām, ko veic personu grupa pēc iepriekšējas norunas… Nē, viņš atkal bija greizsirdīgs uz Migunovu Margaritas dēļ. Cik viņa tam ir uzticīga…

-   Ne jau spiega, Margarita pārliecināti sacīja. Bēgšana vairāk domāta jums, nevis viņam.

Viņš savilka uzacis un šķībi pasmaidīja.

-   Jūs kļūdāties. Man nekur nav jābēg.

-   Tā jums tikai šķiet. Patiesībā jūs atrodaties cietumā, Vitālij. Tikai to nezināt. Neesat aizdomājies. Es redzu un zinu visu jūsu darbu, jūsu sadzīvi, jūsu ģimenes apstākļus, jūsu meitas problēmas skolā… Galvenais es zinu, cik daudz vajadzīgāks jūs esat tur, brīvībā. Citā valstī.

-   Jūs gribat, lai Migunovs bēg uz ārzemēm? Viņam beidzot pielēca.

-    Protams. Un jūs arī atbrauksit uz turieni, tikai mazliet vēlāk, lai nepievērstu uzmanību. Teiksim, caur Turciju, kurp dosities ar tūrisma ceļazīmi. Vai Spāniju. Vai…

-  Tātad… Voronovs palaida kaklasaiti vaļīgāk. Viņš tiešām ir spiegs?

Margarita pasmaidīja, itin kā viņš būtu pateicis muļķību no sērijas «Vai tad bērnus nenes stārķis?».

-   Bet jūs taču neesat spiegs? Tā ir?

-   Es arī, starp citu, nekur nebēgu.

-   Tikai sava inertuma dēļ. Nevis tāpēc, ka trūktu iemeslu.

-   Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Migunovs ir spiegs?

-  Viņš ir notiesāts kā spiegs. Ne vairāk. Tā ir politiska spēle, konjunktūras manipulācija. Kas tāds var notikt ar ikvienu.

-   Ja viņš nav spiegs, kāpēc viņš jāsūta uz ārzemēm? Kam viņš tur ir vajadzīgs?

Margaritas Koulas sejā pazibēja nožēlas izteiksme.

-  Iespējams, arī tā ir kāda spēle, viņa sacīja. Bet jau ar citiem noteikumiem. Vairāk izdevīgiem viņam.

-   Un kāda ir jūsu loma tajā visā? Jūs arī… neesat īsta žurnāliste? Kā to dēvē romānos «aizsegā».

Viņa pievēra acis.

-   Pagaidām nevaru par to runāt, Vitālij. Kādreiz pastāstīšu. Es ļoti gribu, lai mūsu pazīšanās nepārtrūktu. Jūs man šķietat interesants. Es negribu jūs zaudēt. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc vērsos pēc palīdzības tieši pie jums…

Margarita vērīgi palūkojās Voronovā, it kā noprazdama, par ko viņš domā.

-   Tikai neuzlūkojiet manu priekšlikumu no romantikas viedokļa, Vitālij. Tas nebūs pareizi. Vadieties no veselā saprāta.

-   Gan jau pats kaut kā zināšu, no kā man vadīties… Voronovs sausi noteica.

-    Es saprotu. Gribu tikai darīt jums zināmus dažus svarīgus momentus. Jums tiek piedāvāts naturalizēties ASV. Tiek garantēta pilsonība un pilnīga personas neaizskaramība. Labs mājoklis. Veselības apdrošināšana. Solīds konts. Jūs varat rakstīt grāmatas. Pat ne rakstīt diktēt sekretāram savus memuārus. Pie mums bestselleri ienes autoriem miljoniem dolāru. Bet krievu izmeklētāja atmiņas katrā ziņā kļūs par bestselleru! Man, starp citu, ir labi sakari solīdā izdevniecībā…

-   Arī tur ir vajadzīgi sakari? Voronovs nenocietās.

-   Protams, Margarita mierīgi atbildēja. Bet pēc gada, diviem, atkal lai nepievērstu sabiedrības uzmanību, jūs varēsit izsaukt pie sevis ģimeni. Tādā pašā kārtā caur tūrisma firmu. Jūsu meitai būs tikai piecpadsmit gadu, viņa pagūs sagatavoties koledžai… Ar viņas spējām jebkurā koledžā, pat vislabākajā. Un ne jau Irkutskas apgabala mērogā, kājās saprotat.

-    Kā jūs to iztēlojaties? viņš skeptiski apvaicājās. Mani uzreiz pēc Migunova bēgšanas apcietinās! Bet ģimeni vairs nelaidīs uz ārzemēm! Kā nodevēja tuvus radiniekus…

-   Blēņas. Viss tiks noorganizēts tā, ka uz jums pat nekritīs aizdomas. Sliktākajā gadījumā jūs atlaidīs par paviršību. Bet jūsu sieva un meita varēs pārbraukt uz citu pilsētu, kamēr jūs vēl tur nebūsit iekārtojies…

-   Raiti bij' uz papīra, Voronovs nomurmināja, tikai kraujas aizmirsa. Bet pa tām…

-   Ko? Kas par kraujām?

-   Tāds teiciens, jums to nesaprast. Tāpat kā es neko nesapratīšu Amerikā. Nestādos priekšā, kā varēšu tur dzīvot. It sevišķi viens…

-   Jūs ļoti ātri visu sapratīsit un iemācīsities. Margarita palūkojās viņā tik atklātu skatienu, ka vienkārši atbruņoja Voronovu. Bez tam jūs tur nebūsit viens. To es jums apsolu.

Voronovs klusēja. Viņa seja izskatījās drūma.

Viņa piecēlās, atpogāja atlikušās podziņas un novilka blūzīti. Krūštura zem tās nebija, un Voronovs kā apburts nenovērsa skatienu no mazajām koniskajām krūtīm ar akurātiem sārtiem krūšgaliem. Nozibinājusi rāvējslēdzēju, viņa veikli novilka un nometa tieši uz grīdas īsos svārkus. Tagad uz slaidā sniegbaltā ķermeņa bija palikušas tikai zeķbikses un šauras biksītes. Vitālijam sareiba galva. Margarita aši atbrīvojās arī no tām. Drēbes siltā kaudzītē gulēja zemē, viņa pārkāpa tām pāri un pienāca pavisam tuvu klāt.

-   Nu, ko tu sēdi? Margarita Koula aizsmakušā balsī sacīja.

* * *

Viņa nokratīja puszābaciņus, iegāja istabā un ar atvēzienu iekrita gultā. Lērners sēdēja pie datora ļodzīgā krēslā, balansēdams uz divām tā kājām.

-    Nu, kā? Kārtībnieks? viņš nepagriezdamies vaicāja.

-   Septiņus sviedrus nācās izsvīst, Anna neskanīgā balsī nomurmināja spilvenā. Esmu nogurusi kā suns. Gribu karstu vannu. Un ledus aukstu šņabi. Tu ielaidīsi vannā ūdeni?

-   Šajā viesnīcā karstu vannu nav iespējams dabūt, Lērners pēc brīža atteica. Ekrānā viņa priekšā bija redzams detalizēts Zaozjorskas Izmeklēšanas komitejas pārvaldes ēkas plāns.

-   Ja nu vienīgi tu iemērksi tajā spirāli…

Anna Haļeva pacēla galvu, atbalstīja to kopā savītos pirkstos un raudzījās Lērnera mugurā.

-   Viņš teicās padomāt, viņa sacīja.

-   Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka viņš tikpat kā piekrīt. Mēs norunājām rīt satikties.

Lērners vēl kādu brīdi lūkojās ekrānā, tad lēnām aizvēra piezīmjdatoru un pagriezās pret viņu ar visu augumu. Krēsls zem viņa iečīkstējās.

-   Iespējamība?

-   Deviņdesmit deviņi komats deviņi, Anna atbildēja.

-   Tā jau gandrīz ir uzvara, viņš noteica. Ja vien šonakt mums neatnāks pakaļ.

Anna nopūtās.

-   Es sā…ku šau…bī…ties, viņa sacīja aizžņaugtā balsi, jo zods balstījās plaukstā un nācās pie katras zilbes pacelt galvu.

-   Vai viņš ir labs gultā? Lērners uzsvērti vienaldzīgi painteresējās.

Tādus jautājumus profesionāļu starpā nav pieņemts uzdot, bet viņš aizvien to pajautāja. Visumā ņemot, dzimumsakari ar vervējamo, par spīti kino radītajiem standartiem, netika sevišķi plaši praktizēti un vadība to neatbalstīja. Kolēģu vidū par to mēdza teikt «dick made», t. i., «ar p… taisīts», prasts darbs, kas neprasa kvalifikāciju. Taču tuvs kontakts nostiprināja saikni starp «operatoru» un «marioneti». Un Annai vairākkārt bija nācies to izmantot.

-   Parasts viduvējs variants, viņa kā allaž tieši atbildēja. Tas ir darbs, vari nebūt greizsirdīgs. Un kā vienmēr viņš nepieskārās manam ķermenim…

-  Zināms, es saprotu. Latekss maina visu pašā saknē…

-   Nedusmojies.

-   Rīt būs atkārtojums?

-   Panākumus taču vajag nostiprināt.

-   Un cik ilgi tas turpināsies?

-   Rimsties, Grānt! Neesi puišelis. Tu taču zini noteikumus…

-   Protams. Kamēr viņš būs vajadzīgs, nāksies pieciest.

Lērners Grānts dzirdēja, kā viņa novlpsnā.

-   Starp citu, viņš cer, ka mēs satiksimies katru otrdienu un ceturtdienu mājīgā dzīvoklītī Piektajā avēnijā… Kamēr neatbrauks viņa ģimene.

-   Vajag noīrēt mājīgu dzīvoklīti?

-   Viņš vienkārši ir idiots, Anna sacīja un strauji piecēlās no gultas. Taču nepiesātināms idiots. Izsalcis ronis. Pat savādi, ka viņš neuzķērās uz Zeņu…

-   Zeņa izskatās pēc lētas prostitūtas.

-Un'es?

-   Tu pēc dārgas.

Viņa pasmīkņāja, iegāja vannas istabā, neaizverot durvis, atgrieza ūdeni un sāka izģērbties, mezdama drēbes un veļu kaudzē uz grīdas tieši tāpat, kā bija darījusi pirms dažām stundām īrētajā dzīvoklī.

-  Izskatās, ka bez sievas viņš nevienu citu sievieti nav redzējis… Es domāju… Nu, tu saprati.

Viņa ievēroja Lērnera skatienu, daudznozīmīgi pavīpsnāja.

-   Tu atnesīsi man šņabi uz vannas istabu, mīļais?

Viņš nopūtās un atsperīgi pielēca kājās.

-   Protams. Vajag taču veikt attīrīšanās rituālu…

Divpadsmitā nodaļa «dičkovskas trijnieka» atliekas

Maskava.

ZRA «Ciklons»

Ģenerāldirektors lūkojās galdā, pavērsis pret Sjomgu pliko galvvidu. Galvvidus bija purpursarkans, nikns, pat satracināts, tajā bija parādījušies tumšāki tīri vai zilganas nokrāsas plankumi. Ģenerālā ģīmim arī vajadzēja būt tikpat sarkanam un satracinātam, taču skatīt to Sjomgam vēl nebija ļauts.

-   Kas tev tur bija par atšķirībām «divsimt deviņdesmit pirmā» sakarā? galvvidus neskanīgi ierunājās. Pat šī itin kā gluži nevainīgā ķermeņa daļa pauda draudus. Ne velti aiz muguras ģenerālo mēdza dēvēt par Goriniču.

Sjomga neko neatbildēja, tikai stāvēja un tādā kā prostrācijā blenza uz sarkano ādu, kuru šķērsoja daži sirmi

matiņi.

>

-   Kas tur īsti bija? Goriničs atkārtoja. Man teica tu nesen esot meties pārbaudīt kontroles datus, divas vienības esot pazaudējis. Tā bija?

Sjomga nolaizīja apkaltušās lūpas un izmocīja:

-   Kurš to teica?

-  Nav svarīgi. Es gribu zināt, kas par iemeslu bija datu pārbaudei. Un kāda bija starpība.

-   No nulle sešām līdz divām vienībām perifērijā… Sjomga nošļupstēja. Bet tas… Tas neapstiprinājās. Vienkārši Ļevkova dators taisīja pekstiņus. Kāpēc man neziņoji?

-   Es gribēju! Sjomga pat piespieda rokas pie krūtīm, lai parādītu, cik stipri viņš to gribējis, bet tad attapa, ka ģenerālais vēl joprojām urbjas ar skatienu galdā un to neredz. Gribēju! Bet tad nospriedu, ka tā varbāt ir kļūda… Un izcelsies tikai tracis… Nu, saprotiet. Tāpēc velti netraucēju…

Nu tad beidzot. Goriničs lēnām atrāva seju no galda un paskatījās uz Sjomgu. Tur viss izskatījās tieši tā, kā Sjomga bija iedomājies, tas ir, sliktāk vairs nevarēja būt. No sarkana līdz violetam, acis nikni piemiegtas, lūpas sakniebtas tērauda stieplē, deniņos zem ādas pulsē resna dzīsla. Viņš atradās naturālas lēkmes stāvoklī, pagaidām klusā stadijā. Lai gan nē, nu jau tā vairs nebija klusa…

-   Mēs nedarbojamies ar bērnu spēlītēm, Sergej Mihailovič! Goriničs nodimdināja, ar ieplestiem pirkstiem uzsizdams papīriem. Asinis tūdaļ atplūda no sejas, un tā acumirklī kļuva bāla. Tā ir aizsardzība!! Raķetes!! Valsts pasūtījums un valsts kontrole!! Mums pat nulle seši ir ārkārtējs gadījums!! Tāpēc ka nākamais ražojums neaizlidos līdz Kurai un nokritīs Hantimansijskā! Vai Arhangeļskā!! Vai Pēterburgā!!! To tu apjēdz vai ne?!!

Te varēja neko neatbildēt, vienkārši stāvēt un turpināt blenzt. Maita Guļajevs, Sjomga nodomāja. Nodevis viņu ar visām ķeskām. Ne spīdzināšanas mokās, ne par tūkstoš dolāriem, bet tāpat vien. Galvenais konstruktors nodrošinājies…

-    Mēs pa to laiku paguvām uzsākt jaunas «divsimt deviņdesmit pirmās» partijas ražošanu!! Tur viss jau samontēts!! Nu viss ir jādemontē, jāpārbauda katrs mezgls, katrs vadiņš jāizzvana pat ja tur viss izrādīsies kārtībā, mēs par mēnesi iekavēsim! Bet mums ir termiņi!!! Mums četri aizsākti projekti gaida savu kārtu, un arī tiem ir termiņi!!! Tu to saproti vai ne?!!

Sjomga neizturēja, norāvās:

-   Neko nevajag pārbaudīt! Viss ir kārtībā, Pal Dmitrijevič! Es taču saku viltus trauksme! Varu likt savu galvu ķīlāja neticat…

-   Likt galvu ķīlā? Ģenerālais tvēra pēc gaisa un turpināja ārdīties. Savu galvu? To pašu, kura plīst vai pušu no paģirām? To, ar kuru tu esi paguvis sarūpēt gan sev, gan mums cietumu un vēl zaudējumu miljardu vērtībā?! Saki man kāda no tās jēga?!

-  Paklausieties, Pal Dmitrijevič… Es visu paskaidrošu. Guļajevs vienkārši ceļ paniku…

-  Guļajevs savu tiesu dabūs! Goriničs pārtrauca. Par savu nolaidību! Par to, ka tevi piesedza!… Atradies labdaris uz citu rēķina! Bet viņam vismaz rūp darbs, projekts, «Ciklons»! Bet tu?!… Es visu saprotu, tev ir bēdas, tu esi zaudējis tuvu cilvēku… Taču tu jau nedēļu esi darbā! Un nedēļu nevari nokāpt no korķa! Visi to redz, visi satraucas, ne tikai Guļajevs viens pats! Bet tu… Tu pat tagad stāvi te galīgi greizs!

-   Nav tiesa! Sjomga sabozās.

-   Kas nav tiesa?!

Aiz Sjomgas muguras kāds ieklepojās. Durvīs stāvēja Tomaševska barga kā Komandora akmens statuja.

-   Atvainojiet, ka traucēju, Pāvel Dmitrijevič, viņa oficiālā tonī sacīja. No Petrozavodskas ZRA atbraukuši kolēģi, viņiem steidzami vajag parakstīt…

-Velns. Dod šurp, ģenerālais norūca.

Šūpodama varenos gurnus, Tomaševska piegāja pie galda un nolika Goriniča priekšā mapi, kurā tas ievilka steidzīgu niknu parakstu.

-    Starp citu, Pāvel Dmitrijevič, viņa pēkšņi ierunājās. No rīta es iegāju pie Semago, aiznesu viņam pēdējās ziņas par «tūkstoš ceturto», kā jūs lūdzāt… Viņš atkal darba laikā lietoja alkoholu. Ieraudzījis mani, pudeli un glāzīti iegrūda seifā. Bet es, starp citu, redzēju. Armēņu konjaks. Un pudelē bija atlicis mazāk par pusi.

Ģenerālajam vajadzētu izmest to zosi laukā, lai nebāž degunu, kur nevajag. Bet viņš tā vietā pavērsa acis pret Sjomgu, urbj ar skatienu, elš, saraucis uzacis.

-   Tu konjaka šķirnēs orientējies, Tomaševska! Sjomga uzslavēja. Bet tas, ka ienākot jāpieklauvē, tev nav mācīts?

-   Izbeidz! ģenerālais viņam uzbrēca. Vai aizmirsi, kā izmēģinājumos Carjkovu bābieša vietā bučoji? Un pēc tam apvēmi ievērojamus viesus! Par to jau visās raķešu apakšvienībās, visos konstruktoru birojos stāsta anekdotes! Cik var pļēgurot?

-    Ieslēdzieties, Semago, kad dzerat, Tomaševska nicīgi izmeta. Un vispār. Jūs atrodaties režīma uzņēmuma teritorijā. Te jums nav ne krogs, ne atpūtas zona, te cilvēki strādā aizsardzībai… Ar to es, protams, nedomāju jūs. Jums strādāt nav laika…

-   Kas tu tāda esi, ka vari mani mācīt?! Sjomga pēkšņi ieaurojās. Viņā itin kā bija pārtrūkusi kāda atspere.

-   Esmu raķešnieks! Esmu Krievijas armijas majors! Man ir pirmās kategorijas pielaide noslēpumiem! Bet tu ar savu trešo līmeni iegāzies kabinetā, grozi pakaļu un lūri pār plecu!

Ģenerālais izauga no galda viņas puses, iesprauda dūres sānos viņā bija pamodies bijušais divīzijas komandieris.

-   Klusēt!! Kas tās par runām?

-   Vai tad nav brīv? Semago atcirta. Sekretāriene gvelž kā no kanceles, bet virsnieks vārdu nedrīkstēs bilst?

-    Tu esi tāds virsnieks, Semago, ka labāk turi muti! Arī Tomaševska nolēma pāriet uz draudzīgo «tu».

-   Slepenais raķešnieks! Pirmās kategorijas pielaide! Bet kurš sēdēja Guļajeva kabinetā un tad aizgāja, atstājot durvis līdz galam vaļā? Ņem, lejuplādē, stiep prom, ko vien gribi!

Te nu Semago piesarka kā biete, tik tikko neuzsprāga. Pirmajā mirkli viņš pat neattapa, ko teikt, tik ļoti viņu paralizēja šī nekaunība, šī liekulīgā intonācija… Bet nākamajā acumirklī viņš vienkārši nobijās.

-   Pagaidi, kā tā sēdēja Guļajeva kabinetā? Goriničs saausījās. Ko tad pats Guļajevs? Viņa tur nebija?

-   Viņš bija aizgājis uz iecirkni pie regulētājiem, Tomaševska paskaidroja.

-   Un ko tu tur darīji, Semago? Pals Dmitrijevičs noprasīja. Tev ir pirmā kategorija, bet Guļajevam valsts nozīmes svarīgums… Un vispār nedrīkst sēsties pie sveša datora bez pirmās nodaļas pārstāvja klātbūtnes! Es tevi, protams, nekādās aizdomās neturu, taču tas ir rupjš pārkāpums!

Ģenerālais ar plaukstu noslaucīja nosvīdušo pakausi.

-   Kāda joda pēc tu tupēji viņa kabinetā, es prasu?

-   Vajadzēja sagatavot uzziņas… Par «tūkstoš ceturtā» motoriem… Sjomga nomurmināja.

-   Un Guļajevs tevi tur atstāja vienu? Viņš tev atļāva?

-   Viņš tikai uz pāris minūtēm…

-   Nav tiesa, Pāvel Dmitrijevič, Tomaševska iebilda. Guļajeva nebija līdz dienas beigām. Es pati aizslēdzu kabinetu un ieslēdzu signalizāciju.

-   Nu, Guļajev… Nu, Semago!!… Ģenerālais pagrozīja galvu, sašķieba lūpas tā, it kā pats sev gribētu iekost vaigā. Jūs tur man esat galīgi izlaidušies!! Jūs tur… Viņš ievilka gaisu krūtīs. Ar visādām maucībām nodarbojaties!!!

Tomaševska uzlūkoja Sjomgu ar tikko manāmu nicinājumu turpmāk zināsi, nožēlojamais alkoholiķi, kurš te ir sekretāriene un kurš ko nosaka. Pretīga bāba. Sjomga vienā brīdī piespieda sevi novērsties, pat aizžmiedza acis, lai viņu neredzētu. Jo pēkšņi saprata, ka tieši tādos niknuma uzplūdos cilvēki dabū insultu un pēc tam atlikušo mūžu pavada ratiņkrēslā kā stingi, klusējoši paralītiski veidojumi.

-   Guļajevu pie manis! Goriničs auroja, sizdams dūres pret papīriem noklāto galdu. Uz karstām pēdām!

-   Labi, Pāvel Dmitrijevič.

Tomaševska izgāja no kabineta.

Sjomga pamīņājās, pamīņājās, pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un arī devās uz durvīm.

-   Kurp tad tu? Paliec! Kopīgi ievārījāt putru, kopīgi arī izstrēbsit!

Sjomga apstājās, pameta skatienu uz ģenerālo. Ko lai viņam saka? Ko lai skaidro? Nu, atnāks Guļajevs, noskaidrosies, ka nekādā kabinetā viņš Sjomgu nav ielaidis, nekādas uzziņas gatavot nav licis un ka viņam vispār ar to visu nav nekāda sakara. Paziņos režīmniekiem, tie pārbaudīs programmu «Atslēga», atklās uzlaušanu un lejuplādēšanu… Un tad sāksies pats interesantākais… Kam nodevis, kad ticis savervēts, cik saņēmis, kādā valūtā…

Pie velna! Bet viņš kaut arī neapzināti, dzērumā vai prāta aptumsumā -, viņš taču patiesībā jau sen bija sapņojis nokļūt tādā situācijā kā šī. Situācijā, kad mierīgu sirdi var aizsūtīt ģenerālo uz trim burtiem, laukā ejot, izvandīt vārnu ligzdu uz Tomaševskas galvas, bet gaitenī satiktajam Guļajevam pagrūst celi zem olām. Eh, uzdzīvo, guberņa, tik un tā sliktāk nebūs!…

Taču šobrīd Sjomgam nezin kāpēc neko negribējās. Negribējās un viss. Viņš vienkārši jutās noguris. Atvērt muti, lai nolamātu dārgo Palu Dmitrijeviču, pat to bija slinkums drīt. Žēl gan! Sito neražu!

Sjomga atmeta ar roku un slāja uz izeju, nepievērsdams uzmanību sava bijušā priekšnieka klaigām.

Maskava. Spiega midzenis

Viņš nesteidzīgi apstaigāja savu dzīvokli. Uzlasīja stikla lauskas no virtuves grīdas aizvakar bija sadauzījis skapīti, pats vairs neatcerējās, ko bija tur meklējis. Netīros traukus sabāza maisos, iestūķēja atkritumu vadā. Produktu pārpalikumus turpat. Novāca gultas veļu. Izrāva visas kontaktdakšas no ligzdām. Vannas istabā nomazgāja seju, iztīrīja zobus, tad aizgrieza ūdensvadu. Izkratīja visus albumus, kādus vien atrada, arī sabāza maisos un arī iestūķēja atkritumu vadā. Nē, vienu fotogrāfiju atstāja sev to, kur Nataša redzama tajā pašā margrietiņu peldkostīmā.

Ek, Nataša, Nataša… Bijusi viņa dzīva, tagad sapakotu mazu somiņu, izietu divatā, viņš piezvanītu pa tādiem gadījumiem paredzētu telefona numuru, dotu trauksmes signālu, un viņu glābšanai iedarbinātos viss amerikāņu rezidentūras tīkls… Rīt viņi jau atrastos drošībā. Varbūt pat šodien… Protams, arī tagad viņš var iziet un piezvanīt, taču nav dzīvīguma atsperes, kura agrāk virzīja uz priekšu, uz komfortablu mājiņu jūras krastā… Nav mērķa, nav dzīves jēgas, neko negribas… Viņš ir vājš cilvēks un slikts spiegs. īsts aģents ir aukstasinīgs un nežēlīgs, neatceras aiz sevis atstātos līķus, viegli aizmirst un maina sievietes…

Dolāri, kurus viņš nesen bija mīdījis kājām un mētājis pa viesistabu, tā arī bija palikuši zemē guļam, saburzīti un sapluinīti kā parastas drazas. Tos viņš neaiztika kam vajag, tas salasīs, pacels. Tie taču bija parasti papīriņi. Atkritumi, gruži… Bet tagad arī lietiskie pierādījumi…

Varbūt labāk vienkārši pārgriezt vēnas? Vai izlēkt pa logu? Arī neliela pistolīte stāv noglabāta drošā vietā…

Viņš ieklausījās sevī. Tādam risinājumam viņš nebija gatavs.

Salika somā čības, sporta tērpu, cigarešu bloku, ko bija nopircis pa ceļam. Tīru veļu neatrada, izņēma pāris pēc izskata tīrāku biksīšu un zeķu no veļas groza. O, atcerējās… Atgriezās virtuvē, izņēma no ledusskapja pudeli degvīna. Tur, uz kurieni viņš taisījās doties, iedzert neviens nepiedāvās, tas nu bija kā bankā. Un droši vien līdz mūža galam. Taču doties turp kunga prātā arī bija savā ziņā nesolīdi. Ko darīt? Par laimi, Sjomga atcerējās, ka puspudeli konjaka no rīta jau bija iztukšojis, tā ka skaidrā prātā viņš tik un tā vairs nevar būt… Iedzēra. Pasēdēja, padomāja. Vajadzēja labas, sērīgas domas, tādu kā rezumējumu viņa dzīves gājumam. Taču tādas nezin kāpēc nenāca. Bija vienkārši skumīgi un baisi, līdz pretīgumam baisi. Un ne jau no tā Sjomga baidījās, ka šajā pašā mirklī Guļajevs ar ģenerālo lauzīja galvu kāda velna pēc viņam bija ievajadzējies līst iekšā «valsts slepenības» tīklā, ko viņš tur meklējis… Varbūt arī nelauza galvu, varbūt līdz viņu saprašanai nonāks tikai vēlāk.

Taču tas nebija galvenais. Tie nebija arī astoņroku-astoņkāju dēmoni, kuri naktīs lien laukā gar aizkaru malām un aizrāpo kā mušas pa griestiem un sienām. Pie dēmoniem Sjomga bija pieradis.

Viņš baidījās no cilvēkiem, kuri viņu vēroja, uzmanīja, lai nogalinātu. Viņš nezināja, kādu nāvi lai gaida. Ar mašīnu viņš sen vairs nebrauc, tāpēc par bremžu caurulēm var nesatraukties. Bet viņu var notriekt uz gājēju pārejas. Var nožņaugt miegā. Ēdnīcā piebērt ēdienam indi. Var pūlī vienkārši piedurties ar kādu sīku injektoru tādi taču ir, «Spiegos un nodevējos» rādīja. Un ir vēl lērums citu paņēmienu… Jebkurā brīdī. Tagad. Šāviens no deviņstāvenes pretī. Vai pēc minūtes sprādziens pagrabā, kā Kaširskas šosejā, māja nodreb un sadalās, smagie paneļi uzlido gaisā…

Kas ir tie cilvēki? Kur viņi ir? Nav zināms. Tas ir, visur. Lūk, tā meitene ar mopsi pagalmā. Vīrietis uz balkona, kurš darbojas ar urbjmašīnu… vai varbūt tā nav urbjmašīna? Bet varbūt viņi ir kaimiņu dzīvoklī (saimniekus novākuši, skaidra lieta), viens caur ventilāciju iebāzis videokameru lokanā trosē, skatās uz viņu, bet otrs lien pa karnīzi pāri balkona malai…

Sjomga pat iekliedzās, kad balkona durvis, vēja atrautas, klusi atsitās pret sienu. Pielēca augšā, pastāvēja, šūpodamies uz ļenganām kājām. Varbūt atlaisties, atpūsties, izgulēt dzērumu, noskūties un tikai pēc tam…

Nē, laiks bija doties turp, uz kurieni viņš bija sataisījies. Tik un tā agri vai vēlu viņš tur nonāks. Cik gan daudz «īpašajiem» «Ciklonā» vajadzēs laika, lai konstatētu programmas uzlaušanu un noteiktu, cik megabaitu informācijas lejupielādēts tajā dienā un stundā, kad pie datora ar valstiski svarīgajām ziņām sēdēja Semago? Un viņu saņems ciet turpat dzīvoklī, bet tad labprātīgā ierašanās jau vairs nebūs viņa trumpis… Un ko gan viņam dotu šī nakts?

Balkona durvis atkal noklaudzēja.

Sjomga drūmi paskatījās uz tām, pacēla no grīdas sakravāto somu. Taču pārbaudīt neko negāja bija bail.

[1] [23] *

Maskava. FDDP

-   Galvenais spiegu jautājumos? ironiski pārjautāja aiz stikla sieniņas sēdošais vecākais leitnants tumšzilā formas tērpā. Viņš bija pieradis pie trako vizītēm.

Dežurants drusku pacēlās, pārlaida skatienu somai, kuru Sjomga turēja rokā, vēlīgi pasmaidīja, lai nesadusmotu apmeklētāju, ja viņš izrādītos agresīvs.

-   Kas īsti ir noticis, pilsoni?

-   Brīvprātīga ierašanās un savas vainas atzīšana, «S» līnija, Sjomga viņam atbildēja. Izsauc, kuru vajag, reģistrē, kā pieklājas. Gan jau tiks skaidrībā.

Dežurants uzreiz kļuva nopietns, kaut ko neskaidru atbildēja varbūt pavisam ne Sjomgam. Un nākamajā acumirklī majoram abās pusēs uzradās divi būdīgi kareivji ar automātiem divi vareni stāvi asfalta krāsas tērpos.

-   Kas ir somā? viens jautāja, pavilkdams Sjomgu sānis.

-   Personiskās mantas, Sjomga atbildēja.

-   Atveriet!

Atvēra, parādīja.

-  Jūsu dokumentus, teica otrs.

Sjomga pastiepa viņam pasi un karaklausības apliecību.

Tajā pašā laikā dežurants «akvārijā», šķielēdams ar vienu aci uz viņiem, kaut kur zvanīja pa iekšējo telefonu.

-   Nē, neizskatās vis, runā visnotaļ profesionāli «S» līnija, brīvprātīga ierašanās un savas vainas atzīšana un tamlīdzīgi… Ko? Uzreiz pārjums iedomājos, biedri major. Jūs taču mums esat galvenais speciālists šajā jomā…

Dežuranta seja pēkšņi zaudēja atbrīvoto, neformālo izteiksmi, viņš pastiepās, iztaisnojās savā krēslā.

-   Jā. Es sapratu. Izsaucu dežurējošo operatīvo darbinieku materiāla vākšanai. Piedodiet, biedri major… Ko? Ā-a… tūlīt noskaidrošu.

Dežurants jau grasījās likt nost klausuli, bet vada viņā galā uzdots jautājums viņu atturēja.

-   Petrov, nosauc apmeklētāja uzvārdu, viņš nokomandēja neredzamā sarunu iekārtā.

-   Viņa uzvārds ir Semago, biedri major! viņš sekundi vēlāk ziņoja mikrofonā. Sapratu, biedri major! Tūlīt viņu aizvedīs pie jums!

Dežurants nolika klausuli un atkal deva komandu kareivjiem:

-    Vediet apmeklētāju pie majora Jevsejeva uz trešo. Aši.

Pēc dažām minūtēm Semago stāvēja kabinetā trešajā stāvā, kura vienīgā rota bija prezidenta portrets pieticīgā alumīnija rāmī. Pie galda zem portreta sēdēja jauns cilvēks, kurš kaut kādā ziņā atgādināja Volodju Sarapovu no slavenās filmas tikai bez ūsām.

-   Esmu nodaļas priekšnieks majors Jevsejevs, viņš teica. Kas jūs esat un ko gribat darīt zināmu?

-   Majors Semago… Sergejs Mihailovičs, Sjomga par atbildi nomurmināja.

Ar īsu žestu Jevsejevs norādīja viņam uz krēslu.

-   Es jūs klausos.

Sjomga apsēdās krēslā, palūkojās apkārt, it kā gribētu pārliecināties, ka viņi šeit ir vieni. Tad pielieca galvu, satvēra to rokās un kādu brīdi tā sēdēja, viegli šūpodamies krēslā. Jevsejevs viņu nesteidzināja.

-  Vispār tā, Sjomga iesāka no plaukstu apakšas. Esmu sazin ko sastrādājis, ķitvainazīt… Gribu vaļsirdīgi visā atzīties.

-   Ne jūs pirmais, ne pēdējais, Jevsejevs sacīja. Stāstiet.

Sjomga noņēma roku, paskatījās viņā. Kalsns, spēcīgs, inteliģents, ar tādu kā mūsdienām neraksturīgu sejas izteiksmi. Godprātīgu, vai? Sjomga pārāk neticēja cilvēku godaprātam.

-   Jūs tiešām esat te galvenais spiegu jautājumos?

-   Ir nācies darboties šajā jomā, Jevsejevs atteica.

Sjomga atvēra un aizvēra muti. Pēdējā robeža, kas uz

visiem laikiem šķirs viņu no normāliem, parastiem cilvēkiem, lūk, tā viņa priekšā. Solis, pēc kura ir bezdibenis. Tas bija grūti.

-   Es piegādāju CIP ļaudīm informāciju par mūsu raķeti, viņš ar mokām izspieda. Par «Naglu», ražojums ar indeksu «X-291M»… Visu, ko varēju dabūt, piegādāju. Bet viņi nogalināja manu Natašu, lopi…

Viņš izvalbīja spīdīgas kļuvušās acis, pārbrauca ar plaukstu pār seju un sāka kratīties mēmās raudās.

-   Ienīstu viņus… Lopi, nelieši…

Jevsejevs piecēlās, ielēja no karafes glāzē ūdeni, pasniedza viņam. Sjomga atstūma viņa roku.

-   Vai konjaciņš neatradīsies, major?

-    Alkoholu neglabāju, Jevsejevs sacīja. Un turpināja: Jūs taču esat tas pats Semago no «Dičkovas trijnieka», es neesmu kļūdījies. Jūs, Katranovs, Migunovs… Tā ir?

Sjomgam atkārās žoklis. Viņš pat pārstāja raudāt.

-   Kājās…

-    Es vadīju operatīvo izmeklēšanu Migunova lietā. Personiski neiznāca tikties, jūs pratināja jau izmeklētājs… Taču neklātienē visu pārjums uzzināju…

Iestājās neveikla pauze. Jevsejevs nolika glāzi, apsēdās savā vietā.

-   Migunovs sēž. Šķita jau, ka ar to arī viss beigsies. Bet paiet astoņi gadi, un pie manis ierodaties jās, Sergej Mihailovič. Dīvaini. Vai nu es iesēdināju nepareizo… Jevsejevs aši uzlūkoja apmeklētāju. Vai arī jūs esat kā pūķis ar trim galvām vienu nocērt, otra kož…

-   īsto iesēdinājāt, īsto, Sjomga aizsmacis sacīja. Un ar otro viss beigsies. Divas galvas. Katrans pie jums vairs neatnāks, lai kā arī iegrozītos.

-   Jā, laikam gan, Jevsejevs piekrita.

Viņš nolika sev priekšā tīru papīra lapu un rakstāmo.

-    Ja vēlaties, varu palūgt, lai kaut ko atnes… Konjaku.

-   Nē, Sjomga atbildēja, pats izbrīnījies par savu apņēmību. Neko nevajag.

-   Tad stāstiet visu pēc kārtas, Sergej Mihailovič. No paša sākuma.

Un Sjomga izstāstīja visu no sākuma līdz beigām. Pēdējā robeža bija pārkāpta, solis sperts, kļuva vieglāk. Izstāstīja par atpūtu Maljorkā, tikšanos Maskavā, par glabāšanas kameru «Ašanā»… Un tā tālāk. Līdz pat Natašas nāvei. Tiesa, par Rodionu noklusēja, nespēja saņemties. Tā, kāds jauns cilvēks, vārdā Borja, krievs, iepazinās ar viņiem restorānā «Palm Palace», izrādījās vervētājs… Vēlāk viņš atlidoja uz Maskavu, šķiet, 16. oktobrī… Tad arī viņš tika pārdevis dvēseli velnam…

Sjomgam bija žēl Rodiona. Viņš to atcerējās pavisam vēl zēnu toreiz Migunova vasarnīcā -, viņš vēl bija sēdējis kopā ar kādu skuķēnu, vienkāršs, simpātisks zēniņš, kurš nemaz neatgādināja parastos Maskavas puišeļus, kuriem smadzeņu vietā skalojas aliņš. Un, kaut arī Rodja bija cēlonis visām tām nelaimēm, kuras tagad nāc pār Sjomgas galvu, viņš neturēja ļaunu prātu. Gluži otrādi. It kā Rodja tiešām būtu viņam dēla vietā… īsi sakot, nebija nekāda Rodiona, un viss. Bet Borju neatradīs, velns ar

vinu!

»

Toties savu sakarnieku Sjomga nodeva bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem, gan mašīnu markas, gan numurus, gan sakaru veidus, pat fotorobotu izveidoja. Viņš bija gatavs pats doties līdzi uz aizturēšanu, bet viņam teica, ka neesot vajadzīgs… Žēl gan! Viņš savām rokām būtu to mērgli nožmiedzis… par Natašeņku…

[1] [24] *

Zaozjorska. Parks

Pāri parkam vēlās smagi mākoņi, mutuļojošs raganu virums. Vējā raustīja putekļmēteļa stūrus, līda augšup pa kājām. Anna nožēloja, ka nebija uzvilkusi džinsas. Gribēja uzvilkt, bet neuzvilka. Kā nekā džinsas neatbilda viņas pašreizējam tēlam. Mārdža Koula nevalkā džinsas.

Viņa meta skatienu te debesīs, te uz aleju sev priekšā. Kurš būs pirmais lietus vai misters Voronovs? Viņš bija uzstājis, ka jātiekas parkā, baidās no kompromitējoša

audio vai video ieraksta. Naivais! Ja vajadzētu, viņu arī šeit varētu fiksēt… Tur jau viņš nāk kā vilku piemin, tā vilks klāt!

Voronovs nāca ašā solī, ierāvis galvu plecos, ar jauno somu pār plecu. Viņam ļoti nepiestāvēja šāda gaita. Drukns, neveikls, nesportisks, viens plecs augstāks par otru, it kā «Trussardi» vilktu lejup…

«Jāsaka, lai to vairs nenēsā,» Anna nodomāja. «Labāk portfeli. Labs portfelis viņam vairāk piestāvēs. Starp citu, mēs taču iedāvinājām to muļķīgo somu…»

Lai gan viņai, protams, bija vienalga. Un viņam, visumā ņemot, arī. Kombinācija veidojās pārāk sarežģīta, pārāk kustīga, lai skaidri saskatītu šī cilvēka nākotni. Kaut kas miglains, izplūdis, neskaidrs. Naturalizējies amerikānis, runājošs ar manāmu krievu akcentu, veiksmīgs rakstnieks, galvu reibinoši panākumi… Pārlieku neticami. Kā laimēt lielo vinnestu loterijā. Voronovam, kurš trīsdesmit četrus gadus dzīvojis no algas vien, lielo vinnestu neredzēt kā savas ausis, tas bija skaidrs.

Tikai domāt par to tagad nav jēgas. Vervēšanas saruna ir svēta lieta, kā tika mācījis Lērners. Jāattīra sevi no destrukcijām, cinisma, šaubām, no sarunbiedru pazemojoša nicīguma. Vajag ticēt, ka viņam viss bās labi, krietni labāk nekā līdz šim, ka viņš izdara pareizo izvēli… Tad arī viņš pats tam noticēs.

«Labi,» Anna nodomāja. «Viss tev būs labi, izsalkušais roni! Darbs mūsu labā nesīs tev laimi! Tu mazgāsies katru dienu un vairs neodīsi pēc sviedriem. Tev bās nauda, sievietes, panākumi… Es tam ticu, ticu, ticu!!» Patiesībā noticēt tam, par spīti visiem pūliņiem, viņai neizdevās.

-   Esi… iet sveicināta, Voronovs strauji sacīja.

Apstājās viņas priekšā, ieurbās ar skatienu kaut kur

pierē.

-   Sveiks, Vitālij, viņa atbildēja un daudznozīmīgi pasmaidīja, lai viņš atcerētos viņas ķermeņa burvību.

Nu tā, tagad viņam ir īstais brīdis teikt: «Es piekrītu! Esmu gatavs, velns parāvis!» Vai pajokot par laiku. Raganas, sabats, velni, elle, derības ar velnu kaut ko tādā garā.

Taču Voronovs kaut kā nelaipni klusēja.

Viņš arī slikti izskatās. Acis šaudās. Zem acīm uztūkuši zili maisiņi (nav gulējis, vai?). Lūpas sakniebtas šaurā svītrā.

«Atteiks!» Anna pēkšņi atskārta. «Pārdomājis! Tā, tā…»

Viņa nebija gatava tādam pavērsienam. Bet kādu sekundes daļiņu pat juta cieņu ne imitāciju, ne profesionālās ētikas apsvērumu dēļ ģenerētu, bet īstu… Pret Voronovu.

Taču tas ātri pārgāja. Viņa palūkojās apkārt, novērtēja situāciju. Novērošanu nemana. Lai gan tā jau arī nav jāmana. Forsmažora gadījumam viņiem ar Lērneru ir norunāts signāls pietiek iebāzt roku kabatā, kurā ir telefons, un nospiest podziņu «1»…

-   Kā tad būs? Voronovs pavaicāja.

Anna atrāva roku un automātiski uzbūra sejā smaidu.

-   Kādā ziņā?

-   Es domāju mēs apspriedīsim detaļas… Pārrunāsim sīkumus…

Viņa saspringtajā sejā bija jaušama nedrošība.

-   Vai arī viss ir atcelts?

-    Nekas nav atcelts, Anna sacīja. Man vajadzīga jūsu piekrišana.

Viņai šķita, ka viņš atviegloti nopūšas.

-   A-a. Tad… Viņš atmeta ar roku. Esmu ar mieru. Jā, esmu ar mieru. Es domāju, ka tas jau vakar bija skaidrs…

-   Nē. Mēs norunājām, ka jūs visu apdomāsit un skaidri izteiksit savu lēmumu, Anna teica.

-   Jā, viss skaidrs. Es apdomāju. Un visu izlēmu. Un steidzīgi piebilda: Zināms, ja viss notiks tīri, bez šaušanas…

-   Nekādas šaušanas, nekādu līķu. Mēs neesam kriminālnoziedznieki.

Saspringums pazuda, Voronova skatiens fokusējās.

«Te nu bija izmeklētājs! Ielaižas darījumā ar spiegu, bet grib izvairīties no tiešas kriminālās darbības… Ko lai saka visnotaļ prātīgi…»

-   Kas tad jūs esat? viņš drūmi vaicāja.

-   Profesionāļi, teiksim tā.

-   Kā profesionāļi? Kādā jomā esat profesionāļi?

-    Eksfiltrācijas pasākumu veikšanā, viņa gandrīz nedomājot atbildēja. Tā jau arī bija. Es negribētu iedziļināties šajā tematā, viņa piebilda, izslēdzot nākamo jautājumu. Kad pienāks laiks, jūs visu uzzināsit. Tagad pietiek ar to, ko zināt.

-   Lai tā būtu, Voronovs piekrita. Un saspringtā balsī piemetināja: Tikai man ir papildu nosacījums…

Anna saausījās, bet nelika to manīt.

-   Jā, protams, es klausos.

«Ko viņš grib? Precizēt atalgojuma summas? Vai mājokļa parametrus? Vai automobiļa marku?»

-   Jūs vakar teicāt, lai neuztveru mūsu attiecības kā romantiskas, viņš satraukti sacīja. Tikai kā lietišķas…

»

«Kurp viņš velk?» Anna nodomāja. Taču izlikās, ka viņai viss ir skaidrs.

-   Hm… Ne nu gluži tā… Bet kas tas par nosacījumu?

Izmeklētājs raudzījās sānis.

-    Lai mūsu attiecību pamatā būtu nevis sauss aprēķins, bet gan jūtas… Tas ir iespējams? Jūs neesat precējusies?

«Apžēliņ, viņš ir iemīlējies! Vai tiešām viņš ir tāds stulbenis?! Bet viņu taču raksturo kā labu izmeklētāju!»

-  Protams, ir iespējams! Viņa kautri pasmaidīja. Esmu rūdīta vecmeita, bet pašlaik jūtos iemīlējusies… Starp citu, kāpēc tu saki man «jūs»?

Voronovs atplauka.

-   Tas ir vienkārši brīnišķīgi! Es negribu ņemt līdzi sievu. Tikai meitu. Tu neiebilsti, ja kopā ar mums dzīvos

Ula?

»

«Klīnisks idiots!»

-   Nu zināms! Es tikai priecāšos!

Klumzīgs, neveikls, Voronovs pēkšņi apskāva viņu, piespieda sev klāt un ņēmās skūpstīt seju ātri un nervozi, itin kā uzknābtu drupatas.

-   Šeit nevajag, Anna viņu atturēja atbrīvodamās.

-   Piedod, nesavaldījos… Te šādā laikā neviena nav…

Kaut kur pie paša Zaozjorskas «hruščoveņu» izlauzītā horizonta uzplaiksnīja zibens. Anna uzslēja mēteļa apkakli un devās dziļāk parkā varbūt tur vējš nebūs tik spēcīgs. Negaidītais «līgavainis» viņai sekoja.

-   Bet es neizdomāju, kā noorganizēt bēgšanu, viņš vainīgi nomurmināja. Izolators tiek rūpīgi apsargāts. Četru metru siena, signalizācija, trīs rindu dzeloņstieples, suņi… Es mēģināju izveidot piemērotu plānu, taču katrā no tiem ir vājās vietas…

«Šim nolūkam mums ir Lērners,» Anna nodomāja. «Un viņa plānos vājo vietu nemēdz būt.»

-   Plāns ir vienkāršs, viņa ierunājās. Tev būs jāveic izmeklēšanas eksperiments, tāpēc jāizved Migunovs no cietuma. Tas ir reeāli?

Voronovs padomāja.

-    Principā reāli. Bet viņš ir uz mūžu notiesātais… Viņu var neizlaist uz izmeklēšanas eksperimentu ārpus teritorijas… Lai gan viņiem nav īpašā režīma instrukciju. Viņš te atrodas kā parasts slepkavības lietā izmeklēšanā esošais…

-   Domāju, tu spēsi atrisināt šo jautājumu. Anna maigi noglāstīja viņa roku.

-   Es centīšos…

-   Kur tu veiksi to… darbību? viņa apvaicājās.

-  Pārvaldē, protams, Voronovs atbildēja. Savā kabinetā. Vai varbūt citur…

-   Kabinets ir mazs, Anna iebilda. Viņm taču vajadzēs cīkstēties ar manekenu, žņaugt to, tas viss jāuzņem video. Labāk mācību klasē, precīzāk kriminālistikas poligonā. Tur ir plašums, dubultas durvis, kuru dēļ gaitenī nekas nav dzirdams, bet galvenais ir otra izeja, kas ved laukā…

-   Kā tu visu to zini? Voronovs brīnījās.

-   Nav svarīgi. Svarīgi, ka zinu.

Izmeklētājs un nākamais spiega palīgs palūkojās uz Annu gluži citām acīm. Tagad viņš redzēja savā priekšā pieredzējuši slepeno aģenti skaistas un slaidas sievietes veidolā kā Holivudas filmās.

-   Tālāk. Kurš sargās Migunovu? Anna vaicāja.

-   Speciālais konvojs, Voronovs atbildēja. Tā ir speciāli nokomplektēta grupa. Ko piešķirs. Parasti miliči. Nevis tādi rīkļurāvēji, kas apsargā uz mūžu ieslodzītos «Ugunssalā»…

-   Vai vari iekārtot tā, lai tur būtu cilvēki, kurus tu labi pazīsti?

-    Kāda starpība? Es tāpat pazīstu katru kruķi Zaozjorskā. Un viņi pazīst mani… Esmu viņiem savā ziņā priekšnieks miliču noziegumi ir mūsu izmeklēšanas kompetencē.

-   Labi. Tātad ar viņiem tu bez grūtībām vienosies, Anna sacīja, pasmaidīdama ar lūpu kaktiņiem.

-    Par ko? Voronovs neuzticīgi noprasīja. Kukuļošana tur ir izslēgta, un vispār eksistē zināmas robežas…

-   Tu tās nepārkāpsi. Vienkārši Migunovs svešu cilvēku klātbūtnē negribēs rādīt, kā nogalināja kameras biedru. Skaidrs? Tu palāgsi konvoju iziet laukā, un istabā paliks tikai izmeklētājs, aizdomās turētais un divi pieaicinātie. Konvojs taču tev paklausīs?

-   Zināms, Voronovs noteica. Un tālāk?

Viņiem pretī no pagrieziena iznira jauniešu kompānija. Pa priekšu gāja gara auguma puisis, ar savas jakas vienu pusi sargādams no vēja meiteni spilgti sarkanās zeķbiksēs, kura bija divas galvas tiesas mazāka par viņu. Pārējie gāja iepakaļ kā tāds goda eskorts. Nonācis līdzās Voronovam un Annai, puisis savilka sajūsmas pilnu grimasi un kaut ko pateica savai meitenei. Viņa iesmējās. Voronovs palūkojās atpakaļ uz viņiem. Uz puiša vējjakas bija uzraksts: «U. S. Army Special Forces». ASV armijas specvienība. Simboliski…

Pie horizonta atkal noplaiksnīja rūsa, uz zemes nokrita pirmās lietus lāses.

-   Viņam būs tava pistole, Anna sacīja, kad kompānija bija pagājusi garām. Migunovs tev to atņems. Vecākajam izmeklētājam taču pienākas nēsāt dienesta ieroci?

-   īpašos apstākļos.

-   Tu veic izmeklēšanas eksperimentu ar slepkavu. Vai tie nav īpaši apstākļi?

Anna viņu uzlūkoja, pārvilkusi galvai kapuci.

-    Konvojs izies gaitenī. Migunovs metīsies virsū, atņems pistoli. Pavēlēs gulties zemē. Aizslēgs durvis uz gaiteni. Sasies tevi un pieaicinātos. Tad pārģērbsies… Jā, visdrīzāk, viņam nāksies no kāda aizņemties apģērbu no tevis vai kāda pieaicinātā, kas būs piemērots pēc komplekcijas. Tad viņš izies pa sētas durvīm, kur viņu gaidīs mašīna. Ar to tava līdzdalība operācijā beidzas…

Voronovs zināja, ka viņa drēbes Migunovam noteikti nederēs. Migunovs bija garāka auguma, platākiem pleciem, muskuļotāks… Par spīti astoņiem īpašā režīma kolonijā pavadītiem gadiem. Un tas, ka viņš, ieslodzītais, spētu atņemt ieroci vecākajam izmeklētājam, veselīgam, labi paēdušam vīrietim, nešķitīs nekas neticams. Viņi visu bija pareizi izrēķinājuši. Voronovam atkal iedūra neizskaidrojama greizsirdība, aizvainojums. Viņa tik mierīgi par to runāja kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu…

-    Labi. Migunovs iekāps mašīnā un aizbrauks, viņš sausi ierunājās. To jūs, pieņemsim, esat labi pārdomājuši. Bet kas notiks ar mani?

Anna palēnināja soli, pavērsa seju pret viņu.

-   Arī par tevi esmu padomājusi, Vitālij, viņa sacīja.

-   Pirmām kārtām par tevi.

Tik nekaunīgi melot cilvēkam, kurš riskē ar savu ādu, nav labi. Taču no viņa ir atkarīgs operācijas liktenis, tātad ir jāmelo. Destrukcija un cinisms tīrā veidā. Lai gan Lērners, būdams akurāts cilvēks, bija ar to rēķinājies.

-    Sliktākajā gadījumā tevi par nolaidību atbrīvos no darba Komitejā. Visdrīzāk, vienkārši izteiks stingro rājienu. Tas ir visticamāk…

Viņa atkal pieskārās Voronova rokai viņš sarāvās. Vinu ķēra kā strāvas sitiens. Taču roku neatrāva.

9 9

-    Būs grūti, Vitālij, es to neapstrīdu. Dienesta izmeklēšana, nepatīkami jautājumi, kolēģu aizdomas. Tikai aizdomas, nevis pierādījumi. Pēc pāris mēnešiem viss būs beidzies un tu varēsi izlidot uz Maskavu vai Vladivostoku. Bet no turienes mēs nospraudīsim maršrutu uz Statiem. Vai arī, ja vēlēsies, paceļosi pa Eiropu. Tu varēsi to atļauties. Pašas labākās viesnīcas un restorāni, visādas

9 7

izpriecas…

-   Par kādām izpriecām tu runā? Voronovs izmeta.

-   Sekss, narkotikas? Geju diskotēkas? Vēl kas?

Anna paraustīja plecus.

-   Velti tu tā runā. Eiropā ir ne tikai tas. «La Scala», «Prado», «Olimpijas» zāle, Kolizejs, Luvra… Karnevāli, festivāli, koncerti, izstādes tas viss notiek nepārtraukti cauru gadu, viens notikums plūstoši pāriet citā… Tā ir Eiropa, Vitālij, nevis Zaozjorska. Tur kūsā dzīve, tur laiks skrien gaismas ātrumā…

-   Man neko no tā visa nevajag. Es gribu aizlidot galā un lai tu mani sagaidi. Tieši tu!

-   Protams! Anna enerģiski pamāja. Uz to laiku būšu iekārtojusi dzīvokli, sagatavojusi visu nepieciešamo traukus, drēbes un apavus tev. Starp citu, ņem!

Viņa pastiepa Voronovam nelielu sainīti.

-   Paslēp, viņa mudināja. Citādi samirks.

Voronovs aši, it kā baidītos apdedzināties, iegrūda sainīti savā somā.

-   Tur ir divdesmit tūkstoši dolāru un bankas karte uz tava vārda. Tās kontā ir piecpadsmit tūkstoši ar to norēķināsies, kad nonāksi ārzemēs.

-   Es sapratu.

-   Ielāgo galvenais operācijā ir precizitāte, Anna turpināja, nopurinādama uz pieres apgrieztajiem matiem lietus lāses. Precizitāte, burtiska, līdz sekundei. Tā ir visa pamatā. Noliec izmeklēšanas eksperimentu uz nākamo ceturtdienu pulksten deviņiem. Tas būs operācijas starta moments. Tieši deviņos jums jābūt tajā tavā poligonā bez konvoja. Tu, Migunovs un pieaicinātie. Jā, pieaicinātos piemeklē ne sevišķi gudrus, bet galvenais ne varonīgus… Saprati, ko es ar to domāju?

Izmeklētājs pamāja.

-   Laikus visu apdomā, nodrošinies tur, kur tas nepieciešams. Rūpīgi instruē Migunovu. Jums būs trīsdesmit minūtes. 9.30 pie sētas izejas piebrauks mašīna. Gaidīt tā nevarēs, tāpēc Migunovam precīzi šajā laikā jāiziet laukā. Nekādas aizkavēšanās! Tas ir ļoti svarīgi. Tu mani saprati?

-    Sapratu. Es visu sapratu, neesmu muļķis. Viss var vienā mirklī izgāzties mani saplosīs gabalos… Un nevajadzēs nekādas naudas… Varbūt ieaicināsi mani atkal uz kafiju?

Anna nolemtībā nopūtās. «Tikai šoreiz sāksim ar dušu,» viņa nodomāja.

Bet skaļi priecīgā gatavībā atsaucās:

-   Protams, dārgais! Iesim, tu esi cauri slapjš…

Voronovs pievēra acis un pārvilka delnu pār seju, kas

bija slapja no lietus. Viņa šķidrie rudie mati no slapjuma

bija kļuvuši tumšāki un lēkšķēs pielipuši galvai.

* * *

Maskava. FDDP

-   Nu, kas jums tur ir? Jevsejevs no sliekšņa jautāja.

-   Ir pasažieru saraksti, biedri major!

Leitnants Pušķo grasījās celties kājās, bet Jevsejevs ar žestu viņu atturēja.

-   Reisi no Parīzes un Briseles 16. oktobrī, rīta un vakara. Paņēmām klāt vēl vienu Madrides , tas Brise-

> 7

lē reizēm veic papildu nosēšanos, tā saukto shortage, lai uzņemtu pasažierus brīvajās vietās… Pašlaik nodarbojamies ar iegūto datu apstrādi, biedri major!

Pušķo ļoti lepojās ar svām zināšanām un savu tālredzīgumu. Un vēl droši vien arī ar savu «polismenisko» 192 cm augumu viņam ļoti patika izcelties. Starp citu, akadēmijā māca stingri ievērot subordināciju…

-   Varbūt viņš nemaz nav lidojis ar lidmašīnu, Jura, Kastinskis norūca aiz sava datora. Varbūt brauca uz Pēterburgu ar vilcienu vai mašīnu, vai arī ar prāmi…

Pēc veca paraduma kapteinis Kastinskis uzrunāja Jevsejevu vienkārši vārdā. Savulaik, ļoti sen atpakaļ, viņi kopā bija strādājuši šajā kabinetā Remņevs, Jevsejevs, Kastinskis. Vitja Remņevs bija gājis bojā 2002. gadā, aizturot amerikāņu spiegu, Jevsejevs drīz vien dabūja majora svaigznes un pārsēdās atsevišķā kabinetā, bet Kastinski aiz muguras dēvē par «piecpadsmitgadīgo kapteini». Tādā nozīmē, ka drīz bās piecpadsmit gadu, kopš viņš atrodas tajā pašā pakāpē.

-  Semago saka ar lidmašīnu, Jevsejevs atsaucās, lai gan pats domāja par to pašu.

-    Daudz ko viņš saka… Esmu atradis piemērotākos, ko tālāk? Kastinskis atlaidās pret krēsla atzveltni, ar pirkstu paaicināja pie sevis Jevsejevu. veseli divi Borisi. Skaties.

Jevsejevs piegāja pie viņa. Kastinska seja un rokas monitora apgaismojumā izskatījās bāli zilas kā ķinīšu vampīram. Ekrānā bija redzami vairāki logi, pilni sīka teksta, avioreisu pasažieru saraksti. Kustinot «peli», Kastinskis palielināja vienu no tiem un iezīmēja ar dzeltenu krāsu divus uzvārdus.

-   Te tie ir, Jura… Sveiko, Boriss Nikolajevičs, dzimis 1968. gadā Maskavā… Un otrs Buzikins, Boriss Leonidovičs, dzimis 1981. gadā Penzā. Abi ielidojuši no Briseles 16. oktobrī ar rīta reisu pulksten 6.20.

-   Sveiko liekam pie malas, par vecu. Jevsejevs iztaisnojās, sakrustoja rokas uz krūtīm. Semago teica, ka vervētājam pēc izskata nav vairāk par trīsdesmit gadiem… Otrs der. Paskaties, vai mūsu bāzē ir kādas ziņas par vinu.

9

-   Acumirkli.

Kastinskis veica dažas manipulācijas, pagaidīja.

-   Bāzē viņa nav, viņš teica un noklikšķināja kauliņu, aizverot nevajadzīgos logus.

-   Tad pameklē kopējā bāzē, Jevsejevs mudinaja, pāri Kastinska plecam pētīdams sarakstus. Buzikins, Buzikins… Pazīstams uzvārds, vai ne?

-   Tieši tā, biedri major! Pušķo skaļi piekrita. Es arī uzreiz ievēroju Buzikins! Man ir laba dzirdes atmiņa!

-    Buzikins bija «Rudens maratonā», nopūzdamies paskaidroja Kastinskis. Bija tāda filma. Padomju. Tā, kur «tosta teicējs dzer tukšu». Un «kaza blēj necilvēcīgā balsī».

-  Pareizi. Malacis, Vitaļik, Jevsejevs uzslavēja. Ņem un izpēti viņu, to Buzikinu. Sameklē visu, kas vien par viņu atrodams, un tad pie manis… Jā, pārbaudi reisus uz Penzu. Ja nu pēkšņi izrādās, ka viņš tajā pašā dienā aizlidojis mājās…

Iezvanījās telefons, Pušķo aši paķēra klausuli, noklepojās un pašapzinīgā balsī noducināja:

-   Vecākais leitnants Pušķo klausās!

Jevsejevs pasmaidīja, atcerējās sevi, jaunu, nepieredzējušu leitnantiņu, sēžam pie tā paša galda. Lai gan bez pieredzes, viņš tomēr bija atklājis «Dičkovas trijnieku», izskaitļojis Migunovu…

-   Jura, bet ja nu tas nav noticis sešpadsmitajā? Kastinskis ieteicās. Ja nu kādu dienu vai divas agrāk? Nav man lielas ticības par to Buzikinu. Viņš šķiet tāds nenopietns. Vervētājs no Penzas… Kam viņam Penza?

-   Nekam, tur jau tas āķis, Jevsejevs piekrita. Un pilnīgi var gadīties, ka tas nav noticis sešpadsmitajā. Semago izteicās, ka Boriss pirms tikšanās vēl paguvis apciemot māti. Tātad neskrēja pie viņa taisnā ceļā no lidlauka… Pagaidi…

Jevsejevs uzlūkoja kapteini.

-   Kas iznāk? Tātad viņa māte dzīvo Maskavā. Bet dēls Penzā. Dīvaini. Parasti ir otrādi.

-   Es jau saku man neliekas, ka Buzikins ir īstais, Kastinskis ar nožēlu sacīja.

-   Labs ir, vispirms iztaustīsim Penzu un tad skatīsimies tālāk. Citādi sajuksim vēl ar tiem Borisiem…

Jevsejevs izslējās un grasījās jau doties projām, kad pēkšņi apstājās un ieurbās ar skatienu monitorā. Kaut kas viņam tur bija pazibējis. Mazie burtiņi kā melni knislīši kārtojās draudīgā rakstā… Arī to viņš bija redzējis filmā. Tikai, protams, ne jau «Rudans maratonā», bet citā. Šausmu filmā.

-   Palielini man Parīzes sarakstu, viņš palūdza Kastinski. Nē, te, augstāk. Stop. Lūk, šeit.

Viņš samiedza acis, pamasēja ar pirkstiem deniņus. Nē, viņš nebija kļūdījies.

-   Nevienu nepazīsti? viņš vaicāja Kastinskim. Vieta «35 c».

Kastinskis ieskatījās.

-   Bāc… viņš noelsās.

»

Trīsdesmit piekto «c» vietu lidmašīnā «Parīze-Maskava» 16. oktobrī tika ieņēmis pasažieris Rodions Sergejevičs Migunovs.

-   Bļāviens, Jura… Kastinskis nervozi iesmējās. Es uzreiz nemaz neaptvēru… Ha-ha! Nodomāju, ka tas ir tas pats Migunovs, atgriezies no viņpasaules!… Tas ir no Sibīrijas!

Viņš uzsita sev pa ceļiem.

-   Tas ir viņa dēls, vai ne? Mīļotais dēliņš!

-   Jā, šķiet, ka tas ir dēls, Jevsejevs domīgi novilka.

-   Piķis viņu zina… Kastinskis pakasīja pakausi.

-   Kas jums tur ir? iesaistījās Pušķo, kurš tobrīd bija pabeidzis ducināt telefonā. Kas tas par Migunovu?

-   Pat uzvārdu nav mainījis, suņa bērns, Kastinskis nikni atņirdza zobus. Tātad lepojas ar savu tētiņu… Un kāpēc viņš pēkšņi sadomājis apciemot dzimtās vietas? Sailgojies, vai?

-   Nē. Nedomāju, ka sailgojies… Jevsejevs paspēra dažus soļus šurpu turpu pa kabinetu, piegāja pie durvīm. Paklau, Vitaļik. Es tūdaļ atgriezīšos. Tu tikmēr fiksi pārbaudi Buzikinu… Vai viņš ir aizlidojis uz savu Penzu vai nav. Ja ir aizlidojis jods ar viņu, tas nav tik svarīgi. Atrodi visu par Rodionu Migunovu. Spiega dēls, mācījies ārzemēs, viņu vēl negribēja izlaist, es par viņu bezmaz vai dabūju galvot, sak, dēls neatbild par tēva grēkiem! īsi sakot visu citu pie malas, ķeramies pie Migunova, saprati?

* * *

Izrādījās, ka Maskavā Migunovs jaunākais bija ieradies EDSO delegācijas sastāvā uz samitu «Maskava-Brisele», kas notika pagājušajā gadā no 17. līdz 20. oktobrim. Viņa fotogrāfija izspļauts tēvs! bija gan EDSO, gan arī ES vietnē sadaļā «Cilvēktiesību komisijas ekspertu padome». Rodions Migunovs tajā bija «B» kategorijas eksperts, Ekspertu padomes vadītāja palīgs.

16. oktobrī pulksten 15.25 videonovērošanas ārējās kameras fiksējušas viņam līdzīgu jaunu cilvēku ieejam pa ārdurvīm mājā, kurā dzīvo Semago. No turienes viņš iznāca Semago un viņa piedzīvotājas Nataļjas Kolodinskas pavadībā pulksten 19.04.

Viņš tur parādījās vēl divas reizes 18. un 20. oktobrī, abas reizes ar dāvanu maisiņiem un ziediem rokās… Un abas reizes atstāja šo viesmīlīgo namu kopā ar Semago un Kolodinsku, un visi trīs iekāpa pie durvīm gaidošā taksometrā.

Kā izdevās noskaidrot tajā pašā Eiropas Savienības vietnē, Rodions Migunovs ir piedalījies daudzos šīs organizācijas rīkotos pasākumos. To skaitā viņš nolasījis vairākas lekcijas ES gadskārtējā konferencē par cilvēktiesību jautājumiem Palma de Maljorkā, kas norisinājās septembra vidū. Tieši tajā laikā un tieši Palma de Maljorkā atpūtās Semago un Kolodinska… Un turpat, pēc Semago liecībām, restorānā «Palm Palace» viņš iepazinies ar mītisko vervētāju Borisu!

Bet, kad sāka rakņāties Semago datora fotoalbumā, atklājās interesanti uzņēmumi Semago apkampies ar Rodionu uz jūras fona, Rodions un Kolodinska jahtas pakaļgalā, visi trīs pie galdiņa restorānā… Nekāda Borisa Spānijas atpūtas dienu fotogrāfijās nebija vienīgi Semago, Kolodinska un Migunovs jaunākais!

Šajā pasaulē nejaušību nav… citātu nezin no kurienes daudznozīmīgi noskandēja Kastinskis, padomju klasikas zinātājs.

Viņš paņēma no galda krūzīti ar FDD emblēmu vairogu un zobenu, ielūkojās tajā. Krūzītes dibenā vīdēja lipīgs, brūns aplītis. Kastinskis to paostīja, ieslēdza kafijas kannu, apsēdās.

-   Semago vienkārši viņu pažēloja, viņš balsī sacīja.

-   Un gribēja izslēgt no spēles.

* * *

-   Negribēju iejaukt viņu šajā lietā, saprotiet taču mani beidzot!

Pratināšanas telpā bija mitrs un samērā vēss. Taču Semago sarka un svīda, nemitīgi slaucīdams pieri krekla piedurknē. Viņš bezmaz vai raudāja. Viņa leģenda par vervētāju Borisu bija sagāzusies kā kāršu namiņš. Viņam bija kauns, viņš kreņķējās un sašļuka kā todien, kad ieradās Lubjankā, lai vaļsirdīgi atzītos.

-   Manuprāt, Migunovs jūs iejauca šajā lietā, nevis jūs viņu, Jevsejevs iebilda. Turklāt viņš to gribēja. Pat ļoti gribēja.

-    Bet viņš… Semago apjukumā mirkšķināja acis.

-   Viņš tikko sāk dzīvot! Viņam droši vien pat sievišķa vēl joprojām nav!…

Jevsejevs apvaldīja smaidu. Semago mutē tas skanēja tā, it kā Migunovs būtu kara varonis, invalīds un piedevām vēl grūtniecības astotajā mēnesī.

-   Viņš vispirms mācījās kā traks, tad strādāja… Arī kā traks! Viņš taču sabojāja acis tās zinātnes, to grāmatu dēļ! Viņš ļoti gribēja izsisties cilvēkos! Pats! Ar savu prātu! Viņš ir lāga zēns, tikai liktenis tā iegrozījās!

Sjomga ievilka elpu un piemetināja:

-   Galu galā nejau viņš noplūdināja tehnisko informāciju par «divsimt deviņdesmit pirmo»… Es esmu vainīgs, vecais muļķis, nevis viņš…

Ka muļķis, to Jevsejevs neņemtos apstrīdēt. Iedzinis sevi stūrī un nekādi negrib nākt no turienes laukā, cīnās pretī, kā prazdams. Taču jevsejevam viņš likās simpātisks. Un vēlēšanās aizstāvēt jauno Migunovu bija visumā saprotama. Tīri cilvēciski. Taču kriminālmeklēšanā un izmeklēšanā ar tādām kategorijām nemēdz operēt.

-   Jūs ieradāties, lai vaļsirdīgi atzītos, Sergej Mihailovič. Ieradāties labprātīgi. Vaļsirdīgi visā atzināties… Jevsejevs atbalstījās ar elkoņiem pret galdu, pieliekdamies tuvāk Semago. Bet jurisprudencē ir tāds jēdziens «aktīva nožēlošana». Aktīva, saprotat? Saskaņā ar 75. pantutā var kalpot par iemeslu atbrīvošanai no kriminālatbildības. Padomājiet par to, Sergej Mihailovič.

Semago padomāja un nedaudz pārvērtās sejā.

-   Tas ir… vispār? Mani netiesās?

-   Tieši tā.

Semago nežēlīgi saberzēja plaukstām seju. Samiedza acis. Samirkšķināja.

-   «Ciklonā» jūs, protams, neatgriezīsities, Jevsejevs scīja. Ikviens cits darbs, kur vajadzīga slepenības pielaide, jums arī būs liegts. Taču tas ir labākais variants, vai tā nav?

-   Ir, zināms, ir…

Semago pakasīja paļausi.

-   Bet aktīva, tas nozīmē to, ka es nodošu Rodiku, ja?

-   Ja palīdzēsit izmeklēšanai padarīt nekaitīgu bīstamu noziedznieku, Jevsejevs atbildēja.

-   Kas tādā gadījumā jādara? Semago dobji noprasīja. Man kaut kas jāraksta? Jāparaksta?

-   Protams, Jevsejevs teica. Mums vajadzīgs dokuments, uz kura pamata mēs varēsim viņu aizturēt. Kad viņš nākamreiz taisījās braukt uz Maskavu?

-   Precīzi nezinu, bet teicās drīzumā braukt… Viņiem tiek plānota kārtējā sēdēšana… Konference, vai…

-   Labi. Ja konference, tad mēs to noskaidrosim arī bez jums.

-   Bet kā tas viss notiks? Semgo pacēla galvu. Man vajadzēs… Es arī visā tajā piedalīšos? Būšu tur? Nu… kad viņu ņems ciet?

Jevsejevs izņēma no mapes papīru un pildspalvu, pastūma tuvāk Semago.

Semago kādu brīdi vēl domāja, pūta un skaļi kasīja pakausi. Jevsejevs piedāvāja cigareti, viņš aizsmēķēja. Tad

paņēma pildspalvu un sāka rakstīt.

# * #

-    Kā virzās uz priekšu jūsu lietas, Vitālij Dmitrijevič?

-   Būtu kāds paņēmis kaut pusi šo lietu, Mihalič…

Nošvīkstinādams krēslu, sargs pacēlās, vēlīgi aizturēja Voronova plaukstu savējā. Voronovam tas sāka nepatikt, viņš atvilka roku. Katru dienu viens un tas pats…

-    Esmu aizmirsis mājās savas brilles, varat iedomāties? sargs pasūdzējās un izklaidīgi uzsita sev pa kabatām. Tad pagriezās pret dēli, tuvredzīgi ielūkojās atslēgām piestiprinātajās birkās. Voronovs palūkojās uz ārdurvīm neviena nav.

-   Ak jā, Maksimič, viņš sacīja. Tur Sidorčuka mašīna iesprostota, netiks laukā. Balta volga nezināt, kam tā pieder? Viņam šodien administrācijā ir apspriede, tad ta būs brēka!

Pārvaldes priekšnieks bija izslavēts ar savu straujo dabu.

-  Nezinu. Māksimies izbijies samirkšķināja acis. Un es būšu tas vainīgais! Par četriem tūkstošiem mēnesī jābūt gan iekšā laidējam, gan sētniekam, gan sargam, gan VAI…

Viņš iznāca šaipus nožogojuma, piegāja pie durvīm, atvēra tās. Pastāvēja, paskatījās, paraustīja plecus, nokāpa no lieveņa un čāpoja uz auto stāvvietu. Kamēr viņš gāja, Voronovs paguva noņemt no dēļa atslēgu no kriminālā poligona otras izejas, bet tās vietā uzkarināt citu, ko mājās bija piemeklējis kastē ar visādiem dzelzs krāmiem.

-  Nē, Sidorčuka mašīna stāv brīvi, neviens nav iesprostojis! Māksimies priecīgi ziņoja. Es to pazīstu! Lai kaut šo pašu brīdi brauc laukā! Un nekādas volgas tur nav. Laikam būs aizbraukusi, kamēr mēs runājām!

-   Laikam būs aizbraukusi, Voronovs noteica.

Viņš paņēma no Maksimiča atslēgu un uzkāpa savā kabinetā. Ierastām kustībām izlika uz galda mapes ar izmeklējamām lietām, pašķirstīja, ieskatījās šīsdienas plānā vairākas lietas tuvojas nobeigumam… Fiļkova slepkavības lietā atlicis nopratināt pēdējo liecinieku un iepazīstināt apsūdzēto ar lietas materiāliem. Sakarā ar dzīvokļa aplaupīšanu pēcpusdienā ieiet tiesu medicīnas ekspertu birojā pēc slēdziena, atkarībā no rezultātiem izvirzīt apsūdzību Katkovam… Uzrakstīt apsūdzības rakstu Sēcošā bandas lietā…

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā kam tas viss? Rīt ir ceturtdiena. Izšķirošā diena. Vai nu vai. Katrā gadījumā skraidīt pie visādiem tiesu medicīnas ekspertiem viņam vairs nevajadzēs. Ja plāns izgāzīsies, viņu gaida tiesa un cietums. Bet, ja uzsmaidīs veiksme, viņš varēs uz visiem laikiem atstāt ne tikai šo kabinetu, bet arī šo pilsētu. Un šo valsti. Pastrādās kādu mēnesi skata pēc, paņems atvaļinājumu un tad… Cita dzīve. Tik atšķirīga no Zaozjorskas bezcerīgās eksistences. Vīne, Londona, Parīze… Kā kino!

Ko par to teiks kolēģu kungi? Piemēram, tas pats Viļčinskis, kurš no savā paspārnē esošajiem biznesmeņiem ik mēnesi saņem kukuļus, kuri daudzkārt pārsniedz viņa oficiālo algu? Skaļi viņš, protams, izspļaus ko nicīgu, kā:

-   Mūsu neuzpērkamais Voronovs tomēr kādam pārdevies…

Jo Viļčinskis taču ir patriots. Patriotiska blakts. Viņš nepārdos savu dzimteni, kuras asinis dzer brokastis, pusdienās un vakariņās. Vai viņš kāds antinš? Zina, ka tādu

» > » '

nesodītu liekēža dzīvi nevienā citā pasaules valstī neatradīs! Taču klusībā, domās, viņš apskaudīs Voronovu, kurš, pēc viņa saprašanas, atradis veselīgāku un pilnasinīgāku miesu, kuras asinis sūkt.

Voronovs piecēlās, nolika mapes atpakaļ. Aizvēra seifu, saģērbās un izgāja uz ielas. Šodien ir saulains un mierīgs laiks, lai gan mitrs un samērā vēss. Ciešāk savilcis vējjaku, viņš labpatikā nostaigāja pa galveno ielu, pagājās pa bulvāri, palīkumoja pa šaurajām, izdangātajām ieliņām ar peļķēm, notašķīdams kurpes un samērcēdams kājas. Nekas traks, tas viss bija ierasts. Kā staigāt pa Vīnes vai Romas ielām to gan viņš nevarēja iedomāties. It īpaši, ja neprot valodas. Viss nemaz nav tik vienkārši, kā izliekas…

Prātodams viņš aizgāja līdz tirgum, netīrajā tirgus laukumā atrada atslēdznieka darbnīcu un pēc divdesmit minūtēm turēja rokā sētas durvju atslēgas dublikātu.

-   Nu ko jūs tur pētāt, pilsoni? novīpsnāja pavecais meistars apaļās brillēs un melni notraipītā priekšautā, skatīdamies, kā Voronovs cītīgi salīdzina dublikātu ar oriģinālu.

-    Nostrādāts pēc labākās sirdsapziņas, esiet bez bažām, es tās jau divdesmit gadu slīpēju. Būs vēl labāka par veco.

-   Es vienkārši nepagūšu to pārbaudīt, Voronovs sacīja. Atstāšu atslēgu vecākiem un braukšu projām. Un ja nu viņi nevarēs atslēgt? Veci cilvēki, kur viņi nakts laikā dēsies?

Meistars sarauca pieri.

-   Dodiet šurp.

Viņš iespieda abas atslēgas skrūvspīlēs, apskatīja no vienas un otras puses. Maķenīt pielaboja kādu robiņu.

-   Nebūs nekādu aizķeršanos. Esiet mierīgs.

Atgriezies pārvaldē, Voronovs paņēma vajadzīgās atslēgas, uzkāpa augšā, iegāja kriminālistikas poligonā. Dubultas durvis. Pirmās tērauda, otras apsistas ar vati un dermatīnu. Tātad laba skaņas izolācija…

Plaša, gaiša istaba, dažas rindas atvāžamo krēslu kā kinoteātrī, neliela tāfele ar krīta paliekām… Pa labi un kreisi pie sienām zīmējumi un fotogrāfijas: žņaudzamo cilpu veidi, nažu un dunču asmeņu tipiskās formas, dažādu sejas tipu fotoroboti, nozieguma vietu shēmas… Kā arī stikla stendi pistoles, šaujamās pistoles, viltota nauda un zīmogi… Labajā stūrī dzīvokļa makets, tāda kā teātra dekorācija galds, vairāki krēsli, bufete ar traukiem, gulta… Uz gultas, atgāzies pret sienu, sēž manekens ar nodauzītu degunu. Šeit pieredzējuši kriminālisti vada nodarbības izmeklētājiem, sevišķi jaunajiem.

Voronovs aizgāja istabas kreisajā stārī pie ugunsdzēsības izejas. Durvis nezin kāpēc bija baltas. Viņš neatcerējās, ka kāds jelkad būtu tās atvēris. Durvis allaž bija atgādinājušas aklu sienu, arī sudrabotā plāksnīte ar atslēgas caurumu bija nokrāsota ar eļļas krāsu. Vai Migunovs varēs ātri to atslēgt? Viņš ielika īsto atslēgu, paķimerējies ar pūlēm pagrieza. Slēdzene noklikšķēja. Labāk tā arī atstāt durvis neaizslēgtas…

Izmeklētājs izgāja tukšajās skanīgajās kāpnēs, piesardzīgi sperdams soļus, nokāpa pirmajā stāvā. Jaunā atslēga viegli pagriezās atslēgas caurumā, un viņš jau stāvēja uz augstā lieveņa klusā šķērsielā. Pūta griezīgs vējš, viņš sarāvās un gāja atpakaļ iekšā. Atslēgu paslēpa imitētās viesistabas bufetē, tukšā glāzē.

Ko tu te dari, Voronov? aiz muguras atskanēja čerkstoša balss. Tas bija Purigins, Izmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieks. Es nāku un skatos durvis

vaļā!

»

Vecākajam izmeklētājam mugura kļuva slapja, it kā viņš bātu pieķerts nozieguma vietā.

-   Gatavojos rītdienai, Aleksandr Vasiļjevič, viņš pēc iespējas mierīgāk atbildēja. Jāveic eksperiments dabā, bet manā kabinetā, pats zināt, nav kur apgriezties.

-   Ar ko jāveic eksperiments? Purigins prašņāja tālāk. Viņš bija piekasīgs un skrupulozs.

-   Ar Migunovu. Atceraties, no «Ugunssalas»?

Priekšnieka vietnieks bažīgi nostenējās.

-   Kā nu tādu var aizmirst! Par viņu raksta avīzēs, viņa atbalstam rīko piketus… Beidz drīzāk to lietu, citādi vēl iekulsimies nepatikšanās… Ko viņš rādīs?

-   Ierakstīsim, kā viņš nožņaudza savu kameras biedru… Naktī, gultā. Viņiem tās sauc par lāvām…

-   Jā, tavā kabinetā to nevarētu izdarīt, tas nu ir tiesa… Purigins nostenējās vēl skaļāk. Bet kāpēc ne izolatorā? Tur vietas pietiek…

Viņš mēdza arī pārlieku nodrošināties. Ja kāds būtu ierosinājis veikt izmeklēšanas eksperimentu ar Migunovu Ziemeļpolā, viņš to būtu uzskatījis par optimālu variantu.

-   Vietas gan pietiek, Voronovs ņēmās skaidrot. Tikai brīvas nav. Visas kameras bāztin piebāztas, gan izolatorā, gan sanitārajā daļā…

-   Jā… Tikai pielūko, esi piesardzīgs! Ja pasūdzēsies tiesībsargi tādu lērumu sacels…

-   Par ko šis sūdzēsies? Mūsu izolatorā ir labāk nekā «Ugunssalā». Tur pat pelējums neaug, viss nobeidzas pašā saknē… Man būtu jāsūdzas man ir tāds kabinets kā viņam kamera! Un ari mājās šaurība. Ar sievu nav kur nokniebties, jānovaktē malkas šķūnītī sētā…

-   Ko tu runā? Purigina seja pauda interesi. Kur tu rāvi malkas šķūnīti?

-  Man taču ir malkas apkure, Voronovs sacīja. Centrālās nav, katru vasaru pasūtām malku. Bet oktobrī rītos cirvi rokā un skaldīt…

-   Eksotika, ko tu neteiksi! Purigins novilka. Es savu veceni gan sen vairs nekur nevaktēju. Pat prātā neienāk. Lai gan ir divistabu dzīvoklis un arī dēls aizbraucis uz Irkutsku… Toties viņa vaktē mani ka tik turies! Algas dienās ieskrietuvē prospektā… Novaktē, aiz čupra ciet un uz mājām!

Purigins piemiedza ar aci. Voronovs par atbildi pieklājīgi pasmaidīja. Šķiet, asos stūrus bija izdevies apiet. Viņi pieklājīgi atsveicinājās.

Kad viņš gāja projām, Māksimies lievenī smēķēja, tas bija tieši laikā. Voronovs pats pakāra visas atslēgas uz dēļa, nolika vietā sētas durvju oriģinālo.

-   Līdz rītam, Maksimič! Viņš uzplikšķināja sargam pa plecu. Es atslēgas pakāru.

-   A-a, labi! Varējāt vienkārši nosviest uz galda! Sargs pameta ar roku.

Voronovs lēnām aizsoļoja pa ielu. Sagatavošanas darbi bija veikti. Atlika vienīgi sīkumi…

Viņš kājām aizstaigāja līdz izmeklēšanas izolatoram, aizpildīja Migunova izsaukuma veidlapu. Tas ieradās pratināšanas telpā mierīgs, pašpārliecināts, it kā rīt būtu paredzēts doties parastā izpriecu braucienā. Voronovs uzrakstīja papildu nopratināšanas protokolu kā konflikts sācies, kā noritējis kautiņš, kā žņaudzis, kā nožņaudzis…

Par galveno runāja ļoti klusi gaitenī nevarētu sadzirdēt.

-   Tad nu tā apģērbu novilksi pieaicinātajam, kreisajā tālākajā stūrī ir baltas durvis uz izeju ugunsgrēka gadījumā, tās nebūs aizslēgtas. Bufetē tukšā glāzē atslēga no ārdurvīm lejā. Slēdzas viegli, es pārbaudīju.

-   Labi, Migunovs vienkārši atteica.

-    Pistoli aizbāzīšu aiz siksnas aizmugurē, lai būtu viegli izraut. Uzreiz nokomandēsi: «Visiem gulties!» Tad sasiesi ar līmlenti atstāšu to redzamā vietā. Tikai uzmanīgi, bez liekas brutalitātes…

-   Saprotams.

-   Visu pārējo jau esam izrunājuši.

-   Jā. Migunovs pamāja.

Voronovs skatījās uz viņu, analizēja savas izjūtas. Šķita, ka viņi nemanot bija nokļuvuši mainītās lomās izmeklētājs un apsūdzētais. Migunovs bija viļņa virsotnē viņu gaidīja brīvība, kas ņēma virsroku pār neveiksmes risku, pār itin visu. Bet Voronovs gluži otrādi sāka just bailes, viņu pārņēma nelāgas priekšnojautas. Sanāk, ka viens no viņiem atdod otram brīvību, pretī saņemot nebrīvi un riska smago nastu…

-    Jā, noņemsi kādam pulksteni, viņš atgādināja. Jums būs jākontrolē laiks. Svarīgi, lai viss ritētu pēc plāna, sekundi sekundē…

-    Kāds ir jums? Migunovs apvaicājās. «Rolex»? «Seiko»? Es pēcāk atdotu, virsnieka godavārds.

Voronovam izklausījās, ka viņš ņirgājas.

-   Kāds, ellē, «Rolex»? Man ir «Vostok», parastais…

Viņš parādīja savu pulksteni. Migunovs izbrīnā savilka uz augšu uzacis, it kā pulksteņa vietā viņam būtu parādīts sens astrolabs.

-   M-jā… Bet nekas, viņš noteica. Tikai no rīta uzvelciet, nepiemirstiet.

Voronovs paslēpa roku aiz muguras.

[1] [25] *

Viņš gulēja slikti mocīja murgi, viņš bieži modās augšā un, kad nozvanīja pulkstenis, ar mokām atrāva galvu no spilvena. Ēst negribējās, gluži pretēji, tā vien vilka uz nelabumu.

Ira rosījās virtuvē un kā allaž kavējās ar brokastīm. Uļa kā miegaina ēna klīda pa māju ar zobu birsti mutē un činkstēja, ka sāpot vēders. Uzzinājusi, ka uz skolu viņu šorīt neviens nepavadīs, viņa apsēdās un sāka raudāt.

-   Tūlīt rimsties! Voronovs uzsauca. Citi bērni iet vieni paši, un tu arī iesi! Iedomājusies sevi par nezin ko! Atradies tīrās dailes ģēnijs!

-   Ko tu viņai piesienies? Ira nikni iesaistījās. Pēdējā laikā jūs allaž gājāt kopā uz skolu, tāpēc viņa…

-   Man šodien ir svarīga operācija! viņš pārtrauca sievu. Es nedrīkstu nokavēt, tu to saproti vai ne?!

Ira uzlūkoja viņu ar ilgu, daiļrunīgu skatienu un pazuda virtuvē.

-   Varbūt bērns vienkārši ir saslimis! viņa no turienes sacīja. Bet tu uz viņu klaigā!

-   Ja saslimis, tad lai sēž mājās!

Nopriecājies par ieganstu negaidīt brokastis, viņš saģērbās un izskrēja uz ielas. Sirds spēcīgi dauzījās, sāpēja galva, viņu kratīja drebuļi. Viņš saprata, ka pie visa vainīgi nervi, un pa ceļam uz pārvaldi cītīgi mēģināja nomierināties. Cītīgi! Iekšā vārījās dusmas uz visu un visiem Uļu, Iru, Migunovu… Margaritu. Nē, Margaritai ar to nebija saistības! Viņa nesaprot. Be visi pārējie negrib saprast, ko viņam maksā tas, kas viņam jāizdara! Tas pats Migunovs… Viņam viss ir pie kājas, viss ir izdomāts un sagatavots, atliek vien izpildīt instrukcijas un viņš būs brīvs! Bet kurš sagatavoja operāciju? Kurš riskē vairāk par visiem? Kurš paliek iekšējās izmeklēšanas saplosīšanai? Visu viņš, tikai viņš viens, Voronovs šurp, Voronovs turp!

Pie ieejas viņš kaut ko noburkšķēja Maksimičam, atbildot uz ikrīta sveicienu. Tikko iegājis kabinetā, piezvanīja uz izolatoru dežurantam. Pulkstenis rādīja 8.20.

-   Nu, vai mans Migunovs jau paņemts?

-   Nē, dežurants atbildēja. Atbrauca kādi tur kruķi ar jūsu rīkojumu, bet es nedrīkstu izdot viņiem uz mūžu notiesāto. Tādus pārvadā īpašā kārtībā, speciālā transportā… Tā ka gaidām priekšnieku, kā viņš izlems…

Voronovs niknumā nobālēja. Taču savaldījās un runāja mierīgi.

-   Jums ir mans pieprasījums? Paraksts ir? Zīmogs ir? Pildiet izmeklētāja rīkojumu! Ja jums neder speciālais konvojs, formējiet savu! Vai organizējiet paši «īpašo kārtību» un «speciālo transportu»!

-   Jūs taču zināt, ka mums nav speciālā transporta… Un sava konvoja arī nav…

-   Tad izmantojiet to, kas jums ir aizsūtīts!

-   Ja kas atgadīsies, man līdz pat pensijai nāksies rakstīt paskaidrojumus…

-    Tu man sāksi rakstīt jau pēc minūtes!! Voronovs neizturēja un sāka kliegt. Un nekādas pensijas nebūs!! Tu izjauc izmeklēšanas eksperimentu! Kur ir Tihoņenko?

-    Priekšnieks izbraucis no mājām, tūlīt būs. Dežurants novirzīja atbildību no sevis. Ja viņš pavēlēs, es izdošu ieslodzīto!

-   Pavēlēs, pavēlēs, vari nešaubīties!

Voronovs piezvanīja apakšpulkvedim Tihoņenko un tēlaini aprakstīja izmeklēšanas darbību izjaukšanas ainu

viņam uzticētās iestādes darbinieku dīkdienības dēl.

> >

-    Es uzrakstīju pieprasījumu, RIeD priekšnieks aizsūtīja speciālo konvoju, bet jūsu lutausis neizdod apsūdzēto! Saka neesot pareizais konvojs. Tad noformējiet pareizo!

-   Saprotiet, Vitālij Dmitrijevič, uz mūžu notiesāto pārvadāšanai ir izstrādāta speciāla instrukcija… Tā paredz īpašu kārtību, izmeklēšanas izolatora priekšnieks teica to, kas viņam šādā situācijā bija jāsaka. Taču tas neskanēja visai pārliecinoši, jo ķildoties ar izmeklētāju viņam negribējās.

-   Jums viņš nav uz mūžu notiesātais, bet uz izmeklēšanas laiku apcietinātais, kurš atrodas manā pārziņā! Voronovs iebilda. Un es atbildu par viņu izmeklēšanas darbību vekšanas laikā!

-   Nu ko… Ja tā…

Pēc dažām minūtēm piezvanīja dežurants.

-    Ieslodzītais Migunovs pēc jūs pieprasījuma tikko nodots speciālā konvoja rīcībā. No šī brīža par viņu atbildat jūs, Vitālij Dmitrijevič.

-   Protams, Voronovs atteica. Paldies.

Viņš nolika klausuli uz turētāja un atvilka elpu. Uz klausules bija palikuši mitri pirkstu nospiedumi.

Nu tā. Šķiet, viss bija sācies…

* * *

Maskava

Rodiks Migunovs iznāca no lidmašīnas uz trapa un samiedza acis spožajā saulē. Maskava. Šeremetjeva. Dzimtene!… Šajā reizē tā viņu sagaidīja krietni vien laipnāk.

-  Au revoirl Atvadoties pamāja simpātiska tumšādaina stjuarte.

-   Nous nous verrons encorel Rodions viņai uzsmaidīja. Vēl tiksimies!

Tas notiks samērā drīz. Viņš Maskavā ir tikai uz divām dienām. Diena brīvās preses forumā, diena visām pārējām darīšanām un tikšanām. Bobs bija devis viņam vairākus svarīgus uzdevumus ar mājienu, ka veiksmes gadījumā viņa aģenta statuss paaugstināsies par veselu līmeni. Vai tas ir daudz vai maz? Bobs apgalvoja, ka naudas izteiksmē daudz.

Viņš neierasti ātri atrada savu bagāžu uz slīdošās lentes ielidošanas zālē. Arī taksometra šoferis, kurš piestūrēja pie viņa stāvvietā, nebija ne kaukāzietis, ne tadžiks, bet gan visparastākā slāviska izskata puisis. Un viņa nosauktā cena nebija neticami augsta. Dzimtene gaidīja tā ir! Bija noilgojusies! Drīz te, drīz tur tā dāvāja Rodionam savas mazās, pieticīgās veltes.

Vienīgais, ko tā nekad vairs nespēs viņam piedāvāt, bija slavenais Natašas borščs. Nelaimes gadījums, nabaga Natašas vairs nav, nositusies ar mašīnu… Semago viens nīkst savā dzīvoklī un tempj sīvo. Vajag viņu atbalstīt. Satiekoties viņš raudās, kritīs uz pleca, puņķosies un temps sīvo. Kā arī kliegs, vīstīs dūres, draudēs sadot pa purnu… un atkal temps sīvo. Rodions veda viņam biezu aploksni kā nekā šefi saprata, cik nepatīkams Semago ir mīļākās, kā arī dārgās mašīnas zaudējums, kādus sarežģījumus dzīvē tas rada un tā tālāk. Rodions nojauta, ka aploksnes saturam kaut kādā mērā vajadzēja kompensēt zaudējumus, un summa pat dīvainā kārtā sakrita ar jauna «BMW-5» pilnas komplektācijas cenu. Sēdēdams pie sarkana bembja stūres, Sergejs Mihailovičs ātri vien atradīs sev jaunu sievieti. Gan jaunāku, gan simpātiskāku. Zināms, ja pārtrauks tempt sīvo.

…Mašīna pakāpeniski samazināja ātrumu, pāris reižu strauji nobremzēja priekšā braucošās toijotas stopsignālu priekšā. Un beidzot apstājās.

-   Kas tur noticis? Rodions apvaicājās taksistam.

-   Ļeņingradas šoseja pilna, parasta lieta, šoferis žāvādamies informēja.

Rodions palūkojās pa logu. Kādus simt metrus priekšā mirgoja patruļas mašīnas bākuguns, skraidīja stāvi pelēkzilos aizsargtērpos.

-   Droši vien avārija, Migunovs jaunākais izteica minējumu un atlaidās pret sēdekļa atzveltni, sagatavojies pacietīgi gaidīt.

Viņš nezināja, ka dzimtene bija sagatavojusi viņam vēl

vienu mazu dāvaninu.

»

Trīspadsmitā nodaļa bēgšanas mēģinājums

Zaozjorska

Rīts pratināšanu laiks. Tāpēc IK pārvaldes gaiteņos drūzmējas liecinieki, cietušie, apsūdzēto radi un kaimiņi, eksperti, grāmatveži-revidenti… Visi ar pasēm, visi oficiāli un varai padevīgi noskaņoti, tāpēc atteikums vecākā izmeklētāja lūgumam grūti iedomājams. Gluži otrādi, ikviens labprāt nāks pretī ja nu mazais pakalpojums tiks ņemts vērā nākotnē? Tāpēc atrast šeit pieaicinātos nav grūti.

Starp citu, šodien Voronovs vadījās pēc īpašiem kritērijiem, tāpēc neuzrunāja pirmos, kas trāpījās pa rokai, vienaldzīgi izgāja priekštelpā, pēc tam atgriezās, uzmanīgi nopētīdams katru apmeklētāju, tad izgāja vēlreiz…

Trešajā gājienā viņš izraudzījās gadus trīsdesmit piecus vecu anēmisku dāmu, tipisku vecmeitu, trauslu un viegli ietekmējamu, tāda diez vai sāks kliegt un skrāpēties; un gara auguma kalsnu vīrieti ar aizvēsturiskām brillēm un cepuri tipisku lauku inteliģentu, neveiklu un paklausīgu, neradušu pie tuvcīņām un citām muļķīgām varonīguma izpausmēm. Ar viņiem nevajadzētu rasties sarežģījumiem. Tiesa, vīrietis bija divreiz tievāks par Migunovu, taču viņa garais zilais putekļmētelis bija divus izmērus lielāks, nekā vajag, un arī platās bikses bija acīm redzami par lielām.

-   Biedri, drīkstu palūgt uz brītiņu? Paņēmis atlasītos kandidātus zem rokas, viņš izveda tos kāpņu laukumiņā.

9

-   Palūgšu jūs būt pieaicinātajiem izmeklēšanas eksperimentā. Tas neaizņems ilgāk par piecpadsmit, divdesmit minātēm. Pēc tam jūs parakstīsit protokolu un es aizvedīšu jūs, pie kā vajag, bez nekādas rindas un gaidīšanas. Ceru, ka iebildumu nav?

Pieaicinātie saskatījās un padevīgi nodūra acis.

-Nē, ja vajag…

-   Kādi var būt iebildumi…

Viņš saprata, ka izdarījis pareizu izvēli.

-   Ļoti labi. Tad nāciet man līdzi.

Voronovs ieveda viņus kriminālistikas poligonā.

-   Paskatieties pagaidām plakātus vai tāpat pasēdiet, es drīz nākšu.

Viņš ašā solī noskrēja vestibilā, pa ceļam sakārtodams aizmugurē aiz siksnas aizbāzto pistoli. Tā filmās pistoles nēsā spicie džeki. Reālajā dzīvē pistole turējās slikti un nemitīgi grasījās iekrist biksēs. Patronas Voronovs pēdējā brīdī izņēma, pats nesaprazdams kāpēc.

Uz ielas jau divreiz bija signalizējusi mašīna bija atvests Migunovs.

Pulkstenis bija 8.47.

Vestibilā bez Maksimiča dežurēja vēl divi miliči šodien pārvalde tika pastiprināti apsargāta. Gaišmatains seržants runāja pa rāciju.

-   Biedri izmeklētāj, tur atvests apsūdzētais, viņš ziņoja, nolaizdams rāciju.

-    Zinu, Voronovs atteica un pastiepa pirkstu pret gaišmatainā krūtīm. Jūs kontrolēsit ieeju ēkā un kāpnes. Stundas ceturksni vispār nevienu nelaidiet. Vienīgi pēc darbinieku tieša norādījuma!

Viņš pagriezās pret gluži jauniņu ierindas milici. Viņam bija kādi divdesmit gadi, ne vairāk, seja pavisam zēniska…

-   Attīriet man gaiteņa labo spārnu otrajā stāvā! Lai pie kriminālistikas poligona neviena nebūtu. Lai gaida priekštelpā vai pie kabinetiem!

-    Un mans uzdevums? braši painteresējās Māksimies.

-   Aizslēgt durvis, kolīdz mēs būsim iekšā, Voronovs pavēlēja un izgāja uz ielas.

Patruļas uaziņš stāvēja pie lieveņa, pagriezies ar pakaļpusi pret kāpnēm. Pie aizmugures durvju aizrestotā lodziņa kāri kūpina cigareti kapteinis Kardašovs, patruļu un posteņu dienesta vada komandieris, bet tagad speciālā konvoja vecākais. Viņam ir bruņuveste un ķivere, labajā plecā karājas AKS-74U, kapteinis pietur to ar elkoni, lai nekuļājas, bet labā roka ir brīva un gatava acumirklī satvert rokturi. Abās pusēs automašīnai stāv pārējie konvojnieki patruļdienesta leitnants Ļičko un iecirkņa pilnvarotais Guļamovs. Arī viņi ir pilnā kaujas ekipējumā, ar automātiem, un izskatās visnotaļ iespaidīgi.

Ieraudzījis izmeklētāju, kapteinis goddevīgi sasveicinājās un nosvieda cigareti. Dzirksteles nošķīda pret slapjo asfaltu. Pirms pusgada Voronovs bija pārbaudījis Kardašova ieroča lietošanas faktu un atzinis to par pamatotu. Ja būtu pieņēmis citu lēmumu, kapteinis varēja tikt atbrīvots no darba instancēs. Bet varēja nonākt arī aiz restēm…

-   Laižam laukā?

-   Laidiet, Voronovs mazliet nervozi sacīja. Ko tur gaidīt?

Pacēlis galvu, viņš pamanīja logos ziņkārīgas kolēģu sejas, to vidū izcēlās ugunīgi rudais Viļčinska cekuls. Amerikāņu spiegs, trīskārtējs slepkava, uz mūžu notiesātais ko tādu Zaozjorskā bieži nenākas redzēt.

8.49. Laiks iet.

-   Nu, veicīgi! Strādājam ātri!

Nožvadzēja dzelži, durvis atvērās, no sīkā restotā nodalījuma smagi izzvēlās Migunovs ar aizmugurē saslēgtām rokām. Paslīdējis viņš ar pūlēm noturējās kājās.

«Ja salauzīs kāju viss būs vējā!» pazibēja satraukta doma. Voronovs juta, ka ir viscaur nosvīdis.

Migunovs, acu nepacēlis, skatījās slapjajā asfaltā. Lieko un Guļamovs nostājās katrs savā pusē, Guļamovs satvēra rokudzelžus. Kardašovs kontrolēja pagalmu, ar automāta stobru meklēdams neredzamu ienaidnieku. Viņš nevarēja zināt, ka ienaidnieks atrodas viņam aiz muguras.

-   Vediet iekšā! Voronovs nokomandēja.

Viņš iegāja pirmais, aiz viņa Ļičko un Guļamovs ieveda Migunovu, Kardašovs noslēdza procesiju.

Svinīgi bargs Māksimies aizslēdza durvis.

Viņi izgāja cauri iztukšotajam gaitenim, uzkāpa pa tukšajām kāpnēm. Gaiteņa labajā spārnā dega visas lampas, tur arī neviena nebija, ja neskaita jauniņo milici, kurš klusēdams bija sastindzis pie poligona durvīm. Ieraugot Kardašovu un Ļičko, viņš nostiepās kā stīga un sveicināja savus priekšniekus.

-   Kāp lejā, kontrolē ārdurvis! Voronovs pavēlēja.

-   Klausos! Milicis noskrēja lejā.

Pieci cilvēki iegāja poligonā.

8.55.

-   Tātad mēs ilustrēsim apsūdzētā liecības, Voronovs paziņoja. Viņa balss drebēja.

-    Migunovs parādīs, kas īsti notika viņa kamerā «Ugunssalā», atainos darbības, kuras veica ar Bļinovu nozieguma izdarīšanas brīdī, komentēs visu, ko dara, skaļi un skaidri atbildēs uz maniem jautājumiem… Es visu fiksēšu videokamerā, pēc tam uzrakstīsim protokolu, kuru parakstīs procesa rezultātā neieinteresēti pilsoni…

»

Viņš pavērsās pret anēmisko personu un lauku inteliģentu.

-   Biedri, jūsu uzdevums ir vērīgi skatīties un klausīties, pēc tam apstiprināt notikušo ar saviem parakstiem. Skaidrs?

Pieaicinātie pamāja.

Iestājās klusums, un kļuva dzirdams, kā dūc dienasgaismas spuldze pie griestiem.

-   Biedri kaptein, noņemiet izmeklēšanā esošajam rokudzelžus!

Kardašovs pārlika automātu uz muguras, piegāja klāt Migunovam, atslēdza aproces, noņēma, ātri atkāpās un atkal pārvirzīja automātu priekšā. Migunovs paberzēja plaukstu locītavas, pārlaida skatienu laboratorijai, apskatīja pieaicinātos un konvoju. Nicīgi savilka lūpas.

-   Nesapratu, te ir kāds cirks, vai? viņš ar kriminālajiem raksturīgu intonāciju novilka. Un es jums būtu par klaunu? Vai dresētu mērkaķi? Atvediet vēl divdesmit lohus, lai paņirdz par mani!

Konvojnieki saskatījās. Voronovs izbrīnīti noplātīja rokas.

-    Kā to lai saprot, Migunov? Jūs taču piekritāt visu parādīt, lai varam ierakstīt!

-   Apsolīju to tiesai! Tiesai! Nevis šiem te…

Viņš ar pirkstu norādīja uz pieaicinātajiem, pēc tam uz konvoju.

Voronovs pašķielēja pulkstenī, no rīta nostādītā pēc pareizā laika signāla.

9.06.

-   Izmeklēšana arī notiek tiesai, izmeklētājs apdomīgi sacīja. Taču eksistē noteiktas procedūras! Un man tās ir jāievēro!

-   Toties man nav jāievēro! apsūdzētais atcirta. Esmu padomju virsnieks, nevis klauns! Lai liekie iziet laukā! Citādi neko nedarīšu…

-   Kurš te būtu «liekais»?! Voronovs noskaitās.

-   Sievišķis un onkulis! Migunovs ar pirkstu norādīja uz pieaicinātajiem. Tad novirzīja pirkstu uz konvojniekiem.

-   Un tie goblini arī! Mašīnā jau blenza uz mani un nu te grib bezmaksas teijāteri lūrēt! Jums kumēdiņi, bet man traģēdija…

-  Es tev rādīšu goblinus! Kardašovs piedraudēja. Ar laidi pa ribām!

-   Mieru, mieru! Izmeklētājs nikni viņu uzlūkoja. Un vērsās pie Migunova: Pieaicinātos nedrīkst izraidīt. Bez viņiem viss, ko darīsim, būs tiesai nederīgs.

-  Ja tos nedrīkst, aizvāciet konvoju! Lai gaida aiz durvīm! Pietiek blenzt uz mani!

-   Kurš uz tevi blenž? kapteinis Kardašovs jau miermīlīgi norūca. Briesmīgi tu mums esi vajadzīgs…

-   Viss, saruna beigusies! Migunova balsī negaidīti ieskanējās pavēlnieciskas tērauda notis.

Viņš pastiepa uz priekšu kopā saliktas rokas.

-   Lieciet virsū važas un vediet mani atpakaļ. Es neko nerādīšu!

-   Ko viņš te bendē visiem nervus, maita! smalkā, nedabiskā balsī dedzīgi iesaucās Ļičko. Te viņu neizdod, te šis ņemas mūs komandēt! Varbūt jāuztaisa šim profilaktika?

-   Draudat? Migunovs apmierināti ierunājās. Labi. Es iesniegšu pārjums sūdzību. Un advokāts par visu uzrakstīs avīzē.

Iestājās nomācošs klusums. Visi sastinga savās vietās kā akmens tēli. Anēmiskajai būtnei atkārās žoklis. Lauku inteliģents ņēmās pulēt aizsvīdušos briļļu stiklus.

«Absurda teātris,» Voronovs nodomāja. Pēkšņi viņš saprata, ka viņam nekas nav jātēlo. Viņš nostaigāja starp ieslodzīto un konvoju, nopūtās.

-    Ne par vienu nevajag sādzēties. Advokāts, avīzes, tiesībsargi… Kam tas ir vajadzīgs? Pieaicinātos es nevaru aizvākt, bet konvoju palūgšu pastāvēt gaitenī. Mēs ātri beigsim.

Uztvēris Kardašova saspringto skatienu, Voronovs apņēma viņu ap pleciem, aizveda līdz durvīm, pieliecās pie auss:

-    Kur viņš dēsies? Logi aizrestoti, man ir pistole. Vajadzības gadījumā sašaušu viņam kāju… Bet sūdzības mums nav vajadzīgas. Būs tāda jezga…

Kapteinis paraustīja plecus.

-   Tad nu tā, jums labāk redzams… Ja vajag šaujiet!

* * *

Maskava

Paši nepacietīgākie sāka braukt uz apmales, cerēdami apbraukt sastrēgumu. Taču arī šī plūsma visai drīz apstājās. Taksometram labajā pusē, bezmaz vai aizķerdams durvis, apstājās melns audi. Aizmugurē signalizēja vairākas auto taures, taču audi turpināja stāvēt. Rodions vērsa skatienu logā un ieraudzīja īsi apcirptas galvas, spēcīgus zodus, tukšas garlaikotas acis.

Zem lāpstiņas nepatīkami iesmeldzās. Viņš neticēja priekšnojautai un intuīcijai, viņam nevarēja būt nekāda intuīcija, jo viņš nebija profesionāls aģents. Rodions piesardzīgi pagriezās uz otru pusi. Pa kreisi otrajā rindā stāvēja pelēks mersis. Arī jauni cilvēki. Pieci gabali. Viens paskatījās uz Rodionu un uzreiz novērsās. Puisis priekšējā pasažiera sēdeklī kustināja lūpas, ne pie viena konkrēti nevērsdamies.

Rodions noklepojās, atrāva nosvīdušo muguru no atzveltnes. Aizmugurējā skata spogulī uztvēra šofera pētīgu skatienu.

Piespieda sevi pasmaidīt un atslābināt seju. Taču tajā vietā sajuta, ka sīki sāk drebēt lūpas.

Nekas, nekas. Viņš nevienam neko nav izdarījis, un viņam nevajag…

Rodions viegli pavilka uz sevi durvju rokturi. Durvis nevērās vaļā, bloķētāja poga bija nospiesta uz leju.

-   Vai jūs nevarētu atvērt manas durvis? viņš uzrunāja šoferi. Šajā reizē izdevās pasmaidīt. Jūtu, ka metas nelabi, tūdaļ vemšu…

Šoferis pagriezās.

-   Zināms, dārgais!… Kāda runa! Tūdaļ atvēršu!

Taču vēl agrāk atvērās vienlaikus! durvis melnajam audi un pelēkajam mersedesam. No turienes veikli un vienādi kā sinhronajā peldēšanā izlēca tie paši īsi apcirptie puiši. Rodions nebūtu paguvis saskaitīt «un, deux, trois…», kad divi jau atradās viņam līdzās aizmugurējā sēdeklī, saspieda no abām pusēm, atlauza rokas, tā ka Rodions nevarēja ne pakustēt, ne paelpot. Spēcīgi pirksti cieši sagrāba zem žokļa, parāva augšā galvu.

Trešais apsēdās priekšā līdzās šoferim.

-    Krievijas Federālais drošības dienests, viņš pārliecinātā tonī sacīja, lūkodamies Migunovam virsdegunē. Jūs esat apcietināts, Rodion Sergejevič.

Pēc tam pavilka uz savu pusi ādas jakas apkakli un piemetināja, vērsdamies nezin pie kā:

-   Ziņo «piektais». Viss kārtībā, biedri major. Objekts

saņemts un iesaiņots.

» »

* * *

…Majors Jevsejevs tikko bija paguvis pateikt «sazināsimies» un nospiest atslēguma pogu, kad rācija no jauna iedūcās. Šoreiz ziņoja Kastinskis, kurš personiski bija devies uz Hovrinu aizturēt sakarnieku ar iesauku Slava.

-   Rādās, ka mums misējies, Jura! Kastinska balss skan uzbudināti un ar manāmu nožēlu. Tas mūdzis paguvis nospiest trauksmes pogu mobilajā!… Uz kaut kādu numuru Ņujorkā, sākas ar trim piecniekiem! Tas bija atmiņā, lai ar vienu kustību… Bet mobilais bija kabatā, es pat uzreiz neaptvēru…

-   Aptvert vajag vienmēr! Jevsejevs aizkaitināti noskaldīja. Vai to jefiņu saņēma ciet normāli?

-   Saņemt jau saņēma, kur šis spruks…

Jevsejevs nopūtās.

-   Kas tie par trim piecniekiem? Viņš kaut ko teica?

-   Neko neteica, tikai nospieda… Deva signālu. īsi sakot, Jura, tur zina, ka viņš ir pie mums. Tas nu ir skaidrs.

Kastinskis apklusa. Rācijā bija dzirdams, kā Hovrinā gaudo vējš.

-   Es nošāvu greizi, vajadzēja uzreiz purnu pie zemes un atlauzt rokas…

-   Ko līdz pēc kaujas dūres vicināt, Jevsejevs noteica.

Kastinskis klusēja.

-  Vediet šurp aizturēto. Noskaidrosim uz vietas, ko jūs tur esat savārījuši.

Kastinskis brīdi elpoja rācijā.

-   Sapratu jūs, biedri major.

* * *

Zaozjorska

Švīkājot smagajiem zābakiem, konvojs izgāja no laboratorijas. Pēc sekundes nošķindēja ārējās tērauda durvis. Voronovs pagriezās. Migunovs stāvēja telpas vidū bāls un saspringts.

9.02.

-   Atvainojiet, khm… Un kā būs ar mums? bikli painteresējās lauku inteliģents.

-   Jūs paliksit šeit! Bez pieaicinātajiem eksperiments ir nederīgs. Voronovs piegāja pie Migunova, nostājās līdzās. Tātad vēlreiz. Tūdaļ izmeklēšanā esošais restaurēs mūsu priekšā tās nakts notikumus, kad viņš…

Viņš nepaguva izteikt līdz galam. Kaut kas tumšs nozibēja gar acīm, un tūdaļ sekoja briesmīgs sitiens, no kura galvā sāka dūkt, zvanīt, viss sagriezās. «No visa spēka sit, maita!» izbrīnīti nodomāja Voronovs, tverdamies pie kaut kā, iegārgdamies un gāzdamies zemē, melnā bezdibenī…

* * *

ASV^ Lenglija, CIP štāba mītne

Amerikas Savienotajās Valstīs skaitlim 555 ir īpaša, sakrāla nozīme. Kāpēc nav zināms. Iespējams, tas kaut kādā ziņā ir saistīts ar numeroloģiju, kur trīs piecnieku savienojums nozīmē kaut ko līdzīgu veiksmei un uzplaukumam. Bet tad iznāk, ka amerikāņi vairāk par citām pasaules tautām ciena tieši šīs divas īpašības, jo ārpus ASV robežām triju piecnieku kulta nav. Amerika un panākumi. Amerika un uzplaukums. Nūja, šie jēdzieni aizvien ir kaut kur līdzās!

īpaši izplatīti tur ir automobiļu un telefonu numuri ar trim kārotajiem cipariem. Tas pat ir radis atspoguļojumu literatūrā un kinematogrāfā, kur galvenais varonis var braukāt linkolnā ar valsts numuru 555-JOHNY, dzīvot namā nr. 55 Piektajā avēnijā, bet sazvanīt viņu var, vienīgi nospiežot prefiksu 555…

Tieši tāpēc, lai neiekvēlinātu kaislības un nevairotu pieprasījuma ažiotāžu, visi telefonu numuri, kuri sākas ar trim piecniekiem, ASV (un arī Kanādā) ir atdoti valsts dienestiem medicīnas un finanšu iestādēm, Enerģētikas departamentam, Federālajam uzziņu dienestam utt. Pāris tādu numuru atrodas Centrālās izlūkošanas pārvaldes rīcībā. Tie nav norādīti nevienā telefonu grāmatā, nerotā darbinieku vizītkartes un no parastā telefona uz tiem nevar piezvanīt. Jūs izdzirdēsit tikai automāta balsi: «Jūsu ievadītais numurs ir nepareizs…» vai sīkus krakšķus klausulē. Citu neko. Tie ir īpašo sakaru numuri, kuri pieņem zvanus no aparātiem, kuriem uzstādīts noteikts identifikācijas modulis. Cik tādu aparātu ir pasaulē to neviens jums nepateiks. Apmēram tikpat daudz, cik CIP aģentu strādā «salā». Un īpašos numurus lieto tikai (un vienīgi) pēkšņas iekrišanas gadījumā. Protams, ja pagūst…

Sakarnieks Slava, viens no Maskavas tīkla kuratoriem, kurš CIP dokumentos figurēja kā Tritons, paguva. Tajā pašā acumirklī, kad viņš pie sevis Hovrinā (ar asiņainu vaigu tumšā vannas istabā, kuras durvis satricināja spēcīgi sitieni) nospieda savienojuma pogu savā telefonā, iezvanījās telefons Krievu nodaļas kabinetā Lenglijā, CIP štāba mītnē netālu no Vašingtonas.

Te bija vēla nakts. Dežurējošais darbinieks, kā to paredzēja instrukcija, fiksēja ienākošo zvanu, pierakstīja uz tablo izgaismojušos numuru un nekavējoties piezvanīja savam priekšniekam Alanam Fjūžnam.

Lai cik saldi Fjūžns pirms tam būtu gulējis, viņš uzreiz saprata, kas noticis. Viņam pat nevajadzēja salīdzināt ienākušo numuru pēc savas kartotēkas. «Riskantos» aģentu numurus viņš atcerējās no galvas. Pēc minūtes viņš pa šifrētu speciālo sakaru kanālu sazinājās ar Krievu nodaļas priekšnieku Melu Pārkinsonu.

Tikko saņemts signāls «trīs piecnieki» no Maskavas, ser, viņš ziņoja. Sakarnieks ar pseidonīmu Tritons ir aizturēts vai nogalināts.

Pārkinsons vada viņā galā ilgi klusēja.

Fjūžns skaidri iztēlojās, kā viņš sēž uz gultas malas garš un kalsns, ar kastaņu krāsā ietonētiem sirmiem pinkainiem matiem, cik nīgri savelk seju un bungo pa naktsskapīša malu ar saviem garajiem kalsnajiem pirkstiem.

-   Tas ir slikti, Alan, Pārkinsons beidzot ierunājās. Sliktāk nevar būt. Viņam ir kontakti… Pārbaudiet visu Maskavas tīklu visus! Sakari pa ātrajiem kanāliem!

-   Klausos, ser, Fjūžns atsaucās.

-   Pacentieties saglābt to, kas vēl atlicis. Ar Tritonu saistīti astoņi aģenti. Tā ir puse no mūsu Maskavas tīkla…

Pēc Krievu nodaļas priekšnieka toņa Fjūžns noprata, ka tā ir nopietna neveiksme.

-   Pēc divdesmit minūtēm manā kabinetā, neskanīgā

balsī noteica Pārkinsons un nolika klausuli.

* * *

Zaozjorska

Atvēris acis, Voronovs saprata, ka guļ uz grīdas zem auksto ieroču somu dunča, kaukāziešu kinžala un kastetes attēliem. Rokas un kājas cieši jo cieši savilktas ar līmlenti, muti vai pušu plēš kaut kāda smirdīga lupata, stipri sāp galva…

«Viņš nu gan man ieblieza, maitasgabals… Runāts taču bija pavisam citādi…»

Lai gan… Jo lielāks kaitējums veselībai, jo mazāk aizdomu. Viss pareizi, pareizi. Tikai… Tas mērglis nedomāja, lai izskatītos dabiski, dabiskums viņam bija pie vienas vietas. Galu galā lupatu arī varēja izraudzīties tīrāku!

Voronovs piesardzīgi pacēla sāpēs pulsējošo galvu. Anēmiskā vecmeita ar sasietām rokām un kājām sēdēja kaktā pie galda un bez skaņas raudāja. Ka viņa raud, Voronovs noprata no tā, ka viņas pleci raustījās. Arī viņai mutē bija vīkšķis, no kura uz grīdas tecēja vai nu asaras, vai siekalas.

Lauku inteliģents gulēja uz muguras telpas vidū bez vīkšķa un bez līmlentes. Toties gandrīz kails tikai biksītēs un zeķēs. Un nekustējās. Galva bija atliekta tālu atpakaļ, it kā viņš gribētu saskatīt pretējo laboratorijas sienu, pie kuras karājās zīmējumi ar žņaudzamajām cilpām. Seju izmeklētājs neredzēja, vienīgi sudrabaini zilu švīku uz kakla…

«Tā taču ir mana kaklasaite,» Voronovs izbrīnījies atskārta. «Ko tur dara mana kaklasaite?»

Viņš pagrieza galvu pa kreisi. Kāds cilvēks garā zilā putekļmētelī un vecmodīgās brillēs rosījās imitētajā istabā pie bufetes vēra vaļā atvilktnes, kaut ko žvadzināja, tad atrada, ko bija meklējis, un iebāza kabatā. Nesteidzīgi piegāja pie rezerves izejas durvīm, atvēra. Palūkojās pulkstenī, pastāvēja dažas sekundes, paspēra soli uz priekšu, uz sliekšņa pagriezās atpakaļ, paskatījās uz Voronovu.

Cilvēks nelīdzinājās Migunovam. Vismaz tam Migunovam, kuru Voronovs pazina, nevainīgi notiesātajam padomju pulkvedim. Šis bija aukstasinīgs, prasmīgi maskēties protošs profesionālis, īsts slepkava un spiegs. Viņu skatieni sastapās. Tikai vienu acumirkli. Tad svešais paziņa izgāja, uzmanīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

Voronovs gribēja paskatīties pulkstenī cik laika bija pagājis? Taču saistītās rokas nekustējās. Turklāt pulksteni bija paņēmis Migunovs.

Viņš nolaida galvu uz grīdas, aizvēra acis un sāka gaidīt, kad ieradīsies konvojs. Viņam uzticētā operācijas daļa bija beigusies, viņš varēja atpūsties. Nebijis tikai tas smirdīgais vīkšķis… Vai tiešām bija tik grūti atrast tīrāku lupatu?

ASV, Lenglija, CIP štāba mītne

Pārkinsona kabinetā deg spoža gaisma. Ieslēgts pat sienas apgaismojums virs ādas dīvāna, kur, kā vēsta nostāsti, bieži tika nakšņojis iepriekšējais boss Fouks, kā arī abas galda lampas. Lai gan ir ļoti vēla drīzāk gan agra stunda, šeit salasījusies visa Krievu nodaļas vadība Bārnss, Fjūžns, Kanariss un, protams, pats vecais Pārks. No miega ne vēsts. Nevienam no viņiem.

-   Maskavā šodien ar rīta reisu ieradās Zenīts jaunākais. 8.30 pēc Maskavas laika viņam bija nolikta ļoti svarīga tikšanās ar Maskavas tīkla pārstāvi, taču viņš uz to neieradās. Centrā 8.00 tika saņemts signāls no aģenta Tritona. Tas nozīmē, ka Tritons ir aizturēts. 9.00 Zenītam jaunākajam bija jāierodas preses centrā Zubova bulvārī, kas tieši saistīts ar viņa brauciena formālo iemeslu.

Arī uz šo tikšanos viņš neieradās. Nekādi zvani vai citi

>

signāli no viņa nav saņemti…

Fjūžns apklusa. Pārkinsons drūmi aplūkoja savus pirkstus.

-   Kas zināms par citiem?

-   Visi ir vietās, izņemot aģentu Dvīni, Fjūžns atbildēja. Viņš neatbildēja uz izsaukumu ne pa ātro, ne parasto kanālu.

-   Iespējamie iemesli?

-   Iemesls var būt viens, ser. Pat ja viņš kopā ar skuķiem sautētos savā krievu pirtī, viņam visviens jāatbild. Un viņš būtu atbildējis. Dvīnis ir sīki instruēts…

-   Tātad visi trīs ir apcietināti?

-   Baidos, ka tāda varbūtība ir pietiekami liela, ser. Pārkinsons izteiksmīgi uzlūkoja analītiskās nodaļas

šefu Kanarisu.

-   Trīs aģenti vienā naktī, viņš sacīja. Dvīnis, Tritons un Zenīts jaunākais. Un tas ir tikai sākums. Ko jūs par to teiksit, Kanaris? Šķiet, tas bijāt jūs, kas aģitēja par Semago alkoholiķa un neirotiķa, kā jūs toreiz izteicāties, vervēšanu?

Kanariss iecirtīgi sapurināja savu balto cekuliņu uz galvas.

-   Nedomāju, ka iekrišanu izprovocējis tieši Dvīnis, viņš aši atsaucās.

-   Kāpēc tad iekrituši pirmām kātām Zenīts jaunākais un Tritons, kuri bija tieši ar viņu saistīti? Kāpēc tieši šie trīs?

-   Manuprāt, iemesli var būt vairāki… Dvīņa nozušana var būt saistīta ar viņa piedzīvotājas Kolodinskas likvidāciju. Iespējams, tā bija kļūda, viņš ļoti smagi pārdzīvoja viņas bojāeju…

-    Nevajag meklēt attaisnojumus, Kanaris! Pārkinsons cieti noteica. Pamatosimies uz visticamāko notikumu gaitu. Un tie ir tādi, ka Maskavā notikusi trīskārša atmaskošana. Nav izslēgts, ka alkoholiķis un neirotiķis Semago uz personisko pārdzīvojumu pamata, ko izraisījušas mūsu ne līdz galam pārdomātās darbības, labprātīgi padevies krievu pretizlūkošanai! Tātad mums krietni jāsamazina sava aktivitāte Krievijā, lai izvairītos no tālākiem zaudējumiem!

Fjūžns sakustējās savā krēslā.

-   Tieši patlaban Zaozjorskā norisinās Zenīta vecākā atbrīvošanas operācija «Rokenrols», viņš klusi sacīja. Tur atrodas Lērners Grānts un Anna Haleva. Ņemot vērā ra-

9 9

dušos situāciju, viņi tiek pakļauti paaugstinātam riskam. Tāpat kā citi mūsu aģenti, kurus viņi iesaistījuši bēgšanas organizēšanā…

-   Šī operācija arī ir tās pašas ķēdītes Dvīnis-TritonsZenīts jaunākais posms, Pārkinsons teica. Tas taču ir nosacījums, kuru Zenīta dēls izvirzīja, lai nodibinātu sadarbību ar Semago. Es pareizi saprotu?

Krievu nodaļa klusēja. Visi atcerējās nosacījumus darījumam, kāds tika piedāvāts Rodionam Migunovam.

-   Pareizi, Fouks beidzot ierunājās.

-   Bet vai Zenīta atbrīvošanai vairs ir jēga, ja apcietināts viņa dēls un Semago? lēni turpināja Pārkinsons. Kā dēļ mums jāriskē un jāpakļauj briesmām mūsu cilvēki?

Atbilde bija klusums. Patiešām nebija vairs kā nosacījumus pildīt. Un nebija vajadzības.

-   Tad kāda velna pēc mēs, kā saka krievi, cepamies? Pārkinsons klusumā noprasīja. Kam mums tas ir vajadzīgs?

Viņš vēlreiz neapmierināti uzlūkoja Kanarisu un sāka sastādīt CIP direktora vietnieka Fouka mājas telefona numuru.

* * *

Zaozjorska

Izmeklētājs atjēdzās samērā ātri! Dzīvelīgs, maita… Nodevējs! Lūk, no tādiem arī rodas spiegi…

Viņš aizvēra aiz sevis durvis un atradās atbalsojošās, tukšās kāpnēs. Laukumiņš zem kājām izlikts vecum vecām dzeltenām flīzēm redzams, vēl no padomju laikiem. Daudzas bija sasprēgājušas un izdrupušas. Pakāpieni bija putekļaini, pie sienām zirnekļu tīkli. Acīmredzot rezerves izeju neviens neizmantoja.

Bēglis sāka kāpt lejā pa izrobotajiem pakāpieniem. Kā par spīti, tieši tagad kāds varēja te prādīties un sajaukt visas kārtis… Bet tas mērglis piespēlēja viņam tukšu pistoli!

Nākamajā laukumiņā kaktā bija samestas visādas drazas kaut kādas lupatas, bundžas, dēļu gali… Viņš pieliecās un iebāza nekam nederīgo ieroci kartona kārbā.

Pēc tam piesardzīgi virzījās tālāk, cenzdamies iet bez trokšņa, ieklausīdamies un lūkodamies apkārt.

Paskatījās pulkstenī. 9.25. Vai tiešām tik īss laiks pagājis? Bet viņam šķita, ka ar vienu pieaicināto vien viņš bija noņēmies veselu mūžību, un tad vēl pārģērbies… Vai arī izmeklētājs bija aizmirsis salīdzināt pulksteni? Maita! Vajadzēja arī viņu… Būtu bijis drošāk… Nekam nederīgs cilvēciņš, ja, tādā amatā būdams, nēsā tādu pulksteni, kas atpaliek par pusotru minūti diennaktī… Viņam pašam bija bijuši pieci pulksteņi, vienīgi Šveices, «Rolex», «Lange un dēls», «Audemar Piguet» un vēl kāds… Tiesa, arī tie mēdza palikt iepakaļ… Toties japāņu elektronika gadiem iet sekundi sekundē…

Lai kā viņa domas būtu novirzījušās, taču, kad viņš paskatījās nejēdzīgajā baltajā ciparnīcā, tur rādījās tie paši 9.25. Varbūt apstājies? Pacēla pie auss. Nekas nav dzirdams. Varbūt dzirde pasliktinājusies? Astoņus gadus viņam nav bijis pulksteņa. Nekas, pagaidīšu, tik ilgi jau esmu gaidījis…

Un ja nu izmeklētājs sajaucis atslēgas? Vai tīšām nolicis citu? Varbūt tās ir lamatas?! Tādā gadījumā ko gaidīt?

Viņš aši nokāpa līdz durvīm, ievērodams neierastu vieglumu kājās it kā ietu bez apaviem. Tās bija kurpes, parastas vīriešu kurpes, viņam nedaudz par lielām un tikpat kā bez svara salīdzinājumā ar rupjajiem tankiem «Ugunssalā». Bet varbūt tas bija tāpēc, ka viņš spēra pirmos soļus brīvībā. Ja viņš tiešām bija brīvībā!

Izvilka atslēgu, iebāza atslēgas caurumā, pagrieza. Slēdzene viegli padevās, viņš atvēra durvis, izgāja uz lieveņa, sastinga. Jā, tā bija brīvība! Pēkšņi pavērās pasaule bez gala un malas ne restu, ne barjeru, ne pretīgi žvadzošu dzelzs durvju, ne dzeloņstiepļu, ne žoga… Ej, kurp gribi! Plus vēl tīra, svaiga gaisa pārbagātība!

Bet tieši viņam pretī nāca milicis zilā formas putekļmētelī ar mapi padusē. Viņš skatījās apkārt, it kā kaut ko meklēdams. Ieraudzījis bēgli, milicis manāmi atdzīvojās un grasījās kaut ko jautāt. Piemēram, kāpēc pilsonis iznāca pa rezerves durvīm. Vai uzreiz liks uzrādīt dokumentus… Bēglim kļuva aukstas kājas. Instinktīvi viņš tik tikko neieņēma vardes pozu, kurā astoņus gadus tika pārvietojies īpašā režīma kolonijā. Kāpēc pirms laika bija nācis laukā? Tika taču brīdināts minūti minūtē, iekāp mašīnā un viss…

Viņš centās savaldīties, sastingušām rokām aizvēra durvis, sastingušām kājām nokāpa no lieveņa. Iekšā it kā granāta ar izrautu gredzenu, pat dzelzs garša parādījās uz lūpām.

-   Drīkst jūs palūgt uz brītiņu? milicis vaicāja. Pie mēteļa Migunovs ievēroja leitnanta uzplečus.

-   Klausos! skarbi atsaucās bijušais pulkvedis pavēlošā balsī.

Bargu priekšnieka skatienu viņš sevi piespieda raudzīties milicim tieši sejā, viņa pelēkajās, miegainajās acīs, uz viņa lūpu, kuru kropļoja sena, tikpat kā nemanāma rēta.

-  Vai te var tikt iekšā? leitnants jautāja. Es nekādi nevaru atrast galveno ieeju.

-    Nē. Šīs durvis paredzētas tikai darbiniekiem. Jums jāiet tur!

Migunovs uz labu laimi pamāja ar roku. Viņam nebija ne jausmas, kur atrodas galvenā ieeja.

-   Paldies! Leitnants pagāja garām, un Migunovs atviegloti uzelpoja. Viņš bija ticis sveikā cauri! Taču sirds dauzījās un ceļi trīcēja. Kas notiek tur augšā? Kuru katru brīdi no ēkas var izskriet vajātāji! Mīņāties pie lieveņa nedrīkst dīki stāvošs cilvēks pievērš uzmanību.

Bēglis devās pa kluso ieliņu uz trokšņainā prospekta pusi. Apkārt vēl aizvien pletās bezgalīgā brīvība. Pretī bez konvoja un rokudzelžiem nāca cilvēki «brīvības drēbēs», tie uzmeta viņam vienaldzīgus skatienus un pagāja garām. Bez kādas apsardzības aizgāja divas meitenes īsās ādas jaciņās un piegulošās džinsās viņš tūdaļ iedomājās, kas viņām ir zem apģērba, un pat uzbudinājās. Kāds puisis uzburbušu seju un noskūtu, bruģakmenim līdzīgu galvu atgādināja, ka arī viņam pašam ir tāds zeka matu griezums. Migunovs ar nervozu kustību uzmauca cepuri dziļāk. Bet tad atcerējās pasaulē tagad ir jauna mode plikas galvas un tetovējumi, to viņš bija redzējis televīzijas pārraidēs. Ar pliku galvu tagad nevienu nevarēja pārsteigt. Pat Brūss Villiss, arī viņš ir plikgalvis…

Pulkstenis rāda 9.27. Sasodīts! Vēl veselas trīs minūtes!

Varbūt pulkstenis tomēr atpaliek un mašīna jau ir aizbraukusi?

Migunovs sabozās, sabāza rokas bikšu kabatās. Tur atradās kaut kādas tabletes, šķiltavas, nedaudz sīknaudas. Uzvalka kabatās viņš atrada pasi un «Javas» paciņu. Atvēra pasi, izlasīja: «Fedosejenko, Igors Matvejevičs, dzimšanas gads 1974.» Piegāja pie sētas, nemanot nosvieda pasi zālē. Igoram Matvejevičam dokumenti noteikti vairs nebūs vajadzīgi.

Salūkoja cigareti, aizsmēķēja. Kaut kā dīvaini tomēr bija iznācis… Pieaicinātais bija izskatījies kluss, pakļāvīgs… Savā ziņā pat nožēlojams tādi allaž stāv beidzamie rindā un pie nepazīstamiem cilvēkiem vienmēr vēršas ar vārdu «atvainojiet». Atvainojiet, bet jūs nupat kā iesitāt sievietei. Atvainojiet, bet es neatdošu jums savas drēbes… Migunovs neapzināti nogāza viņu zemē, vairākas reizes iesita pa seju, bet pēc tam… Viņam nebija nodoma nogalināt. Pareizāk, viņš skaidri atcerējās, ka uz apģērba, kuru viņš uzvilks, nedrīkst būt asins traipi. Jā, viņš to atcerējās. Un tāpēc nesašķaidīja viņam galvu ar pistoli, bet nožņaudza. Kā Bļinovu. Tas iznāca itin kā pats no sevis.

Velns ar viņu, ar Igoru Matvejeviču!

…9.29.

Viņš pagriezās un, pārvarēdams sevi, devās atpakaļ. Garām brauca mašīnas, savās gaitās staigāja cilvēki. Citas mašīnas un citi cilvēki. Priekšā apstājās autobuss, divi puiši ar militāru stāju atsperīgi izlēca no tā un devās uz Izmeklēšanas pārvaldes ēku.

Velna milti, nodomāja Migunovs. Tūlīt, tūlīt konvojs ieies tajā sasodītajā klasē. Varbūt ir jau iegājis. Mūžīgi taču viņi nekvernēs gaitenī… Tūlīt, tūlīt sacelsies tracis, sāks gaudot sirēnas, pa asfaltu nodimdēs zābaki, bet bēglis nekur nav aiztinies tepat jau, mīlītis, staigā gar Pārvaldes ēku…

Kur ir mašīna?!!

Migunovs bija nonācis līdz rezerves izejas lievenim. Nometa izsmēķi, pagājās šurpu turpu, alkaini ielūkojās tuvojošās mašīnās.

ASV, Lenglija, CIP štāba mītne

Pa slēgto sakaru kanālu Pārkinsons sīki ziņoja par situāciju direktora vietniekam. Pārējie Krievu nodaļas darbinieki klusēdami klausījās.

Visiem, protams, bija visnotaļ skaidrs, ka Maskavas aģentāras tīkls, tas pats raķešu-stratēģijas sektors, par kura atjaunošanu direktors tik daudz tika runājis, šis sektors bija pilnīgi un galīgi sabrucis. Pašreizējā momentā nebija skaidrs tikai viens ko iesākt ar operāciju «Rokenrols», kuru šajā pašā brīdī veic Grānts Lērners.

-   Zenīts jādabū laukā, ne pie viena nevērsdamies, sacīja Alans Fjāžns. Viņa melnajā sejā nebija ne mazākās šaubu ēnas. Ja neskaitīja to, ka viņš pats atgādināja ēnu.

-  Viņš ir viens no mūsu vērtīgākajiem informatoriem, viņš savā laikā mums ļoti palīdzēja. Ne tikai ASV aizsardzības spēju jomā, bet būsim atklāti ari personiskajā, karjeras ziņā…

Fjūžns pārlaida skatienu klātesošajiem, meklēdams atbalstu. Taču neatrada.

-   Labi, ņemsim kaut vai mani. Nebijis Zenīta, es noteikti nevadītu nodaļu, vēl joprojām būtu kāds trešais vietnieks… Es no tā nekaunos. Es to skaidri apzinos.

-    Protams, no morāles viedokļa, nav labi pamest bijušo aģentu. Bārnss piekrītoši pamāja. Taču neviens izlūkdienests pasaulē nevadās pēc morāles kategorijām… Tikai pēc lietderīguma apsvērumiem.

-   Pareizi, piekrita Kanariss. Taču palīdzības sniegšanai iekritušiem aģentiem ir liela nozīme visu pārējo acīs. Viņi pārliecinās par mūsu uzticamību un sāk mums vairāk uzticēties. Un otrādi. Tātad Zenīta atbrīvošana ir ne tikai morāla, bet arī lietderīga…

Pārkinsons bija beidzis ziņojumu un klusēja. Darbinieki pārstāja sarunāties un pievērsa visu uzmanību viņam. Vada viņā galā bija pieņemts lēmums, un neviens no klātesošajiem nevarēja pateikt, kāds tas būs. Kabinetā iestājās kapa klusums.

[1] [26] *

Zaozjorskas apkārtne

Ceļa kreisajā pusē garām nozibēja ar sarkanu līniju pārsvītrots uzraksts «Zaozjorska». Viņi izbrauca no pilsētas dienvidu virzienā. Abās pusēs ceļam vēl stiepās kaut kādas noliktavas, angāri, tehniskās apkopes stacijas, pēkšņi iznira baznīciņa ar ziliem kupoliem. Tad sākās kaili lauki un cits pakaļ citam vairāki šosejai piekļāvušies ciematiņi. Un tikai aiz tiem sākās mežs, īsta Sibīrijas taiga.

Anna nospieda akseleratora pedāli, vecais divdurvju sudzuki uzņēma ātrumu un lidoja pa šoseju, grabinādams

bagāžniekā nenostiprinātos ugunsdzēsības aparātus. Grānts Lērners sēdēja līdzās, uz ceļiem turēja somu, somā atradās portatīvā rācija, sīka Zaozjorskas rajona karte un «Seiko» pulkstenis, kuru viņš izmantoja operāciju laikā. Tā bija viņa diriģenta pults. Sīki izstrādāta skaņdarba partitūra atrodas Lērnera galvā viņš nekad netur priekšā nekādas piezīmes vai pierakstus. Orķestris nav nekāds lielais bēgošais ieslodzītais, divas Japānā ražotas automašīnas un divi helikopteri.

Orķestranti ir savās vietās, skaņdarbs ir sācis savu skanējumu, pārejot no cipara uz ciparu. Atliek tikai sekot, lai katrs instruments iekrīt pareizajā taktī, precīzi ne agrāk un ne vēlāk. Un lai neviens nenospēlētu nepareizi. Ne par pustoni, ne ceturtdaļtoni.

-   Uztraucies? Anna iejautājās.

-   Kā vienmēr, Diriģents pamāja. Turklāt es Zenīta priekšā jūtos vainīgs.

-   Kāpēc? viņa brīnījās. Tu spīdoši novadīji «Rokenrolu Kremļa dzīlēs», aptini ap pirkstu krievu pretizlūkošanu un atbrīvoji viņu no novērošanas, bet tad iejaucās nejaušība…

-   Zenītam no tā vieglāk nekļūst. Astoņi gadi īpašajā režīmā… Tu iedevi viskiju priekš viņa?

-   Jā. Un tā ir vienīgā neapšaubāmā detaļa, kura zināma šoferim.

-   Ļoti labi, Lērners sacīja. Man arī patīk izmantot cilvēkus «akli»…

Sekunžu rādītājs apskrēja apli, minūšu pārvietojās pa vienu iedaļu, cieši pietuvojoties ciparam «6».

-   «Gaiss-viens», runā Dispečers, pulkstenis ir 9.30. Ziņojiet par situāciju.

-   Grafiks normāls, Dispečer. Atrodos kvartālā A-8, tuvojos kvadrāta B-7 ziemeļrietumu sektoram. Lidoju minimālā augstumā. Ieradīšos laikā.

Grānts nolika rāciju, paskatījās uz Annu, noglāstīja viņas celi, saspieda pirkstus. Tas viņu nomierināja.

-   Priekšējais labais ritenis dūc, viņa pasūdzējās. Tu dzirdi? Droši vien gultnis.

-   Es to jau pilsētā dzirdēju, Lērners atteica. Ko tu gribi no mašīnas par trim tūkstošiem dolāru?

-    Uz to varēji arī neekonomēt. Noskries vēl ritenis pilnā gaitā, tad tev būs gan grafiks, gan precizitāte, gan zvaigžņotas debesis…

-   Es nekad ne uz ko neesmu ekonomējis, Lērners sabozās. Šai mašīnai jānobrauc četrdesmit trīs kilometri. Tos tā nobrauks, es tev garantēju. Rādās, tu arī nervozē?

-   Mazliet. Anna atbīdīja no pieres matus, aši palūkojās uz sevi spogulī. Vai tad var manīt?

Grānts paraustīja plecus.

Viņas telefons ievibrējās, tad atskanēja melodija. Anna paņēma klausuli.

-   Sveicināta, Maša! atskanēja sirsnīga vīrieša balss. Runā Griša. Es uzņēmu jūsu tēvoci. Tikko nogriezāmies no Dzeržinska prospekta, drīz izbrauksim uz šosejas.

-   Ļoti labi, Anna atzinīgi noteica.

Vīrietis klausulē iesmējās.

-   Viņam jūsu viskijs garšoja. Kā saka, gāja pie sirds!

-   Ļoti labi, Anna atkārtoja saviebdamās. Malacis, Griša!

Viņa un Grānts saskatījās. Operācija bija iegājusi finiša taisnē. Diriģents pameta skatienu pulkstenī. Sekunde sekundē. Taču atslābināties nedrīkst pat visveiksmīgākajā notikumu norisē varēja gadīties neparedzētas nejaušības. Lērners Grānts to ļoti labi zināja. Taču viņš mēģināja samazināt šādu varbūtību līdz minimumam.

Grānts atkal paņēma rāciju.

-   «Gaiss-divi», runā Dispečers. Ziņojiet par apstākļiem.

-   Viss rit normāli, Dispečer. Atrodos nelielā augstumā kvadrātā B-6.

-   Gaidiet tālākus norādījumus.

Lērners izslēdza rāciju.

Mazais sudzuki droši veica kilometru pēc kilometra pa betona šoseju, grabinādams ugunsdzēšamos aparātus. It kā sistu takti viens-div'-trīs-četri… viens-div'-trīsčetri…

Ceļš ir gandrīz tukšs, viņi bija satikuši ne vairāk kā desmit pretimbraucošo mašīnu un divus tajā pašā virzienā braucošus furgonus, kurus Anna droši apdzina. Augstais melnais mežs izroboja debesis ar savām smailajām galotnēm, atstādams pašā augšā zilganu ķīli, kas pie horizonta sagāja vienā punktā. Tieši turp, uz nelielu izcirtumu šosejas malā 33. kilometrā, virzījās visi operācijas dalībnieki. Katrs pa savu trajektoriju.

-   Kad aizbrauksim mājās, pirmām kārtām ieiešu kārtīgā vannā, Anna sacīja. Karstā vannā. Ar sāli, putām, masāžu un citiem labumiem. Un arī ar tevi, protams.

Lērners klusēja.

-   Nespēju iedomāties, kā viņi te, šajā Zaozjorskā, dzīvo, Anna turpināja. Un vispār. Tā visu mūžu… Viņiem taču nav kur atgriezties.

-   Cik rāda odometrs? Grānts viņu pārtrauca.

-   Deviņpadsmit kilometrus sešsimt metrus, viņa atbildēja.

Viņš ieskatījās pulkstenī 9.40. Pieļautā robežās. Izdarīja ar zīmuli atzīmi kartē, fiksēdams «Rokenrola» dalībnieku atrašanās vietu.

Viens-div'-trīs-četri… Viens-div'-trīs-četri… Diriģents

prasmīgi uzturēja skaņdarba tempu.

[1] [27] *

Viņš velti bija satraucies. Pelēkā toijota piebrauca pie lieveņa, kad Migunova pulkstenis rādīja tieši 9.30.

Viņš atvēra priekšējās durvis pasažiera pusē.

-  Jūs esat Griša? Maša sūtīja?

Vēl nekad savā spiega māžā viņš nebija lietojis tik vienkāršu paroli.

Pie stūres sēdošais druknais vīrelis atplauka smaidā, atklādams bleķa zobus.

-   Akurāt! Maša sūtīja! Tev ir radiniece uz goda…

Rādās, ka ar to viņa vārdu krājums bija izsmelts. Zenīts saprata, kāpēc bija noraidīts viņa priekšlikums par paroli izmantot rindiņas no «Cietuma roka».

Uz aizmugures sēdekļa silta pleda, spilvena, sviestmaižu un kafijas termosa vietā atradās kaut kādas kastes un rezerves daļas. Migunovs apsēdās līdzās šoferim, un mašīna sāka kustēties, pagriezās un raiti izbrauca uz prospekta.

-   Atnācu pārāk agri. Nodomāju, ka esat jau aizbraucis, Migunovs sacīja piesmakušā balsī. Viņu kratīja drudzis.

-   Nē-ē-ē, es vienādiņ esmu laikā…

Šoferis, neatraudams skatienu no ceļa, pastiepa roku un atvēra cimdu nodalījumu.

-   Viņa tev lika nodot pudeli. Uguns, ne meitietis! Un zina, kas vīrišķim vajadzīgs…

Migunovs izņēma mazu plakanu «Cutty Sark» pudeli, atskrūvēja vāciņu, iedzēra pamatīgu malku. Viņš jau bija paguvis aizmirst, kā garšo viskijs un alkohols vispār. Tagad kopā ar svilinošo siltumu, kas garšoja pēc iesala un maizes, pie viņa itin kā atgriezās atmiņas par iepriekšējo dzīvi.

Vai tiešām būtu izdevies? Aiz loga pletās bezgalīgā brīvība, garām zibēja mājas, koki, cilvēki. Reiba galva. Viņam gribējās dziedāt, sitot knipjus, un šūpoties sēdeklī. Let's rock! Everybody let's rock!… Viņš norija vēl pāris malku.

-   Man garšo viskijs, Migunovs teica.

-   Nekad neesmu to dzēris, šoferis atzinās. Un arī tagad nedrīkstu, esmu taču pie stūres…

Vīrelis ar bleķa zobiem izvilka no kabatas telefonu, uzspieda numuru, lūpas pašas izplūda platā smaidā.

-   Sveicināta, Maša! Runā Griša. Es uzņēmu jāsu tēvoci. Tikko nogriezāmies no Dzeržinska prospekta, drīz izbrauksim uz šosejas.

Viņš iesmējās.

-   Viņam jūsu viskijs garšoja. Kā saka, gāja pie sirds!

Bēglis atlaidās sēdeklī un iedzēra vēl malku.

* * *

ASV, Lenglija, CIP štāba mītne

-   Sapratu, ser. Klausos, ser! Pārkinsons uzmanīgi nolaida klausuli.

Trīs acu pāri bija piekalti viņam, mēģinot atminēt atbildi.

-    Kurš uztur tiešos sakarus ar Grāntu? Pārkinsons jautāja.

-   Es, ser! saspringtā balsī atsaucās Fjūžns.

-   Dodiet atsaukuma komandu. Lai atgriežas bāzē.

-   Bāzē, ser? Fjūžns satriekts pārvaicāja.

-  Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Operācija «Rokenrols» tiek pārtraukta sakarā ar nelietderīgumu un paaugstināto risku izpildītājiem.

-   Klausos, ser! Fjūžns atbildēja.

Zaozjorskas apkārtne

Minūti vēlāk uz dienvidiem no Zaozjorskas lidojošā sudzuki salonā atskanēja spalgs trellis. Zvanīja Lērnera Grānta personiskais telefons mazs, plakans, tas aizvien atradās jakā, slepenā kabatiņā, kas allaž bija aizvilkta ar rāvējslēdzēju. Lērners to atvilka, izņēma telefonu, paskatījās uz ekrānā izgaismojušos uzrakstu: «Nezināms numurs».

-   Es klausos.

-   «Rokenrols» ir beidzies, atskanēja koda frāze. Atgriezieties mājās ar pirmo autobusu. Pasažierus neņemiet. Kā sapratāt?

-   Jūs sapratu, Lērners atsaucās. Atgriežamies… Pasažierus neņemam…

-   Lai veicas, noskanēja klausulē, un telefons atvienojās.

Lērners ielika aparātu atpakaļ kabatiņā. Viņš neizrādīja nekādas emocijas.

-   Kāpēc? Anna jautāja.

-    Nezinu. Viņš neizskatījās nedz izbrīnīts, nedz vīlies. Vienīgi lūpas sakniebtas ciešāk nekā parasti. Glābjamies paši.

Viņa pamāja, arī nepauzdama nekādas emocijas. Un

paņēma telefonu, kas gulēja viņai uz ceļiem.

* * *

No alkohola atradušais Migunovs apskurba samērā ātri, un tas bija ļoti labi. Asinis ašāk riņķoja dzīslās, nervi atslāba.

-   Ieslēdz mūziku, viņš palūdza.

Vīrelis nospieda pogu panelī, ieskanējās radio. Kāds modīgs krievu dziedonis apgalvoja, ka neiespējamais ir iespējams. Un kaut ko par neuzmanību…

-   Ļauj, es pameklēšu ko citu, Migunovs sacīja.

-   Meklē, šoferis atļāva.

Migunovs pagrozīja regulēšanas pogu. Iešvīkstējās un iečerkstējās kanāli. Sievietes balss, ari krievu valodā, kaut kas par ceļu. Gaisma tuneļa galā, barjeras, balvas… Suņa murgi.

-Vai kaut kas klasisks ir? Migunovs apvaicājās. Es domāju roks. Vecais labais rokenrols?

Šoferis sāka smieties.

-   No kurienes? Atceries vēl bugi-vugi!

Migunovs paņēma no priekšējā paneļa «Lucky Strike» paciņu, pagrozīja pirkstos cigareti, paostīja. Aizsmēķēja, atlaidās sēdeklī. Reibums nemazinājās. Garām nozibēja pēdējās pilsētas celtnes, riepu radītā skaņa kļuva augstāka un skaļāka sākās betona segums. Viņi bija izbraukuši no pilsētas un traucās pa šoseju.

-   Pats es no tā diez ko nesaprotu, šoferis ierunājās. Man vispār mūzika tā ne visai… Pārsvarā ziņas, futbols. Un arī tam nav necik daudz laika.

Viņš paskatījās pulkstenī, maķenīt piespieda akseleratora pedāli.

-   Jums tur esot kaut kāds autobuss, tā ir? Bet mēs pagūsim…

-   Labi, Migunovs atteica.

Viņš paraudzījās atpakaļ. Šoseja bija tukša. Ne vajātāju, ne «astes».

-   Cik ilgi mums vēl jābrauc?

-   Minūtes divdesmit, ne ilgāk, šoferis atbildēja.

Divdesmit minūtes. Nieka divdesmit minūtes. Un astoņi gadi. Viņa galvā pati no sevis sāka griezties sena, vēl jaunības dienu plate.

Sūzij Kjū, Sūzij Ķjū… Saki, ka būsi man uzticīga, Sūzij Kjū…

Iekšā Migunovam notika kaut kas nesaprotams. Gribējās reizē gan smieties, gan raudāt. Sirds visu laiku lēca laukā no ritma, šermuļi skrēja pār miesu… Viņš jutās laimīgs. Pēc divdesmit minūtēm viņš iekāps helikopterā un, kad tas pacelsies gaisā, palūgs pilotu izmest līkumu virs «Ugunssalas». Viņš atvērs durtiņas un nospļausies. Un kaut ko nokliegs… Aizsūtīs viņus visus pie velna. Nolādēs. Par to viņš bija sapņojis visus šos gadus. Sapnis šķita tikpat nepiepildāms, kā kad viņš vēlētos lidot kosmosā. Vai satikt dzīvu Elvisu. Taču šis sapnis piepildīsies. Ļoti drīz, pēc kādām nieka divdesmit minūtēm.

-   Elviss dzied, ka mīl meiteni, vārdā Sūzija Kjū, Migunovs teica, nemanīdams, ka pār vaigiem līst asaras.

-   Ko? šoferis nesaprata. Kāds Elviss?

-   Nav svarīgi. Puisis dzied, ka mīl viņu, savu Sūziju Kjū. Ka viņai ir skaista gaita, ka viņa skaisti dzied. Un ka viņa būs uzticīga un nekad viņu nepametīs…

-   Tas viss ir bleķis, šoferis drūmi pavīpsnāja. Ja skaista, tad noteikti krāps. Un tad viņš šo pametīs, ja būs īsts vecis. Bet, ja lupata, tad cietīs, bet viņa šo tik un tā atstās.

-   Daudz gan tu saproti, Migunovs attrauca.

Šoferim iezvanījās telefons, viņš izvilka to un pielika

pie auss.

-  Aļe? Jā, tas esmu es… Pabraucām garām trīspadsmitajam kilometram. Ko? Kur? Tūlīt atradīšu. Tieši pie norādes? Labs ir. Kur jūs esat? A-a-a…

Viņš iebāza telefonu atpakaļ kabatā un samazināja ātrumu, kaut ko pētīdams ceļmalā.

-   Tas ir šeit. Viņš strauji nobremzēja pie staba ar zilu plāksnīti «14».

-   Kāp laukā, brač, Maša tevi šeit savāks. Viņa jau ir tuvu, pēc piecām minūtēm būs klāt.

Migunovs turpināja sēdēt, vērsdams jautājošu skatienu no pustukšās viskija pudeles uz šoferi un atpakaļ.

Šoferis pārliecās viņam pāri, pastiepa roku, atvēra pasažieru puses durvis.

-   Kāp laukā, draugs. Dzīvo vesels. Lai veicas!

Migunovs izkāpa no mašīnas.

Durvis aizcirtās, toijota sāka kustēties, izsviezdama no riteņu apakšas granti. Apgriezās un aizbrauca pilsētas virzienā. Migunovs palika stāvam šosejas malā, sažņaudzis rokā «Cutty Sark» pudeli. Viņš paraudzījās apkārt. Visriņķī šalkoja bieza taiga, bija jūtami vēss. Koki auga tuvu šosejai, neredzēja ne pļaviņas, ne laukumiņa kur te varētu nosēsties helikopters? Taisni uz šosejas, vai? Vai kā vecās filmās viņam nolaidīs virvju kāpnes? Nē taču, muļķības! Starp citu, viņam ne par ko galva nav jālauza «cipisti» savu darbu pieprot…

Viņš vēl iemalkoja no pudeles un sāka gaidīt.

* * *

Vieglais helikopters «Robinsons P44» piezemējās izcirtumā tieši 9.47, kā bija paredzēts Grānta plānā. Motors turpināja strādāt, nesošais propellers kūla gaisu un dzina pa zāli dzelteni zaļus viļņus. Lai nolaistos un paceltos, bija atvēlēts minimāls laiks piecdesmit sekundes, kuras Diriģents bija precīzi iedalījis un izspēlējis.

Gandrīz vienlaikus no šosejas puses parādījās maza neizskatīga automašīna. Šķēršļotā apvidū tā jutās samērā droši lēkāja pa ciņiem, nikni rūca, rausdamās ārā no zāles nomaskētām bedrēm un grāvjiem. Drīz vien tā apstājās pie gaisa plūsmas malas. Anna Haļeva un Grānts Lērners ar ceļasomu rokā aši pārkāpa helikopterā.

-   Trešo gaidām? pilots apvaicājās.

-   Nē! Ceļamies augšā! Veicīgi! Lērners nokomandēja,

aizcirzdams aiz sevis durtiņas.

>

Kādu brīdi lidoja klusēdami. Pilots neko vairs nejautāja viņa uzdevums bija nogādāt pasažierus vecā militārā lidlaukā Henh-Uul apdzīvotās vietas tuvumā Mongolijā, pie pašas Krievijas robežas. Pārējais uz viņu neattiecas. Helikopters ir privāts, saskaņā ar leģendu to nolaupījuši nezināmi ļaundari. Pilotu neviens nemeklēs.

Grānts un Anna vērās iluminatoros, katrs domāja savu domu. Helikopterā necik daudz nevar papļāpāt pārāk liels troksnis. Un par ko arī lai runāja iekšā nemiers urda… Labāk vienkārši paklusēt un padomāt. Operācija, kura solījās kļūt par vienu no pārdrošākajām un izsmalcinātākajām pasaules specdienestu eksfiltrāciju praksē, tika pārtraukta ar pavēli no augšas pašā pēdējā brīdī. Vienotā orķestra fināla notī. Cik daudz spēku, nervu, Lērnera gaišā prāta bija ziedots šīm dažām noslēguma tak-

tim… Un viss kakim zem astes. Priekškaru ar varu no»

laida, diriģentu uzstājīgi palūdza atstāt pulti. Skumīgi. Žēl. Velnišķīgi žēl. Taču tāds ir darbs. Un profesionāļi nedrīkst ņemt tādas lietas pārāk pie sirds.

Kādas desmit, piecpadsmit minūtes pēc pacelšanās Lērners vairs nesekoja pulkstenim lejā zem viņiem taigu pāršķēla kroplīgs melns elipses veida klajums Zaozjorskas meteorīta pēdas. «Zipi», kā to mīļi dēvēja Arčibalds Gulvigs un tamlīdzīgi meteoroloģijas spīdekļi. Anna aizskāra Grānta plecu, parādīja iluminatorā pazīsti?

Lērners pamāja.

-   Kā tev šķiet, kas tur galu galā bija? viņa iesaucās, cenzdamās pārkliegt motora troksni. Citplanētieši? Vai parasts meteorīts?

-   Ne viens, ne otrs, Lērners atbildēja.

-   Kas tad?

-   Pats velns lūkoja viņam palīdzēt, Lērners drūmi atteica. Bet pat viņš izrādījās bezspēcīgs.

-   Noskūpsti mani, sacīja Anna. Es visa trīcu.

-   [1] [28] *

Vispirms viņš gaidīja. Viņš pat nosprieda, ka variants ar virvju kāpnēm nav nemaz tik neprātīgs. Tad izdomāja, ka būs vēl kāda mašīna kāds džips vai pat visurgājējs… Nu pareizi! Ja iekāpšana paredzēta tālāk no šosejas, tad vajadzīgs tieši bezceļu autiņš!

Tad viņš pārstāja domāt. Viņš sala, sacēlies vējš pūta cauri vieglajam putekļmētelim. Viņš izdzēra atlikušo viskiju, pudeli nometa uz ceļa stikla putekļu mākonītis uzzibsnīja un nodzisa. Viņš stāvēja, šūpodamies kā piedzēries, aptaustīdams savas kabatas. «Javas» paciņa, kaut kāda atslēga, tabletes… Acīmredzot Igors Matvejevičs Fedosejevs nebija gluži vesels…

Sākās spējš lietus. Vējš aiznesa cepuri, un viņam samirka mati. Viss kļuva skaidrs. Neviens pēc viņa neatnāks, neatbrauks, neatlidos. Neviens, atskaitot cilvēkus ar zilajiem uzplečiem. Nevienam viņš vairs nebija vajadzīgs. Viņam izklausījās, ka dzird helikoptera motora troksni kaut kur ļoti tālu, bet tas izzuda gaisā tajā pašā acumirklī, kad viņš saspringa, cenzdamies to uztvert.

Viņš sāka skriet pa ceļa malu, klupdams, aizķerdamies un saceldams putekļus.

Viņš vēl pagūs!

Galvā dunēja smags, pulsējošs ritms. Let's rock! Everybody let's rock!… Saki, ka būsi man uzticīga, Sūzij Kjū… Šermuļi skrēja pa ķermeni, sirds vai pamira, un kājas dīvaini metās, itin kā viņš būtu iztukšojis vismaz trīs pudeles «Cutty Sark»…

Let's rock! Everybody let's rock!…

Kādā brīdī viņš tālumā sadzirdēja sirēnu kaukoņu, kas sākumā izskanēja kā amizants un ļoti precīzs fons galvā pulsējošajam «Cietuma rokam». Tikai sirēnas kauca aizvien skaļāk un skaļāk, pagriezies viņš spēja izšķirt sarkani zilos bākuguņu uzplaiksnījumus.

Migunovs nolamājās un turpināja skriet. Viņš traucās lielā ātrumā, un vajātāji nespēja viņu panākt un no jauna ieslodzīt mitrā kazemātā līdz mūža galam. Tomēr sirēnas un mirgojošās uguntiņas tuvojās. Viņš grīļojās kā piedzēries, kā ievainots. Aizķērās, kā maiss nokrita zemē, līdz asinīm nobrāžot rokas un seju. Piecēlās, skrēja atkal. Sirds dauzījās kā pārkarsēts tvaika katls, bet viņš tam nepievērsa uzmanību un nesamazināja ātrumu. Lai gan zināja ja neatver avārijas vārstu un neizlaiž lieko tvaiku, atskanēs sprādziens. Sprādziens notika, taču to neviens nesadzirdēja.

Kājas trīcēja, sirēnas skanēja jau pavisam tuvu, bet sirdī kā ass uzgalis bija iestrēgusi mežonīga, nepanesama sāpe. Migunovs paspēra vienu soli, otru. Nokrita uz ceļiem. Iegārdzās, sāka rāpot. Viņam jāpaspēj uz helikopteru.

Viņš vēl paspēs, viņš vēl…

Drīz vien mašīnas panāca bēgli, strauji nobremzēja, noklaudzināja durvis, izlaižot cilvēkus formas tērpos un civilās drēbēs ar ieročiem šaušanas gatavībā. Taču ne viņiem, ne viņu ieročiem vairs nebija ko darīt. Ieslodzītais Migunovs gulēja ar seju pret slapjo asfaltu un neizrādīja pretošanos.

Viņš vēl bija dzīvs, kad milicijas mašīnas apstājās dažu metru attālumā, aizšķērodamas šoseju, kad čirkstēja grants zem zābaku zolēm, žvadzēja aizslēgi un skanēja bargi uzsaucieni:

-   Rokas aiz galvas! Nekustēties!

Viņš arī nekustējās, gulēdams uz mutes ceļmalā, tikai gārdza un turpināja spiest kopā pirkstus pirmsnāves krampjos, it kā žņaugtu kādu neredzamo…

Bet tad apklusa.

No grupas atdalījās gara auguma kapteinis steigā uzģērbtā bruņu vestē ar vaļējām saitītēm, piegāja klāt Migunovam, pietupās, iebakstīja plecā automāta stobru. Ieraudzīja tukšas, apstājušās acis. Pagrieza līķi uz muguras. Nemanījis kādus vadus vai ko citu spridzināmajai iekārtai līdzīgu, uzsauca pārējiem:

-   Šķiet, ka gatavs!… Tīrs!… Ārstu šurp!

-   Miris no akūtas sirds nepietiekamības, pēc dažām minūtēm konstatēja tiesu medicīnas eksperts.

Un ar to pašu atzina, ka notiesātais Migunovs kļuvis brīvs, jo mūža ieslodzījums beidzas reizē ar pašu mūžu.

Epilogs

Uz mūžu notiesātā Migunova bēgšana no Izmeklēšanas komitejas, pieaicinātā Fedosejeva slepkavība, kā arī daudzie pārkāpumi, kurus bija pieļāvis izmeklētājs Voronovs, kalpoja par iemeslu krimināllietas ierosināšanai un dienesta izmeklēšanas uzsākšanai.

Pašam Migunovam jau bija vienalga ne par bēgšanu, ne par slepkavību viņu neviens vairs nevarēja sodīt. Vismaz šajā saulē ne. Turpretī vecākajam izmeklētājam Voronovam draudēja kaunpilna atlaišana no darba, taču viņš, kā šķita, pārāk nesatraucās. Tādu bezbailību sākumā izskaidroja ar šoku un galvaskausa smadzeņu traumas sekām. Viņš paņēma slimības lapu, sēdēja mājās, laukā gāja tikai lai pavadītu un sagaidītu meitu no skolas. Taču pēkšņi viss krasi mainījās.

Voronovu izsauca Purigins. Šajā reizē IKIP priekšnieka vietnieks nebija noskaņots uz jokiem un pārvaldes darbinieku dzimumdzīves nianšu apspriešanu. Viņam priekšā uz galda atradās aizdomās turētā nopratināšanas protokola veidlapa. Durvīs nostājās divi plecīgi FDD specdienesta kaujinieki. Pieredzējušajam izmeklētājam viss uzreiz kļuva skaidrs.

-    Kāpēc ņēmi uz izmeklēšanas eksperimentu pistoli? Purigins jautāja.

-   Strādāju taču ar bīstamu noziedznieku, Aleksandr Vasiļjevič! Voronovs no tiesas izbrīnījās.

-   Kāpēc tad to izlādēji?

-Es?!

-  Ja reiz magazīnas atradās tavā seifā, tad acīmredzot tu…

-   Es jau nemaz negrasījos šaut. Tikai pabiedēt vajadzības gadījumā…

-   Kāpēc tad nebaidīji, kad viņš tev ņēma nost ieroci?

-   Nepaguvu…

Atbildēja viņš, protams, idiotiski, taču idiotismu lietai nevar pievienot. Un arī sodu par to nevar piespriest. Vai mazums idiotu sēž visdažādākajos amatos!

-  Labi. Purigins nesatricināmi pamāja un pierakstīja padotā liecības.

-   Un kas ir tas? Viņš izņēma no galda atvilktnes atslēgu plastikas maisiņā.

-   Nezinu.

-   Atrasta Migunova kabatā. Ar to viņš atslēdza rezerves kāpņu ārdurvis. Kur viņš to ņēma?

Voronovs paraustīja plecus.

-   Varbūt kāds piegādāja?

-   Pareizi. Purigins pamāja. Te ir tā atslēdznieka nopratināšanas protokols, kurš atslēgu izgatavoja. Viņš aprakstīja pasūtītāja pazīmes un pazina viņu fotogrāfijā. Lūk, ko viņš liecina: «Šis, rudais. Tāds tukls. Viņš vēl nervozēja, ka atslēga nederēs, bet viņam nav iespējams to iepriekš pārbaudīt…» Vai zini, kuru viņš sazīmēja? Tevi, Vitālij!

-   To es nekādi nevaru izskaidrot…

-    Izmeklēšana izskaidros, Purigins noteica un pasniedza oficiālu papīra lapu ar prakstiem un zīmogiem. Pagaidām iepazīsties ar šo dokumentu…

Voronovs uzreiz saprata, ka viņa priekšā ir lēmums par apcietināšanu. Aizmugurē stāvošie kaujinieki pienāca cieši klāt un saņēma viņu zem rokām.

-  Tā vairs nav nolaidība! IKIP priekšnieka vietnieks bija sašutis. Tā ir tieša līdzdalība!

Voronovs acumirklī tā kā sastinga un ieslīga prostrācijā. Kamerā viņš varēja stundām ilgi nekustīgi sēdēt, pat acis nemirkšķinot. Reizēm viņš it kā pamodās un ņēmās drudžaini apgalvot, ka tā ir apmelošana no viņa korumpēto kolēģu puses, ka viņam ir kompromitējoša informācija par visu IKIP vadību un ka viņa lieta ir safabricēta. Voronovu aizsūtīja izmeklēt uz vietējo psihoneiroloģisko dispanseru, kur viņam konstatēja akūtu reaktīvo stuporu, tomēr atzina par pieskaitāmu.

Kratīšanā Voronova mājā atrada divdesmit astoņus tūkstošus dolāru un debeta maksājumu karti, reģistrētu ar viņa vārdu kādā bankā Kolumbijas apkaimē ASV. Bet drīzumā no Irkutskas tika saņemti daktiloskopiskās ekspertīzes rezultāti atslēgas dublikātu pētīja apgabala laboratorijā ar speciālu skeneri un ieguva no tā pirkstu nospiedumus. Izdevās identificēt arī Voronova papillāro rakstu.

Pēc tam viņš pārstāja liegties, atzinās un pat savā ziņā atdzīvojās. Divus mēnešus pēc Migunova neveiksmīgās bēgšanas bijušais vecākais izmeklētājs Voronovs tika notiesāts uz desmit gadiem… Starp citu, kādu dienu īsi pirms sprieduma nolasīšanas viņa meita Uļjana Voronova arī nonāca tiesnešu kolēģijas uzmanības lokā. Tikai tie bija apgabala matemātikas olimpiādes trešās kārtas tiesneši, kuri vienbalsīgi piešķīra meitenei pirmo vietu. Viens no kolēģijas locekļiem sazinājās ar Uļjanas māti un pierunāja viņu pārcelties kopā ar meitu uz Irkutsku. Tur Uļjana-Uļa iestājās universitātes paspārnē nodibinātās fizikas un matemātikas ģimnāzijas sestajā klasē un līdz ausīm ierakās darbā pie Navjē-Stoksa vienādojumu atrisināšanas un citām gadsimta mīklām…

Bet Voronovs pirmos gadus kolonijā nemitīgi gaidīja vēstuli no kādas neparastas sievietes un deva saviem nelaimes biedriem daudznozīmīgus mājienus, ka aiz viņa stāv vareni spēki, kuri drīz vien viņu atbrīvos, izpirks vai noorganizēs bēgšanu. Taču ieslodzītie tikai smējās, sak, aiz kuriem stāv kādi spēki, tie šeit nenokļūst.

* * *

Sākumā viss ritēja labi. Aģents Slava operatīvais pseidonīms Tritons dabūja piecus gadus stingrajā režīmā. Semago, ņemot vērā labprātīgo ierašanos, vaļsirdīgo atzīšanos un sadarbību ar izmeklēšanu, tika cauri ar trim gadiem nosacīta soda. Protams, lielāka nozīme te bija jauno laiku mīkstākajiem tikumiem agrāko laiku spiegi ar visu to, ka nožēloja un sadarbojās ar izmeklēšanu, bez vārda runas tika nosūtīti «uz mēnesi». Tiesas zālē Semago mēģināja nožņaugt Slavu, konvojnieki tik tikko spēja atraut viņa rokas no sakarnieka kakla. «Es tevi sagaidīšu, maita!» Semago draudēja. «Aiziesi turpat, kur Nataša!» Viņš tiešām pārstāja dzert, no rītiem vingroja un skrēja. Vēl vairāk izvilcis no slēptuves savu brauniņu, viņš saveda to kārtībā, rūpīgi ieeļļoja un sāka trenēties ātri to izvilkt un notēmēt. Vai nu viņš tiešām gaidīja Slavu, vai arī bija izdomājis sev nodarbi, kas novirzīja no drūmām domām.

Rodionam Migunovam izvirzīja apsūdzību pēc 276. panta spiegošana, uzvarošajās reportāžās laikraksti ziņoja, ka atmaskotajam spiegam draud mazākais desmit gadu cietumsods. Tomēr, par spīti visām izmeklētāja Kosuhina pūlēm, argumentu bāze padevās samērā šķidra. Protams, raugoties no mūsdienu pozīcijām.

Jo nekādi materiāli ar atzīmi «slepeni» vai «pilnīgi slepeni» pie viņa netika atrasti, ierocis vai speciāla spiegošanas tehnika arī ne. Pat šifrēšanas vai slepenraksta līdzekļu viņam nebija. Bija vienīgi Semago un Tritona liecības, kuras atmaskoja Rodionu kā ārzemju izlūkdienesta aģentu. 1970. vai pat 1990. gadam ar to būtu pilnīgi pietiekami, taču aiz «Mājas 2» logiem trakoja izlaidīgais, patvaļīgais un visu piedodošais 2010. gads. Turklāt Rodiks nebija parasts Krievijas pilsonis, aizmirsts un nevienam nevajadzīgs.

Eiropas Savienības Parlamentārās asamblejas kārtējā sesijā deputāts no Francijas uzstājās ar referātu, kurā bargi kritizēja Krievijas tiesībsargājošo sistēmu, kura Sibīrijas cietumā nobendēja politieslodzīto Sergeju Migunovu, bet tagad bija ķērusies klāt viņa dēlam talantīgam juristam, tiesībsargam, Cilvēktiesību komisijas ekspertam un, starp citu, Francijas pilsonim! Atkal izraisījās debates, atkal pieņēma rezolūciju par «psiholoģiskā soda» nepieļaujamību… Bez tam Migunova jaunākā jutājumu tika nolemts apspriest īpašā Eiropas Savienības sēdē ar dalībvalstu vadītāju piedalīšanos, kur droši vien izraisītos skaļš starptautisks skandāls.

Tā kādā jaukā dienā Ogoļcovs izsauca Jevsejevu, kurš atbildēja par izmeklēšanas operatīvo pusi.

-   Nu ko, atkal pakāsāt lietu! Kur dzelžainie argumenti? Kur pierādošie materiāli? Nāksies lietu pārtraukt apsūdzības pierādījumu trūkuma dēļ!

Majors nopūtās.

-    Vai man vajadzēja konfiscēt viņa personisko lietu CIP Parīzes štāba mītnē? Ar pašrocīgu parakstu? Agrāk ar tādiem pierādījumiem pietika. Bet tagad pat viņa papucītis nebūtu notiesāts…

-   Pietiek spriedelēt! Priekšnieka vietnieks dusmīgi pakustināja uzacis. Atvainosies un personiski sekosi deportācijas procedūrai!

Rodions Migunovs Lefortovas izmeklēšanas izolatorā pavadīja tieši 55 dienas, pēc tam tika pavadīts uz Seremetjevu un iesēdināts lidmašīnā, kas devās uz Sarla de Golla lidostu. Jevsejevs personiski bija tur klāt un atvadoties pat klusi noteica:

-   Ja vēlreiz te spersi kāju, nožēlosi, maita.

Nekādus atvainošanās vārdus viņš, protams, neteica.

Taču Rodionam tie nemaz nebija vajadzīgi. Kad «Bo-

ing» pacēlās gaisā, viņš pārgāja uz pirmo klasi, pasūtīja pudeli «Johnnie Walker Blue Label», simt gramu melno ikru ar grauzdiņiem un vidēji izceptu steiku. Šādos gadījumos par visu maksāja Firma, un viņam tas patika. Viņš pirmo reizi izbaudīja augstvērtīgās viskija markas burvību, kuru savulaik tik ļoti bija cienījis viņa tēvs. Viņš pirmo reizi piedzērās, un arī šī sajūta viņam patika. Nervi atslāba, pārciestās nedienas atvirzījās otrajā plānā, un tikai viena doma nelaidās vaļā.

-   Lai tev debesu valstība, tēt! viņš sacīja, iztukšodams kārtējo devu svilinošā aromātiskā šķidruma. Es tevi atriebšu!

Arī tādus vārdus viņš izrunāja pirmo reizi.

Tad, noliecies pie iluminatora, padraudēja ar dūri baltajiem, vates blāķiem līdzīgajiem mākoņiem.

-   Pats esi maita!

Kam tika adresēta beidzamā frāze, varēja tikai minēt.

* * *

Lidmašīna uz Parīzi izlidoja 0.10, mājās Jevsejevs atgriezās pēc vieniem naktī. Iekams ieiet kāpņutelpā, viņš pa paradumam pacēla galvu un paskatījās uz sava dzīvokļa logiem. Un uzreiz saprata kaut kas ir atgadījies. Virtuvē dega gaisma. Tikai ne elektriska dzeltena, bet sarkana, nemierīga, biedējoša, tāda kā ne no šīs pasaules, it kā tur iekšā kaut kas gruzdētu vai kvēlotu vai arī kāds klaiņātu pa dzīvokli ar lukturīti, aizsegdams to ar roku.

Zagļi. Slepkavas. Ugunsgrēks. Tā tikai vēl trūka!

Kā nemaņā Jevsejevs uzmetās pa kāpnēm, izskrēja cauri priekštelpai, apgāzdams kaimiņu velosipēdu, iebāza atslēgu slēdzenē, atvēra durvis…

-   Marina! viņš iesaucās jau uz sliekšņa.

Bija tumšs, taču mierīgi. No kaut kurienes skanēja klusa mūzika un smaržoja… Sasodīts. Smaržoja pēc kā garšīga. Pēc karbonādes.

Jevsejevs atvēra virtuves durvis un ieraudzīja Marinu mierīgi sēžam pie klāta galda. Uz galda dega sveces, stāvēja terīne ar no tās laukā rēgojošos pavārnīcu, pašā vidā lēzenā bļodā slējās kotlešu grēda, apkārt visādi salātu un mērču trauki… Pudele sarkanvīna. Glāzes. Skanēja viņas iemīļotais Mario Lancas orķestris. Marina bija ģērbusies greznā tumšzilā kleitā, kuru viņa savulaik bija pirkusi kastinga skatei Knēveļa trupā. Viņa skatījās uz Jevsejevu un pat vēl nesmaidīja, taču viņas seja pauda gatavību atplaukt smaidā pie pirmās izdevības.

-   Kas noticis? viņš izbrīnījies jautāja.

-   Nekas, viņa sacīja. vēlas ģimenes vakariņas. Sveču gaismā.

-   Kāpēc? Jevsejevs truli ievaicājās.

Marina pasmaidīja. Nē, drīzāk pat iesmējās.

-   Pirmkārt, tāpēc, ka es veiksmīgi izturēju pārrunas un no nākamās nedēļas sāku komplektēt savu klasi ahuškā…

-Kur?

-    Horeogrāfijas akadēmijā. To bija laiks zināt, dārgais. Otrkārt, tāpēc, ka komitejnieku sievām ir pieņemts gaidīt savus vīrus mājās no darba. Un pasniegt vakariņas.

>

Jevsejevs pastiepa uz priekšu roku.

-   Pagaidi. Es nesaprotu. Tu aizgāji no «Zilā samta»?!

-Jā. Rīt tur dejos jau cita meitene. Un vispār… Marina piecēlās. Es domāju, ka pagaidām pietiek runu.

Viņa palīdzēja apstulbušajam Jevsejevam novilkt jaku, apsēdināja pie galda, ielēja no terīnes buljonu, uzlika kotletes un salātus. Piepildīja glāzes.

-   Un, treškārt… viņa iesāka.

-   Ak ir vēl arī «treškārt»? Jevsejevs kļuva tramīgs.

-   Zināms. Un tas ir pats galvenais. Treškārt, mums bās bērns.

Jevsejevs nolika glāzi.

-   Tu joko, viņš teica.

-    Pieci testi, Jura. Pieci vienbalsīgi. Kļūda ir izslēgta.

«Gluži kā filmā,» viņš nodomāja. «Taču filma ar mažora noti beidzas, un skatītājiem šķiet, ka varoņiem tikpat jauki būs visu mūžu. Taču reālajā dzīvē noskaņojumi mainās un attiecības arī…»

-   Es ļoti priecājos, viņš skaļi sacīja. Taču iznāca samērā sausi, un sieva to juta.

-   Viss, Jura… viņa nomurmināja. Mums tagad sāksies cita dzīve. Jauna. Ar šo vakaru. Es gribu, lai mums viss izdotos. Es centīšos… Tu redzēsi.

-  Tad noteikti izdosies, Jevsejevs ne visai pārliecināti piekrita.

Viņš pazina dzīves ēnas puses. Izsmalcinātas viltības, rafinētus paņēmienus, cilvēkus-vilkačus, aktierspēli cilvēcisko attiecību vietā… Viņš bija radis atklāt, noraut maskas, atmaskot… Reiz viņš pat bija nogalinājis cilvēku. Precīzāk nošāvis spiegu, taču tas būtību nemainīja.

Tagad viņš raudzījās melnajā logā, kur atspīdēja sveču liesmas, skatījās uz tukšo un tumšo ielu, kur nedega neviena laterna, un cerēja, ka ģimenē viņam šīs iemaņas nebūs vajadzīgas. Ārējā novērošana, noklausīšanās, aģenta iesaistīšana, slepenas pārmeklēšanas un ekspertīzes, pakaļdzīšanās, slēpņi un aresti tas viss lai paliek darbam. Bet šeit, mājās, viss ir godīgs un tīrs jūtas, attiecības, cilvēki… Viņš un Marina. Un viņu nākamais bērns.

-   Starp citu, viņš atcerējās. Kā tur bija ar to ģimenes abažūru?

-         [1] [29] *

«Vecajā atzarā» bija klusi, smacīgi un trūka gaisa. Dīzelis nestrādāja, neviens neko neuzsauca nelūgtajiem viesiem, kuri bija ielauzušies aizliegtā teritorijā un ielavījušies apsargājamā objektā. Patiesībā neviens to nesargāja.

Pastāvīgais sargs Bašmakins bija nodevis savu beztermiņa dežūru un aizgājis nebūtībā. Un tāpēc, ka viņš tik ilgi te bija bijis, bet nu viņa vairs nebija, Mežainim «Vecais atzars» šķita tukšs un pamests. Agrāk viņam nekad nebija radusies šāda sajūta. Vai nu tāpēc, ka agrāk viņš netika atradis «mīnusā» apdzīvotas vietas, vai arī vienkārši viņš bija kļuvis sentimentāls.

Lampiņas bunkurā dega nespodrāk nekā iepriekšējā reizē. Rudins un Piļčenko noņēma reģeneratorus, taču tūdaļ pat uzvilka maskas atpakaļ.

-   Atmosfēra te, šķiet, nemaz neatjaunojas, Rudina balsi kropļoja sarunu iekārta, taču vārdu jēga bija labi saprotama.

-   Kāpēc mēs nācām šurp?

Zarembo un Polosņikovs pa pusei aizgriezās, it kā atbilde viņus neinteresētu. Bet patiesībā gluži otrādi pavērsa pret komandieri savu masku skaņas pastiprinātājus. Citiem vārdiem sakot saausījās. Tiešām šāsdienas izgājienā bija kāda dīvainība. Pēc plāna it kā kārtējā Krātuves meklēšana. Bet atnāca nezin kāpēc uz Bunkuru. Un vēl kaut kā pats par sevi iznāca, ka reidā devās nevis desmit vai septiņi kaujinieki kā parasti, bet tikai pieci. Vada kodols, «veči» paši pieredzējušākie «tuneļnieki» ar komandieri priekšgalā.

-   Tūlīt uzzināsim, kāpēc. Mežainis atslēdza trešās noliktavas durvis. Iesim iekšā, paskatīsimies…

Kaujinieki iespraucās nodalījumā, palūkojās visapkārt, spīdinādami visriņķī asiem lukturu stariem.

-   Tukšs! Zarembo vīlies novilka.

-   Te nekā nav! tādā pašā tonī konstatēja Piļčenko.

Pārējie klusēja.

-   Tādai paskatīsimies, vai tiešām nekā nav. Mežainis piegāja pie sienas no melniem «ķieģeļiem», paurķējies ar lauznīti, izņēma vienu, pasniedza Rudinam, tad izņēma vēl vienu un atdeva Polosņikovam, trešo Pirkstam, ceturto Zarembo.

-   Apskatiet uzmanīgi, pacentieties nokasīt krāsu. Tikai uzmanīgi, neieskrāpējiet. Neiedomājieties izmantot nažus. Noliktavā līdzās ir papilnam atšķaidītāju… Un pēc tam apspriedīsim, vai te kaut kas ir vai nav!

Pēc desmit minūtēm izrādījās, ka uzskatīt trešo noliktavu par tukšu ir bijis pārsteidzīgi. No krāsas atbrīvotie piramidālie ķieģelīši mirdzēja spoži dzeltenā krāsā, augšpusē bija redzami izsisti burti. Zarembo noņēma masku, lai stikli netraucētu, pacēla pie acīm, uzspīdināja tieši virsū gaismu.

-   PSRS Valsts banka, viņš lēnām izlasīja. Te ir vēl kas… Cipari. Trīs devītnieki. Un vēl 10 000 un burtiņš «g». Un PSRS ģerbonis… Un ko tas nozīmē?

-   Uz pārējiem ir tas pats, kaujinieki apliecināja.

Zarembo izrādījās pats attapīgākais.

-   Deviņsimt deviņdesmit devītā raudze, desmit tūkstoši gramu. Zelts! Vai tiešām tā ir Krātuve?

-   Tā izskatās. Mežainis pamāja. Saskaitīsim stieņus! Būtu jāiedod laba prēmija!

-   Kāda prēmija? Visam mūžam pietiks! Polosņikovs noelsās.

-   Kā tikai lai izceļ laukā? domīgi novilka Piļčenko.

-   Pārstiepsim uz «Būhenvaldi», augšā uzstādīsim vinču… Rudins sacīja. Un te jau ir ķerras…

-   Un nav jau nekur jāsteidzas, var kaut vai desmit reizēs, Zarembo uzreiz pārorientējās.

-   Nesapratu, Mežainis sacīja. Ko jūs iedomājaties? Ka esat uzgājuši nevienam nepiederošu bagātību, vai?

-   Protams! Polosņikovs brīnījās. Tā te guļ vismaz sešdesmit gadu, jau no visiem rēķiniem izsvītrota. Ja mēs to nodosim, tā visviens nenonāks Valsts bankā priekšnieki izvazās!

-   Nesapratu! atkārtoja majors Sincovs, un viņa balsī ieskanējās metāls, turklāt daudz cietāks par zeltu.

-  Kas tur ko saprast, komandier? Tas ir mūsu bonuss! Polosņikova sarunu iekārtā bija dzirdama smīkņāšanai līdzīga skaņa.

-   Kurš tev to teica?!

-   Kā «kurš»? Visi puiši pateiks! Polosņikovs paraudzījās apkārt, meklēdams atbalstu. Tu taču pats mūs izraudzījies, komandier! Ne Cvetkovu ņēmi līdzi, ne Seredovu, ne Pekarski! Kāpēc?

-   Lai neizplatītos informācija! Mežainis pacēla balsi. Ne jau tāpēc, lai izlaupītu Krātuvi!

-   Mēs esam šo zeltu nopelnījuši, komandier! Zarembo paspēra soli uz priekšu un nostājās līdzās Polosņikovam. Cik neesam riskējuši ar dzīvību, bendējuši veselību, smakuši, kvernējuši bezgaisā! Esam to godīgi nopelnījuši!

-   Nē, draudziņ! Mežainis aizsvilās. Ja tu būtu gājis uz savu roku kā savulaik mēs ar Sesku bez kartēm, bez informācijas, bez aprīkojuma… Tad tas būtu tavs bonuss! Bet, kad tu esi apgādāts ar aprīkojumu un atvests Krātuvē tā ir pavisam cita dziesmiņa! Tā būtu zādzība! Kā jums šķiet, puiši? Viņš pagriezās pret Rudinu un Pirkstu.

-   Piedod, komandier, man ir apnicis mīcīties pa kopuškām. Brīvdienās braucu pie tantes uz Muhanovu, bet viņi arī dzīvo divās istabās trīs cilvēki. Piļčenko paspēra soli uz priekšu un nostājās līdzās Zarembo.

-   Bet man kāzas deguna galā, bet kabatā vējš svilpo! cietā balsī noteica Rudins. Kur lai dzīvo? Ko lai dāvina līgavai?

Arī viņš pievienojās dumpīgajiem biedriem. Tagad Mežainis stāvēja pretī četriem padotajiem. Patiesībā viņi jau bija pārstājuši būt padotie, tieši otrādi viņi Mežainim nepakļāvās.

-   Un tagad klausieties, ko teikšu! viņš uzbrēca un uzlika roku uz ieroča maksts. Šo zeltu Bašmakins sargāja vairāk nekā pusgadsimtu un nodeva man, uzticēja savu noslēpumu! Domājat, ka es ļaušu to izlaupīt?!

īkšķis attaisīja siksniņu.

Dumpinieki saskatījās. Pazemes aprīkojumā un baisajās melnajās maskās viņi atgādināja citplanētiešus no kosmosa. Vai pekles dzīļu rēgus. Arī viņi ne sevišķi pārliecinoši, tomēr ķērās pie ieročiem.

-   Nevajag, komandieri brīdinošā tonī ierunājās Piļčenko. Mums tas ir vitāli svarīgs jautājums. Dzīvības, nevis stulbu principu jautājums, kurus vispār neviens neievēro. Nevajag mūs kavēt. Mēs esam četri, bet tu esi viens!

-    Tu mani biedē, vai?! Mežainis izslēdza lukturi, sakustējās un nozuda. Mazākais trešajā noliktavā viņa vairs nebija.

Pēc brīža nodzisa blāvais apgaismojums gaitenī.

-   Ei jūs, klauni! atskanēja sarunu iekārtas izkropļota balss. Es nevienam neļaušu kāpt augšā! Nevienam! Kurš ir pārdomājis, nāk laukā paceltām rokām! Pārējie lai vaino sevi!

-  Dabūjām, ko gribējām! nikni noteica Zarembo. Kāpēc es ar jums sapinos! Viņš taču redz tumsā… Apšaus mūs visus tā sasaodītā zelta dēļ! Droši vien arī dežurantam paziņojis! Nē, es eju laukā…

Zarembo iznāca pirmais, viņam sekoja pārējie.

-    Labi, protams, būt godīgam, komandier! Piļčenko ar rūgtumu sacīja. It sevišķi, ja neko nevajag. Bet ja man nav kur dzīvot? Kurš par mani parūpēsies? Tādu nav. Nošaut to gan, gribētāju netrūkst. Gan bandīti, gan teroristi, gan paša komandieris. Paldies, biedri major!

Mežainis zem maskas piesarka.

-  Pareizi, biedru atbalstīja Rudins. Ko lai saku Mašeņkai? Ka turēju bagātības rokā, bet komandieris atņēma? Varenas rūpes!

-    Velns ar jums! Mežainis noņēma reģeneratoru. Viņš prata elpot retinātā gaisā. Kurš grib, var ņemt vienu stieni. Vienu! Un augšā raksta atlūgumu. Un mēs vairs cits citu nepazīstam. Es arī aiziešu. «Tunelis» ir nelaimīga apakšvienība. Vispirms Ņeverovs un viņa bandīti, tagad mans vads…

Zeltu paņēma visi. Pēdējais, stingri padomājis, paņēma arī Mežainis.

Grūti saglabāt cēlus nodomus, kad domā par maizes kumosu, viņš mīklaini noteica. Un piemetināja: Tiešām, kurš par mums parūpēsies? Slīcēju glābšana ir pašu slīcēju rokās…

Arī atlūgumu uzrakstīja visi bez izņēmuma.

Speciālā vada «Tunelis» otrais sastāvs pārstāja eksistēt.

* * *

Pēc tam kad no «Mežāža» bija aizgājuši galvenie digergotu iedibinātāji un ideologi pirmām kārtām Krīgers, Zivs, Aiva un Vampīričs šī Maskavas kultūras (un arī pazemes) dzīves parādība drīz vien izzuda. Pirmajā laikā kafejnīcā vēl turpināja pulcēties bariņš ērmīgi ģērbušos jaunu cilvēku, «aida», depresīvās poēzijas, pieres spīguļu un sirdi stindzinošu Maskavas «mīnusa» nostāstu cienītāju. Tur pat tika noorganizēts kaut kāds mini festivāls, kas beidzās ar dzēruma kautiņu starp digergotiem un slepeni iekļuvušiem parasto gotu pārstāvjiem, kuri aizstāvēja gotu rases tīrību. Un beigās tik tikko neizcēlās ugunsgrēks, jo kāds no viesiem aplēja ar «aidu» āža galvu, kas rotāja banketa zāles sienu, un to aizdedzināja. Rezultātā galva un dažas interjera detaļas bija neglābjami sabojātas, bet pans Zapaļskis, kurš atbildēja par ugunsdrošību un kārtību kafejnīcā, tika atlaists vai nu provocējošā uzvārda, vai ugunsdzēšamā aparāta trūkuma dēļ.

Kafejnīcu slēdza remontam. Divus mēnešus vēlāk tās durvis atkal atvērās, taču izrādījās, ka nav vairs ne vēsts no «Mežāža», bet ir parasts «Učkudūks», zālē sarkani melnās gammas vietā visās varavīksnes krāsās laistījās neprātīgs austrumnieku haiteks, bet blondie viesmīļi bija ieģērbušies svītrainos halātos un uzlikuši galvā tibiteikas. Nu un «aidu» te, protams, vairs neleja. Bet bez «aida», kā zināms, digergotu būšana nav iespējama. Tā ka ērmīgi ģērbtajiem jaunajiem cilvēkiem nācās no šejienes aizvākties un izklīst pa citiem iestādījumiem, kur Maskavas pazemes drūmā gaisotne pamazām panīka, atdzisa un pārklājās pelēkiem pelniem kā uz visām pusēm pajukušas ugunskura oglītes. Bet bijušais «Mežāzis» pārvērtās par parastu pirmās kategorijas kafejnīcu, kur rīko kāzas un banketus (bet visbiežāk vienkārši mīcās pa placi), piesit kanti dāmām, dabū pa purnu, īsi sakot, atpūšas, kā prot, visparastākie ļautiņi bez jelkādām eksotiskām nosliecēm.

Kas attiecas uz Krīgeru un kompāniju, tad par viņiem klīst dažādas nepārbaudītas baumas. Piemēram, ka Zivs un Aiva pēc pratināšanām pie gluži parastā Ivana Sergejiča sastrīdējušies uz mūžu un pat nesarunājas, kad satiekas MARHI gaiteņos… Bet citādi viss viņiem ir kārtībā. Lieta par gotiem-bērnu slepkavām izgāzās, pie kriminālatbildības neviens netika saukts, pat no institūta neizslēdza. Bija izsaukums «uz paklāju» pie rektora, kaut kāds bargs ķīniešu brīdinājums, pēc kura bijušie draugi pazemē vairs nesper kāju, cītīgi grauž zinātnes granītu, bet van Helsinga mēteli un šņorzābakus ir nomainījuši pret mazāk šiku un krietni ērtāku ikdienas ietērpu.

Runā, ka Vampīričam paveicies mazāk, par nelikumīgu ieroča glabāšanu viņam piespriests gads nosacīti, viņš atskaitīts no institūta, likts pat samaksāt kādu tur sodu. Sods tas būtu sīkums, bet viss pārējais bija viņam liels satricinājums. Visi viedā Marka Solomonoviča pūliņi un Vampīriča vecāku gājieni neko nedeva vienkārši neticami, pilnīgs sviests. Lai gan vēlāk Solomonovičs tomēr panāca sprieduma atcelšanu un Vampīričs steidzamības kārtā aizlidoja uz Londonu, kur turpināja savu izglītību University of Arts. Reizēm viņš sazinās ar Zivi skaipā, sapņo reiz atgriezties un sarīkot grandiozu pikniku ar alu un šņabi tajā pašā senajā pagrabā nu, kur atrada veco Bībeli, atceries? Un pie viena pastaigāt pa kauju slavas takām, kur viņi tik tikko nebija sašāvuši briesmīgo Dzelzs Amīru…

Kas attiecas uz pašu Krīgeru, tad bijušais digergotu guru patlaban strādā kādā tur apdrošināšanas kantorī par vērtētāju. Labi pelna, braukā dārgā autiņā, vakaros sēž klubā «Tveice» Butirkas valnī. Nu, un tā tālāk. Runā, ka viņam pamatīgi iestellējis smadzenes pazemes specvienības komandieris ar iesauku Mežainis. Tagad Krīgers pat metro nokāpj nelabprāt. Nekādu citu ziņu par viņu nav.

Kas vēl?

Lode. Lūk, ar Lodi ir vissarežģītāk. Viņa pārstāja apmeklēt lekcijas visi sākumā nosprieda, ka būs paņēmusi akadēmisko atvaļinājumu vai pārgājusi uz neklātieni. Zivs zvanīja viņai uz mājām, klausuli pacēla māte un mierīgi paskaidroja, ka viņš ir nepareizi piezvanījis. Pēc tam kāds palaida baumas, ka Lode apprecējusies ar… Krīgeru. Tad ar Mežaini, to pašu komandieri. Tad ka viņu nozaguši čečeni un aizveduši pie sevis uz Čečeniju, pat atsaucās uz kādu tur ziņu no kriminālās hronikas «Maskavas komjaunietī».

Taču pēc divām nedēļām Lode, it kā nekas nebūtu noticis, parādījās nodarbībās. Sveika un vesela, bez laulības gredzena, bez hidžāba, visnotaļ priecīga un pat laimīga. Pat tāda kā apskaidrota. Uz visiem jautājumiem atbildēja īsi:

Bija jātiek par kaut ko skaidrībā.

Rādās, ka būs arī tikusi skaidrībā. Tomēr no Zivs uzaicinājuma apmeklēt vakarā kafejnīcu viņa atteicās, aizbildinoties ar kaut kādām darīšanām.

Tas nu arī būtu viss. Sesiju Lode nokārtoja veiksmīgi, ar mācībām viņai viss ir pilnīgā kārtībā. Ar Zivi un Aivu viņa uztur mierīgas, visnotaļ draudzīgas attiecības, kurās it kā starp citu pavīd tāda kā iecietība, itin kā pieaugusi pieredzējusi sieviete saietos ar bērnības draugiem, kuri savā ziņā tā arī palikuši pusaudži. Par sevi neko nestāsta. Pa vakariem kaut kur pazūd. Pielūdzējus atšuj, bet pieklājīgi. Kāda no kursa biedrenēm it kā redzējusi

vinu Rodžera Votersa Maskavas koncertā VIP ložā kāda

»

švītīga vīrieša sabiedrībā.

-          Man vienkārši mute palika vaļā! aculieciniece dievojās draudzenēm. Vakarkleita no «Rim Akra» un spīguļu par miljonu! īstena dāma! Bet vīrietis gatavais killers ar dzelzsbetona ģīmi un šitādām dūrēm, tur viņu pie rokas un guļ, varat iedomāties?!

-   Varbūt tā nemaz nebija Lode? kāds izteica šaubas.

Aculieciniece padomājusi piekrita.

-         Varbūt. Pārāk šiki viss izskatījās, pārāk nopietni, nav viņas līmenis… Taču tik līdzīga, ka traks var palikt! Kā izspļauta Lode!

Pati Lode uz visiem jautājumiem tikai paraustīja plecus un izklaidīgi nosmaidīja, acīmredzot īsti nesaprazdama, par ko ir runa.

[1] [30] *

Lidija Staņislavovna atvēra durvis un pakāpās sānis, vērīgi pētīdama Mežaina tumšzilo uzvalku ar svītriņu.

Mežainis ienāca, noslaucīja kājas kājslauķi. Delikāti noklepojās.

-   Sveicināti, viņš sacīja.

-   Labvakar, jauno cilvēk.

Lidija Staņislavovna majestātiski pamāja ar galvu un ievilka dūmu no iemutī ieliktas cigaretes.

-   Kā iet Poļinai? Mežainis apvaicājās.

-   Kā pa ķešu.

-  Viņa būs drīz? Mežainis pameta skatienu pulkstenī. Ir jau gandrīz astoņi…

-Jautājums «drīz» nav dienas kārtībā, Lidija Staņislavovna paziņoja, izpūzdama dūmus sānis. Es to formulētu citādi: «būt vai nebūt».

Mežainis klusībā nolamājās, bet viņa seja pauda pieklājīgu neizpratni.

-   Vai kaut kas nav labi?

-   Vakar jūs, balodīši, atgriezāties pusdivos naktī, Lidija Staņislavovna sacīja. Bet Poļina, piedodiet, ir kārtīga meitene, turklāt vēl studente…

-   Tas vairs neatkārtosies, Mežainis steidza viņu nomierināt.

-   Nu, protams.

-   Es jums galvoju…

Lidija Staņislavovna uzmeta viņam ilgu skenējošu skatienu, tad aizgriezās un skanīgi nokliedza kaut kur

dzīvokļa dziļumā: » >

-   Poļa! Tavējais atnācis! Ko ar viņu darīt?

-   Neaiztiec viņu, mamm! Es tūlīt!… Vienu minūti! noskanēja atbilde.

-  Un tātad, Lidija Staņislavovna sacīja, atkal pievērsdamās Mežainim. Ne vēlāk par divpadsmitiem tas ir viens. Nekāda alkohola divi. Un viss pārējais, ko sievietei neklājas atgādināt džentlmenim, tas ir trīs…

-   Dievs pasargā! Mežainis pauda patiesas šausmas.

Viņa ievilka dziļu dūmu, piemiegdama Mežaini vērojošās acis, izpūta ar mutes kaktiņu.

-   Atkārtoju, jūs man patīkat, jauno cilvēk. Lai gan esat FDD majors…

-   Atvaļināts, Mežainis atgādināja.

-   Tas ir pluss, Lidija Staņislavovna pamāja. Taču manai meitai pirmām kārtām jāiegāst izglītība. Un otrām un trešām kārtām arī. Es tā uzskatu. Jebkurus mēģinājumus viņu šajā ceļā aizkavēt tīšus vai netīšus, kā, piemēram, «ai, tā sanāca», es uzskatīšu par tiešu izaicinājumu man… Vai saprotat, par ko es runāju?

-   Jās man ari patīkat, Lidija Staņislavovna, Mežainis atzinās. Kā nākamā sievasmāte…

-   Nepieglaimojieties! Lidija Staņislavovna atmeta ar roku. Citādi, saproties… Ļoti negribētos nonākt konfliktā ar tiesībsargājošajām instancēm.

-   Saprotu, Mežainis noteica.

Viņa pavīpsnāja, paskatījās Mežainī ar pavisam citādu skatienu. Sērīgu. Siltu. Pat mazlietiņ mātišķi siltu.

-   Jūs, palaidņi, viņa teica. Tik un tā jau izdarīsit pēc sava prāta…

No guļamistabas parādījās Poļina pilnā parādes ekipējumā, uz augstiem papēžiem un ar teātra somiņu rokā.

-   Nu, kā? viņa jautāja.

-    Pārāk, Lidija Staņislavovna izmeta, nomērījusi meitu ar skatienu.

-   Būs labi, sacīja Mežainis.

-   Viss. Tad mēs skrienam, mamm. Lode garāmejot paskatījās uz sevi spogulī, atvēra ārdurvis. Nesatraucies, vienu laboratorijas darbu es šodien nodevu, otrs ir tikpat kā gatavs. Atā!

-    Atā, Lidija Staņislavovna noteica viņiem pakaļ, skatīdamās, kā viņi kāpj pa trepēm. Attapās: Ei, uz ko jūs ejat?

-   Uz «Jolantu»! Lode nokliedza.

-   Uz «Jolantu»! Lidija Staņislavovna noelsās. Viņš taču atkal aizmigs! Tas taču nav pat Rodžers Voterss! Tas ir Čaikovskis!

-    Kas ir Čaikovskis? Mežainis pajautāja un iesmējās. Neraizējieties, Lidija Staņislavovna, es izdzēru litru kafijas!

Pēc brīža viņi izbrauca no pagalma Mežaina folksvāgenā. Lode ieslēdza mūziku, pa paradumam nobrauca lejā sēdeklī, ar ceļiem atbalstīdamās pret cimdu nodalījumu, un skatījās uz ceļu.

-   Jevsejevam un Marinai drīz būs bērns, Mežainis paziņoja. Puika. Viņi vakar bija uz ultraskaņas izmeklēšanu. Ir pat sīkā bildīte. Es gan tur neko nevarēju izšķirt.

-   Jūs salīgāt mieru? Lode apvaicājās.

-   Ar Jevsejevu? Sen jau, Mežainis atbildēja. It kā jau nebijām strīdējušies. Vienkārši pārstājām kopā strādāt. Viņš, starp citu, uzaicināja mūs ciemos. Apsolīja celt priekšā īstu franču virtuvi.

-   Vai atceries, kā mēs toreiz arī tik tikko neizšķīrāmies? Lode jautāja.

-   Atceros, Mežainis īsi atteica.

-   Tagad nemaz nestādos priekšā, kā varēju par tevi ko tādu nodomāt…

-  Viss ir pagājis, Mežainis sacīja. Es par tevi jau arī visu ko sadomājos…

Lode satrūkās.

-   Piemēram?

-   Piemēram, ka tu esi muļķe.

Viņa savilka uz augšu uzacis.

-   Nu-u… Tu pats, sacīsim, esi mums varens intelektuālis… Kā tu dzīvo bez sava «mīnusa»?

Mežainis pārvietojās pa labi un apturēja mašīnu autobusu «kabatā».

-   Kas ir? Lode vaicāja.

-  Man ir priekšlikums, Mežainis sacīja. Ne uz kādu «Jolantu» mēs neiesim.

-   Es nemaz netaisījos iet, Lode teica. Liela vajadzība skatīties, kā tu krāc… Uz bāru un pie tevis uz mājām, kā parasti.

-   Nē. Atceries, tu lūdzi, lai parādu tev slepeno pilsētu?

Viņa palūkojās Mežainī.

-   Zināms.

-   Vēl aizvien to gribi?

-   Jā. Kas tad ir?

-   Nē. Es runāju nopietni.

-   Protams, gribu! Lode saslējās sēdeklī. Kāda runa!

-   Bet tas būs ilgi, Mežainis brīdināja. Un arī grūti. Tava maman mani pēc tam tiešām nelaidīs pār slieksni.

-   Tu nepazīsti manu maman! Lode iesmējās. Viņa ir nelabojama avantūriste! Vēl trakāka par mani! Viņa visu saprot!… Turklāt, Lode piemetināja, viņa tevi dievina. Mīļotais znots un punkts.

-   Tātad tu nāksi man līdzi?

Lode pieliecās klāt viņa sejai, noskūpstīja uz mutes kaktiņa.

-   Jā, dārgais.

-   Tad braucam. Jāpaņem šis tas no instrumentiem un jāpārģērbjas… Tu nenožēlosi, dodu godavārdu!

Mežainis iedarbināja motoru, palūkojās pa kreisi, precīzi un droši ievirzīja mašīnu nepārtraukti slīdošajā straumē. Viņa acis mirdzēja. Spožāk nekā tad, kad viņš iegāja Lodei pakaļ.

Rostova pie Donas. 2010-2011

SATURS

Pirmā nodaļa. Speciālo operāciju diriģents…

Otrā nodala. Spiegs Semago……………………..

Trešā nodaļa. Mīnusa noslēpumi………………..

Ceturtā nodaļa. Bašnabašs………………………..

Piektā nodaļa. Bruno Allegro……………………..

Sestā nodaļa. Versija par sātanistiem………….

Septītā nodaļa. Pazemes bunkura sargs………

Astotā nodaļa. Gatavojam «Rokenrolu»………..

Devītā nodaļa. Majora Jevsejeva briesmīgie sapņi

Desmitā nodaļa. Bruno Allegro kārtējais

varoņdarbs………………………………………….

Vienpadsmitā nodaļa. Vervēšanai nolemts….

Divpadsmitā nodaļa. «Dičkovas trijnieka» atliekas

Trīspadsmitā nodaļa. Bēgšanas mēģinājums…

Epilogs……………………………………………………..

[3] tulkojumā - «nagla» (krievu vai.).

[6] Баш на баш! - saderam! (Kr. vai.)

[7] Завет - novēlējums (kr. vai.).

Content

Koreckis Danils Rokenrols Kremļa dzīlēs 5 Piektā grāmata Spiega atbrīvošana

Pirmā nodaļa Īpašo operāciju diriģents

Otrā nodaļa spiegs semago

Trešā nodaļa Mīnusa noslēpumi

Ceturtā nodaļa bašnabašs

Piektā nodaļa bruno allegro

Sestā nodaļa versija par sātanistiem

Septītā nodaļa pazemes bunkura sargs

Astotā nodaļa gatavojam «rokenrolu»

Devītā nodaļa majora jevsejeva briesmīgie sapņi

Desmitā nodaļa Bruno Allegro kārtējais varoņdarbs

Vienpadsmitā nodaļa Vervēšanai nolemts

Divpadsmitā nodaļa «dičkovskas trijnieka» atliekas

Trīspadsmitā nodaļa bēgšanas mēģinājums

Epilogs

SATURS